Poltoraks Arkādijs

Nirnbergas epilogs

A. Poltoraks

NIRNBERGAS EPILOGS

.

.

.

.

.

PRIEKŠVĀRDS

Nakti uz 1945. gada 9. maiju kara inženieru skolas ēkā Berlīnes priekšpilsētā Karlshorstā tika parakstīts akts par hitleriskās Vācijas bezierunu kapitulāciju.

Otrā. pasaules kara — cilvēces vēsturē Visasiņainākā yn postošākā kara liktenis tika izšķirts ilgi pirms šī notikuma. Jau bija beigušās ielu cīņas Berlīnē un virs reihslāga plīvoja sarkanais karogs. Jau bija izdarījis pašnāvību fašistiskas kliķes barvedis Hitlers, kas vācu fašistiem bija izvirzījis uzdevumu iekarot pasaules kundzību un kādreiz augstprātīgi paziņojis: «Pat tad, ja nespēsim iekarot visu pasauli, mēs līdz ar mums pašiem iznicināsim puspasaules… 1918. gads neatkārtosies. Mēs nekapitulējam.»

Padomju tautas varoņdarbs pārvilka svītru hitleriešu noziedzīgajiem tīkojumiem. Cilvēces civilizāciju Izdevās glābt, pateicoties visu antihitleriskās koalīcijas valstu, pirmām kārtām Padomju Savienības milzīgajām pūlēm un upuriem. Hitleram neizdevās pazudināt puspasaules, taču viņa izraisītā agresīvā kara gaita hitlerieši pastrādāja tik briesmīgus noziegumus, kādus līdz tam cilvēce nebija pieredzējusi.

Sos briesmu darbus viņi plānoja un aukstasinīgi pamazītēm tiem posās, reizē izstrādādami kārtējo agresiju plānus. Gatavojoties aprīt Cehoslovakiju, hitleriskās virspavēlniecības ģenerāļi kopā ar Him- lera valsts drošības dienesta esesiešiem apsvēra, kā vajadzēs darboties operatīvajai grupai («Einsalzgruppe»), kuras uzdevums būs ne tikai jebkuras opozīcijas likvidēšana šai zemē, bet arī slāvu tautu masveida iznīcināšana, lai pēc tam nodrošinātu iekaroto teritoriju pilnigu ģermanizēšanu. Gatavojot agresijas plānu pret Padomju Savienību, tā saukto «Barbarosas plānu», hitleriskie bendes reizē ar to izstrādāja «rīkojumu par sevišķo jurisdikciju Barbarosas rajonā» — baismīgu dokumentu, kurā zvērības pret mierīgajiem iedzīvotājiem un kara gūstekņiem pasludinātas par valsts politiku.

Vēl ilgi pirms agresijas pret Padomju Savienību Hitlers teica Raušningam, vienam no saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem: «Mums jāizkopj cilvēku iznīcināšanas tehnika. Ja jūs man jautāsiet, ko es saprotu ar šo jēdzienu, es teikšu, ka runa ir par veselu rasu likvidēšanu, un tieši to esmu nolēmis izdarīt, tas ir, rupji runājot, mans uzdevums. Daba ir nežēlīga, tāpēc ari mēs drikstam būt nežēlīgi… Man ir tiesības iznīcināt miljoniem zemāko rasu pārstāvju, kas vairojas kā tārpi.»

Lai īstenotu šo kanibālisko programmu, tika radīti ātras iedarbības preparāti cilvēku iznīcināšanai, tādi kā «Ciklons A» un «Ciklons B», konstruētas gāzes mašīnas cilvēku nogalināšanai, agregāti cilvēku kaulu sadrupināšanai un aparatūra ķīmisko mēslu ražošanai no tiem, tika izstrādāti īpaši paņēmieni, kā izmantot cilvēku ādu rūpnieciskām vajadzībām. Sai nolūkā hitlerieši nodibināja speciālas firmas, kas iznīcināšanas nometnēm projektēja dažāda lipa lieljaudas krematoriju krāsnis.

Ikviens imperiālistu izraisītais agresīvais karš ir smags noziegums pret mieru un cilvēci. Taču karu vēsturē vēl nav bijis tādas baismīgu noziegumu koncentrācijas un tik plašā apjomā piekoptas noziedzīgas darbības, kā to atļāvās hitlerisms otrā pasaules kara laikā. Turklāt pēc Hitlera un viņa līdzgaitnieku plāniem šī kara beigām vajadzēja kļūt par sākumu jauniem noziegumiem pret verdzībā nospiestajām tautām.

Otrā pasaules kara gados koncentrācijas nometnēs un citās cilvēku masveida iznīcināšanas vietās tā dēvētajās einzackomandu «speciālajās akcijās», gāzu kamerās, noziedzīgos eksperimentos un ar citu necilvēcīgu metožu palīdzību nogalināti ne mazāk kā divpadsmit miljoni cilvēku. Tuvākajos pēckara gados hitlerieši paredzēja iznīcināt vēl trīsdesmit miljonus slāvu. Sie noziedzīgie aprēķini bija izteikti pavēlēs un instrukcijās.

Taču pretēji maniaku gribai otrais pasaules karš beidzās ar hitleriskās valsts un kara mašīnas pilnīgu sagrāvi. Bija pienākusi atmaksas stunda, kad hitleriešiem vajadzēja atbildēt par pastrādātajiem briesmu darbiem.

Starptautiskā Kara Tribunāla izveidošana bija kļuvusi par neatliekamu nepieciešamību, jo pasaules sabiedriskā doma nekad nebūtu samierinājusies ar noziedznieku atbrīvošanu no soda. Jau 1943. gada oktobrī publicētā triju antihitleriskās koalīcijas valstu Deklarācija brīdināja tos, kas vainīgi pastrādātajos briesmu darbos, un tos, kas okupētajā teritorijā bija tieši piedalījušies zvērībās, slepkavošanā un nāves sodu izpildīšanā, ka «viņus nogādās tajās zemēs, kur šie riebīgie noziegumi pastrādāti, lai viņus tur tiesātu un sodītu saskaņā ar atbrīvoto zemju likumiem». «Lai tie, kas vēl nav aptraipījuši savas rokas ar nevainīgām asinīm,» bija teikts šai pašā Deklarācijā, «to ievēro, citādi viņi var nonākt vainīgo vidū, un trīs sabiedrotās valstis noteikti atradīs viņus pat pasaules malā un nodos apsūdzētāju rokās, lai par viņiem spriestu taisnīgu tiesu.» Reizē ar to Deklarācija konstatēja, ka tajā nav skarts jautājums par galvenajiem vācu kara noziedzniekiem, kuru darbiba nav saistīta ar noteiktu ģeogrāfisku vietu un kurus sodīs saskaņā ar sabiedroto valdību kopēju lēmumu.

Prasība izveidot speciālu Starptautisko Kara Tribunālu, lai tiesātu noziedzīgos nacistiskā režīma vadītājus, bija izteikta jau Padomju valdības 1942. gada 14. oktobra paziņojumā «Par hitlerisko iebrucēju un viņu līdzdalībnieku atbildību par Eiropas okupētajās zemēs pastrādātajiem briesmu darbiem». Paužot visas progresīvās cilvēces gribu, Padomju valdība toreiz paziņoja, ka tā «uzskata šo noziedzīgās hitleriešu bandas barvežu vainu par pierādītu un viņu stingru sodīšanu par neatliekamu pienākumu pret neskaitāmajām atraitnēm un bāreņiem, pret to nevainīgo cilvēku radiniekiem un tuviniekiem, kuri zvērīgi nobendēti un nogalināti pēc minēto noziedznieku norādījumiem. Padomju valdība uzskata par nepieciešamu steidzīgi nodot speciāla Starptautiskā Tribunāla tiesai un saskaņā ar kriminālo likumdošanu bargi sodīt jebkuru fašistiskās Vācijas barvedi, kurš vēl kara laikā nokļūs antihitleriskās koalīcijas valstu varas orgānu rokās.»

Tajā pašā laikā, 1942. gada oktobri, ari Amerikas Savienoto Valstu prezidents Franklins Rūzvelts, plašu Amerikas sabiedrisko aprindu ietekmēts, pacēla savu balsi pret nacistiskās Vācijas barvežiem. Viņš nepārprotami izteicās, ka «šī līderu un viņu nežēlīgo līdzgaitnieku kliķe ir jānosauc vārdā, jāapcietina un jātiesā saskaņā ar krimināltiesu likumiem».

Nirnbergas Starptautiskā Tribunāla nodibināšana tātad pilnīgi atbilda gan tautu prasībai bargi sodīt galvenos hitleriskos kara noziedzniekus, gan oficiālajiem antihitleriskās koalīcijas valdību paziņojumiem, kuri vēl kara laikā pārskanēja visu pasauli.

Tāda tiesas prāva, kas rīkota, stingri ievērojot vispārpieņemtās procesuālās normas, piemēram, apsūdzēto tiesības uz aizstāvību, ļāva ne vien rūpīgi un objektīvi izpētit pierādījumus par konkrētu personu vainu, bet arī ļoti pārliecinoši atmaskot visas neģēlības, ko izdarījis vācu monopolistiskā kapitāla izauklētais hitlerisms.

Bailēs no taisnīgas atmaksas Hitlers, Himlers un Gebelss izdarīja pašnāvību. Tādas pašas bailes jau Nirnbergas cietuma kamerā dzina pašnāvībā Vācijas arodbiedrību žņaudzēju Leju. Taču gandrīz visiem pārējiem aktīvākajiem Hitlera līdzgaitniekiem neizdevās izvairīties no atbildības. tie nirnbergā stājās Starptautiskā Kara Tribunāla priekšā, kas viņiem piesprleda taisnīgu sodu.

Tiesai tika nodoti:

hermanis Vilhelms Gērings — reihsmaršals, hitleriskās Vācijas gaisa kara spēku virspavēlnieks, četrgadu plāna pilnvarnieks, Hitlera tuvākais palīgs kopš 1922. gada, trieciennieku (SA) organizētājs un vadītājs, viens no reihstāga dedzināšanas un varas sagrābšanas organizētājiem;

Rūdolfs Hess — Hitlera vietnieks fašistu partijā, ministrs bez portfeļa, slepenās padomes loceklis, valsts aizsardzības ministru padomes loceklis;

Joahims fon Ribentrops — fašistiskās partijas pilnvarotais ārpolitikas jautājumos, vēlāk sūtnis Anglijā un ārlietu ministrs;

Roberts Lejs — viens no redzamākajiem fašistiskās partijas līderiem, tā dēvētās «Vācu darba frontes» vadītājs;

Vilhelms Keltelis — feldmaršals, Vācijas bruņoto spēku štāba («OKVV») priekšnieks;

Erasts KaJtenbrunners — SS obergrupenfīrers, valsts galvenās drošības pārvaldes («RSHA») priekšnieks un drošības policijas priekšnieks, tuvākais Himlera palīgs;

Alfrēds Rozenbergs — nacionālsociālistiskās partijas valsts vadītājs ideoloģijas un ārpolitikas jautājumos, okupēto Austrumu apgabalu ministrijas vadītājs;

Hanss Franks — fašistiskās partijas valsts vadītājs juridiskos jautājumos un Vācijas tieslietu akadēmijas prezidents, vēlāk valsts tieslietu ministrs un Polijas ģenerālgubernators;

Vilhelms Friks — valsts iekšlietu ministrs, Bohēmijas un Morāvijas protektors;

Jūliuss Streihers — viens no fašistiskās partijas organizētājiem, Frankonijas gauleiters 1925—1940), ebreju grautiņu organizētājs Nirnbergā, antisemītiskā dienas laikraksta «Der Stūrmer» izdevējs, antisemītisma «ideologs»;

Valters Funks — valsts propagandas ministra vietnieks, vēlāk valsts saimniecības ministrs, valsts bankas prezidents un ģenerālpiln- varnieks kara ekonomikas jautājumos, valsts aizsardzības ministru padomes loceklis un centrālās plānošanas komitejas loceklis;

Jalmars Šahts — Hitlera galvenais padomnieks ekonomikas un finansu jautājumos;

Gustavs Krups fon Bolens un Halbahs — lielākais rūpniecības magnāts, Krupa rūpnīcu direktors un līdzīpašnieks, vācu armijas apbruņojuma modernizēšanas organizētājs;

Kārlis Dēnlcs — lieladmirālis, zemūdeņu flotes pavēlnieks, pēc tam Vācijas jūras kara spēku virspavēlnieks un Hitlera varas mantotājs valsts galvas amatā;

Erlhs Rēders — lieladmirālis, bijušais Vācijas jūras kara spēku virspavēlnieks (1935—1943), jūras kara flotes admirālinspektors;

Baldurs fon Šīrahs — hitleriskās jaunatnes organizācijas «Hitler- ļugend» organizētājs un vadītājs, fašistiskās partijas gauleiters un impērijas vietvaldis Vīnē;

Fricis Zaukelis — SS obergrupenfīrers, ģenerālpilnvamieks darbaspēka izmantošanā;

Alfrēds Jodls — ģenerālpulkvedis, bruņoto spēku virspavēlniecības operatīvās vadības štāba priekšnieks;

Francs fon Pāpens — ievērojams starptautiskā mēroga spiegs un diversants, vācu spiegošanas dienesta vadītājs Amerikas Savienotajās Valstīs jau pirmā pasaules kara laikā, viens no tiem, kas organizēja Hitlera nākšanu pie varas, bija sūtnis Vīnē, vēlāk Turcijā;

Arturs Zeiss-Inkvarts — redzams fašistiskās partijas vadītājs, impērijas vietvaldis Austrijā, Polijas ģenerālgubernatora vietnieks, impērijas pilnvarnieks okupētajā Holandē;

Alberts Spērs — tuvs Hitlera draugs, ieroču un munīcijas ražošanas ministrs, viens no centrālās plānošanas komitejas vadītājiem;

Konstantīns fon Neirāts — impērijas ministrs bez portfeļa, ministru slepenās padomes priekšsēdētājs un valsts aizsardzības ministru padomes loceklis, Bohēmijas un Morāvijas protektors;

Hanss Friče — Gebelsa tuvākais līdzstrādnieks, propagandas ministrijas iekšējās preses daļas vadītājs, vēlāk radioraidījumu daļas vadītājs;

Martins Bormanis — partijas kancelejas vadītājs, Hitlera sekretārs un tuvākais padomdevējs.[1]

bez tam starptautiska Tribunāla dibinātājas valstis nodeva iztie- imfuiiinl lietas par noziedzīgajām organizācijām: hitleriskās partijas «iipKnrdzi'N vienībām» (SS); slepeno policiju gestapo (līdz ar tā saukto <<<I10A1I),i» dienestu»); hitleriskās partijas vadošo sastāvu; triecienvie- nlbnm (SA); Impērijas kabinetu; hitlerisko bruņoto spēku virspavēlniecību un ģenerālštābu. Tiesas prāva parādīja, cik sarežģītu un visu aptverošu mehānismu nacisti bija izveidojuši, lai īstenotu savus noziedzīgos plānus.

Raksturojot Nirnbergas prāvas īpatnības, galvenais apsūdzētājs no Padomju Savienības R. Rudenko norādīja, ka tas ir pirmais gadījums, kad pie kriminālās atbildības sauc noziedzniekus, kas sagrābuši veselu valsti un pašu valsts aparātu pārvērtuši par savu drausmīgo noziegumu ieroci.

No otrā pasaules kara oficiālajām beigain līdz Starptautiskā Tribunālā pirmajai sēdei pagāja nedaudz vairak par sešiem mēnešiem. Sajā laikā tika izstrādāti Starptautiskās Kara Tiesas Statūti un procedūras noteikumi, savākti un sistematizēti galvenie apsūdzības pierādījumi, sastādīts apsūdzības raksts, nokārtota un koordinēta no četru sabiedroto valstu pārstāvjiem izveidotā sarežģītā tiesas aparāta darbība.

Lai gan izmeklēšanu pabeidza samērā neilgā laikā, apsūdzībai tika piestādīts visai plašs pierādījumu materiāls. Tribunāls izskatīja vairāk nekā trīs tūkstoši oriģināldokumentu, nopratināja ap divsimt liecinieku (bez tam Tribunāla uzdevumā vairākus simtus liecinieku nopratināja speciālas komisijas) un pieņēma trlssimttūkstoš rakstveida liecību.

Pierādījumi lielākoties bija oriģināldokumenti, ko sabiedrotās armijas atrada vērmahta štābos, valdības ēkās un citās vietās. Daži dokumenti atrasti sāls raktuvēs, apakšzemes slēpņos, aiz dubultsie- nām.

A. Polloraks savā grāmatā pēc paša pieredzes stāsta, kādos apstākļos noritēja Starptautiskā Kara Tribunāla darbība. Padomju Savienību, ASV, Angliju un Franciju te pārstāvēja vairāki desmiti lielākoties augsti kvalificētu juristu. Taču politiskos un juridiskos jautājumos viņu uzskati krasi atšķīrās. Un tomēr viņi, ar dažiem retiem izņēmumiem, visā tiesas prāvas gaitā strādāja saskaņoti un kopīgiem spēkiem centās izdibināt patiesību, rekonstruēt pilnīgu un patiesu hitlerisko noziegumu ainu, taisnīgi sodīt vainīgos.

Antihitleriskās koalīcijas juristus vienoja kopēja nostāja pret Starptautiskajam Tribunālam nodoto noziedznieku nedzirdēto cietsirdību un necilvēcīgo cinismu. Galvenais apsūdzētājs no ASV — izcilais amerikāņu jurists nelaiķis R. Džeksons savā ievadrunā pareizi pateica:

«Mūsu pierādījumi izraisīs šausmas, un jūs teiksit, ka esmu laupījis jums miegu. Bet tieši šie nodarījumi lika nodrebēt visai pasaulei un noveda pie tā, ka ikviens civilizēts cilvēks nostājās pret nacistisko Vāciju. Visa Vācija kjuva viens liels moku kambaris. Tā upuru vaidi bija dzirdami visā pasaulē, liekot šausmās notrīsēt visai civilizētajai cilvēcei. Es esmu viens no tiem, kas šajā karā bieži vien visai skeptiski uzņēma informāciju par drausmīgajiem briesmu darbiem. Taču tiesā figurēs tik pārliecinoši pierādījumi, ka nekam, to varu droši apgalvot, neizdosies atspēkot nevienu manu vārdu; tiesājamie noliegs vienīgi savu personisko atbildību vai arī to, ka viņi zinājuši par šiem noziegumiem.» s

Džeksona paredzējums piepildījās. Pirmā jāj Tribunāla .sēdēs tiesājamie vēl mēģināja ietiepīgi noliegt savu vainu, turpretim vēlāk, liesas izmeklēšanas gaitā, pierādījumi viņus, burtiski, piespieda pie sienas. Atspēkot šos lielākoties dokumentālos pierādījumus vai noziegumu upuru un aculiecinieku liecības nebija iespējams.

Savā grāmatā A. Poltoraks, Nirnbergas prāvas dalībnieks no tās pirmās līdz pēdējai dienai, kurš tieši nodarbojās ar Starptautiskā Tribunāla padomju daļas dokumentācijas noformēšanu, — spējis labi atainot atmosfēru, kāda toreiz valdīja tiesas zāle un kuluāros, spilgti un precīzi raksturojis vairākus no tiem, kas sēdēja uz apsūdzēto sola. Atsaukt atmiņā šos noziegumus nebūt nav lieki. Nacistu barvežu noziegumi un kaunpilnais gals tālu pārsniedz atsevišķu cilvēku biogrāfiju ietvarus.

Kad pasaulē vēl asiņoja hitleriskās agresijas cirstās brūces, tas pats ASV galvenais prokurors R. Džeksons, kura ievadrunu mēs jau citējām, teica:

«Šī tiesas prāva ir tāpēc tik svarīga, ka šie ieslodzītie personificē baismus spēkus, kas slēpsies pasaulē vēl ilgi pēc tam, kad šo cilvēku miesa būs pārvērtusies pīšļos. Vara šos cilvēkus padarīja par rasu naida, terora un varmācības, uzpūtības un cietsirdības dzīviem simboliem. Viņi personificē nežēlīgo nacionālismu un militārismu, intrigas un provokācijas, kas divas paaudzes vienu pēc otras iegrūda kara bezdibenī, iznīcinot Eiropas vīriešu kārtas iedzīvotājus, nopostot mājas un grūžot kontinentu nabadzībā. Viņi tik stipri pieķērās savai pašu radītajai filozofijai un tik cieši iekļāvās pašu vadītajos spēkos, ka izturēties pret viņiem žēlsirdīgi nozīmētu ļaut uzvarēt un sniegt atbalstu tam ļaunumam, kas saistīts ar viņu vārdiem. Civilizācija nevar atļauties ne mazāko kompromisu ar sociālajiem spēkiem, kas no jauna atspirgs, ja mēs rīkosimies nekonsekventi un nenotoikti pret cilvēkiem, kuru personā šie spēki turpina pastāvēt.»

Tagad viens otrs cenšas nodot aizmirstībai Nirnbergas Tribunāla principus, kurus Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja apstiprinājusi kā starptautisko krimināltiesību principus. VFR valdība jau mēģināja amnestēt bez izņēmuma visus nacistiskos noziedzniekus. Rietumvācijas pilsētās un ciematos joprojām nesodīti dzīvo desmitiem tūkstošu neliešu, kas pastrādājuši jo smagus noziegumus. Daudzi no viņiem turklāt ieņem augstus amatus VFR valsts aparātā, bundesvērā, policijā, tiesu un prokuratūras orgānos.

Nesen bijušais ASV galvenā prokurora palīgs Roberts Kempners (viņš pieminēts A. Poltoraka grāmatā), uzrunājot Nirnbergas universitātes studentus, gluži pareizi atzīmēja, ka Vācijas Federatīvajā Republikā nav izmeklētas lietas par vairāk nekā septiņiem tūkstošiem Valsts galvenās drošības pārvaldes amatpersonu. Runa te tātad ir par to pašu RSHA, kuras noziedzīgais vadītājs E. Kaltenbrunners pakārts saskaņā ar Starptautiskā Tribunāla spriedumu. Pie atbildības nav saukti arī daudzi nacistisko tribunālu locekļi, kas notiesāja uz nāvi Pretošanās kustības dalībniekus, antifašistus un citus hitleriskā režīma pretiniekus.

Nirnbergas tiesas prāvas dalībnieku atmiņā vienmēr paliks bijušā Osvencimas komandanta SS oberšturmbanfīrera liesa pratināšana. Kad Hesam uzdeva jautājumu: «Vai tiesa, ka esesieši meta dzīvus bērnus krematorijas peklē?» — viņš bez kavēšanās apstiprināja, ka tas tieši tā ir bijis. Bet tālāk viņš piebilda: «Mazos bērnus visus iznicināja, jo tie sava jaunuma dēļ nespēja strādāt … Ļoti bieži sievietes centās paslēpt bērnus zem drēbēm, bet, kad mēs šos bērnus atradām, tos, protams, nosūtījām uz iznīcināšanu.» Hess atzina, ka laikā, kamēr viņš bijis nometnes komandants (no 1940. gada maija līdz 1943. gajla decembrim), Osvencimas gāzu krāsnīs iznicināti divi miljoni pieci simti tūkstoši cilvēku un bez tam vēl pieci simti tūkstoši gājuši bojā no slimībām un bada. Poļu un padomju valsts jauktās komisijas materiālos atzīmēts, ka pavisam Osvencimā nobendēti vairāk nekā četri miljoni cilvēku.

Starptautiskais Tribunāls savā spriedumā konstatēja, ka «nacistiskās koncentrācijas nometnes kļuva par organizētu sistemātisku slepkavību vietām». Šis slepkavības tika pastrādātas, ļauni ņirgājoties par upuriem. Nereti dzīvi cilvēki kļuva par nežēlīgu eksperimentu objektiem. Tika izdarīti eksperimenti, lai «noteiktu apstākļus lielos augstumos, ievietojot cilvēkus īpašās zemspiediena kamerās, eksperimenti, kuru nolūks bija noteikt, cik ilgi cilvēks var nodzīvot ledainā ūdenī, eksperimenti ar saindētām lodēm, eksperimenti ar lipīgām slimībām, vīriešu un sieviešu sterilizācija ar rentgena stariem un citādā veidā».

Mēs uzskatījām par nepieciešamu te atsaukt atmiņā šos izvilkumus no Nirnbergas Tribunāla sprieduma sakarā ar nesen publicēto Hesenes zemes ģenerālprokurora Friča Bauera paziņojumu, ka tikai viņa resora rīcībā vien ir saraksti par pieciem tūkstošiem Osvencimas komandas esesiešu, no kuriem neviens nav saņēmis pelnīto sodu. Uz šiem un desmitiem tūkstošiem līdzīgu noziedznieku VFR valdība gribēja attiecināt parastos kriminālvajāšanas noilguma termiņus.

Gatavojoties amnestēt hitleriskos briesmoņus, federālā valdība centās liekulīgi iegalvot, ka tā «stingri apņēmusies izpirkt nacistiskos noziegumus un atjaunot samīdītās tiesības». Taču krāpšana neizdevās. Bonnas varas orgānu centienos plašas sabiedābas. aprindas visa pasaulē saskatīja nekaunīgu izaicinājumu. Atbildes reakcija bija ātra, enerģiska un vienprātīga. Protesta kustība pret zaimu pilno priekšlikumu 1871. gada Vācijas kriminālkodeksa 67. pantā paredzētos parastos noilguma termiņus attiecināt uz hitleriešu pastrādātajiem noziegumiem pret visu pasauli un cilvēcīgumu apvienojās visi godīgie cilvēki neatkarīgi no viņu profesijas un sabiedriskā stāvokļa, politiskajiem uzskatiem y/i reliģiskās pārliecības. Dziļā sašutumā par Bonnas tiesībnieku cinismu pat daudzi redzami buržuāziski juristi publiski pierādīja, ka VFR tieslietu ministra Būhera un viņa ierēdņu argumentācija ir pilnīgi aplama. Sabiedriskā sašutuma viļņi pārņēma visu pasauli, un šīs varenās bangas lieku reizi pierādīja, ka cilvēces sirdsapziņa nekad nesamierināsies ar mēģinājumiem attaisnot hitle- risma briesmu darbus.

Visas pasaules godīgo cilvēku dusmas piespieda bundestāgu noilguma termiņu par nacistu noziegumiem attālināt līdz 1969. gadam. Bet tās nedaudzās prāvas, ko Vācijas Federatīvajā Republikā iztiesā pret hitleriskajiem noziedzniekiem, drīzāk atgādina ņirgāšanos par justīciju. Nirnbergas advokātu melīgā «argumentācija» tagad kļuvusi par Rietumvācijas tiesu oficiālo doktrīnu, lai pamatotu neticami mīkstos spriedumus hitleriskajiem slepkavām un bendēm.

Revanša ideologi cenšas apmelot Nirnbergas prāvu, nodot aizmirstībai hitleriešu zvērības, iztēlot, tās par apšaubāmām, bet Starptautiskā Kara Tribunāla darbību — par uzvarētāju izrēķināšanos ar tiem, kas karu zaudējuši. Tās, protams, ir veltīgas pūles attiecībā uz cilvēkiem, kuru atmiņā saglabājušies kara gadu notikumi. Taču ir ļoti svarīgi, lai arī tie, kas piedzimuši kara laikā vai pēc tā, zinātu patiesību par hitlerisko noziedznieku pastrādātajiem briesmu darbiem.

Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla spriedums bija taisnīgs spriedums. Tribunāls nosodīja hitlerisko agresiju un bargi sodīja galvenos nacistiskos kara noziedzniekus. Tas atzina par noziedzīgām galvenās organizācijas un iestādes, ko hitlerieši bija nodibinājuši, lai īstenotu savus noziedzīgos mērķus. Par Tribunāla k|ūdu neapšaubāmi uzskatāma vienīgi atteikšanās atzīt par noziedzīgām organizācijām hitleriskās Vācijas ģenerālštābu un augstāko virspavēlniecību. Par to pietiekami skaidri bija teikts padomju tiesneša «Atsevišķajās domās». Taču arī šajā nebūt ne mazsvarīgajā jautājumā, lai gan starp tiesnešiem nebija vienprātības, Starptautiskais Kara Tribunāls savā spriedumā ierakstīja:

«Viņi lielā mērā bija atbildīgi par postu un ciešanām, kas piemeklēja miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu. Viņi apkaunoja godpilno karavīra arodu. Bez viņu militārās vadības Hitlera un viņa nacistisko līdzdalībnieku agresīvie nodomi būtu abstrakti un neauglīgi. Kaut arī viņi nebija grupa, uz ko attiecas Statūtu definējums, viņi neapšaubāmi bija cietsirdīga karavīru kasta. Mūsdienu vācu militārisms, sava pēdējā sabiedrotā — nacionālsociālisma atbalstīts, uz īsu laiku uzplauka tikpat labi vai vēl labāk, nekā to pieredzējušas agrākās paaudzes.

Daudzi no šiem cilvēkiem pārvērta par izsmieklu karavīra zvērestu paklausīt militārām pavēlēm. Kad tas ir viņu aizstāvēšanās interesēs, tad viņi apgalvo, ka esot bijuši spiesti pakļausit. Konfrontēti ar baismajiem hitleriešu noziegumiem, kuri viņiem visiem, kā noskaidrots, bija zināmi, viņi apgalvo, ka neesot paklausījuši. Patiesībā viņi šajos noziegumos, kas pastrādāti daudz plašākā un satraucošākā apjomā, nekā jebkad pasaulē pieredzēts, vai nu paši aktīvi piedalījās-, vai arī bija to mēmi un paklausīgi liecinieki.»

Mēs nevaram neatgādināt šos Nirnbergas Tribunāla atzinumus, jo Hoizingers, Speidelis un daudzi viņiem līdzīgie, kas «apkaunoja godpilno karavīra arodu», izbēguši no taisnīgā soda un atrodas vadošos amatos bundesvērā un NATO.

A. Poltoraka grāmata stāsta par neseno pagātni. Taču šis spilgtais, tēlainais un patiesīgais aculiecinieka stāsts ne tikai liek atcerēties notikumus, kas jau sen kļuvuši vēsture. Daudzi fakti, par kuriem stāstīts grāmatā, ļauj pareizi spriest par šodienas notikumiem, izprast, kādi tumši spēki virza mūsdienu revanša politikas ideologu un praktiķu darbību, kādā ciešanu bezdibenī jauna kara kūrēji gatavi iegrūst cilvēci.

Hitlerisms bija vācu monopolistiskā kapitāla auklējums. Tas nāca pie varas, nostiprinājās un varēja izdarīt savus neskaitāmos noziegumus tikai tāpēc, ka to tieši atbalstīja starptautiskā imperiālistiskā reakcija. Kā jebkurš cits fašisma paveids, nacisms bija visreakcionārāko imperiālistisko spēku atklāta teroristiska diktatūra. Vācijas rūpnieki un finansu magnāti — krupi, fēgleri, lēvenfeldi, šrēderi, šnicleri un visi pārējie stāvēja aiz esesiešu bandītu mugurām. Šie nekronētie kapitāla karaļi ne tikai nodrošināja hitlerisko agresiju ar visu Vācijas ekonomisko potenciālu, bet arī tieši piedalījās visriebīgākajos hitleriešu noziegumos — nobendēja desmitiem tūkstošu cilvēku noziedzīgos eksperimentos, noveda miljonus verdzībā aizdzītu cilvēku līdz pilnīgam fiziskam nespēkam un nogalināja viņus pēc tam gāzes kamerās, kurām indīgās vielas piegādāja viena no lielākajām monopolistiskajām apvienībām — «7G Farbeņindustrle».

A. Poltoraka grāmatā sīki pastāstīts par noziegumiem, ko organizēja un pastrādāja Jalmars Šahts, vācu monopolistiskā kapitāla emisārs hitleriešu valdībā, kas bija cieši saistīts ar lielākajiem starptautiskajiem monopoliem. Nirnbergas Starptautiskais-"Tribunāls,-kā zināms, ar balsu vairākumu — tris pret vienu (pretī balsoja padomju tiesnesis) Šahtu attaisnoja. Taču tūkstošiem un atkal tūkstošiem lasītāju, kuru rokās nokļūs šī grāmata, viņu neattaisnos. Viņi skaidri izpratīs, kāda loma Šahtam bijusi nacistu sazvērestībā pret mieru un cilvēci.

A. Poltoraks parāda, cik melīga ir leģenda par Šahta «opozīciju» pret hitlerisko režīmu. Lai izvairītos no atmaksas par pastrādātajiem noziegumiem, daudzi no tiem, kas nacismu izauklēja, hitlerisma sabrukuma periodā sāka runāt par savu opozīciju pret to. Vieni, kā Šahts un ģenerāļu puča dalībnieki, darīja to agrāk, citi, kā Himlers un Gē- rings, — tikai pirms pašas katastrofas. Patiesībā Šahts, reakcionāro spēku uzticības persona, ar sirdi un dvēseli kalpoja pašam Hitleram un viņa režīmam līdz pat tam laikam, kad vācu monopolistiskā kapitāla izauklētais nacisms sāka raustīties pirmsnāves krampjos. Kad savā laikā Šahtu apbalvoja ar tā dēvēto «asins ordeni» — nacistiskās partijas zelta nozīmi, nacisti izdeva oficiālu partijas brošūru par viņa nopelniem, kurā ne jau bez pamata bija norādīts: «Viņš spēja tai (nacistiskajai partijai. — L. S.) palīdzēt daudz labāk, nekā būtu to varējis, oficiāli būdams partijas biedrs.» Ne jau velti Hitlers, uzzinājis par Šahta ^kontaktu ar opozīciju, tas pats Hitlers, kas tik nežēlīgi izrēķinājās ar opozīcijas ģenerāļiem, tomēr saglabāja viņam dzīvību.

A. Poltoraka grāmata, protams, nevar aizstāt speciālus pētījumus par Starptautiskā Kara Tribunāla darbību. Vēlams, lai lasītājs, izlasījis šo grāmatu, iepazītos ar tiesas prāvas stenogrammām, kuras Padomju Savienībā izdotas lielā metienā. Taču reizē ar to te nevar neuzsvērt, ka šajā grāmatā atrodams daudz kas tāds, par ko prāvas stenogrammās nekas nav un arī nevar būt teikts. Atkārtojam, autors spēji6 visos sīkumos patiesīgi atainot situāciju, kurā notika gatavošanās tiesas prāvai, un paša tiesas procesa norisi.

Sī grāmata ir ļoti aktuāla. Tā aicina uz modrību pret jauna kara kūrējiem, rāda, ko var sagādāt cilvēcei revanša apoloģēti, kuri mūsdienu bundesvērā atjaunojuši sagrauto hitleriešu vērmahtu. Bet līdz ar to tā atgādina, ka jebkuru agresoru nenovēršami gaida atmaksa.

Tiesas prāva pret hitleriskās Vācijas galvenajiem kara noziedzniekiem vienmēr paliks kā bargs brīdinājums tumšajiem militārisma spēkiem. Visi cēlie un cildenie Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla principi un tā taisnīgais spriedums joprojām ir asi ieroči cīņā par mieru un cilvēces drošību.

L. Smirnovs,

KPFSR Augstākās Tiesas priekšsēdētājs, bijušais PSRS galvenā prokurora palīgs Nirnbergas tiesas prāvā

Londona. 1945. gada 8. augusts. Tiek parakstīta Vienošanās par Starptautiskā Kara Tribunāla nodibināšanu. Attēlā — augšā (no kreisās): profesors A. Traiņins, J. Ņikitčenko (PSRS); apakšā — Džouits (Lielbritānija); R. Džeksons (ASV); R. Falko (Francija).

\

Taisnajai tiesai ceļš ir brīvs! Starptautiskā Kara Tribunāla priekšsēdētājs lords D. Lourenss dodas uz Tiesu pili.

Starptautiskais Kara Tribunāls (no kreisās): A. Volčkovs, J. Ņikit- čenko (PSRS); N. Birkets, D. Lourenss (Lielbritānija); F. Bidls, D. Pārķers (ASV); Donedjē de Vabrs (Francija).

1. TAUTU TIESA

CEĻŠ UZ NIRNBERGU

Bija 1945. gada jūlijs. Divīzija, kurā es strādāju par tribunāla priekšsēdētāju, no Prāgas apkaimes atgriezās uz dzimteni. šoreiz ceļš nebija grūts—kareivji steidzās mājup.  ..

Bet mani gaidīja cits darbs. No Maskavas pienāca norādījums nekavējoties ierasties Galvenajā kara tribunālu pārvaldē. Bet tur paziņoja, ka tiek veikti priekšdarbi Starptautiskā Kara Tribunāla nodibināšanai. Tribunāls tiesās galvenos otrā pasaules kara noziedzniekus, prāva notiks Nirnbergā, un mani komandē turp padomju delegācijas sastāvā.

Steidzami braucu uz divīziju un nododu lietas. Atvados no frontes draugiem. Un atkal — uz Maskavu.

Pirmā tikšanās ar manu jauno priekšnieku, justīcijas ģenerālmajoru Jonu Nikitčenko. Līdz šim es viņu pazinu kā PSRS Augstākās Tiesas priekšsēdētāja vietnieku. Tagad viņš ir Starptautiskā Tribunāla loceklis, īsā sarunā ar Ņikitčenko noskaidrojas mans amats Nirnbergā: man būs jāvada padomju sekretariāts.

Kamēr tiek kārtoti dokumenti, strādāju PSRS Augstākās Tiesas Kara kolēģijā. Dokumentu kārtošana ilgst divus mēnešus. Beidzot kopā ar kara prokuroru Vasi- liju Samsonovu, kas ari komandēts uz Nirnbergu, sēžos lidmašīnā. Mēs devāmies uz tiesas prāvu, kas turpināsies gandrīz gadu un par ko tik daudz tiks rakstīts gan laba, gan slikta, gan patiesa, gan melīga.

Drīz vien dzirdēšu runājam Anglijas prokuroru Sou- krosu, un viņš paziņos, ka «Nirnbergas prāva būs autoritatīva un objektīva hronika, kurā nākamie vēsturnieki varēs meklēt patiesību, bet nākamie politiķi — brīdinājumus». Kad tiesas prāva būs beigusies, es izlasīšu viņa tautieša publicista Monlgomerija Beldžiona grāmatu,

kurā ir tādi vārdi: «Ja parasts cilvēks nok(ūtu no mēness Nirnbergā, tad viņš nāktu pie slēdziena, ka tur valda absolūts neprāts.» Kas tas par «neprātu», to vēlāk izskaidros lords Henkijs. Viņš nosauks Nirnbergas tiesas prāvu par «bīstamu precedentu nākotnei» un steigsies paziņot: «… jo ātrāk mēs izbeigsim šīs tiesas prāvas, jo labāk . . .»

Es dzirdēšu zālē Francijas galvenā prokurora Sam- petjē de Riba dziļi nozīmīgos vārdus:

—    Pēc tam kad tiesai ir uzrādīti dokumenti, kad noklausīti liecinieki un nodemonstrētas kinofilmas, kuras noskatoties pat paši tiesājamie nodrebeja aiz šausmām, — pēc visa tā neviens cilvēks pasaulē vairs nevar apgalvot, ka iznīcināšanas hometnes, nošautie kara gūstekņi, nobendētie mierīgie iedzīvotāji, līķu kalni, garīgi un fiziski sakropļotu cilvēku bari, gāzes kameras un kremācijas krāsnis, — ka visi šie noziegumi eksistējuši vienīgi pretvāciski noskaņoto propagandistu fantāzijā; to neviens nevar apgalvot.

Bet aizritēs daži gadi, un citi francūži ar putām uz lūpām sāks apgāzt Šampetjē de Riba vārdus. Es izlasišu Morisa Bardeša grāmatu, kurā viņš apmētā dubļiem Nirnbergas tiesas prāvu, cenzdamies pierādīt, ka «nevar akli noticēt spriedumam, ko parakstījuši uzvarētāji . . .» No avīzēm es uzzināšu par franču profesora Pola Rasinjī braucienu pa Rietumvācijas pilsētām un ciematiem. Viņš tur lasīs lekcijas sakarā ar Nirnbergas tiesas prāvas sešpadsmito gadadienu un centīsies vāciešiem iegalvot, ka Starptautiskā Tribunāla spriedums pamatojoties uz «nepatiesām liecībām un komunistu kūdīšanu». Es vēl izlasišu to, ko patlaban raksta vācu revanšisti. Viņiem ir savi uzskati par gāzes kamerām, par kremācijas krāsnīm, un, iesaukdami vācu jaunatni zem melnajiem bundesvēra karogiem, viņi nolamās Sampetjē de Ribu par neģēlīgu vēstures viltotāju un blēdi.

Taču pirmajās prāvas dienās galvenais apsūdzētājs nc ASV — Roberts Džeksons, prasot hitleriešu kliķei taisnīgu atmaksu, teiks:

—   Noziegumi, kurus mēs cenšamies nosodīt un kas pastrādāti ar iepriekšēju nodomu, ir tik ļaundabīgi un <ai tik postošām sekām, ka civilizācija nevar pieļaut,

ka los ignorētu, jo tā aizies bojā, ja šādi noziegumi atkārtosies.

Taču jau tūlīt pēc tiesas prāvas parastais amerikānis nonāks strupceļā, jo viņš vēl nebūs paspējis aizmirst šos Džeksona vārdus, kad senators Tafts ar cinisku vaļsirdību apgalvos, ka «Amerikas Savienotās Valstis vēl ilgi nožēlos, ka Nirnbergas spriedums izpildīts»!

Naktī uz 1946. gada 16. oktobri es atradīšos ēkā, kur risināsies pēdējais liesas prāvas akts — hitleriešu kliķi vedis uz ešafotu. Bet vēlāk tieši šī diena Vācijas Federatīvajā Republikā tiks nosaukta par «melno dienu Vācijas vēsturē» un žurnāls «Nalionjžuropa», birdinot gaužas asaras par notiesātajiem, raistīs, ka viņi taču «nav pārkāpuši nevienu no hkumiēnr, • kaV jebkur ir spēkā».

Pēc tam izlasīšu Amerikā izdolos un tūdaļ Rietum- vācijā tulkotos Alfrēda Rozenberga memuārus. Tajos tiks izklāstīts šī hitlerisma garīgā tēva «politiskais testaments»: «Tāpat kā citas diženas idejas, kas piedzīvojušas gan uzvaras, gan sakāves, arī nacionālsociālisms kādā jaukā dienā atdzims jaunā paaudzē, kura jaunā forma radīs vāciešiem reibu .. . nacionālsociālisms sāks dīgt no veselām saknēm un izaugs par stipru koku, kas dos augļus.»

Un es bušu spiests pārliecināties, ka tādi indīgi augļi patiešām izaugs Rietumvācijā un drīz vien kļūs par jaunu draudu mieram. Vācu militāristi gribēs cik vien iespējams ātrāk izrēķināties ar Nirnbergas tiesas prāvu. Tieši par viņiem — Hoizingeru, Kamhuberu, Speideli, Ferču un daudziem citiem līdzīgiem militāristiem — Nirnbergas spriedumā ierakstīts:

«Viņi lielā mērā bija atbildīgi par postu un ciešanām, kas piemeklēja miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu. Viņi apkaunoja godpilno karavīra arodu … Patiesība viņi šajos noziegumos, kas pastrādāti daudz plašākā un satraucošākā apjomā, nekā jebkad agrāk pasaulē pieredzēts . . . paši aktīvi piedalījās.»

Tāds spriedums, protams, nevarēja nesakaitināt tos vācu ģenerāļus, kam izdevās izvairīties no soda. Un nav brīnums, ka viņi pret šo spriedumu tagad atklāj spēcīgu uguni ar visu kalibru propagandas ieročiem.

Nirnbergas tiesas prāva bija tāds notikums starptautisko attiecību vēsturē, kurš daudzus desmitus gadu spēs nodarbināt gan valstsvīru un vēsturnieku, gan juristu un diplomātu prātus.

STARP DRUPĀM

No divīzijas tribunāla es tātad nokļuvu starptautiskā tribunālā. Tas notika 1945. gada 1. decembrī. Visa Nirnbergā, it sevišķi tās «Giartd Hotel», kur mums ar Vasiliju Samsonovu ierādīja pirmo apmešanās vietu, atgādināja sajukumu pie Bābeles torņa. Te bija sabraukuši cilvēki no visām pasaules valstīm, lielākoties, protams, korespondenti.

Nākamajā rītā — laiks bija apmācies, īsti rudenīgs — iekams devāmies uz Tiesu pili, nolēmām pa- klaiņol pa pilsētu. Iespaids nomācošs. Nirnbergā pārvērsta drupās. Tomēr viegli varēja saredzēt tipiskas viduslaiku pilsētas iezīmes. Pilnigi bija saglabājies cietokšņa mūris ar masīviem torņiem. Neskarti palikuši arī daži nami ar slāviem jumtiem. Visai juceklīgs līku, šauru ielu tīkls, kurā nav nekādas plānveidības.

Tas viss un vēl daudz kas cits liecināja, ka Nirnbergā pirms kara bijusi ļoti īpatnēja pilsēta ar savdabīgu arhitektūru, pilsēta-muzejs.

Mēs ejam gar Pegnicas upi, kas sadala to divās gandrīz līdzīgās daļās. Pāri upei paceļas tilti, kuri celti pirms četrsimt vai piecsimt gadiem. Tieši mūsu priekšā ļļo akmeņu un gruvešu kaudzes slienas augšup divi graciozi ažūra torņi. Tas ir viss, kas palicis pāri no pazīstamās svētā Lorenča baznīcas.

Bet šeit — neliels laukums divu ielu krustojumā, tepat arī strūklaka «Tikuma aka». Skaists iežogojums. Lieliska skulptūra. Kādreiz te zaigoja neskaitāmas ūdens strūklas, bet tagad strūklaka ir bez dzīvības, tāpat kā drupas visapkārt.

Šķiet, ka tām nebūs gala. Un mēs neviļus sākam domāt, kāpēc gan nacisms tieši šo pilsētu izraudzīja par savu ideoloģisko centru. Ko tas te atrada tādu, kas būtu radniecīgs tā zvēru ideoloģi jai? Kāpēc hitleriskā partija, sākot ar divdesmitajiem gadiem un līdz pat sabrukuma brīdim, tikai Nirnbergā rīkoja savus kongresus, kuri drīzāk atgādināja raganu katlu nekā politisku darbinieku sanāksmi?

Vairāk nekā deviņsimt gadu pastāv Nirnbergā. No XIV līdz XVI gadsimtam te plauka vācu Lautas radoši doma, dzima lieliski mākslas darbi, attīstījās zinātne un tehnika. Te dzīvoja un darbojās mākslinieks Dīrers, skulptors Krafts, dzejnieks un komponists Hanss Zakss. Nirnbergā kopš seniem laikiem apgādāja visu Eiropu ar kompasiem un mērinstrumentiem. Beidzot, pulksteņi, parastie kabatas pulksteņi, pirmoreiz izgatavoti šeit Pī- tera Hēnleina darbnīcā. Tas tomēr netraucēja hitleriešus pēc četriem gadsimtiem mēģināt apstādināt šajā pilsētā mūžīgo laika ritumu, pagrieŠŠ progresa ratu atpakaļ.

Taču Nirnbergas vēsture nav tikai zinātnes un kultūras attīstības vēsture. Tur dzīvojuši un darbojušies ne tikai meistari un mākslinieki. Tur mita un darbojās arī citi — plēsonīgi, varaskāri, cietsirdīgi cilvēki.

Gadsimtu ritumā Nirnbergā kļuva par «Svētās Romas impērijas» laupītkārās politikas simbolu. Kopš 1356. gada saskaņā ar Kārļa IV «Zelta bullu» ikvienam ķeizaram savu pirmo impērijas seimu vajadzēja sasaukt tieši Nirnbergā. So pilsētu bija sevišķi iecienījis Fridrihs T Barbarosa, kas visu mūžu murgoja par pasaules kundzību un mira kaunpilnā nāvē Palestīnas pievārtē trešā Krusta kara laikā.

Hitlerieši uzskatīja, ka pavisam ir bijušas trīs vācu impērijas. Pirmā — «Svētās Romas impērija». Otro impēriju 1871. gadā nodibināja Bismarks. Par trešās — tūkstošgadīgas impērijas dibinātājiem nacisti uzskatīja paši sevi. Un tieši tāpēc Nirnbergā kļuva par nacistu partijas galvaspilsētu .. .

Pārdomās par visām šīm vēstures ēverģēlībām mēs gluži nemanot aizgājām līdz pilsētas nomalei. Un te nu vietā bija franču sakāmvārds: «Kad par vilku runā, viņa aste redzama». Mums pavērās skats uz tā saukto «Par- teigelānde» — tradicionālo vietu, kur fašisti rīkoja savus kongresus un parādes.

Milzīgs asfaltēts stadions ar pelēkām mūra tribīnēm. Smagi paceldamās pāri visam stadionam, slejas augšup masīvā centrālā tribīne ar daudziem kāpieniem un sēdekļiem, ar melnām b]odām spārnos, kur fašistu sanāksmju dienās dega uguns. It kā pāršķeldama šo milzeni uz pusēm, no lejas uz augšu stiepjas plata tumšzila bulta, ar savu smaili norādīdama, kur meklējams Ādolfs Hitlers: no šīs vietas viņš noraudzījās, kā karaspēka daļas un trieciennieki prūšu parādes solī defilēja gar tribīni. No šīs vietas, pūlim mežonīgi rēcot, viņš aicināja izārdīt svešu māju pavardus, sagrābt svešas zemes, straumēm liet cilvēku asinis.

Tādās dienās pilsētu tricināja tūkstošiem apkaltu zābaku dimdoņa. Bet vakarā tā iedegās kā milzīgs sārts. Lāpu dūmi aizklāja debesis. Lāpu nesēju kolonas, mežonīgi aurodamas un kviekdamas, soļoja pa pilsētas ielām.

Tagad milzīgais stadions bija tukšs. Tikai centrālajā tribīnē dažas dāmas tumšās acenēs, jādomā, amerikāņu tūristes. Viņas pēc kārtas nosēdās Hitlera vietā un, knik- šķinādamas savus fotoaparātus, cita citu fotografēja.

Vienā no Nirnbergas ielām — platajā un taisnajā Firtštrāsē — vesels kvartāls palicis gandrīz neskarts. Starp ēkām aiz bezgaumīgas mūra sētas ar ovāliem iedobumiem un lieliem čuguna dubultvārtiem atrodas masīva četrstāvu ēka ar lepno nosaukumu — Tiesu pils. Tās pirmo stāvu veido slēgta galerija ar ovāliem spraišļiem, kuri balstās uz īsiem, apaļiem un smagiem, it kā zemē ieaugušiem stabiem. Augstāk — divi stāvi ar gludu fasādi. Bet ceturtajā stāvā — nišas ar kaut kādu vācu impērijas darboņu statujām. Virs ieejas — četri lieli modelēti vairogi ar dažādām emblēmām.

Sētā reta koku rinda. Vērīgi ielūkojoties, arī te redzamas kara pēdas. Daudzi mūra stabi izraibināti: tos sakapājušas vai nu lielkalibra ložmetēju kārtas, vai arī šāviņu šķembas. Vairākas ceturtā stāva nišas ir tukšas: acīm redzot, spējš sprādziena vilnis skulptūras notriecis.

īpaša pārejas galerija savieno Tiesu pili ar citu administratīvo ēku. Bet sētas pusē, taisnā leņķī pret iekšējo fasādi, pilij piebūvēts garš četrstāvu cietuma korpuss. Cietums kā cietums. Kā visi pasaules cietumi. Gludas, apmestas sienas un mazi, aizrestoti logi, kas virknējas cieši cits pie cita.

Untumainais kara liktenis laikam bija saudzējis šo drūmo kvartālu tieši tāpēc, lai te varētu spriest vistaisnīgāko tiesu pasaules vēsturē. Kopš 1945. gada novembra Tiesu pilī atradās Starptautiskais Kara Tribunāls, kas iztiesāja galveno vācu kara noziedznieku lietas. Tepat, cietumā, viņi čjtradās apcietinājumā, gaidot spriedumu.

…Ejam cauri pirmajai apsardzes joslai. To veido šucmaņi, jaunie vācu policisti, ģērbušies tumšzilos formas tērpos. Ieraugot padomju virsniekus, viņi nostājas pamatstājā — rokas gar bikšu vīlēm, zābaku purngali izvērsti.

Pēc tam mūs sagaida «MP» —amerikaņu kara policisti. Uzrādām savas caurlaides. \

— Okei! — kareivis ar plašu žešīu.aicina nj.Ūs tālāk. Jau pie pašas ēkas ieejas stāv padomju sargkareivji. Te mūs nedaudz aizkavē sardzes maiņa. Stingrā kopsolī nodefilē mūsu gvardi. Spēcīgi liela auguma puiši ar ordeņiem un medaļām pie krutīm, ar dzeltenām un sarkanām uzšuvēm, kas liecina par kaujās gūtiem ievainojumiem.

Uzkāpjam otrajā stāvā un nokļūstam padomju delegācijai ierādītajās telpās. Mēs, protams, ar nepacietību gaidām brīdi, kad varēsim ieiet tiesas zālē, redzēt tos, kas tik ilgus gadus terorizēja Eiropu un pasauli, tos, kas vainojami miljoniem nevainīgu cilvēku nāvē. Cik gan bieži kara laikā tika pieminēti hitleriskie varas vīri, un allaž viņus apveltīja ar ne visai glaimojošiem epitetiem. Tagad šos daudzos un ļoti izteiksmīgos epitetus papildina pēdējais, kas minēts visas pasaules valstu krimināllikumos, proti — tiesājamie.

TIESAS ZALē

Beidzot esam zālē, kur noliek Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes. Vispirms pamanām, ka nav dienas gaismas: logi aizklāti ar blīviem aizkariem.

Bet gribētos, lai pa platajiem logiem šo zāli pielietu mirdzoša saules gaisma, iztraucējot taisnās tiesas nosvērto procedūru, ielauztos daudzbalsīgais ielas troksnis. Lai noziedznieki jūt, ka, par spīti viņu pūliņiem, dzīve nav apstājusies, ka tā ir skaista!

Zāles apdare veidota tumšzaļā marmorā. Sienas grezno bareljefi, kas atveido dažādus justīcijas simbolus. Bez steigas, rūpīgi, gandrīz vai ar patoloģiski anatomisku precizitāti te atsedz un analizē veselas valsts un tās valdības politiku. Tiesneši un visi klātesošie vērīgi klausās, ko saka prokurori, liecinieki, tiesājamie un viņu aizstāvji. Ik pēc 25 minūtēm mainās stenogrāfistes (līdz dienas beigām jābūt gatavai pilnīgai tiesas sēdes stenogrammai četrās valodās). Centīgi strādā fotogrāli un kinooperatori no daudzām pasaules zemēm. Lai nodrošinātu klusumu un reportieri netraucētu tiesas sēžu svinigumu, fotografēt un filmēt atļauts vienīgi pa zāles sienās īpaši šim nolūkam izveidotām aizstiklotām ailēm.

Uz paaugstinājuma garš tiesas galds. Aiz tā no kreisās uz labo sēž justīcijas ģenerālmajors J. Ņikitčenko, justīcijas apakšpulkvedis A. Volčkovs, angļu lords Birkets un lords Lourenss, amerikāņi Bidls un Pārķers, franči Donedjē de Vabrs un Robērs Falko. Zemāk, paralēli tiesnešu galdam, ierādīta vieta sekretariātam. Vēl zemāk sēž stenogrāfistes.

Pa labi — lieli galdi četru sabiedroto valstu prokuratūru darbiniekiem. Viņus vada galvenie apsūdzētāji: no PSRS — valsts otras klases justīcijas padomnieks R. Ru- denko, tolaik Ukrainas PSR prokurors; no ASV — Augstākās tiesas loceklis Roberts Džeksons; no Lielbritānijas — Hartlijs Soukross, Anglijas ģenerālprokurors; no Francijas — Fransuā de Mentonoms, franču valdības loceklis. Aiz apsūdzētājiem ir preses pārstāvju vietas.

Pa kreisi no ieejas atrodas apsūdzēto sols. Pirmo rindu tajā aizņem Hermanis Gērings, Joahims fon Ri- bentrops, Rūdolfs Hess, Vilhelms Keitelis, Ernsts Kalten- brunners, Alfrēds Rozenbergs, Hanss Franks, Vilhelms Friks, Juliuss Streihers, Valters Funks, Jalmars Šahts. Otrajā rindā — Karls Dēnics, Ērihs Rēders, Baldurs fon Šīrahs, Fricis Zaukelis, Alfrēds Jodls, Francs fon Pā- pens, Arturs Zeiss-lnkvarts, Alberts Špērs, Konstanlins fon Neirāts, Hanss Friče. Pirms katras tiesas sēdes viņus atgādā šurp pa vienam. Pastiprinātā apsardzībā viņi iet pa jauno apakšzemes eju, kas savieno cietumu ar Tiesu pili, un ienāk vēl tukšā zālē. Bez trokšņa atveras šauras ozolkoka durvis, un šķiet, ka tiesājamie kā ļauni gari iznirst tieši no sienas. Daži sasveicinās. Citi kā vilki nolien savā vietā, ne uz vienu pat nepaskatījušies.

Apkārt apsūdzēto solam nostājusies amerikāņu kara policijas kareivji. Apsūdzēto solam priekšā ipaši ierā- dītās vielās sēž mantijās tērpušies advokāti.

Zāles otrajā stāvā — balkons viesiem . . .

Sājos apstākļos strādāju gandrīz veselu gadu. Tiesas prāva sākās 1945. gada 20. novembri un beidzās 1946. gada 1. oktobrī. Tribunāls nolurēja 218 tiesas sēdes. Tā protokoli aptver 16 tūkstošu lappušu. Apsūdzētāji uzrādīja Tribunālam 2630 dokumentu, aizstāvji — 2700. Tiesa nopratināja 240 liecinieku, bez tam izskatīja 300 lūkslošu apzvērētu rakstveida liecību.

Šī nepieredzētā tiesas prāva aprija 5 miljonus lokšņu papīra 200 lonnu kopsvarā. Tiesas taiķā izlietoja 27 tūkstošus metru skaņu kinolentes un 7 tČīkstošus'fotoplašu. Lai nodrošinātu maksimālu precizitāti, katras tiesas sēdes stenogrammu pēc sēdes salīdzināja ar attiecīgu skaņu ierakstu.

Jau pašā pirmajā prāvas dienā priekšsēdētājs īsajā ievadrunā par Starptautiskā Kara Tribunāla darbības juridiskajiem pamatiem teica:

— Tiesas prāva, kas nule sāksies, ir savā ziņā vienreizīga pasaules jurisprudences vēsturē, un tai ir milziga sabiedriska nozīme miljoniem cilvēku uz visas zemeslodes. Tādēļ ikkatrs, kas kaut kādā veidā piedalās šajā prāvā, nes milzīgu atbildību, un ikkatram savi pienākumi jāpilda godīgi un pēc labākās sirdsapziņas, bez jebkādas iecietības un atbilstoši svētajiem likumības un taisnīguma principiem.

Mēs vēl redzēsim, cik daudz šim aicinājumam sekoja daži tiesas prāvas dalībnieki, kā pret to izturējās aizstāvji, kā izturējās daudzie, savā stāvoklī un politiskajos uzskatos ļoti nevienādie liecinieki. Bet pagaidām gribētos lasītāju uzmanību pievērst apsūdzēto solam.

Nacistiskie barveži cenšas turēties nepiespiesti. Viņi savā starpā sarunājas, suta zīmītes advokātiem, raksta diezgan plašas piezīmes pašu vajadzībām. Sevišķi citigi raksta Kibentrops. Viņš aizstāvjus, burtiski, apkrāva ar savām «instrukcijām» un laikam jau no paša tiesas prāvas sākuma tieši sēžu zālē sāka sacerēt savus «memuārus», ko drīz pēc viņa pakāršanas izdeva Rietumos. Kādēļ gan tas bija vajadzīgs? Vēl nevienam buržuāziskajam valstsvīram nav dota izdevība tik sīki pastāstīt pasaulei par savu dzīvi un darbiem, kā tas Nirnbergā bija ļauts bijušajiem hitleriskās Vācijas valdības locekļiem. Tiesas prāvas stenogrāfiskais pārskats ir unikāls nacistisko politiķu patiesu biogrāfiju krājums. Bet tas neatbilda viņu gribai un centieniem. Nē, ne tādus «memuārus» viņi gribēja atstāt vēsturei. Un ikviens no viņiem centās, kā vien spēja. Daži tvēra spalvaskātu paši, citi šajā nolūkā centās izmantot daudzu buržuāziskās preses pārstāvju rakstāmspalvas.

Jau pirmajā tiesas prāvas dienā es ievēroju, ka ar apsūdzētajiem sarunājas jauns amerikāņu virsnieks ar «JSO»[2] lenti: tas bija liesas psihiatrs doktors Džilberts. Nirnbergā šo cilvēku apskauda visas pasaules žurnālisti. Džilberts, tāpat kā viņi, varēja sekot visam, kas notiek tiesas zālē, bet nevienam no viņiem nebija tiesības kā doktoram Džilbertam bez jebkādiem ierobežojumiem jebkurā laikā tikties ar tiesājamiem gan tiesas zālē, gan cietuma kamerās, gan publiski, gan divatā.

Doktors Džilberts labi runāja vāciski. Stāstīja, ka tā esot viņa dzimtā valoda. Tas vēl vairāk paplašināja viņa iespējas. Viņš zināja daudz ko tādu, kas citiem nebija zināms. Žurnālisti viņam sekoja uz pēdām cerībā sadabūt presei kādas sensacionālas ziņas. Taču Džilberts prata klusēt. īsi pirms tiesas prāvas beigām viņš man pateica, ka beidzot apstrādāt savas dienasgrāmatas un vairākas rietumvalstu izdevniecības viņu skubinot to izdarīt drīzāk. Viņš ļoti gribēja, lai arī padomju izdevniecības iegādātos šo manuskriptu. Džilberts man nodeva ieskatam tās pirmo pusi. Bet visu yiņa grāmatu «The Nuremberg diary» [3] es izlasīju vēlāk. To izdeva Amerikas Savienotajās Valstīs un daudzās Eiropas zemēs. Tas ir savā ziņā interesants dokuments, sevišķi tiem, kas paši piedalījušies tiesas prāvā. Nirnbergā redzēto vispārējo ainu Džilberts papildinājis ar daudzām spilgtām detaļām, ko tiesājamie viņam pastāstīja privātās sarunās. Viņa grāmata ir tāds kā pašu tiesājamo ikdienējs komentārs par visiem kaut cik nozi- migiem notikumiem tiesas prāvas laikā, kas zināmā mērā ļauj izskaidrot viņu izturēšanos tiesas priekšā. Džilberts parādījis, ka ir smalks novērotājs.

Visu balkonu līdz pēdējai vietai vienmēr aizņēma sabiedroto armiju yirsnieki, lielākoties amerikāņi. Te ieradās arī toreizējais ASV kara ministrs Patersons, bijušais Anglijas kara ministrs Hors-Beiiša, Anglijas lordkanclers Džuits, Anglijas valdības ieceltās kara noziegumu izmeklēšanas komisijas priekšsēdētājs lords Raits, rakstnieka Somerseta-Moema brālis lords Moems, pazīstamie publicisti Harolds Nikolsons, Valters Lip- manis, Džozefs Olsops.

Reiz, pusdienojot kopā ar tiesnešiem, mani iepazīstināja ar dzīvotpriecīgu un ļoti ekspansīvu korpulentu kungu. Tas bija Fiorello Lagarclija, Ņujorkas gubernators.

Bieži vien tiesas zālē parādījās uzkrītoši uzcirtušās dāmas, kam kaut kādā veidā bija izdevies saņemt caurlaides uz ilgāku laiku. Dažas bija tiesājamo sievas, citas — rietumvalstu ievērojamu valstsvīru sievas. Kādā sēžu starpbrīdī es reiz nokļuvu divu šādu dāmu tuvumā. Tajā dienā apsūdzētājs uzrādīja pierādījumus par vācu fašistu agresiju pret Austriju, bet nepaspēja savu runu pabeigt. Dāmas par to bija gaužām apbēdinātas. Viena no viņām vaicāja otrai, vai tā atnākšot arī nākošajā dienā. Atbilde bija aizkustinoša:

— Protams, atnākšu, mīļā, jo ļoti gribas uzzināt, ar ko beidzās šī agresija pret Austriju.

Dāma jau bija tuvu piecdesmit gadiem, bet viņai tā arī nebija izdevies laikus uzzināt, kāpēc Austrija pēkšņi bija beigusi pastāvēt.

Runāja, ka uz Nirnbergu atbraukusi Rūdolfa Hesa sieva. Dzīvodama tiesas prāvas laikā amerikāņu zonā, viņa visur lidz apnikumam kladzināja par sava vīra «godprātību» un par savu nodomu izdot dienasgrāmatu.

No Hesa kundzes neatpalika arī Himlera sieva. Viņa nekad nelaida garām izdevību parunāt ar ārzemju korespondentiem un apgalvot, ka viņas virs ir «izcils vācu vadonis».

To pašu ceļu gāja ari Kvislinga sieva, pilnā balsī stāstīdama, ka viņas vīrs esot «moceklis, kas nolicis galvu par nordiskās rases brīvību».

Taču lai paliek dāmas! Ne jau viņas noteica viesu balkona un Tiesu pils kuluāru publikas raksturu. Gan tur, gan ari te pārsvarā bija «lietišķi» cilvēki.

Sarunājās divi viri. Viens — pēc izskata viņam var dot piecdesmit gadu, visai respektabls neliela auguma džentlmenis — ir kādas izdevniecības pārstāvis. Otrs, melnā mantijā, — Alfrēda Rozenberga advokāts, garais un masīvais Tomā. Doktors Servatiuss, Zaukeļa advokāts, no malas vērodams sarunas partnerus, saprotoši māj ar galvu. Nedaudz vēlāk viņš sūdzējās, ka advokātiem, kas jau tā līdz kaklam apkrauti ar darbu, gandrīz vai katru dienu nākoties vest sarunas ar daudzajiem amerikāņu un angļu izdevējiem, kas sabraukuši Nirnbergā, lai iegūtu publicēšanai tiesājamo memuārus un tādējādi saraustu krietnu peļņu. So sarunu rezultāti drīz vien kļuva redzami: tūlīt pēc tiesas prāvas noslēguma Amerikā tika publicēti Rozenberga un Ribentropa memuāri, kurus viņi bija sarakstījuši Nirnbergas cietumā.

Amerikāņi ne bez pamata apgalvo, ka laiks ir nauda. Nirnbergas liesas prāvas laikā mums ne vienreiz vien bija izdevība pārliecināties, ka daži amerikāņi rāvās melnās miesās, lai katras dienas nogalē varētu saskaitīt ienākumus no sīkām spekulācijām. Taisnības labad gan jāteic, ka ne jau vienmēr tās bija sīkas . . .

Reiz, kad ar PSRS galvenā prokurora paligu Ļevu Seiņinu devāmies uz bufeti, mūs apturēja kāds amerikāņu pulkvedis. Cik atceros, viņš strādāja ASV delegācijas saimnieciskās apkalpošanas nodaļā. Pulkvedis lūdza mani iepazīstināt viņu ar Seiņinu, bet pēc tam Sāka to iztaujāt, vai tas patiešām uz dažām dienām izlidošot uz Maskavu. Seiņins to apstiprināja.

—    O, tas ir lieliski, ģenerāl! — amerikānis priecājās. — Gribu jums piedāvāt lietišķu darījumu. Tas būs labs bizness.

—    Un proti? — uzmanīgi pajautāja Šeiņins.

—    Ļoti vienkārši. Atvediet no Maskavas Sibīrijas zvērādas. Varat man ticēt, ka es tās labi realizēšu. Vai saprotat?

Es pārtulkoju Seiņinam šo tirādi, un viņš pietvīka gluži sārts aiz dusmām un pārsteiguma. Tādu es Seiņinu sen nebiju redzējis.

—   Nesaprotu jūs, pulkvedi. Varbūt jūs nezināt, ka esmu jurists, nevis zvērādu tirgotājs.

—    Arī es esmu jurists, — nerimās amerikānis. — Bet sakiet, lūdzu, ģenerāļa kungs, vai gan juristi ir vislielākie nelgas pasaulē?

—    Zināt ko, pārtrauksim šo bezjēdzīgo sarunu, — sirdīgi noteica Šeiņins. — Esmu pārsteigts, pulkvedi, ka jūs uzdrošinājāties griezties pie manis ar tādu spekulatīvu priekšlikumu.

—    Kāpēc ar spekulatīvu, — nobrīnījās amerikānis. — Tas taču it gluži normāls bizness. Nesaprotu, kāpēc jūs apvainojāties. \

Viņš tik dedzīgi pateica šos vārtius ujq -ar.Jik neviltotu izbrīnu paskatījās uz Šeiņinu, ka tas galu galā skaļi iesmējās.

—    Mēs, pulkvedi, nekad nesapratisimies.

Nomurminājis atvainošanās vārdus, amerikanis aizgāja, bet nākamajā dienā, saticis mani, atkal atgriezās pie vecā temata. Tikai šoreiz viņš centās savu sarunu ar Ļ. Šeiņinu iztēlot par joku.

Citi amerikāņi, kuriem dienesta pakāpe bija zemāka, cilīgi spekulēja ar pulksteņiem. Bieži vien viņi mēroja ceļu no Nirnbergas uz Zenēvu un atgriezās no turienes, apkarinājušies ar pulksteņiem kā īsti kontrabandisti. Daži no viņiem bija neciešami uzbāzīgi. Viņi tvarstīja cilvēkus gaiteņos, aizveda sāņus un piedāvāja savu preci plašā izvēlē.

Man stāstīja par kādu kuriozu starpgadījumu ar padomju rakstnieku Borisu Poļevoju. Kāds enerģisks pulksteņu pārdevējs, jauns amerikāņu puisis, reiz apturējis viņu gaitenī un sācis uzmācīgi piedāvāt pulksleni. Po- ļevojs parādījis amerikānim savu pulksteni un teicis, ka cits viņam neesot vajadzīgs. Tad amerikānis iegremdējis pulksteni glāzē ar ūdeni, turējis to tur vairākas sekundes un pēc tam pielicis Poļevojam pie auss. Pulkstenis tikšķējis normāli. Taču Poļevojs arī pēc tam atteicies to pirkt. Noskaities par tik lielu nepiekāpību, amerikānis pulksteni saspiedis saujā un ar visu sparu triecis pret marmora kolonu. Pēc tam viņš atkārtojis parasto manipulāciju — atkal iegremdējis pulksteni glāzē ar ūdeni un tad pielicis Poļevojam pie auss. Pret tādu reklāmu noturēties jau nebijis vairs iespējams —

Boriss Poļevojs no ši puiša nopircis pulksteni, kas viņam nemaz nav bijis vajadzīgs.

Savdabīgu kolorītu Tiesu pils gaiteņiem piešķir kara gūstekņi — esesieši. Viņus nodarbināja visādos palīg- darbos: mēbeļu pārvietošanā, telpu uzkopšanā. Sos es- esiešus ik rītus atveda slēgtā automobilī. Pēkšņi viņus vairs neredzēja. Tas nolika tieši tai laikā, kad Tiesu pils garajos gaiteņos parādījās dzoti, kuros pastāvīgi dežurēja ar ložmetējiem un automātiem bruņoti amerikāņu kareivji. Uz jumta novietoja pat zenītposteņus, un visa amerikāņu apsardze tika savesta kaujas gatavībā.

Izdevīgā brīdi pavaicāju apsardzes priekšniekam pulkvedim Endrjusam, kas tad īsti apdraud Starptautisko Tribunālu. Izrādās, ka sagūstītie esesieši. Viņi esot aizbēguši no gūstekņu nometnes, sagrābuši ieročus un dodoties uz Nirnbergu. Par šī gājiena mērķi klīda visādas baumas. Vieni apgalvoja, ka esesieši nolēmuši ar varu atbrīvot hitleriešu barvežus. Citi centās pieradīt, ka viņi gribot tos nolinčot par zaudēto karu. Taču drīz vien noskaidrojās, ka visas šīs baumas ir stipri pārspīlētas. Dzotus likvidēja. Bet buržuāzisko laikrakstu korespondenti līksmoja: viņiem bija radusies laimīga izdevība ziņot saviem laikrakstiem, žurnāliem un aģentūrām kārtējo sensāciju no Nirnbergas.

Neaizmirsīšu vēl vienu epizodi. Kādā rītā iegāju tiesas zālē kopā ar Ļ. Šeiņinu. Līdz sēdes sākumam bija palikušas kādas divdesmit minūtes. Stāvējām netālu no apsūdzēto sola un sarunājāmies. Ieveda fon Pāpenu, un ^ pamanīju, ka viņš, ieraudzījis manu sarunas biedru, pēkšņi apstājās. Arī Šeiņins noskatījās Pāpenā kaut kā īpaši. Kad šī skatienu divkauja beidzās un Pāpens bija apsēdies savā vietā, bet mēs ar Šeiņinu izgājuši gaitenī, es, protams, gribēju uzzināt, kāds ir viņu savstarpējās intereses cēlonis. ,

— Te nekā sevišķa nav, — pasmaidīja Šeiņins. — Mēs vienkārši esam veci paziņas.

Un viņš man pastāstīja, ka padomju valdība viņu 1942. gadā bija komandējusi uz Turciju sakarā ar atentātu pret Pāpenu. Šajā lietā bez jebkāda pamata bija nodoti tiesai padomju pilsoņi Pavlovs un Korņilovs.

Ļevam Šeiņinam bija uzdots vadīt, viņu aizstāvēšanu. Bet pirms tam Turcijas ārlietu ministrija izdarīja viltīgu joku: Ļ. Šeiņinu kopa ar mūsu toreizējo sūtni Ankārā — S. Vinogradovu iejūdza sporta svētkos un nosēdināja viņus blakus Pāpenam. Tur tad arī notika nacistiskā diplomāta un izlūka pirmā «tikšanās» ar ievērojamo padomju izmeklētāju un rakstnieku. Nirnbergā viņi satikās atkal, un Pāpens, protams, Šeiņinu pazina.

Kontrastiem bagātajā Tiesu pils ainā sevišķu vietu ieņēma tulki. Tagad mēs jau esam pie tā pieraduši, ka starptautisku tikšanos un kongresu laikā, kad diskusija noliek daudzās valodās, runātāji-nepārtrauc savas runas, lai tās varētu pārLulkot. Tulkolfana nolieksinhroni: īpaša radioaparatūra ļauj vāciešiem un bulgāriem, francūžiem un arābiem, angļiem un itāliešiem noklausīties viņiem saprotamā valodā jebkuru izteicienu. Bet tolaik, Nirnbergā, šāda tulkošanas sistēma bija vēl kas gluži jauns, it sevišķi mūsu — padomju lulkiem. Ar mikrofonu viņi strādāja pirmoreiz, un nav grūti iedomāties, ka ļoti uztraucāmies, apzinādamies, cik liela nozīme tiesas prāvā ir, burtiski, katram vārdam. Taču mūsu uztraukums bija nepamatots. Mūsu jaunieši (es viņus tā nosaucu tāpēc, ka gandrīz visi viņi vēl bija komjauniešu vecumā) kaunā nepalika.

Sinhronā tulkošana bija organizēta šādi. Līdzās apsūdzēto solam atradās četras stiklotas kabīnes. Tajās varēja novietoties pa trīs tulki. Katra grupa pārtulkoja no trim valodām savā dzimtajā — tātad ceturlajā valodā. Padomju delegācijas tulkošanas daļā bija angļu, franču un vācu valodas speciālisti, un visi kopā viņi tulkoja krievu valodā. Runā, piemēram, kāds no advokātiem (protams, vāciski) — mikrofons ir Zeņas Gof- maņa rokās. Priekšsēdētājs negaidot pārtrauc advokatu ar jautājumu. 2eņa nodod mikrofonu Taņai Ruzskai. Lorda Lourensa jautājums ir pārtulkots. Tagad jāseko aizstāvja atbildei, un mikrofons atkal atgriežas pie Gof- maņa …

Taču ar to vien neaprobežojās mūsu «tulku korpusa» darbs. Tulkojuma stenogramma pēc tam bija rūpīgi jārediģē, salīdzinot to ar ierakstu magnetofona lentē, kur krievu valoda mijās ar angļu, franču un vācu valodu. Bez tam katru dienu vajadzēja pārtulkot ļoti daudz vācu, angļu un franču dokumentu, ko saņēma padomju delegācija.

Darba patiešām bija daudz, un es pateicos liktenim, ka mūsu tulki bija ne vien pietiekami kvalificēti (viņiem lielākoties bija speciāla filoloģiska izglītība), bet arī — tas ir tikpat svarigi — jauni un fiziski spēcīgi cilvēki. Tas arī palīdzēja viņiem izturēt tik lielu slodzi.

Šodien rakstot šis rindas, ļoti gribētos pieminēt ar labu vārdu Nelliju Topuridzi un Tamaru Nazarovu, Ser- jožu Dorofejevu un Mašu Soboļevu, Lizu Steņinu un Taņu Stupņikovu, Vaļu Vaļicku un Ļenu Voitovu. Viņu kvalificētais un apzinīgais darbs krietni vien veicināja Nirnbergas tiesas prāvas sekmīgo norisi. Viņiem lielu pateicību parādā daudzi padomju vēsturnieki un ekonomisti, filozofi un juristi, kuriem tagad ir iespēja dzimtajā valodā lasīt bagāto Nirnbergas tiesas arhīvu.

Bija arī tādi tulki, kuri veica plašākus uzdevumus nekā parasto darbu ar tekstiem un mikrofonu. Oļegs Troja- novskis un Envers Mamedovs, piemēram, vārda pēc skaitījās tulki, un viņi patiešām daudz palīdzēja mūsu delegācijai, piedaloties tulkošanas darbā. Taču viņiem bija pieredze diplomātiskajā darbā, kura, protams, arī nepalika neizmantota.

1945. gada vasarā, kad četru valstu konference Londonā izstrādāja vienošanos par kara noziedznieku sodīšanu un Starptautiska Kara Tribunāla Statūtus, O. Trojanovskis pirmoreiz nodibināja lietišķu kontaktu ar J. Ņikitčenko un A. Traiņinu. Viņš tiem bija pie- komandēts par palīgu no mūsu Londonas sūtniecības un tūlīt radīja par sevi vislabāko iespaidu. Šis tolaik 3fēl gados jaunais palīgs sevī apvienoja teicamas svešvalodu zināšanas ar lielu erudīciju starptautisko attiecību jomā, augstu kultūru, personisku pievilcību ua smalku takta izjūtu. Tas viss, kopā ņemot, ievērojami palīdzēja risināt padomju delegācijai izvirzītos sarežģītos uzdevumus. Jona Ņikitčenko man stāstīja, cik daudz lietderīgu padomu viņš J.olaik saņēmis no Oļega Trojanovska. Nav grūti saprast, kādēļ J. Ņikitčenko vēlāk, jau būdams viens no Starptautiskā Tribunāla tiesnešiem, nežēloja pūļu, lai panāktu PSRS Ārlietu ministrijas rīkojumu par O. Trojanovska komandēšanu uz Nirnbergu. Te Oļegs sēdēja aiz tiesas galda un nodro

šināja Starptautiskā Tribunāla padomju tiesnešu un citu valstu tiesnešu kontaktu. Viņš piedalījās arī visās slēgtajās tiesas sēdēs.

E. Mamedovs ieradās Nirnbergā no padomju sūtniecības Romā. Padomju tiesneši un apsūdzētāji, cienīdami viņu kā lielisku tulku, uzticēja viņam arī gluži citāda rakstura uzdevumus, kuri prasīja no izpildītāja noteiktu politisku briedumu. Vēlāk pastāstīšu kādu interesantu liesas prāvas epizodi — vācu feldmaršala Paulusa pratināšanu, par apstākļiem, kādos viņš ieradās Nirnbergā. Šimbrīžam atzīmēšu, ka, lai nodrošinātu Paulusa uzstāšanos tiesā, bija jāpārvar .^audz organizatorisku grūtību. Enveram Mamedovam leJMja visai nozīmīga loma. - »,«

Nevaru nenosaukt arī Tamaru Solovjovu un Innu Ku- lakovsku, Kostju Curinovu un Taņu Ruzsku. Pēc Maskavas vēstures, filozofijas un literatūras institūta beigšanas katrs no viņiem vairākus gadus bija nostrādājis Vissavienības un ārzemju kultūras sakaru biedrībā. Ar lepnumu apzinājāmies, cik daudz augstāks bija viņu attīstības līmenis salīdzinājumā ar citu zemju tulkiem. Kad zem stenogrammas galigā redakcijā bija Kulakov- skas vai Solovjovas paraksts, tad varēja nešaubīties, ka nākamajam vēsturniekam, strādājot ar Nirnbergas prāvas arhīva materiāliem, nebūs pamata pretenzijām. Bez tam, liekot lietā savu pieredzi sakaros ar ārzemju kultūras dalībniekiem, šie mūsu biedri pastā vigi palīdzēja padomju delegācijās darbiniekiem rast kopīgu valodu ar saviem amerikāņu, angļu un franču kolēģiem.

Mums bija daudz mazāk tulku nekā citu zemju delegācijām. Taču darba viņiem bija vairāk neka mūsu partneriem Tribunālā. Un te mums visiem bija izdevība vēlreiz pārliecināties, ko nozīmē jaunā — padomju attieksme pret darbu.

Kņazs Vasiļčikovs, kas strādāja amerikāņu delegācijas aparātā, mūsu sinhronās tulkošanas brigādes locekļiem ar izbrīnu jautāja:

— Paklausieties, kungi, kādēļ jūs vēl nodarbojaties ar dokumentu Lulkošanu? Jums taču par to nemaksa.

Sinhronajā tulkošanā nodarbinātie darbinieki, kas patērēja ļoti daudz enerģijas, pildot savus tiešos

pienākumus, patiešām bija atbrīvoti no visāda veida citiem tulkošanas darbiem. Taču Kostja Curinovs un Tamara Solovjova, Inna Kulakovska un Taņa Ruzska nevarēja palikt vienaldzīgi, kad viņu darba biedrenēm — «dokumentālistēm» Tamarai Nazarovai un Ļenai Voitovai «udens smēlās mutē».

Mūsu nerakstītais likums — biedriska savstarpēja palīdzība — spilgti izpaudās arī citādi. Kā jau atzīmēju, katras zemes tulku kabīnē vienmēr sēdēja pa trim cilvēkiem. Tiesas prāvas dalībnieki bieži vien runāja veselu stundu un pat ilgāk. Šādos gadījumos attiecīgās valodas tulki strādāja ar maksimālu piepūli, bet pārējie divi varēja klausīties, kā saka, tikai ar vienu ausi, lai nepalaistu garām kādu repliku «savā» valodā. Amerikāņu, ang|u un franču delegāciju tulki šādā situācijā lasīja kādu saistošu grāmatu vai vienkārši atpūtās. Turpretī mūsu tulki gandrīz vienmēr kopīgi noklausījās runu un, cik vien spēja, palīdzēja savam biedram, kas to tulkoja.

Sinhronās tulkošanas apstākļos pat vislabākais tulkotājs neizbēgami atpaliek no runātāja. Tulkojot tikko izteiktās frāzes beigas, viņš jau dzird un iegaumē nākošās frāzes sākumu. Ja turklāt runā liek minēts pēc kārtas daudz dažādu vārdu, nosaukumu, skaitļu, rodas vēl papildu grūtības. Tieši šādos gadījumos mūsu tulkiem vienmēr palīdzēja viņu maiņas biedri. Viņi pa- lasti visus skaitļus un nosaukumus pierakstīja uz papīra lapas, kas atradās tulka priekšā. Nonācis līdz vajadzīgajai vielai, viņš tad lasīja no lapas, pārmērigi nepie- pūlot atmiņu. Tas ne vien ļāva izvairīties no kļūdām, bet arī nodrošināja pilnīgi precīzu tulkojumu.

Taisnības labad nevaru neatzīmēt, ka šādu biedrisku savstarpējās palīdzības formu drīz vien pārņēma ari ciiu delegāciju tulki. Tā bija mūsu morāles uzvara, kaut neliela, tomēr uzvara.

Strādāt Nirnbergā tulka vai kaut arhivāra amatā tiecās daudzi padomju vēsturnieki, ekonomisti, starptautisko attiecību pētnieki, juristi. Labi atceros pašreiz jau nelaiķes akadēmiķes A. Pankratovas vēstuli. Viņa ieteica par tulku savu skolnieku M. Vosļenski. Miša Vosļenskis patiešām bija izcils darbinieks un lielisks biedrs. Viņš sapņoja kļūt par tiesas prāvas hronistu. Diemžēl šis

sapnis nez kādēļ nav piepildījies: pagājuši jau divdesmit gadi, bet viņa grāmata par Nirnbergu tā arī palikusi neuzrakstīta. Toties Nirnbergā noteica visu M. Vos- ļenska tālāko dzīves ceļu — viņš kļuvis par vienu no vispazīstamākajiem' padomju vēsturniekiem ģermānis- tiem. Tagad Mihails Vosļenskis jau ir vēstures zinātņu doktors.

Cits mūsu tulks — Kostja Curinovs bija liels speciālists spāņu literatūrā. Nirnbergas tiesas prāvas gaitā viņš gandrīz vai pārkvalificējās par juristu. Pēc mana ierosinājuma viņu nozīmēja par padomju delegācijas sekretāru. Taču atšķirībā no Mihaila Vosļenska Nirnbergā sevišķi neietekmēja Konstantīna Curinova tālāko dzīves ceļu. Viņš palika uzticīgs filoldģijaf uri li, kā jau teikts, viens no lielākajiem spāņu literatūras speciālistiem.

Kad pavadījām uz Parīzes miera konferenci Oļegu Trojanovski, viņa vietu aiz tiesas galda ieņēma Berijs Kupers. Tas bija gluži īpatnējs tulks. Tā nu bija noticis, ka angļu valoda bija kļuvusi par viņa dzimto valodu. Tulkojot angliski, mūsu delegācijā neviens ar viņu nevarēja sacensties. Turpretī, tulkojot krievu valodā, viņš nejutās visai drošs un bieži vien griezās pie biedriem pēc palīdzības. Toties viņš pats palīdzēja draugiem, ar ko vien spēja. Kupers bija ļoti labsirdīgs un sirsnīgs cilvēks, bagātīgi apveltīts ar humora izjūtu.

Ar prieku atceros arī Ļenu Dmitrijevu un Ņinu Orlovu. Visā prāvas laikā viņas strādāja kopā ar R. Ru- denko un J. Ņikitčenko. Mūsu kolēģi — citu zemju prokurori un tiesneši, atvadoties no viņām, no visas sirds pateicās šīm čaklajām darbiniecēm par lielo darbu, ko viņas bija veikušas, lai nodibinātu labas, lietišķas attiecības starp delegāciju vadītajiem.

Starp tulkiem bija arī tādi, kas ieradās tiesas zālē tieši no koncentrācijas nometnēm. Viņi tāpat savus pienākumus veica ne vien apzinīgi, bet arī ļoti pašaizliedzīgi.

Precīzi tulkot Nirnbergas prāvas apstākļos bija daudz kas vairāk nekā izpildīt tīri tehnisku uzdevumu. Tulkošanas darbam bieži vien bija liela politiska nozīme. Prātā nāk doktora Stāmera — Gēringa advokāta prel- padomju izlēciens. Pratinot kādu liecinieku, viņš, runādams par Polijas atbrīvošanu, ko padomju karaspēks izdarīja 1944. gadā, ļoti bieži lieloja vārdu «Beset- zung». Šim vārdam ir divējāda nozīme: «okupācija» un «ieņemšana». Pēc jautājumu rakstura padomju tulks Jevgeņijs Gofmanis labi saprata, kādā nozīmē Štāmers lieto vārdu «Beselzung», un tāpēc tulkoja to kā «okupācija». R. Rudenko tūlīt protestē. Rietumvalstu tiesneši, kuriem viņu tulki pārtulkojuši šo vārdu neitrālajā nozīmē, nesaprot, ko grib galvenais padomju apsūdzētājs. Tiek pasludināts pārtraukums. Tiesa aiziet apspriesties. Musu tulks paskaidro lietas būtību. Tiesa atgriežas zālē un paziņo savu lēmumu: sēdes protokolā vārda «okupācija» vietā ierakstāms vārds «atbrīvošana». Doktors Štāmers neapmierināti viebjas, bet iebilst neuzdrošinās . ..

Dažreiz atgadījās tīri kuriozas lietas. Atmiņā palicis šāds notikums. Tiesa pratināja Gēringu. Viņa liecību tulkoja vēl gluži jauniņa darbiniece. Viņa bija centīga, valodu prata labi, un sākumā viss gāja gludi. Bet te Gērings, kā par spīti, lietoja teicienu «Trojas zirga politika». Tikko meitene dzirdēja pieminam šo viņai nepazīstamo zirgu, viņas acīs parādījās šausmas. Meitene diemžēl slikti zināja seno laiku vēsturi. Un pēkšņi visi, kas sēdēja tiesas zālē, dzirdēja izmisīgu murmināšanu:

— Kaut kāds zirgs? Kas tas par zirgu?

Tulkotājas apjukums ilga īsu bridi, bet ar to pilnīgi pietika, lai pārtrauktu visu sinhronās tulkošanas sistēmu. Gērings, nenojauzdams, ka tulkotāja paklupusi pret Trojas zirgu, turpinaja sniegt liecību. Domas pavediens bija pazaudēts. Atskanēja tulku maiņas priekšnieka ko- "* manda: «S/op proceeding!»] Iepretim priekšsēdētāja vietai, kā parasti šādos gadījumos, aizdegās sarkana spuldzīte, un apmulsušo tulkotāju tūlīt nomainīja cita, kas labāk orientējās vēsturē.

Minēšu līdzīgu piemēru. Kāda tulkotāja, kas ne visai labi orientējās jūras kara flotes terminoloģijā, tulkoja liecinieka atbildes. Pēkšņi viņas tulkojumā iznāca tā, ka tālu atklātā okeānā angļu kuģis atradis . .. zēnu. Kad viņu uzvilkuši uz kuģa un pamatīgi nomazgājuši, tad uz zēna aizvien skaidrāk parādījies uzraksts, kas liecinājis, ka viņš pieder vāciešu nogremdētam kuģim. Te tulkotājas balss sāka skanēt nedroši, taču noskaidrot savu kļūdu viņai izdevās tikai pēc tam, kad bija atstājusi kabīni. Viņa bija sajaukusi izrunā līdzīgos angļu vārdus «buoy» (bo'ja) un «boy» (zēns).

Tulkošanas praksē gadījās visādi!

ASV, Anglijas un Francijas delegāciju sastāvā strādāja diezgan daudz krievu emigrantu. Viņu vidū bija arī tādi, kas sevī sīksti glabāja naidu pret Padomju Savienību. Taču lielākā daļa šo emigrantu mums klaji simpatizēja. Daudzi no šiem cilvēkiem bija dzimteni atstājuši jau bērnībā. Atrazdamies!, ārzemēs, viņi lielākoties cieta trūkumu. Viņu atmiņāTnja saglabājies karš ar Vāciju 1914.—1918. gadā, kura dēļ cariskā Krievija tik daudz cieta. Pēc ceturtdaļgadsimta, kad vācu militāristi atkal iebruka Krievzemē, viss notika gluži citādi — karš beidzās ar krievu ieroču spožu uzvaru. Jau tas vien vakardienas baltemigrantos nevarēja neizraisīt nacionālā lepnuma jūtas, un viņi, reizēm neapzināti, meklēja kontaktu ar mums — padomju ļaudīm.

Reiz kārtējās sēdes laikā viens no padomju delegācijas sekretāriem, majors Ļvovs, man pateica, ka gaiteni jau krietnu stundu mani gaidot kāds angļu delegācijas darbinieks. Es nokāpu lejā un ieraudzīju vienkārši ģērbušos gadus sešdesmit vecu cilvēku.

—    Ar ko varu jums pakalpot? — es viņu uzrunāju angļu valodā.

—   Majora kungs, — viņš atbildēja krieviski, — atļaujiet man runāt ar jums dzimtajā valodā.

Pēc šā ievada nepazīstamais stādījās priekšā. Kā liekas, viņa uzvārds bija Stroganovs. No Krievijas viņš emigrējis pēc revolūcijas. Pirms tam viņš strādājis, neatceros, vai nu par valdes locekli, vai arī parastu ierēdni ROPIT-ā. Uzreiz nesapratu, ko tas nozīmē. Stroganovs paskaidroja — Krievijas kuģniecības un tirdzniecības biedrība. Pēc tam viņš pastāstīja, ka dzimis, dzīvojis un pirms revolūcijas strādājis Odesā.

Arkādijs Ļvovs nenocietās un iesaucās:

—    Tad jau jūs ar majoru esat no viena novada!

Tā nebija visai saprātīga replika. Stroganovs vai apbēra mani ar jautājumiem. Varēja just, ka viņš saglabājis dziļu cieņu pret dzimteni un maigu, sentimentālu mīlestību pret Odesu. Viņa acīs parādījās asaras. Veco odesieti interesēja viss: vai pilsēta stipri izpostīta, vai saglabājies Nikolaja bulvāris, Londonas viesnīca, kā izskatās krastmala? Viņš, protams, gribēja arī zināt, kādā stāvoklī ir Operas teātris, par kuru Odesas aborigēni gadiem ilgi strīdējušies, vai tas ir visskaistākais pasaulē vai tikai Eiropā vien. Daži visžēlīgi neiebilda, ka Vīnē uzcelts tāds pats teātris, bet tas, protams, ir tikai Odesas teātra kopija. Sī problēma, aizsākusies kaut kad XIX gadsimtā, turpinājās cauri divām revolūcijām un vairākiem kariem un nav zaudējusi savu asumu.

Neslēpšu, ka man bija patīkami patērzēt ar veco vīru. Viņi, šie vecie odesieši, ir ļoti interesanti stāstītāji. Ne velti par viņiem ar tādu simpātiju rakstījuši Kuprins, Babels, Ilfs un Petrovs. Taču es biju ļoti nevaļīgs, tāpēc centos mūsu sarunu ievirzīt lietišķā gultnē:

—    Ar ko es tomēr esmu izpelnījies jūsu uzmanību, Stroganova kungs?

—    Majora kungs, ļoti lūdzu stādīt mani priekšā viņa ekselencei ģenerālim Ņikitčenko.

Majors Ļvovs gandrīz vai skaļi iesmējās, dzirdot tik svinīgu uzrunu, taču noturējās un laipni iebilda:

—    Stroganova kungs, varam taču iztikt bez «ekselencēm».

Odesietis pasmaidīja, uzlūkojot pēc kārtas mūs abus, pēc tam ne bez šķelmības atbildēja:

—    Zinu gan, mani kungi, ka Krievijā tas viss ir atcelts. Arī es domāju, ka tas izdarīts pareizi. Taču padevigi ludzu piedošanu: tagad ir īstais laiks atjaunot šo uzrunu. Pēc visa tā, kas noticis, jaunie cilvēki, pēc tik spožām krievu armijas uzvarām nevaru griezties pie krievu ģenerāļa, negodinot viņu par ekselenci.

Apsolīju Stroganovam parunāt ar Ņikitčenko, kaut arī nevarēju saprast, kas īsti viņam būtu sakāms mazrunīgajam padomju prokuroram. Vecais odesietis bija ļoti priecīgs un pateica, ka mēs turpmāk varot paļauties uz viņu, viņš esot vienmēr gatavs mums palīdzēt.

—    Un vispār, kungi, — viņš beidza, — es taču pazīstu Nirnbergas emigrantus. Varat tiem uzticēties. Cilvēki noskaņoti pret jums ļoti draudzīgi.

Drīz mēs par to patiešam pārliecinājāmies. Daudzi emigranti centās, cik vien spēdami, but mums noderīgi.

Atceros, ka reiz gadījas pastrīdēties ar ģeneralsekre- tariāta tulkošanas'nodaļas priekšnieku — pulkvedi Dosteru. Ar nelielu nokavējumu bijām nodevuši tulkot no krievu valodas angļu valodā galvenā padomju prokurora palīga L. Smirnova gaidāmo runu. Vienlaikus vajadzēja tulkot, ari cita padomju prokurora — Ļ. Seiņina runu. Pulkvedis Dosters atteicās laikā nodrošināt tulkojumu. Arī paši sapratām, ka sagādājam tulkotājiem grūtības, tomēr neatkāpāmies no saivas prasības. Lai pārliecinātu mūs, ka nav iespējams vienlaikus pārtulkot abas runas, pulkvedis Dosters aizveda rtiarirūn šeiņinu uz tulkošanas biroja krievu sekciju, kurā strādāja tikai emigranti. Dosters bija loti izbrīnījies, kad šīs sekcijas vadītāja kņaziene Tatjana Trubeckoja viņam pateica:

«Mīļo pulkvedi, jums, protams, taisnība. Taču šoreiz ļaujiet mums, krieviem, pašiem vienoties ar krieviem.

Mums viņa paziņoja, ka darbs tiks izpildīts laikā, lln savu vārdu turēja.

Atmiņā palikušas arī citas tikšanās ar emigrantiem.

Gribētos, piemēram, pastāstīt par Ļevu Tolstoju — lielā rakstnieka brāļa mazdēlu. Kalsns, melnīgsnējs, gadus trīsdesmit trīs vecs. Viņš strādāja par tulku Francijas delegācijā, un reiz, pārbraucis no Parīzes komandējuma, atveda padomju rakstniekiem, kas strādāja tiesas prāvā, sirsnīgus sveicienus no I. Buņina līdz ar krievu emigrantu žurnāla jaunāko numuru, kurā bija publicēts viņa stāsts «īsta pirmdiena». Par šo stāstu tika daudz runāts un diskutēts. Bet vienā ziņā visi bija vienis pratis: tam no sākuma līdz galam cauri vijās bezgalīgas ilgas pēc dzimtenes un liega mīlestība uz to.

Tāpat nevaru aizmirst, ka pie mums ieradās rietumvalstu delegāciju krievu tulkotāju grupa un lūdza, lai mēs viņiem parādot dokumentālas filmas par nacistu noziegumiem padomju teritorijā. Tādu kinoseansu noorganizējām, un grūti aprakstīt, kas tajā notika. Raudāja itin visi — vīrieši un sievietes, jauni un veci. Neviļus prātā nāca vārdi, ko teicis Dantons, atbildēdams uz aicinājumu emigrēt no Francijas, jo Robespjēra dusmas drīz ķeršot arī viņu:

— Nevar aiznest dzimteni uz savu zābaku papēžiem.

Jā, patiešām to nevar!

Katra diena nesa jaunus iespaidus. Ne velti Nirnbergas Tiesu pili tik kuplā skaitā bija ieradušies rakstnieki un publicisti. Mūsu — padomju presi pārstāvēja Kon- stantins Fedins, Leonīds Ļeonovs, Iļja Ērenburgs, Vse- volods Ivanovs, Vsevolods Višņevskis, Boriss Poļevojs, ĻevS Šeiņins, mākslinieki Kukriniksi, B. Jefimovs, N. 2ukovs u. c.

«ĻOTI SVARĪGAS PERSONAS»

Jau sen novērots, ka dažādās zemēs cietumu iekšējā iekārtojumā — kamerās, to izvietojumā — un pat dienas režīmā ir daudz kopīga. Tas kādreiz Jāva IJjas Ēren- burga romāna varonim Hulio Hurenito asprātīgi konstatēt, ka nūja, vienalga, kā rokās tā arī neatrastos, joprojām paliek nūja; tā nevar kļūt nedz par mandolīnu, nedz arī par japāņu vēdekli.

Nirnbergas cietums nebija nekāds izņēmums. Šī daudzstāvu ēka bija pieblīvēta ar 10 reiz 13 pēdu lielām kamerām. Katrā kamerā vidēja auguma cilvēka augstumā — logs uz cietuma pagalmu. Durvīs pastāvīgi atvērts lodziņš, pa kuru tiesājamo novēroja un pasniedza ēdienu. Kameras kaktā — tualete.

Visu mēbeļu «garnitūru» veido gulta, ciets krēsls un grīdā iebūvēts galds. Uz galda drīkstēja turēt zīmuļus, papīru, ģimenes locekļu fotoattēlus, tabaku un tualetes piederumus. Viss pārējais tika konfiscēts.

Kad tiesājamais apgūlās, viņa galvai un rokām bija vienmēr jāpaliek redzamām. Ikviens, kas mēģināja pārkāpt šo noteikumu, drīz vien juta sargkareivja rokas pieskārienu: viņu modināja.

Ieslodzītajiem ik dienas ar asmenīti skuva bārdu pārbaudīts frizieris, kara gūsteknis. Arī skūšanu novēroja sargkareivis.

Elektroinstalācija un apgaismojums bija iekārtots tā, ka gaisma kamerā ieplūda no ārpuses. Tas izslēdza iespēju izdarīt pašnāvību ar elektrisko strāvu. Acenes izsniedza tikai uz noteiktu laiku, un pirms gulētiešanas tās katrā ziņā atņēma.

Reizi vai divreiz nedēļā ieslodzītie varēja gaidīt kratīšanu. Šādos gadījumos viņus nostādīja kaktā, bet militārā policija pārmeklēja, burtiski, visu kameru. Ik nedēļas bija paredzēta mazgāšanās pirtī, bet pirms tam obligāti vajadzēja' iet caur speciālu telpu, kur notika apskate.

Bieži redzēju cietuma priekšnieku pulkvedi Endrjusu. Liela auguma, platiem pleciem, reprezentatīvu, acenēs, kas viņa stingros sejas pantus padarīja vēl oficiālākus. Viņš daudz rūpējās par tiesājamiem, lai ikviens no viņiem justos pietiekami labi un varētu piedalīties katrā tiesas sēdē. Endrjuss atgādināja. īstu veco kadru karavīru, kurš zina, kas ir dienests?-; un saprot, ka viņa uzraudzībā atrodas nevis parasfl kriminālnoziedznieki, bet gan sevišķi ieslodzītie. Reiz viņš man teica, rādīdams uz apsūdzēto solu: «Vjp». Es viņu uzreiz nesapratu, un viņš pasmaidīja:

—    Šie «Vjp» ne vienreiz vien sūdzējās par viņu. Pat uz apsūdzēto sola daudzi no viņiem joprojām pretenciozi uzskatīja sevi par valsts darbiniekiem. Jebkuri ierobežojumi izraisīja viņos sašutumu. Šahts, piemēram, pikti sūdzējās, ka viņam liedzot satikšanos ar tādiem džentlmeņiem kā Pāpens un Neirāts (pārējos viņš uzskatīja par noziedzīgiem kalordzniekiem, kas sen sūtāmi uz galerām, tāpēc viņš bija pat apmierināts, ka ar tiem viņam nenācās tikties pārāk bieži).

Visbiežāk un vistrokšņaināk savus protestus izteica Hermanis Gērings. Viņam pulkvedis Endrjuss veltīja sevišķu gādību un uzmanību. Bet tieši tas «brīvību mīlošajam» Gēringam nepavisam nepatika.

Kādā ģenerālsekretariāta sēdē cietuma priekšnieks sniedza paskaidrojumu sakarā ar ieslodzīto kārtējām sūdzībām par viņu. Endrjuss savukārt sūdzējās par Gēringu:

—    Vai zināt, šis resnais Hermanis tomēr ir nepateicīgs cūka. Esmu taču viņu atpestījis no kaitīgā ieraduma veselām saujām rīt narkotiskās tabletes. Kad viņš ieradās pie manis, viņš nekādi negribēja šķirties no čemodāna, kas bija bāztin piebāzts ar narkotiskām vielām.

Viņš nikni lamājās, taču bija spiests nomierināties. Es viņu padarīju par cilvēku un izglābu no drošas un kaunpilnas nāves…

Savās pirmajās cietuma dienās Gērings centās iegalvot Endrjusam, ka viņš starp tiesājamiem patiešām esot «pirmais cilvēks», bet tas tomēr nepavisam nenozīmējot, ka viņš reizē būtu ari visbīstamakais. Kad šī aizsardzības metode nekādus panākumus nedeva, «resnais Hermanis» ķērās pie citas taktikas, kurai pēc viņa domām vajadzēja būt iespaidīgākai: Nirnbergas tiesas prāva taču ir vēsturiska, un nez vai tādiem ierēdņiem kā, piemēram, pulkvedim Endrjusam patiks, ka viņa vārdu vēlāk pieminēs sakarā ar pārestībām, kas nodarītas lielajiem valstsvīriem, izmantojot viņu bezpalīdzīgo stāvokli. Endrjuss stāstīja, ka reiz Gērings, griezdamies pie viņa, mākslotā patosā iesaucies:

—    Neaizmirstiet, ka jums ir darīšana ar vēsturiskiem cilvēkiem. Vai nu esam rīkojušies pareizi vai ne, mēs tomēr esam vēsturiskas personas, bet jūs neesat nekas!

Pulkvedis Endrjuss par to bija citās domās un tāpēc diezgan viegli panesa šādus savu klientu histērijas uzliesmojumus. Endrjusu nevis apvainoja, bet drīzāk gan uzjautrināja, ka bijušais reihsmaršals biedē viņu ar Napoleona cietumsargu likteni.

Neviens cilvēks Vācijā, pat vistuvākie Hermaņa Gē- ringa līdzstrādnieki, nezināja, ka viņš interesējas par vēsturi un literatūru. Mēs vēl redzēsim, kā bija noslogota šī «impērijas otrā cilvēka» diena. Kā redzams, Gērings jau sen gatavojies kļūt par «pirmo cilvēku» un tāpēc dzīvi interesējies par Bonaparta karjeru. Literatūrai par imperatora dzīvi un bēdīgo galu viņš vienmēr atradis laiku. Napoleons no viņa tomēr neiznāca. Gē- ringam pat neierādīja eksotisku salu, kaut vai tādu, kur sava mūža novakari pavadīja «lielais korsikānietis». Izrādījās, ka ari tas bijis tikai muļķīgs sapnis. Gēringu ietupināja parastā kriminālnoziedznieku cietumā, parastā viennīcā ar klozetu, vēstures jautājumos ne visai kompetentu amerikāņu sargkareivju uzraudzībā. Viņam nekas cits neatlika kā mēģināt pašam aizpildīt šo robu amerikāņu izglītībā.

—   Neaizmirstiet, pulkvedi, Napoleona cietumsarga likteni! Viņš atļāvās slikti izturēties pret savu gūstekni. Jums derētu zināt, ka viņam, lai sevi attaisnotu, pēc tam bija jāsaraksta veseli divi sējumi memuāru, — Gērings Endrjusu brīdināja.

Taču pulkvedis tādas tirādes uzklausīja loti aukstasinīgi .. .

Atceros vēl kādu ģenerālsekretariāta sēdi, kurā starp citu izskatīja dažu Nirnbergas cietumā ieslodzīto kārtējās sūdzības. Šoreiz sūdzējās vācu feldmaršali un ģenerāli — kādi piecpadsmit divdesmit cilvēki: Keitelis, Jodls, Rundštets, Guderiāns, Halders u. c.

Galvenais, kas izraisīja viņu sašutumu, bija kameru uzkopšana. Katru ritu kāds no vācu kara gūstekņiem iedeva feldmaršalu kungiem parastu slotu,-ar ka viņiem pašiem bija jāuzslauka savas kameras grīda.

Sūdzēdamies par tik apvainojošu izturēšanos, vācu feldmaršali un ģenerāļi vai uz katra soļa citēja 1929. gada Zenēvas konvenciju par kara gūstekņiem noteikto režimu. Militāristi ietiepīgi nevēlējās atzīt, ka viņi vairs nebija nekādi kara gūstekņi, bet gan kara noziedznieki, ka viņu režīmu noteic nevis Ženēvas konvencija, bet gan kriminālkodekss.

Pulkvedis Endrjuss izteicās par šo sūdzību ar viņam piemītošo lakoniskumu:

—    Sātans citē svētos rakstus .. .

Kātru dienu tiesājamos izveda pastaigai cietuma pagalmā. Pastaigas laikā viņiem bija atļauts sarunāties. Taču ne visi izmantoja šīs tiesības. Daži uzskatīja par labāku turēties savrup. Daudzi neslēpa savu antipātiju pret Štreiheru. Pārējo apsūdzēto attieksmi pret viņu visai spilgti izteica Funks:

—    Esmu pietiekami stingri sodīts jau ar to vien, ka man uz apsūdzēto sola jāsēž blakus Šlreiheram.

Cietuma reizēm notika diezgan dīvainas lietas. 1945. gada 26. decembrī amerikāņu administrācija bijušajiem nacionālsociālistu barvežiem sarīkoja ziemsvētku dievkalpojumu. Anglijas radio tam veltīja speciālu raidījumu, saviem klausītājiem sīki pastāstot, kā viss norisinājies.

Izrādās, ka jau pirms ziemsvētkiem no divām vai trim cietuma kamerām bija izveidots kaut kas līdzīgs baznīcai. Katrs tiesājamais tur atnāca kopā ar savu sargkareivi. Sarunāties nedrīkstēja. Ja apsardze manīja,

ka kāds neskaila vis lūgšanu, bet sarunājas ar citiem tiesājamiem, «režīma pārkāpējus» stingri sauca pie kārtības.

Cik pretīgs skats, kāda liekulība! Rudīti noziedznieki pazemīgi «sarunājas ar dievu». Pat Friče vēlāk savos memuāros raksta, ka «bija šausmīgi to dzirdēt».

Tiesājamiem bez ierobežojuma deva no cietuma bibliotēkas grāmatas. Ribenlrops lasīja maz, galvenokārt Zilu Vernu. Viņš ticēja, ka viņam izdosies izkļūt no šī cietuma: 2ila Verna romānos taču gadījās vēl fantas- tiskakas situācijas. Sadists un izvirtulis Štreihers, viens no antisemītisma «teorētiķiem» un praktiķiem, aizrāvās ar vācu dzeju. Baldurs fon Šīrahs, bijušais hitleriešu jaunatnes organizācijas vadītājs, tulkoja vācu valodā Tenisona dzejoļus. Stāstīja, ka tas viņam veicoties diezgan labi, un, jādomā, cietumā viņš no visas sirds nožēloja, ka nebija agrāk nodevies šim darbam pilnībā. Francs fon Pāpens, bijušais vicekanclers, iedziļinājās reliģiskajā literatūrā; vecais diversants un politiskais avantūrists mūža vakarā savā šaurajā cietuma kamerā meklēja mierinājumu pie dieva. Bijušais iekšlietu ministrs Friks nelasīja neko, viņam labāk palika paēst. Drīz vien viņam paša žaketes vairs nederēja — tik resns viņš bija kļuvis. Vēlāk Endrjuss man stāstīja, ka piecas minūtes pēc nāves soda pasludināšanas Friks jau esot ēdis ar lielu apetīti.

«OKEI, NĀCIET LlDZ!»

Ja kāds iedomātos apsūdzības rakstā minētos tiesājamo uzvārdus saiīdzināt ar plāksnītēm pie katras kameras durvīm, viņam nebūtu grūti konstatēt, ka cietumā trūkst Roberta Leja. Kā tas varēja gadīties?

Kad jau bija skaidri saredzams hitleriskā režīma gals, Roberts Lejs nosprieda, ka izmisumam pagaidām vēl nav nekāda pamata. No grimstošā kuģa jau daudzi aizbēguši, aizbēgs arī viņš. Visi cenšas glābties, ari viņam tas nav liegts.

Un Roberts Lejs bēg uz Bavārijas Alpiem. Tur, kalnos, viņš, mainījis uzvārdu, pacietīgi gaidīja, kamēr sabiedrotajiem apniks viņu meklēt.

Taču Lejam neveicās. Vietējie iedzīvotāji par viņu paziņoja 110. amerikāņu izpletņu lēcēju stabam. 1945. gada 16. maijā šīs divīzijas kareivji devās Leju meklēt.

Lūk, viņi ierodas mājiņā, kas paslēpusies kalnos. Pustumšā istabā koka' gultā sēž bārdains vīrietis. Viņš manāmi izbijies, viss trīc.

—    Jūs esat doktors Lejs?

—   Jūs maldāties, — bārdainais iebilst. — Esmu doktors Ernsts Doslelmeijers.

—    Okei, nāciet līdz! . . .

Aizturēto nogādāja divīzijas štābā Berhtesgādenā. Atkal pratināšana, un atkal stūrgalvīga liegšanās: viņš nav Roberts Lejs. Lūk, dokumenti, kas apliecina., ka viņš ir Ernsts Dostelmeijers. Nelīdzēja pat ASV izlūkošanas orgānu argumenti. Viņi Leju ilgus gadus bija novērojuši un labi pazina savu aizbilstamo, bet tas joprojām ietiepīgi apgalvoja:

—    Jūs maldāties.

—   Nu labi, — teica virsnieks un deva zīmi kareivjiem.

Pēc kāda brīža istabā ieveda sirmu vācieti, astoņdesmit gadus veco Franču Švarcu, nacistu partijas bijušo kasieri. Ieraudzījis aizturēto, Švarcs ska]i iesaucās:

—    O! Doktor Lej?! Ko tad jūs te darāt?

Pēc tam kad viņu sazīmēja arī Švarca dēls, Lejs nolēma, ka turpināt farsu vairs nav vērts.

—   Jūs esat vinnējuši, — viņš īgni norūca amerikāņu virsniekam.

Tā bijušais Vācu darba frontes vadītājs tika apcietināts, bet pēc tam ievietots Nirnbergas cietumā un viņa uzvārds ierakstīts apsūdzēto sarakstā. Jāatzīmē, ka šajā sarakstā Roberts Lejs ieņēma savu vietu pilnīgi pamatoti. Tas bija viņš, kas pēc fīrera norādījuma likvidēja Vācijā brīvās arodbiedrības, apķīlāja viņu lidzekļus un īpašumu, organizēja arodbiedrību līderu nežēlīgu vajāšanu. Vii,ia vadībā bēdīgi slavenā Vācu darba fronte kļuva par vācu strādnieku nežēlīgas ekspluatācijas ieroci. Vēlāk Roberts Lejs — SA ģenerālis — tika nozīmēts par ārzemju strādnieku novērošanas centrālās inspekcijas vadītaju un šaja amatā parādīja sevi kā daudzo miljonu varmācīgi uz Vāciju aizvesto ārzemju strādnieku cietsirdīgu mocītāju.

Cilvēki, kas labi pazina Robertu Leju, apgalvoja, ka viņi tikai cietumā redzējuši to skaidrā prātā. Hitlera kamariljā, viņš, protams, nebija vienīgais, kam piemita kaislība uz alkoholu. Šahts, izmantodams katru izdevību, lai uzsvērtu antipātiju pret saviem kaimiņiem uz apsūdzēto sola, kādā liecībā sacīja:

— Man jāteic, ka tikai vienā ziņā lielākais vairums partijas fīreru bija līdzīgi senajiem ģermāņiem: viņi pastāvīgi cilāja kausus un dzēra.

Roberts Lejs nodevās dzeršanai sevišķi cītīgi, ar dzelzs neatlaidību. Bet, tā kā Nirnbergas cietumā nebūt nepasniedza reibinošu dzērienu kausus, viņš ātri vien kļuva grūtsirdīgs. Un, kas to lai zina, varbūt tieši tas viņu noskaņoja uz filozofēšanu. Viņš labprāt atsaucās uz cietuma ārsta doktora Kellija lūgumu rakstveidā izteikt savas domas par Vācijas sabrukumu un perspektīvām.

Droši vien nebūtu nekādas vajadzības tērēt laiku, lai te citētu fragmentus no viņa politiskajiem pravietojumiem, ja šis rūdītais nacists tajos neattēlotu galvenajos vilcienos pareizu ainu par vācu un amerikāņu attiecībām tuvākajos pēckara gados.

Jā, prātoja Lejs, Padomju Savienība spēja sagraut Vāciju, taču nedrīkst aizmirst, ka tā ir marksisma uzvara, bet tāda uzvara ir bīstama Rietumiem … Un te arī sākas nodrāztā biedēšana ar «boļševismu», «aziātu uzbrukumu» Eiropai. «Rietumi vienmēr raudzījušies uz Vāciju kā uz aizsprostu pret boļševistiskajiem plūdiem. Tagad šis aizsprosts ir nojaukts, un vācu tauta pati ar saviem spēkiem to nespēj atjaunot.»

Bet kas tad, pēc Leja domām, spēj to izdarīt? Nu. protams, «Amerikai jāatjauno šis aizsprosts, ja tā pati grib dzīvot,» bet vācu tautai jāsniedz amerikāņiem attiecīga palīdzība. «Mums un Amerikai,» pavēsti Lejs. «nav citas izvēles.»

Izvirzīdams domu par vācu un amerikāņu nākamo savienību, viņš, protams, saprot, ka nacionālsociālisms savā praktiskajā darbībā pieļāvis godīgai sabiedrībai «nepieņemamas galējības». Tāpēc Lejs grib pārliecināt amerikāņus, ka viņš personiski vienmēr bijis pret šīm galējībām. Pēc Leja domām, nacionālsociālismu, lai tas varētu tālāk pastāvēt un kļūt par amerikāņu sabiedroto, vajagot tikai nedaudz demokrātiski izpušķot. «Nacionālsociālistiskā ideja, attīrīta no antisemītisma un apvienota ar saprātīgu demokrātiju,» raksta Lejs, «ir visvērtīgākais, ko Vācija var ieguldīt kopējā lietā.»

Bet par ko gan te ir runa? Kas butu kopīgs Vācijai ar Savienotajam Valstīm? Nu protams, antikomunisms.

Lejs ir ar mieru atzīt, ka nepieciešama noteikta transformācijā, ka nacionālsociālistiskā sistēma butu jāuzlabo, bet reizē ar to viņš uzskat^, ka vācu un amerikāņu savienība jāsāk «ar Hitleru,nevis pret Hitleru». Viņš brīdina amerikāņus, ka aplam būtu..pienācigi nenovērtēt hitleriskās partijas aparātu un visus tos, uz kuriem balstījās hitleriskā Vācija:

«Viscienījamākie un aktīvākie pilsoņi ir tie, kas strādāja par gauleiteriem, kreisleiteriem un ortsgrupenleite- riem. Šodien viņi visi vai gandrīz visi atrodas ieslodzījumā. Bet viņi jāizmanto cildeniem mērķiem: lai panāktu izlīgumu ar Ameriku un pārvērstu Vāciju par Amerikas sabiedroto.»

Lūk, kādas domas savā galvā pārcilāja Roberts Lejs vecā Nirnbergas cietuma vieninieka kamerā. Pašam to nezinot, viņš bija formulējis amerikaņu pēckara politikas mērķus Vācijā, savā skatījumā paredzējis gan Bi- zoniju, gan Trizoniju un NATO, gan arī Globkes, Hoi- zingera, Speidela, Ferča un daudzu daudzu citu jaunās karjeras. Liktenim tomēr labpatika notikumus veidot tā, ka doktoram Lejam neizdevās personiski pārliecināties par savu uzskatu un amerikāņu varas orgānu uzskatu identitāti.

Beigšu klāstīt Leja ieteikumus un minēšu vēl tikai vienu patiešām aizkustinošu padomu, ko viņš deva amerikāņu varas orgāniem. Runājot par nepieciešamību atbrīvot no ieslodzījuma visus nacistu vadītājus, visus hitleriskos ģenerālus un izmantot viņus jaunos apstākļos, taču saprazdams, ka tas var izraisīt sabiedriskās domas dusmu uzliesmojumu, viņš gluži prātīgi uzsver:

«Sī akcija jāveic pilnīgi slepeni. Domāju, ka ASV ārpolitikas intereses prasa, lai šai lietā priekšlaikus nevarētu saredzēt amerikāņu roku.»

Jā, būdams skaidrā prātā, bijušais impērijas darba frontes vadītājs izteica vairākas pravietiskas domas par to, kā nākotnē attīstīsies amerikāņu un vācu attiecības. Taču tik daudz skaidras saprašanas Lejam tomēr nebija, lai paredzēlu savu paša likteni. Viņš, jādomā, piešķīra pārāk lielu nozīmi Kellija lūgumam uzrakstīt savas domas par nākotni. Viņā mita cerība, ka gan jau viņš vēl būs vajadzīgs un ka jaunās attiecības starp Ameriku un Vāciju varēs vieglāk veidot ar Leju nekā bez viņa. Ne velti jau vairākus mēnešus Lejs oficiāli nav saņēmis nevienu apsūdzības dokumentu, un, kas to lai zina, varbūt viņa lietas izskatīšanu novilcinās. Vai tad kaut kas līdzīgs ar Vācijas vadītājiem nenotika pēc pirmā pasaules kara? Katram gadījumam Roberts Lejs raksta personisku vēstuli Henrijam Fordam, kura pro- fašistiskie uzskati visiem zināmi, izklāsta viņam savu pieredzi automobiļu rūpnīcu «Volkswagen» būvniecībā un lūdz rezervēt vietu pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma.

Un pēkšņi viss sabruka. Kā zibens no skaidrām debesīm skanēja apsūdzības raksts. Šis dokuments izrauj Robertu Leju no saldo ilūziju pasaules un atsauc bargajā īstenībā. Jo vairāk Lejs iedziļinās nepielūdzamajās rindās, jo mazāk viņš tic gaisa pilīm, ko vēl nesen viņa fantāzija tik neatlaidīgi un tik daudzos variantos bija būvējusi. Viņš beidzot bija sapratis rūgto patiesību, ka amerikāņi arī bez doktora Leja varēs īstenot nosprausto politiku. Pati programma, neapšaubāmi, ir laba, vienīgi tās autors pārāk sakompromitējies. Šo nokauto kārti jaunajā politiskajā spēlē nekad vairs nelietos.

Lejs pirmoreiz saskatīja savu gaidāmo likteni visā bargajā realitātē. Viņa nervi vairs neiztur, cauru dienu viņš mērī soļiem savu kameru. Viņu apmeklē doktors Džilberts un savā dienasgrāmatā ieraksta, ka tiesājamā acīs «gail ārprāts».

Nakts uz 1945. gada 25. oktobri. Pēc 25 dienām bija jāsākas vēsturiskajai Nirnbergas prāvai, kurā Lejam ir sagatavota likumīgā vieta.

Sajā naktī notiek beidzamā saruna starp bijušo Vācu darba frontes vadītāju un amerikāņu kareivi, kas apsargā viņa kameru. Sargkareivis jautā, kāpēc viņš neguļ. Lejs pieiet pie novērošanas lodziņa, stingu skatienu raugās amerikāņu puisī un nesakarīgi murmina:

—    Gulēt? Gulēt? Viņi man neļauj gulēt… Miljoniem ārzemju strādnieku . . . Ak dievs! Daudzi miljoni ebreju … Visi noslepkavoti. Visi pagalam! Nogalināti! Visi nogalināti. Kā es varu gulēt? Gulēt. ..

Varbūt šajā naktī doktoram Lejam bija pēkšņi kļuvis žēl nobendēto cilvēku? Nē, ne jau par to viņš domāja. Bende baidījās no nenovēršamās atbildības, kas viņu gaidīja. Lejam nebija žēl to, kurus viņš pats bija palīdzējis spīdzināt un nobendēt, viņš žēloja tikai sevi pašu. Viss pārējais bija tikai psiholoģiskais fons, uz kura notika šā nicināmā patmīļa, šā zemiskā gļēvuļa, galīgā demoralizēšanās. Viņš jau gluži skaidri saredzēja virves cilpu un milzīgu ļaužu pūli svītrainos nometņu tērpos, kas viņu tūliņ aizvilks uz ešafotu,uz šo cilpu, Viņu pārņēma mežonīgas bailes, tik stipras bailes, ka viņš nolēma pats iebāzt galvu cilpā . ..

Sargkareivis, apstaigājis citas kameras, atkal ielūkojās Leja viennīcā un pēkšņi pamanīja, ka viņa nav. Kareivis ieskatījās uzmanīgāk un tualetes kaktā ieraudzīja ieslodzītā sagumušo augumu. Tātad viss kārtībā.

Aizsteidzās minūtes, bet Lejs nemaina savu pozu. Sargkareivis sāk uztraukties.

—   Ei, doktor Lej! — viņš sauc pie novērošanas lodziņa.

Atbildes nav.

Pēc īsa brīža četri amerikāņu kareivji iesteidzas kamerā, un viņiem paveras nožēlojams skats — impērijas darba frontes vadītājs, saknupis uz klozeta poda, karājas no saplēstas segas strēmelēm savītā cilpā. Mēģinājumi viņu atdzīvināt beidzās nesekmīgi. Ārsti konstatēja nāvi.

Leja pašnāvība izraisīja apjukumu cietuma apsardzē. Līdz šim viens sargkareivis bija paredzēts četrām kamerām, bet pēc pašnāvības sardzi norīkoja pie katrām durvīm. Augu diennakti visus tiesājamos novēroja pa lodziņu durvīs. Tas bija ļoti nogurdinoši, un sardzi nācās bieži mainīt.

Par Leja kaunpilno galu visai drīz uzzināja arī pārējo kameru iemītnieki. Pirmais uz šo vēsti reaģēja Gērings:

—   Paldies dievam! — viņš skarbi teica. — Sis tips mums tikai būtu kaunu darījis.

Sarunā ar Džilberlu bijušais reihsmaršals savu domu izvērsa:

— Tas labi, ka viņš ir beigts. Es ļoti baidījos par viņa uzvešanos tiesā. Lejs vienmēr bijis izklaidīgs un uzstājies ar visādām fantastiskām, māksloti svinīgām, teatrālām runām. Domāju, ka tiesas priekšā viņš būtu spēlējis īstus kumēdiņus. Vispār jāteic, ka neesmu pārāk pārsteigts. Normālos apstākļos viņš galu dabūtu dzerdams.

Tāda epitāfija sacerēta vienam no «trešās impērijas» vadītājiem. Sevišķu vērtību tai piešķir tas, ka to sacerējis nacists Nr. 2.

Impērijas darba frontes vadītājs līdz tiesai nenodzīvoja. «Feldmaršals kaujā pret strādnieku šķiru», kā viņu nosauca viens no apsūdzētājiem, uz apsūdzību atbildēja ar pašnāvību. Labākas atbildes viņam, acīm redzot, nebija.

TĀRPS ATGRIEŽAS PIE TĀRPIEM

Līdz tiesai nenodzīvoja arī Heinrihs Himlers, taču viņa vārdu Nirnbergas prāvas gaitā minēja gandrīz vai katru dienu.

—    Tāda bija Himlera pavēle , ..

—   Sajā jautājumā bija reihsfīrera Heinriha Himlera direktīva…

—    Par to varētu dot liecību tikai Himlers …

Tā un līdzīgi aizbildinājās visi tiesājamie, līdzko pieminēja briesmīgos nacisma noziegumus.

Ļoti bieži gan tiesnešiem, gan apsūdzētājiem nācās nožēlot angļu okupācijas varas orgānu virsnieku pieļauto kļūdu, kas Starptautiskajam Tribunālam laupīja iespēju nopratināt pašu SS reihsfīreru. Nez vai ir vērts runāt par to, cik labs pakalpojums šī kļūda bija tam pašam Hermanīm Gēringam, kas ar cinisku vaļsirdību izteica savu gandarījumu par Leja pašnāvību.

SS reihsfīrers nebija tāds histēriķis kā Lejs, tomēr neviens negalvoja, ka Heinrihs Himlers bruņnieciski ņems visu vainu uz sevi, žēlodams savus kaimiņus uz apsūdzēto sola. Tas nekādi neatbilda viņa raksturam un ieradumiem. Drīzāk varēja domāt, ka aina būtu dia

metrāli pretēja, ja pēkšņi atvērtos durvis un kareivji ievestu zālē Heinrihu Himleru. Diemžēl tāda iespēja bija izslēgta.

Ritēja pēdējie kara mēneši. Gebelss un Friče joprojām līdz aizsmakumam mikrofonos bļāva, ka Vācija ir spēka pilna un nav aiz kalniem brīdis, kad pēc fīrera pavēles svaru kausā tiks mesti jaunie slepenie ieroči, kuri sīvās cīņas likteni ātri izšķirs «fāterlandes» labā. Tomēr viņi paši un, protams, arī Heinrihs Himlers jau skaidri noprata, ka «trešās impērijas» kārts ir nokauta, ka hitlerisko režīmu gaida smaga jo smaga-sakāve.

Galvenais impērijas bende aizvien" biežāk sāka domāt par savu turpmāko likteni. Viņš vienmēr uzskatīts par reālistu, bet te viņš pēkšņi zaudēja jebkuru realitātes sajutu un iedomājās, ka ir piemērota persona oficiālām sarunām ar sabiedrotajiem. Nē, viņa rokas bija pārāk asiņainas, šī bendes un inkvizitora, SS barveža, iznīcināšanas nometņu un gāzes kameru organizētāja un pavēlnieka vārds bija pārāk plaši pazīstams, lai pat Rietumos viņu uzskatītu par «augstu līgumslēdzēju pusi».

Himlers tomēr stūrgalvīgi centās to ignorēt. Vairāku mēnešu laikā pirms fašisma sagrāves viņš vairākkārt tikās ar zviedru grāfu Bernadolu, uzskatot viņu par piemērotu starpnieku, lai nodibinātu kontaktu ar rietumvalstīm. Iegansts: sarunas par dāņu un norvēģu kara gūstekņu likteni.

«Kad Himlers pēkšņi nostājās manā priekšā raga acenēs, zaļā esesieša mundieri, bez jebkādiem ordeņiem un goda zīmēm,» vēlāk atcerējās Bernadots, «viņš atstāja necila ierēdņa iespaidu. Ja es viņu tādu būtu saticis uz ielas, es viņam noteikti nepievērstu it nekādu uzmanību …»

Un tomēr Bernadotam priekšā stāvēja cilvēks, no kura baidījās un ko līdz sirds dziļumiem nīda visa okupētā Eiropa.

Himlers jau sen vairs neinteresējās par kara gūstekņiem, sevišķi par dāņiem un norvēģiem. Un vispār — vai tad viņi vēl palikuši dzīvi? Šodien Himleru galvenokārt interesēja paša liktenis. Lai gan hitleriskās impērijas liktenis jau ir izšķirts, viņš vēl jūt savās rokās varu

un cenšas ar Bernadota starpniecību nodibināt sakarus ar Eizenhaueru, piedāvāt amerikāņu ģenerālim hitleriskās armijas kapitulāciju rietumos, lai gūtu iespēju turpināt pretošanos austrumos.

Meklējot glābiņu, šis noziedznieks, kam bija galvenā loma, īstenojot Hitlera baismo plānu par veselu tautu iznīcināšanu līdz pēdējam cilvēkam, tagad šaudās no vienas puses uz otru un pēdējās kara dienās pat pazemīgi klanās Hillam Storčam, vispasaules ebreju kongresa pārstāvim Stokholmā. Rezultātā no Zviedrijas uz Berlīni lido Norberts Mazurs, lai veslu sarunas par to ebreju atbrīvošanu no koncentrācijas nometnēm, kuri vēl palikuši dzīvi.

Himlera un Mazura apspriede notiek 1945. gada 21. aprīlī gestapo šefa kabinetā. Himlers cenšas ar Mazura starpniecību iegalvot pasaulei, ka viņš nav piedalījies noziegumos pret ebrejiem. Viņš, sak, vienmēr esot bijis gatavs palīdzēt ebrejiem un pat tagad esot ar mieru ielaisties viņa paša personai briesmīgi riskantās kombinācijās, lai tikai glābtu šos nelaimīgos. Mazuram turpat uz vietas parāda nupat parakstīto Himlera rīkojumu par tūkstoš ebrejiešu atbrīvošanu no Rāvensbri kas nometnes. Himlers tikai lūdz to nepublicēt presē. Oficiālos dokumentos būšot runa par poļu sievietēm.

Beigu beigās viņš rāda Mazuram arī savu pēdējo instrukciju:

«Ar šo tiek atcelta fīrera pavēle par visu koncentrācijas nometņu iznīcināšanu līdz ar visiem tajos esošajiem cilvēkiem un nometnes apsardzi. Tuvojoties pretinieka armijai, jāizkar baltais karogs. Koncentrācijas nometnes nav evakuējamas. Turpmāk aizliegts nonāvēt ebrejus.»

Tolaik jau bija iznīcināti seši miljoni ebreju. Nometnēs viņu bija palicis gaužām maz. Un nu drausmīgais slepkava nolēmis pārvērsties par sargeņģeli.

Himlers saprot, ka par šīm sarunām neko nedrīkst uzzināt Hitlers, jo pretējā gadījumā «dievinātais fīrers» pat savā pēdējā stundiņā nežēlos «dzelzs Heinriha» galvu. Un Himlers cenšas sajaukt pēdas. Kopā ar savu rokaspuisi esesieti Šellenbergu viņš plāno puču.

Himlers konfidenciāli informē Šellenbergu, ka Hitlera slimība aizvien vairāk saasinoties, viņa augums esot sa- knupis, seja gurdena, rokas trīcot. Šī saruna notiek mežā (citā vietā var noklausīties!). Tiek apspriestas piemērotas metodes, kā Hitleru nogādāt pie malas. Himlers runā par arestu, bet Sellenberga priekšlikums ir doties pie Hitlera, izskaidrot viņam, cik bezcerīgs ir Vācijas stāvoklis, un neatlaidīgi ieteikt iesniegt atlūgumu.

—   Tas ir izslēgts, — atbild Himlers, — fīrers trakuma lēkmē pavēlēs mani nošaut.

—    Pret to taču var attiecīgi nodrošināties — mierīgi iebilst Šellenbergs. — Jūsu rīcībā ir pietiekami daudz augstāko SS virsnieku, kuri ļaunākajā gadījumā var Hitleru arestēt. Pēdīgi, ja nelīdzēs pārliecināšana, šai lietā jāpieaicina ārsti…

Vienlaikus tiek arī apspriests, kas jadarā pašām Him- leram, tikko viņš ieņems Hitlera vietu.

—    Nekavējoties izformēt nacionālsociālistisko partiju un tās vietā nodibināt jaunu, — ieteic Šellenbergs.

—    Un kādu nosaukumu jūs tai dotu, šai jaunajai partijai?.— jautā Himlers.

—    Nacionālās vienības partija, — atbild rūdītais ges- tapovietis . ..

Taču Padomju Armija sajauc Himleram kārtis. Katrs jauns trieciens, katrs kilometrs, kas to tuvina Berlīnes sirdij, padara iecerētos plānus aizvien nereālākus.

Un tomēr viņš no jauna tiekas ar Bernadotu, atkal lūdz grāfu sarīkot viņam tikšanos ar Eizenhaueru. Himlers ir tik dziļi pārliecināts, ka tāda tikšanās iespējama, ka viņš turpat, var teikt, paralēli apspriežas ar Valteru Šellenbergu, kā viņam jāizturas, tiekoties ar amerikāņu virspavēlnieku:

—    Vai man tikai paklanīties vai arī vajadzētu sniegt viņam roku?

Šellenbergs, reālāk vērtēdams stāvokli, atbildes vietā pats uzstāda savam šefam jautājumu:

—    Bet ko jūs domājat darīt, ja jūsu priekšlikumu noraidīs?

—    Šādā gadījumā es uzņemšos komandēt bataljonu Austrumu frontē un kritīšu kaujā, — svinīgi paziņo Himlers.

Reihsfīrers, protams, meloja. Viņam ne prātā nenāca to darīt.

SS barvedis prata pūst miglu acīs, blēdīties, jaukt pēdas. Taču, lai kā viņš pūlējās, Hitlers tomēr dabūja zināt par viņa sarunām ar Bernadotu. Ja Himlers būtu parādījies impērijas kancelejā, viņš par šīm sarunām maksātu ar savu galvu. Bet SS reihsfīrers uzskatīja par labāku turēties cik vien iespējams tālāk no Hitlera midzeņa. Viņš braukāja starp Lībeku un Flensburgu, joprojām cerēdams kļūt par valsts galvu, lai gan Ādolfs Hitlers jau bija viņu savā «testamentā» nosaucis par nodevēju.

30. aprīlī Dēnics saņēma šāda satura šifrētu radio grammu:

«Atklāta jauna sazvērestība. Pēc ienaidnieka radio- ziņām Himlers ar Zviedrijas starpniecību grib panākt kapitulāciju. Fīrers cer, ka pret visiem sazvērniekiem Jūs rīkosities zibenīgi un ar nelokāmu bardzību. Bor- manis.»

Dēnicu šāda radiogramma nedaudz samulsināja. Ko nozīmēja «rīkoties zibenīgi un ar nelokāmu bardzību» pret Himleru, kura rīcībā joprojām bija policija un es- esiešu organizācijas? Admirālis pieklājīgi palūdza Himleru viņu pieņemt. Šī tikšanās notika kādā policijas kazarmā Lībekā, klātesot visiem SS priekšniekiem, ko izdevās izsaukt.

Reihsfīrers, atceras Dēnics, viņu tūlīt nepieņēma. Laikam viņš jau iedomājās sevi valdības galvas lomā.

Admirālis jautāja, vai atbilstot īstenībai informācija, ka viņš, Heinrihs Himlers, mēģinājis ar grāfa Bernadota starpniecību saistīties ar sabiedrotajiem. Himlers to noliedza, un abi sarunas partneri mierīgi izšķīrās.

Taču tās pašas dienas — 1945. gada 30. aprija nogalē Dēnics saņem jaunu radiogrammu:

«Reihsmaršala Gēringa vietā par savu pēcteci fīrers kopš šī brīža nozīmē Jūs, lieladmirāļa kungs. Rakstiskā pilnvara izsūtīta. Kopš šī brīža Jums jādara viss iespējamais, kas bus nepieciešams jaunajā situācijā. Bormanis.»

Tagad Dēnics aicināja pie sevis Himleru. Vēl nezinādams, kā tas reaģēs uz Hitlera lēmumu, admirālis jau laikus bija parūpējies par drošību. Pastiprinot štāba apsardzi, tika pat uzstādīti smagie lielgabali. No spridzinātāju komandām sakomplektēta miesassargu vienība ķēdē aplenca namu, kurā atradās Dēnics.

Tikšanās notika savstarpējas neuzticības un aizdomu atmosfērā. Saruna notika bez lieciniekiem, bet pats Dēnics par šo tikšanos vēlāk rakstīja:

«Tikāmies ar Himleru divatā manā istabā. Katram gadījumam biju nolicis savu brauniņu uz rakstāmgalda, lai jebkurā brīdī to varētu lietot. Noslēpu pistoli zem papīra. Pēc tam es Himleram iedevu lasīt telegrammu. Viņš nobāla un iegrima domās.»

Acīm redzot, impērijas bende tikai tagad noskārst, ka viņa stāvoklis kļūst pilnīgi bezcerīgs. Taču smagajām pārdomām viņš ilgi neļaujas. Himleis pieceļas, apsveic Dēnicu un, griezdamies pie viņa, sakā*-! «Atļaujiet man būt otrajai personai valstī!»

Jaunais fīrers kategoriski noraida šo piedāvājumu.

«Mēs runājām ar viņu kādu stundu,» atceras Dēnics. «Es viņam izskaidroju, kāpēc biju nodomājis sastādīt cik vien iespējams apolitisku valdību.»

Dēnicam, kas vēl uz kaut ko cerēja, šāds asiņains sabiedrotais, protams, nebija vajadzīgs. Gestapo nebija lā firma, ar ko varēja ielaisties darīšanās «trešās impērijas» pēdējās dienās.

Kopš šī brīža Heinrihs Himlers vēlējās tikai vienu: lai cilvēki viņu aizmirstu. Taču viņu neatlaidīgi meklē sabiedroto valstu pretizlūkošanas orgāni. Rajons, kur slapstās Himlers ar diviem saviem adjutantiem, ir droši nobloķēts.

SS reihsfīrers nodzen ūsas, kreiso aci aizsedz ar melnu pārsēju, kabatā viņam ir slepenās lauka policijas apliecība uz Heinriha Hicingera vārda. Himlera policejiskais prātiņš meklē glābiņu lētā farsā ar pārģērbšanos.

Tās bija trokšņainās dienas, kad pa Vācijas ceļiem plūda daudzās valodās runājošu ļaužu bari: te bija gan vācu bēgli, gan atbrīvoti ārzemju strādnieki, gan arī kara gūstekņi. Izspraukušies cauri ļaužu straumei, 1945. gada 21. maijā Himlers un abi viņa pavadoņi nokļuva Brēmervērdes tuvumā. Un te viņš vaigu vaigā sadūrās ar patruļu. Likteņa ironijas pēc izrādījās, ka patruļnieki bija krievu puiši, kara gūstekņi, kas brīvprātīgi pieteikušies palīdzēt angļu armijas komandantūras dienestam.

Bijušais SS reihsfīrers uzrāda savu apliecību: gluži jauns, nevainojami izgatavots dokuments; visā laužu pūlī nevienam tāda dokumenta nebija. Un šī Himlera policejiski ierēdnieciskā apdomība kļuva viņam par gala sākumu. Patruļniekiem dokuments likās aizdomīgs, un viņi katram gadījumam aizturēja kungu ar melno pārsēju uz kreisās acs.

Aizturēto nodeva angļu varas iestādēm. Tās viņu evakuē no nometnes uz nometni. Pagaidām viņš paliek tikai aizdomīga persona. Taču pēc dažām dienām Lielbritānijas pretizlūkošanas orgāni sāk noprast, ar ko viņiem ir darīšana. Arī pats Heinrihs Himlers saprot, ka ilgi viņam neizdosies tēlot Hicingera lomu. Viņš nolemj riskēt un pieprasa tikšanos ar nometnes komandantu Tomu Silvestru.

Un, lūk, viņš vaigu vaigā tiekas ar komandantu. Nesteigdamies Hicingers noņem melno pārsēju, uzliek acenes un padobjā balsī, skaidri izrunādams katru vārdu, stādās priekšā:

—    Heinrihs Himlers.

Kapteinis Silvestrs mazliet samulst, bet ātri savaldās:

—    Ļoti labi. Ko jūs vēlaties?

Himlers ir apmierināts ar iespaidu, ko viņš atstājis ar savu atzīšanos. Viņā atkal iedegas cerība.

—    Es vēlētos parunāt ar feldmaršalu Montgome- riju,—viņš atbild.

Komandants apsolās ziņot, kam pienākas. Taču drīz vien SS reihsfīrers pārliecinās, ka neviens netaisās uzsākt ar viņu «sarunas», viņu gaida vienīgi izmeklētājs.

Himleru rūpīgi izkrata, noģērbjot gluži kailu. Tā kabatās atrod ampulu ar ciānkāliju. Pretizlūkošanas virsniekus tas apmierina. Viņi uzskata, ka drošība nu ir garantēta, un atmaskotais noziedznieks nevarēs vairs izdarīt pašnāvību. Himleru aizved uz kameru.

Vakara pusē no Montgomerija štāba nometnē ierodas pulkvedis Merfijs. Viņš grib personiski nopratināt Himleru, bet pirms tam apjautājas:

—   Vai inde atrasta?

—    Jā, kabatā atrasta ampula. Tā ir atņemta.

Merfijs noskaidro, vai pietiekami rūpīgi apskatīta apcietinātā mute. Izrādās, ka tieši to neviens nav iedomājies izdarīt.

Pulkvedis Merfijs pavēl k(ūdu izlabot.

—    Manuprāt, — viņš saka, — šī ampula bija domāta tikai uzmanības novēršanai.

Himleru aizved, lai vēlreiz pārmeklētu. Viņam liek atvērt muti. SS reihsfīrera acis savelkas šauras šauras. Viņš ātri un enerģiski saspiež žokļus. Kaut kas no- kraukšķ, un Himlers gāžas zemē kā zibens nosperts.

Otrā ampula ar indi bija meistarīgi iemontēta aiz zobiem …

Tāds bija Heinriha Himlera gal§. Viņu apglabāja kaut kur mežā Lineburgas tuvumā. Kādsjiezināms angļu kareivis, berot pēdējo lāpstu zemes uz^trešāš impērijas» pirmā bendes kapa, ar gandarījumu teica:

—    Lai tārps atgriežas pie tārpiem!

Kauju ugunīs rūdītais angļu veterāns toreiz nekādi nevarēja iedomāties, ka visai drīz Rietumvācijā atcerēsies «dzelzs Heinrihu» un mēģinās viņu nomazgāt baltu. Kāpēc? Kādā nolūkā? Nolūks ir skaidrs: militāristiem un revanšistiem vakardienas reihsfīrera kadri ir pilnīgi pa prātam, jo SS pieredze atkal kļuvusi aktuāla . ..

Nirnbergas tiesas prāvā viens no esesiešu barvežiem obergrupenfīrers Bahs-Zelevskis liecināja, ka 1941. gadā apspriedē Vēzelsburgā Himlers izvirzījis uzdevumu: iznīcināt Krievijā trīsdesmit miljonus cilvēku. Runa, protams, bija par mierīgajiem iedzīvotājiem, jo Himlers šajā gadījumā nerunāja par karadarbību, bet gan par slāvu tautu bioloģiskā potenciāla samazināšanu.

Šo Himlera direktīvu atcerējās arī Gērings. Savās liecībās viņš pateica:

—    Himlers teica runu tādā garā, ka jāiznīcina trīsdesmit miljoni krievu.

Padomju apsūdzētājs jautāja Baham-Zelevskim:

—    Vai jūs apstiprināt, ka visa vācu varas orgānu, vācu karaspēka vienību praktiskā darbība … bija vērsta uz to, lai izpildītu šo direktivu — samazināt slāvu skaitu par trīsdesmit miljoniem cilvēku?

Bahs-Zelevskis atbildēja:

—    Es domāju, ka, turpinot pielietot šīs metodes, patiešām tiktu iznīcināti trīsdesmit miljoni cilvēku, ja notikumu rezultātā situācija nebūtu izmainījusies.

Bet tagad izlasīsim, ko par Himleru raksta Hanss Friče savā Rielumvācijā iznākušajā grāmatā «Zobens uz svariem». Izrādās, ka Himleram pat prātā nav nācis iznīcināt 30 miljonus padomju pilsoņu. Friče attēlo šādu ainu:

«Reiz 1941. gada sākumā Himlers kādā vakarā apspriedās ar Bahu-Zelevski, Heidrihu, Volfu un citiem esesiešiem Vēzelsburgā. Runa bija par iespējamo karu ar Krieviju. Aprēķinot varbūtējos Krievijas zaudējumus kaujas laukos, no slimībām, epidēmijām un bada, Himlers nācis pie slēdziena, ka Krievija zaudēs 30 miljonus cilvēku.»

Viss apgriezts otrādi. Nekādas direktīvas par slāvu tautu bioloģiskā potenciāla samazināšanu Himlers nav devis. Viņš tikai parēķinājis, cik Krievijai izmaksās karš ar Vāciju.

Tā ar atpakaļejošu datumu tiek fabricēti viltojumi!

Hanss Friče nav vienīgais vēstures viltotājs. Turpat — Rietumvācijā — bijušais reihsfīrera personiskais ārsts Fēlikss Kerstens publicēja tikpat melīgu grāmatu, pretenciozi nosaucot to «Heinrihs Himlers bez mundiera». Lasītājiem konfidenciāli tiek pavēstīts, ka «dzelzs Heinrihs» būtībā bijis liberāls cilvēks, bezgala godīgs, vienkāršs un labsirdīgs. Par to viņu it kā ļoti mīlējuši kareivji. No savas nelielās aldziņas reihsfīrers tiem pat esot sniedzis materiālu palīdzību. Ar nopietnu sejas izteiksmi Kerstens cenšas iegalvot lasītājiem, ka reiz, kad viņš Himleram atvedis no Zviedrijas pulksteni 160 marku vērtībā, visuvarenais «trešās impērijas» ministrs nav varējis viņam tūlīt samaksāt. «Viņš man iedeva tikai 50 markas, jo bija mēneša beigas, un lūdza mani pagaidu līdz algas dienai, kad varēšot samaksāt atlikušo summu.»

Tādas ir Kerstena pasakas. Bet, lūk, fakts.

Jau pēc Himlera nāves Berhtesgādenas tuvumā atrada viņam piederošas bagātības: 25935 Anglijas mārciņas, 8 miljonus Francijas franku, 3 miljonus Marokas franku, 1 miljonu reihsmarku, 1 miljonu Ēģiptes mārciņu, 2 miljonus Argentīnas peso, pusmiljonu Japānas jenu, kā arī citu valūtu.

HITLERISKĀS VALDĪBAS PĒDĒJĀ REZIDENCE

Tiesas zālē bijusi Vācijas valdība tika izvietota divos solos atbilstoši stāvoklim, ko katrs apsūdzētais bija ieņēmis nacistiskajā hierarhijā.

Pirmajā vietā pirmajā rindā — Hermanis Vilhelms Gērings. Diez vai es viņu būtu pazinis, ja satiktu civilā uzvalkā kaut kur Tiesu pils gaiteņos. Mēs taču daudz biežāk redzējām viņa karikatūras, nevis portretu. No zīmējumiem mums pretī vērās resnvēderains satraps ar aptūkušu seju. Bet te, tiesas zālē, uz apsūdzēto sola es redzēju sēžam visai normāla apirlēra cilvēku. Tikai pēc tā, cik vaļīgs bija viņa frencis, vārēļa nojaust, ka Gērings stipri novājējis.

Veltīgi būtu Gēringa sejā vai izdarībās meklēt to, ko itāliešu kriminālists Lombrozo nosaucis par tipiska noziedznieka iezīmēm. Lai pie šī jautājuma vairs neatgrieztos, pateikšu tūlīt, ka gandrīz neviens no Nirnbergas apsūdzētajiem neatstāja mežonīga esesieša iespaidu. Tieši otrādi, dažus no viņiem — piemēram, organizācijas «Hitlerjugend» vadītāju Balduru fon Šīrahu — varēja noturēt par tīri cienījamiem džentlmeņiem.

Nekā zvērīga vai noziedzīga nevarēja saskatīt arī Gēringa vaibstos. Viņam plati pleci. Enerģiskajā sejā pelēkas, dzīvas acis, taisns deguns, šauras lūpas. Vienīgi maisiņi zem acīm liecināja par patoloģiju. Pulkvedis Endrjuss uzsāka cīņu, atņemdams Gēringam narkotiskās vielas. Varbūt tieši tāpēc Gēringam tiesas prāvas sākumā bija cienīgāks izskats nekā agrākajos laikos. To, ko nespēja izdarīt viņa daudzie ārsti, panāca Nirnbergas cietuma kamera.

Vācijā, jādomā, visi zināja par reihsmaršala tieksmi gandrīz vai katru dienu mainīt mundierus. Viņš pats izdomāja tiem modeļus. Tiesā Gērings visu laiku ieradās zābakos un galifē biksēs ar ģenerāļa lampasiem. Viņš vienmēr sēdēja ietinies līdzpaņemtā armijas segā. Uz parastā koka sola viņš droši vien nejutās visai omulīgi.

Pretēji citiem apsūdzētajiem, kas parasti sēdēja vienā ierastā pozā, Gērings bieži mainīja stāvokli, uzvedās ļoti ekspansīvi, ik brīdi pagriezās pret kaimiņiem, par kaut ko sačukstējās ar viņiem. Gan viņš pats, gan ari viņa kaimiņi uz apsūdzēto sola pirmajās tiesas prāvas dienās centās izturēties ar cieņu, gluži kā kārtējā nacistu partijas kongresā. Apkārt stāvošos amerikāņu policistus viņi laikam uzskatīja par kaut ko līdzīgu savai apsardzei.

Hitleriskajā valstī Gēringam patika sevi dēvēt par «cilvēku Nr. 2» (pirmo vietu viņš atstāja Ādolfam Hitleram). Te viņu sauc par tiesājamo Nr. 1 un viņš cenšas attiecīgi uzvesties: vēlīgi sarunājas ar Vācijas impērijas valdības locekļiem, ko liktenis nosēdinājis apsūdzēto solā, visu laiku pozē, cenzdamies sev pievērst ārzemju fotokorespondentu uzmanību. Arēji Gērings ir mierīgs — pagaidām taču šajā prāvā nav noticis nekas tāds. kas viņu varētu izsist no līdzsvara. Bet miers ir tikai ārējs. Viņš gluži labi zina, ka pienāks laiks, kad ikvienam no tiem, kas sēd viņam blakus, būs jānodod savas liecības. Un, kas to lai zina, kā šie cilvēki izturēsies, — vai tikai viņi necentīsies noslēpties aiz viņa muguras, atpirkties ar viņa vārdu un dzīvību?

Pirmajās tiesas prāvas dienās viņš likās aizvainots par ne visai glaimojošajiem prokuroru epitetiem. Gērings bieži trūkās kājās un izstiepa roku, prasīdams vārdu. Tikai pēc mierīgā tonī izteiktajiem, bet kategoriskajiem priekšsēdētāja paskaidrojumiem viņš nedaudz nomierinājās. Gēringam, protams, bija dota pilnīga iespēja atbildēt uz inkriminētajām apsūdzībām (mēs vēl redzēsim, cik stundu un dienu Tribunāls klausījās vienu pašu Gēringu), taču viņam bija jāsamierinās ar faktu, ka te viņš nav reihsmaršals, bet vienīgi apsūdzētais un ka tāpēc viņam jauzvedas tāpat kā visiem apsūdzētajiem visas pasaules tiesās. Nevarēja neredzēt, cik smagi bija impērijas «otrajam cilvēkam» pakļauties tiesas kārtībai. Vēl pavisam nesen pie viņa paša nāca Vācijas augstākās tiesas locekļi, lai saņemtu norādījumus «visaugstākajā instancē». Bet nu tas viss ir pagātne.

Kādreiz Gēringa ordeņiem izraibinātās krūtis un resno vēderu salīdzināja ar juveliera veikala skatlogu. Tagad viņš sēž frencī bez uzplečiem, bez ordeņiem un bez jebkādām kaut cik iepriecinošām perspektīvām. Un tomēr, tikko Gērings mana, ka pret viņu vērsti fotoaparātu vai kinokameru objektīvi, viņš tūlīt sāk rādīt mīmiskus priekšnesumus: lepni paceļ galvu, cenzdamies skalities vienaldzīgi un augstprātīgi, rāda teatrāli pavēlošus žestus apsardzei.

Gērings sēž līdzās Rūdolfam Hesam un visbiežāk griežas pie vina. īstenībā gan monologs vien iznāk: Gērings, aktīvi žestikulēdams, kaut ko pārliecināti stāsta, bet Hess tikai miglainu skatienu raugās zālē.

Hess ir ģērbies pelēkā uzvalkā. Retie, melnie mati uz- sukāti uz augšu. Sejā manāmi izceļas vaigu kauli, lielas atkarenas ausis. Zem kuplām, melnām uzacīm divi dziļi dobumi, no kuriem, nekur neuzkavēdamās, blāvi raugās nelielas ačteles. Reizēm šķiet,ka tās gan skatās, bet neko neredz. Ko tur daudz runāt",-šis sīvais «izraudzītās rases» teorijas adepts pats nu n^pavīšam neizskatās pēc «ārieša». Laiku pa laikam viņš sāpīgi saviebjas. Klīst baumas, ka viņš sirgstot ar kuņģa vēzi. Tomēr Hess, kam piespriests mūža ieslodzījums, vēl šobaltdien izcieš savu sodu Špandavas cietumā.

Nacistiskajā valstī Rūdolfs Hess bija Hitlera vietnieks nacionālsociālistiskajā partijā. Līdz 1941. gadam viņš bija viens no visietekmīgākajiem ministriem. Viņš izdeva svarīgākās direktīvas visām partijas organizācijām.

Atšķirībā no vairākuma tiesājamo viņš dzimis nevis Vācijā, bet gan Ēģiptes pilsētā Aleksandrijā. Līdz piecpadsmit gadu vecumam viņš mācījies pie mājskolotāja un tikai pēc tam sūtīts uz Vāciju pabeigt izglītību. Pirmais pasaules karš Hesu saveda kopā ar Hitleru: viņi dienēja vienā pulkā. Kara beigu posmā viņš jau ir lidotājs un kopā ar Gēringu izceļas ar uzlidojumiem mierīgām pilsētām.

Pēc Vācijas sakāves Hess iestājas nacionālsociālistiskajā partijā, un viņam ir svarīga loma 1923. gada novembra puča laikā. Hitlers uzdod viņam saņemt kā ķīlniekus vairākus Bavārijas republikas vadītājus. Kad pučs izgāžas, Hess aizbēg uz Austriju, taču drīz vien atgriežas Vācijā un tiek arestēts. Viņu ievieto Lands- bergas cietumā, kur bija ieslodzīts arī Hitlers.

Te Hess kļūst par Hitlera sekretāru: Hitleram diktējot, viņš pieraksta lielu dalu nacionālsociālistiskās bībe- les «Mein Kampf». Kādreiz Hesa tēvs, gatavodams viņu komersanta karjerai, bija mācījis viņam stenografēt. Par komersantu Hess nekļuva, bet zināšanas stenogrāfijā noderēja. Jāteic, ka Hess ne tikai stenografēja grāmatu «Mei'n Kampi», bet darīja arī daudz ko vairāk — radoši piedalījās šīs kanibālu bībeles sarakstīšanā. Hess aizrāvās ar agresīvajām ģeopolitikas teorijām, ko viņam bija sastāstījis viņa skolotājs Haushofers, un pakāpeniski visas šīs blēņas atrada sev vielu Hitlera grāmatā.

Nirnbergas tiesas prāvā, jādomā, visus interesēja Hesa lidojums uz Londonu īsi pirms Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai. Kā zināms, nākamajā dienā pēc šī lidojuma Hitlera kanceleja paziņoja, ka Hess šo «bezjēdzīgo aktu» izdarījis prāta aptumsuma brīdī. Bet vai tas tā bija īstenībā?

Gan tiesas prāvas laikā, gan arī daudz vēlāk literatūrā, sevišķi vācu, bija plaši izplatīta versija, it kā Hess daudzus gadus visai sāpīgi pacietis faktu, ka Hitlers par otro cilvēku reihā izraudzījis nevis viņu, bet gan Hermani Gēringu. Reizē ar to Rietumeiropas vēsturnieki cenšas pierādīt, ka Hesam it kā ļoti gājis pie sirds Hitlera nodoms jau 1941. gadā uzsākt karu pret PSRS. Viņš uzskatīja, ka ar šo savu lēmumu Hitlers ignorējot viņa, Hesa, dievekļa — Haushofera galveno novēlējumu: nekad nekarot divās frontēs. Un Hess nāca pie slēdziena, ka pienācis laiks izdarīt kaut ko tādu, kas reizi par visām reizēm atsviestu atpakaļ Gēringu un paceltu pašu Hesu. Par tādu spīdošu gājienu viņš uzskatīja miera līguma noslēgšanu starp Vāciju un Angliju. Tad Hitlers beidzot sapratīs, kurš ir patiešām cienīgs kļūt par otro cilvēku valstī pēc viņa. Un Hess aizlidoja uz Angliju.

Te nav vajadzības sīki stāstīt par viņa sarunām Londonā (par to jau rakstīju savā grāmatā «No Minhenes līdz Nirnbergai»). Pateikšu tikai, ka Nirnbergas liesas prāvā publicētie dokumenti par Hesa sarunu gaitu neatstāja akmeni uz akmens no buržuāziskās vēstures zinātnes kalpu sarežģītajām loģikas konstrukcijām. Pilnīgi neapstrīdams ir fakts, ka tas, kāpēc Hess lidoja uz Londonu, pilnīgi sakrita ar to, pēc kā tiecās arī visa Hitlera valdība laikā pirms uzbrukuma Padomju Savienībai: panākt Anglijas neitralitāti, lai nodrošinātu savu aizmuguri Rietumos. Jāteic, ka nekā oriģināla Hess uz Londonu neaizveda. Izvirzīdams Anglijai būtībā pazemojošus priekšlikumus — atzīt Vācijas kundzību Eiropā — un pretī solīdams tai vienīgi kundzību Britānijas impērijas zemēs, viņš, protams, arī nevarēja neko panākt. Izrādījās, ka tolaik nevarēja vis tik vienkārši piespiest angļus slēgt savienību ar Hitleru.

Neizturēja pārbaudi arī pašu hitleriešu versija, ka Hess it kā esot prātā jucis. Pie šīs versijas sākumā cieši turējās advokāti. Tika iesniegts lūgums izdarīt tiesas psihiatrisko ekspertīzi. Starptautiskais Tribunāls ievēroja lūgumu. Hesu izmeklēja speciāla komisija, kuras sastāvā bija pasaules izcilākie psihiatri: doktors Zans Delē — Parīzes medicīnas institūta psihiatrijas profesors, doktors Nolans S. Luiss —-^Ķolumbijas universitātes psihiatrijas profesors, doktors ^člv N.~Kamerons — Makdžilas universitātes psihiatrijas profesors, bet no Padomju Savienības — profesors J. Krasnuškins, Medicīnas zinātņu akadēmijas īstenais loceklis J. Seps un Veselības aizsardzības ministrijas galvenais terapeits doktors A. Kuršakovs.

Pamatojoties uz izdarīto apskati un rūpīgo izmeklēšanu, komisija secināja, ka «pašreiz Hess nav psihiski slims šī vārda tiešajā nozīmē. Atmiņas zaudēšana netraucēs viņu izprast notiekošo, bet tikai nedaudz apgrūtinās vadīt aizstāvēšanos un traucēs atcerēties dažas pagātnes detaļas, kurām varētu būt faktisku materiālu nozīme.» Lai stāvoklis būtu pilnīgi skaidrs, eksperti ieteica izdarīt narkoanalīzi, bet, kā norādīts komisijas slēdzienā, Hess no šādas analīzes kategoriski atteicies, noraidīdams katru piedāvājumu ārstēties, lai atgūtu atmiņu.

Pēc ziņojuma, ko sniedza angļu psihiatrs doktors Rizs, kas novēroja Hesu kopš viņa pirmās dienas Anglijā, var spriest, ka pēc lidmašīnas avārijas Hesa smadzenēs nav bijis nekādu defektu. Taču cietumā parādījās vajāšanas mānijas pazīmes: viņš baidījās, ka viņu noindēs vai nositīs, pēc tam iztēlojot to par pašnāvību, un to noteikti izdarīs angļi «ebreju ietekmē». Tajā pašā laikā Hess pats divreiz bija centies izdarīt pašnāvību, taču, kā atzina ārsti speciālisti, šie mēģinājumi bijuši vienīgi histēriskas demonstrācijas.

Vienā no psihiatru ziņojumiem atrodamas šādas rindas:

«Psihiskā ziņā Hess ir pie skaidras saprašanas, viņš zina, ka ir ieslodzīts Nirnbergas cietumā un saukts pie atbildības kā kara noziedznieks. Viņš savu apsūdzības rakstu ir lasījis un, kā pats izteicies, zina, kādi noziegumi viņam tiek inkriminēti. Uz jautājumiem atbild ātri un pareizi. Viņa valoda ir sakarīga, domas precīzas un pareizas, un tās pavada pietiekami emocionālas kustības .. . Hesam ir normālas garīgās dotības, zināmā mērā tās ir augstākas par vidējām . . . Atmiņas traucējumi Hesam nav smadzeņu saslimšanas rezultāts, bet izskaidrojami ar histērisku amnēziju, kura izriet no neapzinātas cenšanās aizsargāties. Sāda izturēšanās bieži izbeidzas, ja histēriskā persona saduras ar neizbēgamu nepieciešamību izturēties pareizi. Tāpēc Hesa amnēzija var pāriet, tiklīdz viņš stāsies tiesas priekšā.»

Eksperti bija vienis prātis, ka «Hesa histēriskajās izdarībās manāmas apzinātas simulēšanas pazīmes». Taču pilnīgu skaidrību jautājumā par šī tiesājamā psihisko pilnvērtību negaidot ienesa … pats Hess.

Kad beidza izskatit tiesas psihiatriskos slēdzienus, viņš lēni piecēlās no savas vietas apsūdzēto solā, palūkojās uz griestiem, aplaizīja lūpas, nogaidīja, kamēr amerikāņu kareivji noliks viņam blakus mikrofonu, un pēkšņi teica:

—    Kopš šī brīža mana atmiņa visā pilnībā ir tiesas rīcībā. Simulēt atmiņas zaudēšanu bija tikai taktika. Vispār atzīstu, ka manas koncentrēšanās spējas sekot lietas iztiesāšanai, aizstāvēties, uzdot lieciniekiem jautājumus un pašam atbildēt uz man uzdotajiem jautājumiem nav zudušas, un mans stāvoklis nevar ietekmēt lietas iztiesāšanu …

Uz brīdi zālē iestājās pilnīgs klusums. Taču, tikko Hess nosēdās atkal savā vietā, momentāni atsprāga durvis un vairāki sevišķi cītīgi žurnālisti pa kaklu pa galvu metās pie tālruņiem. Lords Lourenss pārtrauca sēdi.

Nākamajā dienā priekšsēdētājs pašā sēdes sākumā paziņoja:

—    Tiesa rūpīgi izskatījusi apsūdzētā Hesa un viņa aizstāvja paziņojumu, un tai bija iespēja noklausīties šajā sakarībā gan aizstāvja, gan arī apsūdzētā paskaidrojumus. Tiesa ņēmusi vērā arī rūpīgi sastādītos ārstu atzinumus un nākusi pie slēdziena, ka nav nekāda pa

mata turpināt apsūdzētā medicīnisku izmeklēšanu. Ievērojot paša apsūdzētā Hesa sniegtos paskaidrojumus, kā arī tiesas savāktos pierādījumus, tiesa konstatē, ka apsūdzētais pašreiz ir rīcībspējīgs. Aizstāvja lūgums tāpēc tiek noraidīts, un tiesas prāva turpinās.

Tā beidzās mēģinājums izglābt no tiesas vienu no tuvākajiem Hitlera rokaspuišiem.

Liktenis bija Hesam vēlīgs: četrus gadus ilgā atrašanās Anglijā viņam izglāba dzīvību. Acīm redzot, tiesa uzskatīja, ka, atrazdamies ārpus Vācijas, Hess nevarēja tieši piedalīties šajos gados pastrādātajos jo smagajos noziegumos. Taču nenoliedzami bija taisnība padomju tiesnesim, kas uzskatīja, ka arī pars tiem noziegumiem, kas pastrādāti pirms izlidošanas uz»Angliju, Rūdolfs Hess ir trīskārt pelnījis nāves sodu.

Hesa kaimiņš pa kreisi bija Joahims fon Ribentrops. Tas ir vienīgais hitleriskais politiķis, kura fotoattēls bijis ievietots visos padomju laikrakstos. Viņš atbrauca uz Maskavu, lai noslēgtu neuzbrukšanas līgumu, ko pēc gada Vācija tik nodevīgi lauza. Es atceros šī cilvēka portretu — viņš toreiz izskatījās impozanti. Bet tagad? Viņa ārējā izskatā notikušas manāmas pārmaiņas. Nevar teikt, ka viņš būtu novājējis, drīzāk nolaidies, zaudējis pašcieņu. Keitelis vienmēr ģērbies rūpīgi izgludinātā frencī un mirdzoši nospodrinātos zābakos, turpretī Ribentrops nereti ieradās tiesas sēdē diezgan nevīžīgā izskatā.

Kāds padomju žurnālists reiz ieminējās, ka Ribentrops atkal atnācis saburzītā uzvalkā. Un tad pazīstamais padomju karikatūrists Boriss Jefimovs, ātri paskatījies bijušajā ārlietu ministra virzienā, klusā balsī, mazliet stiepjot vārdus, teica:

— Nekas, gan jau karājoties izgludināsies.

Ribentrops sēž it kā nesaprasta cietēja pozā. īstenībā visiem bija skaidrs, ka tas ir pilnīgi līdzsvaru zaudējis, līdz nāvei nobijies cilvēks, kurš gatavs uz visu, uz jebkuru pazemošanos, lai tikai glābtu savu dzīvību.

Salīdzinājumā ar viņu Vilhelms Keitelis, kas sēž Ri- bentropam blakus, izskatās tīri braši, lai gan arī viņa sejā nekāds optimisms nav saredzams. Keitelis pilnīgi saglabājis arī prūšu militārās kastas pārstāvim tik tipisko ārieni un raksturīgās manieres. Taisns deguns, smails zods, zilas acis, apcirptas ūsiņas. Sejas muskuļi sasprindzināti. Viņš atgādina hitleriskā ērgļa emblēmu. Keitelis valkā parastu mundieri ar samta apkakli, bet bez uzplečiem. Apsūdzēto solā viņš vienmēr parādās ar aktu mapi, pilnu ar papīriem, kuros viņš iedziļinās sēžu laikā. Laiku pa laikam viņš ataicina savu advokātu doktoru Nolti, lai ar to apspriestos.

Pēdējo reizi Keitelis pilnā parādes formas tērpā ar feldmaršala zizli un monokli labajā acī bija 1945. gada 8. maijā. Viņš tad parakstīja aktu par Vācijas kapitulāciju. Un, tikko uz papīra bija parādījies viņa paraksts, enerģiski un pavēloši atskanēja vārdi:

— Vācijas delegācija var iet.

Un viņš aizgāja … uz Nirnbergu.

Bet tas, lūk, ir Ernsts Kaltenbrunners, Himlera vietnieks. No viņa kabineta plūda direktīvas par daudzu miljonu cilvēku iznīcināšanu viņam pakļautajās nāves nometnēs. Viņa zirdziskā galva izraibināta ar zobenu cirtienu rētām, kas gūtas studenta gados, braši cīnoties divkaujās. Aukstas, melnas acis, garš, pakumps deguns, mute vienmēr pusatvērta. Viņš skatījās tiesas zālē ar naida pilnām nozieguma vietā notverta slepkavas acīm.

Un šis cilvēks kādreiz bijis jurists, advokāts Vīnē. sastāvējis korporācijā, kas prasīja cienīt un vienmēr ievērot likumu!

Pirmajās tiesas prāvas dienās Kaltenbrunnera nebija uz apsūdzēto sola. Viņš bija saslimis, un ārsti cītīgi rūpējās par viņa veselību. Tas laikam bija «vissmagākais» tiesājamais. Lai gan viņa vainu pierādīja simtiem neapgāžamu, viņa paša parakstītu dokumentu, nerunājot nemaz par lieciniekiem, Kaltenbrunners, mobilizējot savu agrāko advokāta pieredzi, darīja visu, lai sajauktu skaidrus jautājumus, cilpoja kā zvērs mežā . ..

Kaltenbrunnera kaimiņš — Alfrēds Rozenbergs. Pavisam neievērojama āriene. Nekā «nordiska», nekā tāda, kas būtu līdzīgs viņa filozofisko traktātu «pārcilvēkam». Viņš nav dzimis Vācijā, bet Baltijā. Jaunības gadus pavadījis Krievijā. Mācījies institūtā, sākumā Pēterburgā, vēlāk Maskavā. Labi pārvaldīja krievu valodu un bieži lietoja to visāda veida provokācijām. Kara beigas viņu parsteidza Flensburgā, «trešā reiha» valdības pēdējā sēdeklī. Aiz bēdām piedzēries, viņš bija izmežģījis kāju

un nokļuvis hospitālī. No turienes viņu izvilka dienas gaismā un nogādāja Nirnbergā. Arī galvenais nacistu partijas filozofs un okupēto Austrumu apgabalu ministrs stājās tiesas priekšā.

Tālāk sēž Hanss Franks — nacistiskās_partijas «su- perjurists». Tas bija viņš, kas aizstāvēja Ādolfu Hitleru tiesas prāvā Minhenē pēc neveiksmīgā puča 1923. gadā un vēlāk visur pavadīja fīreru — gan tad, kad tas cīnījās par varu, gan arī pēc varas sagrābšanas. Kara laikā Franks bija okupētās Polijas ģenerālgubernators. Taču, nokļuvis uz apsūdzēto sola, viņš pirmais sāka tēlot Hitlera, nacisma un savu kolēģu-^atmaskotāju. Franks izplūda asarās, klausīdamies liecinieku liecības un skatīdamies prokuroru demonstrētās dokumentālās kinofilmas par fašistu ļaundarību. Vai te izpaudās viņa liekulība vai izmisīgi mēģinājumi glābt savu nožēlojamo dzīvību vai arī viņš tikai tēloja, jeb varbūt Franka psihē patiešām bija noticis kāds lūzums? Negribu steigties ar atbildi. Pie šī jautājuma vēl atgriezīsimies.

Līdzās Frankam — Vilhelms Friks, viens no vecākajiem nacistiskās partijas darboņiem, tās reihstāga frakcijas vadītājs vēl pirms varas sagrābšanas, vēlāk iekšlietu ministrs un — pēdējos gados — Bohēmijas un Morāvijas reihsprotektors. Friks vairs nav no jaunajiem — viņš jau pārkāpis sešdesmit gadu slieksni. Viņa vadībā tika izstrādāti barbariskie rasu likumi, «juridiskā» bāze, kas attaisnoja veselu tautu vajāšanu un iznīcināšanu. Un Frika pirmais palīgs šajā lietā bija Globke, kura spējas viņš ne vienreiz vien atzīmējis atestācijās. Jādomā, ka tieši šīs atestācijas palīdzēja Globkem pēc kara ieņemt valsts sekretāra amatu Ade- nauera valdībā.

Aiz Frika sēdēja galvenais antisemītisma «teorētiķis» Jūliuss Streihers — laikam gan visriebīgākā persona no visiem tiesājamiem. Viņš nebija žēlojis pūles, lai saindētu vācu tautas apziņu. Štreihera inde izrādījās tik ļoti noturīga un stipra, ka tās iedarbība šad tad vēl tagad jūtama, izpaužoties jaunos rasistu izlēcienos Rietumvācijā.

Valters Funks bija bezgala sašutis, ka tieši viņam kaimiņos gadījies «šis izdzimtenis», «šis ļaunprātīgais judofobs». Mazais resnītis Funks ar lielu, pliku galvu

un vienmēr miegainām žņaudzējčūskas acīm, bijušais saimniecības ministrs un valsts bankas prezidents, allaž uzsvēra, ka viņam «nav nekā kopīga ar noziedzīgo fanātiķi» Štreiheru. Bet Jūliuss Streihers sardoniski smīnēja, kad apsūdzētāji sāka atmaskot «puritānisko» Funku, atgādinot viņam, piemēram, ka valsts bankas seifos glabājās Osvencimas un Maidanekas upuriem nolaupītie zelta gredzeni un zobu kronīši.

Bet te, lūk, Jalmars Sahts, cilvēks, bez kura nebūlu nedz Hitlera un Gēringa, nedz Hesa un Rozenberga, nedz Funka un Štreihera. Tas bija viņš, vācu monopolistiskā kapitāla pilnvarotais pārstāvis, kas, devīgi finansējot hitlerisko partiju un Vācijas bruņošanos, palīdzēja Hitleram iesēsties reihskanclera krēslā un izraisīt otro pasaules karu.

Tikpat izteiksmīga ir ari otrā apsūdzēto sola rinda. Te sēž pirāti, kas kājām minuši visus jūras likumus un paražas, — lieladmirāļi Dēnics un Rēders. Viņi pakļāva Vācijas jūras kara floti Hitleram, bet pēc tam centās glābt grimstošo nacistisko kuģi. Kuģis tomēr nogāja dibenā, bet Dēnics un Rēders nokļuva uz apsūdzēto sola.

Dēnics laikam gan bija ievērojamāka persona nekā Rēders. Visu savu mūžu viņš nodzīvojis pie Ziemeļjūras. Jau 1910. gadā iestājies Vācijas jūras kara flotē un pirmā pasaules kara laikā nokļuvis angļu gūstā. Kara gūstekņu nometnē simulējis vājprātīgo: klaiņojis pa nometni, galvu nokāris un imitēdams zemūdenes motoru dūkoņu. Taču angļu psihiatri ātri vien viņu atmaskojuši, un ieslodzījums viennīcā viņu drīz izārstējis.

Pēc repatriācijas 1919. gadā Dēnics atkal iestājās jūras kara flotes dienestā, kļuva mīnu kuģu flotiles komandieris, pēc tam kreisera komandieris un, beidzot, pie Hitlera uzkalpojās līdz zemūdeņu flotes komandiera amatam. Kara laikā, godkāres dzīts un cenzdamies ieņemt Vācijas jūras kara spēku virspavēlnieka amatu, viņš sāka vērpt intrigas pret Rēderu. Rēders un Hitlers jau sen strīdējās par līnijkuģu nozīmi. Hitlers uzskatīja, ka tie ir novecojuši, bet Rēders pastāvēja uz pretējo. Dēnics izlikās šajā strīdā atbalstām Hitleru, lai gan, būdams ar Rēderu divatā, ne vienreiz vien bija piekritis viņa domām par lielo kuģu lomu.

1943. gadā Rēderu atcēla, un jūras kara flotes virspavēlnieka amatā tika iecelts Dēnics. No Hitlera tuvākajiem militārajiem padomdevējiem viņš visdedzīgāk izteicās par to, lai armijā un flotē «valdītu nacionālsociālistiskās ideoloģijas gars». Šāda neslēpta uzticība nacisma uzskatiem daudzējādi noteica Dēnica likteni. Un ne tikai Hitlera visvarenības gados, bet arī sagrāves brīdī. Guldamies kapā, Hitlers atrada par vajadzīgu nozīmēt par savu pēcteci tieši Dēnicu.

Interesanti atzīmēt, ka līdz pat kapitulācijai Dēnics nešķīrās no viņam uzdāvinātā fīrera krūšutēla. Viņš to novāca tikai tad, kad sabiedrotie okupēja Flensburgu.

Divdesmit dienas Dēnics bija -Vācijas valsts galvas amatā. Atrisinājums nāca 1945. gada 22»-maijā. Lielad- mirālim piezvanīja pa tālruni no sabiedroto jauktās komisijas, liekot priekšā tur ierasties kopā ar Jodlu un Frīdeburgu. Kad adjutants viņam ziņoja par šo izsaukumu, jaunais «fīrers» piecēlās, klusēdams pastaigāja pa kabinetu un pēc brīža deva rīkojumu:

—   Sagatavojiet vajadzīgās mantas, pienācis māsu apcietināšanas brīdis.

Līdz šai dienai uz visiem sabiedroto kuģiem un sabiedroto štābu telpās Dēnicu pieņēma ar attiecīgu militāru godu. Bet šoreiz viņu sagaidīja vienīgi angļu apakšvirsnieks un daudzi fotoreportieri.

Pēc mokpilnas piecu dienu ilgas gaidīšanas beidzot ieradās angļu ģenerālis Fukss, amerikāņu ģenerālis Fords un padomju pārstāvis Truskovs. Viņi paziņoja Dēnicam, ka saņemts rīkojums arestēt viņu pašu un visu viņa vadīto valdību.

Līdzās lieladmirālim apsūdzēto solā ierādīta vieta Bal- duram fon Sīraham, jaunatnes organizācijas «Hitler- jugend» vadītājam. Šis cilvēks ilgus gadus par to vien domāja, kā saindēt vācu jaunatnes apziņu un pārvērst to par paklausīgu nacistiskā režīma ieroci.

Bet kā sauc šo vīru ar pliko pauri un fīrera ūsiņām, kas tik bieži tiesai atgādina savu proletārisko izcelšanos? Tas ir Fricis Zaukelis. Pat savā pēdējā vārdā viņš nepalaida garām izdevību pateikt:

—    Es esmu cēlies no gluži citādas vides nekā cilvēki, kas te sēž ar mani kopā uz apsūdzēto sola. Savā sirdī un domās esmu palicis jūrnieks un strādnieks. Es vienmēr esmu lepojies ar to, ka mana sieva ir strādnieka meita, kuras tēvs bija sociāldemokrāts un tāds arī palicis.

Bet to, ko viņš aizmirsa pateikt, to zināja visa pasaule: šis «sirdī un domās» jūrnieks un strādnieks praksē bija nežēlīgs vergu tirgotājs. Viņš bija ģenerāl- pilnvarnieks darbaspēka izmantošanā, viņš aizdzina miljonu cilvēku katorgā uz Vāciju un darīja visu, lai no viņiem izsūktu pēdējo dzīvības sulu.

Aiz Zaukeļa — Jodls, OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks. Tālāk Francs fon Pāpens, rūdīts spiegs un diversants, vēlāk reihskanclers, viltīgs lapsa dievbijīga katoļa izskatā. Tieši viņš 1932. gadā pašķīra Hitleram ceļu uz varu.

Pāpena kaimiņš — Arturs Zeiss-Inkvarts, viens no tiem, kas palīdzēja Hitleram 1938. gadā pievienot Vācijai Austriju. Vēlāk, kara laikā, jau būdams gaulei- ters, viņš slīcināja asinīs poļu un holandiešu tautas. 1945. gada 3. maijā, kad jaunais fīrers — Dēnics izsauca visus civilos un militāros vadītājus no visiem Bohēmijas, Beļģijas, Holandes, Dānijas, Norvēģijas apgabaliem, ko vēl okupēja vācu karaspēks, Flensburgā ieradās arī Zeiss-Inkvarts. Vētraina laika dēļ viņš tur aizkavējās. Tikai 7. maijā viņš mēģina atgriezties Holandē, taču ceļā viņu aiztur kanādieši, un Zeiss-Inkvarts Holandē nokļūst jau kā arestants. Viņam atgādināja visu, arī nodevīgo lomu Austrijā, kur viņš bija noorganizējis piekto kolonu.

Bet te, lūk, Špērs. Pirms kara un pat vēl tā sākumā par viņu zināja tikai nedaudzi. 1944. gadā viņš politiskā ietekmē pārspēja gan Gēringu, gan Gebelsu, gan Ribentropu, nemaz jau nerunājot par mazāka ranga nacistiem.

Nav nejaušība, ka pirms hitleriskās Vācijas sabrukuma sabiedroto izlūkošanas orgāni bija saņēmuši norādījumu rūpīgi sekot visām Alberta Spēra gaitām. Un 1945. gada maijā, amerikāņu delegācijai ierodoties Flensburgā, tā pirmām kārtām pacentās tikties ar bijušo ieroču un munīcijas ražošanas ministru.

Špērs amerikāņiem tūlīt pateica:

— Es būšu laimīgs sniegt sabiedrotajām valstīm visu manā rīcībā esošo informāciju.

Špērs jutās glaimots, ka no visas Dēnica jaunās valdības viņš bija pirmais, pie kā griezās ASV pārstāvji.

Amerikāņu ierašanās dienā reihsministrs vēl bija brūnā formas tērpā. Taču nākamajā rītā Špērs jau uzvilka civiiu apģērbu un, liegi smaidīdams, izskatījās drīzāk pēc jauna profesora nekā rūdīta nacista. Viņš steidzās apliecināt jaunajiem pavēlniekiem savas simpātijas, savu lojalitāti. Un, protams, visādi centās sevi iztēlot par lielisku organizatoru un tehniķi, nevis, dievs pasarg, par politiķi. Tas, ka viņš bijis nacistiskās valdības loceklis, ir vienīgi traģiska nejaušība. Viņš taču ir inženieris, speciālists, un tikpat sekmīgi varētu likt lietā savas spējas jebkurā citā valdībā.

Špērs cenšas amerikāņiem iegalvcft, ka viņš'pats esot bijis pret Hitlera politiku un pat sācis cīņu pret to, tiklīdz viņam kļuvusi skaidra fašisma būtība. Viņš apmētā ar dubļiem visus, ar kuriem vēl pavisam nesen bija sadarbojies. Kas ir Gērings? «Laupītājs, negodīgs cilvēks, noziedznieks». Bet Gebelss? «Tas ir vieglprātīgs stulbenis». «Ribentrops — klauns». «Himlers — briesmonis». «Zaukelis — zvērs». Bet visi kopā viņi ir «cilvēki bez goda un sirdsapziņas». Pie varas nākuši «samērā nabagi, bet, tikuši augstos amatos, sākuši laupīt pa labi un pa kreisi un iedzīvojušies mantā».

Špērs runā tā, it kā viņš pats būtu bijis slepens amerikāņu aģents Hitlera valdībā un tikai tagad beidzot guvis iespēju noņemt masku un dalīties ar draugiem savās domās un novērojumos. Ar nicinājumu viņš stāsta, ka pēdējos kara mēnešos, krīzei aizvien padziļinoties, daudzi hitleriešu ministri nodevušies žūpošanai. Un pat nopūšas, atcerēdamies, cik grūti viņam bijis strādāt kopā ar šiem plītniekiem.

Taču pagāja daži mēneši, un liktenis atkal viņu saveda kopā ar vecajiem kolēģiem. Špērs nosēdās uz viena apsūdzēto sola ar «laupītāju Gēringu», «klaunu Ribentropu» un «zvēru Zaukeli».

Lūk, viņš nodod tiesai liecību. Dzimis 1905. gadā. Pamatprofesija — arhitekts. Vectēvs un tēvs arī bijuši arhitekti. Ar Hitleru iepazinies 1934. gadā. Hitlers uzskatīja sevi par mākslinieku, mākslas mecenātu un sākumā tieši tāpēc tuvināja sev gados vēl jauno Špēru un deva viņam uzdevumus viņa specialitātē. Špērs izstrādāja jaunās impērijas kancelejas un dažu citu ēku projektus, bet vēlāk nodarbojās ar Berlīnes un Nirnbergas rekonstrukciju. Ar laiku starp vīnu un Hitleru sāka veidoties draudzīgas attiecības.

—   Ja Hitleram vispār bijuši draugi, — teica Spērs tiesai, — tad es, neapšaubāmi, biju viens no tiem, turklāt vistuvākais.

1938. gadā viņš no fīrera saņēma partijas zelta krūšu nozīmi. 1941. gadā Hitlers iecēla viņu par reihstāga locekli, bet 1942. gada 8. februārī, kad doktors Tots gāja bojā aviācijas katastrofā, 36 gadus vecais Alberts Spērs stabili iesēdās ieroču un munīcijas ražošanas ministra krēslā.

Un tieši šeit viņš parādīja savas spējas! Spērs būvē apakšzemes karamateriālu rūpnīcas un plašas laboratorijas, skubina «/G Farbenindustiie» koncerna vadītājus pasteidzināt indīgo vielu ražošanu, gatavo pilnīgi jaunu «slepeno ieroci».

1942. gadā notiek pirmie vācu kaujas raķešu izmēģinājumi. Spērs sapņos jau redzēja drupās sagrautas pilsētas. Un patiešām, drīz vien uz Londonu sāka krist raķetes Fau-1 («V-/») un Fau-2 («V-2»), kurām bija liela postoša iedarbība. Taču bruņošanās ministram ar to nepietika. Viņš skubināt skubina atompētniekus, arvien biežāk iegriežas viņu laboratorijās, cenšas izdarīt visu, lai ar atomieročiem pasteidzinātu Vācijai labvēlīgu kara iznākumu. Taču izrādījās, ka to izdarīt ir daudz sarežģītāk, nekā viņš domājis.

Spērām tiesas sēdē jautā: cik tālu Vācija bija tikusi, gatavojot atomieročus? Un viņš atbild:

—    Diemžēl visi labākie spēki, kas pētīja atomenerģiju, bija apmetušies Amerikā. Mēs stipri atpalikām šajā jautājumā. Lai saskaldītu atomu, mums bija vajadzīgs vēl gads vai kādi divi gadi.

Pie šiem vārdiem visa zāle novaidējās. Cilvēki notrīsēja. Kas gan varēja šaubīties, ka gadījumā, ja Hitlers būtu dabūjis no Spēra atombumbas, tās tūliņ sāktu krist uz daudzām pilsētām, uz visu Eiropu. Nacisti, daudz negudrojot, pārvērstu visu pasauli tuksnesī.

Nirnbergas tiesas prāvā Spērām nācās krustot šķēpus ar pieredzējušiem apsūdzētājiem. Galvenokārt viņu pratināja M. Raginskis.

Ar Marku Raginski es iepazinos tikai Nirnbergā. Tas bija augstākā mērā organizēts cilvēks, kas kā mašīna varēja strādāt 20 stundas diennaktī.

Pretinieki ieņēma savas vietas. Viens otram pretī sēž divi cilvēki. Abiem ir ap četrdesmit gadu. Kaut kui sirds dziļumos Špērs cerēja, ka tajā sarežģītajā situācijā, kādā viņš darbojies, prokurors nespēs pareizi orientēties. Politika, sak, ir viena lieta, cita — ekonomika, it sevišķi bruņojuma rūpniecība. Tās labirintos juristi ātri vien var nomaldīties.

Taču, tiklīdz sākas pratināšana, hitleriskais bruņojuma ražošanas ministrs noskārst, kapiņa cerības izirst. Viņš bija pārsteigts par apsūdzētāja speciālajām zināšanām. M. Raginskis tik prasmīgi piespiede Spēru pie sienas, it kā viņš pats būtu kara inženieris. Taču šāda noslēpumaina lietpratība tīri tehniskos un ekonomiskos jautājumos izskaidrojama vienkārši: kara gados, tieši tai laikā, kad nākamais tiesājamais Alberts Spērs mainīja arhitekta profesiju pret ieroču un munīcijas ražošanas ministra amatu, viņa nākamais apsūdzētājs Marks Raginskis kjuva par Valsts Aizsardzības Komitejas pilnvaroto vienā no svarīgākajām PSRS kara rūpniecības nozarēm.

Arvien skaidrāk parādoties Spēra īstajai sejai, viņš arvien vairāk un vairāk zaudēja pašsavaldīšanos. Viņš sāka ne visai sakarīgi šļupstēt, ka «daudz patīkamāk viņam būtu bijis palikt arhitektam nekā kļūt par bruņojuma ražošanas ministru». Taču padomju apsūdzētāju neinteresēja viņa arhitekta karjera, un citu pēc cita viņš uzrādīja liesai neapgāžamus pierādījumus par noziegumiem, ko pastrādājis Špērs, būdams ieroču un munīcijas ražošanas ministrijas vadītājs. Tiesājamā mēģinājums tiesas priekšā tēlot «bezpartejisku speciālistu», pat vēl vairāk — «humānu cilvēku» nekādi neizdevās. Apsūdzētājs nolasa Spēra parakstītu pavēli, ka SS un policijai «nav jākautrējas pielietot bargus sodus un nosūlīt slaistus uz koncentrācijas nometnēm». Špērs zināja, ka «slaisti» ir no okupētajām zemēm sadzītie strādnieki, bet koncentrācijas nometnes — droša nāve.

Pēc tam tiek uzrādīts jauns dokuments — tanku rūpnīcu strādnieku liecības par kādām tērauda kastēm. Tiesājamais steidz paskaidrot, ka tie taču ir parasti manlu skapji specapģērbam. Taču apsūdzētājs uzrāda tiesai arvien jaunas liecinieku liecības:

«Es, apakšā parakstījies, Dams, pats redzēju, ka trīs krievu strādnieki bija ieslodzīti kastē, pie tam divi no viņiem vienā nodalījumā . .. Diviem krieviem bija visa Jaungada nakts jāpavada šajā kastē, un tai laikā viņiem lēja virsū ledusaukstu ūdeni.»

Špērs jau vairs nevar noliegt, ka šie «skapīši» nav nekas cits kā moku kameras. Viņš tikai lūdz ticēt, ka vienmēr prasījis labi apieties ar ārzemju strādniekiem, saprazdams, ka no viņu darba un dzīves apstākļiem atkarīgs darba rezultāts. Taču arī šoreiz apsūdzētājs viņu nokautē. Viņš citē laikraksta «Das Reich» 1942. gada 19. aprīļa numurā ievietotu Spēra rakstu:

«Par nodarījumiem enerģiskāk pielietot visbargākos sodus: sodīt ar katorgas darbiem vai ar nāvi. Karā mums jāuzvar.»

—    Jūs tā rakstījāt? — jautā Raginskis.

Un Špērs, galīgi piespiests pie sienas, atzīstas:

—    Jā, rakstīju.

Pakāpeniski noskaidrojas arī ieroču un munīcijas ražošanas ministra sakari ar Himleru. Tiesājamais veltīgi mēģina izlocīties: kā gan, pasarg dievs, varēja domāt, ka viņš nav zinājis, kas ir gestapo? Zināja, protams, zināja, tāpēc negribēja ielaisties nekādās darīšanās ar šo netīro iestādi. Taču padomju apsūdzētājs atkal rāda Spērām, cik necienīgi viņš izturas pret izmeklētāja darbu. Raginskis atgādina Spērām, ka 1944. gada 4. janvārī pie Hitlera notikusi apspriede, kurā viņš, ieroču un munīcijas ražošanas ministrs, pieprasījis, lai Zauke- lis viņam 1944. gadā piegādātu «ne mazāk kā 4 miljonus strādnieku no okupētajiem apgabaliem». Bet tas vēl nebija visnepatīkamākais. Apsūdzētājs tūlīt vērš Špēra uzmanību uz to, ka apspriedes protokolā ierakstīts: norādītās programmas īstenošanā «piedalīsies arī Himlers». Un arī tas vēl nav viss. Apsūdzētājs uzrāda jaunu dokumentu, kas liecina, ka Špērs bija vienojies ar Himleru par to, cik procentu no verdzībā aizdzīto ārzemju strādnieku saražotās produkcijas jāsaņem es- esiešiem.

Tā soli pēc soļa tiesa atsedz Špēra īsto seju. Nu vairs nebija šaubu, ka šis ārēji respektablais tehnikas spe- cīālists patiesībā ir rūdīts nacists, bīstams kara noziedznieks, cietsirdīgs vergu tirgotājs, cilvēks, kas gatavs uz jebkuru ļaundarību. R. Rudenko savā gala vārdā pareizi pateica:

—    Ka fašistu lidotāji bombardēja mierīgas pilsētas un ciemus, nogalinot sievietes, sirmgalvjus un bērnus, ka vācu artilēristi ar smagajiem lielgabaliem apšaudīja Ļeņingradu, ka hitleriskie pirāti gremdēja hospitāļu kuģus, ka «Fau» postīja Anglijas pilsētas — tas bija Špēra darbības rezultāts …

Un vēl divi — Neirāts un Hanss Friče.

Pirmais bija ārlietu ministrs pirms Ribentropa. Prūšu aristokrāts, vecās skolas diplomāte, kas palīdzēja Hitleram spert pašus pirmos soļus agfēsīVāja' ā'rpolitikā. Pēc tam, kaut cik apguvis nacistiskās ideoloģijas pamatus, Neirāts stājās Čehijas un Morāvijas reihspro- tektora amatā.

Otrais — Gebelsa vietnieks — vadīja radiopropa- gandu hitleriskajā Vācijā un visu laiku pūlējās radīt vācu tautā naidu pret citām tautām.

Nirnbergā Hansam Fričem izdevās diezgan izteiksmīgi atainot situāciju, kādā notikusi viņa pēdējā tikšanās ar šefu. Pirms savas pašnāvības Gebelss bija saaicinājis kinofilmu noskatīšanās salonā savus tuvākos rokaspuišus. Viņu vidū, protams, bija arī Friče. Dega sveces, Gebelss bija rūpīgi apģērbies. Pēdīgi viņš teica runu, kurā ar nedzirdētu cinismu atsaucās par vācu tautu, mēģinādams tai uzvelt vainu par visām nacistiskā režīma likstām.

—    Vācu tauta, — šņāca Gebelss, — netur savus solījumus. Austrumos tā bēg. Rietumos sagaida naidnieku ar baltiem karogiem. Ko gan es varēju darīt ar tautu, kuras vīrieši necīnās! Vācu tauta pati sev izvēlējusies šo likteni. Atcerieties, kungi, balsošanu 1933. gada novembri sakarā ar Vācijas izstāšanos no Tautu Savienības. Toreiz vācu tauta izvēlējās savu ceļu un gāja uz šo risku, kas beidzās ar neveiksmi.

Kā liecināja Friče, Gebelss blāvajā sveču gaismā jau izskatījies pēc spoka. Viņš itin labi saprata, kas gaida viņu pašu un tos, uz kuriem viņš visu laiku balstījies. Rokaspuiši, necerēdami saņemt pateicību par uzticību darbā, gaidīja no sava šefa vismaz kādu līdzjūtības apliecinājumu. Taču viņš tikai Jaunā priekā izgrūdis:

—    Jūs visi kopā ar mani strādājāt, bet tagad jūs visus apkaus.

Gebelss ar patiku novērojis, kā pēc šiem viņa vārdiem nobāl klātesošo sejas. Pēc tam, nebilzdams vairs ne vārda, viņš devies uz izeju. Taču jau pie pašām durvīm viņš pagriezies un patētiski iesaucies:

—    Kad mēs aiziesim, tad visai pasaulei būs jānodreb! …

Tie bija pēdējie vārdi, ko saviem rokaspuišiem histēriski izkliedza šis rūdītais noziedznieks, kas kopā ar Hitleru bija ierāvis vācu tautu un visas Eiropas tautas bezgalīgu moku un ciešanu bezdibenī.

Friče atceras, ka viņš pēc šīs apspriedes veltīgi mēģinājis pārliecināt Bormaņi, ka Berlīnei jākapitulē. Tad viņa galvā dzimusi doma personiski griezties ar vēstuli pie padomju karaspēka virspavēlnieka Berlinē. Vēstuli viņš uzrakstīja, un to nodeva pēc piederības pāri frontes līnijai. Friči izsauca uz maršala Zukova štābu. Viņš domāja, ka padomju maršals ar viņu runās personiski, bet tas nenotika. 4. maijā Friči aizveda uz impērijas kancelejas pagraba telpām un viņam lika identificēt Gebelsa līķi. Un tas arī bija viss …

Tātad uz Nirnbergas apsūdzēto sola pietika vietas veselai valdībai. Tā bija vislielākā tiesas prāva visas cilvēces vēsturē. Tajā vajadzēja izskatīt jautājumus, kas skāra veselu gadu desmitu notikumus, vesela kontinenta dzīvi. Pirmoreiz sprieda taisnīgu tiesu par cilvēkiem, kuri, koncentrējuši savās rokās milzīgu varu, visnoziedzīgākajā kārtā to izmantoja par ļaunu cilvēcei.

Tikai pēdējo divu gadsimtu laikā cilvēce pārcietusi simtiem laupīšanas karu. Un ar katru jaunu karu noziegumi, kas to pavadīja, kļuva arvien smagāki. Taču vēl nekad agresijas vaininieki nebija saukli pie atbildības.

Cik gan laupīšanas karu Eiropā izraisījis Napoleons! Cik gan pilsētu un ciemu viņš pārvērtis drupās! Vīnes kongress 1815. gadā mēģināja sodīt agresoru, taču beidza ar to, ka uzdāvināja viņam Elbes salu.

Labi zināms, kādu komēdiju nospēlēja Antante 1918. gadā, vārdos paziņodama, ka tā tiesāšot Vilhelmu II.

bet īstenībā jaudama viņam aizbēgt uz Holandi un nodzīvot tur greznībā divdesmit gadus. Tieši līdz tam laikam, kad Hitlers sagrāva Franciju. Imperiālisma ideologi un politiķi saprata, ko nozīmē radīt nākotnei precedentu agresoru saukšanā pie kriminālās atbildības. Politiķiem jāraugās uz priekšu, nevis atpakaļ. Vakar tautas prasīja tiesāt Vilhelmu II, bet rīt tās pieprasīs jaunu tiesu. Un ko tad tiesās? To neviens nevar pateikt: karš taču ir pastāvīgs imperiālistiskās politikas pavadonis.

Tas, ka agresori visos laikos vienmēr palikuši nesodīti, bez šaubām, mudināja nacistus uz jaunām agre- sijām. Kādreiz viņi smējās par antihitleriskās koalīcijas zemju brīdinājumiem par nenavēršamo>.atmaksu. Hitlers bija pārliecināts, ka uz visiem laikiem paliks spēkā Paskāla pesimistiskie uzskati par cilvēku taisnības izjūtu starptautisko attiecību jomā:

«Taisnība ir strīdu objekts. Spēku var viegli pazīt, jo tas ir neapstrīdams. Lūk, kādēļ neizdevās panākt, lai taisnībā būtu spēks, bet iznāca, ka spēkā ir taisnība.»

Taču Hitlers pārrēķinājās. XX gadsimta vidū agresori vairs nevarēja izvairīties no pelnītā soda. Nirnbergā kļuva par simbolu tautu apņēmībai taisnību apveltīt ar spēku. Sākumam tika mainīta Vācijas valdības rezidence: no greznām pilīm hitleriskajiem ministriem nācās pārcelties uz cieto apsūdzēto solu. Te jau vairs smiekli nenāca. Jau pirmajā tiesas dienā viņiem lika noprast, ka agresija uzskatāma par sevišķi smagu starptautisku noziegumu, bet pēdējā prāvas dienā visa cilvēce uzzināja, ka, apliecinot savu cienību tautu ciešanās dzimušajam likumam, Starptautiskais Tribunāls piespriedis hitleriskajiem dienderiem nāves sodu pakarot.

Tas bija nepārprotams brīdinājums: ikvienu, kas atkal mēģinās rīkot sazvērestību pret mieru, nenovēršami gaida cilpa.

Būtu aplam domāt, ka sabiedroto vienošanās par galveno nacistisko kara noziedznieku nodošanu tiesai un sodīšanu būtu radusies viegli un bez jebkādas pretestības. Bija jāpārvar ne mazums šķēršļu. Rietumu reakcionāri, izmantodami dažādus ieganstus, visādi centās izjaukt tiesas prāvu. Viņi svētulīgi apelēja pie kristiešu žēlsirdības jutām, tāpat kā to savā laikā bija darījuši franču leģitimisti, prasīdami atstāt dzīvību Ludvi- ķim XVI. «Viņš būs pietiekami sodīts,» apgalvoja šie varizeji, «ja dzīvos brīvās tautas vidū, kurai tas agrāk bija vadonis, bet k[uva par kaunu un negodu. Lai viņš dzīvo, līdz mūža galam nesot kauna un nožēlu jūgu.»

—    Lai viņš dzīvo mūžīgas mokas! — liekulīgi kliedza noziedzīgā karaļa aizstāvji.

Un šo saucienu uztvēra daži Gēringa un RibenLropa aizstāvji. Bet tadu tomēr bija mazākumā. Biežāk atskanēja citas balsis:

—   Nošaut viņus, neliešus, bez tiesas un izmeklēšanas!

Reizēm šīs arhiradikālās prasības bija ietvertas ārēji pārliecinošā formā. Tā Kanādas laikrakstos «Otlawci Morning Journal» rakstīja, ka tiesāt acīm redzamus kara noziedzniekus nozīmējot liekuļot. Viņu vaina esot neapšaubāma, un nekādi advokāti, lai cik spējīgi un enerģiski tie būtu, nevarētu izvirzīt argumentus, kas spētu ietekmēt spriedumu un soda mēru. «Ja gribam izvairīties no pārmetumiem par liekuļošanu, jāizdomā kāda cita metode, kā sodīt šo noziedznieku kategoriju.»

It īpaši reakcionārā prese pastāvēja uz to, ka hitleriskie varasvīri, kas piedalījušies otrā pasaules kara izraisīšanā, jānošauj bez tiesas un izmeklēšanas. Šādas nostājas īstais nolūks visbiežāk, protams, bija nepieļaut imperiālisma publisku atmaskošanu un neradīt bīstamu precedentu nākotnei. Pie tam reakcija uzskatīja, ka tā būtībā nekā nezaudē: Gērings un Ribentrops, Hess un Rozenbergs Lai vairs nederēs — viņi ir pilnīgi bankrotējuši, politiski līķi, kas aizmesti pār vēstures bortu. Taču viņu tiesāšana, atklāta, publiska tiesas prāva varēja dot visai nevēlamus rezultātus. Rūdītie reakcionāri nekādi nevēlējās, lai tiesneši rakņātos vissvētākajos imperiālistiskās politikas noslēpumos un noskaidrotu kara cēloņus.

Taču viena lieta ir vēlēšanās, cita — iespējas. Divdesmitā gadsimta vidū, strauji atllslolies sabiedriskajai dzīvei, tautu poliLiskajai apziņai, kolosāli izaugot

Padomju Savienības spēkam un starptautiskajai autoritātei, imperiālistu apoloģētu iespējas jau bija manāmi ierobežotas. Reakcijas mēģinājumi izjaukt galveno kara noziedznieku liesas prāvu izgāzās.

Kad es no Nirnbergas pārbraucu Dzimtenē, daudzi man jautāja: kā tiesājamie reaģēja uz apsūdzībām? Nedz toreiz, nedz ari tagad uz to nevaru dot īsu atbildi. Nevaru tādēļ, ka jautājumu par savas vainas atzīšanu vai neatzīšanu tiesājamie galu galā pārvērta par taktikas jautājumu, bet aizstāvēšanās taktika katram bija īpatnēja. Taču šai taktikai b.ija arī kopīga iezīme: tiesājamo vārdā aizstāvji apstrīdēja likumu, uz kura pamata viņus tiesāja. Sakarā ar to kāds apsūdzētājs asprātīgi izteicās:

—   Juzdams virvi ap kaklu, zaglis nevar būt augstās domās par likumu.

Paši tiesājamie uz priekšsēdētāja jautājumu, vai viņi atzīst sevi par vainīgiem, atbildēja ar standarta frāzi:

—    Neesmu vainīgs.

Daži gan piebilda vēl dažus vārdus:

—    Tai ziņā, ka mani apsūdz, neesmu vainīgs.

Vienīgi Rūdolfs Hess centās piešķirt savai atbildei

nedaudz citādu skanējumu:

—    Atzīstu sevi par vainīgu dieva priekšā.

Taču bija viens dokuments, uz kura malām galvenie kara noziedznieki neoficiālā veidā, ne tik lakoniski kā tiesā, izteica- savu attieksmi pret jautājumu par vainu. Tas ir apsūdzības raksta eksemplārs, kas piederēja doktoram Džilbertam. Doktors bija lūdzis savus pacientus uzrakstīt šajā eksemplārā savas domas par viņiem inkriminētajiem noziegumiem.

Visi tiesājamie, protams, zināja, ka viņu sarunas ar Džilbertu nepaliks slepenas. Izmantojot šīs pārrunas, viņi vienmēr centās apelēt pie vēstures un radīt par sevi gluži pretēju iespaidu tam, kas neapgāžamu pierādījumu rezultātā veidojās tiesas zālē. Tā tas, protams, bija arī šajā gadījumā. Turklāt jāņem vērā, ka savu attieksmi pret apsūdzības rakstu viņi izteica pirmajas liesas prāvas dienās, kad pierādījumi par viņu noziedzīgo darbību vēl nebija tik graujoši un daudzi apsūdzētie vēl nebija zaudējuši cerību izvairīties no atmaskošanas.

Hermanis Gērings nekādi negribēja atzīt, ka viņam ir darīšana ar juridisku dokumentu, kurā, pamatojoties uz vispārpieņemtām normām, fiksēti viņa drausmīgie noziegumi pret cilvēci. Viņš uzrakstīja uz apsūdzība? raksta droši vien jau sen izdomātu formulu: «Uzvarētāji vienmēr būs tiesneši, bet uzvarētie — tiesājamie.»

Joahims fon Ribentrops nolēma nobirdināt krokodiļa asaru: «Apsūdzības raksts vērsts pret nevainīgiem cilvēkiem.» Pie tam, kā savā dienasgrāmatā atzīmē doktors Džilberts, viņš mutvārdos piebildis:

— Mēs visi bijām Hitlera ēnas.

Rūdolfs Hess, kas toreiz vēl simulēja amnēziju (atmiņas zaudēšanu), aprobežojās tikai ar trim vārdiem: «Es nevaru atc-efēties.»

Ernsts Kaltenbrunners, viens no visnežēlīgākajiem Hitlera satrapiem, atstāja uz apsūdzības laksta šādus vārdus: «Neuzskatu sevi par vainīgu nekādos kara noziegumos. Es tikai izpildīju savu pienākumu kā izlūkošanas orgāna vadītājs un atsakos aizstāt te Himleru.»

Alfrēds Rozenbergs, galvenais nacisma ideologs, kas «teorētiski» pamatoja cilvēku masveida iznīcināšanu Austrumos, uzrakstīja: «Es noraidu apsūdzību sazvērestībā. Antisemītiskā kustība bija tikai aizsardzības līdzeklis.»

Hanss Franks, Hitlera tieslietu ministrs, vēlāk okupētas Polijas ģenerālgubernators, izvēlējās citu taktiku. «Es uzskatu šo prāvu par dieva sūtītu pasaules tiesu, kurai būs jāizskata Hitlera valdīšanas laiks un jādara gals šai drausmīgajai ciešanu ērai.»

Hitlera iekšlietu ministrs Vilhelms Friks izteica savas domas lakoniskāk: «Viss apsūdzības raksts pamatojas uz fiktīvu pieņēmumu par sazvērestību.»

Fricis Zaukelis, valsts ģenerālpilnvarnieks darbaspēka izmantošanā okupētajās teritorijās, gribēja, lai viņam noticētu, ka viņš ir tikai ideālists, kas tiecās pēc sociālās taisnības un kam diemžēl par vēlu atvērušās acis. Viņš uzrakstīja: «Bezdibenis starp sociālās, kopības ideāliem, par kuriem es cīnijos kā bijušais jūrnieks un strādnieks, un koncentrācijas nometņu šausmām mani dziļi satriecis.»

Vācijas impērijas valdības pēdējā rezidence. Pirmajā rindā (no kreisās): Gērings. Hess. Ribentrops, Keitelis Kaltenbrun- ners, Rozenbergs. Franks, Friks, Streihers, Funks, Sahts. Otrajā rindā: Dēnics, Rēders, Sirahs, Zaukelis. Jodls, Papens, Zeiss-Inkvarts, Spērs, Neirāts, Friče.

Cietuma iekšskats. Augu diennakti apsardze modri vēroja, ka tiesājamie izturas kamerās.

3ī eja savienoja cietumu ar Tiesu pili. Attēlā pa kreisi — cietuma priekšnieks pulkvedis Endrjuss.

Francs fon Pāpens, bijušais Vācijas reihskanclers, bet vēlāk ievērojams vācu diplomāts, gribēja iegalvot laikabiedriem un nākamajām paaudzēm, ka tikai apsūdzības raksts viņam atvēris acis par «trešā reiha» drūmo īstenību, ka viņu pārņem šausmas, tagad redzot, «cik bezatbildīgi Vācija ierauta šai karā un pasaules katastrofā un cik daudz noziegumu pastrādājuši daži vācu tautas pārstāvji».

Keitelis, bijušais OKV (Vācijas bruņoto spēku virspavēlniecības) priekšnieks, centās izvairīties no atmaksas, aizbildinādamies ar militāro disciplīnu: «Karavīram pavēle paliek pavēle.»

Bet lieladmirālis Dēnics nolēmalieku reizi nodemonstrēt savu nedzirdēto nekaunību, aptermodāms'doktoru Džilbertu ar šādu uzrakstu: «Nekas šajā apsūdzības rakstā uz mani neattiecas. Tipisks amerikāņu humors.»

Tā tas bija pirmajās tiesas prāvas dienās. Bet vēlāk, kad tiesā aizvien plašāk sāka figurēt pierādījumi ar patiesi graujošu pārliecināšanas spēku, tiesājamo attieksme pret apsūdzību mainījās. Prāvas beigās viņu vidū vairs nebija neviena, kas noliegtu, ka apsūdzība ka tāda ir pierādīta. Taču nebija arī gandrīz neviena kas atzītu savu personisko atbildību par šiem noziegumiem. Es saku «gandrīz», jo bija ari divi izņēmumi.

Tiesājamais Franks tiesā paziņoja:

—    Es lūdzu Tribunālu, iztiesājot šo lielu, izlemt jautājumu, cik liela ir mana vaina, taču man personiski gribētos paziņot, ka pēc visa tā, ko es te piecu mēnešu laikā esmu redzējis, es varēju gūt vispārēju priekšstatu par visiem pastrādātajiem briesmu darbiem un esmu sapratis, cik smaga ir mana vaina …

Analoģiska nostāja bija arī Šīraham, kas Tribunālam paziņoja:

—    Lūk, mana vaina, par ko esmu atbildīgs dieva un vācu tautas priekšā: es audzināju mūsu jaunatni cilvēkam, ko ilgus gadus uzskatīju par mūsu zemes vadoni, bet kurš īstenībā bija slepkava, kas nobendējis miljoniem cilvēku .. . Ikviens vācietis, kas pēc Osvencimas vēl atbalsta rasu politiku, ir līdzvainīgs . ..

Šīrahs pat lūdza atļauju Vācijas radiofonā griezties ar runu pie vācu jaunatnes, lai «atvērtu tai acis».

Tiesas pils kuluāros šādu Franka un Šīraha, bet vēlāk arī Spēra izturēšanos uzskatīja par «dvēseles kliedzienu», par novēlotu, bet tomēr «sirsnīgu nožēlu». Šāds vērtējums bija ietverts pat Francijas galvenā apsūdzētāja Sampetjē de Riba noslēguma runā.

Vēl sekmīgāk daži tiesājamie tēloja nožēlu privātās sarunās ar doktoru Džilbertu. Franks, piemēram, prāvas pēdējās dienās noturēja viņam šādu patētisku runu:

—    Aizritēs gadsimti, un tauta jautās: kungs un dievs, kā tas viss varēja notikt? Jūs to nevarat saukt vienkārši par noziegumiem — noziegums ir pārāk mīksts vārds. Zagt ir noziegums. Noslepkavot cilvēku ir noziegums. Bet tas te? Tas ar prātu nemaz nav aptverams! Masveida slepkavību sistēma. Divi tūkstoši upuru dienā. Zelta zobi un gredzeni impērijas bankā, mati — matračiem! Ak kungs un dievs! Un visu to pavēlēja viens sātans, kas parādījies uz zemes cilvēka izskatā…

Frankam piebalsoja Špērs:

—    Es redzēju visas zemes izmisumu un kā nobendēja miljoniem cilvēku tikai šī maniaka dēļ…

Nākamajām paaudzēm saglabājušies Funka vārdi, ko viņš konfidenciāli uzticēja doktoram Džilbertam:

—    Mūsu vidū neatradīsies neviens cilvēks, kas varētu izvairīties no morālās atbildības par visām šīm lietām. Es jums jau teicu, kā mani mocīja sirdsapziņas pārmetumi, parakstot likumus par ebrejiem piederošo īpašumu nodošanu Vācijas valstij … Visi ir vainīgi!

Bet, lūk, pie kāda secinājuma nāca Dēnics, kas pirmajās liesas prāvas dienās apgalvoja, ka apsūdzības raksts esot «tipisks amerikāņu humors»:

—    Kad uzzināju, ka mani vedīs uz šo prāvu, biju sašutis, jo nekā nezināju par šiem briesmu darbiem. Bet tagad, noklausījies visas liecības un uzzinājis par divkosību un visām netīrajām lietām Austrumos, esmu apmierināts, ka te mēģina atrast šo ļaundarību saknes.

Tādā pašā garā izteicās arī Pāpens:

—   Es ar prieku saņemšu savu sodu, jo apzinos, ka tas sekmēs hitleriskā režīma atmaskošanu vācu tautas priekšā. Vācu lautai jāzina, kā to nodeva, un tai pašai jāpalīdz noslaucīt no zemes virsas pēdējās nacisma atliekas …

Visas šīs atzīšanās man ataust atmiņā sakarā ar Rie- tumvācijā izvērsto neapvaldīto kampaņu pret Nirnber-

gas tiesas prāvu ar nolūku reabilitēt nacistus, kas tagad kalpo Bonnai. Pat Franks un Šīrahs, Dēnics un Pāpens neuzdrošinājās apšaubīt Starptautiskā Kara Tribunāla savākto pierādījumu ticamību, apstrīdēt nacisma vainu smagajos noziegumbs pret cilvēcību.

Un tomēr nevar būt vienis prātis ar tiem Tribunāla locekļiem, rietumzemju pārstāvjiem, kas mēģināja izskaidrot šos tiesājamo atzinumus ar to, ka vini nožēlo savu vainu vai viņos noticis psiholoģisks lūzums. Kāds amerikānis man reiz pat pārmeta:

—    Nē, major, jūs, krievi, esat pārlieku principiāli un nepaļāvīgi. Ja kāds ir nacists, tad jums ar to pietiek, tad ar to jums viss izteikts rem par visām reizem.

Atbildes vietā es palūdzu viņu izlasīt iFrarika pratināšanas protokolu un uzrādīt man kaut vienu vienīgu vietu, kur viņš atzītos smagajos noziegumos, ko viņš pats pastrādājis.

Bija darba dienas beigas. Mēs paņēmām stenogrammu. Tajā fiksēta Franka attieksme pret padomju apsūdzētāja L. Smirnova uzrādītajiem dokumentiem. Dokumenti ir pilnīgi neapstrīdami. Tie ir apsūdzētā pašrocīgi rakstītas rezolūcijas, izraksti no viņa runām un dienasgrāmatas.

1940. gada janvārī kādā apspriedē Varšavā Franks ar cinisku vaļsirdību pateica:

—    Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītā gada piecpadsmitajā septembrī es saņēmu uzdevumu pārvaldīt iekarotos Austrumu apgabalus un ārkārtēju pavēli bez žēlastības izpostīt šo apgabalu kā kara lauku un kā trofejas zemi. Pārvērst to drupās . ..

Pēc dažiem gadiem viņš jau rezumē savas darbības rezultātus. 1943. gada 2. augustā, runādams nacistu partijas funkcionāru pieņemšanā Krakovā, Franks apgalvo:

—    Mēs te sākām ar trīsarpus miljoniem ebreju. Tagad no tiem pāri palikuši tikai daži cilvēki. Visi pārējie, mēs kādreiz pateiksim, ir emigrējuši…

Bet tiesā viņš laipo, uzgrūž visu vainu Himleram un Kaltenbrunneram. Franks atzīst tikai faktus. Noziegumi patiešām ir pastrādāti. Tie ir baismīgi gan pēc sava rakstura, gan apjoma. Taču Franks veltīgi pūlas pierādīt, ka viņš personiski lajos nav ņēmis nekūdu

dalību, kaut arī viņu moka «dzija vainas sajūta», jo viņš taču bijis Vācijas valdības loceklis.

Ja gribētu ticēt Frankam, tad visas ķibeles, kas piemeklējušas Vāciju, visus tās režīmus, arī hitlerisko režīmu, izriet no vācu tautas rakstura.

—    Zināt, — viņš teica Džilbertam, — barbarisms laikam taču ir vāciešiem raksturīga rases iezīme. Kā lai citādi izskaidro faktu, ka Himlers savā rīcībā dabūja tik daudz cilvēku, lai izpildītu savas noziedzīgās pavēles.

Bet citā gadījumā Franks mēģināja «padziļināt» šo savu domu:

—    Mēs, vācieši, visi esam laupītāji. Neaizmirstiet, ka vācu literatūra sākās ar Šillera «Laupītājiem». Vai par to jūs nekad neesat padomājis? …

Kādas tik blēņas nesacerēja Franks, cenzdamies visai vācu tautai uzvelt atbildību par hitlerisma noziegumiem.

—    Vai zināt, doktor, — ar nopietnu sejas izteiksmi viņš centās iegalvot Džilbertam, — vācu tauta savā vairākumā ir patiesi sievišķīga. Mums vajadzētu teikt nevis «das Volk», bet drīzāk gan «die Volk». Tā ir tik emocionāla, tik nepastāvīga un tik atkarīga no garastāvokļa un apkārtnes, tik viegli ietekmējama, tik jūsmīgi apbrīno vīrišķību. Lūk, te, doktora kungs, arī slēpjas Hitlera varas noslēpums. Hitlers piecēlās, sāka dauzīt dūres pret galdu un bļaut: «Es esmu vīrs, es esmu vīrs, es esmu vīrs…» Viņš tikmēr kliedza par savu spēku un enerģiju, kamēr tauta viņām noticēja un pakļāvās. Nevar teikt, ka Hitlers būtu izvarojis vācu tautu. Viņš to pavedināja …

Franks, protams, nevarēja izskaidrot to galveno, kas īstenībā nodrošināja Hitlera kundzību pār vācu tautu. Viņš nepateica, ka nacistiskā partija nāca pie varas ne jau tāpēc, ka par to nobalsoja vācu vēlētāju vairākums, bet gan tāpēc, ka tās uzvaru nodrošināja neģēlīgā savienība starp Rūras magnātiem, nacistu sazvērniekiem un prūšu militāristiem. Par to ļoti pareizi tiesas sēdē pateica viens no apsūdzētājiem:

—    Ja vācu tauta būtu brīvprātīgi pieņēmusi nacistu programmu, tad nebutu bijušas vajadzīgas trieciennieku vienības, kuras pēc šīs partijas nākšanas pie varas terorizēja citādi domājošos, nebūtu vajadzīgas koncentrācijas nometnes, gestapo, ko nacisti noorganizēja, tiklīdz valsts vara bija pārgājusi viņu rokās …

Pie temata par vācu tautas nacionālajām iezīmēm ne vienreiz vien atgriezās arī Gērings. Sarunā ar cietuma ārstu viņš šajā sakarībā pat mēģināja jokot:

—    Ja jums ir darīšana ar vienu vācieti, tad tas noteikti ir kārtīgs cilvēks, divi vācieši — tā jau ir banda, bet trīs vācieši noteikti izraisīs karu.

Protams, nedz Gērings, nedz Franks ir nedomāja atzīt, ka nacistiskā propaganda gadiem ilgi apskurbinājusi vācu tautu, indējusi to ar naidu pret citām tautām, audzinājusi tajā (uzmeklētas uzputību, attīstījusi tumšus instinktus, aicinājusi «kuņģu rasi» uz vieglu dzīvi, ko tai sagādāšot «zemāko rasu» darbs.

Taču būtu netaisnīgi te neminēt, ka daži tiesājamie itin labi saprata, cik absurda bijusi Franka un Gēringa nostāja, cik neveikli ir viņu mēģinājumi savu personisko atbildību par pastrādātajiem noziegumiem uzvelt visai vācu tautai. 1946. gada 26. janvāra vakarā Pā- pens stāstīja Džilbertam:

—     Tā iznāca, ka Rozenbergs šodien pastaigājās kopā ar mani pa pagalmu. Parasti es ar viņu nerunāju, jo mums nav nekā kopīga, taču šoreiz mēs bijām izgājuši vienā laikā. Sākām runāt par franču apsūdzētāja vakardienas runu — par spīdzināšanu un citiem briesmu darbiem. Rozenbergs piepeši nevainīgi man pateica: «Nesaprotu, kā vācieši varēja darīt tādas lietas!» Un vai zināt, ko es viņam atbildēju? Es teicu, ka varu to labi saprast. Un piebildu: jūs un jūsu nacistiskā filozofija, jūsu morāles izpratne pilnīgi noārdīja visas tikumiskās uzvešanās normas. Nav brīnums, ka rezultātā radās tāds barbarisms.

Pāpens, protams, nav tāds muļķis, lai noliegtu vai noklusētu nacistu propagandas un filozofijas riebīgo lomu nacistisko noziegumu morālajā sagatavošanā. Taču veltīgi būtu no viņa gaidīt savas personiskās vainas atzīšanu, gaidīt grēksūdzi par to, cik viņš pats ieguldījis pūliņu, lai Vācijā varētu parādīties gan Hitlers, gan Rozenbergs, gan visa viņu cilvēknīšanas filozofija.

Tāpat «atzina» savu vainu arī citi tiesājamie.

Špērs runāja par maniaku Hitleru. Viņš pat pastāstīja tiesai, ka kara beigās esot slepeni gatavojis atentātu pret fīreru, uz ko Gērings reaģēja ar liekuļotu sašutuma vētru. Taču Spērām trūka dūšas atzīties, ka tieši viņš veltījis visus savus spēkus un spējas, lai attīstītu kara rūpniecību un masveidā iesaistītu tajā miljoniem no citām zemēm sadzītu vergu.

Dēnics tēloja sašutumu par «netīrajām lietām Austrumos», taču tiesā neatcerējās savas personiskās pavēles «nogremdēt bez brīdinājuma» tirdzniecības kuģus un nošaut nelaimīgos jūrniekus, kas peldēja ūdenī un meklēja glābiņu. Lieladmirālis noklusēja arī to, ka, gatavojot jūras laupītāju kadrus (viņu vidū bija ari tagadējais Rietumvācijas flotes komandieris admirālis Cen- kers), viņš prasīja, lai katrs no tiem «būtu priekšzīmīgs nacionālsociālists». Raksturīgi ir arī, ka tieši Dēnics pēc soda izciešanas, desmit gadus pēc Nirnbergas, laidīs klajā grāmatu, kurā apmētās ar dubļiem ne jau hitlerisko režīmu, bet tos pašus Austrumus, par kuriem viņš «sēroja», sēdot uz apsūdzēto sola. Un ne jau bez pamata Bonnas revanšisti uzticēs viņam vēlāk prezidenta amatu vācu jūrnieku savienībā — organizācijā, kas gatavo jaunas avantūras.

Funks lēja krokodila asaras par ebreju īpašumu konfiscēšanu, taču aizmirsa tiesai pateikt (viņa vietā to darīja citi), ka viņš pats kā fīrera dotāciju saņēma no konfiscētajām vērtībām pusmiljonu marku.

Un vēl vienā jautājumā tiesājamie bija vienis prātis: viņi visi centās uzvelt savu vainu nelaiķiem — Hitleram, Himleram, Heidriham, Gebelsam, Lejam. Visvairāk, protams, tika Hitleram. Pat Gērings, kas centās izlikties, ka ir lojāls pret Hitleru, vienmēr, kad apsūdzība skāra tieši viņu pašu, skubīgi mēģināja visu uzvelt dievinātajam fīreram.

Keitelis, kā to vēl redzēsim, gaudās, ka Hitlers pats aizgājis no dzīves, atstādams viņus vienus tiesas priekšā. Viņš uzskatīja Hitlera pašnāvību par gļēvuma izpausmi. Pie šī temata bieži atgriezās arī citi tiesājamie.

Tad Gērings mēģināja izskaidrot saviem «kolēģiem», kālab fīrers tā rīkojies un kas īsti pasteidzinājis šo aktu. Gērings pastāstīja, kas noticis ar Hitleru, kad viņam reiz parādīts «apgānītā dučes» fotoattēls. Tajā bija redzams mirušais Musolini guļam grāvī ar savu mīļāko. Paskatījies uz šo fotokartīti, Hitlers sācis skraidīt uz priekšu un atpakaj, viņa rokas trīcējušas. Viņš sācis histēriski kliegt, ka nekad nepadošoties ienaidniekam un nevienam «ļaunam vācietim» neļaušot apgānīt savu miesu.

Visai simptomātiski ir tas, ka Hitlers ieminējies par «ļaunajiem vāciešiem». Fīrers baidījās no vācu tautas, baidījās tās dusmu. Ar katru dienu, kas tuvināja nenovēršamo katastrofu, viņš arvien skaidrāk saprata, ka arī vācu tauta prasīs norēķinu par baismīgajiem noziegumiem.

Ja es tagad to atcerējos un atveidoju kaut ko no tā, ko tiesājamie Nirnbergas prāvai laikā runāja par Hitleru, tad es to daru tikai viena vienīga iemesla dēļ: savā tieksmē nodot aizmirstībai nacisma noziegumus'Rietum- vācijas revanšisti aizgājuši tiktāl, ka sākuši reabilitēt pat pašu Hitleru. Vai katru dienu grāmatu tirgū parādās arvien jaunas un jaunas viņam veltītas slavas dziesmas. Šo smirdošo smērējumu autoru vidū ir gan prūšu «kroņa» vēsturnieki, gan vakardienas hitleriešu ģenerāļi, gan Hitlera personiskais šoferis Ērihs Kempka, gan viņa personiskais sekretārs Alberts Collers un pat viņa kambarsulainis Krauze. Hitlers šajās grāmatās izskatās pēc īsta pusdieva.

Anglijā iznākusi grāmata ar nosaukumu «Hitlera stratēģija», kurā viņa karavadoņa ģēnijs liek vai debesīs celts. Ar Napoleonu salīdzina Hitleru arī Rietumvācijas viceadmirālis Kurts Asmanis.

Bet, lūk, ko par nacistu barvedi raksta diezgan pazīstamais Rietumvācijas vēsturnieks Valters Gerlics:

«Ādolfs Hitlers ir pasaules mēroga cilvēks. Viņš izmainīja Eiropas karti vairāk nekā jebkurš cits Eiropas valdnieks pirms viņa.» Kas tik viss neaizkustina Ger- licu! Viņu lidz asarām aizgrābj Hitlera spartiskais dzīves veids, kas tik spilgti kontrastēja ar Gēringa un citu fīreram tuvu personu uzdzīvi, un las, ka Hitlers «veicinājis šķiru cīņas izbeigšanu», par ko vācu strādnieki esot viņu mīlējuši. Gerlics, protams, atbrīvo Hitleru arī no katras atbildības par reihstāga dedzināšanu, tāpat arī par daudziem citiem noziegumiem pret vācu tautu.

Lasot šādus un līdzīgus cildinošus izteicienus par Hitleru, neviļus nāk prātā tas, ko par viņu dzirdēju no tiesājamiem Nirnbergā. Kā nekā viņi pazina Hitleru labāk nekā tie, kas ar atpakaļejošu datumu cenšas to nomazgāt baltu.

Hanss Franks, profesionāls jurists, kas savu karjeru sāka, aizstāvot Hitleru tiesā pēc Minhenes puča izgāšanās, tas pats Hanss Franks, kas bija tieslietu ministrs Hitlera valdībā, bet pēc tam ar vislielāko centību un cietsirdību realizēja hitlerisko politiku okupētajā Polijā, — tas pats Hanss Franks Nirnbergas cietuma kamerā rakstījaj

«Kas bija Ādolfs Hitlers? Valsts darbinieks? Bet viņš taču atņēma valstij visus svarīgākos institūtus, piemēram, pilsoņu likumīgās tiesības, konstitūciju, administrācijas pamatus un, beidzot, saārdīja reiha pamatus, ieraujot to karā.

Vai viņš bija partijas darbinieks? Bet pats viņš sistemātiski pārkāpa savu programmu, atšķaidīja tajā ietvertās idejas un padarīja partiju par savas politikas ieroci.

Viņš labprāt uzdevās par aktieri, mākslas mecenātu, bet apspieda īsto mākslu un kavēja tās attīstību. Var jautāt bez gala, bet atbildēt var vienīgi «nē», jo viņš vienmēr iznīcināja to, ko kādreiz pats bija radījis.»

Un, tālāk atzīmējot, ka Hitleru bieži saukuši par gigantu, Franks precizē: «Jā, viņš bija gigants, bet postošas izcelsmes gigants.»

Atkal un atkal atgriezdamies pie Hitlera raksturojuma, Franks gan oficiālos izteicienos Nirnbergas tiesas prāvā, gan arī intīmās sarunās ar doktoru Džilberlu vienmēr uzsvēra: «Hitlers bija sātana gara iemiesojums zemes virsu.»

Franks atzina:

— Sākumā es biju šī sātana sabiedrotais. Turpmākajos gados es uzzināju, kāds Hitlers bija īstenībā — bezjūtīgs, cietsirdīgs, bezprātīgs psihopāts. Viņa tā dēvētais maģiskais skatiens īstenībā bija psihopāta skatiens. Viņš vadijās pēc tīra primitīvisma, stūrgalvīgas un neapvaldītas iedomas.

Nez vai kādu varēja apmānīt šāda veida kritika, Franka un citu tiesājamo cenšanās runāt par Hitleru tā, it kā viņi paši būtu cilvēki, kam nav nekā kopīga ar fīreru, cilvēki, kam tādas pašas tiesības uz sašutumu par Hitleru, kādas ir viņa īstajiem pretiniekiem. Bet ne jau tas šeit galvenais. Gribētos, lai lasītājs uzzinātu, ko par Hitleru domāja un kā viņu vērtēja tie, kam ilgus gadus bija cieša saskare ar viņu.

Franks nebija vienīgais Hitlera «kritiķis». Diezgan izteiksmīgi par savu neseno elku atsaucās arī bijušais Hitlera jaunatnes organizācijas vadītājs Baldurs fon Sīrahs. Viņš izmantoja katru izdevību, lai pateiktu, ka Hitlers bijis «fanātiķis un pusizglītots cilvēks», «necilvēcīgs tirāns». «Hitlerjugenda» barvedis pat izvirzīja sabiedroto varas orgāniem ierosinājumu sasaukt Bū- henvaldē visus vācu jaunatnes līderus un ļaut viņam personiski griezties pie tiem ar runu, lai atmaskotu Hitlera noziedzīgo rīcību. Bet, kad apsūdzētāji tiesā citēja fīrera 1937. gada 5. novembrī slejj»nā apspriedē teikto runu, kurā Hitlers pasludināja pasaufes ktlndžlbas iekarošanas programmu, tas pats Šīrahs nosauca to par «koncentrētu politisko vājprātību». Bet Franks draudīgi piemetināja:

—    Pagaidiet tikai līdz tam laikam, kad vācu tauta pati iepazīsies aT šo dokumentu un ieraudzīs noziedzīgo diletantismu, ar ko fīrers lēma tās likteni.

Bet Šahts? Tas par Hitleru runā tādas lietas, ka Gērings, lieku reizi nodemonstrēdams savu liekulību, aizbāž ausis.

Cenzdamies cits citu pārspēt, tiesā jimie manījās sameklēt savam vakardienas elkam visnepievilcīgākos epitetus. Taču neviens no viņiem nebilda ne pušplēsta vārda par to, ka fīrera rīcība ir viņu pašu rīcība, ka tieši viņi bijuši tie, kas izauklēja Hitleru, kvēpināja viņam vīraku, apveltīja šo noziedzīgi neirastēnisko personu ar neaprobežotu varu, paši iededza viņā naidu un iedvesa bailes.

Sādu visai būtisku detaļu apsūdzētāji, protams, nevarēja nepamanīt. Neapstrīdot Hitlera un Himlera milzīgo atbildību, viņi tomēr pilnīgi pamatoti norādīja:

—    Hitlers neaiznesa kapā visu vainu. Visa vaina nav arī Himlera līķautā ievīstīta.

Nav grūti iedomāties, kādas šausmas pārņemtu apsūdzēto solu, ja pēkšņi atvērtos durvis un zālē ienāktu Ādolfs Hitlers. Bet diemžēl tas nevarēja notikt: viņš izdarīja pašnāvību, no pasaules nozuda tāds pats, kāds bija dzīvē, — demagogs un melis, atstājot kā oficiālu versiju ziņojumu, ka esot «kritis kaujā».

Nav grūti iedomāties, kas notiktu ar tiesājamiem, ja viņu priekšā parādītos Heinrihs Himlers ar slepenu lietu kaudzi padusē. Bet diemžēl arī tas nebija iespējams . . .

Vēsture zina ne mazumu politisku tiesas prāvu. Un šīs prāvas, apsūdzētajiem politiskajiem darbiniekiem nokļūstot kritiskā situācijā vai pat bieži vien nāves briesmās, nereti bija jo stingrs eksāmens viņu garīgajām īpašībām. Vēsture spilgti apliecina to neapšaubāmo faktu, ka politisko darbinieku izturēšanās šādās tiesas prāvās ir tieši atkarīga no šo cilvēku iepriekšējās darbības rakstura un mērķiem. Dziļš idejiskums, uzticība tautas interesēm, apziņa par savas misijas vēsturisko taisnīgumu radīja pašaizliedzību, principialitāti, bezbailību un saliedētību tiesas priekšā, kas šādos gadījumos bija tikai juridisks aizsegs, lai maskētu ienaidnieka izrēķināšanos.

Nirnbergas tiesas prāva deva visai pasaulei iespēju ieraudzīt nacistisko līderu īsto seju. Neviens no viņiem neiedrošinājās atklāti aizstāvēt neģēlīgo ideju, kurai viņi tik ilgus gadus bija kalpojuši. Neviens neiedrīkstē- jās noliegt «trešās impērijas» vārdā pastrādātos baismīgos noziegumus. Tribunālā viņi uzvedās kā tipiski, jau vairākkārt sodīti kriminālnoziedznieki: pieķerti nozieguma vietā, viņi noliedza savu līdzdalību šajā noziegumā, uzvēla vainu mirušajiem un kaimiņiem uz apsūdzēto sola, darīja visu, lai glābtu savu ādu.

Stāsta, ka nāves ēnā cilvēks kļūstot cildenāks. Acīm redzot, ne visi un ne vienmēr. Sie gāja uz ešafotu tādi paši, kā dzīvojuši: domādami tikai par sevi, nīzdami visus, pat tos, kas gāja ar viņiem plecu pie pleca varas dienās, uzvaras dienās.

Atceros, kā viņus pirmoreiz ieveda liesas zālē. Gērings nosēžas, ietinies cietuma segā, ar elkoni balstās uz barjeras un aizsedz ar roku seju. Kādas domas jaucas viņa galvā? Varbūt viņš atceras, ka reiz jau ir bijis tiesā. Tas nebija nemaz tik sen, tikai pirms divpadsmit gadiem. Bet kā gan viss ir mainījies kopš tā laika! Toreiz viņš bija Prūsijas valdības ministru prezidents, reihstāga priekšsēdētājs, bet uz apsūdzēto sola sēdēja komunisti — Georgijs Dimitrovs ar saviem biedriem. Tā bija tiesas prāva, kur noziedznieki bija tērpušies apsūdzētāju togās, bet viņiem pretī stāvēja politiskais darbinieks, kas iemiesoja sevī brīvības, taisnības un cilvēka cieņas idejas.

Pret Dimitrovu un viņa draugiem bija izvirzīta nejēdzīgā apsūdzība reihstāga dedzināšanā. Viņš, Gērings, lietas būtību zina labāk par visiem. Viņš pats taču bija devis pavēli reihstāgu aizdedzināt. Šim ugunsgrēkam vajadzēja kļūt par piemērotu ieganstu, lai izrēķinātos ar visiem, kas domāja citādi, un pasaules sabiedriskās domas acīs iztēlotu hitleriešus kā «rietumu civilizācijas aizstāvjus pret boļševistiskiem ekstrēmistiem». Taču īstenībā Gēringam vajadzēja aizstāvēt sevi pašu. Un uzbruka apsūdzēto solā nosēdinātais izcilais politiskais darbinieks G. Dimitrovs, kaš'-labi "Saprata, ka reihstāga ugunsgrēks var kļūt (un patiešām kļuva) par pasaules ugunsgrēku. Dimitrovs aizstāvēja ne tik daudz sevi pašu kā sabiedriskos ideālus, kuru dēļ viņš dzīvoja.

—   Es te neesmu parādnieks, bet gan kreditors! — viņš bezbailīgi paziņoja nacistiskajai tiesai 1933. gada 31. oktobrī.

Bet pēc mēneša, 28 novembrī, viņš teica:

—    Mēs atrodamies politiskā tiesas prāvā. Tāpēc līdz galam jānoskaidro jautājuma politiskais nolūks un politiskais raksturs. Viņi gribēja politisku prāvu, viņi dabūs politisku prāvu, bet tad jau līdz galam: «Ja jau karš, tad karš!»

To atceroties, Hermanis Gērings varētu salīdzināt savu pašreizējo izturēšanos un savu kolēģu izturēšanos ar to, kā bija uzvedies tas tur — Leipcigā. Gan pirms tiesas, gan pašas tiesas gaitā . . . Taču viņš, acīm redzot, izvairījās no tādiem salīdzinājumiem, jo reihsmaršals tad redzētu sevi pārāk nepievilcīgā izskatā.

Nacistiskie līderi saprata, ka arī bez tiesas prāvas viņiem nav nekādu labu perspektīvu. Un tomēr viņi kā velns no krusta baidījās atklātas tiesas. Viņu advokātu pūliņi jau pašā sākumā bija vērsti uz to, lai izjauktu liesas prāvu Par to rūpējās arī pats Hermanis Gērings. Runājot ar amerikāņiem, viņš dedzīgi ņēmās pierādīt, ka nekāda tiesa nav vajadzīga, ka ASV daudz labāk panāks vēlamos rezultātus, vienojoties ar viņu, Gēringu. Tiklab viņš, kā arī citi kara noziedznieki ļoti baidījās no tiesas prožektora stara, kas cels gaismā visu viņu dzīves un politikas zemiskumu.

1933. gadā Leipcigā Hermanis Gērings, būdams apsūdzības liecinieks Dimitrova lietā, dzirdēja apsūdzētā kredo:

—   Es aizstāvu savas idejas, savu komunistisko pārliecību. Es aizstāvu savas dzīves jēgu un saturu.

Bet ko Nirnbergā varēja pateikt pats Gērings? Ko varēja aizstāvēt noziegumu līdzdalībnieki? Par kādām idejām varēja būt runa pēc Osvencimas, Dahavas, Treblin- kas, pēc miljoniem viņu tiešas vainas dēļ noslepkavotu un nomocītu cilvēku, pēc tam, kad impērijas bankas seifos bija atrasti nobendēto upuru zobu zelta kronīši? Kurš no divdesmit apsūdzētajiem Nirnbergā uzdrošinātos piecelties un pateikt, ka viņš te «nav parādnieks, bet gan kreditors»? Kurš no viņiem uzdrošinātos atklāti aizstāvēt nacionālsociālismu? Vai tad tiesājamie necentās iegalvot Tribunālam, ka viņi pat neesot lasījuši Rozen- berga «XX gadsimta mītu» un tāpēc, sak, nav varējuši piekrist šī «vājprātīgā filozofa» uzskatiem? Tas taču bija Gērings, kas, atbildot uz padomju prokurora R. Rudenko jautājumu, vai viņš piekrīt rasu teorijai, teica:

—    Es personiski neuzskatu to par pareizu.

Bet Roberts Lejs, kas ai maniaka stūrgalvību un barbara cietsirdību realizēja rasu politiku Vācijā, savā «Testamentā» rakstīja:

«Ar antisemītismu mēs pārkāpām galveno bausli … Antisemītisms izkropļoja mūsu perspektīvu. Grūti, protams, atzīt savas kļūdas, bet tagad apdraudēta visa mūsu tautas eksistence, un mums, nacionālsociālistiem, jāatrod sevī spēks atteikties no antisemītisma. Mums jāpasaka jaunatnei, ka tā bijusi kļūda . . . Rūdīlajiem antisemītiem jākļūst pirmajiem cīnītājiem par jaunu ideju. Viņiem jāatrod spēks pārvarēt sevi un jārāda ceļš savai tautai.»

Tādā pašā garā Nirnbergā rasu politiku «aizstāvēja» arī Sīrahs. Vai tas nebija viņš, kas lūdza mikrofonu, lai izkliegtu pa visu Vāciju, ka fašisms ir inde tautai? Kurš cits, ja ne Sīrahs, kas visu savu mūžu bija stingri turējies pie rasu reliģijas, tiesā paziņoja, ka «ikviens vācietis, kas pēc Osvencimas vēl atzīst rasu politiku, ir līdzvainīgs»? Un vai tad tas nebija Hanss Franks, kas

Nirnbergā histēriski apzvērēja, ka «aizritēs gadu tūkstoši, bet Vācijas kauns neizgaisīs no tautu atmiņas»?

Georgijs Dimitrovs, noraidot apsūdzību, teica:

—    Komunisti neaizdedzināja reihstāgu. Viņi nevarēja izdarīt šo noziegumu, jo tas ir pilnīgā pretrunā ar viņu politiskajiem principiem. Komunisti nav dedzinātāji, nav sazvērnieki, nav avantūristi.

Bet kurš no divdesmit apsūdzētajiem nacistiem varēja kaut ko līdzīgu pateikt Nirnbergā pēc tam, kad bija celti dienas gaismā agresijas aktu plāni «Otto», «Griin», «Barbarossa»? Pēc tam kad hitleriskais ģenerālis Kam- hūbers (tas pats, kas vēlāk kļuva^par VFR gaisa kara spēku virspavēlnieku) provokatoriskā nolūkāibija uzlidojis Freiburgas pilsētai, lai dotu nacistiem ieganstu iznīcināt no gaisa mierīgas pilsētas aiz Vācijas robežām! Pēc vācu provokācijas Gleivicā, šīs asiņainās otrā pasaules kara uvertīras! Protams, neviens!

Atmaskojis nacistu noziedzīgo reihstāga dedzināšanas inscenējumu, Dimitrovs izvirzīja tiesai vairākas prasības: attaisnot nevainīgos, saukt pie atbildības īstos vainīgos dedzināšanā utt. Tiesas priekšsēdētājs toreiz ironiski sacīja:

—   Šos jūsu tā saucamos priekšlikumus tiesa ņems vējā, apspriežot spriedumu.

Atra un precīza, kā zobena cirtiens sekoja Dimitrova atbilde:

—    Pienāks laiks, kad tādas prasības tiks izpildītas ar procentiem.

Un nu šis laiks ir pienācis. Nacistu kongresu un citu ļembastu pilsētā Nirnbergā sanākusi Tautu tiesa. Kriminālnoziedznieku banda, kas ar politisku mūķīzeru palīdzību bija ielauzusies vēstures avanscēna, nokļuva tur, kur tai bija jānokļūst. Bija pienācis brīdis, kad parādus vajadzēja atmaksāt ar procentiem.

Leipcigas prāvā G. Dimitrovs bezbailīgi meta savu apsūdzību nacistiskajai kliķei acīs:

—    Fašisms melo, slepkavo, kūda uz karu un cilvēku vajāšanu .. . Jūs stāvat pasaules tiesas priekšā! Jūs tiesā visi, un jums jāatbild par saviem noziegumiem.

Un nu viņi beidzot izjuta uz saviem pleciem šīs nenovēršamās tiesas smago roku. Pienācis laiks aizstāvēties. Bet kā viņi aizstāvējās? Viņu aizstāvēšanās bija absolūta bezidejiskuma paraugs.

Gērings, piemēram, apgalvoja, ka viņš esot veltījis milzumu pūļu, lai nepieļautu karu ar Poliju, un tāpēc aiz Ribentropa muguras, ar zviedru inženiera Dalerusa starpniecību vedis sarunas ar angļiem. Viņš pat liecināja, ka viņa kaimiņš uz apsūdzēto sola — Ribentrops esot nejauši uzzinājis par šīm sarunām un gatavojis avāriju lidmašīnai, ar kuru Daleruss Gēringa uzdevumā bija izlidojis uz Londonu.

Hesa aizstāvis apgalvoja, ka viņa klienta alkas pēc miera bijušas tik ļoti lielas, ka tas, riskējot ar dzīvību, pirms Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai pats izlidojis uz Angliju. Aizritēs daudzi gadi, un zviedru neonacisti, «noticēdami» šai versijai, izvirzīs Hesu apbalvošanai ar Nobeļa miera prēmiju.

Gērings pavēstīja Tribunālam, ka ari viņš esot kategoriski iebildis pret uzbrukumu Padomju Savienībai 1941. gadā. Taču Sahts tūlīt atspēkoja šādu apgalvojumu, paziņodams, ka viņš esot atlūdzies no amata, jo uzskatījis par neiespējamu turpināt sadarbību ar šo cilvēku, kas nolēmis ieraut Vāciju liela kara virpulī.

Atlūgums! . .. Viņi visi centās pārliecināt tiesu, ka, apzinādamies Hitlera politikas netaisnīgumu, vairākkārt iesnieguši fīreram atlūgumu. Valsts sekretārs Lamerss apstiprināja, ka Rozenbergs esot lūdzis atbrīvot viņu no amata. To pašu lūdzis arī Franks. Jodls atcerējās, un Keitelis to apstiprināja, ka arī viņš esot lūdzis atbrīvot, viņu no «ieņemamā amata» un nozīmēt par kalnu strēlnieku divīzijas komandieri. Tāpat Jodls lielījās, ka viņš esot spējis piespiest Gebelsu atteikties no mēģinājuma atklāti denonsēt Zenēvas konvenciju. Bet Funks raudulīgā balsī pastāstīja, ka viņš, palicis savās mājās divatā ar sievu, tai pateicis, ka «labāk būtu visu to mest pie malas, pārvākties mazā trīsistabu dzīvoklītī un dzīvot mierā». Rozenbergs neatlaidīgi prasīja, lai atrodot viņa rakstveida ziņojumu Hitleram, kurā viņš kategoriski esot protestējis pret padomju kara gūstekņu nobendēšanu.

Tiesā viņi cits par citu visnekaunīgākā kārtā dzina intrigas.

Ievēroju, ka tiesājamie pārtraukumos Sapulcējās nelielās grupiņās un šo grupiņu sastāvs gandrīz nekad nemainījās. Gēringa grupā, piemēram, nekad neredzēja Šahtu, tāpat kā Ribentropa grupai nekad nepievienojās Neirāts. Streihers'nekad nesarunājās ar Gēringu, bet Šahts nerunāja ne ar Kaltenbrunneru, ne Ribentropu.

Esmu jurists un tiku strādājis kara tribunālā tiesneša amatā, bet pirms tam kādu laiku biju par advokātu Maskavas tiesās, un ne vienreiz vien, iztiesājot grupu lietas, man bija izdevība novērot dažnedažādas, reizēm pat visai trokšņainas nesaskaņas uz apsūdzēto sola. Līdz zināmam laikam, kamēr noziedzniekus vieno kopīgs mērķis un dziņa pēc pašlabuma, fc^arī kopējs barvedis, vai nu viņi paši apslāpē briestošo!? "šaVStafpējos konfliktus, vai arī to izdara barvedis. Bet, kad banda notverta un stājas tiesas priekšā, tad no bijušās «kopības» un «uzticības» bieži nepaliek ne vēsts.

Nirnbergā bija manāma tāda pati aina: lielākās Rietumeiropas valsts noziedzīgās valdības locekļi, ieņemdami tiem pienākošos vietu uz apsūdzēto sola, tūlīt sāka izturēties kā rūdīti noziedznieki.

Patiešām, kāpēc gan visā prāvas laikā Hermanis Gērings un Jūliuss Streihers nesarunājās? Vai viņus šķīra kādas politiskas nesaskaņas? Vai Štreiheram varbūt nepatika Gēringa rīcība «garo nažu naktī», kad pēc «šī cūkas» (šo «delikāto» epitetu lietoja Streihers) pavēles desmitiem nepaklausīgo nolika savas galvas? Nebūt ne. Streihers toreiz bija sajūsmā par «resnā Hermaņa» «bezbailību un noteiktību». Bet varbūt tādā gadījumā Gē- ringam derdzās Štreihera antisemītisma «teorija»? Tieši otrādi, Gēringam nebija ne mazākā iemesla noliegt Štreihera «teorētiskos nopelnus» un viņa lielās pūles nopamatot «ebreju-jautājuma galīgā atrisinājuma» nepieciešamību. Ebreju īpašumu «arizācijas» gaitā jeb vienkāršāk ebreju aplaupīšanā Hermanis Gērings taču iedzīvojās bagātībās desmitiem miljonu marku vērtībā.

Bet tā nu bija iznācis, ka viens no nacionālsociālisma, it sevišķi antisemītisma «idejiskajiem» vadītājiem nokļuva ķezā. Par viņu sūdzējās Hitleram. Sūdzējās nevis ebreji, pret kuriem viņš jau 1938. gadā sāka rīkot grautiņus, bet gan gaišmatainie tīrasiņu ārieši. Izrādījās, ka partijas veterānam Štreiheram piemita vājība savu spēku un iespēju robežās pavedināt mazgadīgas āriešu meitenes. Lai pārbaudītu lielā skaitā ienākušos iesniegumus par šo skandalozo faktu, Hitlers sastādīja komisiju ar Gēringu priekšgalā. Fakts apstiprinājās, un galīgi sakompromitējušos gauleiteru nācās atstādināt no amata Tīringā. Jo vairāk tāpēc, ka tas deva viņam iespēju koncentrēt savas pūles uz tālāku antisemītisma izkopšanu. Hitleriskā Vācija gatavojās karam, un Štreihera «darbiem» bija laba konjunktūra.

Pats Streihers gan kopš šī laika turēja ļaunu prātu uz «kokaīnistu» un «nekautrīgo laupītāju» Gēringu. Streihers kļuva vai traks aiz niknuma no domas vien, ka pret viņu, nacistiskās partijas veterānu, bija uzdrošinājies pacelt roku šis «izlēcējs un karjerists Gērings».

Re, kāpēc, reizē nokļuvuši uz apsūdzēto sola, viņi pat nesasveicinājās.

Bet kas šķīra Šahtu no Gēringa? Kālab viņi visus desmit tiesas mēnešus viens otram nebilda ne vārda? Kamēr Šahts atradās pie varas un baudīja Hitlera labvēlību, viņu savstarpējās attiecības taču bija vairāk nekā lojālas. Šahts augstu vērtēja «resnā Hermaņa» organizatora spējas, daudzkārt saņēma viņa nedalītu atbalstu un pats labprāt nodeva Gēringam savu bagāto pasaules klases finansu brīnumdara pieredzi. Taču īsi pirms kara sākuma starp «resno Hermani» un «finansu brīnumdari» bija izskrējis melns kaķis. Varas kārais un alkatīgais Gērings nekādi nevarēja samierināties, ka bez viņa vēl kāds vadītu Vācijas ekonomiku. Viņš cienīja Šahtu. Abi viņi tēmēja vienā mērķī — pasteidzināt Vācijas bruņošanās tempus, tuvināt dienu, kad vērmahta karapūļus varēs raidīt pret kaimiņu zemēm. Tas viņus vienoja. Taču šo divu Hitlera ministru personiskā sāncensība, savstarpējā skaudība izvērtās tik stipra, ka noveda līdz sprādzienam, kas notrieca Šahtu un vēl augstāk pacēla Hermani Gēringu.

Lūk, kādēļ Nirnbergas prāvas gaitā es ne reizi neredzēju viņus kopā, toties bieži vien dzirdēju, ka viņi viens otru apveltījot ar ne visai glaimojošiem epitetiem.

Uz apsūdzēto sola sēdēja plēsīgi vilki, un kā plēsoņas viņi ari uzvedās.

Prātā ataust šāda aina. Hitlera slepenās valsts policijas (gestapo) šefs Ernsts Kaltenbrunners pirms tiesas prāvas sākuma saslima un tādēļ nebija klāt pirmajās tiesas sēdēs. Tikai 1945. gada 10. decembrī viņu atveda uz apsūdzēto solu. ^Jādomā, ka prese par to bija savlaicīgi informēta. Kinooperatori un fotokorespondenti grasījās filmēt un fotografēt Kaltenbrunneru. Visas zāles uzmanība bija pievērsta apsūdzēto solam. Kaltenbrunners ar plašu žestu sveicināja savus draugus, bet apsūdzēto sols viņam atbildēja ar ledainu aukstumu, it kā salts vējš būtu iebrāzies pa vaļējām durvīm. Kaltenbrunners pastiepa roku pretī Jodļam, kas atradās viņam vistuvāk. Tas demonstratīvi novērsās. Piepeši arī visi pārējie apsūdzētie sāka skatīties preļējā .virzienā.

Sargkareivis norādīja Kaltenbrunneram, ka viņam jāsēžas starp Keiteli un Rozenbergu. Kamēr viņš ieņēma savu vietu, Keitelis centās izlikties, ka ir loti aizņemts. Kaltenbrunners viņam sniedza roku, bet Keitelis izvairījās to paspiest un uzsāka kādu nenozīmīgu sarunu ar amerikāņu ārstu.

Kaltenbrunners pagriezās pret Franku, bet arī tas nevēlējās atņemt viņa sveicienu. Franks iedūra degunu grāmatā un šņirkstināja zobus.

' Kaltenbrunners griežas pie admirāļiem Rēdera un Dē- nica, taču ari viņi neslēpj nevēlēšanos sarunāties ar asiņaino bendi. Norijis apvainojumu, kādreizējais visuvarenais gestapo šefs grib sasveicināties ar savu aizstāvi. Taču roka atkal paliek karājoties gaisā. Arī aizstāvis izvairās no rokas spiediena, lai gan runā ar savu klientu ļoti pieklājīgi.

Nevienam, kas šo ainu novēroja no malas, ne prātā neienāca, ka tieši šajā brīdī dzima jauna leģenda, kas vēlāk visai plaši izplatīsies, — leģenda, ka pārējie tiesājamie, it sevišķi vācu ģeneralitāte, neesot piedalījušies gestapoviešu pastrādātajos briesmu daibos un var- mācībās otrā pasaules kara laikā. Novērsdamies no Kaltenbrunnera, Keitelis un Jodls, Rēders un Dēnics ar to gribēja uzsvērt, ka viņiem nekad nav bijis nekas kopīgs ar gestapo un SS asiņainajām orģijām. Ģenerāļu un admirāļu kungi it kā tiesnešiem teica:

«Vai nu jūs mums ticat vai neticat, bet mēs pat nespējam sasveicināties ar šo gestapovieti. Noziegumi, pRotams, pastrādāti gan Vācijā, gan okupētajos apgabalos, tikai vācu ģeneralitāte tajos nekad nav piedalījusies. Tās reputācija vienmēr bijusi vēl tīrāka nekā sniegs Alpu virsotnēs.»

Tiesa, aizritēs vairāki mēneši, un tas pats Keitelis, tas pats Jodls, tie paši Dēnics un Rēders, neapstrīdamu dokumentu atmaskoti, būs spiesti līdz galam atsegt savas- 1945. gada 10. decembrī notēlotās komēdijas varize- jisko raksturu. Pienāks laiks, un pats Kaltenbrunners minēs daudz ko tādu, kas radīs apjukumu visā apsūdzēto solā. Viņš vēl parādīs, ka šiem kungiem no apsūdzēto sola nepavisam nav pamata kaunēties par savu pazīšanos un draudzību ar viņu, ka uz vēstures svariem, nudien, vēl labi jāizsver, kurš vairāk ir «netīrs cūka» — viņš, Kaltenbrunners, vai tie, kas viņam sēž blakus un aiz muguras.

Bet nesteigsimies notikumiem priekšā! Visiem apsūdzētajiem tiesā pietika laika un iespēju, lai visas pasaules priekšā parādītu savu laupītāja dabu un divkosību. Savstarpēji ķīviņi izcēlās dažādu iemeslu dēļ.

Liecību sniedz Ribentrops. Visiem ir skaidrs, ka nacistiskā ārpolitika radīja Vācijai katastrofiskas sekas. Taču bijušais ārlietu ministrs cenšas šo politiku aizstāvēt. Fon Pāpens tad diezgan skaļi saka kaimiņiem, ka viņš taču esot Ribentropam devis labus padomus, bet vai gan tas ir klausījis. Uz to Ribentrops, griezdamies pie Gēringa, nikni atbild:

—    Viņu sen jau vajadzēja nomušīt!

Gērings piekrītoši māj ar galvu un atgādina, ka «opozicionārs» Pāpens pats saņēmis no Hitlera kā apbalvojumu nacistiskās partijas zelta krūšu nozīmi. Pāpens steidz taisnoties, apgalvodams, ka Hitlers viņam devis ;;o krūšu nozīmi, lai aizsegtu nesaskaņas. Bet Gērings tikai atmet ar roku un murmina:

—    Melis, zaķapastala …

Pēc tam par tiesājamo strīda ābolu negaidot kļūst «XX gadsimta mīts». Rozenbergs allaž tik ļoti lepojies ar saviem filozofiskajiem traktātiem. Un kāpēc gan advokātam vajadzēja tik netaktiski Šīraham jautāt: ko viņš domājot par šo grāmatu? Visai zālei skaļi smejoties, Hitlera jaunatnes reihsfīrers paziņo, ka viņš nekādi nav varējis sagremot šo traktātu. Pēc šī atgadījuma

Džilberts iztaujāja visus tiesājamos, un viņi visi atbildēja, ka Rozenberga grāmatu nav lasījuši. Vienīgi Streihers pažēloja nacistisko filozofu. Viņš atsaucās par «XX gadsimta mītu» kā par visai dziļu darbu, tik dziļu, ka personiski viņš to nav varējis apgūt.

Bet uz apsūdzēto sola sēdēja arī cilvēks, kas strīdos iejaucās daudz mazāk par citiem. Viņš neapsūdzēja un neaizstāvēja savus kolēģus. Viņš nekad nebija piederējis pie nacistiskās partijas izlases un centās būt neitrāls. Tas bija sešdesmit deviņus gadus vecais lieladmirālis Rēders — tipisks vācu militārisma pārstāvis.

Rēders visas savas spējas bija veltījis Vācijas pirātu flotes izveidošanai, palīdzējis Hitleram slepenībā bruņoties un gatavoties lielajam karam uz" jūras? Un7 -karam sākoties, tieši Rēders bija tas, kura pavēles pārvērta jūras un okeānus par bandītisma arēnu. Tikai 1943. gadā Hitlers aizstāja Rēderu ar Dēnicu, lieladmirālis atstāja aktīvo dienestu, bet tas tomēr viņu neglāba no apsūdzēto sola. Un nu viņš tajā sēž kluss un mierīgs . . .

Bet kas ir noticis? Kādel tiesajamos pārņēmis tads satraukums? Gērings uzmet Rēderam niknu skatienu. Dēnics demonstratīvi atvirzās no viņa. Keitelis nosodoši purina galvu . . .

Tiesā, izrādās, paziņots, ka iepriekšējā izmeklēšanā Maskavā Rēders rakstiski devis saviem «kolēģiem» raksturojumus.

Gēringam, liecināja Rēders, «bija postoša ietekme uz Vācijas impērijas likteni. Viņa raksturīgākās iezīmes bija neiedomājama godkāre, tieksme pūst miglu acīs, neuzticēšanās, egoisms ., . Viņš sevišķi izcēlās ar savu mantkārību, izšķērdību, pārsmalcinātajām manierēm, kādas nekādi nepiederas karavīram.»

Arī par Dēnicu, savu skolnieku, Rēders atsaucās ne visai glaimojoši. «Mūsu savstarpējās attiecības,» viņš rakstīja, «bija diezgan vēsas, jo man nepatika viņa uzpūtība un bieži vien netaktiskā uzvedība … Dēnica politiskās tieksmes radīja viņam kā jūras kara spēku virspavēlniekam diezgan sarežģītu stāvokli. Par savu pēdējo, Hitlera jaunatnei teikto runu, kas izraisīja smieklus visās aprindās, viņš izpelnījās iesauku «hitlerzēns Dēnics»

«Klusais» Rēders nebija aizmirsis ari Keiteli, šo «cilvēku ar neiedomājami vāju raksturu, un tieši šī īpašība ļāva viņam tik ilgi palikt augstajā amatā».

Keiteļa advokāts grasījās uzdot Rēderam jautājumu, bet viņa klients nodeva zīmīti ar lūgumu to nedarīt. Sīrahs neslēpa savu gandarījumu, ka «treknā cūka» Gērings atkal dabūjis sutu.

Padomju prokurors gribēja nolasīt visu Rēdera paziņojumu, bet viņa aizstāvis kategoriski iebilda pret to. Kamēr turpinājās strīds, Jodls savam advokātam pateica:

—    Lai nolasa!

Taču Keitelis, uzmetis Jodlam niknu skatienu, prasīja no sava aizstāvja gluži ko citu. Rādīdams ar pirkstu uz padomju prokuroru Pokrovski, viņš šņāca:

—    Apturiet viņu!

Situācija, kas bija izveidojusies uz apsūdzēto sola, uzjautrināja Hesu, un viņš pēkšņi skaļi iesmējās.

Vēlāk, jau pārtraukuma laikā, Jodls doktoram Džilbertam paskaidroja, kāpēc viņam nebija iebildumu pret paziņojuma nolasīšanu. «Viņš man nolasīja to daļu Rēdera paziņojumā,» atceras doktors Džilberts, «kurā bija runa par viņu, sevišķi uzsverot, ka pat Rēders atzinis, ka, pretēji Keitelim, Jodls bijis neatkarīgs attiecībās ar Hitleru un viņam bieži izdevies rīkoties pēc sava prāta.»

Toties Dēnics nepavisam nebija apmierināts ar Rēderu un vakarā, runādams kamerā ar Džilbertu, apmētāja savu skolotāju ar dubļiem, patētiski iesaukdamies:

—    Es neciešu cilvēkus, kas rīkojas kā vējrādis — griežas visiem vējiem līdzi. Kāpēc, velns parāvis, cilvēki nevar būt godīgi?!

Bet ko gan bija vērts paša Dēnica «godīgums»? Kara laikā vācu zemūdene bez brīdinājuma nogremdēja angļu tirdzniecības kuģi «Alhenia». Cenzdamies noslēpt šo bandītisko uzbrukumu mierīgam kuģim, Dēnics lika izdarīt tiešu viltojumu: pēc viņa pavēles no zemūdenes kuģa žurnāla izgrieza vienu lapu un ielīmēja tās vietā lapu ar viltotu ierakstu.

Nirnbergā Dēnics bija spiests šajā rīcībā atzīties.

Apsūdzētie, kas vēl gluži nesen sauca sevi par Vācijas valdību, izradīja savu «draudzību, vienību un saliedētību» tādējādi, ka, tiklīdz kāds no viņiem sāka atzīties, cenšoties tēlot nožēlas pilnu grēcinieku, visi pārējie tūlīt viņu apvainoja liekulībā. Šai ziņā sevišķi neveicās Frankam. Pat Spērs neliedza sev Jauno prieku iedzelt viņam, atgādinot, ka pēc tam, kad Franka dienasgrāmata bija nokļuvusi apsūdzētāju rokās, viņam jau vairs cits nekas neatlika kā atzīt to, kas tik un tā bija skaidrs.

—    Bet būtībā, — teica Spērs, griezdamies pie saviem kaimiņiem, — Franks ir vēl vākāk vainīgs nekā mēs.

Bet arī pats Spērs dabūja sutu, kad viņš pēkšņi iedomājās mest zālē «bumbu», paziņojot ka pēc ^ģenerāļu sazvērestības» viņš esot personiski gatavojis jaunu atentātu pret Hitleru. Spērām ļoti gribējās radīt iespaidu, it kā doma par to viņā būtu nobriedusi pakāpeniski, pamazām pārliecinoties par sava augstā labvēļa un drauga noziedzīgo būtību. Sādu taktiku, acīm redzot, uzskatīja pai vispareizāko ari viņa advokāts doktors Fleksners, un abi rīkojās šajā virzienā saskaņoti.

Fleksners kāpj tribīnē un uzdod savam klientam jautājumu:

—   Spēra kungs, liecinieks Štāls savā rakstveida paskaidrojumā apgalvo, ka tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada februāra vidū jūs esot viņam uzdevis sagādāt jaunu indīgu vielu, lai nozāļotu Hitleru, Bormaņi un Gebelsu. Kāpēc jums radās šāds nodoms?

Un Spērs atbild tādā tonī, it kā viņš būtu cilvēks, kas daudzus savus mūža gadus ziedojis cīņai pret lašismu:

—    Manuprāt, citas izejas nebija.

Pēc tam viņš sīki izstāsta savu plānu, kā nogalināt Hitleru:

—   Pēc divdesmitā jūlija 1 pat vistuvākie līdzstrādnieki nevarēja ieiet Hitlera patvertnē, iekams esesieši nebija izkratījuši viņu kabatas un portfeļus. Es, kā arhitekts, labi zināju šīs patvertnes iekārtojumu. Tur bija ventilators, līdzīgs tam, kāds uzstādīts te, liesas zālē. Gāze varēja diezgan viegli ieplūst patvertnē pa ventilācijas

' Runa te ir par 1944. gada 20. jūliju, kad tika rīkots neveiksmīgs atentāts pret Hitleru.

vadu, kura gals atradās impērijas kancelejas dārzā … Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada februāra vidū es ataicināju pie sevis savu darbinieku, komitejas «Kaujas vielas» vadītāju Štālu un atklāju viņam savus nodomus …

Īstenot šos nodomus it kā esot traucējušas kādas «tehniskas grūtības», un tad, teica Spērs, viņam radies jauns plāns: nolaupīt desmit sevišķi atbildīgus nacistu vadītājus, to skaitā arī Hitleru, un nogādāt viņus lidmašīnā uz Angliju. Bet arī te viņu gaidīja neveiksme — «sazvērestības dalībniekiem sametās bailes».

Šīs Spēra liecības bija pārējiem apsūdzētajiem tik negaidītas, ka viņi pirmajā mirklī vārda pilnā nozīmē ieplēta mutes. Pēc tam viņus pārņēma sašutums. Sevišķi vētraini reaģēja Gērings. Viņš uz Spēru rādīja ar pirkstu, kratīja galvu. Gērings labi atcerējās, kādos apstākļos notika neveiksmīgais atentāts pret Hitleru 1944. gada jūlijā, un, protams, nebija aizmirsis, ka Spērs toreiz šķīla zibeņus un pērkonus pret sazvērniekiem un kā viņš izrādīja savu sajūsmu, ka dievinātajam fīreram bija izdevies izglābties.

Pārtraukumā bijušais reihsmaršals nikni pavaicāja bijušajam bruņojuma ražošanas ministram, kā tas uzdrošinājies ķerties pie tādas aizstāvēšanās metodes. Sekoja dedzīga diskusija, kas beidzās ar to, ka Spērs aizsūtīja Gēringu pie deviņiem velniem. «Apsūdzēto sola fīrers» par to jutās dziļi aizvainots un kā nopērts suns aizgāja atpakaļ uz savu vietu. Bet vakarā cietumā viņš sūdzējās ārstam:

— Jā, doktor, tā bija smaga diena. Velns lai parauj šo nejēgu Spēru . . . Nesaprotu, kā viņš varēja tik zemu krist un dot šīs nelietīgās liecības, lai glābtu savu ne- ģeļa kaklu. Es gribēju vai zemē ielīst aiz kauna …

Visādi zākādams Hitleru, Spērs centās ar savām liecībām neaizskart savus kaimiņus uz apsūdzēto sola. Taču ar Gēringu viņš nemaz neceremonējās. Bijušais ieroču un munīcijas ražošanas ministrs tiesā liecināja, ka sarunā ar viņu Hitlers reiz esot teicis, ka «Gērings rīkojas nelietīgi, ka viņš ir pērkams cilvēks un morfi- nists». Tas bija vienīgais gadījums, kad šādi vārdi atskanēja nevis no liecinieku pults vai prokurora tribīnes, bet gan no apsūdzēto sola. Turklāt Spērs ne tik

vien kā pilnā balsi pateica, bet Hitlera vārdus par viņa «uzticīgo paladīnu» arī attiecīgi komentēja:

—         Es biju satriekts līdz sirds dziļumiem … Ja tas viss valsts galvam sen bija zināms, tad nekādi nav attaisnojama viņa iecietība, atstājot tādu cilvēku augstajā amatā un līdz ar to ļaujot viņam lemt daudzu cilvēku likteņus.

Gēringam, dabiski, šīs liecības nepavisam nepatika. Turklāt nevarēja zināt, vai Spērs apmierināsies ar teikto vai arī vēl platāk vērs vaļā Pandoras kārbu. Cenzdamies viņu ietekmēt, Gērings aizsūtīja pie Spēra Sīrahu ar aicinājumu «izturēties vīrišķīgāk». Bet Spērs lūdza pateikt Gēringam, ka viņam pašam «vajadzējabūt vīrišķīgākam kara laikā un apzināties savu atbildību,'lievlš apreibināties ar narkotiskām vielām» …

Spēra liecības satrauca visu apsūdzēto solu.

Rozenbergs mala vienu un to pašu:

—        Ja atentāta mēģinājums izgāzās, tad viņam jātur mute.

Šahts jūsmoja:

—    Tā tik ir aizstāvēšanās!

—    Viņš jāpakar! — teica Funks.

Bet pakārt Spēru viņš, protams, gribēja nevis par viņa noziegumiem, bet tikai par to, ka bijušais ieroču un munīcijas ražošanas ministrs attapies sagādāt sev tādu alibi, kamēr pašam Funkam visā liesas prāvas laikā neviena laba doma neienāca prātā.

Arī Franks, tas pats histēriskais Franks, kas vēl nesen lādēja Hitleru, tagad izgāza savu naidu uz Spēru:

—        Neaizmirstiet Spēra plātīšanos, ka viņš iztīrīšot debesis no ienaidnieka lidmašīnām.

Fon Pāpens, kam bija zooloģisks naids pret Gēringu, izmantoja šo starpgadījumu, lai lieku reizi meslu reihs- maršalam dubļu piku. Brokastu laikā viņš saviem galda biedriem sacīja:

—    Spēra liecības nobeigs šo resnvēderi.

Sahts un Neirāts ar Pāpenu bija vienis prātis.

—    Gērings vācu tautai ir zudis cilvēks.

Un patiešām, Gērings nezināja, kur likties. Pēc brokastīm viņš Hesam un Dēnicam teica: .

—    Mums nekad nevajadzēja uzticēties Spērām.

Pēc tam viņš iegāja pie Rozenberga un Jodla un sāka

risināt savu domu, ka Spērs ir melojis, apgalvodams, ka nav varējis nogalināt Hitleru «tehnisku grūtību» dēļ. Viņa portfeli nekad neviens nepārmeklēja, un, ja Spērs patiešām būtu gribējis, viņš Hitleru būtu dabūjis pie malas.

Tā tiesājamie gandrīz vienotā frontē uzbruka Spērām, izrādīdami vai nu savu skaudību, vai neslēptu naidu pret šo «nožēlas pilno» grēcinieku.

Ķīviņš starp Spēru un Gēringu turpinājās pat tiesas sēdēs. Spērs pūlējās pārliecināt tiesu, ka viņš, kaut arī ar zināmu novēlošanos, tomēr centies dot savu ieguldījumu cīņā pret hitlerismu. Bet Gērings klaji aicināja neticēt «šim Hitlera favorītam, šim atkritējam». Atkritējam tāpēc, ka Spērs negaidot nonāca pretrunā ar to kopīgo, kā teica Gērings, «solidāro līniju», pie kuras turējās liela daļa tiesājamo.

—    Kas tā par solidaritāti? — atmeta ar roku Spērs un, rādīdams ar pirkstu uz saviem vakardienas kolēģiem, piebilda: — Viņiem visiem vajadzēja izlikties, ka ir draugi, kaut arī bija gatavi cits citam rīkli pārkost. Tādā ziņā arī es biju tāds pats . ..

Es te nevaru pieminēt visus līdzīgos faktus, jo to ir pārāk daudz. Divsimt piecdesmit dienas ilga prāva, un katra diena no jauna apstiprināja tiesājamo idejisko tukšumu, ļaunprātību un blēdību. Un tagad, kad Rietumvācijas revanšisti apmētā ar dubļiem Starptautisko Tribunālu, visādi cenšoties nomelnot tā taisnīgo spriedumu, veltīgi pūlas pierādīt, ka Nirnbergas tiesājamie «nav pārkāpuši nevienu no spēkā esošajiem likumiem», ļoti gribētos viņiem atgādināt tā paša Spēra Nirnbergā teiktos vārdus. Stāstīdams, kā «vācu tautas vadoņi steidzās mukt prom no Berlīnes, kad tur kļuva pārāk karsti», Spērs piebilda:

—    Taču neviens no viņiem pat nedomāja glābt tautu no šī ārprāta. Ikreiz, atceroties šo nejēdzību, varu vai pārsprāgt aiz dusmām. Neviens no viņiem nedrīkst ieiet vēsturē kā cilvēks, kas pelna kaut visniecīgāko cienību. Lai visa šī nolādētā nacistiskā sistēma un visi tās vadītāji, ieskaitot arī mani, saņem to negodu un kaunu, kādu tie pelnījuši. Lai tauta viņus izmēž no savas atmiņas un sāk celt jaunu dzīvi uz saprātīgiem, demokrātiskiem pamatiem.

Čercils izraisa sajūsmu uz apsodzeto sola

Smagnējā justīcijas mašīna lēni, tomēr droši tuvojās finišam, un bijušie nacistiskie līderi aizvien skaidrāk pārliecinājās, ka viņu izvēlētā aizstāvēšanās līnija nedod nekādus panākumus. Samierinājušies ar faktu, ka viņu mēģinājumi apstrīdēt Starptautiskā Tribunāla Statūtus, sevišķi tēzi par atbildību par agresiju, ir gaužām neauglīgi, daži tiesājamie, parakņājušies savā atmiņā, pēkšņi atklāja, ka agresīvā politika nepavisam nav viņu monopols. Atcerējās zelta XIX gadsimtu (zelta tādēļ, ka tolaik nevienam pat prātā nenāca\gaukt agresorus pie kriminālās atbildības) un sāka piemērot tā laika laupīšanas karus Starptautiskā Tribunāla Statūtu paragrāfiem.

Gēringa interesi modināja karš, kurā Amerikas Savienotās Valstis sagrāba Kaliforniju un Teksasu. Viņš nāca pie slēdziena, ka tas «bijis īsts agresīvs karš teritoriālās ekspansijas nolūkā».

Rozenbergs klāstīja doktoram Džilbertam savas domas par Anglijas tā laika politiku Ķīnā:

—    Ko jūs varat teikt par atvērtajām durvīm Ķīnā? Vai tad var uzskatīt par spilgtu demokrātijas izpausmi to, ka ķīniešiem karš uzspiests tikai tāpēc, lai pēc tam saindētu ar opiju trīsdesmit miljonus cilvēku? Vai jūs kādreiz esat redzējis opija smēķētāju midzeni? Tas ir vēl daudz sliktāk nekā koncentrācijas nometne. Miljoniem ķīniešu tika garīgi nonāvēti, lai Anglija varētu atvērt durvis ārējai tirdzniecībai.

Arī Ribentrops steidza iekļauties diskusijā:

—    Vai tad neesat dzirdējuši, kādu asinspirti amerikāņi sakūra indiāņiem? Tie taču arī piederēja pie zemākas rases. Vai jūs zināt, kas noorganizēja pirmo koncentrācijas nometni? Tie bija angļi. Un vai zināt, kādēļ? Tādēļ, lai piespiestu burus nolikt ieročus.

Sevišķi rūpīgi tika meklētas vēsturiskas analoģijas ar XX gadsimta rasu politiku. Drūmas priekšnojautas mākts, Rozenbergs pēkšņi zaudēja autora patmīlību un bez aplinkiem paziņoja, ka nevarot sevi uzskatīt par «rasu teorijas radītāju». Ar sava advokāta starpniecību viņš burtiski sāka apbērt tiesnešu galdu ar citātiem no amerikāņu, angļu un franču rasisma «teorētiķu» grāmatām. Sevišķi viņam iepatikās amerikāņu rasista Mēdi- sona Granta grāmata «Lielās rases bojā eja». Tajā bija citēti daudzi ASV kongresa pieņemti likumi, kas, atbalstot «īsteno amerikāņu» cīņu par rases tīrību, ierobežoja imigrāciju, mazināja iespēju iebraukt Savienotajās Valstīs no Dienvidu un Austrumeiropas, un otrādi, — paplašināja šīs iespējas Eiropas Ziemeļos vai Rietumos dzimušiem.

Rozenberga advokāts cītīgi citēja no Granta grāmatas tās rindkopas, kam bija vislielākā līdzība ar viņa klienta sacerējumiem, tādējādi cenšoties pierādīt, ka ne jau «plikā vietā» tas bija sācis savus pētījumus.

So taktiku drīz vien pārņēma arī Sīrahs. Savās liecībās viņš izteicās, ka antisemītiskas jūtas viņā veidojušas galvenokārt amerikāņu rasistu sarakstītu grāmatu ietekmē.

Bet kam tas viss bija vajadzīgs? Neviens taču nebija apgalvojis, ka nacistiskā Vācija pirmā sākusi vest agresīvus karus. Neviens ar Rozenbergu nestrīdējās, ka arī pirms viņa bijuši tumsoņi, kas izstrādāja rasu «teoriju». Fašisms ir tikai imperiālisma visgalējākā, viskareivīgākā, vislielākā mērā antihumāna izpausme. Tas mantojis visu iepriekšējo imperiālistiskās agresīvās politikas pieredzi un, protams, ienesa tajā daudz jauna, pārvērta karu par organizēta bandītisma sistēmu.

Nelaime tikai tā, ka nekad nav bijusi iespēja agresoram pretī stādīt taulas masu organizēto spēku. Tautām vēl trūka pietiekama politiskā apzinīguma un organizētības, lai sagrābtu agresoru aiz rokas un to sodītu. Sajā ziņā tiesājamie varēja minēt daudzus simtus piemēru no vēstures. Taču neviens no tiem nevarēja noderēt par pamatu, lai amnestētu vācu nacistus. Nirnbergas tiesas prāvas lielā nozīme bija tieši tā, ka šis process beidzot izsita no agresīvo valstu politiķu rokām viņu ierasto ieroci — pārliecību, ka agresija paliek nesodīta.

Visiem, arī apsūdzētajiem, bija skaidrs, ka gan Rozenbergu, gan Šīrahu, gan Streiheru netiesāja tikai par viņu cilvēknīšanas propagandu vien, kura ikvienas civilizētas valsts krimināltiesību valodā tiek saukta par kūdīšanu uz smagiem noziegumiem. Daudz bīstamāk bija tas, ka nacisma barbariskās idejas tika īstenotas asiņainās ļaundarībās, un tieši par šīm ļaundarībām tiesāja hitlerisko kliķi, arī Rozenbergu, Šīrahu un Štreiheru.

Nirnbergas tiesas prāva nenotika bezgaisa telpā. Aiz Tiesu pils žoga kūsāja dzīve, bangoja politiskas kaislības, katra diena nesa tiesas zālē kaut ko jaunu. Tiesājamie kāri metās uz laikrakstiem, ko viņiem nodeva aizstāvji. Nacistiskie līderi sevišķi interesējās, vai nav kādu ziņu par nesaskaņām starp sabiedrotajiem. Tāpat kā izsalkusi vista sapņo par mieža graudu, tā Gēringam un Ribentropam gribējās lasīt par konfliktiem starp buržuāziskajiem Rietumiem un Padomju Savienību.

Taču pirmajos tiesas prāvas mēnešos nedz Eiropas, nedz Amerikas prese nekādu lieltP prieku. apsūdzētajiem nesagādāja. Drīzāk otrādi. Visas pasaules laikraksti tolaik ziņoja, ka Norvēģijā izpildīts nāves sods Kvīslinga iekšlietu ministram, ka bijušais Osvencimas nometnes komandants Hess nogādāts Varšavā, kur viņam jāstājas tiesas priekšā, ka Cehoslovakijas galvaspilsētā drīzumā gaidāma prāva pret Hitlera vietvaldi Kārlu Franku. Pavīdēja arī šāda apsūdzētajiem ne visai patīkama informācija: ASV prezidents Trumens saņēmis no Anglijas priekšlikumu atoma bumbu izmēģinājumiem Klusajā okeānā dzīvnieku vietā izmantot notiesātos kara noziedzniekus .. .

Pēdējām kara dienām arvien vairāk aizslīdot pagātnē, Rietumu, sevišķi amerikāņu presē sāka parādīties izteicieni par pirmajām saspīlējuma pazīmēm Rietumu un Austrumu attiecībās. Un, jo biežāk tas notika, jo lielāka kļuva rosība uz apsūdzēto sola. Pārtraukumos tiesājamie pulcējās grupiņās un aktīvi apsprieda jaunos pasaules notikumus. Tiesas zālē viņi sāka runāt nekautrīgāk un ar visu savu izskatu lika noprast, ka ikviens no viņiem daudz labāk nekā rietumvalstu prokurori apzinās, kādi ir imperiālistiskās pasaules kārtējie uzdevumi.

Pienāca 1946. gada 12. marts. Iegājis šajā rītā liesas zālē vēl pirms tiesas sēdes sākuma, ieraudzīju visai interesantu ainu. Apsūdzēto sols atgādināja iztraucētu bišu stropu. Pat Gērings bija atstājis savu ierasto vietu: no pirmās rindas labējās malas viņš bija pārgājis uz centru. Ap viņu bija sapulcējušies Ribentrops, Rozenbergs, Dēnics, Franks, Zaukelis, Sīrahs. Otrā galā apspriedās Sahts, Pāpens, Friče, Zeiss-Inkvarts, Neirāts. Un starp abām šīm grupām, kā vienmēr šādos gadījumos, kursēja doktors Džilberts.

Itin visi tiesājamie staroja priekā. Dažu apsūdzēto sejā parādījās pat cerība.

Kas tad bija noticis?

Izrādās, ka amerikāņu laikraksti tajā dienā bija iznākuši ar trekniem virsrakstiem: «Apvienojieties, lai apturētu Krieviju!» Un zemāk sekoja bēdigi pazīstamās Cerčila Fultonā teiktās runas teksts. Redzamais sabiedrotās valsts politiskais darbinieks aicināja Rietumu pasauli apvienoties pret Padomju Savienību, ar neslēptu naidu runāja par tautas demokrātijas valstīm. Uz lielās politikas galda atkal parādījās nodriskātais antikomu- nisma trumpis.

Iepazinies ar Čerčila runu, Gērings kļuva tik drošs, ka tūdaļ paziņoja:

—    Pagājušā gada vasarā es necerēju sagaidīt rudeni, ziemu un jauno pavasari. Ja novilkšu līdz nākamajam rudenim, tad, jādomā, sagaidīšu vēl ne vienu vien rudeni, rie vienu vien ziemu un ne vienu vien vasaru.

Kā jau tas šādā gadījumā iederas, viņš kādu brīdi izteiksmīgi klusēja, lai pēc tam, neslēpdams savu gandarījumu, ar sardonisku smīnu uz lūpām piebilstu:

—    Vienīgie sabiedrotie, kas joprojām turas kopā, ir četri apsūdzētāji, bet arī viņi turas kopā tikai pret apsūdzētajiem.

Gērings berzēja rokas, smējās biežāk un ilgāk nekā parasti, izteica savas jūtas doktoram Džilbertam:

—    Es jums teicu, ka tas ir pilnīgi dabiski. Tā tas vienmēr ir bijis. Jūs redzat: man ir taisnība — atkal vecais spēku līdzsvars. To tās (rietumvalstis. — A. P.) dabūjušas par mēģinājumu uzrīdīt mus Austrumiem.

Izmantojot izdevīgu brīdi, Džilberts pavaicāja Gēringam, ko viņš domājot par Minhenes nolīgumu — vai Anglija jau toreiz netika devusi Vācijai savu piekrišanu paplašinat lās robežas austrumu virzienā uz Krievijas rēķina.

—    Jā, protams, — atbildēja Gērings, it kā tas būtu gluži skaidrs. — Vēlāk viņi sabijās, ka Vācija būs pārāk stipra lielvalsts. Bet tagad viņiem nedod mieru Krievija… Zināt, doktor, ja es tikai varētu tikties ar seru Deividu Maksvelu-Faifu [5] pie glāzītes viskija un izrunāties ar viņu pilnīgi atklāti, esmu pārliecināts, viņš atzītu, ka angļi no visas sirds vēlējās, lai mēs uzsāktu karu ar Krieviju.

Tālāk Gērings izteica savas domas par to, ka angļiem un amerikāņiem jau sen vajadzējis atrast kopīgu valodu ar hitlerisko Vāciju.

—    Lielākā daļa mūsu līderu, — viņš pateica, — būtu laimīgi ar viņiem sadarboties . . .

Tikpat dzīva bija diskusija arī Pāpena grupā. Izlasījis pie brokastu galda laikrakstu ar Cerčila runas atreferējumu, Pāpens teica: ^

—   Velns lai parauj, viņš ir ļoti"^ta_]sirdīgs!

—    Atgriežas pie savas vecās politikās,'— a'r'ģandarī- jumu konstatēja Dēnics.

—    Pilnīgi dabiski, — sarunai pievienojās Neirāts. — Čerčils apsveica Krievijas palīdzību, kad tā viņam bija vajadzīga. Bet Anglija bija un paliek Britānijas impērija. Viņam Teherānā un Kasablankā nevajadzēja krieviem tiktāl piekāpties.

—    Jaltā, — viņu izlaboja Dēnics. — Tieši tur viņam nevajadzēja tik daudz krieviem piekāpties, jo bija jau gluži skaidrs, ka Vācija tik un tā karu zaudēs . .. Par to es rakstīju Eizenhaueram, kad atrados vēl brīvībā.

Hitleriešu sajūsma par Čerčila runu bija tik liela, ka viņi tūdaļ ierosināja izsaukt to uz Nirnbergu kā liecinieku. Un Rūdolfs Hess, visiem dzirdot, Gēringam pateica:

—    Jūs vēl būsit Vācijas fīrers.

Cerčila runa Fultonā nacistu līderiem nebija vienīgais patīkamais pārsteigums. Nedaudz vēlāk laikraksti ziņoja, ka amerikāņu varas orgāni apžēlojuši hitlerisko ģenerāli Studentu. Pēc tam plašu pretpadomju runu noturēja amerikāņu virspavēlnieks Vācijā Maknarnijs, nāca klajā amerikāņu diplomāta Bullita grāmata, kura čerčila programma guva tālāku konkretizējumu.

Gērings ātri iejutās jaunajā situācijā. Savās liecībās viņš pēkšņi sāka sīki izklāstīt, ka vēl 1940. gadā Anglija un Francija gatavojušās uzlidot Kaukāza naftas rajoniem. Advokāti tūdaļ ņēmās pamatot šos apgalvojumus ar dokumentāliem pierādījumiem, ko vācieši savā laikā bija atraduši Francijā. Tika darīts viss iespējamais, lai radītu plaisu attiecībās starp padomju un rietumvalstu pārstāvjiem Starptautiskajā Kara Tribunālā, plaisu, kurā varētu iegāzties visa Nirnbergas tiesas prāva.

SAŠUTUMA pilna miljonu balss

Tātad vēl ilgi pirms Nirnbergas prāvas beigām starptautiskajā situācijā sākās nopietni sarežģījumi. Bet, ka par brīnumu, tas viss maz atsaucās uz četru valstu pārstāvju rīcību Starptautiskajā Tribunālā.

Tiesājamie ļoti gribēja redzēt kādu saķeršanos starp, teiksim, Džeksonu un Rudenko. Bet, tavu postu, apsūdzētāji viņiem tādu prieku nesagādāja.

Ielūkojoties pagātnē, jāteic, ka Nirnbergas prāva visumā bija spilgts četru lielvalstu auglīgas un lojālas sadarbības piemērs. Sī sadarbība aptvēra itin visas padomju, amerikāņu, angļu un franču delegāciju sadarbības jomas.

Kopš pašas pirmās dienas tiesājamo un advokātu uztverē Nirnbergas prāva bija kaut kas līdzīgs strīdam starp akciju sabiedrībām, no kurām viena galīgi bankrotējusi, bet tomēr domā, ka savstarpējos norēķinos, kas radušies agrāko attiecību laikā, jādarbojas jauktās atbildības principam. Tieši tāpēc viņi laiku pa laikam atgādināja par palīdzību, ko rietumvalstis bija sniegušas Hitleram viņa ārpolitikas realizēšanai.

Sādi paziņojumi, protams, nostādīja rietumvalstu prokurorus neērtā stāvoklī. Un tieši te padomju delegācijai radās dilemma: vai nu kritizēt rietumvalstu piekopto Minhenes politiku, uzsākt uz šī pamata polemiku ar ASV, Anglijas un Francijas pārstāvjiem un tālu novirzīties no mērķiem, ko cilvēce bija spraudusi Nirnbergas tiesas prāvai (tiesājamie tieši pēc tā tiecās), vai arī reizi par visām reizēm pateikt galvenajiem vācu kara noziedzniekiem: rīkodamies šeil visas pasaules tautu uzdevumā, mēs tiesājam jūs par jūsu noziegumiem, kuri nezaudē savu smagumu un bīstamību tikai tāpēc vien, ka rietumvalstis atradušies cilvēki vai cilvēku grupas, uz kuru palīdzību jūs balstījāties, izraisot karu.

Mūsu apsūdzētāji izvēlējās otro ceļu, un uz tā arī nostājās visi pārējie Nirnbergas prokurori.

Galvenais amerikāņu prokurors tiesas prāvā bija Roberts Džeksons, kas tolaik Amerikas Savienotajās Valstīs ieņēma Augstākās tiesas locekļa amatu. Taisnības labad jāteic, ka viņš bija tik godīgs, lai nenoliegtu, ka Amerikas valdošo aprindu pirmskara politika Vācijas jautājumā nav bijusi visai sapratīga. Savā ievadrunā Džeksons teica: \

—    Demokrātiskie elementi, kas Ttīģģiņiāja ,pārvaldīt Vāciju … ar Veimāras republikas radīto mehānismu, nesaņēma pietiekamu atbalstu no pārējo valstu, ari manas valsts, demokrātiskajiem spēkiem.

Vēlāk viņš atkal atgriežas pie šīs domas. Runājot par imperiālistisko lielvalstu politiku trīsdesmitajos gados, par agresīva kara novēršanas problēmām sakarā ar nacistiskās Vācijas agresīvajām akcijām, Džeksons uzsvēra:

—    Mēs nevaram runāt nedz par ētiku, nedz gudrību, ko, risinot šis problēmas, būtu izrādījusi kaut viena no valstīm, ari manējā.

Aizritēs daži gadi, un mēs kļūsim liecinieki tam, ka vēsture atkārtojas. Zināmā mērā šīs jaunās situācijas ietekmē nokļūs arī pats Džeksons. Toreiz Nirnbergā, būdams pieredzējis jurists un politisks darbinieks, viņš galvenajos vilcienos pareizi novērtēja Nirnbergas tiesas prāvas lomu un nozīmi. Viņa runas, viņa pratinājumi liecināja, ka amerikāņu prokurors ir jo stingri apņēmies darīt visu, lai atmaskotu hitlerisma briesmas, kas vakar tik tikko nepārņēma visu Eiropu, bet rīt varēja kļūt reālas arī Amerikas kontinentā.

Labi saprazdams, ar kādām cerībām uz Nirnbergas prāvu raugās visas pasaules lautas, arī amerikāņi, viņš, protams, kā jebkurš buržuāzisks politiskais darbinieks, lika vērā arī to, ka viņa runas tādā prāvā, ja tās turētas pareizā tonī, var sekmēt viņa popularitātes pieaugumu plašās amerikāņu sabiedrības aprindās. Un tas arī ir svarīgi, it sevišķi, kad Augstākās tiesas locekļa amats neliekas esam karjeras kalngals (tieši Nirnbergas prāvas laikā tika paziņots par ASV Augstākās tiesas priekšsēdētāja Stouna nāvi).

Taču Džeksons saprata ari vēl ko citu. Londonā, kur parakstīja Vienošanos par Eiropas ass valstu galveno kara noziedznieku vajāšanu un sodīšanu tiesas ceļā, viņš reiz sarunā ar padomju pārstāvi, nākamo tiesnesi Nirnbergas prāvā ģenerāli Nikitčenko, teica:

—    Zināt, ģenerāli, šo Vienošanos man Amerikā daudzi nepiedos.

Ģenerālis Ņikitčenko itin labi saprata, par kādiem «daudziem>: runā Džeksons. Bija pilnīgi skaidrs, ka runa ir par amerikāņu reakciju, par tām ASV aprindām, kas gaužam nožēloja hitleriskās Vācijas sagrāvi, uzskatot, ka nu vairs Eiropā nebūs spēka, kas varēs turēt grožos tautas masas. Tādēļ Ņikitčenko deva Džeksonam padomu:

—    Kad pārbrauksit Amerikā, uzstājieties radioraidījumā un pastāstiet amerikāņu tautai visu, ko domājat par gaidāmo tiesas prāvu.

Vēlāk, kad Džeksons atgriezās no Amerikas un atkal tikās ar Ņikitčenko, viņa pirmie vārdi bija:

—   Zināt, ģenerāli, es patiešām runāju radioraidījumā, un viss izdevās lieliski …

Savās runās Nirnbergas tiesas prāvā Roberts Džeksons nerunāja tikai par pagātni, ar sašutumu nosodīdams nacistu noziegumus, bet ari ielūkojās nākotnē, uzsverot domu, ka nekādas tiesas prāvas nenodrošinās cilvēcei mieru, ja jaunajos apstākļos Vācijas jautājumā tiks piekopta vecā politika. Un tas nepatika ASV valdošajām aprindām. Tas izraisīja uzbrukumus pret viņu reakcionārajā amerikāņu presē, kas k(uva arvien agresīvāka atkarībā no tā, kā aktivizējās amerikāņu pēckara politika — Vācijas militārisma atjaunošanas politika.

Nirnbergas prāvā Roberts Džeksons neatlaidīgi prasīja nodot tiesai Krupu par līdzdalību hitleriskajā agresijā un kara noziegumos. Viņš nepārprotami pateica:

«Taisnīgās tiesas intereses paliks novārtā, ja bez ievērības atstās četru paaudžu cilvēku intereses, kuriem Krupa ieroči laupīja vai apdraudēja dzīvību, kā arī tautu intereses nākotnē, jo tās nevarēs justies drošībā, ja Krups un viņam līdzīgi tādā prāvā netiks notiesāti.»

Bet, tikko mainījās politiskā situācija, tikko ameri-

Nirnbergas maltīte. Pie galda Jodls un Keitelis.

Iekarotā «dzīves telpa». Cietuma kameras ieKšskats.

NOZIEGUMS UN SODS.

1938. gads. Gērings Minhenē.

1946. gads. Gērings Nimbergā.

kāņu krupi sāka izteikt savu sašutumu pret šādu nostāju, Roberts Džeksons tūliņ juta, ka zem viņa kājām atveras bezdibenis. Kad vajadzēja praktiski izlemt jautājumu par vācu rūpniecības magnātu, ari Krupa tiesāšanu starptautiskajā- prāvā, tas pats Džeksons radikāli mainīja savu nostāju. Viņš pēkšņi nāca klajā ar paziņojumu, kas bija diametrālā pretrunā ar visiem viņa iepriekšējiem izteicieniem: Amerikas Savienotajām Valstīm «nav nedz morālu, nedz juridisku saistību rīkot šāda veida tiesas prāvas».

Tā nolika buržuāziskajā pasaulē parasla politiska metamorfoze. Taču objektivitātes kjbad gribētos vēlreiz uzsvērt, ka Nirnbergas tiesas prāvāīJ)žeksons ieguldījis ne mazumu pūļu, lai atmaskotu vācu fašisma un militārismu. Tāpēc padomju delegācijas locekļiem par viņu palikušas vislabākās atmiņas.

Gribētos pateikt dažus vārdus arī par Džeksona vietnieku Tomasu Dodu. Politiskās erudīcijas ziņā Džeksons bija krietni pārāks par Dodu, bet viņa runas, viņa pratinājumi vārda pilnā nozīmē dragāja nacistus un to politiku. Visa pasaule pazīst fotogrāfiju, kurā redzams, ka Tomass Dods uzrāda tiesai lietisku pierādījumu — uz nāvi notiesāta poļa preparētu galvu, kas bijusi tāda kā greznuma lieta uz kādas nacistiskās nāves nometnes komandanta rakstāmgalda. Pieredzējušais Ņujorkas advokāts zināja, kas un kā jādara tiesā, lai iemantotu popularitāti amerikāņu tautā. Aizritēja daži gadi, un amerikāņu vēlētāji, atceroties Doda runas Nirnbergā, ievēlēja viņu senātā. Taču, kļuvis par senatoru, Dods, vairs ne par ko nerūpēdamies, pieslējās amerikāņu pēckara agresīvajai politikai, par kuras būtību, viņš, pats to nemaz nejuzdams, bija tik plaši un spilgti runājis Nirnbergas tiesas prāvā. Kļuvis par senāta drošības apakškomitejas priekšsēdētāju un ieguvis varu, Tomass Dods sāka pilnā balsī lielīt to, ko viņš vēl gluži nesen bija savās runās pēlis. Toreiz, Nirnbergā, viņš pārliecinoši pierādīja, ka antikomunisms ir tikai agresīvas politikas maskēšanas līdzeklis. Bet tagad, Savienotajās Valstīs, bija nokļuvis starp visniknākajiem antikomu- nisma sludinātājiem. Viņš uzbrūk Sairušam Ilonām par to vien, ka tas uzdrīkstējies nodibināt kontaktus ar «krievu komunistiem». Publicē manifestu, kuram, kā viņš saka, jākļūst par ticības simbolu visiem, kas «cēlušies cīņai uz dzīvību un nāvi pret vispasaules komunismu»,

Lūk, kāds bija agrāk un kāds vēlāk kļuva ASV galvenā prokurora vietnieks.

Taču starp amerikāņu apsūdzētājiem gadījās ari gluži citādi cilvēki. Visspilgtākā persona viņu vidū bija Tel- fords Teilors. Viņu nemīlēja Savienotajās Valstīs, jo viņš prata pareizi paredzēt nākotni un pārāk aktīvi pievērsa miljonu cilvēku uzmanību vācu militārisma atdzimšanas briesmām. Uzstādamies tiesā ar apsūdzības runu Vācijas ģenerālštāba lietā, Teilors uzrādīja ļoti daudz dokumentālu un citu pierādījumu par šīs organizācijas vainīgumu jo smagos noziegumos pret mieru un cilvēci. Ļoti pārliecinoši skanēja viņa vārdi:

—    Vācu militārisma centrālais virzītājspēks daudzus gadus bija grupa profesionālu militāru darbinieku, kura visā pasaulē bija pazīstama kā Vācijas ģenerālštābs. Tieši tādēļ ir daudz svarīgāk atmaskot un diskreditēt šo grupu, pasludināt to par noziedzīgu, nekā lemt par atsevišķu cilvēku likteni, kuri karavīru formas tērpā tagad sēž uz apsūdzēto sola.

Dziļi pareiza doma! Teilors uzskatīja par neatliekamu uzdevumu padarīt uz daudziem gadiem nekaitīgu šo visagresīvāko Vācijas militārisma organizāciju. Taču Starptautiskais Tribunāls, pareizāk, tā buržuāziskais vairākums, nolēma citādi un noraidīja prasību atzīt Vācijas ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju.

Reakcionārā rietumvalstu prese tūlīt sāka visādi slavināt šo lēmumu. Bet Teiloram amerikāņu militāristi lika skaidri noprast, ka ASV bruņotie spēki viegli var iztikt bez tāda ģenerāļa kā viņš. «Army and Navy Journal» uzgāza viņam un reizē ar to arī Džeksonam veselus ķengu plūdus, kā viņi uzdrīkstējušies apsūdzēt «godpilnās karavīru profesijas pārstāvjus», ģenerāļus, kas tikai «pildījuši savu pienākumu».

Džeksons toreiz kategoriski noraidīja šādas insinuācijas.

—    Militārās personas atrodas uz apsūdzēto sola nevis tāpēc, ka tās kalpojušas savai zemei, bet gan tāpēc, ka, pārvaldīdamas to kopā ar citiem apsūdzētajiem, iegrūda to karā. Šie cilvēki te atrodas nevis tāpēc, ka zaudēja šo karu, bet gan tāpēc, ka to uzsāka. Politiķi varēja viņus noturēt par karavīriem, bet karavīri zina, ka viņi bija politiķi.

Un tomēr amerikāņu militāristu kliķe negrozīja savas domas par Teiloru un drīz vien savus draudus izpildīja Teiloru atvaļināja po armijas un, pasludinot par «sarkano», vērsa pret viņu niknus, nesaudzīgus uzbrukumus.

Dažus gadus pēc Nirnbergas tiesas prāvas lasīju Tel- forda Teilora rakstus un grāmatas. Vietām viņš gan maksāja meslus «aukstajam karam», bet viņa literārās darbības galvenais saturs tomēr bija vācu militārisma atmaskošana.

Prātā palicis arī Roberts Kempners — ASV galvenā prokurora palīgs. Nirnbergā viņš paveica-lielu-.un auglīgu darbu. Bet te viņu pieminu ari tāpēc, ka pēc tiesas prāvas nobeiguma, dzīvojot galvenokārt Rietumvācijā, Kempners turpina nacistisko noziedznieku atmaskošanu Nav nejaušība, ka atvaļinātais nacistu ģenerālpulkvedis Alfrēds Kellers (tas pats, kas komandēja vācu aviāciju pie Ļeņingradas), atspoguļojot Bonnas revanšistu noskaņojumu, nesen nāca klajā ar aicinājumu nodot tiesai Kempneru un ievietojis neonacistiskajā laikrakstā «Deutsche Nationalzeitung und Soldatenzeitung» «Apsūdzības aktu pret bijušo amerikaņu prokurora palīgu Nirnbergas tiesas prāvā». Šajā, ja atļauts teikt, dokumentā tiek apgalvots, ka Kempners «ir līdzvainīgs slep- kavibā, it sevišķi, gatavojot spriedumu ģenerālpulkvedim Jodlam».

Bonnas revanšistiem Roberts Kempners ir Nirnbergas personificējums. Tāpēc viņi arī to tik nikni ienīst.

Anglijas galvenais prokurors bija sers Hartlijs Sou- kross. Viņam toreiz bija kādi četrdesmit divi vai četrdesmit trīs gadi. Leiboristu valdībā, kas nupat bija nākusi pie varas, viņš ieņēma ģenerālprokurora amatu un bija arī apakšnama loceklis.

Šoukrosa norīkošana uz Nirnbergu sakrita ar viņa darbības sākumu Lielbritānijas galvenā prokurora amatā. Jādomā, ka tieši tāpēc viņš tikai uz īsu laiku at- staja dzimteni un tiesas prāvā maz piedalījās. Šoukross Nirnbergā tomēr teica ievadrunu un noslēguma runu.

Angļu delegācijas faktiskais vadītājs bija galvenā apsūdzētāja vietnieks sers Deivids Maksvels-Fails,

Šoukrosa priekštecis ģenerālprokurora amatā. Anglijas delegācijas sastāvu komplektēja vēl konservatīvā Cerčila valdība, un tieši tā Faifu nozīmēja par galveno apsūdzētāju Nirnbergas tiesas prāvā. Bet, tā kā jau pirms prāvas sākuma konservatīvo valdību nomainīja leiboristu valdība, Fails atdeva savu vietu Šoukrosam un bija ar mieru kļūt par viņa vietnieku.

Faifs bija plecīgs tumšmatis ar kailu galvvirsu, skaistām acīm un izteiksmīgiem sejas pantiem, tipisks angļu juridiskās skolas pārstāvis, liels pratināšanas meistars. Viņš liesā kļuva par vienu no centrālajiem apsūdzētājiem. Tiesājamie un daudzi liecinieki ne vienreiz vien dabūja just viņa loģikas spēku pal pie mazākā mēģinājuma noliegt acīm redzamus faktus. Tiesu pils kuluāros pamatoti runāja, ka Faifam esot buldoga tvēriens.

Seram Deividam Maksvelam-Faifam par godu jāteic, ka augošais saspīlējums starptautiskajā politiskajā situācijā viņu neietekmēja. No pirmās tiesas prāvas dienas līdz pēdējai Faifs parādīja, ka viņš līdz galam un jo dziļi izprot galveno uzdevumu — saglabāt vienprātību apsūdzētāju rindās, lai atmaskotu, notiesātu un sodītu nacistiskos agresorus.

Padomju Savienība par galveno apsūdzētāju uz Nirn- bergu sūtīja Romānu Rudenko. Viņš bija izgājis visus prokuratūras darba posmus no apakšas līdz augšai, un viņam bija milzīga pieredze un plašs politisks apvārsnis. Tolaik viņš bija Ukrainas prokurora amatā.

Kad es pirmoreiz ieraudzīju Romānu Rudenko Nirnbergā, viņam nebija ne četrdesmit gadu. Pusi no sava mūža viņš sastāvēja Komunistiskajā partijā.

Viņa stāvoklis prāvā bija gan vieglāks, gan tai pašā laikā grūtāks nekā rietumvalstu prokuroriem. Savā ievadrunā R. Rudenko uzsvēra:

— Tiesnešu kungi, es te runāju kā Padomju Sociālistisko Republiku Savienibas pārstāvis, kā tās valsts pārstāvis, pret ko bija vērsts fašistisko laupītāju galvenais triecienu smagums un kura deva milzīgu ieguldījumu hitleriskās Vācijas un tās satelītu sagrāvē.

Jau tas vien nosaka daudz ko. Neviena cita valsts no hitleriskās agresijas nav tik daudz cietusi kā Padomju Savienība, un neviens cits nav veltījis tik patiesi varonīgas pūles, lai izglābtu pasauli no fašistiskā mēra, kā to darījusi Padomju Savienība.

Amerikāņu galvenais prokurors laiku pa laikam bija spiests ķerties pie visāda veida atrunām, turpretī padomju prokuroram4as.nebija jādara. Jau pirms tiesas darba sākuma Džeksons daudznozīmīgi teica: - — Es domāju, ja mēs, organizējot prāvu, sāksim apspriest jautājumu par šī kara politiskajiem un ekonomiskajiem cēloņiem, tad šī prāva var nodarīt noteiktu ļaunumu tiklab Eiropai, kā arī Amerikai.

Padomju prokurors bija brīvs no tādām bažām. Mūsu apsūdzība pret nacistisko kliķiO)alstījās ne tikai uz granītcieta pamata — rūpīgi savāktiem un juridiski nevainojamiem pierādījumiem, bet art-tiz Padomju valsts ārpolitikas augsto morālo autoritāti, jo tieši mūsu valsts bija tā, kas allaž uzstājusies pret fašismu, pret hitleriskās valsts gatavotā agresīvā kara draudiem. Padomju prokurora ceļā nebija to zemūdens akmeņu, ko varētu izmantot tiesājamie, mēģinot morāliski diskreditēt valsti, kuras vārdā viņš runāja.

Tas viss, neapšaubāmi, atviegloja R. Rudenko un viņa padomju kolēģu darbību. Bet tajā pašā laikā nedrīkstēja neievērot arī tās īpašās grūtības, ko vajadzēja pārvarēt padomju prokuroriem.

Nirnbergā notika Tautu tiesa, un Padomju valsts pārstāvjos cilvēce redzēja galveno ķīlu tam, ka reakcijai neizdosies novirzīt prāvu no pareizā ceļa. Tiesu pilī no visām pasaules malām ienāca daudz Romanam Rudenko adresētu vēstuļu ai aicinājumu maksimāli enerģiski īstenot cilvēces gadiem ilgi loloto sapni — sodīt hitleriskos agresorus. Viņam par to rakstīja arī vācieši, kas jau tolaik, 1946. gadā, sāka manīt pirmās vācu militārisma atdzimšanas pazīmes Vācijas rietumdaļā. Lūk, piemēram, Sultes vēstule no Freifeldas pie Reinas. Būdams sajūsmā par padomju prokurora runu, Sulte ar satraukumu raksta, ka nacistiskie noziedznieki atkal izlien no savām alām un rietumvalstu okupācijas orgāni viņus atbalsta:

«. . . Pat vislielākie propagandisti nav zaudējuši darbu, nē, ģenerālleitnanta kungs… Viņi no jauna runā par karu ar Krieviju, uzskatot, ka tas viņiem nesīs labumu.»

Bet te vēstule no Amerikas. Nosūtītājs — «Trešā pasaules kara novēršanas biedrība». Sajā vēstulē padomju prokuroram tiek paziņots, ka amerikāņu varas orgāni, kā informē prese, atbrīvojuši no ieslodzījuma redzamo nacionālsociālistu ideologu Kārlu Haushoferu, un izteikta cerība, ka tieši R. Rudenko gādās, lai Haus- hofers atkal tiktu arestēts un iekļauts galveno kara noziedznieku sarakstā.

Jā, lieli, vēsturiski atbildīgi uzdevumi bija jāveic padomju prokuroram. Un šie, būtībā antifašistiskīe, antiimperiālistiskie uzdevumi, viņam bija jārisina, sēdot vienos ratos ar buržuāziskiem juristiem, kas Nirnbergā pārstāvēja varenākās imperiālistiskās lielvalstis.

Pavisam nesen es atkal un atkal pārlasīju Nirnbergas prāvas apsūdzētāju komitejas protokolus un, izjuzdams lielu gandarījumu, domāju, ar kādu politisku asumu un reizē ar to arī elastīgumu rīkojās padomju prokurori, lai nodrošinātu nevis izolētu, bet gan visos sīkumos saskaņotu šīs komitejas darbību. Starptautiskā Tribunāla tiesneši, pieņemdami visumā taisnīgu spriedumu, diemžēl nespēja tomēr izvairīties no dažām nesaskaņām, kas fiksētas padomju tiesneša Atsevišķajās domās. Taču apsūdzētāji saglabāja vienprātību līdz pašam galam arī tādos jautājumos, par kuriem tiesneši nevarēja vienoties. Bez šaubām, apsūdzētāju vienprātības nodrošināšanā liela nozīme bija arī padomju galvenā prokurora pacietībai un taktam.

Romanam Rudenko vienmēr izdevās sevišķi veiksmīgi uzturēt apsūdzētāju komitejā sadarbības garu. Augsti kvalificēts, politiski tālredzīgs jurists, no dabas bagātīgi apveltīts ar humora izjūtu, ļoti aktīvs sarunu biedrs, kas prot cienīt smalku joku, viņš imponēja visiem saviem partneriem, un tie izturējās pret viņu ar dziļu cienību un neviltotām simpātijām. Tas, protams, ļoti atviegloja kopējo darbu.

Katram prokuroram Nirnbergā bija savs pratināšanas stils. Rudenko stils bija ofensīvs, un, runājot sportistu valodā, pretiniekam biežāk tika nokauts nekā nokdauns.

Gērings un viņa kolēģi uz apsūdzēto sola no paša sākuma ķērās pie visai primitīva paņēmiena, lai sanaidotu četru valstu prokurorus. Turoties juridiskās pieklājības robežās attiecībās ar rietumvalstu prokuroriem, viņi mēģināja piekopt obstrukcijas taktiku pret padomju prokuroru. Tikko Rudenko sāka savu ievadrunu, Gē- rings un Hess demonstratīvi noņēma austiņas. Taču tas neturpinājās ilgi. Līdzko Rudenko nosauca Gēringa vārdu, reihsmaršala nervi neizturēja, viņš žigli atkal uzlika austiņas un pēc kādām divām trim minūtēm jau sāka kaut ko pierakstīt. Kad padomju prokurors bija pabeidzis pratinat Ribentropu, Gērings līdzcietīgi paskatījās uz bijušo Vācijas ārlietu ministru un lakoniski rezumēja:

—    Ribenlrops ir pagalam. Viņš tagad morāliski satriekts.

Tikpat pamatoti Ribentrops varēja teikt to pašu par Hermani Gēringu, kad tas nosēdat. savā vietā pēc tam, kad to bija pratinājis padomju pfSķurņrs» Nirnbergā tolaik bija izplatītas bezjēdzīgas baumas, ka Rudenko sašutumā par Gēringa nekaunību pratināšanas laikā esot izvilcis pistoli un nošāvis nacistu Nr. 2. 1946. gada 10. aprīlī par to pat ziņoja amerikāņu laikraksts «Stars and Stripes». Tāda trekna avīžu pīle daudzus no mums galīgi apmulsināja. Bet mani kāds amerikāņu žurnālists tūlīt nomierināja:

—    Kādēj jūs tik briesmīgi uztraucaties, major? Kāda gan starpība, kā savu galu dabūjis Gērings? 1 ka viņam būtu bijis vieglāk no jūsu prokurora graujošo jautājumu ložmetēju kārtām …

Nākamajā diena sensāciju kārais laikraksts tomēr nolēma gatavot savam izdomājumam atkāpšanās ce|u. Parādījās ziņojums, ka nevis Rudenko, bet Starptautiskā Tribunāla priekšsēdētājs lords Lourenss esot izvilcis no savas melnās mantijas pistoli un izšāvis uz Gēringu. Pēc tam arī šo versiju nomainīja cita: neviens, izrādās, pistoli nebija vilcis, bet reihsmaršalu gluži vienkārši bija ķērusi «smadzeņu trieka». Arī tā tas nebija, lāču teorētiski šāds izdomājums tomēr atradās tuvāk īstenībai.

Visu laiku, kamēr turpinājās prāva, mani vienmēr pārsteidza mūsu apsūdzētāja ārkārtīgā pašsavaldīšanās. Tā viņu neatstāja, pat pratinot Rozenbergu, kurš ik pēc brīža sūdzējās par neprecīzu tulkojumu. Viņš diezgan labi pārvaldīja krievu valodu, un tas deva viņam papildu izdevību izteikt pretenzijas. Taču nebija grūti manīt, ka Rozenbergs to darīja vienmēr tad, kad R. Rudenko viņam uzdeva kārtējo nepatīkamo jautajumu.

Panākt sēdes pārtraukumu, sūdzoties par neprecīzu tulkošanu, bija daudz vieglāk nekā atbildēt pēc būtības. Tā varēja vismaz iegūt ilgāku apdomas laiku atbildēm.

Manā atmiņā labi saglabājusies savā ziņā dramatiska epizode sakarā ar liecinieka Paulusa pratināšanu. Pau- luss bija cilvēks, kas jo sīki varēja pastāstīt par hitleriskās agresijas gatavošanu pret PSRS. Kā nekā, būdams Vācijas ģenerālštāba priekšnieka vietnieks, viņš personiski piedalījās «Barbarosas» plāna izstrādāšanā. Tāpēc arī nav brīnums, ka advokāti visi kā viens metās pie tiesas ar protestiem, kad padomju prokurors grasījās nolasīt Paulusa Maskavā sniegtās liecības. Advokāti pieprasīja, lai šo liecinieku atvestu uz Nirnbergu, un nez kādēļ bija pārliecināti, ka Rudenko neuzdrošināsies to darīt. Kuluāros advokāti ķiķināja: viena lieta ir liecināt Maskavā un gluži cita — šeit, Nirnbergā, kur Pau- luss tiksies vaigu vaigā ar saviem bijušajiem priekšniekiem un draugiem. Bet, kad pret advokātu protestiem un prasībām pedantiski korektais Tribunāla priekšsēdētājs Lourenss painteresējās, «kādas ir ģenerāļa Rudenko domas par advokāta ierosinājumu», notika kaut kas pilnīgi negaidīts. Padomju galvenais apsūdzētājs, nemaz nelikdams sevi pierunāt, tūlīt bija ar mieru. Tikai tie cilvēki, kas zināja visus apstākļus, varēja manīt, kaut ko sardonisku viņa skatienā. Un kad Lourenss, neko nenojauzdams, jautāja, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai atvestu liecinieku, R. Rudenko mierīgi, es pat teiktu — neparasti lēni un gandrīz vai vienaldzīgi, atbildēja:

,— Domāju, jusu augstība, kādas piecas minūtes, ne vairāk. Feldmaršals Pauluss atrodas padomju delegācijas apartamentos Nirnbergā.

Lasītājs jau nopratis, ka padomju galvenais prokurors, paredzēdams advokātu obstrukciju, jau laikus (bet to neizpaužot) bija gādājis, lai Paulusu atved uz Nirnbergu. Tas bija tāds trieciens, it kā pēkšņi būlu sprāgusi bumba. Advokāti meklēja atkāpšanās ceļu, steidza atteikties no sava ierosinājuma, taču saniknotais Lourenss lika Paulusu nekavējoties atgādāt uz tiesas zāli.

Paulusa pratinašana, ko meistarigi veica R. Rudenko, galīgi izjauca advokātu mēģinājumus iztēlot uzbrukumu Padomju Savienībai kā aizstāvēšanās karu un reizē ar to atmaskoja tiesā pārstāvētās pasaules preses priekšā Nirnbergas advokātu nekrietnos paņēmienus.

Kā jau minēju, advokāti un tiesājamie visu laiku centās izmantot savā labā to, ka hitleriskā Vācija nebūtu varējusi sasniegt daudzus savus panākumus, ja tai nepalīdzētu noteiktas aprindas Rietumos. Tieši šai nolūkā tiesai tika iesniegti daudzi lūgumi uzaicināt kā aizstāvības lieciniekus tādus politiskos darbiniekus kā Daladjē, Polu Bonkūru, lordu un lēdiju Astorus, Vansi- tartu, Londonderiju. Patiesību sakot, dažreiz pat gribējās, lai lādi liecinieki parādītos Tiesu pilī: viņu liecības ļautu labāk noskaidrot Minhenes politikas būtību, kurai bija tik liktenīga loma nacistisks kustības nostiprināšanā un otrā pasaules kara izraisīšanā…Taču •.padomju prokurois vienmēr protestēja pret to, kategoriski noraidot jebkuru mēģinājumu «novērst Tribunāla uzmanību no tiesājamo personiskās vainas noskaidrošanas un padarīt par izmeklēšanas objektu Tribunāla dibinātāju valstu rīcību».

Padomju prokuroram nepaslīdēja garām arī cits tiesājamo un viņu advokātu taktikas paņēmiens — ievilcināt prāvu cik vien iespējams ilgāk. Ja ļautu vaļu, piemēram, Rozenbergam, viņš ņemtos stundām ilgi citēt daudzus jo daudzus Amerikas un Rietumeiropas rasistu smērējumus. Bet to darīt neizdevās nedz pašam Rozenbergam, nedz viņa advokātam Tomā. Tiklidz Tomā gribēja ievilkt Tribunālu tādā diskusijā, Rudenko tūdaļ izteica enerģisku iebildumu:

— Prokurori apsūdz tiesājamos konkrētos noziegumos: viņi izraisījuši agresīvus karus, pastrādājuši nedzirdētus briesmu darbus . . . Domāju, ka Tribunāls nepavisam nevēlas klausīties lekcijas par nacionālsociālismu, rasu teoriju un līdzīgiem jautājumiem.

Un Tribunāls pievienojās Romanam Rudenko.

Nekad neaizmirsīšu, kā zāle klausījās padomju galvenā prokurora noslēguma runu. Nākamajā dienā — 1946. gada 30. jūlijā — amerikāņu prese ziņoja:

«Tiesājamie sēdēja savā sola bāli un saspringti, klausoties, kā viņu niknākā ienaidnieka pārstāvis tos atmasko ar tik bargiem vārdiem, kādi līdz šim tiesas zālē vēl nebija skanējuši.»

nirnbergas nacistiskā aizsardzības līnija

Nirnbergas tiesas prāvā katru tiesājamo varēja pārstāvēt viņa paša izraudzīts advokāts. Ikvienam tika jautāts, konkrēti kuram advokātam viņš vēlētos uzdot savu aizstāvēšanu.

Viegli jautāt, bet pamēģiniet uz šo jautājumu atbildēt.

Bijušos Vacijas varas vīrus gaužām maz interesēja advokātu korporācija: viņi labi zināja, ko tā ir vērta beztiesības un varmācību režīma apstākļos. Starp citu. Gērings varēja atcerēties dažus vācu advokātus, ko viņš pazina sakarā ar Leipcigas tiesas prāvu. Tos pa šus, no kuriem tik kategoriski un noteikti bija attei cies Dimitrovs pēc principa: «Alpestī mani, ak kungs, no draugiem, bet no ienaidniekiem es pats tikšu vaļā.» Nē, nē, Nirnbergā tādi aizstāvji Gēringam nebija vajadzīgi.

Radās arī citas grūtības. Daudzi vācu advokāti, tiklīdz pie viņiem griezās ar priekšlikumu uzņemties galveno kara noziedznieku aizstāvēšanu, pieklājīgi, bet noteikti atteicās no šī «goda». Bet citus, kas paši piedāvāja Tribunālam savus pakalpojumus, vajadzēja noraidīt — izrādījās, ka viņi bija iejaukti nacistu noziegumos.

Un tomēr advokātu problēma tika sekmīgi atrisināta. Katram apsūdzētajam bija savs aizstāvis, bet tam savukārt vēl arī palīgs. Viens no apsūdzētājiem pareizi atzīmēja, ka tiesājamie, būdami pie varas, pat saviem tautiešiem reti deva lādu laimīgu iespēju.

Reizē ar to Starptautiskais Tribunāls kategoriski noraidīja vācu militāristu mēģinājumus «nostiprināt» advokātu korpusu ar «pašu spēkiem».

Tāds liktenis piemeklēja, piemēram, gaužām divaino hitleriskās armijas kājnieku ģenerāļa Grāmera iesniegumu, kurā viņš lūdza atļauju piedalīties tiesas sēdēs kā novērotājam vācu ģeneralitātes uzdevumā, «lai izteiktu savu līdzjūtību apsūdzētajiem no OKV sastāva». Nirnbergas tiesas prāvai bija gluži cits uzdevums, nekā to iedomājās Grāmers …

Aizstāvju sastāvā nokļuva visai izteiksmīgas personas. Daudzi no viņiem agrāk bija bijuši augstskolu mācības spēki.

Lūk, smagnējais, lomēr vēl kustīgais doktors Eksners. Viņam, šķiet, jau ap septiņdesmit gadu. Ilgus gadus viņš bijis krimināltiesību profesors Leipcigā, Minhenē, Tibingenā. Savu ilggadējo juridisko pieredzi Eksners nolēma likt lietā,-aizstāvot ģenerāli Jodlu, vienu no tuvākajiem Hitlera militārajiem padomniekiem.

Bet profesors Hermanis Jaraiss savas zināšanas starptautiskajās un konstitucionālajās tiesībās veltīja hitleriskās valdības aizstāvēšanai. Viņam tika visai apšaubāmais gods teikt tiesā runu par «vispārtiesiskajiem jautājumiem», kurā viņš mēģināja pabāzt juridisku mīnu zem visas tiesas prāvas. V

Tepat arī doktors Rūdolfs Dikš% — viens no «trešā reiha» advokatūras dižvīriem, Aiz ntugtrfaš vfņam bija liela juridiska prakse, un pie Hitlera viņš pat kādu laiku vadīja Vācijas advokātu asociāciju. Bet, sākoties otrajam pasaules karam, Dikss apmainīja advokāta mantiju pret nacistiskās okupācijas administrācijas ierēdņa mundieri un strādāja sākumā Slovākijā, bet vēlāk Polijā. Nirnbergā viņš ieradās kā Šahta aizstāvis.

Dēnica advokāts doktors Krancbillers vairāk nekā desmit gadus bijis tiesnesis Vācijas juras kara flotē. Viņš smalki zināja jūras kara likumus un paražas un, protams, sniedza savam klientam ļoti kvalificētu palīdzību.

Gēringa aizstāvim doktoram Oto Štāmeram bija lielāka pieredze civilās, mazāka — kriminālās prāvās. Visa viņa agrākā darbība bija saistīta ar lielām starptautiskām patentu prāvām. Bet arī viņš, bez šaubām, bija visai pieredzējis buržuāzisks advokāts.

Es te atreferēju izvilkumus no dažu advokātu «dienesta gaitu saraksta» tikai tādēļ vien, lai lasītājs labāk saprastu, kāda bija juridisko spēku attiecība Nirnbergas tiesas prāvā un cik asas sakarā ar to bija divkaujas starp advokātiem un apsūdzētājiem. Un tomēr, raugoties uz šo nacistu aizstāvju vareno kohortu, neviļus nāca prātā doma, ka laikam gan neviens advokāts visā pasaulē neapskaustu savus Nirnbergas kolēģus. Advokātu praksē pastāv jēdziens «bezcerīga lieta» — kad apsūdzība ir pilnīgi pierādīta un advokātam tāpēc atliek vienīgi lūgt ievērot tā sauktos vainu mīkstinošos apstākļus. Taču Nirnbergas advokātu korpuss, kurā līdz ar augsti kvalificētiem advokātiem bija ari cilvēki ar profesora grādu (viņi valkāja violetas augstskolu mantijas), itin labi saprata, ka ari šis arguments diemžēl nekādus lielus panākumus nesola. Advokātiem no sākta gala bija skaidrs, ka cilvēces sirdsapziņa viņu klientus jau sen ir notiesājusi.

Jāteic, ka arī no krimināltiesību viedokļa Hitlera sa- trapu vainīgums neizraisīja šaubas. Jau pirmajās tiesas prāvas dienās aizstāvji pārliecinājās, cik milzīgu darbu bija paveicis sabiedroto prokuroru aparāts, no vācu arhīviem savācot bezgala daudz oriģināldokumentu.

Tomēr, «pēdējā nacistiskā aizsardzības līnija», kā Nirnbergas advokātu korpusu asprātīgi bija nosaukuši padomju karikatūristi Kukriniksi, darbojās ļoti enerģiski. Par idejisko vadītāju kjuva Gēringa advokāts doktors Štāmers.

Tūlīt pēc tam, kad priekšsēdētājs bija atklājis Starptautiskā Kara Tribunāla pirmo sēdi un īsi atgādinājis tiesas jjrāvas vēsturisko nozīmi, doktors Stāmers kāpa tribīnē, rokās turot vairākas papīra lapas. Visi aizstāvji, visi tiesājamie, kas jau bija informēti par viņa runas saturu, ar saspriegtu uzmanību un lielām cerībām raudzījās uz Nirnbergas advokātu vecāko.

Doktors Štāmers sāka savu klāstījumu aplinkus. Viņš runāja par pasaules konfliktu šausmām (protams, izvairīdamies nosaukt tos, kas izraisījuši šos konfliktus), par cietušajām nācijām. Un stingrā tonī nobeidza, ka sen, jau sen nobriedusi prasība atzīt agresiju par sodāmu noziegumu.

—    Cilvēce panāks, — viņš patētiski iesaucās, — ka nākotnē šī ideja nebūs tikai prasība, bet kļūs par starptautisku likumu! — Bet tālāk viņš ar mākslotām skumjām, it kā gaužoties par pirmskara politiķiem un juristiem, turpināja, vērsdamies pie tiesnešiem:

—    Diemžēl daudzkārt izteiktā labā vēlēšanās atzīt agresiju par noziegumu pagaidām palikusi tikai saucēja balss tuksnesī.

Advokāts asi kritizēja bēdīgi slaveno Tautu Savienību, kura, izskatot kādas valsts izdarītu agresiju, vienmēr izrādījusies pilnīgi bezspēcīga ietekmēt agresoru. Štāmers uzskatīja, ka tā nav nejaušība. Galvenais iemesls, izrādās, ir tas, ka vēl šobaltdien nav tāda starptautiska dokumenta, kas pasludinātu agresiju pai starptautisku noziegumu. Bet, ja šāds likums pat pastāvētu, arī tad šai gadijumā, domā Štāmers, varētu atzīt par atbildīgu valsti, nevis atsevišķas personas, kas ir tikai šīs valsts aģenti un darbojas tās vārdā.

Pēdīgi advokāts' godbijīgi atgādināja, ka Tribunāls, sastāvēdams no uzvarētāju zemju tiesnešiem, nekādi nevarot būt objektīvs. Advokātu korpusa memorands beidzās ar šādiem vārdiem:

—   Tribunālam jāsavāc visā pasaulē atzītu starptautisko tiesību autoritāšu atzinumi par šīs tiesas prāvas likumīgumu.

Starp daudzajiem ārzemju korespondentiem bija ari tādi, kas sirds dziļumos nožēlojamā kas jiptjka tiesas zālē ar aizklātajiem logiem. «Bīstams, ļoti bfslams precedents,» viņi atsaucās par prāvu. Karš nav tikai Hitlera monopols. Un kas to lai zina, ko gribēs nosēdināt uz šī cietā Nirnbergas sola pēc nākošā kara.

Uz tādiem buržuāziskās preses pārstāvjiem advokātu memorands atstāja lielu iespaidu. Šajos grūtajos apstākļos advokāti kā nekā bija atraduši argumentu, ar ko graut tiesas prāvas juridisko pamatu.

Advokāti cerēja, ka neviens nesāks rakņāties atmiņā, nevienam ir prātā nenāks atcerēties citas vēsturiskas tiesas prāvas, teiksim, — Ludviķa XVI tiesas prāvu. Tieši tur taču advokāti apgalvoja, ka karaļa persona ir neaizskarama un nav tāda likuma, kas ļautu viņu nodot tiesai:

—     Likums ir mēms attiecībā uz noziedznieku, lai cik smagi arī būtu viņa noziegumi. Ludviķis XVI var krist tikai zem likuma zobena. Likums klusē, tāpēc mēs nedrīkstam viņu tiesāt…

Taču revolucionārā Francija atstāja bez ievērības šos noziedzīgā monarha aizstāvju nožēlojamos juridiskos trikus. Viens no Konventa locekļiem, paužot visas franču nācijas gribu, atrada pareizus un spilgtus vārdus, lai karaļa aizstāvjiem atbildētu:

—    Kādreiz cilvēki, kuriem mūsu aizspriedumi būs tikpat sveši, cik sveši mums ir vandaļu aizspriedumi, brinīsies, cik gan barbarisks ir bijis laikmets, ja tirāna tiesāšana uzskatīta par kaut ko lidzīgu dievlūgšanas ceremonijai. Viņi brinīsies, ka astoņpadsmitajā gadsimtā atpalicība bijusi lielāka nekā Cēzara laikā. Toreiz tirānu nogalināja visa senāta klātbūtnē bez jebkādām formalitātēm, vienīgi ar divdesmit diviem dunča dūrieniem, bez jebkāda likuma, vienīgi Romas brīvības vārdā.

Un, lūk, pēc simt piecdesmit gadiem noziedzīgā karaļa aizstāvju līdz galam sagrautā argumentācija atkal tika laista darbā. Advokāti izvirzīja šādu tēzi: pat ja atzīst, ka otrā pasaules kara galvenos noziedzniekus var tiesāt, elementārā taisnība tomēr prasot, lai tiesneši būtu neitrāli cilvēki, nevis to valstu pārstāvji, kuras ietilpst vienā no karojošajām koalīcijām.

Bet vai daudz bija tādu valstu, kas pilnīgi saglabāja savu neitralitāti un nepiedalījās hitleriskās kliķes, tagadējo apsūdzēto, vadītajā agresīvajā avantūrā?

Jau pēc atgriešanās no Nirnbergas es pārlasīju ziņojumu par Ludviķa XVI tiesas prāvu un uzgāju visai interesantu analoģiju. Izrādās, ka arī tur ir bijusi runa, ka monarhu var tiesāt vienīgi neieinteresēta tiesa. Uz to deva asu, sarkasma pilnu atbildi nacionālā Konventa loceklis Amars:

—    Jums jautā, kas būs tiesneši? Jums saka, ka visi jūs esat ieinteresētā puse. Bet vai gan franču tauta nav ieinteresētā puse, kas izjuta visu tirāna cietsirdību? Pie kā gan būtu jāgriežas, lai liesa būtu taisnīga?

Pie karaļu padomes! — ar ironisku starpsaucienu atbildēja cits Konventa loceklis — Ležandrs.

Tikpat kategoriski tika noraidītas aizstāvju nepamatotās pretenzijas arī Nirnbergas prāvā. Apsūdzības pārstāvis jau otrā tiesas prāvas dienā uzsvēra, ka Starptautiskais Kara Tribunāls darbojas ne tikai tajā pārstāvēto četru lielvalstu vārdā, bet pārstāv ari tās piecpadsmit citas valstis, kas pēc tam pieņēma šo Vienošanos par Tribunāla izveidošanu un atzinušas tā Statūtus, lai «starptautiskās tiesības kļūtu par ieroci pret vislielākajām mūsu laikmeta briesmām — agresīvā kara briesmām».

ASV galvenais prokurors Džeksons vēl piebilda:

—    Cilvēces veselais saprāls prasa, lai likums neaprobežotos ar sīku cilvēku sodīšanu par viņu nodarītajiem noziegumiem. Likumam jāsoda arī tie, kas, koncentrējuši savās rokās milzīgu varu, kopīgiem spēkiem lo apzināti izmanto, lai izraisītu ļaunumu, kas nesaudzē nevienu ģimeni visā pasaulē.

Dziļi argumentēta bija Romāna Rudenko runa. Viņš akmeni uz akmens neatstāja aizstāvju apgalvojumā, ka pasaulē it kā neesot tāda starptautiska likuma, kas agresīvu karu kvalificē kā noziegumu. Padomju galvenais prokurors atsaucās uz Tautu Savienības rezolūciju, uz jau 1928. gadā parakstīto daudzpusīgo Briana-Kelloga paktu, kurā tieši norādīts: «Augstās līgumslēdzējas puses savu tautu vārdā svinīgi paziņo, ka tās nosoda karu kā līdzekli starptautisku strīdu noregulēšanai un savās savstarpējās attiecībās atsakās iķp kara ka no nacionālās politikas līdzekļa.» %».

Tā tika padarīta nekaitīga pirmā: utr g'alvtenā Nirnbergas advokātu diversija. Izjaukt tiesas prāvu viņiem neizdevās.

Taču advokāti bija sagatavojuši arī rezerves gājienus. Kā juristam man jāatzīst, ka viņi savus klientus aizstāvēja no visas sirds, izmantodami katru iespēju. No buržuāziskās advokatūras morāles standartu viedokļa viņi rīkojās ļoti kvalificēti.

Tiesu pils ēkā bija kiosks, kur varēja nopirkt jebkuru ārzemju laikrakstu. Ne vienreiz vien novēroju, ka visaktīvākie laikrakstu pircēji bija vācu aizstāvji. Viņi modri vēroja politisko apvārsni, priecājās par ikvienu mākonīti, kas parādījās attiecībās starp Austrumiem un Rietumiem, un stingri ticēja, ka laiks darbosies tiesājamo labā. Tieši tāpēc advokāti par vienu no savas stratēģijas galvenajiem principiem uzskatīja tiesas prāvas maksimālu ievilcināšanu. Sasniegt šo mērķi viņi centās ar dažādām metodēm.

Sākās ar advokātu neskaitāmajiem iesniegumiem, kuros viņi liidza tiesas sēžu pārtraukumus. Tas pats doktors Štāmers visu advokātu vārdā lūdza pasludināt ziemsvētku brīvlaiku uz trim nedēļām. Viņa lūgumu ievēroja, kaut arī brīvlaiku saīsināja līdz desmit dienām. Bet tieši četras dienas pēc tam, kad Tribunāls bija atsācis darbu, t. i., 1946. gada 5. janvāri, pēkšņi no savas vietas pieceļas doktors Merkels (gestapo aizstāvis) un no jauna ludz … atlikt tiesas prāvu.

Šim mēģinājumam panākumu nebija. Tad advokāti ķērās pie jauna trika: izvirzīja prasību izsaukt uz tiesu desmitiem un simtiem jaunu liecinieku, kam vai nu nebija nekāda sakara ar lietu, vai ari kuru kompetence šajā lietā bija visai apšaubāma.

Pēc tam sekoja lasītājiem jau zināmais «Rozenberga manevrs», kura nolūks bija visus aktīvos tiesas dalībniekus ievilināt ilgstošā diskusijā par rasu «teoriju». Advokāti stiepa tiesas zālē desmitiem amerikāņu, angļu, franču rasistu foliantus, bet reizē ar to ari savu aizstāvamo sacerējumus.

Daži apsūdzētāji saredzēja šajā manevrā ļaunprātīgu fašistiskās ideoloģijas propagandu antifašistiskā tiesas prāvā. Taču es personiski nebūt neesmu pārliecināts, ka aizstāvji (varbūt ar dažiem izņēmumiem) apzināti būtu uzņēmušies nacisma sludinātāju lomu. Šajā gadījumā laikam taisnība bija advokātam Diksam, kas tiesā paziņoja:

— Nevienam aizstāvim neatkarīgi no viņa pasaules uzskata un agrākās politiskās parliecības nevar nākt prātā tiesas zāli izmantot ideoloģiskai propagandai par aprakto, pasvītroju — jau aprakto «trešo reihu». No musu puses tas būtu ne vien netaisnīgi, bet arī bezgala muļķīgi.

Ja, vairakums advokatu, protams, saprata, ka 1945. gads nav 1939. gads un ka Starptautiskā Kara Tribunāla sēžu zāle nav hitleriskais reihstāgs. Tāpat viņi pietiekami labi zināja, kāda bija viņu klientu teorētisko pētījumu īstā vērtība. Sajā sakarībā prātā nāk visai kuriozs atgadījums.

Doktors Tomā stāv tribīnē un, griezdamies pie tiesas, uzrāda tai dokumentus, lai pierādītu Alfrēda Rozenberga «bezvainīgumu». Advokātiem priekšā nolikts mikrofons. Līdzās mikrofonam īpaša ierīce, kas ļauj runātājam uz laiku izslēgties no zāles. So ierīci advokāti vienmēr lieto tad, kad grib kaut ko pateikt savam asistentam, kas sēž aiz galda līdzās tribīnei. Doktora Tomā asistents uzmanīgi klausījās, ko teica viņa šefs, un pakalpīgi pasniedza tam attiecīgos dokumentus. Taču šoreiz viņš vai nu bija pārklausījies, vai arī pats Tomā pārteicās, bet advokāta rokās atradās Rozenberga «XX gadsimta mīts». Tomā mehāniski grasījās nodot to tiesnešiem, taču pašā pēdējā brīdī pamanīja kļūdu. Pietvīcis lidz ausīm, advokāts meta dusmu pilnu skatienu

uz savu asistentu, un pēkšņi visā zālē, visās austiņās, bija pilnīgi skaidri dzirdams:

—   Stulbeni, kāda velna pēc jūs man dodat šo draņķi?

Tomā bija aizmirsis izslēgt mikrofona ierīci.

Visa zāle sāka tik skaļi un gardi smieties, ka pat lords Lourenss, kas vienmēr uzsvēra, ka «smiekli zālē morāliski diskreditē Tribunāla cieņu», bija bezspēcīgs kaut ko darīt. Vecais pieredzējušais tiesnesis spēja savaldīt tikai sevi pašu, bet arī ne uz ilgu laiku. Pārtraukumā viņš smējās tā, ka sienas tricēja. Smējās arī tiesājamie. Vienīgi Rozenbergs bija drūmāks par mākoni un izgāza zibeņus un pērkonus^ār sava neuzmanīgā advokāta galvu.

Tā kā advokātu rīcībā nebija rtakādu -vispāratzītu līdzekļu, lai atspēkotu apsūdzības liecinieku liecības, viņi gandrīz vienmēr šādos gadījumos izvēlējās citu, viņuprāt, drošāku ceļu, proti, centās kompromitēt pašu liecinieku un līdz ar to mest ēnu uz viņa liecībām.

Tiesa pratina liecinieku fon Paulusu. Atspēkot viņa atmaskojošās liecības nav nekādas iespējas. Tad advokāts uzdod jautājumu:

—    Vai liecinieks joprojām lasa lekcijas Frunzes akadēmijā Maskavā?

Jautājuma jēga ir skaidra: kā gan var ticēt «atkritējam», kas aizgājis tiktāl, ka lasa lekcijas saviem ienaidniekiem. Bet uz šo aizstāvja provokāciju ļoti asprātīgi reaģēja angļu prokurors Faifs:

—    Dīvaini gan! — viņš teica. — Advokāts laikam nav izpratis, kurš kuru šajā karā uzvarējis. Ciktāl es varu spriest, krievu armija satrieca vācu armiju. Vai nebūtu prātīgāk vācu ģenerāļiem klausīties krievu ģenerāļu lekcijas, nevis otrādi?

Vēl viens tipisks piemērs.

Tiesa pratina vācu militārā izlūkdienesta priekšnieka vietnieku ģenerāli Lahūzenu. Viņš vienmuļā balsī stāsta par nacistiskā režīma pastrādātajiem baismīgajiem noziegumiem. Advokāts Zauters viņam jautā:

—    Jūs pastāstījāt par slepkavībām, ko pastrādāt bija uzdots jums vai jūsu nodaļai vai arī citiem virsniekiem. Bet vai jūs par to ziņojāt policijas orgāniem? Jūs taču zināt, ka par iecietību šādos gadījumos Vācijas likumos paredzēts cietuma sods, bet sevišķos gadījumos pat nāves sods.

Aprēķins ari te ir skaidrs — liecinieks apjuks, sāks mainīt savu liecību. Taču liecinieks, kas, acīm redzot, labāk par- advokātu orientējās 1945. gada situācijā, negaidot atbild:

—    Man būtu vajadzējis sniegt pārāk daudz šādu ziņojumu. Izdarītas taču vairāk nekā simttūkstoš slepkavības, par kurām man bija zināms.

Tādā pašā veidā advokāti centās izsist no līdzsvara arī bijušo Mauthauzenas nometnes apakšvirsnieku Hel- rīgeli. Advokāts Šteinbauers viņam jautā:

—    Liecinieka kungs, jūs nupat stāstījāt, ka cilvēkus akmeņlauztuvē nometa no kraujas, t. i., aprakstījāt mums notikumu, ko katrs civilizēts cilvēks var kvalificēt vienīgi kā slepkavību.

Helrīgelis piekrītoši māj ar galvu. Advokāts sarauc uzacis un stingri jautā:

—    Bet vai jūs par šiem gadījumiem ziņojāt savai priekšniecībai?

Taču izrādās, ka arī Helrīgelis nav nemaz tik vientiesīgs, lai apjuktu no šāda jautājuma.

—    Redziet, — viņš atbild, — šādi gadījumi bija ļoti bieži, tāpēc var ar simtprocentīgu pārliecību apgalvot, ka visa priekšniecība par tiem zināja.

Tādai advokātu rīcībai bija tikai viens rezultāts: tā izraisīja dziļu sašutumu plašās sabiedrības aprindās, arī pašā Vācijā.

Rūpēdamies, lai nākošās paaudzes nevarētu itin neko pārmest, ka tiesa būtu aizstāvjus kaut kādā veidā ierobežojusi, tiesneši, manuprāt, izturējās gaužām iecietīgi pret advokātu izdarībām. Taču varbūt tieši šai iecietībā izpaudās tiesnešu gudrība — uz visiem laikiem izslēgt jebkuru iespēju apšaubīt tiesas objektivitāti vēsturiskajā Nirnbergas prāvā.

Prātā nāk šai ziņā interesants gadījums, kas notika kādā slēgtā Tribunāla sēdē. Spriežot pēc piezīmēm, kas man saglabājušās, tas notika 1945. gada 17. decembra vakarā. Tiesneši izsauca tiesājamā Streihera advokātu doktoru Marksu un prasīja no viņa paskaidrojumu visai neparastā jautājumā. Nevis advokāts izteica savu neapmierinātību par tiesnešu atteikšanos izpildit kādu lūgumu, bet, tieši otrādi, tiesneši centās pārliecināt advokātu, lai tas atbalstītu sava klienta lūgumu izsaukt dažus lieciniekus, arī viņa sievu — Streihera kundzi.

Doktors Markss, jādomā, bija gaidījis visu ko, tikai ne šādu priekšlikumu. Iepazinies ar Tribunāla ģenerāl- sekretariātā ienākušo Streihera sūdzību, šis pieredzējušais advokāts uzreiz nevarēja aptvert, ko īsti tiesneši no viņa vēlas.

— Tiesnešu kungi, — viņš sāka diezgan nedroši, — ja esmu pareizi jūs sapratis, tad runa ir par to, vai Streihera lietā ir vajadzīgi liecinieki. Un, ja viņi vajadzīgi, tad kāpēc es nevēlos paraķstīt Streihera lūgumu. Jā, Streihera kungs lūdza izsaukt lieciniekus. Bet es viņus jau pats esmu nopratinājis, Tin. man. ir zināmas šaubas, vai no aizstāvības viedokļa bulu frētderīgi viņus uz tiesu aicināt. — Bet vai jūs par to informējāt Strei- heru? — interesējas lords Lourenss.

Advokāts dod apstiprinošu atbildi, piebilzdams, ka Streihers joprojām neatlaidīgi lūdz izsaukt šos lieciniekus. Tālāk tiesnešu un advokāta dialogs norit šādā virzienā:

Lords Lourenss. Daži Starptautiskā Kara Tribunāla locekli domā, ka vismaz vienu vai divus lieciniekus no šī saraksta varētu aicināt uz tiesu un viņu liecībām, spriežot pēc Streihera iesnieguma, varētu būt kāds sakars ar iztiesājamo lietu. Tāpēc Starptautiskais Kara Tribunāls vēlas noklausīties jūsu apsvērumu.

Advokāts. Redzu, ka te var rasties pārpratums, mani var aplam saprast kā advokātu. Katrā gadījumā es ar lielu uzmanību uzklausu šo Tribunāla ieteikumu, un man gribētos vēlreiz pārbaudīt, cik noderīgas manam klientam varētu būt šo liecinieku liecības.

Lords Lourenss. Jūs, jādomā, saproiat, advokāta kungs, ka Starptautiskais Tribunāls nevēlas uzņemties advokātu funkcijas. Tāpēc mēs dodam jums iespēju patstāvīgi izskatīt šo jautājumu.

Sī saruna, ko es citēju pēc ieraksta manā piezīmju grāmatiņā, pieliekami skaidri rāda, cik korekts bijis Tribunāls jebkurā gadījumā, kad tika skartas apsūdzēto likumīgās tiesības uz aizstāvību. Advokāti drīz vien to novērtēja un acīm redzami centās izmantot tiesnešu iecietību ļaunprātīgi.

Dažos gadījumos advokāti, nebūdami pārliecināti, ka viņu liecinieki pienācīgi noliecinās Tribunāla sēdēs, jau laikus apgādāja viņus ar attiecīgi sagatavotiem tekstiem. Tā tas, piemēram, notika, kad Tribunālā par liecinieku bija izsaukts bijušais Vācijas ārlietu ministrijas valsts sekretārs Stēngrahts. Sēžot aiz liecinieku pults un atbildot uz aizstāvja jautājumiem, viņš visu laiku nekautrēdamies skatījās «špikerī». Tad pat lords Lourenss zaudēja savu parasto aukstasinību un diezgan pikti griezās pie Ribentropa advokāta:

—    Doktor Horn, saskaņā ar Tribunāla lēmumu liecinieki var atsvaidzināt atmiņu, ieskatoties savās piezīmēs, taču Tribunālam liekas, ka šis liecinieks nolasa gandrīz vai katru vārdu … Viņš faktiski nolasa iepriekš sarakstītu runu. Ja tas tā turpināsies. Tribunāls būs spiests padomāt, vai tikai nebūs jāmaina šajā prāvā noteiktā kārtība un jāturas pie parastajiem noteikumiem, kas aizliedz lieciniekiem lietot jebkādas piezīmes, izņemot pašā sēdes gaitā izdarītās …

Bet citā reizē man gadījās būt par aculiecinieku diezgan asai vārdu pārmaiņai starp Tribunāla priekšsēdētāju un amerikāņu prokuroru Dodu, no vienas puses, un advokātu Diksu — no otras puses. Sis advokāts, griezdamies pie lieciniekiem ar jautājumiem par dažādu dokumentu saturu, sāka aizvien biežāk tūlīt nolasīt vai nu visu dokumentu, vai arī kādu svarīgāku šī dokumenta daļu. Tādējādi liecinieks jau laikus varēja noprast, kādu atbildi no viņa gaida advokāts. Galu galā tiesas priekšsēdētājs bija spiests pārtraukt Diksu un atgādināt viņam, ka advokāts nedrīkst pratināšanas laikā teikt priekšā lieciniekiem vēlamās atbildes, atsaucoties uz noteiktām dokumentu rindkopām.

Taču advokāti visu laiku turpināja uzvedināt lieciniekus uz vēlamām atbildēm, uzdodot viņiem attiecīgi formulētus jautājumus. Fon Pāpena aizstāvis Kubušeks, piemēram, reiz centās pratināt liecinieku Štēngrahtu šādā manierē:

—    Vai jūs atceraties, liecinieka kungs, ka fon Pāpens divreiz atteicās but par sūtni Turcijā un stājās šai amatā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā gadā, tajā pašā dienā, kad, Itālijai sagrābjot Albāniju, dienvidaustrumos radās reāli kara draudi?

Vai gan vēl īpaši jāpaskaidro, ka liecinieks šajā gadījumā saņēma no advokāta gluži precīzus norādījumus, kas viņa atbildē būtu sevišķi jāakcentē: pirmkārt., jāuzsver, ka Pāpens divreiz atteicies būt par Hitlera vēstnieku Turcijā un tādējādi izrādījis savu nevēlēšanos sadarboties ar nacistisko valdību; otrkārt, noteikti jāatzīmē, ka Pāpens pieņēmis viņam piedāvāto amatu tikai tāpēc, ka tolaik dienvidaustrumos bija radušies reāli kara draudi un tiesājamais cerējis tos novērst, darbodamies par sūtni Turcijā.

Bet ģenerālštāba advokāts Laternzers neatlaidīgi centās tiesai iegalvot, ka militārpersonas neesot nekādi politiķi, politikā pat neiejaucoties uo^viņiem neesot tiesības to darīt; viņiem tikai jāizpildot>-: pavēhe, .jaeiedzi- ļinoties tās politiskajā saturā. Šādā shēmā viņš centās iežņaugt arī liecinieku liecības. Tā, piemēram, pratinot tiesā impērijas kancelejas priekšnieku Lamersu, šis advokāts pūlējās saņemt vēlamu atbildi uz šādu jautājumu:

— Vai jums, lieciniek, ir zināms, ka Hitlers saviem militārajiem vadītājiem liedza jebkādā veidā ietekmēt viņa lēmumus politiskajos jautājumos? Vai jūs zināt Hitlera izteicienus, kuros viņš apgalvoja, ka ģenerāļi nespējot spriest par politiku?

Lamerss tūlīt saprata, ko no viņa grib, un par šo jautājumu noturēja veselu runu.

Vai advokāti saprata, kādā gaismā viņi nostāda sevi sašutušās sabiedriskās domas priekšā?

Jādomā, ka saprata.

Jau tiesas prāvas beigu posmā Tribunāla ģenerālsekretārs nodeva man šai ziņā visai zīmīgu lūgumu. Advokāti lūdza katram no viņiem izsniegt aizsardzības apliecību, t. i., lūdza likuma vārdā garantēt viņu personisko aizsardzību.

Taču advokātu bažas par savu likteni bija pilnīgi nepamatotas. Revanšisma tvana piesātinātajā atmosfērā, kas drīz vien pārņēma Rietumvāciju, Nirnbergas advokātiem ne tikai nebija nekādas vajadzības pēc aizsardzības apliecībām, bet viņi arī noprata, ka, tieši pateicoties savai misijai Nirnbergas tiesas prāvā, viņu dividendes (gan finansiālās, gan politiskās!) bija neizmērojami pieaugušas.

Es jau pievērsu lasītāju uzmanību tam, ka tiesājamie runāja tiesā patiesību divos gadījumos: vai nu tad, kad viņus piespieda pie sienas izsmeļoši un graujoši pierādījumi, vai arī, kā tas notika biežāk, kad viņi raksturoja cits citu. Zināmā mērā tas bija tipiski arī aizstāvjiem.

Atceros, kā pratināja liecinieku Zēveringu. Jau jaunieša gados man bija pazīstams šis uzvārds. Zēverings bija viens no redzamajiem vācu izlīdzējiem un ne mazumu nopūlējās, lai nepieļautu komunistu un sociāldemokrātu vienotas frontes izveidošanu, kad fašisma draudi jau auga augumā. Nirnbergas prāvā šī gaužām odiozā persona visai lietpratīgi, ar negaidītu, savam vecumam neatbilstošu ekspansiju sāka graut Gēringu un Hesu. Viss, ko par viņiem runāja Zēverings, bija teikts precīzi, dziļi pamatoti un atmaskojoši. Nesaudzēja viņš arī Šahtu.

—    Šahts nodeva demokrātiju, — teica Zēverings un raksturoja šo tiesājamo kā vienu no aktīviem Hitlera palīgiem, kā cilvēku, kas darīja, ko vien spēja, lai Vācijā pašķirtu ceļu fašismam.

Tad Šahta advokāts doktors Dikss, neuzdrošinādamies tieši atspēkot šī bīstamā liecinieka vārdus, pats dod Zēveringam neatvairāmu triecienu:

—    Neraugoties uz visu manu cienību pret Zēveringu, esmu, par lielu nožēlu, spiests konstatēt, ka viņam trūkst prasmes pareizi novērtēt valsts darbiniekus… Zēverings un viņa politiskie draugi ir nesalīdzināmi vairāk atbildīgi par valsts varas pāriešanu Hitlera rokās nekā Šahts. Viņi atbild vēstures priekšā par savu ne- apņēmību un svārstīgumu, kas galu galā pārauga politiskā bezidejiskumā. Šī atbildība ir jo lielāka tāpēc, ka liecinieks jau toreiz saprata — varas pāriešana Hitlera rokās nozīmē karu. Ja tic Zēveringam, ka viņam patiešām ir tik pareiza politiska intuīcija, tad viņa toreizējā un vēlākā pasivitāte, viņa politisko draugu pasivitāte vēl vairāk palielina viņu atbildību .. . Mūsu — vācu strādnieki, nudien, nav gļēvāki par holandiešu strādniekiem. Mēs ar lielu prieku šeit dzirdējām kāda liecinieka stāstu par holandiešu strādnieku vīrišķību — viņi nebaidījās streikot, spīlējot okupācijas armijas kareivju ieročiem. Zēverings un viņa politiskie draugi, kam bija liela loma Vācijas strādnieku šķiras dzīvē, nedrīkstēja pieļaut arodbiedrību likvidēšanu tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā … Hitleriskais režīms vēl nebija tik stiprs, lai nebaidītos patiesības, kas ietverta strādniekiem adresētajos dzejnieka vārdos «Ja tik grib tava roka spēcīgā, tad visi riteņi griezties rimst.» Tā laika nacionālsociālistiskā valdība itin labi -to saprata un ne bez pamata baidījās. . . Taču spēcīgā roka, par ko es tikko runāju, arī pareizi jāvada, bet strādnieku šķirai trūka šīs vadības. Vadību vajadzēja uzņemties tādiem cilvēkiem kā Zēverings …

Ar lielu interesi visa zāle sekoja šai Diksa un Zēve- ringa vārdu divkaujai. Galu ga^,viņiem abiem bija tais- niba — gan Zēveringam, tik trāpīgi raksturojot Gēringu. Mesu, Šahtu, gan arī Diksam, atmaskojot bijušo Vācijas sociāldemokrātijas līderi, kas nodeva vācu strādnieku šķiras intereses. Jādomā, ka tobrīd daudzi lieku reizi izprata Nirnbergas tiesas prāvas lielo nozīmi patiesas mūsu laikmeta vēstures radīšanā.

Līdz ar veciem vācu advokatūras vilkiem Nirnbergas tiesas prāvā darbojās arī neliela grupa jaunu aizstāvju, kurus es šodien nosauktu par «trakajiem». Tie nekautrējās nekādu līdzekļu, lai tikai panāktu savu.

Tipisks šīs grupas pārstāvis bija doktors Zeidls, pavājš maza auguma cilvēks ar garu, nepavisam ne ārisku degunu un dziļi iegrimušām niknām acīm. Gērings saūca viņu par «pelīti» un diezgan bieži izmantoja tādiem uzdevumiem, ko neriskēja uzticēt solīdajiem Štā- mera vai Diksa tipa advokātiem.

Zeidls ar visu savu uzvedību alka pēc skandalozas slavas un pastāvīgi grozījās Gēringa tuvumā, lai gan viņa aizstāvamie bija Hess un Franks. Viņš cītīgi izpildīja visas šī vecā provokāciju un kriminālo blēdību meistara instrukcijas. Vienmēr varēja pilnīgi nekļūdīgi nojaust, ka pēc kārtējās sačukstēšanās ar Gēringu Zeidls nāks klajā ar jaunu «sensacionālu» paziņojumu.

Viņš dodas uz tribīni un uzrāda tiesai kārtējo viltojumu, lai kompromitētu padomju ārpolitiku. Viņam jautā, no kādiem avotiem smelta šī informācija. Un Zeidls, nekaunīgi skatīdamies acīs amerikāņu tiesnesim Bidlam, atbild:

— Amerikāņu delegācijas aprindās.

Viņu sevišķi nesatrauc, ka steigā safabricētā provokācija tepat uz vietas pilnigi izgāžas. Viņš jau gatavo jaunu un ļoti lepojas ar to. Sis nekrietnelis, kam visā mūžā bijusi darīšana vienīgi ar sīkiem zagļiem un viduvējiem blēžiem, tikai pamazām aprada ar saviem jaunajiem klientiem. Runājot ar viņiem, Zeidla pirksti tīri instinktīvi meklēja bikšu vīles.

Nevienā zemē neviens tiesnesis neciestu šādu advokāta uzvedību. Taču Zeidls, acīm redzot, labāk par citiem bija sapratis, ka paši tiesneši, sevišķi Starptautiskā Kara Tribunāla priekšsēdētājs, būdami pedantiski korekti, glābj viņu no atbildības.

Domāju, ka nekļūdīšos, ja atzīmēšu, ka ši advokāta uzvedība un Nirnbergas tiesnešu iecietība pret viņu vislabāk ilustrē patlaban Rietumvācijā izplatītās melīgās pasakas, ka vācu advokātiem Nirnbergas liesas prāvā bijušas tikai ierobežotas tiesības. Pieminēšu arī vairākus visai izteiksmīgus skaitļus: apsūdzētāji izsauca uz tiesas sēdēm 37 lieciniekus, bet advokāti — 102; lai uzrādītu tiesai apsūdzības pierādījumus, Nirnbergas prāvā pagāja 74 dienas, bet advokāti aizņēma 133 dienas.

Ar visu savu uzvedibu advokāti centās parādīt, ka Nirnbergas prāvā viņi honorāru uzskata par maznozīmīgu faktoru. Ne vienreiz vien viņi izteicās, ka tādā vēsturiskā tiesas prāvā uzstāties esot goda lieta un viņiem būtu kauns tielēties par honorāra likmēm.

Taču jau pirmajās dienās ģenerālsekretariāts izjuta, cik liekulīga bija šī advokātu nostāja. Doktors Dikss, piemēram, lielījās, ka Šahta aizstāvēšana viņam esot principa lieta, taču ar skubu aizbrauca no Nirnbergas, tikko viņam atteicās maksāt desmit tūkstošus marku lielu honorāru, un atgriezās Tiesu pilī tikai pēc attiecīga kompromisa. Citi aizstāvji lūdza Tribunāla piekrišanu uz laiku atstāt sēžu zāli, lai piedalītos citās liesas prāvās dažādās Vācijas pilsētās. Bet SS advokāts doktors Bābels, uzskatot viņam paredzēto honorāru par nepietiekamu, pals sāka vākt no esesiešiem naudu un bija manāmi sarūgtināts, kad Tribunāls šo komerciālo darbību aizliedza.

Man pirms tam nekad nebija bijusi izdevība būt klāt tādās tiesas prāvās, kurās piedalās buržuāziski advokāti. Taču biju lasījis daudzas šādu advokātu runas, kas teiktas gan pirmsrevolūcijas Krievijā, gan Rietumos. Un jāatzīstas, ka tās bieži vien mani stipri ietekmēja. Šīs runas patiešām bija juridiskās retorikas šedevri. . .

Taču Nirnbergā es nekā tamlīdzīga nedzirdēju. Pat loti pieredzējuši buržuāziskie advokāti labi saprata, ka nav viņu spēkos apgāzt vai mīkstināt baismīgos, nacistiskā režīma radītos faktus. Šo faktu priekšā bezspēcīga bija gan viņu augstā profesionālā prasme, gan izsmalcinātie paņēmieni, gan ekskursi psiholoģiskās aizstāvēšanas jomā — šajā pēdējā advokatūras aizsardzības pozīcijā, kad strīdiem par faktiem vairs nav nekādas nozīmes.

Atsevišķas advokātu runas, bezSšaubām, varēja atstāt šķietamu iespaidu. Es, piemēram, izcelļu Šahta aizstāvja doktora Diksa runu, kurā viņš ļoti veikli izmantoja visas Šahta karjeras nianses. Bija arī daži citi izņēmumi. Taču visumā Nirnbergas advokātu runas diez vai kādreiz atzīs par juridiskās retorikas paraugiem.

Aizstāvji nežēloja pūles, lai pierādītu, ka hitlerieši okupējuši Austriju ar pašas Austrijas piekrišanu, pat vēl vairāk — austriešu tauta ar sajūsmu esot uzņēmusi vēsti par anšlusu. Advokāts Šteinbauers nolēma to papildināt ar vēl vienu argumentu: Hitlers pats, sak, bijis austrietis, un Austrija bija viņa mīļotā tēvzeme.

—     Austrumos no Berhtesgādenes, — tēlaini teica advokāts, — tūkstoš metru augstumā, kalna nogāzē, starp pļavām un mežiem, pie Augstā Gella kalna pakājes atrodas gleznainā Oberzalcberga . . . Tieši te, nevis pie Reinas, _nevis Teitoburgas mežā un arī ne Ziemeļjūras krastā Ādolfs Hitlers iekārtoja sev māju, kur atpūsties pēc darba impērijas kancelejā. Domās iegrimis, Ādolfs Hitlers stāv pie savas vasarnīcas platā loga, un viņa skatiens slīd pār tīrumiem, ielejām un sniegu klātajiem kalniem, kuri rietošās saules gaismā kvēlo purpursārtās liesmās. Zeme, ko sargā šie kalni, ir Austrija!

Advokāts, kā redzējām, netaupīja krāsas. Bet ko viņš panāca? Viņš pats juta, cik nedroši ir viņa argumenti, tāpēc beidza savu runu ar aicinājumu:

—   Netiesājiet ar naidu, bet labāk meklējiet ēdel- veisu, kas aug zem dzeloņkrūma!

Nirnbergas advokātiem bija sava izpratne par ēdel- veisu. Viņi arī Nirnbergā centās iegalvot, ka civilizētās valstīs nav nekādas vajadzības tiesāt kara noziedzniekus. Viens no advokātiem, runājot par pirmā pasaules kara vaininieku tiesas prāvām Leipcigā 1921. gadā, kuras būtībā beidzās ar visu kara noziedznieku attaisnošanu, bez aplinkiem pateica:

— Šīs prāvas drīzāk bija vajadzīgas satrakotajai publikai nekā valsts darbiniekiem. Ja sabiedriskajai domai tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitajā gadā būtu lauta brīva vaļa, tad tiesas prāvas kļūtu par naida un cietsirdības pilnām izrādēm, par kurām nākamajām paaudzēm vajadzētu kaunēties. Taču, pateicoties valsts darbiniekiem un juristiem, atriebības kliedzieni pārvērtās tiesību diženuma un likuma spēka demonstrācijā. Lai tad arī šī Tribunāla spriedums rod līdzīgu vērtējumu vēstures tiesas priekšā!

Paskat, kādus ēdelveisus meklēja Nirnbergas advokāti! Viņi biji gatavi aplaudēt, ja Nirnbergas prāva beigtos ar tādu pašu «tiesību diženuma» demonstrāciju kā prāvas 1921. gadā Leipcigā. Taču Nirnbergas tiesneši liedza viņiem šo prieku. Viņi neatrada ēdelveisus nedz zem Treblinkas, nedz Osvencimas dzeloņkrūmiem.

Ikviens, kas tajās dienās uzmanīgi lasīja rietumvalstu reakcionāro presi un tikpat uzmanīgi Nirnbergas tiesas zālē klausījās advokātu paziņojumus, nevarēja nepamanīt, cik pārsteidzoša ir uzskatu vienība un cik cieša ir sadarbība starp advokātiem mantijās un agresijas aizstāvjiem, kuri pauda savus uzskatus laikrakstu slejās un žurnālu lappusēs.

Advokāti mantijās protestē, ka pie atbildības par agresiju sauktas konkrētas personas. Un, atbalstot viņus, tūlīt uzstājas amerikāņu žurnāls «Atlantic».

Advokāti mantijās apstrid to vai citu apsūdzības pierādījumu. Un palīgā viņiem tūdaļ steidzas amerikāņu žurnāls «Nation». Žurnāls pat iet daudz tālāk, apgalvojot, ka visai šai prāvai trūkstot jebkādu pierādījumu un ka «apsūdzības raksts neatbilstot nedz vispārīgajiem tiesību principiem, nedz starptautiskajām tiesībām un krimināltiesībām».

Ar lielu gandarījumu Nirnbergas advokāti izlasīja arī žurnālu «Fortune», kas tieši tais dienās, kad notika asa diskusija par Tribunāla kompetenci tiesāt hitlerisko kliķi, rakstīja: «Kas attiecas uz galvenajiem noziedzniekiem, tad Maskavas deklarācija atturējās kaut ko minēt par viņu tiesāšanu. Tā vienīgi runāja par valdību lēmumu.» Un, lai nebūtu nekādu šaubu, par ko te ir runa, žurnāls atgādina Napoleona likteni, ko sodīja ar izsūtīšanu uz tuksnesīgu salu, pēc tam asiņainais iekarotājs «jau bija nekaitīgs». Secinājumi rodas paši no sevis: visas šīs piņķerīgās tiesāšanas vietā būtu daudz labāk atrast uz zemeslodes vēl kādu ekzotisku saliņu un pārcelt uz turieni Gēringu, Hesu, Ribentropu . . .

Tā vienā rindā sakļāvās divas hitlerisma aizstāvēšanas līnijas: oficiālā aizstāvēšanas līnija, ko pārstāvēja advokāti, un neoficiālā, ko plaši pārstāvēja Rietumu reakcionārie laikraksti un žurnāli.

Tie bija tie paši preses orgāni, kuft drīž viēft atklāti sāka aģitēt par vācu militārisma atjaunošanu, lai to no jauna pavērstu pret Padomju Savienību.

«jūs teiksit, ka esmu jums laupījis miegu»

Būdams padomju jurists, esmu pieradis, ka pirms jebkuras lietas izskatīšanas uz tiesas galda jau atrodas visi vajadzīgie materiāli, sabrošēti vienā vai vairākos sējumos. Izmeklēšanas orgāni, beiguši izmeklēšanu, sistematizē visus savāktos pierādījumus par tiesājamā vainīgumu un savlaicīgi iesniedz tos liesai.

Gluži citāda kārtība bija Starptautiskajā Kara Tribunālā. Tur bija pieņemta angļu un amerikāņu sistēma: tiesa sāk iztiesāt lietu… bez pašas lietas. Tiesnešu galds ir tīrs, un abas puses — apsūdzētāji un advokāti — prāvas gaitā uzrāda savāktos pierādījumus.

Tomēr pat no dogmatiski domājoša jurista viedokļa Starplauliskais Kara Tribunāls bija nesaudzīgi stingrs, atlasot un vērtējot katra tiesājamā vainīguma pierādījumus. Lai cik paradoksāli tas neskanētu, taču ari attieksmē uz šiem cilvēkiem tiesa piemēroja pazīstamo juridisko principu: nevienu neatzīst par vainīgu, kamēr tiesa nepierāda pretējo.

Nez vai lasītājs būtu jāpārliecina, cik sarežģīts, es pat leikšu — grandiozs, bija uzdevums savākt un atlasīt pierādījumus par veselas Eiropas lielvalsts valdības, nacistiskās partijas un tās vadītāju vainīgumu, pierādīt to cilvēku vainīgumu, kuri trīspadsmit gadus gatavojās sagrābt varu Vācijā, pēc tam sešus gadus apbruņoja zemi un gatavoja to agresijai, bet pēc tam vēl sešus gadus nepārtraukti veda karus un šo karu laikā pastrādāja jo smagus noziegumus. Tomēr Starptautiskais Kara Tribunāls spēja maksimāli rūpīgi veikt šo darbu.

Nirnbergas prāvu bieži sauc par dokumentu prāvu. Un tas ir pareizi. Lai gan Starptautiskais Tribunāls pienācīgu vērību veltīja gan liecinieku, gan pašu tiesājamo liecībām, gan visāda veida lietiskiem pierādījumiem, tomēr savā īpatsvarā un nozīmībā vissvarīgākie un visvairāk noteicošie bija dokumentālie pierādījumi. Kara beigu posmā sabiedroto rokās gan Austrumos, gan Rietumos nokļuva svarīgākie hitleriskās Vācijas arhīvi. Flensburgā atrada vācu ģenerālštāba arhīvu līdz ar visu operatīvo dokumentāciju, no kuras redzams, kā nacisti gatavoja un izraisīja agresīvos karus. Mārburgā konfiscēja Ribentropa arhīvu. Kādā Bavārijas pilī izdevās atrast rūpīgi noslēptu Rozenberga arhīvu.

Trešā reiha varasvīri vienmēr jo sīki fiksēja uz papīra visas savas izdarības. Nebija, acīm redzot, nevienas sēdes ar Hitlera vai viņa ministru piedalīšanos, par kuru nebūtu palikusi stenogramma vai sīkas piezīmes.

Gērings un Kaltenbrunners, Rozenbergs un Sīrahs pavēlēja slepkavot cilvēkus, laupīt, dedzināt un reizē rūpējās, lai visas šīs viņu pavēles, visus izteicienus, uzslavas un sodus obligāti fiksētu ne tikai uz papīra, bet arī kinolentē. Nākamajām paaudzēm nekas nedrīkstēja iet zudumā!

— Atklājiet uguni, un jūs apvienosit nāciju, — atkārtodams svešus vārdus, patētiski uzsauca Ribentrops Japānas vēstniekam Osimam, aicinot uz agresiju pret PSRS. Ribentrops vēlējās, lai šis viņa «vēsturiskais» aicinājums netiktu aizmirsts. Un to fiksēja sarunas protokolā.

Hansam Frankam bija savs speciālais personiskais ste- nogrāfists, kuram vārda pilnā nozīmē bija jāiet pa pēdām aiz ģenerālgubernatora kunga, fiksējot ikvienu viņa vārdu, ikvienu darbību. Kara beigu posmā pieraksti pildīja desmitiem sējumu solīdos ādas vākos

Dievs ir liecinieks, ka Franks toreiz vismazāk domāja par to, ka šis viņa sacerējumu krājums kā lietiskais pierādījums figurēs Starptautiskā Tribunālā. Taču jau pašā pirmajā tiesas prāvas dienā viņš ar nožēlu atcerējās savu dienasgrāmatu, dzirdēdams prokurora tiesai teiktos vārdus:

.— Mēs neprasām, lai jūs sodītu šos cilvēkus, pamatojoties tikai uz viņu ienaidnieku liecībām. Apsūdzības rakstā nav nevienas noda|as, ko nevarētu pierādīt ar grāmatām un dokumentiem.

Padomju Savienībā, kā zināms, jau kara laikā tika izveidota Ārkārtējā valsts korņisija vācu fašistisko iebrucēju un viņu līdzdalībnieku pastrādāto ļaundarību noskaidrošanai un izmeklēšanai. Līdzīgas kpņaisiias darbojās arī citās valstīs, kas bija cietušas no hitleriskās agresijas. Tādējādi pirms tiesas prāvas sākuma Nirnbergā bija sakrājies milzīgs daudzums atmaskojošo materiālu. Padomju delegācijas sastāvā šo materiālu izskatīšanā un pētīšanā piedalījās īpaša izmeklētāju grupa, ko vadīja valsts trešā ranga justīcijas padomnieks G. Aleksandrovs.

Vajadzēja atlasīt vissvarīgākos, visspilgtākos neapgāžamus pierādījumus, vajadzēja arī nopratināt dažus tiesājamos. Un Georgijs Aleksandrovs kopā ar savu pieredzējušo vietnieku S. Rozenblitu strādāja vaiga sviedros. Jau pirmajās dienās pēc viņa ierašanās Nirnbergā šis darbs vainagojās ar lielu panākumu — viņi uzgāja visos sīkumos detalizēto hitleriskā agresīvā pretpa- domju kara plānu, tā saukto «Barbarosas plānu».

Daudz interesantu materiālu bija Francijas, Anglijas un it sevišķi Amerikas delegācijas rīcībā. Vajadzēja iespēju robežās izskatīt arī šos materiālus, atlasot visu, kas varētu noderēt padomju prokuroriem. Vajadzēja būt pastāvīgā kontaktā ar amerikāņu, angļu un franču izmeklētājiem, kuri tāpat pratināja tiesājamos un lieciniekus. Visu šo lietderīgo koordinēšanos ar mūsu kolēģiem šai jomā nodrošināja Nikolajs Orlovs un Sergejs Piradovs. Ilggadēja prakse prokuratūras darbā, takta izjūta un labas zināšanas svešvalodās ļāva viņiem sekmīgi veikt savu uzdevumu, kas nebūt nebija no vieglajiem.

Tiesas prāvas gaitā dokumentu skaitam bija nepārtraukti jāpieaug: katrs no četru lielvalstu prokuroriem, uzrādot tiesai kādu pierādījumu, vienlaikus nodeva attiecīgo materiālu norakstus visām citām delegācijām. Bez tam mūsu delegācijai visu laiku piesūtīja arvien jaunus un jaunus materiālus no Padomju Savienības un citām zemēm. Pēc katra no tiem varēja rasties vajadzība jebkurā brīdī. Tādā prāvā kā Nirnbergas process nebija iespējams efektīvi iztiesāt lielu bez labi noorganizēta dokumentu dienesta un milzīgā pierādījumu materiāla zinātniskas sistematizēšanas. Piešķirot tam lielu nozīmi, padomju galvenais prokurors R. Rudenko nozīmēja par dokumentu daļas vadītāju profesoru D. Ka- revu, kuram labs palīgs visas tiesas prāvas laikā bija Tatjana Iļericka.

Tāda pati dokumentu daļa tika noorganizēta arī Starptautiskā Kara Tribunāla padomju tiesnešu aparātā. Te pierādījumu materiālu sistematizēšanu veica justīcijas majors A. Ļvovs un G. Bobkova-Basova.

Tuvojoties tiesas prāvas noslēguma posmam, aizvien lielāka kļuva vajadzība vispārināt Starptautiskajam Kara Tribunālam uzrādītos pierādījumu materiālus. Bija jāsastāda ļoti daudz dažādu izziņu, memorandu, tabulu. Vārdu sakot, bija visnotaļ jāpalīdz padomju pārstāvjiem Tribunālā tiesas prāvas rezultātu apspriešanas un sprieduma sagatavošanas periodā. Sākumā mums nebija cilvēka, kas varētu lietpratīgi veikt šo darbu. Un tad no Maskavas izsauca Aleksandru Luņevu. Jau pirms kara viņš bija beidzis Kara juridiskās akadēmijas ad- junktūru un 1945. gadā bija šīs akadēmijas pasniedzējs. Kopā ar majoru Ļvovu viņam izdevās īsā laikā paveikt lielu darbu, apkopojot tiesas materiālus: vajadzīgajā brīdī padomju tiesneši saņēma lietas par atsevišķām noziegumu grupām un par katru tiesājamo.

Nirnbergas tiesas prāva, aikārtoju, bija galvenokārt dokumentu prāva. Galvenā nozīme tajā bija rakstveida pierādījumiem. Taču lidz ar dokumentiem te pilnā apjomā tika likti lietā arī citi līdzekļi, lai noteiktu tiesājamo vainīgumu, to skaitā arī liecinieku mutvārdu liecības. Liecinieku sastāvs bija ārkārtīgi daudzveidīgs. Aiz liecinieku pults varēja redzēt gan nacistisko ministru Lamersu, gan Hitlera personisko šoferi Kempku, gan feldmaršalu Keselringu, gan Austrijas ārlietu ministru Gvido Šmitu, gan atbildīgo gestapo ierēdni Gizē- viusu, gan vienu no gestapo terora upuriem Šmagļevsku, gan redzamus kultūras darbiniekus (kā, piemēram, padomju akadēmiķi J. Orbeli), gan kulta kalpotājus.

Liecinieki, kā parasti, bija iedalīti divās kategorijās: tādos, ko izsauc apsūdzētāji, un tādos, ko izsauc advokāti. Īstenībā tomēr iznāca tā, ka pēc savām liecībām viņi gaužām maz atšķīrās cits no cita.

Kā jau redzējām, Keitelis un Jodls visādi centās iegalvot, ka trešā reiha armija audzināta «prūšu karavīru cildeno tradīciju garā», bet visus briesmu darbus pastrādājuši esesieši. Sakarā ar to tiesas "sēdēs norisinājās īstas vārdu kaujas starp lieciniekiem — armijas ģenerāļiem un armijas esesiešiem. Tas jāatgādina arī tāpēc, ka Keiteļa toreizējā versija tagad kļuvusi par Bonnas propagandas oficiālo līniju — nomazgāt baltus daudzos hitleriskās ģeneralitātes pārstāvjus, kuri ar Bonnas svētību šodien vada bundesvēru.

Pie liecinieku pults parādās bijušais feldmaršals Man- šteins. Priekšsēdētājs liek viņam dot zvērestu. Viens no vērmahta vadītājiem dieva priekšā svinīgi zvēr «teikt patiesību, tikai patiesību, neko citu kā vienīgi patiesību». Taču, tikko pateicis šos sakramentālos vārdus, feldmaršals sāk nekautrēdamies melot. Viņš noliedz, ka viņa komandētajā armijā darbojusies īpaša operatīvā grupa cilvēku masveida iznīcināšanai, taču tūlīt vinu pieķer melos cits liecinieks — ievērojamais esesietis Olendorfs, minētās operatīvās grupas vadītājs. Man- šteins, izrādās, pats devis viņam norādījumus par padomju civiliedzīvotāju masveida iznicināšanu, un tieši pēc viņa (Manšteina) rīkojuma daudziem tūkstošiem upuru nolaupītie pulksteņi tika izdalīti kā dāvanas armijas virsniekiem. Pārējās vērtīgās mantas (zelta zobu protēzes, gredzeni, aproces), kas piederēja nobendētajiem, pēc rūpīgas uzskaites nosūtīja uz Berlīni, uz impērijas banku.

Daudzus gadus pēc Manšteina nopratināšanas man gadījās piedalīties preses konferencē Maskavā sakarā ar tiesas prāvu Koblencā pret kādu esesiešu barvežu grupu, kas bija pastrādājusi jo smagus noziegumus

Baltkrievijas teritorijā. Bargu runu toreiz teica mans vecais draugs un kolēģis no Nirnbergas tiesas prāvas laikiem Vasilijs Samsonovs. VFR valdība neatjāva viņam Koblencas prāvā pārstāvēt cietušo pusi — Baltkrievijas tautu. Bonnas varas orgāni aizliedza to darīt arī Georgam Aleksandrovam, bijušajam padomju delegācijas izmeklēšanas daļas priekšniekam Nirnbergas tiesas prāvā. Lai izskaidrotu šādas rīcības īstos iemeslus, pietiek minēt kaut vai vienu piemēru par svarīgajiem pierādījumu materiāliem, ko padomju juristi gribēja nodot Koblencas tiesas rīcībā. Nacistiskās okupācijas laikā (no 1942. līdz 1944. gadam) reihskoini- sāra Lozes resora finansu nodaļu Rīgā vadīja Vialons. 1942. gada 25. septembrī Vialons parakstīja direktīvu Rīgas, Tallinas, Kauņas un Minskas ģenerālkomisāriem par to, kā jārīkojas ar dažādām mantām «no ienākušā ebreju īpašuma», tas ir, tieši no tā, kas palika pāri pēc masveida apšaušanām. Visvairāk Vialonu interesēja upuriem atņemtās zeltlietas, izlauzti žokļu kauli ar zelta kronīšiem. Tāpēc viņš savā slepenajā direktīvā prasīja:

«… Visus zelta un sudraba priekšmetus precīzi saskaitīt, aprakstīt un pārsūtīt manā rīcibā . . . Sarakstu norakstus iesniegt man.»

Patlaban Fridrihs Vialons ieņem Bonnas. ekonomiskās sadarbības valsts sekretāra amatu. Kā gan var ļaut Kob- lencā uzstāties padomju juristiem, kuru rīcībā ir tik bīstami materiāli pret Vialonu?

Taču atgriezīsimies Nirnbergā.

Starptautiskajā Tribunālā liecina bijušais Osvencimas nometnes komandants Rūdofs Hess. Kad viņam jautā, cik cilvēku nobendēti Osvencimā, viņš aukstasinīgi, izraisot visos klātesošajos nervu trīsas, atbild:

—    Divarpus miljoni cilvēku.

Viņš papildina savas ziņas ar precīziem aprēķiniem par to, kāda bija kairas krematorijas krāsns dienas caurlaide. Tiesājamie Hesa pratināšanas dienu vēlāk nosauca par «vismelnāko tiesas prāvas dienu».

—   Cilvēki to neaizmirsīs tūkstošiem gadu, — šausmās izdveš Franks.

Sevišķs pamats uzskatīt šo dienu par «melnu» bija Alfrēdam Rozenbergam, kas sevišķi centīgi īstenoja hitleriešu politiku Austrumos. Viņš sūkstījās:

NOZIEGUMS UN SODS.

1938. gads. Minhene. Ar pavēlošu žestu Ribentrops liek Daladjē parakstīt kaunpilno nolīgumu.

1946. gads. Ribentrops uz apsūdzēto sola Nirnbergā.

Rūdolfa Hesa pratināšana.

Ernsts Kaltenbrunners. «Lielinkvizitora» transporta līdzeklis Nirn- bergā.

—    Apsūdzētāji izspēlēja ar mani nelāgu triku, nopratinot Hesu tieši pirms manis. Es nokļūšu ļoti neveiklā

situācijā …

Bet tagad tiesneši izsauc liecinieku Lahūzenu, un divi plecīgi amerikāņu 'kareivji ieved plikpaurainu cilvēku, kas ģērbies militārā formas tērpā bez uzplečiem. Uz apsūdzēto sola atkal manāms satraukums. Kanarisu, vācu militārās izlūkošanas dienesta priekšnieku, Hitlers pakāra par piedalīšanos 1944. gada jūlija sazvērestībā. Taču viņa vietnieks Lahūzens palika dzīvs, un tiesājamie no tā nekā laba nevarēja sagaidīt. Gērings un Kei- telis tūlīt pietvīka. Bet, kad Lahūzens mierīgā balsī, atsaukdamies uz dokumentiem, sāka^stāstīt par Gēringa, Keiteļa un Jodla piedalīšanos VaršaVās bombardēšanā, poļu inteliģences iznīcināšanā, Gleivicas provokācijā, bijušais reihsmaršals pagalam zaudēja pašsaval- dīšaņos.

—    Nodevēji — viņš šņāca. — Tas ir viens no tiem, ko mēs aizmirsām divdesmitajā jūlijā. Hitleram bija taisnība: mūsu izlūkošanas dienests ir bijis nodevēju midzenis. Nav nekāds brīnums, ka mēs zaudējām karu. Mūsu pašu izlūkošanas dienests pārdevies ienaidniekam.

Kad Lahūzenam vēlāk pastāstīja par šo Gēringa tirādi, arī viņš noskaitās:

—   Pēc tam kad nogalināti miljoniem cilvēku, viņi vēl runā par godu! …

Bija laiks, kad nedz Gēringam pret Lahūzenu un viņa šefu Kanarisu, nedz viņiem abiem pret Gēringu nebija it nekādu pretenziju. Bet pēc tam, kad Lahūzens bija vēl laikā paspējis atstāt grimstošo kuģi, bet Gēringam tas nebija izdevies, viņi kļuva nāvīgi ienaidnieki. Gērings cenšas iztēlot, it kā Vācijas sakāve pirmām kārtām izskaidrojama ar izlūkošanas dienesta nodevību, lai gan viņi, protams, itin labi zināja, ka īstie iemesli bija daudz dziļāki. Taču daudz vieglāk bija uzvelt visu vainu Kanarisam, Lahūzenam. Hermanis Gērings vispār vienmēr atzina par labāku vainu uzvēli citiem, līdzko tiesa sāka izvirzīt nopietnas apsūdzības pret viņu pašu.

Laikam vienīgi Ribentrops nesaprata Lahūzena rīcības jēgu un cerībā uz lojālāku attieksmi pret sevi gribēja ar advokāta starpniecību uzdot viņam dažus jautājumus. Taču advokāts bija tālredzīgāks un kategoriski atteicās to darīt:

—    Nevajag uzdot tik daudz jautājumu. Jūs taču redzat, ka tie pārvēršas par bumerangu . . .

Vispār bija ērmoti vērot tiesājamo sašutumu par tādiem lieciniekiem kā Lahūzens, kuri vēl gluži nesen vienmēr un visur bija daudzinājuši savu «uzticību un mūžīgu padevību» trešā reiha vadītājiem. It kā hitleriskās Vācijas varasvīri, kuri tagad sēdēja uz apsūdzēto sola, paši būtu izrādījuši lielāku «idejiskumu» un «godprātību» savās savstarpējās attiecībās.

Viena no visspilgtākajām personām liecinieku vidū, neapšaubāmi, bija SS karaspēka ģenerālis Bahs-Zelev- skis. Šo liecinieku advokāti centās izmantot, lai pierādītu, ka visus noziegumus kara laikā pastrādājuši SS un gestapo, bet vācu ģeneralitāte, vācu virspavēlniecība, tajos nekad nav piedalījusies un starp vērmahtu un SS nav bijis nekādu sakaru.

Bahs-Zelevskis pastāstīja tiesai par noziedzīgajām metodēm, ko hitlerieši lietoja, lai iznīcinātu sagūstītos partizāņus un reizē, aizbildinoties ar cīņu pret partizāniem, nežēlīgi izrēķinātos ar mierīgajiem iedzīvotājiem. Viņš pastāstīja, ka cīņai pret «partizāņiem» tikušas sa- lormētas īpašas apakšvienības no kriminālnoziedzniekiem. Bet uz jautājumu, vai vērmahta virspavēlniecība bijusi informēta par šiem noziegumiem, viņš mierīgi atbildēja:

—    Metodes bija vispārzināmas, tāpēc arī armijas vadībai vajadzēja par tām zināt.

Pārtraukuma laikā Gērings vai trakoja aiz niknuma. Apsūdzības sols tikko spēja viņu valdīt.

—    Viņš ir netīrs, nodevīgs cūka! Viņš taču pats ir asiņains slepkava, kas pārdod dvēseli, lai glābtu savu smirdošo kaklu.

Tā «tiesājamais Nr. 1» reaģēja uz Baha-Zelevska atzīšanos.

Arī Jodls, ko sevišķi skāra Baha-Zelevska liecības, pietvīka gluži sarkans aiz dusmām.

—    Pajautājiet viņam, vai viņš zina, ka Hitlers viņu cildināja kā priekšzīmīgu karotāju pret partizāņiem, — ģenerālis caur zobiem izgrūda savam advokātam. — Nu, pajautājiet šai netīrajai cūkai par to!

Un šai «netīrajai cūkai» to pajautāja. To darīja Gēringa advokāts Štāmers. Patiesibu sakot, sevišķas nozīmes tam nebija, jo Bahs-Zelevskis, labi saprazdams, ka visas pūles izvairīties no atbildības ir veltīgas, nemaz nenoliedza savu personisko piedalīšanos visos šajos noziegumos. Bet, lai būtu kā būdams, jautājums bija uzdots.

Štāmers. Vai jūs zināt, ka Hitlers un Himlers jūs sevišķi slavēja par nežēlīgajām represijām, ko jūs vērsāt pret partizāņiem un par kurām jūs ari saņēmāt apbalvojumus?

Bahs-Zelevskis. Visus apbalvojumus, sākot ar sprādzi dzelzs krustam, es saņēmu par -operācijām frontē no armijas pavēlniecības. *

Tāda atbilde aizstāvjiem bija vajadzīga vismazāk. Taču visai interesants ir tas apstāklis, ka gan jautājumā, gan atbildē izteikta patiesība.

Kad Bahs-Zelevskis pabeidza savu liecību un, dodamies ārā no zāles, gāja garām Gēringam, tas viņam uzkliedza tā, ka varēja dzirdēt visi:

— Schweinehund!

Baha-Zelevska seja pieplūda asinīm, bet viņš Gēringam neko neatbildēja. Tulki netulkoja šo lamu vārdu, lielākā daļa klātesošo ari bez tulkojuma saprata, ko nozīmē «Schweinehund».

Pēc šī starpgadījuma lieciniekus nekad vairs neveda gar apsūdzēto solu. Viņus sāka vest pa durvīm, pa kurām parasti gāja Lulki. Bet Gēringam pulkvedis Endrjuss nolasīja morāli un par sodu aizliedza veselu nedēļu izsniegt viņam tabaku.

Taču Gērings nebija tālu no patiesības, apveltījot Bahu-Zelevski ar epitetu «Schweinehund». Sis esesietis patiešām bija īsts neģēlis, Hitlera asinssuns. Un tomēr, atrazdamies amerikāņu okupācijas zonā, viņš bez grūtībām spēja izvairīties no atbildības par saviem kara laikā pastrādātajiem noziegumiem. Tikai pēc piecpadsmit gadiem viņu apcietināja un tiesāja turpat Nirnbergā. Taču ne jau par simtiem tūkstošiem slāvu un ebreju nobendēšanu, bet gan par to, ka «garo nažu naktī» (apspiežot Rēma puču) viņš nošāvis Austrumprūsijas muižnieku fon Hobergu, kurš, gan pats būdams esesietis, tika turēts aizdomās par sakariem ar vecajiem reihs- vēra ģenerāļiem. Baham-Zelevskim nudien nebija pamata sūdzēties par Rietumvācijas justīciju: viņam piesprieda tikai brīvības atņemšanu uz četriem gadiem.

Kādā 1946. gada jūlija dienā, nokārtojis kārtējos jautājumus, es uzkāpu tiesas zālē un tur noklausījos advokāta Berholda runu. Pirmais teikums, ko dzirdēju, skanēja diezgan dīvaini:

— Nirnbergieši nevienu nepakar, iekams viņi to nav notvēruši.

Tikai pēc divām trim minūtēm nopratu, ka advokāts bija citējis šo viduslaiku sakāmvārdu sava aizstāvamā Bormaņa interesēs.

Martins Bormanis ilgus gadus bija Rūdolfam Hesam štāba priekšnieks, bet pēc viņa aizlidošanas uz Angliju 1941. gada maijā pats kļuva par Hitlera vietnieku nacionālsociālistiskajā partijā. Pēdējās kara dienās Bormanis nozuda, un viņu tiesāja aizmuguriski. Bija pamats domāt, ka viņš palicis dzīvs, un arī pašreiz laiku pa laikam presē parādās dažu personu paziņojumi, ka viņi redzējuši Bormaņi dažādās zemeslodes malās, bet lielākoties gan Dienvidamerikā.

Padomju žurnālists Ļevs Bezimenskis apkopojis šos paziņojumus un sastādījis diezgan ticamu versiju par Martina Bormaņa nozušanu un tālākajiem klejojumiem. Aizbēdzis no kauju pārņemtās Berlīnes, viņš pēc kāda laika parādījās Austrijā, bet pēc tam pārcēlās uz Dāniju. No turienes Bormaņa pēdas ved uz Itāliju, kur viņu savās skavās uzņēma katoļu baznīca. Ar tās palīdzību Bormanis pārvācās uz Spāniju, bet vēlāk uz ilgu palikšanu ierīkojās aizbēgušo nacistu apsolītajā zemē — kādā valsti Dienvidamerikā.

Taču lāgiem Rietumu prese publicē arī gluži citāda rakstura «sensacionālas» ziņas. Reiz, piemēram, kāds Jaroslavs Dediks apgalvoja, ka esot personiski bijis klāt, kad Berlīnē apglabāts Bormaņa līķis. 1945. gada maijā Dediku aicināja uz Berlīni, un te viņš nokļuva neveiklā stāvokli. Viņš nekādi nevarēja pierādīt, ka apglabājis tieši Bormaņa līķi. Bet pats galvenais — Dedika norādītajā vietā vispār neizdevās atrast nekādu līķi. Pēdējā laikā uzradies ne mazums tādu «liecinieku», un tas neviļus vedina uz domām, ka vēl šobaltdien kāds ir JoLi ieinteresēts, lai Bormaņi uzskatītu par mirušu.

Intensīvi mēģinājumi apliecināt partijas kancelejas priekšnieka nāvi un tādējādi aizkavēt viņa tālāko meklēšanu tika izdarīti'jau.Nirnbergas tiesas prāvas dienās. Pēc advokātu prasības toreiz tiesa nopratināja Erihu Kempku — impērijas kancelejas garāžas priekšnieku un Hitlera personisko šoferi. Viņš bija viens no tiem nedaudzajiem, kam it kā gadījies paša acīm sekot notikumiem, kas saistīti ar Bormaņa noslēpumaino pazušanu.

Šo liecinieku kā pirmais pratii^ja advokāts Berholds, un, atbildot uz viņa jautājumiem* Kempka liecināja:

—    Pēdējo reizi reihsleiteru Martinu Bormaņi redzēju naktī no tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada pirmā uz otro maiju pie Frīdrihštrāses stacijas. Bormanis man jautāja, kāds stāvoklis stacijas rajonā un vai tur iespējams izlauzties cauri. Es teicu, ka tas gandrīz nav iespējams, jo tur notiek ļoti sīvas kaujas. Pēc tam viņš man jautāja, vai tur varot izlauzties ar tankiem. Es atbildēju, ka viss ir atkarīgs no tā, kā šis mēģinājums būs organizēts. . . Pēc tam patiešām ieradās vairāki tanki un bruņumašīnas. Ap tiem izveidojās vairākas grupas . . . Pēkšņi pirmo tanku, kuram līdzās gāja Mārtiņš Bormanis, ķēra tiešs trāpījums. Domāju, ka no kāda loga šāva ar prettanku šāviņiem. Tanks uzsprāga gaisā. Manuprāt, tai pusē, kurā gāja Martins Bormanis, uzliesmoja uguns. Mani pašu sprādziens aiztrieca sānis, un es zaudēju samaņu. Kad atguvos, es, liesmu apžilbināts, neko neredzēju …

Advokātu Berholdu šī liecība apmierināja tikai daļēji. Visādi cenšoties saņemt apstiprinājumu, ka Bormanis sprādzienā gājis bojā, viņš uzdod Ēriham Kempkam uzvedinošu jautājumu!

—    Lieciniek, vai jūs šajos apstākļos redzējāt, ka, ugunij uzliesmojot, Martins Bormanis pakrita?

Un liecinieks sāk «nākt pie saprašanas»:

—    Jā, es pamanīju vienu Martina Bormaņa kustību. Viņš, manuprāt, krita, sprādziens viņu notrieca.

Advokāts jautā vēl kategoriskāk:

—   Šis sprādziens bija tik stiprs, ka, spriežot pēc jūsu vērojumiem, Martins Bormanis tajā gāja bojā?

Kempka, nu visā pilnībā saprazdams savu uzdevumu, tagad jau atbild noteiktāk:

—        Jā, esmu pārliecināts, ka sprādziens bija tik spēcīgs, lai viņš zaudētu dzīvību .. .

Starptautiskā Tribunāla tiesneši paši reti pratināja lieciniekus, gandrīz visos gadījumos Jaujot to darīt apsūdzētājiem un aizstāvjiem. Taču šoreiz pratināšanā iejaucās pats Starptautiskā Kara Tribunāla priekšsēdētājs.

Priekšsēdētājs. Cik tālu jūs bijāt no Bormaņa?

Kempka. Apmēram trīs metri.

Priekšsēdētājs. Pēc tam šāviņš ķēra tanku?

Kempka. Nē, man šķiet, ka tanku ķēra nevis šāviņš, bet no loga sviesta faustpatrona.

Priekšsēdētājs. Pēc tam jūs redzējāt uzliesmojumu un zaudējāt samaņu?

Kempka. Pēc tam es pēkšņi ieraudzīju liesmu un pēc mirkļa pamanīju, ka reihsleiters Bormanis un valsts sekretārs Naumanis tika atsviesti no tanka. Es pats arī šai brīdī tiku aiztriekts sānis un zaudēju samaņu. Kad atguvu samaņu, es neko nevarēju redzēt. Sāku virzīties rāpus un rāpoju tikmēr, kamēr ar galvu uzdūros prettanku aizsprostam …

Kad pēc tam Kempku pratināja cits tiesnesis — amerikānis Frensiss Bidls, — viņa atbildes kļuva arvien ne- noleiktākas.

Bidls. Kādā attālumā jūs atradāties no tanka, kad tas uzsprāga?

Kempka. Domāju, ka trīs vai četru metru attālumā.

Bidls. Bet kadā attālumā no šī tanka sprādziena laikā atradās Bormanis?

Kempka. Domāju, ka viņš ar vienu roku turējās pie tanka.

Bidls. Jūs sakāt «domāju». Pasakiet, — vai jūs viņu patiešām redzējāt vai neredzējāt?

Kempka galīgi sapinās savās liecībās. Viņa atbilde pēkšņi skanēja šādi:

—        Es Bormaņi neredzēju tieši pie tanka. Lai neatpaliktu no tanka, es arī pie tā turējos.

Te jau visi saprata, ka šim lieciniekam pagalam neveicas: vienā gadījumā viņš apgalvo, ka pats atradies

triju vai četru metru attālumā no tanka, bet citā gadījumā liecina, ka turējies pie tā ar roku; vienā gadījumā apgalvo, ka Bormanis arī turējies ar vienu roku pie tanka, bet otrā gadījumā saka, ka vispār viņu nav redzējis pie tanka,'Ņemot turklāt vērā, ka viss aprakstītais, kā to stāstīja liecinieks, noticis starp pulksten diviem trijiem naktī, necaurredzamā tumsā, nav grūti iedomāties, cik bagāta ir Ēriha Kempkas fantāzija. Dīvaini gan, ka cilvēks, kas turējies pie tanka, tam uzsprāgstot, nedabūja ne mazāko ievainojumu. Toties viņš bija «cieši pārliecināts», ka Bormanis sprādzienā gājis bojā. ^

Uz visiem, kas Eriha Kempkas "pratināšanas laika atradās tiesas zālē, viņš atstāja ndžēloj'am^' melkuļa iespaidu. Liecinieks ne tikai nepalīdzēja advokātam Berholdam, bet izjauca visu viņa argumentāciju par labu versijai, ka reihsleiters nav starp dzīvajiem. Par spīti visiem aizstāvju stiķiem, Starptautiskais Tribunāls aizmuguriski piesprieda Martinam Bormanim nāves sodu pakarot.

Starp citu atzīmēšu, ka Nirnbergas prāvas gaitā kāds apgalvoja, ka arī Eihmanis ir miris. Taču aizritēja piecpadsmit gadu, un viņš «uzcēlās no miroņiem», pēc tam tika tiesāts un pakārts.

Tiesa pratina liecinieci Marī Klodu Vaijanu-Kutirjē. Viņas vārds bija labi pazīstams — daudzus gadus viņa Francijā bija pašaizliedzīgi cīnījusies pret fašismu. Bet, kad nacistiskie karapūļi okupēja Franciju, Marī Klodu apcietināja, ieslodzīja Osvencimā un pakļāva visām Dantes elles mocībām.

Uz apsūdzētāja jautājumu lieciniece atbild, ka viņa ir Satversmes sapulces deputāte, apbalvota ar Goda Leģiona ordeni. Viņu apcietināja 1942. gada 9. februārī Petēna policija. Hitlerisko varas iestāžu rokās viņa nodota pēc sešām nedēļām. Santē cietumā blakuskamerā atradušies filozofs Zoržs Politcers un pazīstamais fiziķis Žaks Solomons. Saklaudzināšanās ceļā Zoržs Politcers paziņojis, ka nacisti viņu spīdzinājuši, gribēdami piespiest rakstīt teorētiskas brošūras, kas slavētu nacionālsociālismu, bet, kad viņš kategoriski atteicies izpildīt šo neģēlīgo prasību, draudējuši ieskaitīt viņu pirmajā nošaujamo ķīlnieku grupā . . .

Marī Kloda turpina savu baismo stāstu:

—    Uz Osvencimu mani nosūtīja tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada divdesmit trešajā janvārī. Mani ieskaitīja grupā, kas sastāvēja no divsimt trīsdesmit francūzietēm. Musu vidū bija arī Daniela Kazanova, kas gāja bojā Osvencimā.

Pēc tam viņa nosauc vēl vienas nelaimīgās vārdu — Anete Epo.

—    Ne mūžam neaizmirsīšu! — iesaucās Marī Kloda. — Aneti iesēdināja kravas automobilī, lai nogādātu gāzētavā. Viņa saudzīgi atbalstīja sirmgalvi Kulinu Poršē un, kad automobilis sāka braukt, mums uzsauca: «Ja atgriezīsities Francijā, atcerieties manu mazo puisēnu!» Pēc tam visas sāka dziedāt «Marseljēzu».

Ar dziļu satraukumu lieciniece stāsta par zemiskajām krāpšanas metodem, ko nacisti pielietoja, lai izvairītos no «nevēlamiem starpgadījumiem» cilvēku masveida iznīcināšanas akcijās:

—    Ešelonu sagaidīja orķestris, kas sastāvēja no jaunām, glītām, baltās blūzēs un zilos matrožu brunčos tērptām ieslodzītajām. Viņas spēlēja ārijas no operetes «Jautrā atraitne» un barkarolu no «Hofmaņa stāstiem». Atbraucējām teica, ka tā esot darba nometne, un pēc tam tos, ko atlasīja nobendēšanai ar gāzi, tas ir, sirmgalvjus, bērnus un mātes, ieveda sarkanā ķieģeļu ēkā …

Kad liecināja Marī Kloda, tiesas zālē valdīja tāds klusums, ka auss viegli uztvēra stenogrāfistu spalvu čirkstoņu./Visu skatieni bija pievērsti lieciniecei, kas atsedza aizvien jaunus un jaunus baismās traģēdijas faktus:

Nometnē bija meitene, ko sauca par Marī. No deviņiem savas ģimenes locekļiem dzīva bija palikusi viņa viena: māte, visi brāļi un māsas jau bija noindēti ar gāzi. Bet Marī piespieda izģērbt jaunas nāvei nolemto cilvēku partijas pirms nosūtīšanas uz gāzētavu. Kad viņi bija iegājuši šajā kamerā, kas ārēji atgādināja dušas telpu, tajā pa griestos ierīkotu lūku iemeta kapsulas ar gāzi. Kāds esesietis pa īpašu lodziņu novēroja, kas notiek telpas iekšpusē. Pēc piecām vai sešām minūtēm viņš deva signālu, cilvēki gāzmaskās (ari tie bija ieslodzītie) atvēra durvis, iegāja kamerā un izvilka no tās nedzīvos ķermeņus, kuri pirmsnāves mokās parasti bija krampjaini saķērušies, tā ka bija ļoti grūti tos aldalit. Pēc tam ieradās cita komanda, kas līķiem izrāva zelta zobus un zobu protēzes. Zelta meklēšana turpinājās pat vēl pēc kremācijas, kad rūpīgi tika izsijāti pelni.

Marī Kloda ziņoja tiesai par vēl vienu drausmīgu provokāciju. Kad Osvencimā ieradās ebreji no Salonikiem, tiem izsniedza pastkartītes un sagatavotu tekstu, liekot viņiem to pašrocīgi pārrakstīt: «T^ mēs esam labi iekārtojušies: mums ir darbs, pret muqjs izturas labi, un uzturs ir labs. Gaidām jūs ierodamii ēs.»-lkvienu piespieda nosūtīt tādu atklātni saviem radiniekiem. Bet apakšā jau bija iepriekš uzrakstīta nosūtītāju adrese — Valdzē (lai gan īstenībā tādas apdzīvotas vietas nemaz nebija).

—    Nezinu, — teica Marī Kloda, — vai šī metode tika lietota arī citur, bet Grieķijā (tāpat kā Slovākijā) veselas ģimenes ieradās vervēšanas birojos Salonikos un izteica vēlēšanos pievienoties saviem tuviniekiem. Atceros kādu filoloģijas profesoru no Salonikiem, kas ar šausmām ieraudzīja atbraucēju vidū savu tēvu.

Ja.u atzīmēts, ka daudzi tiesājamie un viņu advokāti centās tiesā pierādīt, ka Osvencimā, Maidaneka un līdzīgas nāves fabrikas bijušas Himlera valstība un vērmahtam ar to nav bijis ne mazākā sakara. Taču Marī Kloda ar savām liecībām deva iznīcinošu triecienu šai leģendai. Viņa ziņoja, ka Osvencimas nometni līdz ar esesiešiem apsargāja arī armijas kareivji un virsnieki.

Šī lieciniece sagādāja advokātiem daudz rūgtu brīžu un raižu. Cenzdamies mazināt viņas liecību nozīmi, advokāts Nelte teica:

—    Es labi saprotu šo cilvēku naidu: viņu pārdzīvotās ciešanas bijušas tik smagas, ka grūti no viņiem gaidīt objektivitāti.

Ko var teikt par šādu advokāta sentenci? Hitleriskajās koncentrācijas nometnēs bija tikai divas cilvēku kategorijas: noziedznieki un cietušie, slepkavas un slepkavojamie, bendes un spīdzināmie. Trešā ceļa, kā mēdz teikt, te nebija. Bendes esesiešu formas tērpos neizsūtīja ielūgumus uz savām asiņainajām orģijām. Ko tad šādā gadījumā vajadzēja aicināt tiesā par lieciniekiem? Kam pēc advokātu loģikas varēja ticēt? Kādu cilvēku liecības tiesa varēja ņemt vērā un atzīt par objektīvām? Benžu un slepkavu vai viņu upuru, kas brīnumaini bija izglābušies no nāves?

Uzbrukumā metās arī doktors Markss. Viņš nolēma tūlīt uz vietas parādīt, ka Marī Kloda Vaijana-Kutirjē «nebūt nav kompetenta» jautājumos, par kuriem viņa liecināja.

—    Kā var izskaidrot faktu, ka jūsu rīcībā izrādījās statistiskas ziņas, piemēram, par septiņsimt tūkstošu Ungārijas ebreju ierašanos?

Marī Kloda bez kavēšanās apmierina advokāta ziņkāri: viņai izdevies iegūt šīs ziņas, strādājot nometnes kancelejā. Advokāts cenšas viņu samulsināt:

—   Apgalvo, ka no Ungārijas atvesti tikai trīssimt piecdesmit tūkstoši ebreju. Tādas ziņas sniedzis gestapo ierēdnis Eihmanis.

Kloda dod sarkasma pilnu atbildi.

—     Nevēlos strīdēties ar gestapo. Man ir nopietns pamats domāt, ka gestapo ziņojumi bieži vien nav precīzi.

Ar grūtībām izlocījies no Osvencimas temata, advokāts Markss pāriet uz citu, kā viņš domā, mazāk bīstamu.

—    Vēl viens jautājums, liecinieces kundze. Līdz tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajam gadam jūs varējāt novērot, kā vācu kareivji uzvedās Parīzē. Vai tad vācu kareivji tur izturējās nepiedienīgi un vai tad viņi nemaksāja par visu, ko paņēma?

Un atkal Marī Klodas atbilde viņu satriec:

—    Nezinu, vai viņi maksāja par to, ko paņēma vai ne. Bet, kas attiecas uz piedienīgu izturēšanos, tad pārāk daudz manu draugu un tuvinieku ir nogalināti vai nobendēti, lai mans uzskats šajā jautājumā neatšķirtos no jūsējā.

Jau galīgi izsists no līdzsvara, advokāts tomēr raida cīņā pēdējo līdzekli, lai sakompromitētu Marī Klodu:

—    Sakiet, lūdzu, lieciniece, ja tur, Osvencimā, bija tik briesmīgi slikti, tad kā gan jūs palikāt dzīva, kāpēc nenomirāt?

Un tālāk tādā pašā garā:

—    Kāpēc jūs tik labi izskatāties? Kāpēc neatrodaties slimnīcā?

Sis advokāta zemiskums radīja rezonansi tālu aiz Nirnbergas Tiesu pils sienām. Laikraksts «Berliner Zei- tung» publicēja rakstu, kas beidzās ar šādiem vārdiem:

«Nevar, protams, cilvēkam aizliegt izteikt savas simpātijas. Runa vienīgi ir par to, ko par šo cilvēku pēc tam var domāt . . . Cilvēks, kas neuzskata par vajadzīgu klusēt, dzirdot liecību par hitlerisma upuru šausmīgajām ciešanām, bet, gluži otrādi, cenšas tās vērst par labu sadistiskajiem slepkavām, ūk. visiem laikiem jāiz- stumj no godīgu cilvēku sabiedrība^

Bet pēc dažām dienām slēgtā Tribunālā" sēdē' priekšsēdētājs paziņoja, ka no doktora Marksa ienākusi sūdzība. Advokāts tajā izteicis sašutumu, ka Berlīnes laikraksts viņu apvainojis.

Man šķita, ka Tribunāls šajā gadījumā varēja pieņemt tikai vienu lēmumu: aizrādīt advokātam par viņa netaktisko izturēšanos. Taču notika citādi. Pilnīgi negaidot amerikāņu tiesnesis Pārķers noturēja niknu ķengu runu pret laikrakstu.

Es pazinu Pārķeru jau daudzus mēnešus pēc kopējā darba tiesas prāvā. Viņš bija diezgan nosvērts cilvēks. Bet šajā gadījumā tiesnesi vairs nevarēja ne pazīt. Viņš trieca dūri pret galdu un pat izmeta šādu frāzi:

—    Ja tas notiktu manā štatā, es tādu redaktoru ietupinātu aiz restēm. Kā viņš iedrošinās apvainot advokātu!

Mans dienesta stāvoklis nejāva uzsākt diskusiju ar tiesnešiem. Bet vai kā toreiz gribējās Parkeram atgādināt, ka tieši viņš bija tas, kas, apspriežot jautājumu par tiesājamā Fričes atbildību agresijas propagandā, tikpat kategoriski pateica:

—    Kā var cilvēku tiesāt par propagandu? Neaizmirstiet, ka aiz tā jēdziena slēpjas preses brīvība, vārda brīvība, svētā brīvība, kas ierakstīta amerikāņu konstitūcijā!

Bija grūti saprast, kāpēc vienā gadījumā propaganda presē ir konstitūcijas garantēta brīvība, bet otrā gadījumā sabiedriskās domas izteikšana tajā pašā presē ir rīcība, par ko redaktors iesēdināms cietumā.

Arī tādas lielas nolika Nirnbergā.

Tiesā liecina cita Osvencimas ieslodzītā — Severīna Šmagļevska. Daudziem acīs saskrien asaras, dzirdot viņas stāstu, kā mātēm atņēma bērnus un kā šos neaizsargātos radījumus pēc tam aprija nometnes krāsnis. Neizsakāmas bēdas un sašutums skan viņas pēdējos vārdos:

—   Visu Eiropas sieviešu vārdā man gribētos tagad jautāt vācu mātēm: kur ir mūsu bērni?

Skatos uz advokātiem un apsūdzēto solu. Daži advokāti lūkojas grīdā, citi koda lupas. Daudzi tiesājamie nodūruši galvas. Funks pēkšņi pagriež muguru Štreiheram, it kā gribēdams teikt: pēc visa dzirdētā ir redzēt negribu šo rasistisko necilvēku. Franks pietvīcis sarkans. Ro- zenbergs nemierīgi grozās. Gērings, kā parasti, noņēmis austiņas, it kā teikdams: lai klausās tie, uz ko tas tieši attiecas.

Brokastu pārtraukumā advokāts Krancbillers savam klientam jautāja:

—    Vai par šīm lielām neviens neko nezināja?

Dēnics tikai paraustīja plecus. Viņa vielā atbildēja

Gērings:

—    Protams, nezināja. Jūs taču saprotat, ka pat bataljona komandieris nezina, kas notiek priekšējā līnijā. Jo augstāk jūs stāvai, jo mazāk zināt, kas noliek apakšā.

Tādā veidā cilvēks, kas bija radījis Vācijā koncentrācijas nometnes un organizējis gestapo, izdarīja kārtējo nožēlojamo mēģinājumu izvairīties no atbildības. Dziju patiesību jau pašā pirmajā tiesas prāvas dienā tika izteicis viens no apsūdzības pārstāvjiem:

—    Pierādījumi, kas figurēs šajā prāvā, būs tik pārliecinoši, ka nevienu no tiem nevarēs apgāzt. Tiesājamie tikai noliegs savu personisko atbildību vai arī to, ka viņi būtu zinājuši par šiem noziegumiem . . .

Lielu ieguldījumu hitlerisko kara noziedznieku atmaskošanā deva padomju liecinieki. Viņi atsedza daudzus faktus par hitleriešu pastrādātajiem baismajiem noziegumiem mūsu zemes teritorijā.

Lūk, pie liecinieku pults nostājas visai iespaidīga izskata pusmūža cilvēks ar lielu, melnu bārdu, kurā šur tur paspīd pa sirmam pavedienam. Atbildot uz jautājumu, vai viņam ir zinātniskais grāds, viņš atbild, ka esot PSRS Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis, PSRS Arhitektūras akadēmijas īstenais loceklis, Armēnijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis un prezidents, Irānas Zinātņu akadēmijas goda loceklis, Londonas Antikvāru biedrības loceklis, amerikāņu Arheoloģijas un mākslas institūta loceklis konsultants. Tas bija izcilais padomju zinātnieks Josifs Orbeli. Līdzko viņš gatavojās sākt savas liecības par Ļeņinģradas kultūras un mākslas pieminekļu barbarisko izpostīšanu, pie mikrofona piegāja advokāts Servatiuss:

—    Ludzu priekšsēdētāja kungu nenopratināt liecinieku Orbeli, jo vācu karaspēks Ļeņingradu nekad nav okupējis.

Šo dīvaino argumentu, kas it kā pilnīgi izslēdza iespēju apsūdzēt nacistus noziegumos, kuri pastrādāti neokupētās teritorijās, tiesa noraidīja, .uņ akadēmiķis Orbeli sāka sniegt savas liecības. Ar sirdssāpēm viņš pastāstīja Tribunālam, kā vācu artilērija apšaudīja Ermitāžu, kādi drausmīgi postījumi nodarīti vērtīgajiem arhitektūras pieminekjiem Pēterhofā.

Ģenerālštāba advokāts Laternzers, griezdamies pie akadēmiķa J. Orbeli, jautā:

—   Vai liecinieks zina, kādi militāri objekti atrodas līdzās Ermitāžai?

Orbeli mierīgi atbild, ka Ermitāžas tuvumā nekādu militāro objektu nav bijis. Un, paredzēdams jaunus līdzīgus jautājumus, tūlīt precizē: ja advokāts domā štāba ēku, kas atrodas Pils laukumā, tad tā tikpat kā nav cietusi no artilērijas apšaudes, turpretī Ermitāžu gandrīz katru dienu ķēra šāviņi.

Advokāts neaprimst:

—   Vai jums ir kaut kas zināms par šo ēku tuvumā izvietotajām artilērijas baterijām?

Un Orbeli atbild:

—    Visā laukumā pie Ermitāžas un Ziemas pils nebija nevienas artilērijas baterijas, jo jau no paša sākuma tika gādāts, lai nepieļautu liekus satricinājumus to ēku tuvumā, kur atrodas tik lielas muzeju vērtības.

Ar kaunu Laternzers atgriežas savā vietā. Viņam palīgā steidzas Servatiuss.

Ar šo advokātu man ne vienreiz vien gadījās parunāt, un mani allaž pārsteidza, cik viņš brīvi, gandrīz bez jebkāda akcenta runā krieviski. Reiz es nenocietos un jautāju, kur viņam izdevies tik labi iemācīties krievu valodu. Bet viņš izvairījās no atbildes, nomurmināja kaut ko neskaidru par audzināšanu bērnībā, par mājskolotājiem, un steidzīgi aizgāja.

Tagad Servatiuss piegāja pie tribīnes un neapstājoties sāka tiešu uzbrukumu akadēmiķim Orbeli:

—   Jūs taču zināt, lieciniek, ka pie pašas Ermitāžas atrodas tilts. Vai tad tas nav militārs objekts?

Advokāts, protams, runāja par Pils tiltu. Uzdevis šo jautājumu, viņš uz brīdi apklusa un augstprātīgi nobeidza:

—    Vai jums, liecinieka kungs, ir kādas zināšanas artilērijā, lai secinātu, ka vāciešu apšaudes mērķis bija pils, nevis tilts?

Taču Servatiuss nebija veiksmīgāks par savu kolēģi Laternzeru. Taisnība bija liecinieka pusē, un akadēmiķis Orbeli visai pamatoti atbildēja:

—    Nekad neesmu bijis artilērists, taču domāju, ka, apšaudot tiltu, vācu artilērija nevar raidīt pret to vienu šāviņu, bet pret pili, kas atrodas sānis, — trīsdesmit šāvitiu. Tiktāl es arī esmu artilērists.

Tiesas prāvā izmantojamo pierādījumu sistēma sagādāja apsūdzētajiem ne mazumu pārsteigumu.

Lūk, vārdu ņem PSRS galvenā prokurora palīgs Ļ. Smirnovs un uzrāda Dancigas anatomijas institūta preparatora Zigmunda Mazura liecību. Sis liecinieks apraksta, kā nacisti no cilvēku taukiem izgatavojuši ziepes. Reizē ar to tiesai tiek uzrādīta attiecīgās instancēs apstiprināta receptūra: «pēc atdzišanas gatavās ziepes ieliet formās».

Tiesājamo uzmanību saista kāds priekšmets, kas izstādīts uz galda. Priekšmets pārklāts ar baltu audumu, un viņi, protams, uzminējuši, ka tas ir kārtējais baismais pārsteigums.

Prokurors nemocīja tiesājamos — nelika viņiem ilgi gaidīt. Noņēmis balto pārvalku, viņš parādīja tiesai tā sauktās «kivetes» jeb, vienkāršāk, — formas, kur ielēja vēl šķidrās ziepes. Bet te, lūk, arī pašas ziepes. Apsūdzētāja rokās ir pēc izskata parasti ziepju gabali, taču vai gan kāds zina, cik cilvēku nobendēti, lai vācu parfimērijas firmas varētu ražot šo «preci»!

Pēc tam prokurora rokās parādās kaut kas tāds, kas atgādina ādas gabalu. Jā, tā ir āda, un, ieskatoties vērīgāk, var redzēt, ka tā ir vēl neapstrādāta āda. Taču tā nav nodīrāta no dzīvnieka, bet gan no cilvēka muguras.

Kad Ļ. Smirnovs to pateica, zāle apslapēti novaidējās. Daudzi notrīsēja, it kā viņu ķermenim pieskartos nacistiskā bendes nazis.

Arī galdi gar sienu pārsegti ar pārklājiem. Pēc apsūdzētāja norādījuma pārklājus noņem, un visi klātesošie redz izspīlētus apstrādātus cilvēku ādas gabalus. Uz katra gabala palikušas tetovējlifnu pēdas. Cilvēkiem, kuri sev par postu jaunībā vieglprātīgi bija izraibināju- šies ar tetovējumiem, nokļūstot nafcisttr rokās, nācās izciest drausmīgas mokas un ņirgāšanos. Tetovētos bez izņēmuma nogalināja, bet no viņu ādas izgatavoja abažūrus un visāda veida galantērijas priekšmetus.

Turpat zem stikla kupola — izkaltēta cilvēka galva dūres lielumā. Uz tās saglabājušies mati, bet uz kakla virves pēdas.

Šermuļi skrēja pār kauliem. Kam piederēja šī āda, kam šī galva? Varbūt tas ir krievs, bet varbūt polis vai francūzis. Noteikti zināms tikai tas, ka šī nelaimīgā cilvēka galva stāvēja uz īpaša paliktņa kā suvenīrs uz Os- vencimas koncentrācijas nometnes priekšnieka rakstāmgalda.

Vēl pirms Nirnbergas prāvas ķevs Smirnovs bija guvis pieredzi nacistisko noziedznieku pratināšanā un apsūdzēšanā. Augstas kultūras cilvēks, vispusīgi izglītots jurists un viens no visvairāk apdāvinātajiem mūsu tiesas oratoriem, viņš sekmīgi darbojās prāvā Smoļenskā, kur tiesāja desmit vācu fašistiskos bendes. Tur viņš bija galvenais apsūdzētājs un prāvas gaitā labi iepazinās ar dažādajām noziedzīgajām hitleriešu metodēm pret civiliedzīvotājiem, ar nacistisko noziedznieku maskēšanās paņēmieniem. Tāpēc Nirnbergā tieši viņam uzdeva uzradīt Tribunālam pierādījumu materiālus par nacistiskās kliķes vainīgumu noziegumos pret cilvēcību.

Izvēle bija ļoti veiksmīga. Ļ. Smirnova runas Nirnbergas tiesas prāvā neizcēlās tik daudz ar emocionālu patosu, kā pārsteidza ar loģikas spēku, pārliecinošu argumentāciju un, es teiktu, ar zinātniskumu, ar interesantiem, vēsturniekiem un juristiem jo vērtīgiem vispārinājumiem. Lūk, kā viņš analizē hitleriešu pastrādātos briesmu darbus.

— Vienotā Jaunā griba, — saka padomju prokurors, — izpaudās zvērību izpildītāju vienotā rīcībā, vienveidīgajā cilvēku nogalēšanas tehnikā .. . Viens un tas pats gāzētavu iekārtojums, masveidā štancētās apajās kārbas ar indīgajām vielām «ciklonu A» vai «ciklonu B», pēc vienādiem tipveida projektiem uzceltās krematoriju krāsnis, vienveidīgais iznīcināšanas nometņu plānojums, briesmīgo nāves mašīnu — vācieši tās sauc par «Gaswagen» — standartveida uzbūve, cilvēku kaulu maJamo pārvietojamo mašīnu konstrukcija — tas viss norāda uz vienotu Jaunu gribu, kas vienoja atsevišķos slepkavas un bendes .. . Jūs redzēsit, tiesnešu kungi, ka padomju tiesu ārsti atrakuši vāciešu upuru apglabāšanas vietas gan mūsu zemes ziemeļos, gan dienvidos, kapus citu no cita šķīra tūkstošiem kilometru un, acīm redzot,… ļaundarību pastrādājušas dažādas personas. Taču vienveidīgi bijuši paņēmieni, ar kādiem pastrādāti šie noziegumi, vienveidīgi lokalizēti ievainojumi. Vienveidīgi sagatavoti gigantiski masu kapi, maskējot tos par prettanku grāvjiem vai ierakumiem.

Ļ. Smirnovs ne vienreiz vien atgriežas pie šī jautājuma, atsedzot galvenos cēloņus, kuru dēļ Vācijā varēja rasties vesela slepkavu un benžu kārta. Padomju prokurors raksturo noziegumus kā pašas valsts varas organizētus, runā par ilggadējās rasistiskās audzināšanas lomu, par hitleriešiem ieaudzināto materiālo ieinteresētību karā, par speciālajām Hitlera pavēlēm, kas aizliedz nacistus saukt pie atbildības par noziegumiem, vārdu sakot, par visu to, kas palīdzēja nacistiskajai partijai izaudzināt daudzus desmitus tūkstošus velnišķīgā cilvēku masveida iznīcināšanas plāna izpildītāju.

Gēringa, Ribentropa, Sīraha, Streihera izbrīna pilnie skatieni it kā jautā: «Kāds gan mums ar visu to sakars?» Taču šī viņu «svētā vientiesība» nevienu nespēj apmānīt. Tieši viņi — Gērings un Ribentrops, Streihers un Sīrahs ilgus gadus demoralizēja vācu tautu, iegalvojot tai, ka «sirdsapziņa ir himera», no kuras īstam ģermānim jāatbrīvojas, ka pasaulē eksistences cienīgi ir vienīgi vācieši un neviens cits. Vācu tautas demoralizēšanas rezultātu baisma ilustrācija bija tiesas zālē izstādītie lietiskie pierādījumi.

Nacisti par saviem noziegumiem izdarīja precīzu grāmatvedības uzskaiti. Neviena slepkavība nedrīkstēja palikt nereģistrēta. Koncentrācijas nometnēs veda īpašas virsgrāmatas, kurās alfabēta kārtībā atzīmēja, cik ieslodzīto un kādi «nākuši klāt» vai «aizgājuši». Prokurors uzrāda tiesai vienu šādu grāmatu. Tā ir tik masīva, ka Ļ. Smirnovs ar grūtībām var to pacelt, lai pasniegtu tiesnešiem.

Pārtraukuma laikā es tajā ieskatījos. Visiem mirušajiem iepretim viņu uzvārdiem kaļigrāfiskā rokrakstā uzrādīts viens un tas pats nāves ceļonis — «sirdskaite». Nometnē viņi ilgi neuzkavējās. Drīz* vien viņu» sagrāba nāve. Un alfabēta kārtībā viņi arī mira …

Pat visdedzīgākie hitleriskā režīma pretinieki nevarēja iedomāties, ar kādu cinisku lietišķību nacisti nodeva Vācijas bankā tūkstošiem gredzenu, auskaru, pulksteņu, piespraužu, kas bija nolaupītas koncentrācijas nometnēs noslepkavotajiem un nomocītajiem cilvēkiem, zelta kronīšu un plombu, ko izrāva no viņu zobiem. Visā gadsimtiem ilgajā cilvēces vēsturē neviena valsts vēl nebija apsūdzēta tādos noziegumos. Tikai Nirnbergas tiesas prāvā tas viss tika atsegts savā briesmīgajā kailumā un apstiprināts ar liecinieku liecībām.

Tāpat kā Smojenska Ļ. Smirnovam bija etaps ceļā uz Nirnbergu, pati Nirnbergas prāva, kur viņš tik meistarīgi atmaskoja vācu fašistisko laupītāju asiņainās ļaundarības, viņam pašķīra jaunus ceļus. No Nirnbergas Ļevu Smirnovu aizkomandēja uz Japānas galveno kara noziedznieku tiesas prāvu Tokijā. Bet vēl dažus gadus vēlāk viņš bija galvenais apsūdzētājs Habarovskas prāvā, kas iztiesāja lietu pret japāņu kara noziedzniekiem, kurus apsūdzēja baklerioloģisko ieroču sagatavošanā un lietošanā.

Taču atgriezīsimies atkal Nirnbergā. Daudz pārsteigumu apsūdzētajiem sagādāja arī tur koncentrētais milzīgais fotomateriālu fonds. Hitleriešiem patika pozēt fotoaparātu un kinoaparātu objektīvu priekšā, pavisam nedomājot, ka reiz tas vērsīsies pret viņiem pašiem.

Kaltenbrunners, piemēram, noliedz, ka viņš vispār jelkad būtu bijis Mauthauzenas nometnē, tātad nekādā ziņā viņš nav varējis būt klāt līķu masveida ielādēšanā krāsnīs. Taču, kā par spīti, saglabājušies fotoattēli: gestapo šefs ļoti svarīgā izskatā vēro, kā darbojas krāsnis. Tādu fotoattēlu ir simtiem. Taču tiesājamais nesteidzas sevi tur pazīt. Viņš aizbildinās, ka «attēls neskaidrs». Un tad fotodokumenti, kas atmasko Kaltenbrunneru, tiek nodoti 158. istabā.

Tur sēž padrukns, padzīvojis vidēja auguma vācietis rūtainā žaketē. Tas ir Heinrihs Hofmanis. Līdz 1938. gadam neviens viņu nepazina. «Maizi» viņš sev pelnīja, fotografēdams kailas dejotājas. Pēc tam pārgāja uz pornogrāfisku atklātņu izdošanu. Modeļus saviem fotoattēliem Hofmanis sameklēja otrās šķiras krodziņos. Viena no daudzajiem fotomodeļiem viņam iepatikās un kļuva par viņa palīdzi. Tā bija Ieva Brauna, kurai liktenis bija lēmis vēlāk iemantot Hitlera uzmanību un labvēlību. Hofmanis nebija pārāk apbēdināts, kad Ieva viņu nomainīja pret fīreru, it sevišķi tāpēc, ka šajā sakarībā noslēgtais darījums bija visai izdevīgs: viņš apņēmās iznīcināt visus negatīvus, kas attēloja kailo Ievu Braunu, un pretī ieguva monopoltiesības fotografēt Hitleru. Heinrihs Hofmanis ātri pārslēdzās no pornogrāfijas uz hitlerogrāfiju un īsā laikā taisīja «trešajā impērijā» spīdošu karjeru. Viņš nodibināja lielu izdevniecību, kuras apgrozība sastādīja piecdesmit astoņus miljonus marku. Hitlers piešķīra savam personiskajam fotogrāfam profesora grādu un pat apbalvoja viņu ar nacistiskās partijas zelta krūšu nozīmi.

Tā savā laikā veidojās galma fotogrāfa karjera. Taču nekas šajā pasaulē nav mūžīgs, pat ne hitleriskajā «tūkstošgadu reihā» zem nacistu sceptera. 1945. gadā Hofmanis, būdams jau krietni gados, labprāt samierinājās ar to, ka viņu «izmanto pēc specialitātes» kā folodoku- mentu ekspertu. Tiesas zālē šo ekspertu nelaiž. Tikai kādas divas reizes rīta pusē pirms tiesas sēdēm es viņu tur redzēju neuzkrītoši sēžam kaktā. Ar klīstošu skatienu viņš vēroja savus bijušos klientus, kuri nu bija nokļuvuši uz apsūdzēto sola.

Hofmanis nebija vienīgais, kas nodeva Tribunālam daudzas atmaskojoša satura fotogrāfijas. Reizēm arī paši koncentrācijas nometņu ieslodzītie, brīnumaini izglābušies no nāves, atveda uz Nirnbergu fotopierādījumus.

Pie liecinieku pults pieiet Fransuā Buā, jauns gara auguma francūzis, ko atbrīvoja no Maulhauzenas. Viņš bija fotogrāfs, un koncentrācijas nometnes administrācija viņu nodarbināja ieslodzīto personības noteikšanas nodaļā. Tas deva Buā iespēju uzlikt uz tiesnešu galda veselu paciņu fotoattēlu par Mauthauzenu, kurus viņš - vai nu bija uzņēmis pats, vai ari saņēmis no esesiešiem negatīvu veidā attīstīšanai un kopēšanai.

Lūk, viena no šīm baismajām fotogrāfijām. Uz tās attēlota tā dēvētā «maskarāde». Buā paskaidro:

—   Tā bija rikota «par godu» kādam austrietim, kas gribēja aizbēgt no nometnes, ^ēglis, strādādams par galdnieku nometnes garāžā, bija iijgatavojis kasti, kurā varēja noslēpties cilvēks, un šajā tāfā ar-citu biedru palīdzību mēģināja izkļūt no nometnes. Taču viņu notvēra, piesprieda nāves sodu un, spēlējot čigānu orķestrim, veda uz karātavām gar desmit tūkstošu ieslodzīto ierindu. Fotoattēlā šis nelaimīgais redzams jau karājoties cilpā, bet orķestris joprojām spēlē jautru polku. Citā fotoattēlā redzams cilvēks, kas pakārts pie koka zara. Buā komentē:

—    Tas ir ebrejs, nezinu, no kādas zemes. Viņu iesēdināja mucā ar ūdeni un turēja tur līdz pilnīgam pagurumam. Pēc tam viņu nežēlīgi piekāva un vairs pusdzīvam deva desmit minūtes laika izdarīt pašnāvību. Nelaimīgais pakārās, izlietojot savu vidusjostu (viņš zināja, kas viņu gaida nepaklausības gadījumā). Šo uzņēmumu izdarījis oberšārfīrers Pauls Rike.

Tālāk Buā uzrāda fotoattēlu, kurā redzama nacistiskās Vācijas ieroču un munīcijas ražošanas ministra Spēra vizīte Mauthauzenas nometnē. Ministrs ir lieliskā garastāvoklī. Pašapmierināti smaidot, viņš spiež roku nometnes priekšniekam oberšturmbanfīreram Cīreisam.

Padomju prokurors Rudenko griežas pie liecinieka ar jautājumu, kas viņam zināms par padomju kara gūstekņu iznīcināšanu Mauthauzenā. Buā nevar uzreiz dot precīzu atbildi.

—    Es zinu tik daudz, — saka viņš, — ka man pat vesela mēneša nepietiktu, lai par to pastāstītu.

Fransuā Buā lielā satraukumā nodod tiesai jaunu fotoattēlu. Tiesneši apskata to un pēc tam nodod ieskatam advokātiem un tiesājamiem. Redzu, kā izstiepj kaklus

Gērings un Keilelis, kā pār viņu galvām fotoattēlā raugās Jodls un Dēnics.

Pārtraukumā ari es apskatīju šo fotoattēlu. Kā jundas ierindā sniegā pilnigi kaili nostādīti trīsdesmit padomju kareivji. Viņi ir briesmīgi vāji, ribas tik stipri izspiežas, it kā virs tām vairs nebūtu ādas. No tumšiem dobumiem traģiski raugās acis. Taču šajās acīs vēl kvēl uguns, vēl tajās gail nelokāma apņēmība. Dzīvot viņiem vairs nav atlicis ilgi, taču neviens no viņiem nav zaudējis dūšu, neizrāda padevību, pazemību.

1945. gada 29. novembra rītā tiesājamie ieraudzīja pie liesas zāles sienas piestiprinātu baltu ekrānu. Bija paredzēts parādīt dokumentālas filmas, kuras savā laikā uzņēmuši oficiālie nacistu kinohronisti.

Zāle iegrimst tumsā, lāču tiesājamo sejas labi saredzamas: tās no apakšas apgaismo ar īpašu ierīci. Pirmie kinokadri nekādu satraukumu neizraisa. Uz ekrāna ainas no tiem gadiem, kad nacisti cīnījās par varu, radīja vērmahtu. Redzama gaisa kara spēku parāde. Gērings smaida. Viņš redz sevi nacistu aviācijas pavēlnieka lomā.

Pēc tam aizzibēja sauszemes kara spēka parādes, jaunās milzīgās bruņojuma rūpnīcas un to krusttēvs Jal- mārs Šahts. Tieši viņš ar devīgu roku šo rūpnicu celtniecībai atvēlēja daudzus miljardus marku.

Gērings piebiksta Hesam, kas vienaldzīgi skatās te grīdā, te griestos. Hess tikai uz īsu brīdi paraugās ekrānā, kas viņu pārceļ kārtējā fašistu sanāksmē reihs- tāgā. Viņš tur redz sevi pašu, pieņemot «parlamentāriešu» bandas zvērestu uzticīgi kalpol fīreram.

Gērings diezgan skaļi saka saviem kaimiņiem, ka «filma iedvesmo». Tā ir tik iedvesmojoša, ka tās ietekme «pat pats prokurors Džeksons droši vien vēlētos iestāties nacistiskajā partijā».

Taču pēkšņi noskaņojums uz apsūdzēto sola krasi mainās. Uz ekrāna parādās jauna dokumentāla filma — «Koncentrācijas nometnes».

Tagad atceroties, kā uz to reaģēja hitleriskās kliķes barveži, skatiens neviļus pievēršas tam, kas šobrīd notiek Rietumvācijā. Vecie militāristi cenšas vācu tautas jaunajai paaudzei iegalvot, ka visas apsūdzības pret viņiem un pat Nirnbergas prāva neesot nekas cits kā vienīgi «meli un sofislika», «neģēlīga vēstures viltošana». Bet lai viņi pamēģina iepazīstināt šo jauno paaudzi ar tām pašām hronikālajām filmām, ko Nirnbergā rādīja Gēringam un Keitelim, Jodlam un Dē- nicam!

Gestapo kinohronika, protams, nebija domāta plašai publikai. Skatoties Osvencimas koncentrācijas nometnē uzņemtos kadrus, asinis stingst dzīslās. Skatītājs redz bezgalīgā virknē garām ejam desmitiem tūkstošu nelaimīgo, ko gaida nāve. Viņus piekauj, vajā ar suņiem. Bet te, lūk, viņu ciešanu ceja beigas — bēdīgi slavenās krematorijas krāsnis. Pie ieejas —"apavu ūn bērnu drēbīšu kalni.

Bet kas tas? Vesela ķīpu noliktava. Tie ir mati, ko upuriem nogrieza pirms nobendēšanas. Uz ķīpām uzraksti: «Mati, vīriešu», «Mati, sieviešu».

Paraugos uz apsūdzēto solu. Tiesājamo apgaismotās sejas izskatās kā baismīgas spoku maskas.

Bet uz ekrāna atkal kurpju kalni, līķu kalni un orķestris, kas sastāv no vislabākajiem Eiropas mūziķiem. Viņi spēlē «nāves tango», apslāpēdami nelaimīgo vaidus. Vēlāk hitlerieši iznīcināja arī pašus mūziķus, kuru vaidus jau vairs neviens neapslāpēja . . .

Šahts cenšas neskatīties uz ekrānu. Viņš pagriežas pret viesu galeriju. Kāda gan viņam, finansistam un veikalniekam, dala gar visiem šiem noziegumiem? Taču nedzirdētā liekulība nevienu nespēj pievilt. Ja nebūtu bijis kara galvenā finansista, tad nebutu arī Osvencimas krāšņu.

Neirāts nodūris galvu. Funks, kas reihsbankas pagrabos glabāja upuriem nolaupītās zeltlietas un no tūkstošiem nobendēto mutēm izrautos zobu tiltiņus un kronīšus, aizvēris acis un pats izskatās pēc miroņa. Vergu tirgotājs Zaukelis slauka sviedrus no pieres. Franks šņukst. Špērs, drumu domu mākts, arī šņukst. Gērings, ar abām rokām atspiedies pret solu, lielākoties raugās kaut kur sāņus. Rozenbergs nervozi šūpojas, skatās apkārt, gribēdams redzēt, kā izturas pārējie. Kāds advokāts izdveš: «Mans dievs, kādas šausmas!»

Osvencimas kinokadrus nomaina kadri no Būhenval- des. Atkal rijīgās krāsnis un abažūrs no tetovētas cilvēka ādas.

Kad uz ekrāna parādās matu ķīpas un diktors paskaidro, ka šo «izejvielu» lietoja, lai izgatavotu īpašas zeķes zemūdeņu apkalpēm, Dēnics pagriežas sāņus un kaut ko čukst Rēderam.

Bet te, lūk, ir Dahava. Septiņpadsmit tūkstoši līķu . .. Funks tagad raud nevaldāmi. Franks koda nagus.

Pēc tam uz ekrāna parādās Jozefs Krāmers — Belze- nes koncentrācijas nometnes bende. Bedrē met sieviešu ķermeņus. Un Franks pilnīgi zaudē pašsavaldīšanos. Viņš kliedz aizrīdamies:

—    Netīrais cūka!

Kad beidzās šīs filmas demonstrēšana, doktors Džil- berts dzirdējis Streihera repliku:

—   Varbūt pēdējās dienās tādas lielas patiešām ir notikušas.

Viņam atbildējis Friče:

—    Miljoni pēdējās dienās? Nu nē! …

Kad Tribunāls šķiroja un pētīja visus šos neapgāžamos materiālus, kas pierāda nacistu partijas un tās barvežu vainu, man neviļus prātā nāca vārdi, ko teica viens no prokuroriem: «Mūsu pierādījumi būs šausminoši, un jūs teiksit, ka esmu laupījis jums miegu.»

Vakarā Džilberts devās uz kamerām. Iegāja pie Fri- čes. Tas viņu uzlūkoja ar apātisku skatienu un tikko izdvesa:

—    Neviens nedz zemes virsū, nedz debesīs nespēs nomazgāt šo kauna traipu no manas zemes. Nedz nākamajās paaudzēs, nedz gadsimtu ritumā.

Taču aizritēs tikai seši gadi, un, būdams jau brīvībā, jaunā militāristiskā skurbuma atmosfērā, kas pārņēmis Rietumvāciju, viņš sarakstīs grāmatu, kurā ciniski visu noliegs…

No Fričes Džilberts devās pie Franka. Tikko doktors ieminējās par redzēto filmu, Franks sāka raudāt un vaimanāt:

—    Iedomājieties tikai — mēs dzīvojām kā karaļi un licējām šim zvēram! … Lai neviens nemēģina jums iegalvot, ka mēs nekā neesam zinājuši. Visi zināja, visi saprata, visi juta kaut ko briesmīgu mūsu sistēmā … Jūs vēl pārāk labi izturaties pret mums, — viņš turpināja, norādīdams ar pirkstu uz galdā likto ēdienu, — Jūsu kara gūstekņi un mūsu pašu tauta mira bada nāvē koncentrācijas nometnēs . . . Mans dievs, glāb mūsu dvēseles! Jā, doktor, tas, ko es jums saku, ir tīrā patiesība. Tas kungs pats vēlējās šo tiesu . . .

Franks bija redzējis Treblinku, Maidaneku un Osven- cimu ne tikai uz ekrāna. Viņš personiski bija apmeklējis šīs vietas. Un toreiz viņš neraudāja un nekrita histērijā. Bet tagad, noskatījies dokumentālo filmu un gandrīz vai taustāmi izjutis virvi pieskārāmies pie sava kakla, viņš pēkšņi sāk raudāt. Par ko? Skaidrs, ka vienīgi par paša likteni. V

.. . Džilberts pie Pāpena. Doktors interesējas, kāpēc šis vecais diversants, kas pašķīra Hltle'rdm Ceļu uz varu, demonstratīvi novērsās no ekrāna. Atbilde ir visai lakoniska:

—   Negribēju redzēt Vācijas kaunu.

Sahts Džilbertam sūdzas:

—    Tas ir kas nedzirdēts, ka mani spiež sēdēt ar šiem noziedzniekiem uz viena sola!

Tomēr mēs vēl redzēsim, ka nekā nedzirdēta šajā faktā nebija.

Un varbūt k|ūda izdarīta vienīgi tai ziņā, ka Sahiu nosēdināja pārāk tālu no Gēringa.

….Zaukeja kamera. Viņš viss trīc un cenšas Džil- bertu pārliecināt:

—    Es nožņaugtu sevi pats ar savām rokām, ja būtu nodarījis kaut niecīgu dalu no tā, ko mums rādīja. Tas ir kauns! Tas ir kauns gan mums, gan mūsu bērniem, gan mūsu mazbērniem!

Keiteli Džilberts sastop ēdam. Viņš neizsaka savas domas, iekams doktors pats nesāk runāt par filmu. Nolicis uz galda karoti, vācu armijas feldmaršals bilst tikai dažus vārdus:

—   Tas ii šausmīgi! Kad redzu tādas lietas, man ir kauns, ka esmu vācietis.

Gērings izvairās apspriest šo tematu.

Friče ir runīgāks:

—    Jā, doktor, vadzis ir pilns. Es skatījos uz ekrānu, un man bija tāda sajūta, it kā es arvien dziļāk grimtu milzīgā netīrumu kaudzē, grimstu un pamazām noslāpstu.

Džilberts pateica Fričem, ka Gērings uz visu to reaģē daudz mierīgāk un, acīm redzot, vienkāršāk. Tad Friče sāka lamāt Gēringu, šo «biezādaino degunradzi, kas apkauno vācu tautu».

Kāpēc es to visu aprakstu? Vai tad nav jau skaidrs, ka gan tiesājamo asaras, gan viņu vaimanas un retoriskā daudzvārdība ir tikai liekuliba? Taču ne tas ir svarīgākais. Svarīgi ir, lūk, kas: neviens no tiem, kam bija jāatbild Starptautiskā Kara Tribunāla priekšā, pat neoficiālās sarunās, paliekot divatā ar doktoru Džil- bertu, neuzdrošinājās noliegt nacistu nodarītos noziegumus, bet tikai centās glābt pats sevi, tēlojot tādu kā vērotāju no malas. Cik bezgala neģēlīga ir mūsdienu Rietumvācijas propaganda, kas cenšas reabilitēt nacismu!

Nirnbergas tiesas prāvā Gērings un Ribentrops, Kei- telis un Jodls baidījās jau no paša vārda «kinoekrāns», jo neko patīkamu tas viņiem nesolīja. Taču nevienam no viņiem pat prātā nenāca apšaubīt to, ko dokumentālo filmu operatori bija uzņēmuši uz desmitiem tūkstošiem metru kinolentes.

Kāpēc tad Bonnas valdība tagad iesniedz oficiālus diplomātiskus protestus citu zemju valdībām, kur progresīvi režisori grib mākslas filmās parādīt miljoniem cilvēku tikai niecīgu daļiņu no tā, kas tika demonstrēts Nirnbergā? Kāpēc viņus tik ļoti baida kinostāsts par jau sen pierādītajiem Hitlera un Himlera, Gēringa un Kaltenbrunnera noziegumiem? Izsmeļošu atbildi uz šiem jautājumiem, manuprāt, devis pazīstamais itāliešu kinorežisors Vitorio de Sika, izskaidrojot, kādi iemesli ir Bonnā izvērstajai vajāšanas kampaņai pret antifašis- tisko filmu «Altonas vientuļnieki».

— Rietumvācija arī tagad ir inficēta ar fašismu.

Un, ja jau runa ir par kino, tad es nekādi nevaru te neteikt dažus labus vārdus par izcilo padomju kino dokumentālistu Romānu Karmenu un viņa lieliskajiem biedriem Borisu Makasejevu, Viktoru Statlandu, Sergeju Semjonovu, Viktoru Kotovu un par viņu kopējo darbu — lilmu «Tautas tiesa». Pārfrāzējot vienu no apsūdzētājiem, var droši apgalvot, ka šajā filmā vēsturnieki var smelties patiesību, bet politiķi — brīdinājumu.

Ja Nirnbergas tiesai vajadzētu meklēt jaunus hitleriskās kliķes vainas pierādījumus, tad tos varētu sagādāt Romāns Karmens. Sis cilvēks tik daudz redzējis un tik plašā kolekcijā savācis pierādījumus par vācu fašisma riebīgajiem noziegumiem, fiksējot tos kinolentē, ka droši vien kļūtu par vienu no galvenajiem -apsūdzības lieciniekiem.

Taču īstenībā viņš ieradās Nirnbergā nevis kā liecinieks, bet gan kā karavīrs, kas uzskatīja, ka viņa ceļš pa putekļainajiem un asiņainajiem kara ceļiem vēl nav galā un ka šeit, Nirnbergā, viņam jārada kara kinematogrāfiskais epilogs — epilogs par atmaksu nacismam. Vēl būdams komjaunietis,redzēju Karmena kaujinieciskos kinoziņojumus no "varonīgās Spānijas frontēm. Bet Lielā Tēvijas kara gados viņa kameras objektīvs pēc kārtas tvēra Ļeņingradas blokādes drausmīgās un tomēr varonīgās ainas, gan lielā lūzuma sākumu mūsu cīņā uz dzīvību un nāvi ar fašismu — kaujā pie Volgas, gan tai sekojošo neapturamo, uzvarām vainagoto Padomju Armijas uzbrukumu. Te bija gan atbrīvoto cilvēku priekā starojošās sejas, gan arī Osvencimas, Maidanekas, Treblinkas šausmas. Visu redzēja un fiksēja vēsturei padomju režisors. Fiksēja labi, izteiksmīgi, bet galvenais — patiesi un neapgāžami.

Atšķirībā no daudziem saviem aizrobežu kolēģiem šeit, Nirnbergā, Romāns Karmens nekad nedzinās pēc lētām sensācijām. Kā ikviens cits izcils mākslinieks viņš uzskatīja par savu galveno uzdevumu rūpīgi un pacietīgi atlasīt materiālus savai iecerētajai filmai.

Viņš novēro Ribentropu. Karmens ir redzējis viņu «slavas un varenības» laikā, bet tagad viņam vajadzīgs Ribentrops ar tādu žestu, kas tūliņ ļautu secināt, ko no likteņa gaida šis kādreiz tik pašapmierinātais subjekts. Un Karmens, bruņojies ar pacietību, gaida kā mednieks slēpnī. Lūk, Ribentrops cenšas ar kreiso roku atpogāt virskrekla apkakli, viņam trūkst elpas. Un kamera sāk darboties. Žests ir gaužām simbolisks.

Tā kadru pēc kadra Karmens un viņa draugi radīja īsti vēsturisku dokumentālo filmu, kas ietekmē un aizrauj skatītāju. Šī filma arī divdesmit gadus pēc Nirnbergas joprojām atrodas priekšējās līnijās cīņā par mieru. Taisnības labad jāatzīmē, ka šīs filmas panākumus ievērojamā mērā sekmējuši rakstnieka karavīra Borisa Gorbatova sarakstītie bargie pavadvārdi.

No fotokorespondentiem man sevišķi palicis atmiņā Jevgeņijs Holdejs. Viņš godam izcīnīja godpilnās tiesības kļūt par šis vēsturiskās tiesas prāvas fotohronistu. Ar kameru un automātu Zeņa nostaigāja grūto ceļu no Maskavas līdz Berlīnei. Ar desantniekiem viņš izcēlās Mazās zemes krastā pie Kerčas. Viens no pēdējiem viņš atstāja aplenkto Sevastopoli, bet pēc tam viens no pirmajiem atgriezās atbrīvotajā varoņpilsētā. Ar pirmā ešelona karaspēka daļām viņš iegāja Sofijā, Budapeštā, Belgradā. Beidzot «Pravdas» pirmajā lappusē parādījās viņa fotoattēls, kas rādīja, kā mūsu karavīri paceļ pār reihstāgu Uzvaras karogu. Zeņa fotografēja arī fašistiskās Vācijas kapitulācijas akta parakstīšanu Potsdama. Fotoziņojumus par Tautu Tiesu var uzskatīt par viņa godpilnā karavīra ceļa loģisku noslēgumu.

PAR TIEM, KAS PARAKSTĪJA SPRIEDUMU

Tiesas zālē ikviena ienācēja uzmanību vispirms saistīja galds, aiz kura sēdēja astoņi tiesneši. Katra no četrām zemēm — PSRS, ASV, Lielbritānija un Francija — bija pārstāvēta ar diviem tiesnešiem, no kuriem viens bija Starptautiskā Kara Tribunāla loceklis, otrs — viņa vietnieks. Šim sadalījumam nebija nekādas būtiskas nozīmes. Spriedumu, piemēram, parakstīja visi: gan tiesas locekļi, gan arī viņu vietnieki. Arī pašā prāvas gaitā tiklab vieni, kā otri uz līdztiesīgiem pamatiem piedalījās svarīgāko jautājumu apspriešanā.

Par savu priekšsēdētāju Starptautiskais Kara Tribunāls ievēlēja Lielbritānijas Augstākās tiesas locekli lordu Džefriju Lourensu. Stāsta, ka Nirnbergā viņš nokļuvis sakarā ar kādu Lielbritānijas augstākās tiesas tradīciju: visiem tās locekļiem laiku pa laikam jāizbrauc aizjūras komandējumos.

Nezinu, kas būtu varējis braukt viņa vietā, taču nez kādēļ esmu pārliecināts, ka Britānijas tiesnešu vidū diez vai varētu atrast piemērotāku kandidatūru Starptautiskā Tribunāla priekšsēdētāja amatam. Lourenss bija savu uz

devumu augstumos. Viņš vadīja tiesas prāvu ļoti lietpratīgi un ar lielu cieņu.

Viņš bija neliela auguma, kādus sešdesmit gadus vecs, patukls, ar kailu galvu un acenēs, kas mūžīgi noslīdēja uz deguna.'Viņa sejā bieži pavīdēja smaids: sers Džefrijs Lourenss bija apveltīts ar labu humora izjūtu.

Viņš stingri turēja savās rokās tiesas izmeklēšanas grožus, taču darīja to ļoti delikāti, ārēji mierīgi, nekad nepaceldams balsi. Šķita, ka izsist Lourensu no līdzsvara ir gluži neiespējams. Turklāt viņš jau no paša sākuma prata sevi nostādīt tā, lta pat visnedisciplinētākie, visnekautrīgākie tiesājamiem advokāti bija spiesti bez ierunām izpildīt visus viņa rīkojumus. Pati daba bija dāsni apveltījusi šo cilvēku ar īpašībām, kas nepieciešamas katram tiesnesim.

— Mēs ne brīdi nedrīkstam aizmirst, ka pēc prāvas protokoliem, pēc kuriem mēs šodien tiesājam šos cilvēkus, vēsture rīt tiesās mūs pašus. Mums jāpanāk tāda objektivitāte un vienotība spriedumos, lai šo prāvu varētu uzskatīt par paraugu un lai nākamajām paaudzēm tā stāstītu, kā praktiski tika īstenotas cilvēces alkas pēc taisnīguma.

Sie vārdi, ko Nirnbergā sacīja viens no prokuroriem, neapšaubāmi izteica arī lorda Lourensa tiesneša kredo.

Es viņu tuvumā vēroju ne tikai tiesas zālē, bet arī — un tas ir daudz svarīgāk — Tribunāla slēgtajās, tā sauktajās organizatoriskajās sēdēs. Tajās izskatīja dažādus tiesājamo un viņu advokātu iesniegumus par liecinieku izsaukšanu, dokumentu vai citu pierādījumu materiālu pieprasīšanu. Jāteic skaidri un gaiši, ka Lourenss, un līdz ar viņu arī citi tiesneši, maksimāli objektīvi un ļoti iecietīgi izturējās pret šādiem iesniegumiem. Ikviens tiesnesis saprata, ka objektivitātes un pierādijumu materiālu vispusīgas pārbaudes problēma šādā — bezprecedenta tiesas prāvā vēl ilgus gadus nodarbinās juristus, filozofus un politiķus.

Taču līdz ar objektivitāti un iecietību Tribunāla priekšsēdētāja amats, bez šaubām, prasīja arī vēl prasmi vadīt tiesas sēdes. Zāli līdz pēdējai vietai pildīja ne tikai prāvas dalībnieki, bet arī tāda, bieži vien grūti vadāma, publika kā žurnālisti. Viņu vētrainā reakcija uz

dažādām apsūdzības vai aizstāvības replikām bieži vien draudēja izjaukt tiesas sēdes normālo gaitu vai to, ko tiesneši sauc par svinīgumu tiesas procesā. Šādos gadījumos Lourenss vienmēr bija uzdevumu augstumos, kaut ari nelietoja nekādus savas priekšsēdētaja varas atribūtus, lai nodibinātu kārtību. Viņa rokās nebija nedz tradicionālā zvaniņa, nedz tikpat tradicionālā veserīša.

Starp citu — par veserīti. Pirmajās tiesas prāvas dienās šis riks atradās uz tiesas galda preti priekšsēdētāja vietai. To bija atvedis līdzi amerikāņu tiesnesis Frensiss Bidls. Pēc nostāstiem šis veserītis bija savā ziņā vēsturisks: tas lietots vēlēšanu kampaņā, Franklinam Rūz- vellam kandidējot uz Ņujorkas šLata gubernatora amatu. Rūzvelts ilgi glabājis šo dārgo suvenīru, bet vēlāk uzdāvinājis to Bidlam. Tas savukārt kaut kur sirds dzijumos loloja cerības tikt ievēlētam par Starptautiskā Kara Tribunāla priekšsēdētāju un paņēma veserīti līdzi. Bet, kad izrādījās, ka priekšsēdētājs būs lords Lourenss, amerikānis izdarīja skaistu žestu, pasniedzot viņam šo vēsturisko relikviju (jādomā gan, ka tikai prāvas laikam). Tas notika pirms pirmās tiesas sēdes — 1945. gada 20. novembrī. Taču priekšsēdētāja veserītim nebija lemts pastāvēt ilgāk par divām dienām. Uzzinājuši šī rīka vēsturi, žurnālisti, droši vien amerikāņi, to «pievāca». Bidls ilgi nevarēja nomierināties, taču Lourenss pārdzīvoja notikušo bez manāma uztraukuma.

Kā priekšsēdētājs sers Džefrijs Lourenss nekādu sevišķu aktivitāti tiesas sēdēs neizrādīja. Viņš pamatoti uzskatīja, ka aktivitātei viņam netrūks izdevību citā tiesas prāvas stadijā, kad apspriežu istabā izlems tiesājamo likteni.

Par Lourensu nevarēja teikt, ka viņš ir vairāk politiķis nekā jurists. Tieši otrādi, drīzāk viņš atgādināja juristu dogmatiķi, cilvēku, kam pats augstākais princips ir jo precīzi ievērot noteikto likumības normu. Lourenss stingri raudzījās, lai visos sīkumos tiktu ievēroti Tribunāla Statūti un reglaments. Viņu nemaz neuztrauca, ka daži laikraksti kritizēja tiesnešus par gausumu, iztiesājot tik pilnīgi skaidru lietu.

Kādā laikrakstā, atceros, parādījās karikatūra. Aiz tiesas galda sēž lords Lourenss. Viņš jau apaudzis ar garu jo garu bārdu, kas sniedzas pāri galdam un stiepjas cauri zālei uz izeju. Uz apsūdzēto sola nav neviena cilvēka. Lords Lourenss, uzsitot ar veserīti, paziņo:

—   Tiesas prāva beigusies. Pēdējais tiesājamais miris aiz vecuma nespēka.

Kad mēs Lourensam parādījām šo karikatūru, viņš -tikai atzinīgi pasmaidīja par mākslinieka asprātību. Taču viņa tiesas sēžu vadīšanas manierē nekas neiz- mainījās.

Ikviens jurists zina, ka jau pirms sprieduma pasludināšanas dažs labs tiesnesis, bieži vien pret paša gribu, izpauž prāvas pusēm un klausītajiem savu nostāju iztiesājamā lietā. Tas parasti notieķ tad, kad tiesnesis pārāk bieži uzdod jautājumus un Jauj prāvās-pusēm un pat apsūdzētajiem ievilkt sevi diskusijā. Situācija, kādā tiek uzdots jautājums, tā formulējums, noskaidrošanas apjoms, pat tonis, kādā runā jautātājs, — tas viss nereti Jauj ieskatīties tiesas noslēpumā jau pirms sprieduma pasludināšanas.

Lourenss tāds nebija. Jautājumus viņš uzdeva gaužām reti, un tie nedeva nekādu pamatu minējumiem. Visos gadījumos viņš palika nevainojami pieklājīgs, reizēm mazliet ironisks, bet vienmēr nosvērts. Lourenss prata laikā izteikt aizrādījumu prokuroram, advokātam, apsūdzētajam, un, jo lielāka necienība bija izrādīta pret tiesas noteikto kārtību, jo delikātāk viņš izteica aizrādījumu.

Reiz Lourenss visai saudzīgi aizrādīja advokātam Zī- mersam, ka viņš bez vajadzības uzdod savam klientam jautājumus par lietām, kuras Tribunālam jau labi zināmas. Lai gan aizstāvis apsolīja to ievērot, viņš tomēr nopratināšanu turpināja pa vecam. Priekšsēdētājs uz to reaģēja ar savu parasto iecietību. Tikai tad, kad Zī- merss, griezdamies pie Rēdera, teica: «Pāreju pie pēdējā jautājuma» — Lourensa acenes noslīdēja uz paša degungala, kas nozīmēja, ka gaidāma dzēlīga replika. Un tā patiešām arī sekoja:

—   Vai jums, doktor Zīmers, neliekas, ka jus uzdodat jau sesto pēdējo jautājumu?

Visās savās gaitās Nirnbergā Tribunāla priekšsēdētājs ievēroja jo stingru laika režīmu. Vakaros, tieši tajā laikā, kad padomju tiesneši Ņikitčenko un Volčkovs ķērās pie darba — sāka izskatīt nākošās tiesas sēdes materiālus, Lourenss ar dzīves biedri izgāja parkā pastaigāties. Lourensam ļoti nepatika, ja kāds ārpus darba laika centās viņam uztiept sarunu par kādu jautājumu sakarā ar tiesas prāvu. Tāpēc retajos gadījumos, kad es viņu satiku pastaigas laikā, viņš parasti sāka stāstīt, turklāt visai aizrautīgi, par savu rikšotāju stalli. Viņš ļoti labi pazina katru paša izaudzēto zirgu un, šķiet, vispār bija lietpratējs šai jomā. Ļevs Šeiņins, zinādams šo Džefrija Lourensa vājību, parasti pats uzsāka ar viņu sarunu par zirgiem. Man, šo sarunu tulkam, viņš radīja gaužām neveiklu stāvokli, jo es šo «tematiku» nepārvaldīju nedz krievu, nedz jo vairāk angļu valodā.

Atšķirībā no Lourensa angļu tiesneša vietnieks sers Normans Birkets bija gara auguma, cienīga izskata un mazliet ekspansīvs. Viņa možā un jautrā daba daudziem patika.

Šķita, ka Birketam nav nevienas no tām īpašībām, kādas parasti piemīt tipiskam anglim. Seja kustīga, bieži maina izteiksmi. Kastaņbrūnie mati vienmēr krīt uz pieres. Garš, knābim līdzīgs deguns. Gudras un spridzīgas brūnas acis. Allaž viņš izmeklēti laipns, sabiedrisks un asprātīgs. Viņā ir daudz kas gan no laba jurista, gan no izglītota politiķa.

Normans Birkets bija viens no vispopulārākajiem Anglijas advokātiem, taču atteicās no savas plašās un ienesīgās prakses, lai kļūtu par tiesnesi. No visiem tiesnešiem viņš bija vislabākais spalvas meistars. Un, ja Tribunālam īsā laikā vajadzēja sastādīt kādu dokumentu, tā projektu visbiežāk rakstīja Birkets. Viņš to darīja apbrīnojami viegli, ar profesionālu spožumu. Bir- keta sastādītie dokumenti vienmēr bija izteiksmīgi, bez liekvārdības.

Amerikāņu tiesnesis Frensiss Bidls bija gluži citāda tipa cilvēks. Vienīgā ārējā līdzība ar Birketu bija viņa garais augums. Frensisa sejas panti bija pareizi, bet smalki. īsi apcirptās ūsiņas līdz ar kailo pakausi piešķīra viņam mazliet švītīgu izskatu.

Rūzvelta valdībā viņš ieņēma tieslietu ministra amatu. Tas jau bija drīzāk politisks darbinieks nekā jurists. Atkarībā no apstākļiem Bidla bagātā politiskās cīņas pieredze laiku pa laikam gan veicināja viņa izvirzīša- nos ASV politiskās skatuves priekšplānā, gan ari bija par iemeslu viņa nozušanai no tās. Nebūdams tāds juridiskās dogmas piekritējs kā Lourenss, viņš prāvas gaitā bija ļoti aktīvš, bieži uzdeva jautājumus apsūdzētajiem un lieciniekiem.

Bidla politiskie uzskati, šķiet, nevienam nebija noslēpums. Tas bija tipisks amerikāņu buržuā, bez jebkādām simpātijām pret liberālismu. Viņš, protams, no visas sirds nosodīja nacistu noziegumus. Taču gluži pamatoti jāšaubās, vai Bidls iekšēji piekrit,a visiem Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu principiem. Daudzi imperiālistiskās ārpolitikas paņēmieni viņant^bija, pārāk, ierasti, lai viņš tos uzskatītu par nepieļaujamiem vai pat noziedzīgiem. Un, lai gan viņš kā tiesnesis līdz spriedumam nedrīkstēja izpaust un patiešām arī neizpauda savu politisko un juridisko kredo, tomēr tiesājamie Bidla atsevišķās replikās, jautājumos, piezīmēs, viņa attieksmē pret dažiem iesniegumiem saskatīja kaut. ko tādu, kas ļāva secināt, ka viņš nebūt nav visbargākais tiesnesis. Pāpens, piemēram, savās atmiņās atzīmēja: «Misterā Bidlā un viņa vietniekā Parkerā mēs redzējām labāko garantiju taisnīgam spriedumam.» Bet Dēnics par amerikāņu tiesnesi reiz izteicās:

—   Acīm redzot, viņš grib noklausīties arī pretējo pusi. Gribētos tikties ar viņu pēc tiesas prāvas.

Atmiņā ataust slēgtā sēde, kurā tiesneši apmainījās domām par Fričes vainīgumu. Sajā sēdē tiklab Bidls, kā arī Pārķers vaļsirdīgi izteica savas šaubas, vai maz ir vērts Friči tiesāt. Runa taču bija par kara propagandu, tātad par gluži parastu lietu imperiālistiskās Amerikas apstākļos. Un vai tad te neizpaužas tikai svētās tiesības uz vārda brīvību? Atceros, ka diskusijā par šo jautājumu Džons Pārķers atklāti pateica:

—   Tādus fričes var atrast jebkurā valstī — vai tad viņi visi būtu jātiesā?

Nedaudz aizsteidzoties notikumiem priekšā, alzi- mēšu, ka vēlāk ar rietumvalstu tiesnešu balsu vairākumu, padomju tiesnesim paliekot pie atsevišķām domām, Friči attaisnoja.

Tomēr ne Bidls, ne Pārķers neslēpa savu neviltoto sašutumu par hitleriešu briesmu darbiem okupētajos apgabalos, par nacistu riebīgajām, noziedzīgajām per- versitātēm. Te jau viņiem nebija nekādu šaubu, ka par tādiem noziegumiem jāsoda.

Līdzās amerikāņu tiesnesim sēdēja Francijas pārstāvis — Donedjē de Vabrs, gadus sešdesmit vecs, ar retiem matiem, varenām valzirga ūsām un tumšām raga acenēm.

Prāvas gaitā de Vabrs nekad neiejaucās. Neatceros, ka viņš kaut reizi būtu uzdevis jautājumu tiesājamam vai lieciniekam. Sēdēdams aiz tiesas galda, franču tiesnesis tikai rakstīja, rakstīja un rakstīja. Rakstīja no rīta lidz pat tiesas sēdes beigām. Rakstīja nedējām un mēnešiem ilgi bez mitēšanās. No viņa piezīmēm laikam gan iznāktu biezi jo biezi folianti. Vēl pirms kara de Vabrs bija sarakstījis ne mazumu grāmatu par starptautiskajām krimināltiesībām. Tās nekad nav izcēlušās ar demokrātiskiem uzskatiem. Arī pats autors — man bija izdevība viņu novērot veselu gadu un arī daudzkārt noklausīties viņa runas Tribunāla slēgtajās sēdēs — neatstāja pārliecināta demokrāta iespaidu.

Visspilgtāk de Vabra uzskati atklājās, kad Tribunāls izskatīja jautājumu par hitleriešu noziegumiem pret partizāņiem. Viņš nekādi nevarēja saprast, par ko īsti hitleriešiem butu jāatbild.

— Starptautiskās tiesības, — viņš prātoja, — uzskata par karotājiem tikai cilvēkus armijas formas tērpā. Bet, ja iedzīvotāji ķeras pie ieročiem, tad tas jau ir bandītisms. Tādus subjektus pretiniekam ir tiesības uzskatīt par dumpiniekiem un nošaut bez tiesas un izmeklēšanas.

Un šis tiesnesis pārstāvēja zemi, kuras tauta daudzus gadus bija piedalījusies Pretošanās kustībā! Protams, viņš izraisīja izbrīnu, nepatiku un sašutumu. Bet Nirnbergas tiesas prāvas diženums tieši izpaužas tādējādi, ka pat tik reakcionāra atsevišķu tiesnešu nostāja nespēja būtiski ietekmēt procesa gala iznākumu. Visumā Tribunāls pareizi izprata savu lomu un savus uzdevumus. Tam bija skaidrs, ka Nirnbergas prāva visā tās būtībā nav parasts juridisks nolikums. Tā ir Tautu tiesa. Tiesa, kuras gaitai seko visa cilvēce. Tiesa, kurā apsūdzētāji ir miljoniem cilvēku.

Bija svarīgi, lai šāda tribunāla tiesneši būtu demo-

Pauluss atmasko

Kārtējais farss: Hermanim Gēringam «kauns» par vācu feldmaršala rīcību.

Cietuma psihiatrs doktors Džilberts ar saviem pacientiem.

Izeju meklējot

krātiski noskaņoti cilvēki, visādā ziņā objektīvi un godīgi. Taču ikviena valdība, sūtīdama uz Tribunālu savu pārstāvi, bija suverēna. Neviens tai nevarēja ieteikt, kurš konkrēti sūtāms uz Nirnbergu. Toreizējais Francijas valdības galva ģenerālis de Golls visā kara laikā nebija simpatizējis tautas Pretošanās kustībai, tāpēc nav brīnums, ka uz Nirnbergas prāvu viņš sūtīja tieslietu profesoru Donedjē de Vabru, cilvēku ar klaji reakcionāriem uzskatiem.

Taču īlenu maisā nenoslēpsi. Starptautiskās justīcijas prestižu tāds tiesnesis nepavisam neveicināja. Atceros kādu visai nepatīkamu atgadijurrt<y, kas saistīts ar profesora de Vabra vārdu. W

Tiesājamo vidū, kā zināms, bija Transs" Fratfks. Būdams iekšlietu ministrs un vēlāk okupētās Polijas ģenerālgubernators, viņš reizē ieņēma arī Vācijas tieslietu akadēmijas prezidenta amatu. Apsūdzētāji, atsegdami Franka noziedzīgo darbību, neaizmirsa atzīmēt, ka šī akadēmija bija visādu reakcionāru juridisko uzskatu perēklis un centās teorētiski attaisnot hitlerisko teroru. Tomēr Franka advokāts doktors Zeidls nežēloja pāļu, lai pierādītu pretējo. Viņš iztēloja tā, it kā viņa klienta vadītā akadēmija nav vis bijusi juridiskās tumsonības centrs, bet gan tieši otrādi, — redzamākie Eiropas, arī Francijas juristi allaž esot ļoti atzinīgi par to izteikušies un uzskatījuši par godu piedalīties tās darbībā. Neatlaidīgais advokāts pat izdibināja, ka daudzu akadēmijas aizrobežu goda viesu vidū bijis arī Donedjē de Vabrs. Turklāt Franka advokātam kļuvis zināms, ka šis «augstais viesis» kādā akadēmijas sēdē apgalvojis, ka «mūsdienu totalitārā režīma pārākums izskaidrojams ar šī režīma nelokāmību un jauneklīgo spēku, kas spēj apmierināt katru jaunu vajadzību».

Es vairs neatceros, vai doktoram Zeidlam izdevās nolasīt jau sagatavoto dokumentu. Šķiet, ka ne. Taču baumas par to izplatījās diezgan plaši, un franču tiesnesim vajadzēja klusu ciešot norīt šo rūgto malku.

Taču, neraugoties uz to, nevaru teikt, ka de Vabrs ikkatrā jautājumā būtu traucējis Tribunālam izpildīt tā galveno uzdevumu. Viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka Vācijas tieslietu akadēmijas laiks ir pagājis un ka tagad vajadzīgas citas runas.

Gluži citādas atmiņas man palikušas par Robertu Falko — de Vabra vietnieku. Tas bija ļoti simpātisks, patiesi lojāls cilvēks ai īstu franču raksturu. Viņš bija piedalījies pirmajā pasaules karā un saņēmis apbalvojumu par drošību, bet četrdesmito gadu vidū Falko bija Francijas Augstākās kasācijas tiesas loceklis. Labi, ka viņš, nevis de Vabrs pārstāvēja savu zemi Londonas sarunās par Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu izstrādāšanu. Neslēpšu, ka man bija ļoti patīkami 1965. gada vasarā kopā ar maniem Nirnbergas prāvas draugiem Ņinu Orlovu un Aleksandru Luņevu Maskavā tikties ar Falko kundzi un ar sirsnīgiem vārdiem pieminēt tagad jau nelaiķi tiesnesi.

Bet ko lai saka par Starptautiskā Tribunāla locekli, PSRS pārstāvi justīcijas ģenerālmajoru Jonu Ņikitčenko?

Tolaik viņam bija piecdesmit gadu. Aiz muguras milzīga pieredze juridiskajā darbā. Jau pilsoņu kara laikā J. Nikitčenko bija kara tribunāla priekšsēdētājs un arī vēlāk vairs neatstāja juridisko darbu.

Būdams cilvēks ar plašām zināšanām, apveltīts ar smalku takta izjūtu un aukstasinību, viņš no paša sākuma prata nodibināt lietišķu kontaktu ar saviem ārzemju kolēģiem. Jau pirms ierašanās Nirnbergā — 1945. gada vasarā J. Nikitčenko vadīja mūsu delegāciju četru lielvalstu (PSRS, ASV, Anglija un Francija) Londonas konlerencē, kas izstrādāja Vienošanos par galveno kara noziedznieku tiesāšanu un Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtus. Bet tā paša gada rudenī, kad Tribunāla sastāvs jau bija nokomplektēts, J. Nikitčenko kā priekšsēdētājs vadija tā Berlīnes sesiju, kura sagatavošanas kārtībā izskatīja vairākus organizatoriskus un juridiskus jautājumus.

Es nepazinu Jonu Nikitčenko pirms Nirnbergas prāvas. Tur es viņu labi iepazinu. Un šajā grāmatā man ļoti gribējās uzskicēt viņa portretu. Taču, pārlasījis D. Furmanova «Dumpi», sapratu, ka šis uzdevums jau paveikts.

Kā tad tā, lasītājs var iebilst, Furmanovs par viņu rakstīja pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem, tik ilgā laikā cilvēka raksturs var stipri mainīties. Izrādās, ka ne vienmēr. Salīdzinot D. Furmanova radīto tēlu ar dzīvo Jonu Ņikitčenko Nirnbergā, es nācu pie slēdziena: galvenajos vilcienos šis cilvēks nav mainījies. Tik stabili, jādomā, ir tikai ļoti viengabalaini cilvēki.

Trīspadsmit gadu vecumā J. Ņikitčenko sāka strādāt Donbasa šahtās un tur pieslējās revolucionārajai kustībai. 1914. gadā viņš iestājās boļševiku partijā, 1917. gadā aktīvi piedalījās Sarkanās gvardes izveidošanā Novočerkaskā, bet 1918. gadu viņš jau sagaidīja Austrumu frontē. Tur viņš arī tikās ar D. Furmanovu, kas ar asu rakstnieka skatienu viņā saskatīja loti tipiskas iezīmes.

«Jonam Ņikitčenko aiz aceņu^ stikliņiem gluži kā tālas sādžas uguntiņas … staro rām^ apaļie redzokļi … Ņikitčenko var stundām ilgi gandri» nekustīgi palikt uz vietas un domāt, apdomāt vai mierīgi un klusu runāt, mierīgi un veiksmīgi, teicami darīt kādu darbu … Skaties viņā, un ienāk prātā: ja viņš kristu balto oficieru bataljona gūstā un tie, nelieši, sāktu viņu kapāt gabalos, sāktu vilkt ādu nost, viņš rāmi jjaskatītos un sacītu:

— Uzmanīgāk . .. Lēnāk . .. Adu novilkt var arī bez kaušanās …»

Jā, nez vai var labāk, izteiksmīgāk un precīzāk raksturot Jonu Ņikitčenko. Atkal un atkal es palasu D. Furmanova vārdus un domāju: tas ir tieši tas pats Ņikitčenko, ko es redzēju Nirnbergā.

Varu droši apgalvot, ka starp Nirnbergas tiesnešiem Jonam Ņikitčenko bija liela autorilāte. Rietumu zemju tiesneši, būdami gudri un vērīgi cilvēki, drīz vien pārliecinājās, ka PSRS tiesnesim ir visas tās īpašības, kas cilvēku padara par personību. Un tas, protams, ietekmēja tiesnešu radošo sadarbību.

Jona Ņikitčenko bija vienis prālis ar Dželriju Lou- rensu, ka Nirnbergas prāva jāiztiesā maksimālas objektivitātes un taisnīguma apstākļos. Sajā ziņā viņš vienmēr atbalstīja Starptautiskā Tribunāla priekšsēdētāju. Un tomēr gan pašu Ņikitčenko, gan viņa vietnieku A. Volčkovu kuluāros sauca par «stingrā kursa tiesnešiem». Viņi, neapšaubāmi, bija Lourensa pusē, kad tas nodrošināja objektivitāti un taisnīgumu, izskalot pret tiesājamiem celtās apsūdzības. Taču, tiklīdz Ņikitčenko manīja, ka tiesājamie vai viņu advokāti sāk ķerties pie liesas prāvas mākslīgas ievilcināšanas taktikas, viņš kategoriski iebilda pret to, ļoti korekti citiem tiesnešiem atgādinādams, ka Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu pirmais pants prasa sodīt galvenos kara noziedzniekus ne tikai taisnīgi, bet arī ātri.

Ņikitčenko aktīvi piedalījās prāvā. Milzīgā pieredze tieslietās ļāva viņam momentāni fiksēt advokātu pat visniecīgākos mēģinājumus uzdot lieciniekiem tā sauktos orientējošos jautājumus. Un arī šādos gadijumos viņš rīkojās ļoti enerģiski, izjaucot jebkurus mēģinājumus sagrozīt patiesību.

Jau norādīju, ka atšķirības ideoloģijā radīja noteiktas grūtības sadarbībā starp mūsu tiesnešiem un buržuāzisko valstu tiesnešiem. Lāgu lāgiem starp viņiem, vērtējot atsevišķus faktus un notikumus, izcēlās strīdi. Taču padomju tiesnešu nopelns, neapšaubāmi, bija tas, ka attiecībās ar rietumvalstu kolēģiem viņi allaž centās uzsvērt to, kas tiesnešu kolēģiju vieno, nevis to, kas viņu šķir. Bet visus tiesnešus vienoja Starptautiskā Kara Tribunāla Statūti.

J. Ņikitčenko un A. Volčkovs nemeklēja kompromisus vienīgi tad, kad bija jāizlemj patiešām principiāli jautājumi. Te viņu «stingrais kurss» izpaudās pilnīgi. Tā tas notika, piemēram, tiesai izlemjot Fričes likteni, kad rietumvalstu tiesneši būtībā atteicās atzīt agresijas propagandu par noziegumu. Tā tas bija, izskatot jautājumu par Šahta vainīgumu, kad tiesai vajadzēja atrisināt dziļi principiālu problēmu — atbildību par hitleriskās agresīvās bruņošanās programmas finansēšanu. Šādos un līdzīgos gadījumos padomju tiesneši nekautrējās oficiāli un atklāti nepiekrist Tribunāla buržuāziskajam vairākumam. Tas spilgti izpaudās padomju tiesnešu Atsevišķajās domās sakarā ar Tribunāla spriedumu.

Starptautiskā Kara Tribunāla locekļa vietnieku apakšpulkvedi Aleksandru Volčkovu es pazinu jau pirms kara — mēs kopā strādājām Ārlietu tautas komisariātā. Ilgus gadus viņš bija strādājis prokuratūras orgānos, bet vēlāk — mūsu sūtniecībā Londonā. Speciāli pētīdams starptautisko tiesību jautājumus, viņš jau priekškara gados bija docents, bet kara laikā, tāpat kā es, kļuva par praktisku darbinieku kara justīcijas sistēmā.

Labas starptautisko tiesību un angļu valodas zināšanas, kā ari pieredze diplomātiskajā darbā ārzemēs, jādomā, bija noteicošie motīvi, kāpēc PSRS valdība izvirzīja A. Volčkova kandidatūru augstajam Starptautiskā Tribunāla padomju tiesneša vietnieka amatam.

Aiz Nirnbergas tiesnešu galda mūsu pārstāvjus varēja viegli atšķirt no rietumvalstu tiesnešiem: tiklab Nikitčenko, kā ari Volčkovs bija ģērbušies karavīra lormas tērpos. Ilgi, bet bez panākumiem citi Tribunāla locekļi centās viņus pierunāt tērpties melnajās tiesnešu mantijās. Jona Ņikitčenko un Aleksandrs Volčkovs bija stingri pārliecināti, ka Starptautiskajā Kara Tribunālā labāk piederas karavīra formas tērps.

Veselu gadu sadarbojās tiesnesi, kas bija dažādi gan pēc audzināšanas, gan pasaules uzskata un pārstāvēja diametrāli pretējas tiesību sistēmas? *tfn-tomēr-, izlemjot galvenos jautājumus, viņi atrada kopīgu valodu. To panāca tāpēc, ka Nirnbergas Tribunālam bija izvirzīti vispārdemokrātiski uzdevumi — cīnīties pret agresiju, pret karu, kas apdraud visu cilvēci. Visas tautas bija ieinteresētas ne tikai sodīt vācu agresorus, bet arī nepieļaut vācu militārisma atdzimšanu.

Nirnbergas prāva bija nopietns pierādījums tam, ka cīņā par vispārdemokrātiskiem mērķiem, to skaitā par galveno mērķi — par stabilu mieru, iespējama plaša sadarbība starp valstīm ar dažādu sociālo iekārtu.

Kas nekait tiesnesim vai prokuroram darboties parastā tiesas prāvā, kad viņam jāvadās pec savas valsts visos sīkumos izstrādātā kriminālkodeksa vai kriminālā procesuālā kodeksa, kas precīzi nosaka tiesājamā at- bildību un tiesāšanas kārtību. Nesalīdzināmi sarežģītāki bija apstākļi Nirnbergā. Lasītājs jau redzēja, pie kādiem tik juridiskiem stiķiem neķērās advokāti un tiesājamie, izmantodami starptautiskā likuma nepilnības cīņai pret agresiju. Advokātu vidū, kā jau atzīmēts, pārsvarā bija ne tikai lieli krimināltiesību, bet ari starptautisko tiesību speciālisti, cilvēki ar profesora grādu, rūdīti lapsas, kas gadiem ilgi trenēti mākslā attaisnot tradicionālo vācu rupjo patvaļu pret citām zemēm un tautām.

Gan Nirnbergas tiesneši, gan arī apsūdzētāji bija juristi un krimināllietu speciālisti ar bagātu pieredzi. Taču izrādījās, ka ar to vēl nepietiek. Te pastāvīgi bija jābūt gatavam dot zinātniski pamatotu pretsparu advokātu mēģinājumiem izglābt briesmīgos noziedzniekus no taisnīgā soda.

Tribunāla Statūti šajā ziņā nebija nekāds brīnumlīdzeklis. Tie tikai galvenajos vilcienos kodificēja atbildības principu par starptautisko tiesību pārkāpumiem. Bez Statūtiem bija nepieciešams vadīties arī pēc daudzām un dažādām starptautiskām konvencijām, starptautiskām paražām, juridiskiem precedentiem. Un te jo lielu palīdzību sniedza izcili zinātnieki — tiesību speciālisti.

Musu delegācijas sastāvā Nirnbergas tiesas prāvā darbietilpīgos zinātniskā konsultanta pienākumus veica PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis profesors Ā. Traiņins. Kaut gan mūsu gadu starpība bija liela un ievērojami atšķirigs sabiedriskais stāvoklis, mēs drīz vien cieši sadraudzējāmies. Daudz vēlāk sapratu, ka Arona Traiņina raksturā meklējami motīvi, kuru dē] pasaulslavenais zinātnieks man dāvāja savu draudzību un labvēlību. Vidēja auguma, ar izteiksmīgiem sejas pantiem un dzīvām, gudrām, es teiktu, nedaudz viltīgām acīm, viņš bija apbrīnojami sirsnīgs pret cilvēkiem. Viņam bija neskaitāmi skolnieki, ko viņš līdz pat mūža beigām dāsni apveltīja ar saviem padomiem un jo dziļajām zināšanām.

Ilgi gadi saistīja A. Traiņinu ar Maskavas universitāti. Tur viņš savā laikā spīdoši pabeidza juridisko fakultāti. Tur viņš, vēl būdams students, aizrāvās ar zinātnisko darbu. Tur viņš pieslējās studentu revolucionārajai kustībai un divreiz iepazina, kas ir cietums. No ieslodzījuma viņš atkal atgriezās Maskavas universitātē un šajā pasaulslavenajā mācību iestādē strādāja liclz mūža beigām, kopumā vairāk nekā 50 gadu.

Jau ilgi pirms otrā pasaules kara izcelšanās A. Traiņins visā pilnībā veltīja savu izcilo talantu tam, lai zinātniski izstrādātu problēmu par starptautisko tiesību izmantošanu cīņai ar agresiju un noziegumiem pret cilvēci. Viņa fundamentālie darbi «Kriminālā intervencija», «Miera aizstāvēšana un krimināllikums» bija plaši pazīstami ne tikai Padomju Savienībā, bet ari ārzemēs. Jau kara laikā, 1944. gadā, viņš publicēja savu jauno darbu «Hitleriešu kriminālā atbildība».

Šī grāmata, tāpat kā visa A. Traiņina daibība, kas teorētiski pamatoja agresoru tiesāšanu, vēlāk izraisīja reakcionāro elementu mežonīgu naidu visās buržuāziskajās valstīs. Amerikāņu starptautisko tiesību žurnāla galvenais redaktors pat pārmeta zinātniekam, ka viņa ļaunprātīgās nostājas dēļ Nirnbergā esot uzvarējusi «marksistiskā ideoloģija».

Taču nebūtu taisnīgi piedēvēt šo «atklājumu» amerikāņiem. Amerikāņu žurnāla redaktors tikai atkārtoja to, ko jau 1948. gadā bija pateicis Rietumvācijas advokāts profesors Volls tai pašā Nirnbergā, kad tur tiesāja milzīgās monopolapvienības «1G Farbenindustrie» vadītājus. Monopolistus apsūdz agflesijā jo smagos kara noziegumos. Advokāti izliekas, kčhtir satriekti par šīs apsūdzības bezjēdzību: no kura gan "laika privātpersonām, veikalniekiem, kam nekad nav bijis nekāda sakara ar politiku, jāatbild par karu? Un tad arī uzstājās Volla kungs, nikni uzbrukdams A. Traiņinam. Advokāts tiesai atgādināja, ka tieši šis padomju profesors daudzu gadu laikā teorētiski pamatojis tēzi par agresijas sodāmību un tieši ļaunprātīgā grāmata «Hitleriešu kriminālā atbildība» «negaidot stipri ietekmēja tos, kas Londonā izstrādāja Nirnbergas Tribunāla Statūtus». Volls atsaucās uz Džeksona ziņojumu amerikāņu prezidentam 1945. gada 6. jūnijā, kurā esot atkārtotas «tās pašas domas, kādas izteiktas Traiņina grāmatā». Volls bargi «atmaskoja» padomju profesoru, apgalvojot, ka Trai- ņins «grauj civilizētās pasaules senās un cienījamās tradīcijas», ar to, protams, domādams tiesības nesodīti rīkot agresijas.

Niknajiem reakcionāru uzbrukumiem bija pamats. Padomju zinātnieks A. T'raiņins patiešām bija pirmoreiz zinātniski izstrādājis viengabalainu juridisko normu sistēmu, kas noteica hitlerisko kara noziedznieku kriminālo atbildību. Gadu vēlāk grāmatas «Hitleriešu kriminālā atbildība» autors kopā ar J. N'kitčenko ir Londonā četru lielvalstu konferencē un iesniedz tur izskatīšanai Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu projektu.

Tribunāla Statūtus apstiprināja, taču priekšā vēl bija nikna cīņa starp miera piekritējiem un agresijas aizstāvjiem pašā Nirnbergas tiesas prāvā. Un padomju zinātnieku sūta uz turieni par konsultantu. Viņš vairs nav jauns gados, bet vēl jauna ir viņa sirds. Viņš ir lepns par savu zemi, par mūsu varonīgo armiju, kas, sagrāvusi hitleriešu karapūļus, radīja galveno priekšnoteikumu Nirnbergas prāvai. Bet es, bieži tiekoties šajās dienās ar Traiņinu, izjutu lepnumu arī par viņu, par visu padomju tieslietu zinātni.

Man bija ļoti patīkami piedalīties vienā no Starptautiskā Tribunāla noslēguma sēdēm, kad visi tiesneši vienprātīgi nolēma izteikt pateicību PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklim, Tieslietu institūta profesoram A. Traiņinam par viņa auglīgo palīdzību.

NELABOJAMIE

Uz apsūdzēto sola Nirnbergā atradās divdesmit cilvēku. Katrs no viņiem bija sagādājis neizmērojamas ciešanas daudziem miljoniem cilvēku. Grūti pat iedomāties hitleriešu kliķi bez Gēringa, kas tik daudz darījis, lai nacisti varētu Vācijā sagrābt varu un nostiprināt to, bez Ribentropa, kas ilgus gadus personificēja fašisma ļaunprātīgo un noziedzīgo ārpolitiku, bez Kei- teļa un Jodla, kuri kopā ar Blombergu nometa nacistiem pie kājām reihsvēru, bez Kaltenbrunnera, kas vadīja gestapo teroru, bez Šahta, kas nacistiskajam režīmam nodrošināja Vācijas monopolu atbalstu un vadīja hitleriskās agresijas ekonomisko sagatavošanu… īsi sakot, ikvienam no apsūdzētajiem bija tik svariga loma sazvērestībā pret cilvēci, ka grūti iedomāties šo sazvērestību bez kāda no viņiem.

Vai ir vērts rakstīt par šiem cilvēkiem? Vai vajag viņus atcerēties? Kāda var būt interese par viņiem divdesmit gadus pēc tam, kad viņi aizgājuši nebūtībā?

Domāju, ka ir vērts. Esmu pārliecināts, ka vajag to darīt.

Fašisma kundzība Vācijā, bet vēlāk arī dažās citās nacistu verdzinātās zemēs ir drūms laikmets, tomēr tas ir laikmets pasaules vēsturē. To tik vienkārši nevar izsvītrot un no atmiņas izmest. Jaunajai paaudzei, kas izaugusi jau pēc otrā pasaules kara, jāzina, ko cilvēce fašisma dēļ pārcietusi, jāgūst no tā vēsturiska mācība, neļaujot jauniem miera ienaidniekiem atkārtot Hitlera asiņaino eksperimentu.

Atmiņas par pagātni palidz izprast mieram bīstamos notikumus mūsdienu Rietumvācijā, Jauj labāk saprast, kāpēc tur tagad tik ļoti cenšas ne tikai reabilitēt nacismu vispār, bet arī «atdot godu» pašam Hitleram, Gēringam, Keitelim, Hesam.

Nacistisko dižvīru reabilitācijas kampaņas cēloņi meklējami jau tālaika Nirnbergā. Jau tur nacisti, uzstādamies par lieciniekiem, centās piedēvēt saviem fīreriem pašas fantastiskākās iezīmes, iztēlojot viņus par istiem bruņiniekiem. Atceros, ģenerālis Bodenšacs visā nopietnībā centās tiesnešiem "iegalvot, ka «Gērings bijis gaužām tālu no domas par karti».'Gēringa pateicīgā skatiena uzmundrināts, viņš galīgi iekarsa un neatlaidīgi apgalvoja, ka Gērings bijis «visu trūkumcietēju labdaris» un it sevišķi «rūpējies par strādniekiem». Turpinot tādās pašās frāzēs slavas dziesmu Gēringam, bijušais valsts sekretārs Kerners Tribunālam svinīgi paziņoja, ka viņš uzskatot «reihsmaršalu Gēringu par pēdējo izcilo Renesanses laikmeta darbinieku», «pēdējo dižo Atdzimšanas laikmeta cilvēku». Tādu pašu cildinājumu saņēma arī citi tiesājamie.

Beidzās tiesas prāva. Aizritēja gadi. Parādījās Bonna. Atdzima bundesvērs. Sakautie hitleriskie ģenerāļi Hoi- zingers un Speidels, kas 1945. gada maija dienās pa- centās ielīst dziļākā spraugā, tagad dižojas ar savu «pieredzi Austrumos» un jau sāk pamācīt Pentagonu. Pa Rietumvācijas pilsētu ielām ar lāpām defilē bijušie esesieši, bet uz namu sienām lāgu lāgiem parādās kāškrusti. Tas viss kādreiz jau ir bijis gan Minhenē, gan Nirnbergā.

Hansu Friči Vācijā pazina kā Gebelsa labo roku. Nirnbergas tiesas prāvā viņš izlikās par nevainīgu jēriņu, tēloja sašutumu par nacistiskā režīma riebīgajiem noziegumiem. Gēringu viņš nesauca citādi kā vien par «smirdošu, treknu gaļas gabalu». Pretēji padomju tiesneša atsevišķajām domām Friči attaisnoja. Tagad viņš atkal ķēries pie vecā aroda: sarakstījis grāmatu, kurā ar to pašu Hitlera laika centību slavina Gēringu. Friče apgalvo, ka tajās dienās, kad Hermanis Gērings devis savas liecības Starptautiskajam Tribunālam, visi klātesošie varējuši pārliecināties, ka viņu priekšā ir «kristāltīrs un enerģisks cilvēks, reizē drošsirdīgs karavīrs un valstsvīrs ar dziļu atbildības sajūtu».

Kāds Fricis Tobiass 1959. gadā Bonnā centās «pierādīt», ka nedz Gērings, nedz citi nacisti nav aizdedzinājuši reihstāgu. Publicēdams šo sensāciju, žurnāls «Der Spiegel» triumfējoši ieķērcās: «Viena no mūsu gadsimta leģendām saņēmusi nāvīgu triecienu.»

Par šo pašu tematu sāka interesēties arī Britānijas radiofona sabiedrība («Bibisi»), Reihslāga dedzināšanai tā jau 1963. gadā veltīja speciālu pārraidi skolām. «Bibisi» cenšas skolotājiem ieskaidrot, ka Georgijam Dimitrovam radusies «veiklā ideja» piedēvēt dedzināšanu nacistiem un pēc tam komunisti safabricējuši daudz visādu pierādījumu, lai apstiprinātu savu izdomājumu.

Bet, lūk, kādu sensacionālu liecību dod amerikānis Kellijs, grāmatas «Divdesmit divas kameras» autors. Kellijs Nirnbergā bieži tikās ar Gēringu un citiem apsūdzētajiem. Viņam labi zināmi prāvas materiāli. Un viņš nolēma konfidenciāli informēt savus amerikāņu lasītājus, ka Gērings bijis «lielu ideju, milzīgu perspektīvu cilvēks». Novērtējot liesas prāvas rezultātus un tās ietekmi uz Gēringa reputāciju, Kellijs zaimo: «Hermanis Gērings, neapšaubāmi, atjaunoja sevi savas tautas sirdī. Nirnbergas prāva tikai nostiprināja viņa pozīcijas.»

Nav liegta uzmanība arī Alfrēdam Rozenbergam. Viņš pats sarakstīja savas atmiņas, sēdēdams Nirnbergas cietumā. Tagad tās laistas klajā, apgādātas ar priekšvārdu, kurā uzsvērts, ka Roženbergs ir «izcils ideālists», kas nomira, «dziji un paliesi ticēdams nacionālsociālismam».

Vēl viens «izcils ideālists» atrasts Rūdolfa Hesa personā. Izrādās, ka viņš ne par ko tik cītīgi nav rūpējies kā par miera. nodibināšanu virs zemes. Galu galā zviedru reakcionāri izvirzīja viņa kandidatūru Nobeļa miera prēmijai. Bet angju laikraksts «Sunday Express» histēriski sauca: «Atbrīvojiet viņu!»

Ar Gēringu, Hesu un Rozenbergu ne tuvu vēl nav izsmelts to personu loks, par kurām lej asaras dzīvi palikušie nacisti. Un tās nav parastas asaras. Tie, kas šodien aizstāv Gēringa un Hesa, Rozenberga un Dēnica «apgānīto godu», būtībā domā galvenokārt par sevi. Reabilitēdami nacisma barvežus, viņi reizē ar to reabilitē paši sevi.

Bijušais lieladmirālis Kārlis Dēnics, izcietis sodu pēc Nirnbergas Tribunāla sprieduma, tagad braukā pa Rie- tumvāciju, lasīdams lekcijas. Par ko? Par to, kā viņš nacistiskajā Vācijā noorganizējis zemūdeņu «vilku baru», kas sēja nāvi un laupīja jūras plašumos. VFR militāristiskā prese visādi reklamē šīs lekcijas un ceļ vai debesīs pašu lektoru, bet VFR valdība maksā šim pirātam lielu pensiju.

Tā tiek tīši sagrozīta vēsture viltota patiesība par tiem, kas iegrūda cilvēci pasaules karā un personiski ir vainīgi daudzu miljonu cilvēku neslepkavošanā. Radīdami mitus par nacistisko režīmu un nacistu barvežiem, vēstures viltotāji piesardzīgi apiet Nirnbergas tiesas prāvu kā bīstamas krāces straujās upēs.

Otrā pasaules kara patiesā vēsture, atbildība par noziegumu pret cilvēci ir viena no visasākajām problēmām ideoloģiskajā cīņā starp miera piekritējiem un tā pretiniekiem. Imperiālisma ideologi itin labi saprot: lai izraisītu jaunu karu, vajadzīgas ne tikai atoma bumbas un raķetes, bet arī morāli sagatavota tauta.

Trīsdesmitajos gados Hitlers un viņa rokaspuiši darīja visu, lai ar veiklu propagandu vāciešus piekrāptu, iztēlotu katru jaunu agresīvu Berlīnes soli kā vitālu nepieciešamību, apgalvojot, ka tieši tās valstis, pret kurām viņi gatavoja agresiju, piekopjot Vācijai bīstamu politiku. Hitleriskā propaganda sevišķu vērību, protams, veltīja Padomju Savienībai, cenzdamās iztēlot padomju miermīlīgo ārpolitiku kā agresīvu, tādējādi attaisnojot vācu tautas acīs bandītisko uzbrukumu mūsu zemei. To pašu tagad dara Bonnas neonacisti. JozeJs Strauss bez aplinkiem pateica, ka vaina par nacistu uzbrukumu Padomju Savienībai gulstoties uz pašu PSRS, bet Konrāds Adenauers steidzās paskaidrot, ka pēdējo desmit gadu laikā neviena valsts pasaulē neesot vedusi tik daudz karu, cik PSRS.

Atjaunot šodien mūsu laikabiedru atmiņā Nirnbergas prāvas materiālus, atcerēties apsūdzēto solā nosēdināto «trešās impērijas» dižvīru bieži vien visai izteiksmīgās atzīšanās nozimē veicināt patiesas otrā pasaules kara vēstures radīšanu, sekmēt neonacistisko mistifikatoru atmaskošanu.

Daudziem mūsdienu politiskajiem darbiniekiem Rietumos tikai liekas, ka viņi ir dažādu politisku paņēmienu, manevru vai kombināciju autori. īstenībā viņi nekautrēdamies atkārto Gēringa, Ribentropa un citu nacistu barvežu politikas «gudrības». Vai tad antiko- munisms, kas tagad kļuvis par Bonnas politikas ieroci, ar kaut ko atšķiras no Hitlera un Gēringa antikomu- nisma? «Līdztiesību bruņojumā!» — tagad klaigā Bonnas varasvīri, šķielēdami uz atoma ieročiem. Bet vai tad Hitlera ministri Gērings, Sahts un citi klaigāja par ko citu? «Brīvas vēlēšanas!» — pilnā rīklē auro Bonnas revanšisti. Arī te nav nekā jauna. Ikreiz, dzirdot šādus histēriskus saukļus, neviļus atceros, kā «par brīvām vēlēšanām» mīlēja pilnā kaklā bļaut arī hitlerieši.

Ir vēl viens apsvērums, kura dēļ vajadzētu interesēties par Nirnbergas apsūdzētajiem. Marksistiskajā historiogrāfijā atrodami daudzi imperiālistisku darbinieku politiski portreti, kam piemīt liels atmaskojošs spēks. Nirnbergas prāva sekmīgi papildina šo galeriju. Pat uz ātru roku uzskicēti Nirnbergas tiesājamo attēli jau var ar vairākām spilgtām detaļām papildināt mūsdienu imperiālistiskā politiķa tipisko portretu.

Grāmatas apjoms nejauj sīki pakavēties pie visiem apsūdzētajiem. Es izvēlējos tikai dažus: Gēringu, Ri- bentropu, Keileli, Jodlu, Kaltenbrunneru, Šahtu. Nez vai īpaši jāpaskaidro, ka tieši šīs personas bija noteicējas hitleriskajā valdibā un attiecīga loma tām bija arī uz Nirnbergas apsūdzēto sola.

Neesmu izvirzījis sev mērķi rakstīt viņu biogrāfijas, tāpēc aprobežoju savu stāstījumu tikai ar to, ko pats redzēju un dzirdēju Nirnbergas prāvā.

II. HERMANIS GĒRINGS BEZ GRIMA

.

starp Scillu un HARIBDU

DEsmit dienas tiesa pratināja Hermani Gēringu. Desmit dienas viņa liecības saistīja visas pasaules uzmanību. Atjaunojot atmiņā milzīgo rakstveida un mutvārdu materiāli»,- kas "figurēja tais 10 tiesas sēžu dienās, un salīdzinot to ar visu pārējo Nirnbergas prāvas laikā redzēto un dzirdēto, varu droši apgalvot: nevienā no apsūdzētajiem, izņemot Gēringu, tik spilgti neizpaudās mūsdienu imperiālistiskā politiķa iezīmes — liekuļots sentimentāls jūtelīgums un sadistiska cietsirdiba, ārējs cienīgums un pilnīgs garīgs tukšums, šķietami fanātiska uzticība idejai un absolūts cinisks bezidejiskums.

Vēsturnieki apgalvo, ka Napoleons, cietis sakāvi Krievijas karalaukos, esot meklējis nāvi. Viņš saprata, ka viņa laimes zvaigzne noriet, taču nedomāja par pašnāvību — tas bija pretrunā ar viņa dabu. Napoleons atzina par labāku krist kaujas laukā.

Hitleriskās Vācijas varasvīri bija gluži citādās domās. Politiskie karjeristi un dēkaiņi, kuru roka nedrebēja, uz Osvencimas ešafotu sūtot miljoniem upuru, alkatīgie mantrauši un marodieri, kas iedzīvojās no masveida slepkavībām, nepavisam nemeklēja nāvi kaujas laukā. Mirt par mīļoto lēvzemi, par lielo vācu fāterlandi, par «dievišķīgā» fīrera ģeniālajām idejām nacistiskie varasvīri sūtīja citus. Dzina drošā nāvē sešpadsmitgadīgus jauniešus un sešdesmitgadīgus sirmgalvjus, sievietes un slimniekus. Dzina, ko vien varēja, lai tikai paši iegūtu vēl kādu dienu vai divas un varbūt pēdējā brīdī iemuktu vienalga kādā spraugā. Aiziet, nozust, noslēpties, palikt dzīviem!

Gandriz veselu gadu es skatījos uz apsūdzēto solu un nekādi nevarēju pierast pie domas, ka uz tā plecu pie pleca sēž gandrīz visa Vācijas valdība, viss valdības kabinets. Kā gan bija gadījies, ka fašistiskajiem varasvīriem neizdevās aizbēgt, izmantot savu daudzo aizrobežas draugu viesmīlību?

Vismazāk man nāca prātā salīdzinājums ar slīkstošu kuģi, kura kapteinis stāv uz komandtiltiņa līdz pašām beigām un vai nu nemaz neatstāj kuģi, vai arī atstāj to kā pēdējais. Nē, tie nebija slīkstošu kuģu, kaut vai laupītāju kuģu kapteiņi. Fašistiskā reiha dižvīri drīzāk atgādināja kuģu žurkas, kas pēc patikas mielojās tumšajās tilpnēs, kamēr pūta ceļa vējš, bet metās bēgt u? visām pusēm, tiklīdz fašistiskais kuģis sāka grimt bezgalīgajā jūras dzelmē.

Taču atgriezīsimies pie faktiem. Pacentīsimies rekonstruēt «trešās impērijas» pēdējo dienu ainu.

1945. gada 20. aprīlis. Impērijas kancelejas patvertne. Hitlers sagaida savu piecdesmit sesto dzimšanas dienu. Viņu apsveic tuvākie rokaspuiši: Gērings, Him- lers, Gebelss, Bormanis, Ribentrops, Spērs, Dēnics, Kei- telis un Jodls. Bet pēc dažām stundām uzticīgie gratu- lanli, slēpdami savu nodomu no gaviļnieka un cits no cita, steigsies aizmukt no Berlīnes, kuras krišana vairs nav novēršama.

Hermanis Gērings — Hitlera «uzticīgais paladīns», kā viņš pats nesen, labākos laikos, sevi labprāt dēvēja, — izraudzījās Berhtesgādeni. Viņam tik ļoti bija vajadzīgs klusums, miers, iespēja koncentrēties.

Viņš saprata, ka spēle iet uz beigām. Pareizāk sakot, nevis iet, bet strauji, katastrofiski, trakā, aizvien pieaugošā ātrumā joņo uz finišu — uz to briesmīgo līniju, aiz kuras vairs nebija nekā: nedz fīrera, nedz partijas, nedz Lielvācijas, nedz pašas dzīvības. Jā, viņa paša dzīvība bija kļuvusi visai problemātiska. Un, ja viņš, Hermanis Gērings, kaut arī ar smagu sirdi, vēl varēja pārciest fīrera, Lielvācijas, personiskās slavas, bagātības, varenības zaudēšanu, viņš tomēr nekādi nevarēja samierināties ar pēdējo no šiem smagajiem zaudējumiem, ar perspektīvu zaudēt arī dzīvību. Izglābties! . .. Izglābties par katru cenu, jebkurā veidā! … ŠI doma dzina viņu prom no Berlīnes, tāpat, kā dzīvnieka instinkts, nekļūdīgi signalizēdams par briesmu tuvošanos, pieceļ zvēru un dzen to ārā no migas.

Un Gērings bēga . . .

Tikko ieiadies Berhtesgādenē, viņš ieslēdzās kabinetā un aizliedza sevi traucēt. Viņam beidzot bija jāpaliek vienam, lai koncentrētos uz šobrīd vienigo svarīgo uzdevumu: kā, kādā ceļā, kādā veidā, ar kādiem līdzekļiem saglabat sev dzīvību . ..

Gērings nebija gulējis vairāk nekā divas diennaktis. Plāns pārdomāts visos sīkumos, plāns, kā izglābt ne tikai Hermaņa Gēringa dzīvību — runa taču bija par reihsmaršala Gēringa dzīvibas gāšanu …

Kā krustvārdu mīklā pareizi ierakstīts •burts ļauj rast atrisinājumu daudzos virzienos, tāpat arī viņa nospraustajiem pasākumiem bija jāuzlabo stāvoklis gandrīz visās līnijās. Saskaņā ar 1941. gada 29. jūnija likumu kļuvis par oficiālo fīrera varas mantotāju, viņš, Hermanis Gērings, var gluži oficiāli uzsākt sarunas par separātu mieru ar rietumvalstu pārstāvjiem, pirmām kārtām ar Eizenhaueru.

Ja tas izdosies (Gērings par to nešaubījās), varēs atvilkt vācu armijas dajas no Rietumu frontes un raidīt tās izšķīrējā kaujā ar krieviem, lai apturētu viņu katastrofisko virzīšanos uz priekšu. Reihsmaršals iecerēja vairāk, daudz vairāk: viņš domāja, ka izdosies noslēgt savienību ar vakardienas ienaidniekiem — ASV un Angliju un kopā ar viņiem sākt antikomunistisku karagājienu pret Padomju Savienību.

Simto reizi Gērings pats sevi pārliecināja, ka tikai 29. jūnija likuma stāšanās spēkā ir vienīgais burvju pavediens, kas ļauj pilnīgi atšķetināt draudīgo zaudētā kara mudžekli. Tikai ar šo aktu, vienīgi ar to, pēc Gēringa domām, varēja izglābt savu dzīvību un pat visu, gan nedaudz reformētu, nacistisko režīmu. Vēl vairāk, šādā gadījumā beidzot piepildīsies viņa senlolo- lais sapnis, viņa galvenais dzīves mērķis: no otrās lomas viņš pāries uz pirmo, kļus par Vācijas valsts galvu!

Tas viss izklausījās diezgan reāli. Un tomēr Gērings vilcinājās. Kavējās, lai gan skaidri saprata, ka vilcināšanās slēpj sevī nāves briesmas. Un ne tikai tāpēc, ka krievu ielenkuma loks arvien vairāk sažņaudzās (pēdējā stunda Berlinei varēja sist kuiu katru brīdi), bet arī tāpēc, ka citi Hitleram tuvu stāvošie nacistu barveži — Himlers, Bormanis, Dēnics — varēja jebkurā brīdī, apsteidzot viņu, Gēringu, vienoties ar sabiedrotajiem. Un tad viņš paliks bešā, bet varbūt pat kļūs par grēkāzi.

Taču Gēringam nebija spēka piespiest sevi sākt rīkoties. Bailes, smagas bailes no Hitlera, no fašistiskā midzeņa metodēm (kurš gan šīs metodes zināja labāk par Gēringu!), bezgalīgas un nepārvaramas bailes paralizēja viņa gribu.

Lūzums notika tikai 23. aprīļa rītā, kad Berhtesgādenē no Berlīnes ieradās ģenerālis Kolers, kas tikai dienu iepriekš bija atstājis impērijas kanceleju. Viņa atvestās ziņas bija šādas: Hitlers, zaudējis pēdējās cerības pēc Šteinera «uzbrukuma» neveiksmes, paziņojis, ka viņam nekas cits neatliekot kā izdarīt pašnāvību; fiziski un garīgi viņš pilnīgi sabrucis.

«Uzticīgais paladīns» tūlīt atguva dzīvesprieku. Droši paļaudamies, ka «mīļotā fīrera» nav starp dzīvajiem vai arī ka tam nekādā ziņā neizdosies izkulties no Berlīnes un ierasties Berhtesgādenē, Gērings vairs nešaubījās un saka rīkoties Uz impērijas kanceleju lika nosutita šāda radiogramma:

«Mans firer! Tā kā jūs esat nolēmis palikt Berlīnē un aizstāvēt to, lūdzu paziņot, vai jūs piekrītat tam, ka es, pamatojoties uz 1941. gada 29. jūnija likumu, kā jūsu pēctecis uzņemtos vispārējo reiha vadību valstī un ārpus tās? Ja līdz pulksten desmitiem vakarā nesaņemšu atbildi, tad uzskatīšu, ka jums vairs nav rīcības brīvības, un rīkošos pēc saviem ieskatiem mūsu valsts un tautas labā.»

Reizē viņš dod rīkojumu sagatavot rītam lidmašīnu. Hitlera pēctecis grasījās nekavējoties izlidot uz amerikāņu galveno mītni, lai sāktu sarunas ar Eizenhaueru. Viņš nešaubījās, ka šīs sarunas būs sekmīgas. Kā liecina ģenerālis Kolers, Gērings tai dienā pie pusdienu galda staroja, un «atkal un atkal uzsvēra, ka ar amerikāņiem un angļiem viņš varēs lieliski sadarboties».

Taču šiem optimistiskajiem plāniem, ko kala jaunra- dies fīrers, nebija lemts piepildīties. Tajā pašā naktī pēc Hitlera personiskās pavēles Gēringu un Koleru arestēja.

Informējot Gēringu, ka Hitlers kritis pilnīgā prostrā- cijā, Kolers neko nepārspīlēja. Vēlāk to apstiprināja arī cits ģenerālis —, Veidlings. Luk, kā viņš apraksta savus iespaidus par pēdējo tikšanos ar Hitleru: «Es redzēju savā priekšā graustu. Viņam drebēja galva un rokas, balss bija tikko sadzirdama un trīcoša.»

Taču Gēringa radiogramma, par ko viņam ziņoja Bormanis, tūlīt izveda šo pusmironi no atsvešināšanās stāvokļa. Viņu pārņēma trakums.

Hitlers un Gērings cīnījās par ^aru, kaut arī ne vienam, ne otram tās vairs nebija uu^arī nevarēja būt. Pirms daudziem gadiem viņi bija paskatījusies'šīs noslēpumainās sfinksas sejā, un kopš šī brīža neviens no viņiem vairs nespēja novērst skatienu no tās. Daudzus gadus viņi ļāvās neierobežotas varas skurbumam. Viņu rokās bija vara pakļaut sev visu un visus, vara uzbrukt citām zemēm, vara sadedzināt cilvēkus Treblin- kas un Būhenvaldes inkvizīcijas sārtos. Viņi bija pieraduši tēlot likteņa lēmējus miljoniem cilvēku. Un pat tajās 1945. gada pavasara dienās viens no viņiem centās saglabāt šo varu, bet otrs — to sagrābt.

Hitlers, kopa ar savu nacistisko valsti ar abām kājām kapā stāvēdams, izdod pavēli, kurā apsūdz Gēringu nodevībā. Pamatojoties uz to, Gēringu 23. aprīlī arestē Berghofā izvietotās SS daļas.

«Uzticīgais paladins» pārāk labi pazina savu fīreru, lai mierīgi nogaidītu notikumu tālāko norisi: viņš ne mirkli nešaubījās, ka arī «trešās impērijas» pēdējās dienās nebūs grūti atrast kādus divus trīs fanātiskus ese- siešus, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem viņu nošaus kā nodevēju. Hermanis Gērings nesnauž. Viņš griežas pēc palīdzības pie gaisa kara spēku virsniekiem, un tie viņu atbrīvo. Bet arī pēc tam briesmas nav garām: esesieši vēl var ar viņu izrēķināties. Glābiņu Gērings redz tikai amerikāņu gūstā.

1945. gada 9. maija rītā 7. amerikāņu armijas 36. divīzijas štāba ļaudis bija bezgala izbrīnījušies, kad viņiem pieteica vācu pulkveža Bernda fon Brauhiča vizīti. Viņš bija ieradies, lai reihsmaršala uzdevumā vestu sarunas. Ar viņa starpniecību Hermanis Gērings vakardienas ienaidniekiem darīja zināmu, ka viņš personiski uzskatot karu par beigušos un esot ar mieru padoties, paļaujoties uz uzvarētāju augstsirdību.

Un, lūk, 36. amerikāņu divīzijas komandieris jau mierīgi sarunājas ar augsto «gūstekni». Gērings steidz izklāstīt viņam savu kredo, kategoriski norobežojas no Hitlera un viņa bandas. Viņš, Gērings, jau sen esot centies virzīt Vāciju pa pareizo ceļu, taču viņu kavējusi «fīrera aprobežotība», «Hesa ekscentriskums», «Ribentropa neģēlība ». Gadījums bija pārāk izdevīgs, lai nepastāstītu amerikāņiem, kādu vērtējumu viņam reiz esot devis Cerčils, teikdams: «Kādēļ pie mums vienmēr sūta šo Ribentropu, nevis tik krietnu puisi kā Gēringu?» …

Pēc Gēringa lūguma uz šejieni atved viņa ģimeni, visu kalpotāju personālu un ar septiņpadsmit kravas automobiļiem viņa bagāžu. Reihsmaršals ir apmierināts ar viņa rīcībā nodotajām telpām. No malas skatoties, tas viss atgādināja tūrista miljonāra ierašanos greznā viesnīcā. Taču drīz vien nepastāvīgā fortūna Gēringu atkal pievīla: no greznās savrupmājas viņš nokļuva cietumā.

Garajā Nirnbergas cietuma gaitenī ir virkne smagu, vienādi izturīgu durvju. Gaitenis liekas bezgaligs. Katrās durvīs ierīkots novērošanas lodziņš — «acs» un virs lā attiecīgā bijušās nacistiskās Vācijas bijušās valdības locekļa «vizītkarte».

Kameru Nr. 1 ierādīja Hermanim Vilhelmam Gēringam. Viņa rīcībā ir pieci kvadrātmetri platības, galds, krēsls, gulta, tualete. Tas būtībā arī ir viss bijušā «trešās impērijas» reihsmaršala dzīves telpā.

Trīssimt sešdesmit bezgalīgi garas dienas un vēl garākas naktis Hermanis Gērings te pavadījis, gaidot Starptautiskās tiesas spriedumu. Uz neērtajām, cietajām cisām smagi valstījās masīvais ķermenis. Iekaisušajās smadzenēs atkal un atkal atausa pagātnes ainas: «kristāla nakts» un degošā reihstāga ēka, «garo nažu nakts» un Osvencimas pelni, gūstekne Eiropa un Staļingradas «katls». Prātā nāca miljoniem nebrīvē aizdzītu vergu, desmitiem miljonu nogalinātu, nošautu, dzīvu sadedzinātu, simtiem miljonu marku saraustas kara peļņas.

Kamēr bijušais reihsmaršals bezmiegā svaidījās, pa durvju «aci» viņu modri novēroja dežurējošais sargkareivis. Četras lielvalstis sargāja kara noziedznieku Hermani Gēringu.

-Precīzi pulksten astoņos smagās durvis atvērās, un sargkareivju apsardzībā pa skanīgajiem cietuma gaiteņiem viņu veda uz sēžu zāli, lai nosēdinātu mūža vietā — galveno kara noziedznieku pirmās rindas pirmajā vietā.

V .

MARMORA ZĀRKU PERSPEKTĪVA

Vairāku mēnešu laikā pirms Nirnbergas prāvas sākuma katrs tiesājamais, neapšaubāmi, varēja sagatavoties, izstrādāt savu nostāju, savu rīcības sistēmu sakarā ar apsūdzībām, kuru raksturs nevienam no viņiem nebija nekāds noslēpums.

Tādu sistēmu sev izstrādāja arī Hermanis Gērings. Pat ne vienu, bet divas sistēmas.

Pirmā sistēma bija domāta viņam pašam. Tās ārēji nomaskētā jēga bija — izmantot jebkuru iespēju, lai atvairītu vissmagākās apsūdzības.

Otrā sistēma — publikai. Šīs sistēmas būtibu lakoniski izteica Gēringa advokāts: «Reihsmaršals raizējas nevis par savu galvu, bet gan par savu izskatu». Tiesājamais Nr. 1 centās radīt iespaidu, ka viņš ir samierinājies ar nāvi — vienīgo sodu, ko Tribunāls viņam piespriedīs.

— Nāves sods man neko nenozīmē, — Gērings teica doktoram Džilbertam, — daudz svarīgāka man ir mana reputācija vēsturē.

Tas viss, protams, nebija nekas vairāk kā bravūra. Mēs vēl ne vienreiz vien redzēsim, ka Gērings leca vai no ādas ārā, lai tikai saglabātu savu dzīvību. Taču viņš cītīgi tēloja nāvei nolemto un centās pārliecināt ari citus tiesājamos, ka viņus tāpat nenovēršami gaidot nāve. Bet, ja nu nekāda glābiņa nav, tad atliek tikai izturēties tā, lai nākamās paaudzes pienācīgi novērtētu Lielvācijas bijušo vadītāju vīrišķību.

Lūk, Gērings pastaigājas ar Franku cietuma pagalmā un visādi cenšas to pārliecināt, ka jāsamierinās ar to, ka dzive beigusies, un vajag tikai ar cieņu nomirt mocekļa nāvē. Kā īsts mācītājs Gērings sola Frankam pēcnāves slavu:

«Vācu tauta vēl celsies kājās. Lai arī tas notiktu pēc piecdesmit gadiem, bet tā atzis mūs par varoņiem un pārnesis mūsu pussatrūdējušos kaulus marmora zārkos nacionālā templī.»

Taču Franks šādai perspektīvai neko vis neticēja. Viņš Gēringam atbildēja, ka pēc piecdesmit gadiem na tikai nekas nebūs palicis pāri no viņu kauliem, bet vispār nebūs vairs nekādu pēdu par viņu dzīvi šai pasaulē. Tā ka nekādi marmora zārki nebūs vajadzīgi.

Par atbildi Gērings ciniski atsaucās uz leģendu par Jēzu Kristu. Viņu sita krustā, bet pēc tam parādījās miljoniem citu krustu. Un ikvienu krustu cilvēki pielūdz, ikvienu skūpsta. Skūpsta tik sirsnīgi, it kā tieši te Kristus butu izlaidis garu.

— Tāpat bus arī ar mūsu kauliem, — ietiepīgi turpināja Gērings. — Atradīs kādus kaulus un pateiks, ka tie ir mūsu, ieliks tos marmora zārkos, un uz tiem dosies miljoniem svētceļotāju, lai pieskartos ar lūpām pie lielmocekļu svētajiem pīšļiem …

Līdzīgas domas Gērings laiku pa laikam izteica arī pārrunās ar citiem apsūdzētajiem. Galvenokārt ar tiem, kas, pēc viņa domām, izrādīja tieksmi uz «vaļsirdīgu atzīšanos».

Uzņēmies nepievilcīgo apsūdzēto sola «fīrera» lomu, Gērings visu laiku centās ietekmēt savus kaimiņus, pieprasot, lai viņi nekādos noziegumos neatzīstas. šādu viņa rīcību, protams, diktēja ne tikai cenšanās sabotēt tiesas prāvu. Daudz vairāk viņu uztrauca kas cits. Gērings labi pazina savus kolēģus un paredzēja, ka «atzīstoties» tie nekautrēsies vissmagākos noziegumus uzvelt tieši viņam.

Zemapziņā te darbojās arī cits virzītājspēks. Godkārīgais, lētais pozētājs Gērings, apzinādamies, ka tiesas prāvai seko visas pasaules prese, centās par katru cenu radīt iespaidu, ka viņš par spīti visam saglabājis «ticibu idejai» un tieši uz viņu gulstas galvenā atbildība par pžrējo tiesājamo izturēšanos. Gērings reizēm atgādināja zvēru dresētāju dzelzs sprostā, kurš lāgu lāgiem ar pletni piespiež zvērus lēkt uz postamenta.

Jau pirmajā pratināšanas dienā viņš Džilbertam lielījās:

—    Neaizmirstiet, ka pret mani te uzstājas labākie Anglijas, Amerikas, Krievijas un Francijas juridiskie -spēki ar plašu tieslietu aparātu . . .

Un Gērings, protams, nevarēja noslēpt savu gandarījumu par Tribunāla lēmumu, ka par visiem nacistiskās partijas vēstures un programmas jautājumiem liecināt var vienīgi viņš: tā bija izdevība lieku reizi atgādināt citiem apsūdzētajiem, ka viņaņi te ierādīta galvenā loma. Tagad dresētāja pletne saka darboties vēl nekautrīgāk. -

Špērs negaidot tiesai izstāstīja, kā viņš gatavojies izdarīt atentātu pret Hitleru. Pārtraukumā Gērings viņam pārmeta:

—   Jūs mani neinformējāt, ka esat nolēmis par to runāt.

Taču Špērs ir nedomāja saskaņot savas ādas glābšanas metodes ar Gēringu. Vakarā viņš teica ar neslēptu sašutumu:

—    Gērings domā, ka varēs sarīkot izrādi, liekot mums nostāties pamatstājā, aplaudēt viņam un kliegt «bravo» …

No dresētāja pletnes neizglābās arī Keitelis. Pratināts jautājumā par piecdesmit sagustītu angļu lidotāju noslepkavošanu, viņš, neapgāžamu pierādījumu spiests, šo faktu atzina. Bet, tikko bijušais feldmaršals atgriezās apsūdzēto solā, bijušais reihsmaršals tūlit sāka viņu strostēt:

—    Kādēļ bez vajadzības atzīties?

Gēringam viņa varas laikos vai galva reiba no slavas. Slavas kāre viņu nepameta arī Tribunālā. Hipertrofēta iedomība nedeva mieru ne dienu, ne nakti, nereti padarīdama viņu pat smieklīgu.

Kad Džeksons teica savu apsūdzības runu, visi pamanīja, ka Hermanis Gērings cītīgi jo cītīgi kaut ko pieraksta. Vēlāk doktors Džilberts man stāstīja, ka bijušais reihsmaršals rūpīgi saskaitījis, cik bieži šajā runā minēti apsūdzēto uzvārdi, un ar lielu gandarījumu konstatējis, ka viņa paša uzvārds bijis minēts četr- desmiI divas reizes, tas ir, daudz biežāk nekā pārejie uzvārdi.

Džilberts Gēringam pateicis, ka vēl vairāk, jādomā, reihsmaršala uzvārdu būtu popularizējis Himlers, ja arī viņš sēdētu uz apsūdzēto sola. Gērings šajā piezīmē tūlīt sajutis kādas lamatas un steidzis doktoram paziņot, ka attiecības starp viņu un Himleru vienmēr raksturojusi politiska sāncensība.

— Es vienmēr esmu uzskatījis, ka pirmās četrdesmit astoņas stundas pēc Hitlera nāves man būtu visbīstamākās, jo Himlers katrā ziņā censtos mani novākt no ceļa. Izdomātu kādu «nelaimes gadījumu automobilī» vai «sirdslēkmi sakarā ar dārgā fīrera nāvi», vai vēl ko tamlīdzīgu . .. Bet šeit, uz apsūdzēto sola, — ar smaidu turpināja Gērings, — viņš labprāt atdotu man pirmo vietu.

Nav vārdam vietas, Hermanis Gērings labi pazina Heinrihu Himleru, labi saprata, ka SS reihsfīrers vienmēr uzskatījis, ka tā diena, kad varēs atnest, vainagu uz reihsmaršala bērēm, būs viņam svētku diena. Taču arī pats Gērings neatpalika no Himtera «automobiļu katastrofu» un «sidslēkmju» jautājumos, kad runa bija par viņa politiskajiem sāncenšiem.

Jau nacistiskā režīma rītausmā, 1933. gada augustā, Hermanis Gērings aicināja pie sevis Prūsijas policijas redzamāko kriminālistu Nēbi un uzdeva viņam «organizēt» automobiļa katastrofu Gregoram Straseram. Vēlāk viņš augstsirdīgi piekāpās, piekrizdams vajadzības gadījumā autokatastrofu aizstāt ar «nelaimes gadījumu medībās».

Tā ka grūti pateikt, kurš no kura bija mācījies: Gērings no Himlera vai Himlers no Gēringa.

politiskais starts

Gan pēc savas biogrāfijas, gan visas karjeras Hermanis Gērings krasi atšķīrās no pārējiem apsūdzētajiem — tiklab no tiem nedaudzajiem, kas turēja sevi par aristokrātiem nacistiskā pūļa vidū, kā arī no tiem, kas uzskatīja sevi par režīma ideoloģisko un politisko kodolu. Ar visu savu pagātni Gērings it kā algādinaja

Neirāta un Pāpena tipa aristokrātiem, ka viņi cēlušies no vienas un tās pašas vides. Bet ar visu savu praktisko darbību Gērings it kā uzsvēra, ka viņš atšķirībā no Rozenberga un Streihera tipa «tīrajiem demagogiem.) ir rīcības cilvēks, praktiķis.

Hermanis Gērings dzimis 1893. gadā Bavārijā. Viņa tēvs bija Dienvidrietumāfrikas gubernators, uzturēja ciešus sakarus ar daudziem angļu valsts darbiniekiem, sevišķi ar Sesilu Rodu un Cemberlenu vecāko, simpatizēja Bismarkam. Savas jaunības krietnu pusi nākamais reihsmaršals pavadīja Austrijā.

—    īsi pastāstiet Tribunālam s^vu biogrāfiju līdz pirmajam pasaules karam un pašā kaja laikā, — pie Gēringa griezās viņa advokāts Stāmers?i: " -

Un Gērings sāka:

—    Parastā audzināšana — sākumā mājskolotājs, pēc tam kadetu korpuss, vēlāk aktīvais karadienests virsnieku pakāpē. Pirmajam pasaules karam sākoties, es biju leitnants kājnieku pulkā … Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada oktobrī kļuvu lidotājs. Sākumā lidoju ar izlūklidmašīnu, vēlāk neilgu laiku ar bumbvedēju. Kopš tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada rudens biju lidotājs iznīcinātājs. Gaisa kaujā tiku smagi ievainots. Pēc izveseļošanās sāku komandēt iznīcinātāju eskadriļu, bet pēc tam, pēc: Rihthofena bojā ejas, mani nozīmēja par tolaik pazīstamās Rihthofena eskadriļas komandieri. ..

Tais tālajos gados Hermaņa Gēringa tuklā fiziono- mija, kas vācu sīkbirģeļiem likās skaistuma un vīrišķības ideāls, nenozuda no ilustrēto žurnālu slejām. Vērojot Gēringu Nirnbergas liesas zālē, nebija grūti manīt, ar kādu pašapmierinātību viņš atceras šos laikus, kad tikko sākās nākamā reihsmaršala ilgā un asiņainā karjera.

Stāstīdams par saviem apbalvojumiem, Hermanis Gērings ar nolūku noklusēja, par ko viņš tos bija saņēmis. Ne vārda viņš nebilda par to, ka viņa eskadriļa izpostīja mierīgas pilsētas. Gēringam likās gluži nevietā atgādināt Nirnbergas tiesnešiem, ka viņa uzvārds bija ierakstīts jau 1918. gadā sastādītajos kara noziedznieku sarakstos.

No Vācijas sakāves pirmajā pasaules karā vācu militāristi nekādu mācību neguva. Drīz vien viņi atkal sāka' žvadzināt ieročus, komplektēt jaunu armiju — reihs- vēru. Daudzi Hermaņa Gēringa draugi iestājas šajā jaunajā armijā. Gērings atsakās. Idejiski apsvērumi? Gan jā, gan nē.

—    Es noraidīju piedāvājumu iestāties reihsvērā, jo no paša sākuma biju opozīcijā pret revolūcijas radīto republiku. Es to nevarētu saskaņot ar saviem principiem.

Kā redzams, dziļā cieņa pret Bismarka iekšējo politiku no tēva bija pārgājusi uz dēlu. Hermanis Gērings atvadās no viņam apnikušās republikas un aizbrauc uz ārzemēm. Aizbrauc it kā tāpēc, lai «tur radītu sev pienācīgu stāvokli», bet, precīzāk, — lai izvairītos no atbildības par saviem kara noziegumiem.

Viņš apceļo Skandināviju. Zviedrijā viņš strādā par lidotāju civilajā aviācijā. Bet, tiklīdz Vācijā atkal sāka rosīties reakcija, viņš atgriezās tur.

1922. gada oktobrī vai novembrī viņam gadījās piedalīties Minhenē protesta mītiņā pret vācu «karavadoņu» izdošanu Antantei. Gērings negrib lietas saukt īstajā vārdā, jo citādi viņam nāktos teikt «kara noziedznieku». Tiesājamais Nr. 1 kautrīgi apgalvo tiesai, ka nokļuvis mītiņā «kā skatītājs, kam ar to nebija nekāda sakara». Viņš, protams, zināja, ka arī viņa uzvārds bija ierakstīts Antantei izdodamo personu sarakstā.

Tur, tajā mītiņā, Hermanis Gērings.pirmoreiz dzirdēja Hitlera vārdu: kāds pieprasīja, lai runā Hitlers! Un Gērings bija sajūsmināts, ka viņa vēlākais elks atsakās runāt «šo rāmo sīkpilsonisko pirātu vidū». Hitlers uzskatīja, ka nav nekādas jēgas «sūtīt protestus, kam nav nekādas nozīmes».

Gērings ātii aptvēra, par kādu nozīmi te bija runa. Būdams Ludendorfa skolnieks, Hitlers uzskatīja, ka daudz labāka par vārdiskiem protestiem ir jauna Vācijas armija, atjaunots prūšu militārisms.

—    Šis uzskats pilnīgi saskanēja ar manējo, — Starptautiskajā Tribunālā liecina bijušais reihsmaršals. — To es arī vēlējos no visas sirds . . . Pēc tam es aizgāju uz VNSSP organizāciju . . .

Dodoties pie Hitlera, viņš jau labi zināja, ka vārdam «sociālistiskā» partijas nosaukumā nav it nekādas nozīmes. Brašajam ķeizara armijas virsniekam tur tūlīt atradās piemērots darbs. Viņam uzdeva noorganizēt nacionālsociālistiskās bruņotās vienības, Hitlera preto- riāņu gvardi.

Tieši Gēringam, ievērojot viņa pagātni, vācu rūpnieki visvairāk dāvāja savu uzticību. Ar viņa starpniecību rūpniecības magnāti ziedoja līdzekļus šīs gvardes uzturēšanai. Ar laiku viņš kļūst par galveno starpnieku starp reihsvēru un monopolistiem, no vienas puses, un Hitlera partiju — no otras.

Gērings tiesai sīki pastāsta par šo savas karjeras posmu. Stāsta ārēji mierīgi, tikko valdīdams lepnumu, it kā viņš runātu nacistu auditorijai.

—    Ta laiks atri vien aizritēja līdz tūkstoš deviņi simti divdesmit trešā gada devītajam novembrim,1 — viņš rezumē. Tālākais ir vispārzināms: mani smagi ievainoja pie karavadoņu piemiņas monumenta Minhenē. Ar to es beidzu sava stāsta pirmo nodaļu.

Doktors Štāmers ir acīm redzami apmierināts ar savu klientu. «Izcils cilvēks arī izcili aizstāvas.» Viņš ļauj tam «atvilkt elpu» un uzdod nākošo jautājumu:

—    Kad jūs atjaunojāt sakarus ar Hitleru pēc ievainojuma?

Un Hermanis Gērings sāk stāstīt «otro nodaļu».

Pēc Minhenes puča neveiksmes viņš atkal «aizlaidās» uz ārzemēm. Tur viņš uzzināja, ka Hitlers un daži citi aktīvi puča dalībnieki arestēti un nodoti tiesai. Pats viņš, protams, tiesā neierodas un par sievas līdzekļiem plaši dzīvo sākumā Insbrukā, pēc tam Itālijā.

Vācijā Hermanis Gērings atgriežas tikai 1927. gadā un vēl centīgāk cīnās par nacionālsociālistiskās partijas nostiprināšanu. Hitlers augstu vērtē viņa ciešos sakarus ar finansistu un militāristu aprindām. Tomēr partijas bruņoto vienību vadīšanu viņš uztic nevis Gēringam, bet gan Ernstam Rēmam. Tas Gēringā izraisa zināmu neapmierinātību un reizē ar to viņu ari tā kā paskubina. Hermanis Gērings spīdoši veic vairākas kombinācijas un īsā laikā tiktāl nostiprina savas pozīcijas, ka kļūst par vienu no vadošajām personām fašis-

' 1923. gada 9. novembrī notiek Hitlera pučs Minhenē.

tiskajā kustībā. Vācijas lielāko magnātu simpātijas joprojām ir viņa pusē. Krupam un Tisenam, Flikam un Klekneram |oti imponē tas, ka viņš ir brīvs no citiem nacistiskās partijas darboņiem raksturīgās pseidosociā- listiskās frazeoloģijas. Šī frazeoloģija gan ir vajadzīga, taču tā kaitina šīs pasaules varenos.

Ar visu savu izturēšanos Gērings cenšas nostiprināt sev stipras gribas un aktīvas rīcības cilvēka reputāciju. Viņam ir pretīgs parlamentārisms jebkādā veidā. Viņa ideāls — pilnīga vienvaldība, fašistiska diktatūra. Viņš negrib dalīt varu pat ar Pāpena un Hūgenberga tā dēvēto nacionālistisko nometni.

Un te sava loma ir, protams, ne tikai «idejiskiem» apsvērumiem. Hermanis Gērings ir vislielākais ego- centrists nacistiskajā partijā. Viņš ir neiedomājami godkārīgs, pašmīlīgs un labi saprot: ja nacionālsociālisti nāks pie varas kopā ar citām reakcionārām buržuāziskām partijām, tad monopolistiska virsotne nebalstīsies uz viņu vien kā uz galveno tās interešu paudēju. Citās partijās viņi varēs sev atrast vēl talantīgākus advokātus.

Cita lieta, ja nacionālsociālistiskā partija kļūst par vienīgo valdošo partiju. Šīs partijas radītās valsts mašīnas ietvaros Gērings, neapšaubāmi, kļūs par noteicošu personu, koncentrēs savās rokās visu valdības un policijas aparātu. Lūk, tad — un tikai tad — viņš bus pieņemams Rūras valdniekiem, kļūs par savējo viņu vidū.

Hermanis Gērings sludina lieliem un maziem partijas ierēdņiem, reihsvēra virsniekiem un deklasētiem inteliģences slāņiem, ka tikai fašistiskās partijas vienvaldības apstākļos viņi varēs tikt siltās vietiņās. No otras puses, viņš iekairina buržuāziju ar solījumu radīt varenu policijas dūri, kas vienīgā šajā nemierīgajā pasaulē spēs aizstāvēt tās intereses.

Prūsis pēc dabas un audzināšanas, bonapartists pēc rakstura, Gērings attiecīgi iekārto savu arhiburžuāzisko Berlīnes dzīvokli. Pie vienas viņa kabineta sienas piestiprināts milzīgs vācu viduslaiku bendes zobens, kam jāsimbolizē metodes, ar kādām Gērings domā cīnīties par varu. Uz rakstāmgalda elektrisko lampu vietā stāv milzīgi daudzžuburu svečturi ar aizdegtām svecēm. Trīsošajā sveču gaismā Gērings pats sev liekas viduslaiku patricietis.

Visas kabineta sienas apkārtas ar Hohencolernu, ķeizara un kroņprinča portretiem. Viņiem līdzās — Be- nilo Musolīni. Bet'tieši pretī savam darba krēslam Gērings ierādījis vielu Napoleonam Bonapartam. Naktīs sveču gaismā viņš cieši ieskatās šī pagājušā gadsimta vislielākā politiskā karjerista acīs, it kā prasīdams padomu. Gērings sapņo par «lielā korsikānieša» karjeru un domā, ka no visiem nacistu dižvīriem tieši viņam ir pamatotas tiesības uz šādu sapni . . .

Revolucionārās kustības uzpĶidu iebiedēti, šo kabinetu aizvien biežāk apmeklē vā«u baņķieri un rūpnieki. Runājot ar viņiem, Gēringa Valoda" Ir'brīva no nacistu pseidosociālistiskās demagoģijas. Lai Ādolfs Hitlers un Alfrēds Rozenbergs runā skaļas frāzes. Hitlers reiz sevi bija nosaucis par «nacionālo bundzinieku». Ludzu! Lai politisko demagogu loma paliek viņiem. Viņam, Gēringam, nav vajadzīga šī viltus romantika, šis sīkpilsoniskais sociālisms.

Tuvojās izšķirīgās dienas cīņā par varu. 1932. gada 28. janvārī monopolistam Tisenam piederošajā Lands- bergas pili notika slepena apspriede: Irīs Tērauda tresta direktori (Tisens, Pensgens un Fēglers) tikās ar trim nacionālsociālisma dižvīriem — Hitleru, Gēringu un Rēmu. Taču priekšā vēl vesels lielu politisku kauju gads. Reihstāga vēlēšanās augustā nacisti saņēma 37 procentus visu nodoto balsu. Tas bija vislielākais panākums, kādu viņi vispār jebkad bija sasnieguši vēlēšanu cīņā. Taču nākamajos mēnešos nacistiskā partija stipri sakompromilējās — kreisās partijas atmaskoja tās sakarus ar lielajiem monopoliem, un rezultātā 6. novembrī nacisti zaudēja divus miljonus balsu.

Nirnbergas tiesas prāvā Gērings bija spiests atzīt, ka tieši tajā laikā ievērojami nostiprinājās Vācijas Komunistiskās partijas pozīcijas.

— Par to nobalsoja vairāk nekā seši miljoni vēlētāju, bet tās organizācija «Roter Frontkāmplerbund» (Sarkano lrontinieku savienība. — Tulk.) bija visai revolucionāri noskaņota un gatava cīnīties par varu.

Hitlers saprata, ka tagad jāveic ārkārtēji pasākumi, jo citādi nacisma depresija var pāriet pilnīgā sakāvē.

Daudzi fīrera rokaspuiši manāmi apjuka. Vienīgi Gērings toreiz turpināja enerģiski darboties. 1932. gada 19. novembrī viņš veda sarunas ar rūpniecības magnātiem, pēc tam Šrēders, Krups un citi monopolisti griezās ar vēstuli pie prezidenta Ilindenburga, kategoriski prasot iecelt Hitleru reihskanclera amatā.

Pienāca 1933. gada februāris. Hermaņa Gēringa mājā atkal sapulcējās lielāko monopolu pārstāvji. Hitleram vajadzīga nauda, lai sekmīgi gatavotos vēlēšanām, kas bija noliktas uz 5. martu. Gērings labi zināja, kas sanākušos rūpniekus visvairāk ietekmētu.

—    Mani kungi, — viņš teica, — upuri, kas jānes rūpniekiem, daudz vieglāk paciešami, ja ir pārliecība, ka šīs vēlēšanas būs pēdējās nākamo desmit gadu laikā un varbūt pat nākošo simt gadu laikā.

«Kungi» nelika sevi pierunāt. Dažās minūtēs bija savākti trīs miljoni marku.

1933. gada 5. marts kļuva par melno dienu Eiropas vēsturē. Vācijā pie varas naca fašisms.

Koncentrējot savās rokās galvenos amatus, Gērings kļūst reihstāga prezidents, impērijas gaisa flotes ministrs un Prūsijas iekšlietu ministrs. Ne bez lepnuma viņš pats sevi pasludina par «cilvēku numurs 2», lai gan sirdī lolo cerību kļūt par pirmo numuru. Un Gēringam patiešām tika pirmais numurs, bet tikai jau pēc tam, kad viņš bija nokļuvis Nirnbergā un gandrīz vai taustāmi juta cilpu ap kaklu.

Būdams ārkārtīgi, pat patoloģiski godkārīgs, Gērings pat tanīs, viņam traģiskajās dienās nespēja slēpt savu gandarījumu, kad apsūdzētājs Džeksons, griezdamies pie viņa, teica:

—    Jūs varbūt apzināties, ka esat vienīgais dzīvais cilvēks, kas mums izsmeļoši var pastāstīt par nacistiskās partijas mērķiem un par vadības darbu pašā partijā?

—   Jā, es to skaidri apzinos,—pašapmierināti atsaucās Gērings.

Bet tālāk starp prokuroru un apsūdzēto Nr. 1 risinājās šāds dialogs:

Džeksons. Jūs no paša sākuma gribējāt gāzt un vēlāk arī patiešām gāzāt Veimāras republiku?

Gērings. Kas attiecas uz mani personiski, tad tā bija mana jo stingra apņēmība.

Džeksons. Un, nācis pie varas, jūs tūlīt likvidējāt parlamentāro Vācijas valdību?

Gērings. Tā mums vairs nebija vajadzīga.

Hermanim Gēringam arī vēl daudz kas cits nebija vajadzīgs. .i

Viņš viegli iztiktu ari bez Hindenburga. Ja nebūtu reihsvēra, Gērings nekautrētos arestēt arī sirmo prezidentu.

Viņam derdzās nožēlojamie nacionālās nometnes pārstāvji — visi šie pāpeni, šleiheri, hūgenbergi. Gēringam ilgi šķebināja Hitlera «goda vārds», ko fīrers bija devis Hindenburgam, solīdamies nekad nešķirties no viņa.

Bet pirmām kārtām, protams, bija jātiek galā ar komunistiem. Bija vajadzīgs spēcīgs trieciens, lai varētu iznīcināt visus, kas stātos nacistiem cejā uz viņu vienvaldības diktatūras nodibināšanu. Provokācijās ievingrinātās Hermaņa Gēringa smadzenes strādā šajā virzienā dienu un nakti. Gērings apskauda savu elku Bonapartu: viņam kalpoja Zozefa Fušē ģeniālais policejiskais prāts, bet te viss bija jāizdomā pašam.

«tie ir mesli, nevis politisks komunikē»

Un Hermanis Gērings izdomāja. Izdomāja kaut ko tādu, kas lika viņam divreiz sniegt paskaidrojumus tiesas prāvās: vienreiz kā lieciniekam Leipcigā, otrreiz— kā apsūdzētajam Nirnbergā.

Lasītājam jau labi zināma ši pasaules vēsturē nelaimi vēstošā epizode. Naktī uz 1933. gada 27. februāri, ugunsgrēka liesmu apblāzmots, Gērings kopā ar Hitleru stāvēja uz balkona un skatījās, kā deg reihstāgs, Veimāras republikas simbols. Sarkanās liesmu mēles alplaiksnīja tumšajās Berlīnes debesīs.

Nirnbergā Hermanim Gēringam lika atcerēties dažas šī dīvainā ugunsgrēka detaļas.

Var jautāt, vai starptautiskajai tiesai bija vērts ar to nodarboties, ja pat Leipcigas tiesa attaisnoja komunistu Dimilrovu un viņa biedrus? Jā, viņus attaisnoja, bet kas tomēr aizdedzināja reihstāgu? Leipcigas tiesa atbildēja: Van der Libe. Tiesa ar savu spriedumu nemeta pat ne mazāko ēnu uz nacistu barvežiem. Atrada Fauslu, un ar to pietiek. Bet kas tomēr ir Mefistofelis?

Kā jau zinām, daudzus gadus pēc otrā pasaules kara Rietumvācijas žurnāls «Der Spiegel» apgalvos, ka visjaunākie pētījumi pierādot Hermaņa Gēringa nepieda- līšanos šajā lietā. Vai tikai tas tā ir?

Amerikāņu prokurors Džeksons pratina Gēringu:

—    Jūs un fīrers tikāties ugunsgrēka laikā, vai ne?

—    Jā.

—    Un turpat uz vietas nolēmāt arestēt visus komunistus saskaņā ar iepriekš sastādītiem sarakstiem?

Gērings mēģina izlocīties. Viņš vēl nezina, kādi pierādījumi prokuroram ir pret viņu personiski.

—    Manuprāt nebija nekādas jēgas aizdedzināt reih- stāgu . . . Tomēr es nenožēloju, ka šī ēka nodega, jo tai nebija nekādas mākslinieciskas vērtības …

Un tālāk viņš jau ar klaju politisku cinismu turpina:

—    Bet es ļoti nožēloju, ka biju spiests meklēt jaunu zāli reihstāga sēdēm. Un, tā kā neko citu neatradu, man bija jāizmanto Krolla operas ēka. Patiesībā man vienmēr licies, ka opera ir daudz svarīgāka nekā reihstāgs.

Gērings domāja, ka viņš viegli tiks cauri ar tādām ciniskām sentencēm: aizritējuši taču daudzi gadi, un ne tikai no reihstāga, bet arī no visas Berlīnes gandrīz nekas nav palicis pāri. Un tomēr kaut kas ir saglabājies. Un ar šo «kaut ko» pilnīgi pietiek, lai pierādītu Gēringa vainu!

Apsūdzētājs jautā Gēringam, vai viņš pazīstot Kārli Ernstu, Heldorfu un Ileinesu? Gērings atzīst, ka tie ir viņa cilvēki no triecienvienībām. Tad Džeksons atsaucas uz Kārļa Ernsta paziņojumu, ka viņi visi trīs aizdedzinājuši reihstāgu Gēringa uzdevumā.

Šim pirmajam triecienam seko otrs: prokurors uzrāda nacistiskā ģenerālštāba bijušā priekšnieka ģenerāla Halclera liecības, kurš apgalvo, ka Hitlera dzimšanas dienā Gērings visu viesu klātbūtnē stāstījis, ka viņš noorganizējis reihstāga dedzināšanu.

Pēc tam tiesa pratina Gizeviusu — atbildīgu gestapo ierēdni, cilvēku, kas daudz ko zināja. Gizeviuss liecina:

—       Desmit uzticami trieciennieki bija sagatavoti, lai aizdedzinātu reihstāgu. Gēringu pēc tam sīki informēja par plānu, tā ka viņš tanī vakarā «tīri nejauši» neuzstājās ar pirmsvēlēšanu runu, bet līdz vēlam vakaram sēdēja aiz sava galda iekšlietu ministrijā Berlīnē … Pēc Gēringa norādījuma no paša sākuma tika nolemts visu vainu uzvelt komunistiem .. .

Noskaidrojas arī, kādu galu ņēmis viens no provokācijas izpildītājiem — Rēls. Par piedalīšanos kādā kriminālnoziegumā viņu izslēdza no SA, bez tam viņam atņēma atlīdzību, ko viņš bija saņēmis par reihstāga sienu apliešanu ar degšķidrumu. Saniknotais provoka- tors nolēma atriebties un griezās ar attiecīgu iesniegumu impērijas tiesā Leipcigā, kuj- iztiesāja Dimitrova lietu. Rēls bija tik neuzmanīgs, ka- par-savu nodomu pastāstīja kriminālpolicijas izmeklētājam. Ziņojums par šo sarunu nekavējoties tika nosūlils Gēringam, un pēc tam dedzinātājs vairs nenodzīvoja ilgāk par diennakti.

Par savu garo mēli dārgi samaksāja ari Berlīnes ober- brandmeistars Valters Hemps. Piedaloties izmeklēšanā par ugunsgrēka cēloņiem, viņš gluži nevietā uzzināja un izpļāpāja citiem, ka tanī kjūmīgajā naktī uz 1933. gada 27. februāri pēc Gēringa rīkojuma reihstāga telpas tika atstātas bez parastās apsardzes un visiem kalpotājiem obligāti bija jāaiziet līdz pulksten 20. Par šo Hempa pļāpāšanu gestapo tūlīt ziņoja Gēringam, bet tas šādos gadījumos rīkojās operatīvi. Oberbrandmeis- tara darbā ātri vien atrada kādus «dienesta pārkāpumus», sakarā ar ko viņu iesēdināja cietuma kamerā, kur viņu drīz atrada mirušu.

Taču atgriezīsimies pie nakts uz 1933. gada 27. februāri. Tātad Gērings, aizsēdējies iekšlietu ministrijā, pa sava kabineta logu virs reihstāga ieraudzīja liesmas.

— Tas ir komunistu sacelšanās sākums! — viņš iesaucās.

Nu, vai nav gaišreģis?!

Gestapo priekšnieks Dīls, kam bija teikti šie vārdi, atceras, ka Gēringa seja pietvīkusi gluži sarkana aiz satraukuma. Gērings kliedzis. Šķitis, ka viņš pilnīgi zaudē pašsavaldīšanos.

Martins Zomerfelds — Gēringa preses referents — saņem uzdevumu tepat, ugunsgrēka vietā, dot oficiālu informāciju presei. Zomerfelda sagatavotajā tekstā ir apmēram divdesmit rindas. Informācijā bija ziņas par pašu ugunsgrēku kā faktu, ugunsdzēsēju darbību un policijas uzsākto izmeklēšanu. Gēringam dod šo tekstu apstiprināt.

—    Mēsli, — rūc Gērings. — Tas ir policijas ziņojums, nevis politisks komunikē.

, Zomerfelds, piemēram, bija atzīmējis, ka atrastās degvielas svars nav pārsniedzis vienu centneru.

—    Blēņas! — sašutumā kliedz Gērings. — Desmit, simt centneru!

Ar sarkanu zīmuli viņš raksta uz papīra loksnes treknu simtnieku. Pēc tam iesauc savu sekretāri un pats diktē viņai jaunu ziņojuma tekstu:

«Šī dedzināšana ir visriebīgākais bojševisma terora akts Vācijā. Bija paredzēts aizdedzināt visas valdības ēkas, pilis, muzejus un citas vitāli svarīgas ēkas. Reihs- ministrs Gērings veicis ārkārtējus pasākumus pret šīm draudošajām briesmām.»

Ar «ārkārtējiem pasākumiem» bija jāsaprot neapvaldīts pirmsvēlēšanu terors pret komunistisko partiju un pārējām demokrātiskajām organizācijām, kas cīnījās pret fašistiskās diktatūras nodibināšanu Vācijā.

Kopš šiem notikumiem aizritējuši divpadsmit gadi. Gērings atrodas vienā no Nirnbergas Tiesu pils istabām. Viņam pretim sēž apsūdzības pārstāvis doktors Kempners. Notiek kārtējā pratināšana.

Izmeklētājs. Kā jūs varējāt bez iepriekšējas izmeklēšanas tikai stundu pēc reihstāga ugunsgrēka sākuma savam preses aģentam pateikl, ka to izdarījuši komunisti?

Gērings. Vai tad virsnieks, kas pārzina preses jautājumus, apgalvo, ka es to būtu teicis?

Izmeklētājs. Jā, viņš saka, ka jūs to esat sacījis.

Gērings. Iespējams … Kad es ierados notikuma vietā, fīrers un viņa svīta bija tur… Es šaubījos, bet viņi uzskatīja, ka reihstāgu aizdedzinājuši komunisti.

Izmeklētājs. Bet jūs lāču bijāt savā ziņā augstākais valdības ierēdnis . .. Vai tikai nebija mazliet par agru bez izmeklēšanas apgalvot, ka reihstāgu aizdedzinājuši komunisti?

Gērings. Jā, tas ir iespējams. Bet tā gribēja fīrers. 2m

Protams, fīrers tā gribēja. Bet tā gribēja arī Gērings un Gebelss, šīs nedzirdētās provokācijas autori un režisori.

Jau prāvas laikā advokāts doktors Štāmers savam klientam pateica, ka sameklēts svarīgs liecinieks — vienīgais, kas vēl palicis starp dzīvajiem no tiem, kas piedalījās aizdedzinātā reihstāga dzēšanā. Taču Gēringu šī ziņa nepavisam neiepriecināja. Tieši otrādi, viņš pat tūlīt tā kā sašļuka un lūdza Štāmeru būt uzmanīgākam liecinieku izvēlē un pārāk neuzticēties viņu liecībām, kad runa ir par reihstāga dedzināšanu …

— Galu galā, ja SA patiešām tika aizdedzinājusi reihstāgu, tad tas nebūt nenozīmē^ka par to kaut ko būtu zinājis arī es .

To teica pats Gērings divpadsmit gadus pēc kaunpilnās Leipcigas tiesas komēdijas.

«garo nažu nakts»

Reihstāga dedzināšanai sekoja gara virkne nacistu noziegumu pret vācu tautas, bet pēc tam ari citu Eiropas tautu brīvību un cieņu. Un viens no visļaunākajiem demoniem šajā asiņainajā drāmā bija Hermanis Gērings, cilvēks ar neizsīkstošu enerģiju un izcilām organizatora spējām.

Gērings izveido gestapo un to plaši izmanto kā izrēķināšanās ieroci pret politiskajiem pretiniekiem. Spīdzināšana tumšos pagrabos un nošaušana bez tiesas un izmeklēšanas kļūst par parastām metodēm cīņā pret opozīciju. Visā zemē tiek noteikts tā sauktais preventīvais ieslodzījums — parādās koncentrācijas nometnes.

Jau 1933. gada 28. februārī, tikai dienu pēc reihstāga ugunsgrēka, Gērings nacistiskās valdības sēdē izvirza priekšlikumu izdot ārkārtēju likumu pret komunistiem. So priekšlikumu pieņem. Hitlera valdība vienā rāvienā pati piešķir sev likumdošanas tiesības. Tā atceļ konstitūcijā garantēto personas brīvību, brīvību izteikt savas domas, preses brīvību. Tiek aizliegti visi komunistiskie laikraksti. Reihstāgs pārvēršas par beztiesīgu pļāpātavu, nacistisku balaganu.

Vēršot galveno triecienu pret komunistisko partiju, Gērings neaizmirst ari sociāldemokrātus. «Moris savu ir padarījis, moris var iet.» Sociāldemokrātiskā partija, kas līdzīgi kāpnēm palīdzēja Hitleram un Gēringam uzkāpt varas augstumos, tagad tiek atsviesta sāņus. Ne velti Hermanis Gērings smējās, 1933. gada 31. janvārī izlasot laikrakstā «Vorwārts» ka sociāldemokrāti «ar dziļu gandarījumu» apsveicot ministra Frika paziņojumu, ka nacisti stāvot «uz likumības pamata». Nepagāja pat ne mēnesis, un viņš pats sociāldemokrātiem populāri paskaidroja, ka «uz likumības pamata» viņu partija tiek pasludināta par izformētu. Bet pēc divpadsmit gadiem tiesājamais Nr. 1 Nirnbergas tiesas prāvā liecināja:

— Daļa VSDP funkcionāru bija radikāļi, otra daļa bija mazāk radikāli noskaņota. Radikāļus es tūlīt liku apcietināt, turpretī daudzi sociāldemokrātu ministri, oberprezidenli un augstākie ierēdņi, gluži mierīgi atvadījušies no saviem amatiem, saņēma savu pensiju un pret mums neko neuzsāka.

Gērings stingri vadījās pēc diviem galvenajiem principiem: ārpolitikā — agresija (pirmām kārtām pret Padomju Savienību), iekšējā politikā — pilnīga demokrātijas sagrāve. Un viņš patiesi domāja, ka abu šo galveno uzdevumu atrisināšana ir tieši atkarīga no tā, cik sekmīgi attīstīsies viņa paša karjera. Viņa radītais varenais policijas aparāts izspiegoja visus un okšķerēja visur.

Gērings uzzina, ka ar Hitleru lāgiem tiekas nacionālsociālists Gregors Štrasers. Šodien Štrasers neietilpst valdībā, bet, kas lai zina, varbūt fīrers nodomājis orientēties uz Štraseru jaunajā valdības sastāvā?

Ar vēl lielākām bažām «dzelzs Hermanis» vēro Ernstu Rēmu — nacistu triecienvienību SA vadītāju. Šīs vienības, ko sauca par «partijas stipro roku», savā laikā provocēja kautiņus alus zālēs un krodziņos un tās izmantoja ielu cīņās pret politiskajiem pretiniekiem. 1933. gada sākumā šajā organizācijā bija sešsimt tūkstoši rūdītu bandītu. Pēc Hitlera nākšanas pie varas SA skaitliskais sastāvs palielinājās līdz trim miljoniem.

1 Vācijas sociāldemokrātiskās partijas laikraksts.

Uz SA plūda izputināti veikalnieki, bez darba palikuši sīki kalpotāji. Sī publika nepacietīgi gaidīja, ka fašistiskā valdība uzlabos viņu stāvokli. Taču visai drīz atklājās nacistiskās propagandas demagoģija. Daudzi šo vienību locekļi manāmi atskurba, kad viņus masveidīgi sāka dzīt piespiedu darbos. Viņu vidū sāka klīst -runas, ka nepieciešama «jauna revolūcija». Ernsts Rēms centās apslāpēt šo rūgšanu SA vienībās, taču reizē ar to mēģināja trieciennieku neapmierinātību izmantot savās personiskajās interesēs. Rēms grib pārvērst SA par regulāru karaspēku, apvienojot to ar reihsvēru. Viņš sapņo pārņemt savās rokās Vācijas bruņoto spēku vadību, nobīdot Gēringu pie malas."

Taču Gērings apsteidz savu sencr sāncensi.- Neviens nezināja labāk par viņu, kā visdrošāk var piesaistīt sev Hitleru, laupīt fīreram pēdējās veselā saprāta atliekas. Gērings rāda Hitleram veselu virkni policijas ziņojumu par «briestošu sazvērestību, ko vada pats Rēms». Kādā ziņojumā, piemēram, atzīmēts, ka Silēzijas trieciennieku komandieris šāvis uz fīrera portretu, nosolīdamies to darīt arī ar pašu Hitleru, ja viņš «nodos revolūciju un savas triecienvienibas». Vienlaikus Gērings veikli izmanto arī ģenerāļu neapmierinātību par to, ka līdzās regulārajai armijai pastāv kaut kādas patstāvīgas bruņotas vienības gandrīz trīs miljonu vīru sastāvā.

Viņš itin labi saprata, ka, orientēdamies uz savienību ar lielburžuāziju, uz savienību ar reihsvēru, Hitlers būs viegli pārliecināms, ka jātiek vaļā no triecienvienībām. Kautiņi krogos jau pieder pagātnei. Tagad fīreram ir daudz stingrāks balsts nekā trieciennieki.

Beidzot mērķis sasniegts. Hitlers pieņem lēmumu likvidēt «briesmīgo SA sazvērestību».

Galvenās lomas tiek sadalītas šādi: pats fīrers kopā ar Rozenbergu brauc uz Minheni, kur atrodas Rēms, bet Gērings «ņem savā ziņā Berlīni».

«Dzelzs Hermanis» šauj nekļūdīgi, neaizmirsdams, slarp citu, arī tos, kas piedalījās reihstāga dedzināšanā (kāda velna pēc atstāt nevēlamus lieciniekus!): tieši šai naktī lika nogalināti Heiness, Ernsts un citi 1933. gada 27. februāra naktī rīkotās provokācijas tieši izpildīlāji.

Kamēr Gērings izrēķinājās ar «sazvērniekiem» Berlīnē, Hitlers likvidēja viņa sāncensi Minhenē. Rēmu arestēja un nogādāja cietumā, kur esesieši viņu nošāva.

«Garo nažu naktī» negāja bojā neviens SA vadītājs, kas tiešām nebūtu pelnījis, lai tiesa viņam piespriestu nāves sodu. Taču, kurinot šo asinspirti, Gērings ir nedomāja vadīties pēc taisnīga soda idejām.

Rūgšana SA vienībās liecināja, ka briest krīze attiecībās starp nacistisko valdību un tās aizmuguri — monopoliem un ģeneralitāti, no vienas puses, un sīkbur- žuāziju, no otras puses. Šī krīze bija jālikvidē, reizē izrēķinoties arī ar Rēmu. Tieši tāpēc Hermanis Gērings kļuva par vienu no galvenajām personām tā dēvētajā «atvadīšanās operācijā». Novākt no ceļa savu politisko sāncensi un nostiprināt savienību ar monopoliem un militāristisko virsotni viņš uzskatija par ārkārtīgi svarīgu uzdevumu. Šā mērķa labad varēja aizraidīt uz viņpasauli vairākus simtus savu vakardienas draugu un līdzdalībnieku. Bija vērts pūlēties.

kApēc sastrīdējās gēringa un Sahia advokāti

Gēringu nepavisam neapmierināja Vācijas gaisa kara spēku pavēlnieka amats. Viņš, tāpat kā Rēms, jau sen loloja sapni kļūt par augstāko virspavēlnieku. Taču, ja nu tas uzreiz nebija iespējams, tad viņš vismaz gribēja, lai vērmahta vadibā butu pakļāvīgāki ģenerāļi.

Būdams intrigants pēc dabas, Gērings labprāt izpurinātu kara ministrijas un ģenerālštāba vadošo sastāvu. Taču te, protams, «garo nažu nakti» nesarīkosi. Trijos četros gados, kas bija aizritējuši pēc šīs nakts, ģenerāļi parādīja, ka bez viņiem nav ko domāt par nacistu ārpolitiskās programmas īstenošanu. Un Hermanis Gērings savu provokatora talantu atkal parādīja jaunā spožumā.

Gluži negaidot sastrīdējās Gēringa aizstāvis doktors Štāmers un Šahta aizstāvis doktors Dikss. Tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad Nirnbergas tiesas prāvas advokāti sāka publiski ķīvēties.

Kas tad bija noticis?

Tiesa pratināja liecinieku Gizeviusu, cilvēku ar visai kolorītu biogrāfiju. Būdams ievērojams gestapo ierēdnis, viņš jau pirms kara un vēl aktīvāk pašā kara laikā pieslējās sazvērestībai pret Hitleru.

Gizeviusu pratināja ilgi. Un, kad šķita, ka pratināšana jau iet uz beigām, viņš pēkšņi palūdza atjauju novirzīties no aplūkojamā temata, lai ziņotu par incidentu, kas viņa klātbūtnē noticis advokātu istabā. Līdzko liecinieks to pateica, tā Gēringa aizstāvis doktors Štāmers neparasti veikli piesteidzās pie tribīnes, ne visai taktiski atstūma no mikrofona savu kolēģi doktoru Diksu un Joti ekspansīvi sākvj protestēt.

Zālē iestājās klusums. Gērings •'nervozi grozījās savā vietā, caut pieri nikni raudzīdamies uz Sābtu^ tas jau nu nelaidīs garām izdevību, lai viņam aizliktu kāju priekšā.

Bet liecinieks tikmēr jau sāka klāstīt to, kas patiesībā tiesu neko sevišķi neinteresēja. Izrādījās, ka pirms tiesas sēdes doktors Štāmers advokātu istabā piegājis pie doktora Diksa, pārtraucis viņa sarunu ar Gizeviusu, paziņodams, ka Gēringam ir vienalga, vai Gizeviuss izvirzīs vai neizvirzīs pret viņu kādu apsūdzību. Gērings noraizējies par ko citu: pavisam nesen Nirnbergas cietumā miris bijušais Vācijas kara ministrs Blom- bergs un aiz cienības pret vecā karavīra piemiņu Joti negribētos, ka sabiedriskā doma uzzinātu par kādu visai nepatīkamu viņa dzīves lappusi. Gērings, ticēdams Šahta un viņa advokāta krietnumam, cer, ka viņi šai nolūkā neizmantos liecinieku Gizeviusu. Pretējā gadījumā .. .

Kam vajadzēja notikt pretējā gadījumā, precizē doktors Dikss. Viņš atreferē vārdus, ko tam teicis doktors Štāmers:

— Klausieties, kolēģi, Gērings domā, ka Gizeviuss var viņam uzbrukt, cik vien vēlas. Bet, ja viņš uzbruks nelaiķim Blombergam, tad Gērings par Šahtu izstāstīs visu. Viņš par to zina daudz ko tādu, par ko Sahtam būs Joti nepatīkami dzirdēt tiesā . ..

Gēringu, protams, Blomberga reputācija interesēja vismazāk. Viņš vienkārši negribēja vēlreiz tiesas un vēstures priekšā parādīties netīra provokatora lomā. Pārāk nelāga srnaka bija šai lietai, ko Gērings tik veikli bija safabricējis par nelaiķi feldmaršalu, lai atbrīvotu kara ministra krēslu.

Vecumdienās Blombergs nolēma apprecēt kādu jaunu kārdinātāju Ēriku Grūnu. Bet, kā par spīti, kad viss jau bija izlemts, viņš uzzināja, ka šai dāmai ir visai apšaubāma reputācija. Ko darīt? Feldmaršals nolēma griezties pēc padoma pie Gēringa. Bet Hermanis Gērings jau sen bija licis jo sīki izspiegot tos, ko bija nodomājis gāzt. Viņš labi zināja, ka Ērika Grūna septiņās vācu pilsētās bija reģistrēta kā izlaidīga sieviete.

Taču, kad Blombergs ieradās pēc padoma — vai viņam klājoties stāties laulībā ar «zemas izcelšanās dāmu», Gērings visādi centās izklīdināt sirmā precinieka šaubas. Pārliecinājies par reihsmaršala «labvēlību», Blombergs pēc kāda laika to atkal apmeklēja, žēlodamies, ka viņa sirdsdāmai uzmācoties tās agrākais mīļākais. Gērings arī šoreiz neatteica Blombergam savu «draudzīgo» palīdzību. Pēc reihsmaršala rīkojuma neveiksmīgo donžuānu izsauca uz turieni, kur nākas, izbāra, iedeva naudu un izsūtīja no Vācijas.

Pēc tam notika Blomberga greznās kāzas. Tajās, protams, piedalījās arī Gērings. Vēl vairāk: Gērings aplaimoja jaunlaulātos, ielūdzot viņu ģimenes svētkos pašu fīreru.

Taču jau dienu pēc kāzām Gērings pēkšņi uzzina «visu patiesību» un ar «sašutumu» to pastāsta pašam Hitleram. Reizē ar to reihsmaršals parūpējas, lai šis cītīgi gatavotais skandāls kļūtu plaši zināms visā Berlīnē.

Un Blombergs uz vietas tiek atvaļināts.

Taču tālāk notikumi risinās pavisam citādi, nekā iecerējis Gērings. Hitlers gribēja Blomberga vietā iecelt ģenerāli Friču, kas tolaik komandēja sauszemes kara spēku.

Gēringu šī kandidatūra nekādi neapmierināja. Fričs bija cilvēks ar stingru raksturu, ar patstāvīgiem uzskatiem, labi apguvis nacionālsociālistisko ideoloģiju. Viņš cienīja Hitleiu un fīrera dzimšanas dienā 1936. gadā gaviļniekam rakstīja: «Es un sauszemes kara spēks lepnā pārliecībā un svētā uzticībā sekojam Jums ceļā, ko Jūs ejat kā pirmais Vācijas nākotnes vārdā».

Turpretī pret Gēringu ģenerālis izturējās gluži citādi: bez pienācīgās cieņas un pat ar vāji slēptu skepticismu. Kāpēc gan ļaut šim vīram iesēsties tikko gāztā Blomberga vietā?

Reihsmaršalam atkal nācās pīt intrigu tīklu.

Tais gados policija pastiprināja cīņu ar homoseksuālistiem. Un tieši te gestapo rokās nokļuva kāda katordz- nieka ziņojums par kāda kunga, viņu sauca Frišs vai Fričs, neglīto rīcību. Šī kunga precīzo uzvārdu katordz- nieks nespēja atcerēties.

Pēc Gēringa rīkojuma katordznieku nekavējoties nogādāja Karinhallā. Reihsmaršals personiski viņu nopratināja un piedraudēja ar nāvi, tas neapstiprinās, ka runa ir tieši par ģenerālpulkvedi j;riču. Pēc tādas pratināšanas ar draudiem ziņojumu nodeva Hitleram, bet tā autoru aizveda uz impērijas kanceleju.

Pēc tam, kā liecināja Gizeviuss, uz turieni izsauca arī Friču. Ģenerālis sašutumā noraidīja un apstrīdēja visu, ko viņam inkriminēja. Gēringa klātbūtnē viņš deva Hitleram goda vārdu, ka visas šīs apsūdzības ir meligas. Tad Hitlers piegāja pie durvīm, atvēra tās, un istabā ienāca katordznieks.

—   Tas ir viņš! — apstiprināja noziedznieks, rādīdams uz ģenerālpulkvedi.

Fričs uz brīdi zaudēja valodu. Viņš varēja tikai lūgt — izdarīt rūpigu tiesas izmeklēšanu. Taču Hitlers viņu neuzklausīja un pieprasīja tūlīt iesniegt atlūgumu.

Attēlojis šo diezgan spilgto ainu, Gizeviuss piebilda, ka jau ilgi pirms Friča konfrontēšanas ar katordznieku gestapo bija šo lietu izmeklējusi. Izrādījās, ka ziņojums bija par kādu rotmistru Friču. Tomēr Gērings visu pagrieza sev vajadzīgajā virzienā, un 1938. gada 28. janvārī no viņa ceļa nozuda vēl viens nevēlams ģenerālis.

Šahts bija ļoti apmierināts ar šīm liecībām. Ieejot vakarā viņa kamerā, doktors Džilberts dzirdēja:

—    Redziet nu! Vai tad tas nav gals leģendai par Gēringu? Esmu laimīgs! Pēc tik daudziem gadiem, kuru laikā šis noziedznieks pārvaldīja mūsu zemi un terorizēja kārtīgus vāciešus, viņš beidzot atmaskots kā īsts gangsteris. Maska norauta …

Taču aizritēs tikai dažas nedēļas, un tiesas prāvā sāks lēni, bet noteikti noraut masku arī pašam Šahtam.

«kristāla nakts»

Par «kristāla nakti» sauc nakti uz 1938. gada 10. novembri. Aplam būtu domāt, ka šo nosaukumu devuši iemīlējušies pārīši, laimē pieminēdami dzidro gaisu vai mēness atspīdumu Vācijas ezeru un upju spoguļgluda- jās virsmās. Vācu tauta nosaukusi šo nakti par «kristāla nakti» gluži cita iemesla dēļ: tūkstošiem spoguļstikla vitrīnu, desmitiem tūkstošu kvadrātmetru dārga kristālstikla, kas ir Beļģijas rūpniecības lepnums un slava, šķindēdami toreiz sašķīda drumslās. Trakojošu fašistu barbaru dūres sasita vitrīnas gabalu gabalos, jo tai naktī visā Vācijā grāva ebreju veikalus.

Rīta pusē kristāla drumslu kaudzes klāja Vācijas lielo un mazo pilsētu tirdzniecības ielas. Visu Beļģijas stikla rūpnīcu pusgada produkcija — veselas zemes stiklinieku prasmīgo roku pacietīgais darbs, atliets lieliskās kristāla plāksnēs, tīrajās un kārtīgajās ielās nu mētājās kā nevienam nevajadzīgas lauskas.

Tas nebija vienkārši nejaušs iedzērušu dauzoņu izlēciens, kā tas varētu likties jebkurā atsevišķā gadījumā. Tas nebija ari stihisks tautas dusmu izpaudums pret ebrejiem, kā to centās iztēlot Gebelsa melīgā propaganda sakarā ar ebreju jaunieša Grinšpana atentātu pret Vācijas sūtniecības padomnieku Parīzē. Nelaimi vēstošā novembra nakts, ko nosauca par «kristāla nakti», bija viens no posmiem fašistu jo sīki izstrādātajā rasu naida kuršanas «teorijā» un praksē. Fašisms pirmoreiz cilvēces vēsturē uzdrošinājās spraust sev uzdevumu iznīcināt veselu tautu, pasludinot šo uzdevumu par valsts politikas sastāvdaļu.

Nacisti nostādīja ārpus likuma un pakļāva fiziskai iznīcināšanai tautu, kuras gadsimtiem vecā kultūra kļuvusi neatņemama sastāvdaļa visas cilvēces kultūras, arī vācu kultūras dārgumu krātuvē. Šī tauta bija nolemta fiziskai iznīcināšanai līdz pēdējam cilvēkam! Pāri visai Vācijai vēlās grautiņu vilnis. Fašisti dedzināja namus un sinagogas, izlaupīja ebreju mantu, bezjēdzīgi iznīcināja un postīja visu, ko nevarēja aiznest līdzi, spīdzināja un apsmēja tūkstošiem cilvēku.

Šo varas darbu troksnī piedzima tā sauktie «Nirnbergas rasu likumi». Ebreju vajāšana fašistiskajā Vācijā kopš tā laika kjuva pilnīgi oficiāla.

Kāda tad visos šajos notikumos bija reihsmaršala Gēringa nostāja? .,

Jau atzīmēju, ka, atbildot uz R. Rudenko jautājumu, -viņš apgalvoja, ka vienmēr bijis pret jebkādu rasu teoriju vispār. Bet sarunās ar citiem apsūdzētajiem Gērings ņēmās lielīt ebrejus, atrodot viņos īpašibas, kuru, pēc viņa domām, trūka pat vācu tautai. Lasot laikrakstu ziņojumus par asiņainajām sadursmēm Pa- leslīnā starp ebrejiem un angļuv'ĶoIonizatoriem, «dzelzs Hermanis» izteica gluži dīvainu dЈmu: ja, sak, notiktu brīnums un viņu atbrīvotu, tad viņš «uzskatītu-par savu goda lietu» piebiedroties ebrejiem, lai kopā ar viņiem cīnītos pret angļiem.

Šajā pēc pirmā acu uzmetiena gluži anekdotiskajā detaļā jo spilgti izpaužas bezprincipu politikāņa un rūdīta avantūrista raksturs. Taču, noslaucījuši no Gēringa sejas klauna smiņķi. ar ko viņš Nirnbergā tik cītīgi skaistinājās, ieraudzīsim cilvēku, kas ļoti labi saprot, kāpēc jau pirmajās dienās pēc varas sagrābšanas nacistiem bija jāseglo vecais antisemītisma zirdziņš.

Ciniķis līdz matu galiem, viņš pat centās paskaidrot saviem «kolēģiem» Nirnbergas tiesas prāvā, ka anlise- mītiskie noskaņojumi nebūt nav izskaidrojami ar kādām mistiskām ebreju nacionālām un rases īpatnībām. Daudzos Tiroles miestiņos taču nekad neviens ebrejs pat kāju nav spēris, un tomēr antisemītisms tur bieži bijis daudz plašāk izplatīts nekā cilās vietās.

Te patiešām nevar iebilst pat Gēringam. Izstrādājot un īstenojot praksē rasu teoriju, piemēram, antisemītisko politiku, nacistu barveži nebūt nepamatojās uz emocijām. Būdami rūdīti politiski blēži, viņi labi saprata, vēl vairāk — pavisam noteikti zināja, ka zemē ar ekonomiskām grūtībām ir jāatrod kāds grēkāzis, uz ko lauta varētu izgāzt savu aizvien pieaugošo neapmierinātību.

Antisemītisms jau no laika gala bijis trumpja dūzis, pārbaudīts līdzeklis bankrotējušu valdību rokās, lai novērstu masu uzmanību no dažnedažādām politiskām un ekonomiskām grūtībām. Un arī nacisti, nespēdami vācu tautai izvirzīt pozitīvu ekonomisko programmu, nolēma izspēlēt savā politiskajā spēlē šo pašu senseno nodriskāto kārti. Apgalvodami, ka ebreji vainīgi visās likstās un nelaimēs, viņi pasludināja antisemītismu par labāko līdzekli, lai saprātīgi un universāli likvidētu visas grūtības, par īstu maģisku panaceju pret jebkādām nelaimēm jaunās, nacistiskās Vācijas tagadnē un nākotnē.

Bet tālāk viss norisinājās pēc psiholoģijas likumiem. Pirmo ebreju grautiņu dalībniekiem aizvien labāk iepatikās šis ienesīgais, pilnīgi nesodīti piekoptais bandītisms. Varmākās arvien stiprāk iedegās naids pret saviem upuriem. Un katrs no viņiem centās sevi pārliecināt, ka viņa naids ir pilnīgi pamatots, ka šī naida aktīvā izpausme ir dabiska un taisnīga.

Hermanis Gērings ne vienreiz vien bija dzirdējis gan no Rozenberga, gan arī no Gebelsa (bieži vien to atkārtoja arī antisemītiskā bandītisma galvenais «teorētiķis» Štreihers), ka, vajājot ebrejus, noteikti sev jāiedveš ticība, ka viņi ir ļauni un pelnījuši, lai viņus ienīst. Gērings arī pats pietiekami labi orientējās psiholoģijā, lai to saprastu. Vēl vairāk, viņam bija skaidrs, ka cilvēks, ja tas aptraipījis savu sirdsapziņu ar varas darbiem vai pat nevainīgu cilvēku asinīm, bet nespēj sevi pārliecināt par savas cietsirdības taisnīgumu, kļūs vēl ļaunāks un izgāzīs savu naidu atkal uz tiem pašiem neaizsargātajiem upuriem.

Lai nu kurš, bet Gērings gan labi zināja, ka ne jau vācu tautas naids pret ebrejiem izraisīja grautiņus, bet gan tieši olrādi — nacistu organizētie ebreju grautiņi daudzos vāciešos modināja naidu pret ebrejiem. Ilgus gadus viņš un viņa līdzgaitnieki centās vācu tautai uztiept, mākslīgi iepotēt rasu teoriju, zināmās sabiedrības aprindās modināt viszemiskākos instinktus. Un 1938. gadā Gērings, Gebelss, Štreihers, Rozenbergs ar gandarījumu varēja konstatēt, ka «uzdevums veikts». Pagaidām gan tikai savas zemes ietvaros. Pagaidām tikai attieksmē uz ebrejiem. Taču jau rīt varēs rasismu vērst pret krieviem un poļiem, ukraiņiem un čehiem, frančiem un serbiem.

Taču tiesā tiklab Gērings pats, kā arī viņa advokāts mēģināja radīt ilūziju, ka reihsmaršals bijis sašutis par «kristāla nakts» notikumiem. Vai šādam blēņām varēja noticēt?

Gluži negaidot apsūdzētājs noticēja. Viņš pat nolēma pamatot šo versiju ar dokumentiem. Ne velti izmeklētāji bija rakņājušies Gēringa vaclitās aviācijas ministrijas arhīvos. Rakņājās un atrada apspriedes protokolu. -Šo apspriedi, izrādās, Gērings sasaucis tūlīt pēc «kristāla nakts».

Apspriedes dalībnieku sastāvs likās diezgan dīvains. Tas, ka tajā piedalījies arī Heidrihs, bija saprotams: gestapo taču bija viens no grautiņu organizētājiem. Friks — tas bija iekšlietu ministrs, viens no vecākajiem nacistiem un daudzu antisemītiskū^kciju izpildītājs. Par Gebelsu nemaz nav ko runāt: kur grautiņš,"tur-arī viņš. Bet kāds sakars ar to bija Funkam? Kāpēc te ieradies respektablais Šverins fon Krozigs — finansu ministrs? Pat Gebelss nesaprata, kāpēc gan viņš un gestapo šefs Heidrihs sēž apspriedē blakus Krozigam. Arī Krozigs vēl nav pieradis apspriesties ar tādiem «kolēģiem» kā Heidrihs.

Vispārējo izbrīnu varēja izkliedēt vienīgi apspriedes organizētājs Hermanis Gērings. Un viņš patiešām drīz vien to izdarīja.

Palūkojoties uz Hermani Gēringu, redzi, ka viņš ir demagogs, frāžkalis un plātībnieks. Bet tās ir tikai ārējas šīs odiozās nacistiskās personas īpašības. Būtībā viņš ir ne tikai un pat ne tik daudz bramanīgs pļāpa, cik aktīvas rīcibas cilvēks, kas visās savās izdarībās, pat pašos fantastiskākajos projektos balstās uz sīku aprēķinu.

Un arī toreiz augstajiem apspriedes dalībniekiem bija izdevība lieku reizi par to pārliecināties.

Gērings savu runu sāk ļoti kategoriski:

—    Ebreju jautājums jāatrisina ..,

Šo reihsmaršala atziņu apspriedes dalībnieki uzņēma labvēlīgi. Bet sekoja kas negaidīts: Gērings paziņoja, ka viņš par ebreju grautiņiem nebūt neesot tik sajūsmināts kā Gebelss un Štreihers.

—    Pietiek šo grautiņu! — viņš iesaucās. — Galu galā tie kaitē ne tik daudz ebrejiem kā mums pašiem.

Nav grūti iedomāties, cik garas izstiepās Heidriha un

Frika, Gebelsa un Funka sejas. Kopš kura laika gan ebreju grautiņi pēkšņi kļuvuši kaitīgi, vēl vairāk, nāk par labu pašiem ebrejiem?

Gērings steidz tuvāk paskaidrot savu domu. Apspriedes dalībnieku kungi taču nav lādi muļķi, lai domātu, ka viņš nožēlo dažu desmitu ebreju nāvi. Būtība ir citāda: grautiņu dalībnieku entuziasma dēļ sasists desmitiem tukSlošu spoguļstiklu.

«Nu un tad?» nesaprašanā jautā Heidriha un Gebelsa acis. «Vai tiešām Gērings viņus saaicinājis tikai tāpēc vien, lai paziņotu šo atklājumu?»

Bet Gērings turpina viņiem skaidrot, ka slavenie spoguļstikli ir importa prece, par ko samaksāts ar va- lutu.

Un atkal apspriedes dalībnieku skatieni pauž nesapratni: šo valūtu taču nesamaksāja nedz Šverins fon Krozigs, nedz Vācijas valsts kase. Bet te apspriedes vadītājs pēkšņi paziņo, ka ebreji apdrošinājuši savus veikalus, un tagad «āriskas» apdrošināšanas sabiedrības viņiem atlīdzinās zaudējumus pilnā apjomā.

—    Tas ir neprāts! — kliedz uzbudinātais Gērings. — Dedzināt un izpostīt ebreju veikalus, lai pēc tam vācu apdrošināšanas sabiedrības segtu zaudējumus . ..

Gērings dziļi satriekts un sašutis par to, ka, izdemolējot Markgrāfa veikalu vien, pūlis izlaupījis preces 1,7 miljonu marku vērtībā.

Apspriedes dalībnieku sejās lasāms jauns jautājums: «Kā rīkoties turpmāk?»

Un Gērings tūlīt arī atbild. Jāizbeidz šis primitīvisms. Jālaupa daudz plašākā apjomā. Jālaupa tā, lai pildītos gan valsts kase, gan arī paša Gēringa kabata. Un arī pašai laupīšanai jānoliek solīdāk. Kālab gan saplēst spoguļstiklus? Tāpēc taču Hermanis Gērings ir cīnījies kopā ar Hitleru par varu, lai cik vien iespējams plašāk izmantotu valsis aparātu arī savās interesēs. Viņš ierosina «arizēt» ebreju īpašumu. Ko tas nozīmē? Lūdzu.

—    Ebrejs, — Gērings apspriedes dalībniekiem populāri paskaidro, — kopš šī brīža tiek izslēgts no ekonomikas, atstājot savas saimnieciskās vērtības valstij. Par to viņš saņem atlīdzību, kas aprēķināma pēc noteiktas procentu likmes un reģistrējama īpašās parādu grāmatās. No šiem līdzekļiem tad viņam arī jādzīvo . ..

Nešaubos, ka šajā brīdī ekonomikas ministrs Funks daudznozīmīgi saskatījās ar finansu ministru Krozigu: patiešām, cik ģeniāli vienkārši! Cik viegli, bez liekām pūlēm var piepildīt valsts kasi!

Tālāk noskaidrojas, ka daudzi veikalu īpašnieki apdrošinājuši savas preces un iekārtu nevis vācu, bet gan ārzemju apdrošināšanas sabiedrībās. Gebelsu tas acīm redzami satrauc: tas nozīmē, ka dažiem izdemolēto veikalu īpašniekiem zaudējumi ton^r tiks atlīdzināti? Taču Gērings nomierina gan viņu, gandarī citus apspriedes dalībniekus: "a^.-

—    Mani kungi, lai taču ebreji saņem apdrošināšanas maksu! Mēs to apķīlāsim!

To sacīdams, viņš gardi smejas un pēc tam sagādā saviem sarunas biedriem jaunu pārsteigumu:

—    Vēl viens jautājums, mani kungi! Kā jūs uz to skatāties, ja es šodien paziņošu, ka ebrejiem tiek uzlikts sods vai kontribūcija viena miljarda marku apmērā? … Par nedzirdēto noziegumu un tā tālāk un tā joprojām …

«Kungi», protams, uzņēma šo priekšlikumu visai labvēlīgi, un Hermanis Gērings bez kavēšanās sāka savu ieceri īstenot. Sākās neapvaldīta laupīšana, taču tagad tā bija «likumīga» laupīšana, uz «dekrēta» pamata. Pamatojoties uz šo likumu par ebreju īpašumu «arizēšanu», vairāk par visiem mantā iedzīvojās pats Gērings.

Viņš tikai izdarīja nelabojamu kļūdu lai ziņā, ka no apspriedes, kurā viņš tik spilgti parādīja savas spīdošās laupītāja spējas, neizraidīja stenogrāfistes. Nirnbergā par to vajadzēja dārgi samaksāt.

Stenogramma nokļuva prokurora rokās, un viņš laipni palūdza Gēringu ar to iepazīties.

Hermanis Gērings, zobus griezdams, tīšuprāt vilcinās to lasīt. Viņš meklē izeju, taču lo neatrod. Galu galā viņam nekas cits neatliek kā atzīt stenogrammu par neapšaubāmi īstu. Tiesājamais atteicās šo stenogrammu kaut kādā veidā komentēt.

«MIERA APUSTULIS»

1946. gada 10. martž žandarmi ieveda liesas zālē kādu gadus piecdesmit vecu, padruknu cilvēku karavīra formas tērpā bez uzplečiem. Tas bija feldmaršals Gerhards Milhs, Hermaņa Gēringa labā roka.

Advokāti viņu aicināja tiesā cerībā, ka viņš raksturos Gēringu kā «miera apustuli». Liecinieks, likās, bija izraudzīts pareizi. Milhs bija Gēringa draugs vēl kopš pirmā pasaules kara. Gērings viņu bija iekārtojis darbā savā resorā un enerģiski aizstāvējis, kad esesieši pēkšņi sāka interesēties par feldmaršala nacionālo izcelšanos. Noskaidrojās, ka vai nu Milha vectēvs, vai arī varbūt vecāmāte bijuši ebreji. Esesieši pieprasīja nekavējoties aizvākt viņu no gaisa kara spēku štāba. Taču Gērings toreiz, visiem dzirdot, pateica:

—    Savā štābā es pats nosaku, kurš ir ebrejs un kurš nav. ..

Tātad Milhs stāsta tiesai par Gēringa miermīlību. Jautāts par uzbrukumu Padomju Savienībai, viņš saka:

—    Tas, protams, bija preventīvs karš. Sarkanā Armija bija gatava kuru katru brīdi uzbrukt Vācijai, tāpēc Hitleram neatlika nekas cits kā dot pavēli preventīvam triecienam. Taču Gērings nevēlējās pat lādu karu.

Padomju prokurors R. Rudenko ar ironiju atzīmē, ka karš pret valsti, kas pati gatavojas uzbrukt, ir aizstāvēšanās karš.

—    Gērings bija ari pret tādu karu, — uz šo repliku atsaucas Milhs.

—    Pret aizstāvēšanās karu? — precizē prokurors.

—    Viņš personiski bija pret jebkāda veida kariem, — ne aci nepamirkšķinājis, atbild Milhs.

Zāle reaģēja uz šo Milha apgalvojumu ar smieklu šaltīm, bet Gērings pameta niknu skatienu uz savu draugu, kas bija acīm redzami pārcenties.

Hermanis Gērings, protams, daudz labāk par citiem zināja, cik liela bijusi viņa loma hitleriskās agresijas programmas plānošanā un īstenošanā. Un viņš būtu bezgala sašutis, ja kāds uzdrošinātos, piemēram, 1941. gada vasarā teikt kaut ko līdzīgu tam, ko Nirnbergā pateica Milhs. Lai cik draudoši tas arī neskanētu, sirdi viņš laikam gan jau sen bija atzinis to

Starptautiskā Tribunāla sprieduma daļu, kur bija teikts: «Nevar būt nekādu šaubu, ka Gērings bijis agresīvā kara virzītājs spēks, paliekot šai ziņā vienīgi aiz Hitlera.»

… 1936. gada aprīlis. Gēringam atkal jauns amats: viņam uzdots vadīt izejvielu ražošanas koordināciju un kontroli pār ārzemju valūtas izlietošanu. Sis amats ļauj viņam pasteidzināt to problēmu risināšanu, kas saistīti ar militāro mobilizāciju.

Tai pašā — 1936. gadā tieši šeit, Nirnbergā, nacistu partijas kārtējais kongress pieņēma četriem gadiem aprēķināto Vācijas bruņoto agre^ju ekonomiskās sagatavošanas programmu. «Dzelzs Hejrmani» ieceļ par šīs programmas izpildīšanas ārkārtējo pilnvarnieku. Savu galveno uzdevumu viņš pats formulē šādi: «Četros gados savest visu ekonomiku kaujas gatavībā kara vajadzībām.»

Jau būdams ārkārtējais pilnvarnieks, viņš jūlijā runā Vācijas aviācijas rūpniecības magnātu apspriedē, aicinot viņus kāpināt lidmašīnu ražošanas tempus. Gērings zina viņu slēptākās ilgas un izvirza visai svarīgu argumentu:

— Ja Vācija uzvarēs karā, tā būs visvarenākā lielvalsts, un, nodibinot savu kundzību pasaules tirgū, kļūs bagāta valsts. Lai panāktu šo mērķi, mums jāriskē.

Viņš vieglu sirdi riskēja ar daudzu miljonu vāciešu un citu Eiropas tautu likteņiem, bieži vien uzņemda- mies galveno lomu hitleriskās Vācijas ārpolitikas akcijās. Viņu ne visai apmierināja «trešās impērijas» diplomātiskais dienests. Ārlietu ministru Neirātu viņš necienīja, uzskatīdams to par tūļīgu, neapņēmīgu konservatoru. Neirātu nomainīja, ieceļot viņa vietā Riben- tropu. To izdarīja Hitlers. Gērings atzina šo maiņu par nopietnu kļūdu, jo domāja, ka Ribentrops ir aprobežots, stulbs cilvēks un absolūti nav sagatavots diplomātisku uzdevumu risināšanai.

Nacistiskās Vācijas diplomātiskajā darbā piedalījās gan Ribentrops, gan Gērings, gan Šahts, gan Rozen- bergs, gan Rēders, gan daudzi citi. Taču Hermanim Gēringam bija savs «diplomātiskais rokraksts». Līdz ar avantūrismu, kas vispār piemita hitleriskajai ārpolitikai, viņa «rokraksts» izceļas ar sevišķa rupjību un nedzirdētu politisku cinismu.

1938. gada marts. Nacisti sagrābj Austriju.

Šajā operācijā piedalās gan fon Pāpens — Vācijas sūtnis Vīnē, gan Keitelis un Jodls, kas ar savu klātbūtni sarunās ar Austrijas kancleru apliecināja vērmahta apņēmību panākt anšlusu, gan Ribentrops, kas nodrošināja labvēlīgu nostāju pie Temzas, gan Austrijas nacionālsociālisti ar Zeisu-Inkvartu priekšgalā. Taču centrālā figūra te bija Hermanis Gērings.

Nekad savā mūžā viņš, jādomā, nav runājis pa telefonu tik daudz un tik ilgi kā tanīs «izšķīrējās dienās». Visu anšlusa operatīvo vadību reihsmaršals koncentrēja savās rokās, izmantodams šai nolūkā gandrīz vienīgi telefona sakarus.

Pa telefonu viņam ziņo, ka kanclers Šušnigs, piekāpjoties tautas masām, nolēmis sarīkot plebiscītu: vai Austrija turpmāk paliks vai nepaliks neatkarīga valsts. Gērings plebiscītā saredz lielas briesmas un nekavējoties sāk attiecīgi rīkoties. Rezultātā Šušnigs kapitulē: 11. martā pulksten divos dienā plebiscīlu atceļ.

Stundu un piecas minūtes vēlāk Gērings piezvana Austrijas nacionālsociālistu barvedim Zeisam-Inkvartam un paziņo viņam:

—    Šušnigs nebauda mūsu valdības uzticību . . .

Pēc tam Gērings uzstāda ultimalīvu prasību Austrijas prezidentam: nekavējoties kanclera amatā iecelt Zeisu- Inkvartu.

Nirnbergas prāvā figurē visu šo telefona sarunu oficiālie pieraksti. Reihsmaršals taču kādreiz pats Vācijā ieviesa telefona sarunu slepeno noklausīšanos. Tagad tas viss pavērsies pret viņu pašu. Gērings kļūst vai zaļš aiz niknuma, kad tiesā cita pēc citas tiek nolasītas viņa telefoniskās direktīvas.

No Vīnes ziņo, ka Austrijas prezidents Miklass kādā jautājumā ir ietiepies. Gērings kļūst vai traks aiz dusmām. Viņš saviem aģentiem kliedz telefona klausulē:

—   Nu, un lad? Lai Zeiss-Inkvarts viņu padzen .. .

Tad pat Hermanis Gērings diktē pa telefonu Austrijas jaunās valdības sastāvu, neaizmirsdams iekļaut tajā dažus savus radiniekus, un katram gadījumam atgādina, ka ikviens austrietis, kas uzdrošināsies pretoties, tiks nodots Vācijas armijas kara tiesai.

li. marta vēlā vakarā uz Gēringa rakstāmgalda atkal iezvanījās telefons. Galvenais nacistu aģents Austrijā Keplers sajūsmināts Gēringam ziņo:

—    Tagad mēs pārstāvam valdību.

.— Jā, jā, jūs esat valdība, — apstiprina Gērings. — Klausieties uzmanīgi. Zeisam-Inkvartam jāsūta šurp šāda telegramma. Pierakstiet tekstu. Diktēju: «Austrijas pagaidu valdība, kura pēc Sušniga valdības atkāpšanās uzskata par savu uzdevumu nodibināt Austrijā mieru un kārtību, griežas pie Vācijasv^valdības ar lūgumu sniegt tai nekavējoties atbalstu. Šai ^nolūkā tā lūdz Vācijas valdību cik vien iespējams drīz atsūtīt-vācu karaspēku.»

Un nākamajā dienā «pēc pašas Austrijas valdības lūguma» vācu karaspēks iegāja Austrijā.

Austrijas notikumi ne pa jokam satrauca Cehoslova- kijas sūtni Berlīnē. Taču, tiekoties ar viņu kādā pieņemšanā, Gērings ar sirsnīgu smaidu viņam pateica, ka Čehoslovakijai nav nekāda pamata uztraukumam, jo Vācijai nekādu naidīgu nodomu pret to neesot un «neviens vācu kareivis pal netuvosies Cehoslovakijas robežai». Lai tas izklausītos vēl ticamāk, Gērings piebilda:

—    Dodu jums savu goda vārdu!

Taču tieši tais dienās Vācijas gaisa kara spēku virspavēlnieks jau gatavoja uzbrukumu Čehoslovakijai.

Daudzus gadus vēlāk Starptautiskā Tribunāla prokurori un tiesneši Gēringam atgādināja, ka viņš nodevīgi lauzis doto vārdu. Taču viņš ne tikai neapmulsa, bet pat sašutis teica: «Cik elementāra mūsu ārpolitikas pamatu neizpratne!» Ir viņš devis «goda vārdu». Bet kas par to?

Sarunā ar doktoru Džilberlu cietuma kamerā Gērings filozofēja:

—    Protams, var jau paļauties uz «goda vārdu», kad jūs solāt piegādāt kādas preces. Taču, ja skartas valsts intereses, tad ne par kādu morāli ir runas nevar būt.

Ar ciniskiem smiekliem Gērings atbild uz sava sarunas biedra iebildumu, ka 1933. gadā Vācija taču parakstījusi neuzbrukšanas līgumu ar Čehoslovakiju. Tikai bērnam nav skaidrs, ka arī šis līgums, tāpat kā Gēringa personiskie solījumi, bija vajadzīgi vienigi tādēļ, lai Cehoslovakija nevarētu laikā mobilizēt savu armiju.

Lai nu kas, bet viņš, Gērings, labi zināja, ka Vācijas plāns par uzbrukumu Čehoslovakijai bija gatavs jau 1937. gada 24. jūnijā.

Centīgais un izdarīgais Hitlera militārais adjutants pulkvedis Šmunts rūpīgi iešuva vienos vākos visus dokumentus, kas attiecās uz šo plānu. Vēlāk šos vākus noslēpa kādā pagrabā netālu no Berhtesgādenes, taču kaut kādā veidā tie tomēr nokļuva Starptautiskā Kara Tribunāla rokās. Un tagad Gērings, neslēpdams niknumu, vēro, kā apsūdzētāji izmanto šo vāku saturu, lai pieradītu viņa vainu aizvien jaunās un jaunās provokācijas pret Čehoslovakijas tautām.

Gērings arī te bija saistījis cerības galvenokārt ar pieklo kolonu — Čehoslovakijas nacionālsociālistiem. Līdz zināmam laikam viņš rīkoja tiem skates Vācijā zem koru festivālu un vingrošanas sacīkšu izkārtnes, bet reizē ar to mācīja viņus rikoties ar ieročiem, rīkot diversijas un provokācijas.

Hermanim Gēringam patika «incidenti». Viņš bija pārliecināts, ka «incidents» vajadzīgs ari «Čehoslovakijas operācijai». Šim gadījumam viņš paredzēja piemērotu, samērā vienkāršu incidentu: nogalināt Vācijas sūtni Prāgā, vainu par to uzvelt čehiem, bet pēc tam, iztēlojot to kā «atmaksas aktu», izpostīt Prāgu aviācijas uzlidojumā.

Taču Vācijas sūtnim Eizenloram negaidot uzsmaidīja laime — gadījās cits «incidents». Tas nolika Minhenē, piedaloties Anglijas premjeram Cemberlenam un Francijas premjeram Daladjē. Viņi ļoli mierīgi upurēja Cehoslovakiju hitleriskajai Vācijai, it kā rūpēdamies par miera glābšanu Eiropā. Taču īstenībā Cember- lens un Daladjē, pašiem to nezinot, izglāba vienīgi Eizenloru, bet pasauli nostādīja liela kara bezdibeņa malā.

Pēc divdesmit gadiem angļu «Sunday Express» atrada par vajadzīgu atzīmēt šo Čemberlena «nopelnu». Laikrakstā parādījās raksts ar pārsteidzošu virsrakstu: «Vai tiešām mums vēl jākaunas Minhenes?» Un laikraksts deva šādu atbildi: «Čemberlens ieies vēsturē kā mo

ceklis, kas savu galvu pagriezis apšaudei ar apvainojumu un nicināšanas bultām, lai pasaules civilizētajām tautām būtu laiks rast cīņas garu un vīrišķību.»

Hermanim Gēringam tomēr bija gluži citādi iespaidi no viņa angļu un franču kolēģiem Minhenē.

Kādā 1945. gada decembra naktī, kad Starptautiskajā Tribunālā bija pasludināts ziemsvētu brīvlaiks, viņš par šo tematu ilgi sarunājās ar doktoru Džilbertu.

Gērings piedāvāja viesim vienīgo krēslu, bet pats, iekārtojies uz cietumnieka gultas, sāka skaļi prātot par Vācijas sakāves iemesliem. Par galveno kļūdu viņš uzskatīja to, ka Hitlers 1940. gadā nenoslēdza mieru ar Angliju un Franciju, lai ar visu sparu mestos virsū Padomju Savienībai. Minhenes līgums- viņā" medināja dibinātas cerības, ka jaunais darījums noslēgts ļoti izdevīgi. Viņš itin labi zināja, ko īstenībā bija vērta trokšņainā laikrakstu kampaņa par Čemberlena un Daladjē «vīrišķību» Minhenes sarunās.

—    Īstenībā, — stāstīja Gērings, — tas viss notika samērā vienkārši. Ne Čemberlena, ne Daladjē interesēs galu galā nebija kaut ko upurēt vai ar kaut ko riskēt, lai glābtu Čehoslovakiju. Tas man bija skaidrs kā diena. Tās likteni galvenajos vilcienos izšķīra trijās stundās. Pēc tam vēl četras stundas prasīja strīds par vārda «garantija» nozīmi.

Sevišķi labi Gēringa atmiņā bija palikusi Daladjē poza.

—    Viņš sēdēja, lūk, tā, — Gērings, izstiepis kājas, atslējās pret sienu, un viņa seja bija bez jebkādas izteiksmes. — Laiku pa laikam viņš piebalsoja Hitleram. Nekādi iebildumi netika izteikti. Biju pārsteigts, cik viegli viss Hitleram padevās … Kad viņš pieprasīja, lai dažas Čehoslovakijas kara materiālu rūpnīcas, kas atradās ārpus Sudetu apgabala, tiktu pārceltas uz Sudetu teritoriju, tiklīdz mēs to pārņemsim, es gaidīju eksploziju, bet neviens pat neiepīkstējās. Mēs dabūjām visu, ko gribējām. Dabūjām, lūk, tā! — Gērings ar pirkstu sita knipi. — Viņš pat nepieprasīja, lai kaut formas pēc pakonsultētos arī ar čehiem. Sēdes beigās Francijas sūtnis Čehoslovakijā teica: «Labi, tagad man spriedums jāpaziņo notiesātajiem.» Tas ir viss . . . Ilgstošo strīdu par vārdu «garantija» izšķīra, piešķirot Hitleram tiesības garantēt pārējās Čehoslovakijas daļas neaizskaramību. Visi lieliski saprata, ko tas nozīmē …

Kaunpilnā Minhenes konference beidzās 1938. gada 30 septembri pulksten 2 un 30 minūtēs naktī. Čember- lens un Daladjē sēdās savos automobiļos un aizbrauca uz viesnīcu. Gērings atceras, ka, pavadot viņus ar skatienu, Hitlers nicīgi izmetis:

—    Šausmīgi, kādi gan viņi nulles!

Bet darījums bija noticis: Sudetu apgabalu pārņēma hitleriskā Vācija. Sākās ķēdes reakcija, kam bija jābeidzas ar pilnīgu Čehoslovakijas likvidēšanu.

Parakņājušies Vācijas ārlietu ministrijas arhīvos, Nirnbeigas izmeklētāji atrada interesantu dokumentu: protokolu par Gēringa sarunu ar slovaku separātistu vadītājiem Durkanski un Mahu. Reihsmaršals pēkšņi apliecina slovakiem savu dedzīgo mīlēsi ibu un šoreiz nopietni dod «goda vārdu». Par ko? Par to, ka Vācija palīdzēs Slovakijai panākt «neatkarību». Bet slovaku separātisti, raudot aizkustinājuma asaras, savukārt sola Gēringam, ka «ebreju jautājumu» viņi risināšot «tāpat kā Vācijā» un nekavējoties aizliegšot komunistisko partiju. Hermanis Gērings vērīgi skatās uz priekšu. Šīs sarunas laikā viņš it kā garāmejot atzimē, ka aviācijas bāzes Slovākijā ir ļoti svarīgas Vācijas kara gaisa spēkiem kara gadījumā pret «Austrumiem».

Pēc tam sākas izšķirīgais posms. 1939. gada 14. martā uz Berlīni aicina līdz nāvei pārbiedētos un kapilulan- tiski noskaņotos Čehoslovakijas prezidentu Hahu un ārlietu ministru Hvaikovski. Tur viņiem paziņo, ka «vācu armija jau šodien sākusi uzbrukumu». Hitlers piebilst, ka viņam «gandrīz kauns ir teikt, ka pret katru čehu bataljonu stāv vācu divīzija». Gērings draud vēl klajāk: ja čehi ievilcinās kapitulāciju, Vācijas gaisa kara spēki «pārvērtīs Prāgu drupu kaudzē divās stundās».

Un Haha padevās. Pulksten 4 un 30 minūtēs Čehoslo- vakija beidza pastāvēt.

Pēc Čehoslovakijas nāca Polijas kārta. 1939. gada 15. aprīlī Gērings, tiekoties ar Musolīni un Čiāno, pašapmierināti saka:

—    Tagad Vācija varēs uzbrukt šai zemei no abiem flangiem. Attālumu starp tiem mūsu lidmašīnas var veikt divdesmit piecās minūtēs.

Un tā paša gada 1. septembri vācu fašistiskā karaspēka iebrukums smagi piemeklētajā poļu zemē kļuva īstenība. Tas bija otrā pasaules kara sākums. Polijai sekoja Norvēģija, Holande, Beļģija, Luksemburga, Francija, Grieķija, Dienvidslāvija. Bet 1941. gada 22. jūnijā lielgabali sāka dunēt Padomju Savienības teritorijā.

Vispārīgos vilcienos tagad laikam gan jau visiem zināms, kādas pūles Gērings veltījis, lai sagatavotu un izraisītu šos agresijas aktus pret kaimiņzemēm. Un tomēr gribētos sīkāk pakavēties pie divām vēsturiskām epizodēm, ko reakcija gan Nirnbergas liesas prāvā, gan arī Rietumvācijas pēckara historiogrāfijā, centās izmantot, lai Gēringu reabilitētu. Pastāv versija,"it kā 1939. gadā Hermanis Gērings esot mēģinājis novērst karu ar Poliju, bet 1941. gadā bijis vienīgais Vācijas valdības loceklis, kas nav piekritis uzbrukumam Padomju Savienībai.

Lai pierādītu Gēringa «miermīlību», viņa advokāts doktors Štāmers lūdza Starptautisko Kara Tribunālu uzaicināt par liecinieku Birgeru Dalerusu.

Birgers Daleruss — zviedru kapitālists, Gēringa sievas tuvs radinieks, — bija cieši saistīts ar ietekmīgām aprindām Londonā. Šos sakarus centās izmantot Gērings, lai sagrāblu Poliju pēc Minhenes receptes.

1939. gada jūlijā un augustā Birgers Daleruss kļūst par starpnieku starp Berlīni un Londonu. 7. augustā viņš noorganizē Gēringa tikšanos ar angļu lielrūpniekiem. Notika ilga saruna, un, kā Nirnbergā liecināja Daleruss, tās dalībnieki «pēdīgi pārgāja uz jautājumu par Minheni un nolikumiem Minhenē». Nosprieda, ka jāsasauc jauna konference, piedaloties Lielbritānijas, Francijas, Itālijas un Vācijas valstsvīriem.

Pēc Gēringa tikšanās ar «angļu komersantiem» Dale- rusa braucieni no Berlīnes uz Londonu un no Londonas uz Berlīni kļuva aizvien biežāki. Sākās ilga un garlaicīga kaulēšanās. Vismazāk, jādomā, runa bija par Poliju. Ka šai zemei jākļūst par vācu fašistu agresijas upuri, nešaubījās neviens no slepeno sarunu dalībniekiem. Jautājuma jēga bija cita: angļi gribēja saņemt drošu garantiju, ka vācu karaspēks pēc Polijas sagrābšanas neapstāsies pie PSRS robežām.

Un tieši šai jautājumā radās nepārvaramas grūtības. No vienas puses, vienošanos traucēja stipri izaugusi hitleriskās Vācijas apetīte ne tikai Austrumos, bet arī Rietumos. No otras — Anglijas svārstīšanās; tai jau ne vienreiz vien bija bijusi izdevība pārliecināties par nacistiskajai diplomātijai raksturīgo nodevīgumu, pārliecināties, ka nekādi nolīgumi neattur Vāciju no jauniem un jauniem izlēcieniem pret rietumvalstu interesēm. Gēringa «slepenā» diplomātija pagaidām vēl nekā nedeva.

Jāteic, ka arī viņš pats ne visai ticēja tās panākumiem. Tāpēc Gērings pat ne uz stundu nesamazināja savus puliņus, gatavojot uzbrukumu Polijai.

1939. gada 22. augustā pie Hitlera notika svarīga apspriede. Saaicināti visi pavēlnieki. Gērings sēž līdzās fīreram. Tiek precizētas pēdējās detaļas plānā par uzbrukumu Polijai. Hitlers beidz savu runu ar vārdiem:

—   Tātad uz priekšu pret ienaidnieku! Tikšanos svinēsim Varšavā!

Viens no šīs apspriedes dalībniekiem toreiz pierakstīja: «Runa uzņemta ar sajūsmu. Gērings lec uz galda. Viņš lēkā kā mežonis. Tikai daži klusē.»

Jau pirmajā vācu fašistisko iekarotāju uzbrukuma dienā viņu bumbvedēju armāda pēc Gēringa pavēles barbariski uzlido Varšavai. Pilsēta ir viena vienīga liesmu jūra. Sagrūst veseli kvartāli, aprokot zem drupām cilvēkus, kas ne pie kā nav vainīgi.

Tādā pašā zibenskara manierē noris arī visa 1940. gadu kampaņa: pret Norvēģiju, Beļģiju, Holandi, Franciju, Dienvidslāviju, Grieķiju. Gērings te atkal izceļas, liekot savām eskadriļām barbariski uzlidot Roterda- mai, Belgradai un daudzām citām pilsētām.

Beidzot 1941. gada 22. jūnijā hitleriskā Vācija sāk agresīvo karu pret Padomju Savienību. Starptautiskais Kara Tribunāls maksimāli rūpīgi izmeklē katra tiesājamā vainu šajā noziegumā. Un atkal atskan doktora Stāmera balss:

—    Gērings negribēja šo karu. Šaubīties par Gēringa miera gribu ir netaisnīgi.. .

Advokāts griežas pie sava klienta:

—   Kāda tolaik bija jūsu nostāja jautājumā par uzbrukumu Padomju Savienībai?

Un Gērings atbild:

—    Es pals sākumā biju pārsteigts un lūdzu fīreram atļauju izteikt savas domas pēc dažām stundām. Man tas viss nāca gluži negaidot. Pēc tam, vakarā, es pateicu fīreram sekojošo: lūgtin lūdzu tuvākajā laikā nesākt karu ar Krieviju.,

Kas tad bija noticis ar Gēringu? Vai tad tiešām rūdītais nacistu vilks, atskatījies uz noieto ceļu un pārliecinājies, cik daudz smagu grēku ir uz viņa sirdsapziņas, būtu nolēmis apstāties? . . . Nekā tamlīdzīga. Sagraut pasaulē pirmo sociālistisko valsti bija nacista Nr. 2 vissaldākais sapnis. Un tomēr, kad uzbrukums Padomjzemei vairs nebija nacistu ^liedzošās propagandas objekts, bet kļuva reāla īstenība^Gēringam varbūt pietika veselā saprāta, lai iedomātos 'dažādus šī kara beigu variantus. Hermanim Gēringam bija noteicošs stāvoklis valstī, viņš bija ticis pie varas, pie milzīgām bagātībām, bija panācis visu, pēc kā vien tīkoja vio*'. karjerista sirds. Bet, ja nu tas viss kādā ne visai jaukā dienā sabrūk?

Un Gērings sāka šaubīties.

Advokāts cenšas šīs šaubas iztēlot kā enerģisku protestu pret uzbrukumu Padomju Savienībai. Bet velti! Apsūdzētāju rīcībā ir daudz objektīvu pierādījumu par Gēringa piedalīšanos agresijā pret PSRS. Turklāt Gērings pats sevi atmasko, apgalvodams, ka viņš izteicis Hitleram savas šaubas par karu ar PSRS «nevis starptautisko tiesību vai citu apsvērumu dēļ, bet gan vienīgi . . . sakarā ar izveidojušos politisko un militāro stāvokli».

Gērings apgalvo, ka viņš toreiz Hitleram teicis:

—    Mēs pašreiz cīnāmies ar vienu no visvarenākajām lielvalstīm — Britānijas impēriju . . . Esmu absolūti pārliecināts, ka agri vai vēlu arī otra lielvalsts — Savienotās Valstis — karos pret mums… Šādā gadījumā mēs karosim ar divām visvarenākajām lielvalstīm pasaulē. Bet, ielaižoties konfliktā ar Krieviju, abām šīm lielvalstīm pievienosies vēl trešā lielvalsts .. . Mēs būsim vieni paši pret visu pasauli.

Nu un tad? Vai gan, minot šos argumentus, Gērings gribēja Hitleru pārliecināt, ka jāatsakās no domas uzbrukt Padomju Savienībai? Protams, negribēja.

Lūk, viņa paša rezumējums:

— Tie bija mani apsvērumi, ko izvirzīju, lai panāktu uzbrukuma atlikšanu.

Vācijas valdības arhīvos nav atrasts neviens dokuments, kas varētu apstiprināt šīs Gēringa sniegtās liecības. Taču neviens no apsūdzētajiem vai lieciniekiem tās arī neapgāza, un Tribunāls savā spriedumā pilnīgi pamatoti ierakstīja, ka pat tad ja Gērings «iebilda pret Hitlera plāniem attieksmē uz Padomju Savienību, ir tomēr pilnīgi skaidrs, ka viņš to darīja vienīgi aiz stratēģiskiem apsvērumiem, un, kad Hitlers šo jautājumu izlēma, viņš tam pievienojās nešaubīdamies».

Gērings nebūtu Gērings, nebūtu vislielākais bezprin- cipu karjerists, ja viņš nerīkotos tieši tā. Vārdu sakot, no miermīlības, no apsvērumiem, ka būtu jāievēro starp Vāciju un PSRS noslēgtais neuzbrukšanas līgums, te nebija ne jausmas. Gēringam bija tikai viens motīvs — pēkšņi uznākušās bažas par savu likteni, bažas, kas tomēr ātri izgaisa.

Man var jautāt: kāpēc es to visu tagad ceļu dienas gaismā? Tikai tāpēc, lai lieku reizi pierādītu Hermaņa Gēringa melīgumu un liekulību? Nē, ne tikai tāpēc.

Ne advokāti, ne arī pats Gērings, aizrāvušies ar savu versiju, nepamanīja nedz Keiteļa, Jodla un Ribentropa satraukumu, nedz padomju galvenā prokurora R. Rudenko ironisko smīnu. Visu tiesājamo galvenais aizstāvēšanās princips taču līdz šim bija — kategoriski noliegt agresiju pret PSRS. Nekādas agresijas, sak, nebija, bija vienīgi preventīvs karš. Tiesājamie un viņu advokāti bija ziedojuši ne mazumu pūļu, lai pierādītu, ka Padomju Savienība gatavojusies uzbrukt Vācijai, un Hitlers, uzsākdams 22. jūnijā kara darbību, tikai «apsteidza krievu triecienu».

Un pēkšņi Gērings izdara pārsteigumu. Nacista Nr. 2 nostāja ievērojami palīdzēja atmaskot melīgos izdomājumus. Patiešām, ja Padomju Savienība gatavojusies uzbruki Vācijai un ja šis uzbrukums bijis jau nenovēršams, to varēja gaidīt «kuru katru bridi», tad kā gan Gērings varēja «tik ārkārtīgi bīstamos apstākļos» runāt ar fīreru par nepieciešamību atlikt uzbrukumu Padomju Savienībai, turklāt vēl uz nenoteiktu laiku?

Lasītājs jau zina, ka R. Rudenko runas laikā Gērings demonstratīvi noņēma austiņas. Ar to viņš gribēja parādīt, ka krievu apsūdzības runas ievadu nav vēris klausīties. Saviem kaimiņiem viņš teica, ka jau tagad priecājoties par gaidāmo divkauju ar Rudenko. Krieviem kā nekā esot pamats koncentrēt uguni tieši uz viņu, Gēringu. Vai tad starp liem, kas sēž uz apsūdzēto sola, ir vēl niknāks antikomunists par viņu?

- Doktors Džilberts, kas bija šīs sarunas liecinieks, teica:

—   Domāju ka Rozenbergs šai ziņā no jums neatpaliek.

Gērings nepiekrita. Kas ir Rozenbergs? Ideologs, filozofs, viss, ko vien vēlaties, tikl&j ne rīcības cilvēks, kāds visu savu mūžu bijis viņš, Gērings. Un tieši tāpēc, ka viņš vienmēr bijis komunisma pretinieks-"darbos, nevis vārdos, krievi viņam to nepiedos. Viņš sāka atcerēties, ka vajājis komunistus jau kopš pirmās dienas pēc varas sagrābšanas.

—    Būdams Prūsijas policijas priekšnieks, es apcietināju tūkstošiem komunistu. Es ierīkoju koncentrācijas nometnes galvenokārt tāpēc, lai tur turētu komunistus.

Ļauni iesmējies kā puišelis, kas iedzinis naglu skolotāja krēslā, Gērings sāka gari un plaši stāstīt par saviem «varoņdarbiem» Spānijas pilsoņu kara laikā. Spānijas patrioti cīnījās līdz pēdējai asins lāsei. Viņiem līdzās līdz pēdējai patronai cīnījās citu tautu labākie dēli — krievi, franči, poļi, ungāri, amerikāņi, vācieši. Trūka ieroču. Un viņš, Gērings, centās izjaukt republikāniskās Spānijas draugu pūles piegādāt tās armijai ieročus.

—    Viņi samaksāja par ieroču nosūtīšanu uz Spāniju caur kādu neitrālu zemi, taču starp komandas locekļiem, kas piekrāva kuģi, man bija savi cilvēki. Un ieroču vielā es nosutiju ķieģeļus. Tikai virspusē tos nosedzu ar uzkabes priekšmetiem. Ha — ha! Viņi to man nekad nepiedos!

Patiešām, Eiropas lautas daudz ko neaizmirsa un nepiedeva Gēringam. Taču padomju tautas rēķins bija vislielākais. Gēringam vajadzēja pārdzīvot daudzas ļoti nepatīkamas stundas, kad viņu saka pratināt padomju prokurors Rudenko. Ķieģeļi, ko viņš lika kraut kuģos un sūtīt uz smagi piemeklēto Spāniju, tagad pārvērtās šausminošos bumerangos. Rudenko stingrā roka norāva

Gēringam valstsvīra togu, kurā tas bija tērpies. Padomju prokurors atsedza viņa darbības un rakstura visriebīgākās iezīmes.

Jau izskatīti visi jautājumi, kam ir sakars ar uzbrukumu Padomju Savienībai, un R. Rudenko paziņo, ka viņš tagad nodomājis noskaidrot, kādi mērķi bijuši hitleriešiem, uzbrūkot Padomju Savienībai. Gērings ir mierīgs — viņš taču bijis pret šo uzbrukumu. Taču padomju prokurors uzdod viņam jautājumu:

—    Vai atzīstat, ka Vācijas mērķis karā pret Padomju Savienību bija sagrābt padomju teritoriju līdz Urā- liem, pievienot Vācijai Baltiju, Krimu, Kaukāzu, Pie- volgas rajonus, pakļaut Vācijai Ukrainu un Baltkrieviju? Vai jūs to atzīstat?

—    Es to nekādā ziņā neatzīstu, — stingri atbild Gērings.

Taču pēkšņi viņš pārvēršas sejā: Rudenko paziņo, ka uzrādīs liesai protokolu par sēdi Hitlera galvenajā mītnē 1941. gada 16. jūlijā. Protokolu sastādījis viens no sēdes dalībniekiem, proti, Martins Bormanis. Rudenko grib zināt, vai Gēringam nav kādu šaubu par šo dokumentu.

Apveltījot apsūdzētāju ar naidpilnu skatienu, Gērings starp zobiem izgrūž, ka dokuments ir īsts.

No protokola redzams, ka apspriedē piedalījušies Hitlers, Gērings, Rozenbergs, Keitelis, Bormanis, reihs- ministrs Lamerss. Vispirms apspriests jautājums, kam jāuzvar karā pret Padomju Savienību. Kāds Višī laikraksts toreiz apgalvoja, ka karš pret Padomju Savienību esot visas Eiropas karš. Un protokolā ierakstīta Hitlera asā atbilde: «Ar šādiem mājieniem Višī laikraksts, acīm redzot, grib panākt, lai no šī kara gūtu labumu ne tikai vācieši, bet visas Eiropas valstis.»

Fīrera dusmām pievienojās, protams, arī pārējie apspriedes dalībnieki. Viena lieta bija Gebelsa propagandas triki, viņa histēriskie kliedzieni, ka karš pret PSRS ir visas Eiropas karš pret «krievu boļševismu», un gluži kas cits — kam būs monopoltiesības izlaupīt šo zemi, turklāt «laupīt efektīvi», kā vēlāk izteicās Hermanis Gērings.

R. Rudenko, burtiski, apber Gēringu ar patiesi graujošiem jautājumiem. Viņš lūdz tiesājamo sekot protokola tekstam, bet pats sāk citēt šo dokumentu:

«Krima jāatbrīvo no visiem svešiem elementiem un tur jānometina vācieši. Tāpat arī austriešu Galīcijai jākļūst par Vācijas impērijas apgabalu.»

Rudenko. Vai atradāt šo vielu?

Gērings. Jā.

Rudenko (lasa jaunu izvilkumu no protokola). «Fīrers uzsver, ka visai Baltijai jākļūst par reiha sastāvdaļu.»

Tiesājamais Nr. 1 atkal spiests apstiprināt: bija arī tāds mērķis.

Cilāti cits aiz cita kā rīkstes krīlS-uz Gēringa ļengano miesu. "St…

«. . . Pievolgas novadam jākļūst par reiha sastāvdaļu, tāpat arī Baku rajonam jābūt Vācijas koncesijai, kara apmetnei.»

Gērings jau gandrīz bezpalīdzīgi māj ar galvu.

Somi grib dabūt Austrumkarēliju. Nekas neiznāks! Lai arī cik labi draugi viņi ir ar maršalu Manerheimu, apspriedes dalībnieki nolemj atstāt Kolas pussalu Vācijai, jo tur ir daudz niķeļa.

Somi grib dabūt Ļeņingradas apgabalu? Nu ko, vajadzēs piekāpties. Tūlīt tiek pieņemts lēmums: «Nolīdzināt Ļeņingradu līdz ar zemi, lai pēc tam atdotu to somiem.»

Gērings arī to apstiprina. Taču pēc tam viņš, kā no ķēdes norāvies un gluži sarkans pietvīcis, iesaucas:

— Tas taču ir neprāts runāt par tādām lietām jau pāris dienas pēc kara sākuma! Par tādām lietām, kādas te klāsta Bormanis, vispār vēl nedrīkst runāt, jo nav vēl zināms, kā beigsies karš, kādas būs perspektīvas… Es, vecs mednieks būdams, rīkojos pēc principa, ka lāča āda jādala tikai pēc tam, kad lācis nošauts.

Nav vārdam vietas, tas ir pareizs princips, taču Gērings, acīm redzot, līdz galam to apguva tikai vecā Nirnbergas cietuma viennīcā.

Bet Rudenko tikmēr turpina citēt kļūmīgo protokolu:

«Mums jārīkojas tā, it kā mēs realizētu kādu mandātu. Taču mums pašiem skaidri jāzina, ka no šiem apgabaliem mēs nekad neaiziesim.»

«Dzelzs princips uz mūžīgiem laikiem: nevienam, izņemot vācieti, nedrīkst uzticēt nēsāt ieročus.»

Jā, Gēringam nebulu nācis par ļaunu agrāk atcerēties mednieku gudro principu, kā dalāma lāča āda. Ja viņš patiešām vienmēr būtu vadījies pēc šī principa, tad, jādomā, viņš toreiz nebūtu strīdējies par gauleiteru kandidatūrām okupētajiem padomju apgabaliem.

Rudenko Gēringam atgādina, ka tas apspriedē bija saķēries ar Rozenbergu. Rozenbergs pastāvēja, ka Baltijas gubernatora amatā jāieceļ Loze, bet Gērings bija par Kohu. Rozenbergs visādi centās iedabūt gauleitera amatā savu cilvēku fon Petersdorfu. Taču Gērings tūlīt iebilda pret šo kandidatūru: «Fon Petersdorfs neapšaubāmi ir psihopāts.» Maskavu atdeva kādam mazpazīstamam Kašem. Te Gērings neiebilda. Toties Gēringam izdevās pierunāt pārējos apspriedes dalībniekus, ka Kolas pussala noteikti jāatdod ekspluatēšanai Terbo- veriam.

Tā rīkojās «vecais mednieks» Hermanis Gērings, parādīdams sevi kā ruditu kolonizatoru un laupītāju, kura galvenās rūpes bija neapvaldīta personiska iedzīvošanās.

REIHSMARŠALS MAINA ADU

Hanss Franks reiz jūsmoja:

—    Velns lai parauj, man patīk, kā turas Gērings. Kaut viņš vienmēr būtu tāds bijis. Es viņam šodien pa jokam pateicu: žēl, Hermani, ka tevi neiefupināja cietumā jau pirms dažiem gadiem.

Šie vārdi teikti 1946. gada 16. martā, tieši tai dienā, kad Gērings Starptautiskajā Tribunālā atbildēja uz sava advokāta jautājumiem. Tiesājamos iepriecināja, ka viņš dēvēja sevi par otro cilvēku reihā, tādējādi izrādīdams gatavību uzņemties lielu daļu atbildības par nacistu pastrādātajiem noziegumiem.

—    Kas gan ir šis Friče? Es tādu vispār nepazinu, — reiz teica Gērings, palūkojoties uz apsūdzēto sola kreiso flangu. — Bet ko te meklē šis mazais Funks? Kāds viņam sakars ar ekonomisko gatavošanos karam?

Pat tad, kad, uzrādot Funkam apsūdzības materiālus, radās kāds mazsvarīgs jautājums par valūtas ierobežojumiem, Hermanis Gērings uzrakstīja zīmīti bijuša saimniecības ministra advokātam: «Par to atbildu es. Tā arī varat pateikt.»

Bet tas viss bija tikai spēle, lēta pozēšana, uz ko vienmēr sliecās Hermanis Gērings. Viņš gandrīz atzina savu vainu, kad runa bija par mazsvarīgām apsūdzībām. Taču viņam pietika «veselā saprāta» atdot laurus citiem, kad vajadzēja atbildēt par noziegumiem, kas izraisīja šausmas visos cilvēkos.

Gērings labi saprata: var atzīties šādos tādos nodarījumos sakarā ar Austrijas anšlusu, var pastrīdēties par to, kas gribējis agrāk uzbrukt Norvēģijai — Vācija vai Anglija, var mēģināt pūst migju acīs par pūliņiem, ko viņš 1939. gadā it kā veltījis, laiw Birgera Dalerusa starpniecību glābtu mieru, taču nekādā" gadījumā nedrīkst uzņemties atbildību par Osvencimu un Maida- neku, par kara gūstekņu nobendēšanu, ķīlnieku apšaušanu, dzīvo un mirušo aplaupīšanu okupētajos apgabalos!

Grafiski attēlojot Gēringa izturēšanos pratināšanas laikā, iznāktu tikai lēcieni, neiedomājamas zigzaglīnijas un cilpas, vārdu sakot, viss atgādinātu plēsiga zvēra paradumus, kurš mēģina izbēgt no vajātājiem.

Vēl saglabājot pašsavaldīšanos, Gērings cenšas «teorētiski» pamatot hitleriešu ļaundarības. Viņš prāvā paziņo:

— Ar Hāgas konvenciju es pirmoreiz pavirši iepazinos tieši pirms konflikta ar Poliju un ļoti nožēloju, ka nebiju to izlasījis daudz agrāk. Tad es pateiktu fīreram, ka saskaņā ar šo konvenciju nekādos apstākļos nedrīkst vest modernu karu, ka sakarā ar kara tehnikas pilnveidošanos mēs neapšaubāmi nokļūsim konfliktā ar noteikumiem, kas pieņemti tūkstoš deviņi simti sestajā vai tūkstoš deviņi simti septītajā gadā . ..

Doma ir vienkārša — kara tehnika tiktāl progresējusi, ka tagad veltīgi civiliedzīvotāju upuri jau ir nenovēršami. Taču apsūdzētāji pamatoti uzstāda jautājumu: kādā ziņa kara gūstekņu masveida apšaušana, slimo un ievainoto nobendēšana ir atkarīga no kara tehnikas progresa? Advokāti tūlīt cenšas «koriģēt» Gēringa paskaidrojumu, un acumirklī rodas jauna shēma: hitleriskā armija sākusi karu bruņnieciski un, vienīgi sadūrusies ar pretinieka nežēlīgajām kara vešanas metodēm, bijusi spiesta atbildēt ar tādām pašām metodēm. Taču, kā par spīti, apsūdzētāju rīcībā ir materiāli, kas pierāda, ka galvenās cilvēknīšanas pavēles parādījušās ilgi pirms kara sākuma. Kāda gan var būt runa par «atbildes pasākumiem», ja Hitlers un viņa satrapi prasījuši noziedzīgu rīcību no vērmahta kareivjiem un virsniekiem jau ilgi pirms pirmā šāviena!

Gērings sāk saprast, ka visas viņa «shēmas» jūk kā spaļi. R. Rudenko citu pēc cita uzrāda Gēringam iznīcinošus dokumentus, un tas, aizmirsis visu bramanību («Es viens pats par visu atbildu!»), jau cenšas atkratīties no visiem dokumentiem pēc kārtas.

—    Ja man ziņotu par katru pavēli un katru direktīvu . . . tad es noslīktu šajā papīru jūrā, — bezspēcīgi šļupst bankrotējušais pozētājs. — Man ziņoja tikai vissvarīgākos jautājumus.

Starp šiem «vissvarīgākajiem jautājumiem», protams, nebija pavēles par padomju kara gūstekņu masveida nošaušanu, par visu Padomju Armijas komisāru iznīcināšanu, nedz arī pavēles par Ļeņingradas izpostīšanu. Par šīm necilvēcīgajām pavēlēm Gērings nekā nav zinājis!

Sakarā ar šo jauno Gēringa taktiku, kas tik krasi atšķiras no viņa bramanības, Rudenko atzīmē:

—    Jums ziņoja vienīgi «vissvarīgākos jautājumus». Bet vai par pilsētu iznīcināšanu, daudzu miljonu cilvēku nogalināšanu jums neziņoja, tas viss lika nokārtots tā sauktajās «dienesta instancēs».

Pēc šiem vārdiem padomju prokurors sāk uzrādīt oriģināldokumentus, kas pierāda, ka Gērings ne tikai neapšaubāmi zināja par vācu virspavēlniecības noziedzīgajām pavēlēm, bet arī, būdams vadošā amatā, piedalījās to izstrādāšanā.

Atgādinādams Gēringam par miljoniem nobendēto cilvēku, apsūdzētājs jautā:

—    Vai tiešām jūs nelasījāt ārzemju preses ziņojumus, neklausījāties ārzemju radiopārraides par šiem noziegumiem?

Un Gērings, visai zālei skaļi smejoties, atbild, ka, lai gan tam bija tiesības to darīt, viņš visā kara laikā patiešām nav lasījis ārzemju presi: «Negribējās klausīties šo propagandu.»

—    Tikai pēdējās četrās kara dienās es pirmoreiz sāku klausīties ārzemju radiopārraides, — viņš precizē.

Atbilde ir patoloģiska meļa cienīga, un tāds taču Gērings bijis visu savu mūžu!

Uz tiesneša galda parādās bēdīgi pazīstamais «Wann- seeprotokoll».

1942. gada 20. janvārī Berlīnē, Grosvanzē ielā 56—58, notika apspriede, kurā piedalījās dažu hitleriskās Vācijas resoru pārstāvji un izstrādājis, pasākumus ebreju jautājuma «galīgam atrisinājumamtfrsGēringu ,š<jjā apspriedē pārstāvēja valsts sekretārs Neimanis! «Protokolā» nepārprotami ierakstīts, ka «reihsmaršals iecēlis Heidrihu par pilnvarnieku Eiropas ebreju jautājuma galīgā atrisinājuma sagatavošanai».

Nē, Gēringam neizdosies pierādīt, ka viņš nekā nav zinājis par miljoniem nobendēto cilvēku, kas nošauti, pakārti, dzīvi sadedzināti, suņu saplosīti, ar zābakiem samīdīti, ar gāzēm nosmacēti. Kā Klāsa pelni cilvēces sirdī klauvē piecus un sešus gadus veco bērnu vājās dūrītes. Šos bērnus dzina gāzētavās, un viņi, cenzdamies izglābties, rādīja savas nožēlojamās dūrītes un čukstēja ar savām bālajām lūpiņām:

—   Mēs vēl esam stipri, mēs varam strādāt. .. Skatieties, mēs vēl varam strādāt! . . .

To pašu apgalvoja ari bezspēcīgie sirmgalvji un sievietes, ko vēl pirms nāves nekautrīgi aplaupīja, atņemot pulksteņus un gredzenus, izlaužot zelta zobus un kronīšus. To visu vajadzēja kaut kur uzglabāt, kaut kā realizēt. Un SS noslēdza vienošanos ar valsts banku, kas uzņēmās visas tālākās rūpes par salaupītajām vērtībām.

Tā valsts banka kļuva par baismīgā nozieguma līdzdalībnieci. Gērings uzmanīgi un pat ar mākslotu līdzjūtību vēroja, kā lokās «mazais Funks», neapstrīdamu dokumentu piespiests pie sienas. Šie dokumenti neapgāžami pierāda, ka valsts bankas prezidents noslēdzis nedzirdēti noziedzīgu darījumu ar esesiešiem. Taču Gēringa sejā vienlaikus bija lasāms arī dziļš sašutums. Iedomājieties tikai, ciktāl aizgājuši šie «Himlera šakāļi!» Izrādās, ka valsts bankā bijis pat atvērts speciāls slepens rēķins ar šifrētu nosaukumu «Melmera rēķins», kurā ieplūda simtiem kilogramu zelta zobu, kronīšu un pulksteņu.

Taču izteiksmīgā mīmikas spēle Gēringam drīz vien jāizbeidz. Prokurors negaidot uzrāda dokumentu, kas neapgāžami pierāda, ka tieši viņš, Gērings, bijis galvenais marodieris esesiešu un valsts bankas kombinācijā. Tas ir 1944. gada 31. marta memorands ar diezgan miglainu nosaukumu — «Par to, kā izmantojamas dārglietas un līdzīgas mantas, ko oficiālās iestādes apķīlājušas impērijas labā».

Memorandā melns uz balta rakstīts:

«Lielvācijas impērijas reihsmaršals, četrgadu plāna pilnvarnieks, 1944. gada 19. marta vēstulē reihsbankai paziņojis… ka prāvie zelta, sudraba priekšmetu, dārglietu krājumi utt., kas atrodas Austrumu aizbildnības galvenajā pārvaldē, jānogādā valsts bankā saskaņā ar reihsministra Funka un grāfa Sverina fon Kroziga pavēli.»

Turpat minēts arī «Melmera rēķins».

Tagad tā vairs nav līdzcietība pret Funku, bet gan sagūstīta zvēra mežonīgais niknums, kas gail Gēringa nemierīgajās acīs. Viņš ir gatavs iznīcināt šo «mazo Funku», ko vēl gluži nesen gribēja aizstāvēt.

Gērings tagad pilnīgi nomet masku. Kur palikusi viņa lielība, viņa izlikšanās par citu tiesājamo «labdari»? Vēl nekā nenojauzdams par pēkšņo evolūciju reihsmaršala uzskatos, Rozenbergs lūdz viņu kaut ko pateikt par konfiskācijām okupētajos Austrumu apgabalos, pateikt tā, lai atvieglotu viņa — Rozenberga likteni. Gērings «saķērās» ar viņu.

— Es teicu, ka tas viņam pašam jādara. Man šajos laikos jādomā par sevi, — viņš īsi pateica Džilbertam.

«Konfiskācijas Austrumos!» Kādas gan tur «konfiskācijas»! Neviens cits kā Hermanis Gērings izstrādāja veselu organizētas laupīšanas sistēmu okupētajās zemēs.

Tribīnē cits padomju prokurors — Ļevs Seiņins. Sis padruknais neliela auguma tumšmatis ar brūnām, dzīvām acīm turpina R. Rudenko sākto darbu. Plašs pētniecības darbs, reizināts ar ilggadēju izmeklētāja pieredzi

PSRS galvenais prokurors Romāns Rudenko.

ASV galvenais prokurors Roberts Džeksons.

Lielbritānijas galvenā prokurora vietnieks Deivids Maks- vels-Faifs.

Francijas galvenais prokurors Šampetjē de Ribs.

un literāta talantu, Jauj viņam ar dažiem drošiem triepieniem pilnīgi pabeigt «Lielvācijas impērijas reihs- maršala» portretu.

1945. gada septerņbrī Jēnas pilsētā, Tīringā, padomju militārie varas orgāni atrada ļoti interesantu dokumentu. Tā saturs tik spilgti liecina par Gēringa laupīt- kāri, ka ar šo dokumentu vien pietiktu, lai viņš ieietu vēsturē kā vēl neredzēts laupītājs.

1942. gada 6. augustā pulksten 4 dienā viņš aviācijas ministrijas zālē rīkoja okupēto zemju un apgabalu reihskomisāru apspriedi. Savā ru^ā Gērings ar sajūsmu konstatēja:

—    Pašreiz Vācijai pieder no Alfāfrtijas okeāna līdz Volgai un Kaukāzam visauglīgākās zemes, kādas jebkad bijušas Eiropā. Zemi pēc zemes, citu par citu bagātāku un auglīgāku, iekarojis mūsu karaspēks.

Un, it kā šaubīdamies, vai hitleriskie vietvalži pieliekami skaidri izpratuši savus uzdevumus, Gērings, griezdamies pie viņiem, iesaucas:

—    Mans dievs! Jūs taču nesūta turp tāpēc, lai jūs celtu jums pakļauto tautu labklājību, bet gan lai izsūktu, kas vien izsūcams … To es no jums gaidu.

Apspriedes dalībnieki ir nesaprašanā: vai gan viņi jāmāca, kā laupīt. Bet reihsmaršals tikmēr jau pāriet no pamācībām uz draudiem:

—    Mēs būsim spiesti ar jums tikties citā vietā…

Par to, kas tā par «citu vietu», neviens nešaubījās.

—   Jums jābūt kā putnu suņiem! — Gērings jau kliedz. — Tur, kur vēl kaut kas atrodams, kas var noderēt vācu lautai, viss zibenīgi jāaizvāc no noliktavām un jānogādā šurp… Esmu nodomājis laupīt, turklāt laupīt efektīvi! . ..

Klausīdamies, ka Seiņins citē viņa runu, Gērings sēdēja, kā milzīga smaguma nomākts. Nekādas ekspansijas, nekāda mākslota sašutuma. Viņš nenocietās vienīgi tajos gadījumos, kad padomju prokurors ar nolūku citātos izlaida vārdu «reihsmaršals», aizstājot to ar tiesājamā uzvārdu. Gērings pietvīka sarkans aiz dusmām un šņāca:

—    Reihsmaršals! . . . Reihsmaršals! …

16 — Nirnbergas i-(>ilog.<

«VIDUVĒJI CILVĒKI TO NESPĒJ SAPRAST»

Pirms dažiem gadiem Rietumu presē parādījās informācija, ka vācu lielrūpnieks Fliks (ko arī tiesāja Nirn- bergā, bet drīz vien palaida brīvībā) apmeklējis Em- miju Gēringa kundzi. Viņiem abiem bija ko atcerēties. Emmijas vīrs savā laikā bija ļāvis vecajam Flikam krietni nopelnīt.

Taču arī astoņdesmit divus gadus vecais Fliks kļuvis praktisks cilvēks. Sentimentu viņš neatzīst. Tikko paspējis noskūpstīt dāmai rociņu, viņš atklāj sava apmeklējuma mērķi. Viņš uzzinājis, ka jaukā Emmija ne bez panākumiem ierosinājusi Rietumvācijas tiesā prāvu, lai atgūtu Hermaņa Gēringa īpašumus, to skaitā daudz gleznu. Būdams sens mājas draugs, Fliks cerēja uz pirmtiesībām izvēlēties gleznas savai kolekcijai.

Vecais lapsa saodis krietnu laupījumu.

Hermanis Gērings veltīgi netērēja laiku savos daudzajos amatos. Viņš pats bija pirmais «putnu suns». Nekam citam viņš tā neticēja kā naudai. Cilvēki var pievilt, nodot, pārdot. Gērings to labi zināja pēc savas paša dzīves pieredzes. Toties zelts vienmēr paliek zelts. Gērings bija pārliecināts, ka pat visbezcerīgākajā situācijā zelts var novērst briesmas. Viņš zināja gan de- magoģijas, gan zelta vērtību.

Stāsta, ka Taleirans gandrīz vai zaudējis prātu aiz prieka, kad Napoleons viņam uzticējis ārlietu ministra portfeli. Viņš maz domāja par godu un slavu, kas viņu gaidīja šajā amatā. Viņu satrauca gluži citas perspektīvas. Sēdēdams karietē, Taleirans pat aizmirsa, ka viņam līdzās atrodas citi cilvēki, un kā ārprātīgs visu laiku atkārtoja: «Vieta dabūta! Tā jāizmanto, lai iedzīvotos lielā bagātībā, lielā bagātībā!»

Gēringa dzīvē vēsture nav konstatējusi šādu gadi- jumu. Taču lietas butību tas negroza. Lai gan Gērings, atšķirībā no Taleirana, milzīgu nozīmi piešķīra ārējām varas pazīmēm, godam un slavai, viņš tomēr bija pieliekamā mērā reālists, lai, sekojot Taleiranam, atkārtotu: «Pats galvenais ir nebūt nabagam!»

Vācijā bija cigarešu karalis Filips Rēmtsma. Tā kā viņš no valsts kases bija noslēpis prāvas nodokļu summas, tad viņam draudēja lielas briesmas. Taču cigarešu

karalis paspēja pasniegt Gēringam «par piemiņu» septiņus miljonus divsimt piecdesmit tukstošus marku, un skandalozo lietu izdevās notušēt.

Gērings «glāba» pat ebrejus, palīdzēdams dažiem saņemt atjauju izbraukšanai no Vācijas, bet kā pateicību sagrāba visu viņu dzimtenē atstāto īpašumu.

Taču tā bija tikai, tā teikt, Gēringa bagātību «sākotnējās uzkrāšanās» stādīja. īstā laupīšana sākās kopš tā brīža, kad viņš nodibināja koncernu «Hermann-Goring- Werke». Tajā piespiedu kārtā iekļāva daudzus Vācijā konfiscētus uzņēmumus. Austrijā šis koncerns sagrāba firmu «Alpine-Montan», kas kontrolēja dzelzs rūdas atradnes Štīrijā, bet Cehoslovakijā"<4as sev pievienoja Skodas rūpnīcas. ~ ' °

Ikviens jauns vācu karaspēka solis svešās teritorijās nesa Gēringam jaunas bagātības.

Sevišķa kaislība Hermanim Gēringam bija uz mākslas darbiem, it īpaši uz gleznām. Te laikam gan visspilgtāk izpaudās «trešās impērijas» otrā cilvēka «morāles pamats». Gērings zināja, kur atrodas visbagātākās gleznu galerijas pasaulē — Parīzes Luvrā, Trelja- kova galerijā Maskavā, Britu muzejā Londonā. Un viņš stingri nolēma savākt sev kolekciju, kas katrā ziņā būs pārāka par šīm pasaules mākslas dārgumu krātuvēm.. Ikviena no tām veidojusies desmitiem, pat simtiem gadu. Toties Gērings apņēmās panākt, lai viņa Karinhalla kļūtu slavena dažu gadu laikā.

Gleznu iepirkšanas cenas viņš neko daudz nepētīja. Viņam bija sava, īpaša, citiem kolekcionāriem nezināma metode, kā tikt pie gleznām. Speciāli Gēringa pilnvarnieki ložņāja pa visām Eiropas okupētajām pilsētām un stiepa uz Karinhallu gestapo upuriem nolaupītās gleznas.

Bet kā rīkojās Gērings, ja kādu viņam iepatikušos gleznu nevarēja konfiscēt? Šādos gadījumos viņš «pazemīgi lūdza» tās īpašnieku «apmainīt» šo gleznu pret citām. Reihsmaršals tādās reizēs bija neparasti devīgs — vienas vai divu viņam iepatikušos gleznu vietā viņš deva piecas, desmit. Gērings ieguva Van Deiku, Rubensu vai kādu senu Plandrijas gobelēnu, bet pretī «deva» gestapo upuriem.atņemtus mūslaiku vācu gleznotāju darbus.

Sevišķi labu ķērienu taisīja Gērings, aplaupot privātas franču kolekcijas (Rotšilda, Seligmana u. c.). «Feldmaršala Gēringa speciālvilciena sasLāvā,» no Parīzes ziņoja kāds vācu administrācijas ierēdnis, «bija divdesmit pieci vagoni ar ārkārtīgi vērtīgiem mākslas darbiem».

Jau īsi pirms kara beigām Gēringam iepatikās kāda skulptūra no Montekazīno. Viņš to dabūja.

Kādā vēstulē Rozenbergam Gērings ar lepnumu paziņo, ka viņam «tagad droši vien ir vislabākā vērtību kolekcija ja ne visā Eiropā, tad vismaz Vācijā».

Nirnbergā «negausīgais Hermanis» mēģināja kaut kā attaisnot savu alkatību. Viņš teica Hansam Fričem:

—    Vai zināt, vienīgais tumšais plankums manā uzvedībā ir… kolekcionēšanas kāre… Es gribēju, lai man bulu viss, kas ir skaists… Viduvēji cilvēki to nespēj saprast.

Diemžēl šādu «viduvējo» tiesas zālē bija pārāk daudz. Un visdīvainākais bija tas — Gērings to saprata, — ka tādi «viduvējie» bija tiesneši, prokurori, daudzi liecinieki.

Bet apsūdzēto sols?

Te neviens pat nemēģināja «saprast» neveiksmīgo kolekcionāru. Šī «šaurā loka» vienprātīgās domas bija šādas: pēc tam kad tiesa konstatējusi, ka Gērings turklāt ir gluži parasts zaglis, viņam vairs nav uz ko cerēt. Spērs smaidot pateica:

—    Fortūna galīgi novērsusies no viņa.

Funks novilka caur zobiem:

—    Kauns un negods!

Ribentrops, griezdamies pie Kaltenbrunnera, noplātīja rokas:

—    Nezinu vairs, kam uzticēties!

Šis liekulis tobrīd droši vien vēl nedomāja, ka pēc dažām dienām pienāks arī viņa kārta atskaitīties par tādu pašu laupīšanu, ko piekopa «Ribentropa sevišķā uzdevuma bataljons».

Un arī Sahts, protams, nevarēja neizmantot situāciju, kas bija izveidojusies ap Gēringu. Viņš izteicās:

—    Uzskatu Gēringu par rūdītu noziedznieku. Es tik tikko spēju uz viņu skatīties . .. Zagšana savā ziņā ir vēl ļaunāka nekā slepkavošana. Tā atsedz raksturu …

Var vēl saprast cilvēku, kas izdarījis noziegumu uzbudinājumā … taču zagšana ir tik zemiska, tik zemiska! …

Vēršoties pret savu kolēģi ar šo tirādi, Sahts bija tik «kautrīgs», tik ļoti «'kautrīgs», ka ne vārda nebilda par savām paša zaglīgajām mahinācijām. Nē, ne jau par tam grandiozajām krāpšanas operācijām, ko viņš izdarīja valsts vārdā, bet par gluži vienkāršām zādzībām, kas pildīja viņa paša kabatas.

Bet par to vēlāk.

FInĀls

Nopratināti visi tiesājamie. Uzrādīti tūkstošiem dokumentālo pierādījumu. Liecības snieguši desmitiem liecinieku. Savu uzdevumu paveikušas kino lentes, šie neuzpērkamie noziedzīgās pagātnes liecinieki. Izskanējušas advokātu un apsūdzētāju runas. Savus pēdējos vārdus teikuši tiesājamie.

Tiesas prāva tuvojas beigām.

Gērings atrodas savā kamerā. Veselu mēnesi viņam jāgaida spriedums. Kamēr tiesneši apspriežas, viņš pēdējo reizi var pakavēties atmiņās, pārlaist skatienu visai' savai dzīvei, prātā pārcilāt prāvas detaļas.

Sī prāva pārliecināja visu pasauli, ka Hermanis Gērings patiešām bijis nacistiskās sazvērestības melnā dvēsele. Provokatora un slepkavas, laupītāja un zagļa Kaina zīme nevienam apsūdzētajam nedega pierē tik spilgti kā tieši viņam.

Gērings arī pats to nevarēja nesaprast, lai gan, vērtējot faktus un notikumus, bieži nebija vienis prātis ar apsūdzētājiem un tiesnešiem. Viņš runā par ebreju jautājuma «galīgo atrisinājumu», bet apsūdzētāji to sauc par nevainīgu cilvēku iznīcināšanu. Viņš kaut ko skaidro par «īpašu apiešanos» ar kara gūstekņiem, bet apsūdzētāji to kvalificē kā masveida slepkavības. Viņš zvēr, ka ne ar ko nav draudējis Čehoslovakijai, bet viņam atgādina paša kādreiz teiktos vārdus Cehoslova- kijas prezidentam: «Butu ļoti nepatīkami bombardēt brīnumskaisto pilsētu Prāgu . ,.»

Bet šis milzīgās dokumentu kaudzes par laupīšanu okupētajās teritorijās, par gaužām prastajām gleznu zādzībām? Fu, cik tas viss ir riebīgi! Sevišķi, kad tiesneši atgādina liecinieka Kernera liecību. Kerners apgalvojis, ka viņš, Gērings, ir «pēdējais lielais Renesanses laikmeta darbinieks», «pēdējais diženais Atdzimšanas laikmeta cilvēks». Kāda velna pēc šim Kerneram vajadzēja tik rupji lišķēt! . . .

Sākot jau ar pirmajām tiesas prāvas dienām, Gērings centās tēlot cilvēku, kam uzticības zvērests un draudzība ir dzīves likums.

—    Es uzskatu, — viņš teica prāvā, — ka jābūt uzticīgam zvērestam ne tikai labos laikos. Daudz grūtāk palikt uzticīgam grūtā brīdī.

Taču izrādījās, ka tieši tas — palikt uzticīgam grūtā brīdī — nepavisam nebija Gēringam pa spēkam. Grūtajās 1945. gada aprīļa dienās, kad neizbēgamai bojā ejai lemtais Hitlers sēdēja impērijas kancelejas bumbu patvertnē, viņa «uzticīgais paladīns» slepus aizlaidās. Vēl vairāk, viņš mēģināja Hitleram atņemt varu, sagrābjot to savās rokās. Tikko nokļuvis pie amerikāņiem, Gērings jau runā par «fīrera aprobežotību», apveltī viņu ari ar citiem ne visai glaimojošiem epitetiem.

Špērs Nirnbergā to visu paskaidroja gluži vienkārši:

—    Kāpēc gan Gērings neatradās Berlīnē pie sava mīļotā fīrera sāniem? Tāpēc, ka tur kļuva ļoti bīstami . . . Tas pats notika arī ar Himleru. Taču neviens no viņiem nedomāja glābt tautu no šī ārprāta. Krīzes stundā viņi visi parādīja, ka ir gļēvuļi .. .

Gļēvulība? Jā, arī ar tādu kauna zīmi bija jāsamierinās Gēringam. Kādreiz viņu uzskatīja par «drošsirdīgu lidotāju», bet vai gan liela drosme vajadzīga, lai uzlidotu neaizsargātām, mierīgām pilsētām? 1923. gadā viņam gadījās piedalīties Minhenes pučā, taču tūlīt pēc šī puča izgāšanās viņš bēg uz ārzemēm, ļaujot saviem draugiem sēdēt cietumā. Pēc tam Gērings bija vienmēr un visur par karu, bet pats sēdēja dziļi aizmugurē, Ka- rinhallā, aplēsdams salaupīto gleznu vērtību. Visbeidzot, nokļuvis uz apsūdzēto sola, lielījās, ka prokuroram nebūs viegli ar viņu tikt galā, un atkal palika kauna: solījās, ka viens pats uzņemšoties visu atbildību, taču, līdzko to vajadzēja darīt, centās atbildibu uzvelt citiem.

— Bet tu? Tu neesi uzņēmies ne mazāko atbildību. Tu tikai uzstājies ar frāžainām runām. Kauns!

Tā Gēringa uzvešanos tiesas prāvā rezumēja fon Pāpens.

No saviem kaimiņiem uz apsūdzēto sola Gērings nevarēja noslēpt savu nervozitāti. Krusteniskajā nopratināšanā viņš trīcēja kā apšu lapa, neizlaižot no rokām kartona gabalu, uz kura ar sarkanu zīmuli pats bija uzrakstījis sev komandas. Vienā pusē — «Runāt lēnāk un ieturēt pauzes», otrā pusē — «Mierīgi, turēties līmenī».

Taču «līmenis» katastrofiski kritās ar katru jaunu prokurora jautājumu, ar katru jamu atmaskojošu dokumentu. Tas bija meļa un provokatora; liekuļa un svētuļa «līmenis».

Labi zināms, kādu raksturojumu Markss savā laikā bija devis Tjēram: «Sīku valsts blēdību meistars, nepatiesa zvēresta un nodevības virtuozs, ievingrinājies … banālās kara viltībās, zemiskos trikos un nekrietnā nodevībā; vienmēr gatavs sacelt revolūciju, kad izlidojis no ieņemamā amata, un noslīcināt to asinīs, tiklīdz varu sagrābis savās rokās; pilns šķiras aizspriedumu ideju vietā, pilns godkārības sirsnības vietā; tikpat netīrs privātajā dzīvē, cik nelietīgs sabiedriskajā dzīvē, Tjērs, pat . .. tēlodams franču Sullas lomu, nespēj noturēties, lai ar savu smieklīgo uzpūtību neizceltu savu darbu neģēlību.»

Sis nemirstīgais raksturojums daudzējādā ziņā attiecināms arī uz Hermaņa Gēringa personu, lai gan Marksa epiteti varētu tikai daļēji atspoguļot nacista Nr. 2 daudzveidīgo noziedznieka karjeru.

Atmaskodams Parīzes komūnas žņaudzēja noziegumus, Markss raksta: «Lai sameklētu kaut ko līdzīgu Tjēra un viņa asinssuņu rīcībai, mums jāatgriežas pie Sullas un abu Romas triumvirātu laikiem.»

Lai sameklētu kaut ko līdzīgu Gēringa rīcībai, nav pie kā atgriezties.

1946. gada 1. oktobrī Nirnbergas Tiesu pilī tika pasludināts Starptautiskā Kara Tribunāla spriedums.

Lielu daļu sprieduma nolasīja tiesājamo klātbūtnē. Pēc tam priekšsēdētājs pasludināja partraukumu, un viņus izveda ārā. Pēc pārtraukuma ieveda katru atsevišķi, un tas, kājās stāvēdams, noklausījās savas vainas formulējumu un piespriesto sodu.

Pirmais parādījās Hermanis Gērings. Zālē sasprindzināts klusums, justīcijas lords Lourenss mierīgā un stingrā balsī lasa:

—    Hermani Vilhelm Gēring, Starptautiskais Kara Tribunāls atzīst jūs par vainīgu saskaņā ar visām četrām Apsūdzības slēdziena nodaļām un piespriež . ..

Šajā brīdī Gērings sāk kaut ko runāt, mētāties rokām. Lords Lourenss gribēja turpināt, taču Gērings žestikulē vēl stiprāk, noņem austiņas un ar zīmi rāda, ka neko nedzird. Izrādās, ka sabojājusies tulkošanas sistēma. Zālē tūlīt sāka rosities tehniķi. Bojājumu ātri novērsa, un Gērings skaidri sadzirdēja:

—    .. .piespriež jums nāves sodu pakarot.

īsu brīdi Gērings palika kā sastindzis.

Tas bija spriedums, kas viņam sen jau likās nenovēršams. Gērings tam bija gatavojies visus šos mēnešus, neatlaidīgi domājis par to bezgalīgajās dienās un naktīs. Un tomēr, kad spriedumu pasludināja, tas viņam nez kādēļ likās neticams, nereāls, neiespējams. Vārds «nāve», tik ierasts Gēringa agrākās darbības ikdienā, gandrīz vai nodrāzts no biežas lietošanas, — pats vārds pēkšņi guva jaunu, neiedomājami šausmīgu saturu, kas momentāni izrāva viņu no dzīves un aiznesa kādā baismīgā tukšumā.

Gērings sagrīļojās, taču noturējās kājās. It kā pamozdamies no šausmīga sapņa, viņš spēji pagriezās, un sargkareivji viņu aizveda uz kameru.

Pēc neilga laika tajā iegāja Džilberts. Doktors atceras:

«Gēringa seja bija bāla. Acis drudžaini spīdēja. «Nāve!» viņš teica, atlaizdamies gultā, un pastiepa roku pēc grāmatas. Roka trīcēja, par spīti visām viņa pūlēm izlikties vienaldzīgam. Viņš bieži un smagi elpoja.»

Kur nu palikuši viņa lielīgie apgalvojumi, ka viņš gaidot tieši tādu spriedumu, ka prāvā viņš aizstāvot «nevis savu galvu, bet savu izskatu». Pirmoreiz bijušais reihsmaršals skaidri izjuta virves cilpu uz sava kakla, šo noziedzīgas dzives taisnīgo finālu, un āksta grims ātri nozuda no viņa sejas.

Gēringa aizstāvis doktors Štāmers iesniedza Vācijas Kontroles padomei apžēlošanas lūgumu. Gadījumam, ja šo lūgumu noraidīs, Gērings nosūtīja personisku iesniegumu, kurā lūdz vīnu nevis pakārt, bet nošaut. Taču abus šos lūgumus noraidīja.

1946. gada 15. oktobra vakarā cietuma priekšnieks pulkvedis Endrjuss apstaigāja kameras, paziņodams notiesātajiem viņu lūgumu izskatīšanas rezultātus. Pēc dažām stundām bija jānoliek taisnīgās atmaksas pēdējam aktam.

Visas Starptautiskā Kara Tribunāla delegācijas jau bija atstājušas Nirnbergu. Taču^es tanī vakarā nejauši atrados Tiesu pilī — biju te iera<ļjes komandējumā no Leipcigas. Eju pa tukšo gaiteni uri «pēkšņr satieku En- drjusu. Viņš ir ļoti uztraukts. Es jautāju:

—    Kas nolicis?

—    Liela nelaime, — viņš iedams izmet.

Izrādās, Gērings izdarījis pašnāvību. Un, protams, pulkvedi Endrjusu, kurš tik ļoti bija pūlējies, lai neatkārtotos tas pats, kas ar Leju, šis notikums ļoti nomāca.

Vēlāk es uzzināju par pašnāvību sīkāk.

Pulksten 22 dežurējošais amerikāņu sargkareivis pa novērošanas «aci» palūkojās Gēringa kamerā. Gērings gulēja uz lāviņas ar vaļējām acīm. Kā lo prasija instrukcija, rokas viņš turēja virs segas.

Pēc kāda laika sargkareivis atkal paskatījās pa novērošanas lodziņu un šoreiz ieraudzīja, ka Gērings konvulsīvi raustās, ar trīcošām rokām krampjaini ieķēries segā. Seju izķēmojusi grimase. No kameras skaidri atskan gārdzieni.

Sargkareivis un dežūrējošais virsnieks iesteidzas kamerā, taču par vēlu. Lampas aukstajā gaismā Gēringa seja jau ir bāla kā līķim. Ārsts Pflikers, noliecies pār viņu, mēģina sataustīt pulsu, bet tā vairs nav.

—    Miris, — dod savu slēdzienu Pflikers.

Gērings norijis ciānkālija ampulu. Tās atliekas atrastas mutes dobumā.

Kas tad viņam iedeva indi?

Par to tanīs dienās daudz lika runāts, izteikti dažādi minējumi. Austrijas žurnālists Bleibtreijs pat nāca klajā ar sensacionālu paziņojumu, ka to esot darījis viņš: viņš agri no rīta esot ielavījies vēl tukšajā tiesas zālē un ar košļājamās gumijas gabaliņu pielīmējis ciānkālija ampulu pie apsūdzēto sola. Taču pēc dažiem gadiem šo versiju apgāza bijušais SS karaspēka ģenerālis Bahs-Zelevskis. Laikam apskaužot izveicīgo žurnālistu, Bahs-Zelevskis paziņoja, ka tas bijis viņš, kas, tiekoties ar Gēringu cietuma gaitenī, paspējis iedot viņam tualetes ziepju gabaliņu, kurā bijusi noslēpta ampula.

Nav izdevies precīzi noteikt apstākļus, kā Gērings sadabūja indi. Iespēju pie tās likt viņam netrūka. Gērings ik dienas tikās ar daudziem advokātiem, viņi nodeva tam dažādus dokumentus un, protams, bez jebkādām grūtībām varēja iedot arī ciānkālija ampulu. Pēdējās dienās pirms nāves soda izpildīšanas ar notiesāto brīvi tikās viņa sieva. Viņa varēja izdarīt to pašu. Skaidrs ir tikai viens: Hermanis Gērings atvadījās no dzives 1946. gada 15. oktobrī pulksten 22 un 45 minūtēs. Nebūtībā aizgāja sīks pozētājs un necilvēcīgs ļaundaris, viens no galvenajiem noziedzīgā vācu fašisma barvežiem.

III. JOAHIMS FON RIBENTROPS ZEM TIESAS MIKROSKOPA

.

VĪNU TIRGOTĀJS IERODAS VILHELMSTRASE

Blāvs un noplucis uz apsūdzēto sola izskatījās bijušais ārlietu reihsministrs Joahims fon Ribenlrops. Viņš ir manātoi nospiests, atbilstoši tai metamorfozei, kas ar viņu notikusi.

Tiesājamo vidu grūti atrast citu,kas pirmskara pasaules preses slejās būtu pieminēts biežāk. Žurnālisti veltīja ne mazums sajūsmas pilnu rindu Ribentropa elegantajam augumam, viņa smalkajām manierēm, prasmei ģērbties. Tolaik viņu cītīgi apkalpoja frizieri, masieri, drēbnieki. Tagad tas viss ir pagājis. Un reihs- ministra kungs, kas nav pieradis pats apkopties, uzreiz novecoja, nolaidās. Nereti viņš tiesas zālē ierodas ne- noskuvies, izpūrušiem matiem. Arī viņa kamerā valda briesmīga nekārtībā. Būdams birokrāts pēc dabas, viņš tur iekārtojis veselu kanceleju, un papīri mētājas visapkārt čupu čupām . . .

Pietiek tikai dažas dienas Ribentropu novērot liesas zālē, lai pamanītu, ka viņš uzvedas gluži citādi nekā, teiksim, jau mums pazīstamais Gērings. Šis izturas kautri, pat iztapīgi. Viņš atgādina skolēnu, kas ļoti slikti mācījies un. atstāts otru gadu tajā pašā klasē, tagad cenšas izlūgties grēku piedošanu.

Kad zālē ienāk tiesneši, Ribenlrops pamanās apsteigt visus — gan savus kaimiņus uz apsūdzēto sola, gan aizstāvjus un apsūdzētājus — viņš pirmais trūkstas kājās.

Uz jautājumiem atbild labprāt, it kā sen butu apzinājies savu pienākumu: ja jau liktenis ar viņu apgājies tik bargi, pārvēršot ārlietu ministru par tiesājamo, tad viņam par to vien jārūpējas, lai pasargātu vācu tautas nākamās paaudzes no Hitlera bīstamajiem maldiem, kas iegrūda Vāciju drausmīgaja traģēdijā.

Ribentrops parasti sēž sakrustotām rokām, tā ir viņa iemīļotā poza. Pirms tiesas sēdēm un pārtraukumos viņš dzīvi sarunājas ar Gēringu un Keiteli. Taču, tiklīdz tiesa atsāk savu darbu, viņš atkal ir visuzmanīgākais klausītājs. Seju klāj tāda kā skumja maska. Ribentrops cenšas izlikties, ka ir gaužām satriekts par milzīgajiem upuriem un ciešanām, kas piemeklējušas cilvēci. Viņš izturas tā, it kā pats būtu viens no miljoniem cietušo un tagad ieradies Nirnbergas Tiesu pilī, lai pasniegtu savu rēķinu.

Dažādiem gadījumiem Ribentrops rezervējis dažādas sejas izteiksmes. Tikko prokurors, piemēram, pārtrauc reihsministra emocionālo vārdu plūsmu un sāk runāt par paša Ribentropa smago vainu, viņš tūlīt uzliek nepamatoti apvainota cilvēka masku . . .

Klausoties Ribentropa atbildes uz viņa advokāta jautājumiem, mani pārsteidza viņa teicamā atmiņa. Hitlera diplomāts ar apskaužamu precizitāti atveidoja notikumus, kas norisinājušies pirms trīsdesmit gadiem, viegli operēja ar daudziem datiem. Taču, tikko advokātu nomainīja prokurors, Ribentropa atmiņa manāmi pasliktinājās.

Parastajās prāvās, kur iztiesā krimināllietas, tiesājamie bieži vien atkārto savu aizstāvju argumentus. Nirnbergas prāvā aizstāvim, protams, nevarēja būt un arī nebija tādas lomas. Viņa galvenais uzdevums bija savākt pierādījumu materiālus, kas runātu par labu tiesājamam, un panākt attiecīgu juridisku kvalifikāciju tiesājamā rīcībai. Taču šo pierādījumu materiālu interpretāciju parasti sniedza pats tiesājamais. Piemērojušies šādai «darba dalīšanai», advokāti un viņu klienti darbojās diezgan saskaņoti. Tikai paretam izcēlās nopietni ekscesi, kad advokāti faktiski atteicās pildīt savus pienākumus.

Sājā sakarībā interesanta bija Ribentropa aizstāvēšana. Sākumā viņa intereses pārstāvēja pazīstamais vācu jurists doktors Zauters, kas tomēr drīz vien atteicās no sava klienta. Pie izdevības es pavaicāju Zaute- ram, kādi tam bija iemesli, un vai viņš nenožēlo, ka nodevis savu klientu citam advokātam. Zauters pasmaidīja:

— Vai zināt, majora kungs, esmu laimīgs, ticis no viņa vajā. Es centos izpildīt savu profesionālo pienākumu un domāju, ka klients pareizi sapratīs manu uzdevumu. Taču šis «valsts darbinieks» man nudien paspēja briesmīgi apnikt. Viņš ir neapņēmīgs, histērisks, ātri ļaujas ,panikai. . . Lūdz uzaicināt kādu liecinieku. Es sāku attiecīgi rīkoties. Jautājumu izlemj pozitīvi, un lieciniekam kuru katru brīdi jāierodas Nirnbergā. Bet te Ribentrops pēkšņi atsakās no sava lūguma un uzbrūk man, histēriski apvainojot, ka esmu pārsteidzies, uzaicinādams šo liecinieku … Vai arī, teiksim, es saskaņoju ar viņu savu nostāju kādā jautājumā, piemēram, par viņa rmiu kādā valdības sēdē. Viņš gari un plaši izklāsta man-ģīs runas jēgu. Bet nākamajā dienā, kad informēju viņlfcpa-r-savu. aizstāvēšanas plānu, ievērojot ari minēto runu, Ribentrops pārvēršas sejā: «Kā jūs zināt, ka esmu tur runājis? Vai tad jums nav skaidrs, ka šāda runa grauj katru uzticību pret mani?» Nē, tādu cilvēku aizstāvēt nav iespējams …

Te vēl jāpiebilst, ka Zauters nekad nejutās kā vienīgais reihsministra aizstāvis un konsultants. Stundām ilgi Ribentrops runāja ar cietuma ārstu, ar apsardzes virsniekiem un pat ar frizieri Vitkampu, dalījās ar viņiem savos iespaidos par prāvu, lūdza padomus. Cietuma ārsts šajā sakarībā pajokoja, ka, būtu viņš parasts sargkareivis, arī tad Ribentrops viņam prasitu padomu.

Jā, patiešām, kopš tā laika, kad Ribentrops pameta grezno ministra darba istabu, palika bez saviem daudzajiem padomniekiem, viņš jutās gluži apjucis šajā visādu draudīgu notikumu un mainīgu situāciju pilnajā pasaulē. Hitleriskajam «superdiplomātam» gandrīz pilnīgi trūka šādos apstākļos tik nepieciešamās ātrās reakcijas, spējas patstāvīgi izlemt jautājumu. Visu viņa būtni bija pārņēmušas bailes par savu likteni.

Pirmajās 1945. gada maija dienās bailes aizdzen Ri- bentropu uz Hamburgu. Tur viņš īrē istabu kādas neuzkrītošas mājas piektajā stāvā un angļu militārās pārvaldes orgānu acu priekšā dzīvo kā jebkurš mierīgs iedzīvotājs. Kamēr vairāku zemju pretizlūkošanas orgānu darbinieki meklē Hitlera ārlietu ministru, kamēr ar viņa portretiem un sevišķu pazīmju aprakstiem cītīgi nodarbojas visas kriminālnodaļas, Ribentrops savā divrindu uzvalkā, melnajā platmalē un tumšajās acenēs brīvi pastaigājas pa pilsētu. Pēc nepatīkamās sarunas ar Dēnicu, kurš kategoriski atteicās nodarbināt viņu jaunajā valdībā, un it sevišķi pēc tam, kad visu šo «valdību» arestēja, bijušais reihsministrs cenšas «pārkvalificēties». Viņam taču ir vēl profesija — tirgotājs, kas specializējies šampanieša un vīnu pārdošanā.

Uz Hamburgu Ribentrops nebija devies nejauši: te dzīvoja viņa bijušais kompanjons. 1945. gada 13. jūnijā viņi satiekas.

—    Man ir fīrera testamentārs rīkojums, — čukst Ribentrops. — Jums jādod man patvērums. Uz spēles likta Vācijas nākotne.

Spriežot pēc visa, kompanjonu nebūt neaizkustināja šī tikšanās, bet tirgotāja dēls nekavējoties paziņoja okupācijas varas iestādēm par Ribentropa kunga parādīšanos.

Nākamajā dienā agrā rīta stundā trīs angļu militārpersonas un viens beļģu kareivis enerģiski pieklauvēja pie dzīvokļa, kur slēpās Ribentrops. Durvīs parādījās jauna, glīta sieviete vieglos rīta svārkos. Ieraudzījusi nelūgtos viesus, viņa bailēs iekliedzās, taču karavīri, nezaudējot ne mirkli, iesteidzās istabās. Bijušā reihs- ministra pamošanās nebija visai patīkama.

—   Kā jūs sauc? — jautāja operatīvās grupas vadītājs leitnants Adamss.

—   Jūs labi zināt, kas es esmu, — atbildēja Ribentrops un klīrīgi paklanījās.

Ribentropa kungs, acīm redzot, bija nodomājis ilgi slapstīties. Viņa čemodānā kareivji atrada vairākus simtus tūkstošu marku, rūpīgi sasietus sainīšos.

Jau pirmajā pratināšana apcietinātais atzinās, ka cerējis palikt ēnā, kamēr «aprims kaislības».

—    Es zinu, — viņš teica, — ka esam ierakstīti kara noziedznieku sarakstos, un saprotu, ka pašreizējos apstākļos var būt tikai viens spriedums: nāves sods.

—    Un jūs nolēmāt nogaidīt, kamēr apstākļi mainīsies?

—   Jā…

Kairam gadījumam Ribentrops bija sagatavojis ne tikai naudu, bet arī trīs vēstules: vienu feldmaršalam Montgomerijam, otru — Lielbritānijas ārlietu ministram Idenam, trešd —Vinstonam Čerčilam.

Taču arests sajauca visas kārtis. Kopš šī brīža «Vācijas nākotne» Ribentropa izpratnē zaudē katru jēgu. Viņu pārved uz Landsbergu, no turienes — uz inler- nēto nomelni un beidzot — uz Nirnbergu.

Joahimu fon Ribentropu nosēdināja apsūdzēto sola pirmajā rindā kā trešo — pēc Gēringa un Hesa. Viņš gan nebija no nacistiskās partijas organizētājiem, taču arī viņam jāatbild par daudz ko. .

1940. gada 19. jūnijā, kad nacistiskā Berlīne sajūsmā svinēja pirmās «fīrera uzvaras», Ribentropa vārds bija visu mutē. Tieši par viņu Hitlers toreiz reihstāga sēdē teica:

—    Es nevaru noslēgt šīs svinības, neizteicis pateicību cilvēkam, kas ilgus gadus īstenojis manus norādījumus, strādājot uzticīgi, nenogurstoši un pašaizliedzīgi. Nacionālsociālistiskās partijas biedra, ārlietu ministra fon Ribentropa vārds uz mūžiem saistīts ar ģermāņu nācijas politisko uzplaukumu.

Daudzus gadus buržuāziskā prese cildināja Ribentropu par «superdiplomātu». Taču es dzirdēju viņa liesā sniegtās liecības, dzirdēju, ko teica viņa lietā uzaicinātie liecinieki, vēroju citu tiesājamo attieksmi pret viņu un ieraudzīju Hitlera ārlietu ministru gluži citādu.

Rezumējot Ribentropa liecības, Gērings doktoram Džilberlam pateica:

—    Cik nožēlojams skats! Ja es to būtu zinājis agrāk, es gan būtu vairāk iedziļinājies mūsu ārpolitikas jautājumos. Ne velti es tik ļoti centos aizkavēt viņa iecelšanu ārlietu ministra amatā .. .

Vēl asaku raksturojumu Ribentropam deva Hanss Franks:

—    Viņš ir rupjš, slikti audzināts un neizglītots. Viņš pat vāciski runā nepareizi. Kā gan tādam izprast starptautiskas problēmas! Nesaprotu, kā Ribentrops varēja reklamēt savu šampanieti, kur nu vēl propagandēt nacionālsociālismu . . . Tādu cilvēku izvirzīt par ārlietu ministru valstī ar septiņdesmit miljoniem iedzīvotāju bija noziegums . . .

—    Noziedzīgs diletantisms! — tā fon Pāpens, viņa kaimiņš uz apsūdzēto sola, novērtēja Ribentropa darbību Vilhelmštrāsē. — Noziedzīgs diletantisms, kura dēļ šis cilvēks paspēlēja impēriju kārtīs.

«Superdiplomāta» pratināšanas laikā arī Zeiss-In- kvarts nepalaida garām izdevību pateikt kādu zobgalību par Ribentropu, uzsverot viņa ignoranci. Runājot par Bulgārijas nostāju pirmajā pasaules karā, viņš doktoram Džilbertam ar smīnu pateica:

—    Pagaidām nekā nesakiet, bet, manuprāt, mūsu ārlietu ministrs pat nenojauš, ka Bulgārijas jautājums saistīts ar Trianonas līgumu.

Varētu minēt vēl daudz līdzīgu izteicienu, ar kuriem bijušie Vācijas valdības locekļi raksturoja Ribentropa darbību. Taču arī tāpat ir skaidrs, kāda reputācija «superdiplomātam» bija viņa neseno kolēģu vidū.

Arī pats Hitlers, kā redzams, Ribentropā bija vīlies. Pirms pašnāvības viņš raksta testamentu, ieceļ savu pēcteci un sastāda jauno valdību, taču Ribentrops, tas pats cilvēks, kura vārds «uz mūžiem saistīts ar ģermāņu nācijas politisko uzplaukumu», nav ministru sarakstā. Viņa vielā Hitlers ieraksta Zeisa-Inkvarta vārdu.

Kāpēc tā? Nupat vēl Ribentropu cildināja, viņam pieglaimojās, ar viņa vārdu saistīja visas kaut cik ievērojamās vācu diplomātijas uzvaras. Un pēc tam pēkšņi visi retā vienprātībā atzīst, ka viņš ir tikai «godkārības, stulbuma, diletantisma iemiesojums un vispār ig- norants starptautiskos jautājumos».

Kas tad īstenībā bija Joahims fon Ribentrops?

Starptautiskajā Tribunālā viņu pratināja tūlīt pēc Gēringa. Laikam vēlēdamies izkliedei domas, ka viņš būtu parasts «iznirelis un karjerists», Ribentrops sāka lielīties ar savu dižciltīgo izcelšanos.

Šai pašai tendencei nav grūti izsekot arī Nirnbergas cietumā sarakstītajos bijušā reihsministra memuāros. Pastāstījis, kur un kad viņš dzimis (Vēzelē 189i. gada 30. aprīlī), Ribentrops sāk līdz apnikumam klāstīt par saviem senčiem, kuri gadsimtu ritumā esot bijuši vai nu juristi, vai karavīri, viens no viņiem pat parakstījis Vestfāles miera līgumu.

Plaši Ribentrops stāsta arī par saviem pirmajiem soliem dzīvē. Viņam ļoti gribas pārliecināt tiesu un nākamās paaudzes, ka pati dzīve viņam radījusi priekšnoteikumus uzņemties jo smago pienākumu vadīt Vācijas ārpolitiku.

Vēl būdams gluži jauns, Joahims fon Ribentrops aizbrauc uz Šveici, pēc tam pārceļas uz Londonu, kur mācās angļu valodu. 1910. gadā viņš ir Kanādā, bet pirmais pasaules karš viņu pārsteidz Amerikas Savienotajās Valstīs. Militāristiskā pagātne tūlīt liek sevi manīt, un Ribentrops steidz uz Vāciju, iestājas kara dienestā. 1919. gadā, būdams ģenerāla fon Sēkta adjutants, viņš kopā ar Vācijas miera delegāciju izbrauc uz Versalu un nedaudz vēlāk necilajā virsleitnanta pakāpē izstājas no armijas.

Jauni laiki — jaunas dziesmas. Nesenais fon Sēkta adjutants uzskatīja par labāku nodarboties ar tirdzniecību. Joahims fon Ribentrops kļūst par lielas vīnu eksporta un importa firmas īpašnieku, apprecas ar Annu Henkeli, pasaulslavena šampanieša tirdzniecības uzņēmuma īpašnieka meitu. Jaunajam vīnu tirgotājam veicas labi, un viņš gadu no gada klust bagātāks. Pateicoties saviem tirdzniecības sakariem ar daudzām zemēm, sevišķi ar Angliju, viņš kļūst pazīstams vairākos redzamos politiskos salonos.

Tieši šajā laikā viņā dzimst sapnis par karjeru diplomātijas jomā. Ribentropam šķiet, ka biežās tikšanās ar ārzemju tirdzniecības kontrahentiem nodrošinājušas viņam krietnu pieredzi starptautiskās attiecībās. Būdams godkārīgs pēc dabas, viņš alkst izgreznot Ribentropu ciltskoku ar savu spīdošo karjeru. Taču Veimāras režīms nez kādēļ neievēro viņa diplomāta dotības. Bet, lūk, nacionālsociālisti, tiekdamies pēc varas, izturas pret viņu vairāk nekā draudzīgi. Pulka biedrs .grāfs Heldorfs iepazīstina Ribentropu ar Ernstu Rēmu, bet pēc tam abi šie redzamie nacionālsociālisti sarīko viņam tikšanos ar pašu Hitleru. Ribentrops Hitleram iegalvo, ka viņam ir sakari ar daudziem politiskajiem darbiniekiem Anglijā un Francijā. Tas sāk noskārst, ka šis cilvēks var viņam noderēt. Hitlers nav sevišķi noskaņots pēc varas sagrābšanas saglabāt Vilhelmštrāsē vecās skolas diplomātus. Viņš nodomājis sākt jaunu ēru šai jomā, jo diplomātijai jābūt «enerģiskai un bez aizspriedumiem».

1933. gadā notiek ciešāka tuvināšanās starp vīnu tirgotāju un nacistu barvedi: Ribentrops nodod savu māju Dālemā Hitleram politisku sarunu vešanai.

Kopš šī brīža tad arī sākās nākamā reihsministra politiskā karjera. Tūlīt pēc Hitlera nākšanas pie varas parādās tā sauktais «Ribentropa birojs», kas būtībā bija fašistiskās partijas īpaša ārpolitiska organizācija.

Daudzi «nopelniem bagāti» nacistiskās partijas dižvīri, kuri ilgus gadus bija piedalījušies cīņā par varu, uzlūkoja jaunizcepto diplomātu par iznireli. Bet tas vēl vairāk aizskāra viņa pašmīlību, lika pasteidzināt godkārīgo sapņu īstenošanu, iekustināja viņa aktivitāti.

Joahims fon Ribentrops bija ļoti godkārīgs. Viņa pieķeršanās pompozām ceremonijām sasniedza savu kalngalu, kad viņš kļuva ministra kabineta saimnieks Vilhelmštrāsē. Ribentrops ministrijā parādījās tādā izskatā, it kā viņš no debesīm būtu nolaidies uz grēcīgās zemes. Kad viņš atgriezās no ārzemju brauciena, ministrijas darbinieki lidostā vai stacijā nostājās špalerās. īpaši noteikumi bija izstrādāti gadījumam, kad reihsministra kungs ceļoja kopā ar dzīves biedri. Šajā gadījumā viņus sagaidīt bija jāierodas ne vien pašiem darbiniekiem, bet arī viņu sievām neatkarīgi no laika untumiem. Pat visniecīgāko atkāpšanos no noteiktā rituāla uzskatīja par necienību pret «lielo valstsvīru» ar visām no tā izrietošajām sekām.

Ribentropa slimīgās godkāres dēļ nereti izcēlās skandāli. Reiz, piemēram, viņš aizliedza publicēt saskaņotu komunikē par sarunām starp Hitleru un Musolīni tikai tāpēc, ka šī dokumenta pēdējā paragrāfā, kur bija uzskaitīti sarunu dalībnieki, ārlietu ministra uzvārds bija ierakstīts pēc Keiteļa. Visai nepievilcīgs ķīviņš notika starp Ribentropu un Gēringu brīdī, kad parakstīja paktu par «Romas— Berlīnes — Tokijas ass» izveidošanu. Bez triju valstu valdību delegācijām zālē toreiz bija sanākuši ari daudzi preses un kinohronikas pārstāvji. Žilbinoši spilgti dega jupitera lampas. Un te pēkšņi visu acu priekšā reihsministrs grasījas nostumt malā reihs- maršalu. Šis, kā viņu nosauca Gērings, «uzpūtīgais pāvs Ribentrops» pieprasīja, lai «otrais cilvēks reihā» ieņemtu vietu aiz viņa..

— Padomājiet tikai, kas par bezkauņu! — Gērings šņāca aiz dusmām, atceroties šo gadījumu daudzus gadus vēlāk sarunā ar doktoru Džilbertu. — Un vai zināt, ko es viņam toreiz pateicu? Ne vairāk un ne mazāk kā sekojošo: «Nē, Ribentropa kungs, es sēdēšu, bet jūs stāvēsit aiz manis . . .»

Centienos saglabāt Hitlera labvēlību Ribentrops laikam gan pārspēja pat Gēringu. Viņam pie fīrera bija savs cilvēks, kas sistemātiski ziņoja, par ko fīrers runā «šaurā lokā». Pamatojoties uz šāduinformāciju, Ribentrops centās uzminēt Hitlera tuvākos nodomus,, un, pieņēmis svarīgu izskatu, ieradas nacistiskā valdnieka apartamentos, lai izklāstītu Hitleram viņa paša domas, uzdodot tās par savējām. Runāja, ka Hitlers ne vienreiz vien uzķēries uz šīs makšķeres un lielījis ārlietu ministra «fenomenālo intuīciju» un «ārkārtējo tālredzību».

Kara sākumā Ribentropa rīcībā nodeva speciālvilcienu, kurā viņš vienmēr pavadīja Hitleru. Vilciena sastāvā bija salona vagons pašam Ribenlropam, divi restorānvagoni un ne mazāk kā astoņi guļamvagoni daudzajiem padomniekiem, speciālistiem un konsultantiem, paligiem, sekretāriem un apsardzei, kas atbildēja par reihsministra personisko drošību. Tas viss atgādināja ceļojošo cirku, kas uzstāda savas teltis gan šeit, gan tur atkarībā no vajadzības vai no Ribentropa untumiem. Tā kā reihsministram trūka pietiekamas izglītības, viņš bija nokļuvis pazemojošā atkarībā no milzum lielā ierēdņu štata, kam vienmēr bija jābūt pie rokas.

Joahims fon Ribentrops vērīgi sekoja politiskajam barometram. Viņš labi zināja, ka Hitlera centieni ir kara gaitā iznīcināt desmitiem miljonu krievu, ukraiņu, poļu, franču, lai uz visiem laikiem novājinātu šīs tautas, pakļautu uzvarētās zemes masveida izlaupīšanai, iznīcinātu visus Eiropas ebrejus. Tāpēc, karam sākoties, priekšplānā izvirzījās tādi cilvēki kā Keitelis un Kalten- brunners. Ģenerāļi un gestapo bija tie speķi, kas virzīja nacistisko impēriju uz fīrera loloto mērķi. Un, reibām pilnās burās dzenoties pēc pasaules kundzības, Ribentrops nepavisam negribēja palikt iepakaļ.

Lai iztaptu fīreram, Joahims fon Ribentrops jau 1933. gadā uzvilka esesieša mundieri un jutās pat nedaudz aizvainots par viņam piešķirto maznozīmīgo štandar- tenfīrera pakāpi. Taču drīz vien Himlers atzinīgāk novērtēja jauno esesieti un jau 1935. gadā paaugstināja viņu par brigādenfīreru, 1936. gadā grupenfīrera pakāpē, bet 1940. gadā Ribentrops kļuva obergrupen- fīrers. Pēc tam viņu pēc paša luguma ieskaitīja divīzijā «TotenkopI» («Miroņgalva»), sakarā ar ko Heinrihs Himlers personiski viņam pasniedza šīs divīzijas simboliskās pazīmes — gredzenu un dunci. Citu tādi gra- buļi atstātu gluži vienaldzīgu, taču Ribentrops, burtiski, pēc tiem dzinās.

Agrākajos laikos pastāvēja paraža pasniegt ārzemju sūtņiem un citiem diplomātiem greznas dāvanas. Mēģinājumus izvairīties no šādu dāvanu pasniegšanas uzskatīja par pieklājības noteikumu pārkāpšanu. Taču laika ritumā ši paraža mainījās: dārgo dāvanu vietā sāka pasniegt ordeņus, medaļas, zīda lentes.

Patoloģiski godkārīgais Ribentrops nelaida garām nevienu izdevību izgreznot savas krūtis ar jebkuras valdības jaunu uzmanības zīmi. No Gēringa viņš, protams, vēl tālu atpalika: reihsmaršala mundieris atgādināja juvelieru veikala skatlogu. Bet arī Ribentrops pilnā parādes tērpā laistījās visās varavīksnes krāsās. Tomēr viņa apetīte nemazinājās, bet, tieši otrādi, kļuva aizvien lielāka. Un, ja kādā galvaspilsētā aizmirsa piedāvāt viņam apbalvojumu, Hitlera ārlietu ministrs vienmēr atrada iespēju par to atgādināt.

Padomju prokurors uzrādīja Starptautiskajam Tribunālam visai interesantu dokumentu: Vācijas ārlietu ministrijas protokolu daļas priekšnieka fon Dernberga sarunas ar Rumānijas diktatoru Antonesku pierakstu. Pon Dernbergs ilgi bija centies pierunāt Antonesku apbalvot Ribentropu ar ordeni «Kārlis l». Taču Antonesku zināja reihsministra milzīgo godkāri un uzprasīja augstu cenu. Viņš vēlējās, lai Ribentrops publiski paziņotu par Vācijas gatavību izlemt tā saukto Transil- vānijas jautājumu Rumānijas interesēs. Dernbergs, protams, labi saprata, cik grūti tas Ribentropam izdarāms, jo neilgi pirms šīs sarunas, atrazdamies Buda- peštā, viņš Ungārijas varasvīriem bija apsolījis, ka

Transilvāniju saņems ungāri. Radās kutelīgs stāvoklis. Taču Vācijas ārlietu ministrs negribēja atteikties no rumāņu apbalvojuma. Atbildot uz Antonesku tīkoju- miem, viņš teica: lai vispirms apbalvo ar ordeni, pēc tam viņš, Ribentrops, dārīs «visu iespējamo». Ass cirvis drīz akmeni atrod. Antonesku bija ar mieru «avan- sēt" reihsministra kungu», taču ar vienu noteikumu: publikācija par viņa apbalvošanu parādīsies presē tikai pēc tam, kad Ribentrops nāks klajā ar pieprasīto paziņojumu. Tā ari salīga. Dernbergs saņēma no Antonesku Ribentropam pasniedzamo ordeni, taču bez attiecīga apbalvošanas raksta. Un nevienam no «līgumslēdzēju pušu» pārstāvjiem toreiz pat peātā nenāca kaut vai pakonsultēties ar Transilvānijas tautu, "kuraš'likte- nis bija kļuvis par sīknaudu šajā nekautrīgajā darījumā.

Tas, ka mūsdienās diplomātiem vairs nedāvina dārgas veltes, Ribentropu neko neskumdināja. Viņam pietika ar tām, ko saņēma no nacistiskā režīma. Impērijas kancelejas priekšnieks valsts sekretārs Lamerss, sniedzot liesai liecību, pateica, ka reiz Hitlers uzdāvinājis savam ārlietu ministram miljonu marku. Fīrera un reihsministra personiskais tulks Šmits savukārt apstiprināja, ka pirms stāšanās ministra amatā Ribentropam piederējis tikai viens nams Berlīnē, bet pēc tam viņš īsā laikā kļuvis piecu lielu muižu un vairāku piļu īpašnieks. Zoneburgā pie Ahenas reihsministra kungam piederēja zirgu audzētava. Kitibolas rajonā viņš medīja kalnu kazas. Greznās pilis Fušla Austrijā un Pus- tepoļe Slovākijā arī bija paredzētas medībām. It kā garāmejot Šmits atzīmēja, ka bijušais Fušlas pils īpašnieks fon Remica kungs nokļuvis koncentrācijas nometnē un tur miris.

Nu ko, katram bija savas metodes, kā tikt pie īpašuma. Ribentrops, kā redzam, SS obergrupenfirera atšķirības zīmes velti nenēsāja . ..

Bez tam viņam bija arī citi ienākumu avoti. Vēl pirms stāšanās ārlietu ministra amatā viņš vienojās ar Hitleru, ka turpinās vadīt savu vīnu tirdzniecības uzņēmumu. Par to Joahims fon Ribentrops cēlsirdīgi apņēmās izpildīt reihsministra pienākumus «bez maksas».

Taču atgriezīsimies pie «Ribentropa biroja», kam bija svarīga loma «jaunā tipa» nacistisko diplomātu kadru sagatavošanā, kuriem pirmām kārtām bija pieskaitams pats reihsministrs.

Ar laiku šis «birojs» izspieda Vācijas ārlietu ministriju no ārpolitikas vadīšanas sfēras. Paša Ribentropa stāvoklis nostiprinājās sakarā ar to, ka Hitlers 1934. gada pavasarī viņu nozīmēja par speciālo pilnvarnieku atbruņošanās jautājumos. Izveidojās pikants stāvoklis: rūpēties par atbruņošanos uzticēja cilvēkam, kura uzdevums bija ar diplomātiskiem līdzekļiem attīrīt ceļu agresijai.

LAIKA LAIPNĪBA

Anatols Franss, runājot par mākslu, reiz izteicās: «Nevienam nav lemts radīt šedevrus, taču daži mākslas darbi kļūst šedevri, pateicoties laika laipnībai.» Lūk, tieši šī «laika laipnība» — vēsturē tā izpaudās Minhe- nes nodevībā — bija viens no svarīgākajiem faktoriem, kam neatkarīgi no Ribentropa personiskajām īpašībām bija liela loma vina diplomātiskajos pasākumos līdz pat uzbrukumam Padomju Savienībai. Tikai 1941. gada jūnijā šis faktors izsmēla sevi līdz galam.

Laiks bija Ribentropam ļoti labvēlīgs. «Stiprās Vācijas» ideja brieda Londona jau ilgi pirms hitleriskā emisāra ierašanās šajā zemē. Viņam atlika tikai noplūkt gatavos augļus un pasniegt tos fīreram: pirmais auglis bija 1935. gadā noslēgtais flotu pakts, kurš pretēji Ver- seļas līgumam atļāva Vācijai izveidot lielu floti; nākošais auglis bija Minhene.

Raksturīgi, ka šajās hitleriskās Vācijas «diplomātiskajās uzvarās» iniciatīva piederēja «Ribentropa birojam», nevis ārlietu ministrijai. Hitlers, protams, apzinās, ka 1935. gada flotu pakts ir tikai viens puslaiks lielajā «bumbu spēlē», kas bija sākusies starp Angliju un Vāciju. Taču par puslaika uzvarētāju kļuva Berlīne. Un kā apbalvojumu par to Ribentropu nosūtīja uz Londonu, ieceļot viņu oficiālajā Vācijas sūtņa amatā.

Jau sākot ar saviem pirmajiem soļiem angļu zemē, jaunizceptais sūtnis neprata pienācigi uzvesties, un Gērings centas viņu sakompromitēt Hitlera acīs. Fīreram lika ziņots, ka Ribentrops, tikko iebraucis Londonā, visai nevietā sācis dot padomus angļu diplomātiem, bet pēc tam izblamējies Anglijas karaļa priekšā… Ieradies uz pirmo oficiālo audienci, viņš karali apsveicis ar ierasto «Heil Hiiler!», ko angļi dibināti novērtēja kā apvainojumu viņa majestātei.

- Taču laiks atkal darbojās Ribentropa labā. Republikāniskajā Spānijā sākās pilsoņu karš. Berlīnes un Romas iedvesmotais un atklāti atbalstītais Franko dumpis izraisīja vētrainu reakciju visā pasaulē. Daudzu zemju lautas neatlaidīgi prasīja izbeigt fašistisko lielvalstu bruņoto iejaukšanos. <

Sabiedriskās domas ietekmē Londonā liek izveidota neiejaukšanās komiteja. Ribentropam rodas jauna izdevība likt lietā savas intriganta spējas, lai šo starptautisko orgānu pakāpeniski pārvērstu par ērtu aizsegu jauniem agresīviem aktiem pret Spānijas republiku. Hitlera sūtnis pat nemēģina slēpt savu nekaunību. Ierodoties sēdē, viņš nevienu nesveicina, bet, nebilslot ne vārda, it kā klātesošos neredzēdams, augstprātīgi tiešā ceļā dodas uz savu vietu pie galda.

Nacistiem tas gaužām patīk. Berlīnē Ribentropam atkal kvēpina vīraku. Daudzi domā, ka tieši viņš paralizējis neiejaukšanās komitejas darbību. Taču nez vai īpaši jāpierāda, ka te atkal svarīga loma bijusi tai pašai «laika laipnībai»: Ribentropam talkā nāca visai ietekmīgi palīgi no Anglijas un Francijas reakcionārajām valdošajām aprindām. Vini vadījās pēc devīzes: «Lai Spānijā labāk valda vācu fašisti nekā spāņu komunisti.»

Duļķaino politisko intrigu viļņos, kas bango ap Pire- nejiem, arvien augstāk ceļas Ribentropa popularitāte «trešajā reihā». Viņš klust par «neaizstājamu diplomātu».

1936. gada oktobrī Berlīnē ierodas Itālijas ārlietu ministrs Čiāno, gaidāmas sarunas par jaunizveidojamā pakta—«Berlīnes — Romas ass» parakstīšanu. Vilhelm- štrāsē sēž Neirāts, taču, lai vestu šīs sarunas, no Londonas steidzami izsauc Ribentropu. Un tieši viņš paraksta jauno vienošanos.

1936. gada beigās hitlerieši forsēja sarunas par trešā partnera — Japānas pievienošanos «Berlīnes — Romas asij». Un, lai vestu šīs sarunas un parakstītu vienošanos, no Londonas ataicināja atkal to pašu Ribentropu. Atkal viņš bija tas, kas veda sarunas un Vācijas valdības vārdā parakstīja jauno vienošanos.

Rodas iespaids, ka visu Vācijas ārpolitiku vada no sūtņa savrupmājas Londonā.

Pienāca 1938. gads. Jau remilitarizēts Reinas apgabals. Radīta jauna armija — vērmahts. Jaunā Vācijas jūras kara flote vago okeāna viļņus. Hitlers nolemj uzbrukt Austrijai — realizēt anšlusu. Pasaule atkal ir satraukta. Gērings nervozē: vai tik Ribentrops spēs pārliecināt Angliju neiejaukties «Austrijas operācijā»?

Ribentrops spēja. Nāves sods Austrijas neatkarībai tika izpildīts, nacistiem saņemot Anglijas nedalītu atbalstu.

Nirnbergas tiesas prāvā bijušais Hitlera sūtnis Londonā ar tīksmi atcerējās to dienu nolikumus. Viņš laikā un nekļūdīgi ziņoja Hitleram, ka tiklab Cemberlens, kā arī Halifakss bijuši ļoti iecietīgi pret nacistu plāniem. Pat tad, kad Londona saņēma ziņojumu, ka hitleriskais karaspēks iegājis Vīnē, angļu līderi turpināja savas sarunas ar Vācijas sūtni «ārkārtīgi draudzīgā atmosfērā». Tik draudzīgā, ka Ribentrops ielūdza Lielbritānijas ārlietu ministru apmeklēt Vāciju. Un tas pieņēma šo ielūgumu un lūdza «visu sagatavot medībām». «Medījums», izrādījās, bija visai neparasts. Šoreiz par «medījumu» bija jākļūst Čehoslovakijai.

Taču, iekams uzsāka «medības», Ribentrops atslāja Londonu. Viņa nenovērtējamie nopelni, viņa diplomātiskie panākumi 1938. gada sākumā vainagojās ar iecelšanu ārlietu ministra amatā. «Čehoslovakijas operāciju» Ribentrops veica, jau būdams apveltīts ar reihsministra pilnvarām.

Bet tagad mēģināsim noskaidrot, kādas gan dotības bija vajadzīgas jaunajam Vilhelmštrāses saimniekam, lai noaustu tīklu, kurā iekļuva Čehoslovakija.

Neviļus prātā nāk kada tālaika franču laikraksta žēlabas: «Kā Zoržam Bonnē, kas sēž liela Taleirana krēslā, nav kauns, ka licis Minhenē tik nekrietni piekrāpts!» Taču labi zināms, ka visvieglāk piekrāpt to, kas pats vēlas, lai viņu piekrāpj. Un jāteic, ka nevienā citā jautājumā tiesājamiem Nirnbergā nebija tik pilnīgas vienprātības kā jautājumā par Čehoslovakijas sagrābšanu: visi atzina, ka Hitlers to nav vis iekarojis ar varu, bet gan saņēmis kā dāvanu no Londonas un Parīzes

Jā, nacistiskā Vācija neatkarīgi no citu rietumvalstu nodomiem jau ilgj pirms kaunpilnā Minhenes darījuma bija izstrādājusi tā dēvēto «Zaļo plānu» («Plan Giiin»), kas visos sīkumos paredzēja bruņotu Čehoslovakijas iekarošanu. Taču tika noslēgts Minhenes darījums. Hitleram pasniedza «dāvanu». Un šis tīri militārais plāns, kā Čehoslovakiju pakļaut verdzībā, vairs nebija vajadzīgs.

Tāds notikumu pavērsiens ievērojamā mērā sarežģīja rietumvalstu prokuroru stāvokļi^ Ribentropa pratināšanas laikā. Ļoti grūti klājās par pieredzējušam juristam seram Deividam Maksvelam-Faifam.

Labi palikusi atmiņā diena 1946. gada aprīļa beigās, kad es atceļā no Tribunāla ģenerālsekretariāta pamanīju neparastu kņadu pie tiesas zāles ieejas durvīm. Es jau gribēju ieiet zālē, kad mani apturēja advokāts Ser- vatiuss (tas pats Servatiuss, kas dažus gadus vēlāk Jeruzalemē aizstāvēja Eihmani un apmētāja ar dubļiem Nirnbergas spriedumu). Viņš sāka runāt par kādiem lieciniekiem, kas viņam esot vajadzīgi, bet ģene- rālsekretariāts neko nesteidzoties tos izsaukt. Servatiuss ļoti labi runāja krieviski, un mūsu saruna varēja ievilkties. No tā mani atpestīja kāds angļu žurnālists.

— Netērējiet velti laiku, major, — viņš neapstādamies teica. — Sākas izrāde un liels pārbaudījums seram Deividam!

Es aizsteidzos uz tiesas zāli. Preses vietas bija aizņemtas līdz pēdējai iespējai. Visi saprata, ka angļu prokuroram, neskatoties uz viņa bagāto pieredzi, būs grūti tikt pāri. Minhenes krācēm.

Divkauja slarp viņu un hitleriskās Vācijas bijušo ārlietu ministru uzreiz sakās asi. Faifs visādi centās novirzīt Ribentropa uzmanību no Minhenes notikumiem, liekot viņam atbildēt uz jautājumiem par «Zaļo plānu», kura sagatavošanā svarīga viela bija ierādīta ārlietu minislrijai. Taču Ribentrops savu iespēju robežās centās novirzīt Failu no «Zaļā plāna», mēģinādams iegalvot, ka Čehoslovakijas jautājums saistāms tikai ar Minbeni.

Gērings, sarkastiski smīnot, pārliecās pār barjeru uri pieskārās advokāta Zeidla plecam. Tā bija droša pazīme, ka viņš izvēlējies izdevīgu brīdi kārtējai provokācijai. Tādos gadījumos Hermanis Gērings parasti griezās nevis pie sava aizstāvja doktora Štāmera (kāpēc gan viņu nostādīt neērtā stāvoklī!), bet tieši pie Zeidla. Šis vēl nesen aktīvais nacists bija kārs uz visādām netīrām sensācijām un neatteicās darboties šādās situācijās. Šoreiz Zeidls, uzklausījis Gēringu, piegāja pie Ribentropa advokāta Horna. Viņu apspriede nebija ilga. Horns tūlīt piecēlās un tiesai pateica, ka neesot nekādas vajadzības noskaidrot viņa klienta lomu «Zaļā plāna» izstrādāšanā jau tāpēc vien, ka rietumvalstis pašas sankcionējušas to, ko tagad sers Deivids cenšas inkriminēt Ribentropam.

Šis paziņojums manāmi iedvesmoja Ribentropu un apbruņoja viņu tālākajai cīņai ar Faifu.

Faifs jautā:

—    Jūs taču ļoti labi zinājāt par «Zaļo plānu», vai ne? Par to, ka militārie plāni paredzēja visas Čehoslovakijas iekarošanu.

RilSentrops, protams, zināja par šo plānu un pats piedalījās tā izstrādāšanā, bet tagad viņš tikai rausta plecus: kālab, sak, runāt par to, kas nemaz nav noticis. Un tad gluži nepārprotami paziņo, ka Lielbritānijas valdība pati šo jautājumu izlēmusi Minhenē «tā, kā es to vēlējos no vācu diplomātijas viedokļa».

Pēc tam tiesājamais episkā mierā sāka stāstīt, kā Čemberlens un Daladjē aizstiepa Cehoslovakiju uz hitlerisko ešalotu.

—    Viss notika tā: Čemberlena kungs paziņoja fīreram savu piekrišanu, ka kaut kam jānotiek, un bija ar mieru nodot Vācijas memorandu par Čehoslovakijas sadalīšanu Britānijas kabinetam .. . Viņš vēl teica, ka došot padomu Britānijas kabinetam, tas ir, saviem kolēģiem ministriem, lai viņi ieteiktu Prāgai pieņemt šo memorandu . . .

Ribentrops stāsta par sarunām, ko viņš kopā ar Hitleru jau pirms Minhenes vedis ar Anglijas un Francijas vēstniekiem Berlīne. Šo sarunu gaitā Londonas un Parīzes oficiālie pārstāvji, apliecinot fīreram savu lojalitāti, centās viņu pārliecināt, ka «Anglija un Francija nodomājušas, cik ātri vien iespējams izlemt Čehoslovakijas jautājumu tā, kā to vēlas Vācija».

Klausoties Ribentropu, es vēroju Faifu un redzēju, ka šis parasti mierīgais un pašpārliecinātais jurists manāmi nervozē. Ne Vienreiz vien viņš pieķēra tiesājamos melos. Pieķēra arī Ribentropu, kad runa bija par citiem apsūdzības jautājumiem. Faifs prata to darīt labāk par daudziem citiem apsūdzētājiem. Viņš uzdeva apsūdzētajiem virkni jautājumu, kuri, kā šķita, nekā bīstama nesolīja, taču slēpās centrālais jautājums, kas nenovēršami saslēgs ķēdi, un apsūdzētajam vairs nebūs kur sprukt. Taču, kad zālē sākaSrunāt par Minheni, tas diemžēl nenotika. Faifam nepalīdžSja. ne lielā, profesionālā māka, nedz spīdošās polemista dotības.

Aizritēs daudzi gadi, un reakcionārie spēki mēģinās celt uz goda pjedestāla Minhenes «miera apustuļus». .Jau agrāk atzīmēju, ka sakarā ar Minhenes vienošanās divdesmito gadadienu labējā angļu prese sacēla milzīgu kņadu un nolēma pārsteigt pasauli ar grandiozu sensāciju. Izrādās, ka «galvenie Minhenes drāmas aktieri bija godīgi.. . viņi patiesi domāja, ka nodrošinājuši mieru Eiropā». Laikraksta «Sunday Express» slejās Anglijas parlamenta loceklis Beverlijs Baksters patētiski jautā: «Vai tiešām mums vēl jākaunas Minhenes?»

Lasot tādas lietas, neviļus prātā nāk vēstures lappuses. Stāsta, ka pēc 1870.—1871. gada franču-prūšu kara beigām pie grāfa Moltkes ieradušies dinastijai uzticīgi prūšu vēsturnieki, lai grafam ziņotu, ka iecerējuši sarakstīt vēsturi par uzvarām vainagoto karu pret Franciju. Vēsturnieku kungi, protams, būtu viņa augstībai ļoti pateicīgi, ja viņš ar saviem padomiem un norādījumiem palīdzētu tiem sarakstīt vēsturi, kas būtu prūšu armijas cienīga.

Taču vecais Mollke izteica dziļu izbrīnu un pat noskaitās: «Kā tad tā, mani kungi, kādi te var but padomi, kādi norādījumi? Rakstiet patiesību, tikai patiesību… Bet ne visu patiesību.»

Cienījamais Lielbritānijas parlamenta loceklis Beverlijs Baksters, tāpat kā, starp citu, arī daudzi citi buržuāziski otrā pasaules kara vēsturnieki, gāja tālāk par šo padomu un nolēma rakstīt «visu nepatiesību».

Bakstera rakstam kā sarkans pavediens cauri vijas tēze, ka Minhene it kā bijusi hitlerisko ģenerāļu sakāve. «Mūsu dienās,» apgalvo Baksters, «bieži dzirdam frāzi: lūk, tāds un tāds piekopis Minhenes politiku . .. Bet ko tad tanī laikā runāja un rakstīja vācu ģenerāļi? No mūsu rokās nonākušajām dienasgrāmatām mēs uzzinām, ka viņi uzskatījuši Minheni par savu pilnīgu katastrofu … Viņi rakstīja, ka Čemberlens apsteidzis fīreru un zibenskarš, kuram tikai gaidīja signālu, ticis atlikts».

Nirnbergas prāva ienesa pilnīgu skaidrību šai jautājumā. Tas, ko Ribentrops šajā prāvā pastāstīja par Minheni, laikam gan arī ir viņa vienīgais pakalpojums

vēsturei.

Ribentrops nekādi nav vienis prātis ar tiem, kas mēģināja un joprojām mēģina iztēlot Minheni kā katastrofu Hitleram. Viņš to kategoriski noliedza savās liecībās Nirnbergas Tribunālā, bet vēl noteiktāk izteicās savos cietuma kamerā sarakstītajos un pēc viņa nāves Anglijā klajā laistajos memuāros.

Lūk, neliels izvilkums no šiem memuāriem:

«Pratinot mani pēc aresta, misters Kirkpatriks man jautāja: «Vai fīrers bija ļoti neapmierināts, ka Minhenē tika panākta vienošanās, jo tā viņam neļāva sākt karu, un vai tiesa, ka Hitlers, būdams neapmierināts ar lēmumu, Minhenē teicis, ka nākošreiz viņš pa trepēm nolaidīs Cemberlenu līdz ar viņa kompromisiem?»

Varu pateikt, ka tas viss ir absolūta nepatiesība. Fīrers bija apmierināts ar Minheni. Nekad neko citu no viņa neesmu dzirdējis. Viņš man piezvanīja pa telefonu tūlīt pēc premjerministra aizbraukšanas un izteica savu prieku sakarā ar papildu protokola parakstīšanu. Es apsveicu Hitleru .. . Tajā pašā dienā stacijā Hitlers vēlreiz apliecināja savu apmierinātību sakarā ar Minhenes vienošanos.

Jebkādas citas versijas par Hitlera vai manu nostāju ir pilnīgi aplamas.»

Tas ir vienīgais retais gadījums, kad Vācijas ārlietu ministrs runāja patiesību.

«GIGANTA» ĒNA

Protams, ne jau vienmēr Ribentropa panākumi, ko tik augstu vērtēja Hitlers, bija izskaidrojami vienīgi ar «laika laipnību». Viņš, tāpat kā Rozenbergs, uzskatīja, ka pazīstamā Bismarka formula «Politika ir māksla īstenot iespējamo» jau sen pagalam novecojusi. «Māksla neiespējamo darīt iespējamu» — tādu formulu Hitlers un viņa rokaspuiši lika nacistiskās partijas politikas pamatā.

Tāda koncepcija bija pilnīgā pretrunā ar agrākajiem uzskatiem par diplomātiju un tās metodēm. Pat ar savu ne visai aso prātu Ribenffcops to saprata. Līdzko viņš iepazinās ar nacistiskās partijas -programmu un viņam atklāja plānu par hitlerisko sazvērestību pret mieru, viņš gluži skaidri noprata, ka impērijas diplomātu uzdevumi ir visai mērķtiecīgi.

Pastāv lielais ģenerālštābs. Tam uzdots veikt galveno — sagatavot un īstenot agresijas plānus. Taču, iekams šos plānus realizē, jārada labvēlīgi ārpolitiskie apstākļi. Īsi runājot, viņam, Ribentropam, jāgādā, lai Vācijas diplomātiskais aparāts visā pilnībā kalpotu vērmahtam.

Visas savas darbības jēgu jaunais ārlietu reihsmi- nistrs redzēja uzdevumā ar ārpolitikas palīdzību attīrīt ceļu agresijai. Toties arī pašas «trešās impērijas» diplomātija dabūja rokā laimīgu trumpi — iespēju vienmēr un visur operēt ar spēka argumentu.

Nirnbergas tiesas prāvā, tikko sācis savu liecību, Joahims fon Ribentrops teica:

— Man no paša sākuma bija skaidrs, ka būs jāstrādā giganta ēnā un jāievēro noteikti ierobežojumi, ka nespēšu vadīt ārpolitiku tā, kā to vada parlamentam atbildīgs ārlietu ministrs.

Lai gan ar gigantu šai gadījumā bija domāts Hitlers, tomēr īslenībā tas bija nacistiskās Vācijas ģenerālštābs.

Kādreizējais Itālijas ārlietu ministrs, veiklais demagogs barons Sonīno savā kabinetā virs kamīna lika iegravēt šādus vārdus: «Citi drīkst, tu nedrīksti.» Ribentrops zināja šo teicienu, taču pārfrazēja to pēc sava prāta: «Citi nedrīkst, tu driksti.» Tieši pēc šīs devīzes viņš vadījās, būdams «trešās impērijas» ārlietu ministrs. Un tas kļuva iespējams tikai tāpēc vien, ka ikkatru viņa diplomātisko soli nostiprināja militārais spēks. Agresīvas sazvērestības un politiskas slepkavības, šantāža un draudi, spiegošana un piektās kolonas, neģēlīgi darījumi ar kvislingiem un nekaunīgi ultimāti kaimiņzemju likumīgajām valdībām bija galvenie ieroči hitleriskā diplomāta arsenālā.

Bija iestājusies soldafonu [6] diplomātijas ēra, un jāteic, ka daudzas šīs diplomātijas iezīmes mantojuši mūslaiku Atlantijas pakta, sevišķi ASV un VFR, diplomāti.

Ribentropa pratināšana ilga vairākas dienas. Viņš, tāpat kā visi, izlocījās, centās izvairīties no atbildības. Taču atšķirībā no Hermaņa Gēringa viņam kaut kur sirds dziļumos vēl nebija izdzisusi cerība izglābties no karātavām. Tāpēc Ribentrops tiesā neatļāvās nekādu izlēcienu. Dažos gadījumos, saprazdams, ka velti noliegt acīm redzamus faktus, viņš atzina savu vainu. Un tad viņš viss it kā teica tiesai: redziet, es nepavisam neesmu tāds fanātiķis kā Gērings, es vēl varu noderēt. Bet Gērings tādos gadījumos, burtiski, plosījās trakumā un diezgan skaļi sauca bijušo impērijas ministru par lupatu un nulli. Reiz viņš stāstīja saviem kaimiņiem uz apsūdzēto sola, ka paL Ribentropa sievasmāte viņu uzskatījusi par ietiepīgu un bīstamu muļķi. Viņa ne vienreiz vien teikusi:

— Visstulbākais no maniem znotiem ir kļuvis visslavenākais.

Tiesājamie dzīvi reaģēja uz šo asprātību, bet Ribentrops briesmīgi noskaitās uz Gēringu un divas dienas nerunāja ar viņu.

Taču «gatavība sadarboties ar Tribunālu» bija tikai Ribentropa viltība. Viņš nepavisam nebija godīgāks par citiem.

Man jau bija izdevība atzīmēt, ka saskaņā ar Nirn- bergā pieņemto angloamerikāņu procesuālo sistēmu neviens no tiesājamiem nevarēja iepriekš iepazīties ar lietas materiāliem. Precīzi nezinādami, kādi konkrēti viņu vainas pierādījumi ir prokuroru rīcībā, viņi bieži mēģināja katram gadījumam noliegt savu vainu tikmēr, kamēr netika uzrādīts dokuments, kas meli atmaskoja. Tā ias bija arī ar Ribentropu.

Jautājumā par Vācijas ārlietu ministrijas lomu Čehoslovakijas nacistu hēnleiniešu darbības vadīšanā viņš .kategoriski noliedza savu vainu, piesardzīgi vērojot prokuroru un cerot, ka tas «norīs» viņa melus. Taču prokurors mierīgi paņēma kādu dokumentu un pasniedza to Ribentropam. Tā bija Prāgā akreditētā Vācijas sūtņa slepena direktīva, no kuras skaidri bija redzams, ka impērijas ārlietu ministrija devusi tiešus norādījumus henleiniešiem, kā iznērst graujošo darbību pret Prāgas valdību. " . , ».■»

Ribentropu tas ļoti satrauca. Satrauca un iedvesa bailes: ak dievs, kādēļ gan vajadzēja atstāt lādas pēdas! Prokurora uzrādītajā slepenajā dokumentā bija tieši norādīts, ka «tālākas kopējas darbības nolūkā Konrādam Heriieinam dots norādījums uzturēt iespējami ciešus sakarus ar reihsministra kungu . . .»

Ikviens reihsministra solis-bija fiksēts uz papira! Tikai pārliecība, dziļa pārliecība, ka šī iejaukšanās citas valsts iekšējās lietās paliks nesodīta, ka «trešā impērija» būs mūžīga, bija par iemeslu šādai bezrūpībai. Un tagad esi tik laipns un norēķinies par to! Apsūdzētāji sagādā Ribentropam pārsteigumu pēc pārsteiguma.

1938.   gada 23. augustā viņš kopā ar Hitleru devās jūras ceļojumā ar vienu no viskomfortablākajiem Vācijas pasažieru laineriem — kuģi «Patria». Pie viņiem toreiz ciemojās Ungārijas profašistiskie vadītāji Hor- tijs, Imredijs, Kaņja. Ribentrops jau sen bija labi iegaumējis impērijas ģenerālštāba vadītāju domas, ka «Zaļā plāna» sekmīgas īstenošanas labad nebūtu slikti šai lietā iesaistīt Ungāriju. Un ceļojuma laikā viņš cītīgi apstrādā ungāru viesus. Hortijs, protams, arī neatteiktos sagrābt daļu Čehoslovakijas, taču viņš baidās no Dienvidslāvijas. Ribentrops viņu mierina: Dienvidslāvija, atrazdamās «ass valstu» knaiblēs, neuzdrīkstēsies uzbrukt Ungārijai.

Izrādījās, ka visas šīs sarunas tikušas protokolētas…

1939.   gada 21. janvārī Joahims fon Ribentrops tikās ar Čehoslovakijas ārlietu ministru Hvalkovski un kategoriski pieprasīja Čehoslovakijas armijas skaitliskā sastāva samazināšanu. Nedaudz vēlāk notika Hitlera un Ribentropa tikšanās ar Tiso, vienu no toreizējās Slovākijas vadītājiem. Atgādinot abas šīs tikšanās, padomju prokurors lūdz Ribentropu atcerēties, kāds bijis to mērķis un kādus rezultātus tās devušas. Tiesājamais nezina, vai apsūdzētājiem ir kādi konkrēti dokumenti šajā jautājumā, un ķeras pie sava trika: pavērš skatienu augšup, it kā cenzdamies atcerēties, par ko toreiz runāts. Taču atmiņa pēkšņi kļuvusi vāja. Apsūdzētājs viņam nāk talkā un nolasa izvilkumus no stenogrammas.

Pārlaižu skatienu apsūdzēto solam. Gērings ar acīm ieurbies Ribentropā. Viņš neko vis nejūt līdzi savam kaimiņam, tāpat kā ari tas tikai pirms dažām dienām tādā pašā situācijā nejuta līdzi Gēringam. Neirāts sarunājas ar Pāpenu, un viņu sarkastiskais smīns liecina, ka viņi ir vienis prātis, vērtējot notiekošo: «Tā šim iznirelim vajag!»

Bet apsūdzētājs tikmēr lasa izvilkumu pēc izvilkuma no stenogrammas. Izrādās, ka Ribentrops ne tikai centās pārliecināt Tiso, ka Slovākijā jāatdala, pasludinot to par neatkarīgu valsti. Viņš Tiso steidzināja! «Impērijas ārlietu ministrs uzsvēra … ka šajā gadījumā jautājums izšķirams nevis dienās, bet stundās.» Ribentrops un Hitlers biedēja savu sarunas partneri: ja slovaki, sak, neuzsāks cīņu pret Prāgu, tad Vācija pametīs viņus «Ungārijas žēlastībai». Ribentrops, atzīmēts protokolā, «parādīja Hitleram ziņojumu», ko nupat esot saņēmis. Sajā «ziņojumā» bija runa par ungāru karaspēka izvietošanu pie Slovakijas robežas. «Vēl neliela vilcināšanās, un Slovākiju aprīs Hortijs». Tad jau «reihsministra kungs, lai cik lielas būtu viņa simpātijas pret slovakiem … absolūti neko vairs nespēs darīt».

Ribentrops bija tik ļoti labvēlīgs pret slovakiem, ka pats sastādīja viņiem likuma projektu par Slovakijas «neatkarību» un pat pārtulkoja to slovaku valodā. Naktī uz 14. martu viņš laipni izvadīja savus viesus uz mājām, nododot viņu rīcībā vācu lidmašīnu. Bet tajā pašā dienā Bratislava pasludināja Slovākiju par «neatkarīgu» valsti.

Tas bija viens no daudzajiem gadījumiem Ribentropa diplomātiskajā praksē, kad viņš draudēja nevis ar pa-

PSRS galvenā prokurora vietnieks J. Pokrovskis.

PSRS galvenā prokurora palīgs N. Zorja.

PSRS galvenā prokurora palīgs G. Aleksandrovs.

PSRS galvenā prokurora palīgs M. Raginskis.

PSRS galvenā prokurora palīgs L. Smir- novs uzrāda Tribunālam lietiskus pierādījumus: «Ciklonu A» — indi, ko hitlerieši lietoja, lai koncentrācijas nometnēs nogalinātu daudzus miljonus cilvēku.

Ari viņus hitlerieši dzina gāzes kamerās.

šas Vācijas bruņoto varu, bet ar kādas trešās — Vācijai paklausīgas valsts iespējamu uzbrukumu.

14. marta vakarā Ribentrops aicināja uz Berlīni Čehoslovakijas prezidentu Hahu un ārlietu ministru Hval- kovski. Tikai pēc pusnakts (15. martā pulksten 1 un 15 minūtēs) viņus aizveda uz impērijas kanceleju. Tur viņus gaidīja Hitlers un Ribentrops. Vēsturei saglabājušies divi dokumenti, kas atsedz šīs tikšanās jēgu. Viens no tiem ir Ribentropa memuāri. Tajos viss iztēlots rožainā krāsā, visādi uzsvērta iecietība, sirsnība un abu «augsto līgumslēdzēju pušu» gatavība panākt vienošanos par Čehoslovakijas sadalīšanu. Haha pat esot bijis laimīgs, ka beidzot nu fīrers pārņēmis Čehoslovakijas likteni savās rokās». Pēo-Ribentropa vārdiem, arī Hvalkovskis bez ierunām pievienojies fīrera viedoklim. «Pirms vienošanās parakstīšanas,» apgalvo Ribentrops, «Haha piezvanīja uz Prāgu, lai saņemtu valdības piekrišanu. No čehu puses nekādu protestu nebija, un Haha pavēlēja draudzīgi sagaidīt vācu karaspēku.»

Izlasījis šos bez jebkādiem komentāriem Anglijā izdotos memuārus, es neviļus nodomāju: cik svarīgi tomēr, ka notikusi Nirnbergas tiesas prāva. Tā līdzīgi spilgtam starmetim apgaismoja visas imperiālistiskās diplomātijas noslēpumus. Tagad jau vairs nav tik vienkārši viltot otrā pasaules kara sagatavošanas vēsturi.

Domās es atkal atgriezos Nirnbergas Tiesu pils zālē ar aizklātajiem logiem.

Cenzdamies noskaidrot, kā īstenībā norisinājās notikumi tai briesmīgajā naktī, kad ar vienu spalvas vilcienu tika iznīcināta Čehoslovakija, apsūdzētājs uzrāda Ribentropam kārtējo dokumentu. Tiesājamais jau saprot, ka tas droši vien ir vēl kādas oficiālas sarunas oficiāls protokols. Viņš vairs netēlo ne pārsteigumu, ne sašutumu.

Ribentrops nebija kļūdījies. Viņa priekšā patiešām precīzais, sīkais jo sīkais protokols par viņa paša un Hitlera sarunām ar Hahu un Hvalkovski naktī uz 1939. gada 15. martu. Nacistiskie varasvīri rīkojās bez žēlastības. Viņi, burtiski, terorizēja suverēnas valsts prezidentu un ārlietu ministru: skrēja viņiem pakaļ ap galdu, gandrīz vai ar varu spieda viņiem rokā pildspalvu, piedraudēdami, ka jau rit Prāga būg gruvešu kaudze, ja Haha un Hvalkovskis neparakstīs piedāvāto tekstu.

Pulksten 4 un 30 minūtēs no rita Haha, kas turējās kājās, tikai pateicoties iešļircinājumiem, pēdīgi izšķīrās parakstīt dokumentu, kurš skanēja šādi:

«Čehoslovakijas valsts prezidents pilnīgā paļāvībā uztic čehu tautas un čehu zemes likteni Vācijas impērijas fīreram.»

Čehoslovakijas sagrābšanas gaita laikam gan vislabāk atsedz Ribentropa diplomātijas stilu. Sarunās ar Hahu un Hvalkovski viņš neaizmirsa pieaicināt OKV štāba priekšnieku Keiteli un gaisa kara spēku pavēlnieku Gēringu. Ar tādiem «asistentiem» bija daudz vieglāk piespiest jau tā kapitulantiski noskaņoto Čehoslovakijas prezidentu nodot savu zemi hitleriskajai Vācijai.

Manā atmiņā, starp citu, saglabājusies arī tāda detaļa. Pēc tam kad tiesas zālē bija nolasīts Hahas parakstītais teksts, padomju prokurors griezās pie Ribentropa ar noslēdzošu jautājumu:

—    Vai jus man piekrītat, ka šo dokumentu jums izdevās iegūt, izdarot rupju, nepieļaujamu spiedienu un piedraudot ar agresiju?

—   Tādā formulējumā, nē, — pazemīgi atbildēja Ribentrops.

—    Kādu gan vēl lielāku diplomātisku spiedienu var izdarīt uz suverēnas valsts galvu?

Un te Vācijas ārlietu ministrs pārspēja pats sevi.

—    Piemēram, karu, — viņš, brīdi padomājis, izgrūda.

Zāle pienācīgi novērtēja Ribentropa «apķērību», reaģējot uz to ar skaļiem smiekliem.

šantaŽas UN DRAUDU DIPLOMĀTIJA

Ribentrops tātad rīkojās pēc reizi par visām reizēm noteiktas sistēmas: kamēr vācu ģenerālštābs izstrādāja plānu, kā uzbrukt kādai zemei, tikmēr ārlietu ministrijas uzdevums bija iemidzināt sabiedrisko domu ar skaļām deklarācijām, ka Vācija stingri ievēros šīs zemes suverenitāti un teritoriālo integritāti. Šādas deklarācijas kļuva jo skaļākas, jo mazāk laika atlika līdz uzbrukumam. Pēc tam pirms paša uzbrukuma vācu ģenerālštābs uzdeva Ribentropam «radīt incidentu», kas ļautu Vācijas agresiju iztēlot kā piespiestu pasākumu. Un tad impērijas ministrs vairs neapnicināja nevienu līdzekli.

Tiesā Ribentropam uzrādīja viņa Varšavā teikto runu tekstus, kurās viņš Polijai svinīgi apliecināja Vācijas miermīlīgos nodomus, un slepenus dokumentus par apspriedēm ar Hitleru, kur klaji izvirzīts uzdevums sagrābt Poliju.

Lasot savas runas, Ribentrops apmierināti smaida. Protams, viņš taču nav gribējis karu ar Poliju, vienmēr tiecies pēc draudzības ar šo zemi. Karš viņam nav nācis ne prātā. Viņš nekad nav domājis, ka Danciga būtu kara vērta.

Gluži citādu iespaidu uz bijušo reihsministru atstāj protokoli par apspriedēm pie Hitlera. Smaids no Ribentropa lūpām nozūd. Viņš sadrūmst un klusē.

Bet apsūdzētājs uzrāda vēl vienu dokumentu — fašistiskās Itālijas ārlietu ministra grāfa Čiāno dienasgrāmatu. Čiāno, tāpat kā viņa sievastēvs Musolīni, aizgājis nebūtībā, taču savas dienasgrāmatas viņš līdzi nav paņēmis.

Starp citām interesantām piezīmēm tajās saglabājies stāsts, kā Ribentrops pieņēmis savu itāliešu draugu Fušlas pilī 1938. gada 11. augustā. «…Pirms sēdamies pie galda, Ribentrops man pastāstīja par lēmumu sākt rotaļu ar uguni. Viņš to pateica tādā tonī, it kā runātu par kādu gaužām mazsvarīgu administratīva rakstura jautājumu.»

Tālāk dienasgrāmatā atstāstīts šāds dialogs:

«Ko jūs gribat — koridoru vai Dancigu?» jautā Čiāno.

«Tagad jau vairs neko,» atbild Ribentrops un, uzmetis savam sarunas biedram ledainu skatienu, piebilst: «Mēs gribam karu .. .»

Ministri uzsāka strīdu, vai Anglija un Francija iejauksies, ja Vācija uzbruks Polijai. Ribentrops centās grāfam Čiāno pierādīt, ka Rietumi izturēsies pret šo akciju pavisam lojāli, jo, sagrābjot Poliju, Vācija taču izies tieši uz Krievijas robežas. Čiāno šajā sakarībā izteica šaubas. Vismaz dienasgrāmatā viņš ierakstījis:

«Viņi bija pārliecināti, ka Francija un Lielbritānija gluži mierīgi noskatīsies, kā tiek iznīcināta Polija. Par to Ribentrops vienā no garlaicīgajām pusdienām, ko baudījām Austrijas pilī Zalcburgā, pat gribēja ar mani saderēt: ja angli un franči paliks neitrāli, tad man viņam jādāvina itāliešu glezna, bet, ja viņi iejauksies karā, viņš man solīja senu ieroču kolekciju.»

Ribentrops tiešām bija pārliecināts, ka «Polijas kombināciju» izdosies veikt pēc Minhenes parauga. Pierādījumu tam ir ļoti daudz. Taču visinteresantākās, manuprāt, ir liecinieka Šmita liecības.

Šis impozantais un gaumīgi ģērbtais gara auguma vācietis bija Hitlera un Ribentropa personiskais tulks. Ieņēmis savu vietu pie liecinieku pults, viņš paraugās uz apsūdzēto solu un viņa skatiens satiekas ar savu bijušo šefu. Ribentropa acis lūgtin lūdz palīdzēt. Lielu uzmanību Šmitam veltī ari citi tiesājamie, sevišķi Nei- rāts, kas arī kādreiz bijis viņa priekšnieks. Bet vēl agrāk Šmits bija strādājis pie Vācijas kancleriem Millera un Bnninga un ārlietu ministra Štrēzemaņa.

Galma tulks nodod zvērestu teikt Tribunālam tikai patiesību. Un, lai gan Ribentropam jau ir bijusi izdevība pārliecināties par hitleriešu zvēresta praktisko vērtību, šoreiz viņu krata drebuļi, jo Šmits zina par viņu daudz tāda, ko nepavisam negribētos izpaust tiesas sēdē.

1939. gada 30. augustā, kad Eiropa aizvadīja pēdējās miera stundas, Hitlers aicināja uz Berlini Polijas valdības ārkārtējo pilnvarnieku. Ierašanās termiņš tīšuprāt bija noteikts ar tādu aprēķinu, lai viņš katrā ziņā «nokavētos».

Vērmaths jau bija ieņēmis izejas pozīcijas lēcienam uz Poliju. Doti pēdējie rīkojumi saskaņā ar «Balto jjlānu» («Plan Weift»). Taču Berlīne un Londona joprojām turpina sarunu komēdiju, pie tam abas puses cenšas sev iegūt diplomātisku alibi, viena otrai uzvelt atbildību par jaunā pasaules kara izraisīšanu.

30. augustā pulksten 24 Anglijas sūtnis Vācijā Hen- dersons tiekas ar Ribentropu. Šmits bija šīs tikšanās aculiecinieks un sniedz tiesai šādu liecību:

—    Vācijas ārlietu ministrs bālu seju, sakniebtām lūpām un zvērojošām acīm nosēdās pie neliela galda Hendersonam pretim, lai sāktu sarunas. Uzsvērti stīvi sasveicinājās, izņēma no portfeļa plašu dokumentu un sāka lasīt…

Tie bija noteikumi, ko Vācija izvirzīja, lai «miera ceļā noregulētu konfliktu» ar Poliju. Ribentrops tos tīšām lasīja ātri, tik ātri, ka nebija iespējams ne tikai kaut ko pierakstīt, bet pat paturēt prātā izlasīto. Taču iedot Hendersonam memoranda tekstu reihsministrs kategoriski atteicās.

Tas pārsteidza pat pie visa kāi^ieradušo Šmitu. Nesaprašanā viņš skatās uz Ribentropu:_vai tik viņš nav pārsacījies? Bet varbūt pārklausījies pats tulks?! Nē, nekā tamlīdzīga. Ribentrops vēlreiz atkārto, griezdamies pie Hendersona: «Es nevaru jums iedot šo dokumentu.»

—    Pēc tam paskatījos uz seru Neviļu Hendersonu, — liecina Šmits. — Es, dabiski, gaidīju, ka viņš pieprasīs, lai pārtulkoju šo dokumentu, taču Hendersons to nedarīja … Ja man būtu uzdevuši tulkot, es Lo būtu darījis pavisam lēni, it kā diktējot tekstu, ļaujot Anglijas sūtnim ne tikai pierakstīt dokumentā izklāstītās vispārīgās tēzes, bet arī visas vācu priekšlikuma detaļas… Taču Hendersons nereaģēja uz manu sejas izteiksmi. Saruna drīz beidzās, un nolikumi gāja savu gailu.

Tieši divdesmit četras stundas pēc šīs tikšanās Vācija uzbruka Polijai. Bet vēl pēc trim dienām vācu un poļu karš sāka pāraugi pasaules karā — tajā iestājās Anglija un Francija.

—    Trešā septembra rītā, — turpina Šmits, — starp pulksten diviem un trijiem no angļu sūtniecības piezvanīja uz impērijas kanceleju… Anglijas sūtnis bija saņēmis savas valdības instrukcijas, saskaņā ar kurām viņam precīzi pulksten deviņos no rīta bija jāsniedz ārlietu ministram loti svarīgs paziņojums . . . Ribentrops atbildēja, ka viņš pats norādītajā laikā nevarēšot runāt, tāpēc pilnvarojot ārlietu ministrijas darbinieku, proti, mani, pieņemt viņa vietā šo angļu valdības paziņojumu.

Pilnīgi skaidrs, ka Ribentrops, nepiešķirot nekādu nozīmi savam pēdējām sarunām ar Hendersonu, tikai centās ar diplomātisku vīģes lapu aizsegt Vācijas ģenerālštāba jau pabeigto gatavošanos agresijai pret Poliju. Ribentropam pietika tik daudz garīgo resursu, lai saprastu, ka arī Hendersons tikai tēlo akurātu ierēdni, cenšoties radīt iespaidu, ka Lielbritānija grib novērst karu. Tieši tāpēc reihsministrs tik viegli atteicās tikties ar tās valsts sūtni, kura pieteic karu Vācijai, bet sūtnis tikpat viegli piekrita vest sarunas ar . . . tulku. Šo pašu iemeslu dē| pirms trim dienām Ribentrops bija atteicies izsniegt Hendersonam vācu priekšlikumu tekstu, bet Hendersons pat aci nepamirkšķināja, lai Smits tulkotu viņam šo tekstu.

Labi zināms, ka noziedznieks recidivists ir bīstamāks par cilvēku, kas pirmoreiz izdarījis noziegumu. Taču līdz ar to recidīvistu ir vieglāk tvarstīt. Vieglāk tāpēc, teiks kriminālisti, ka recidīvistam parasti ir savs «noziedznieka rokraksts», tikai viņam vienam pašam raksturīgi nozieguma izdarīšanas paņēmieni. Šo paņēmienu atkārtošanās nereti palīdz sadzīt noziedznieka pēdas.

Ribentrops bija līdzīgs recidīvistam: viņa nodevīgās diplomātijas paņēmieni laiku pa laikam atkārtojās.

Atcerēsimies atkal 1939. gada 13. martu. Pēc dažām stundām Cehoslovakija kā patstāvīga valsts beigs pastāvēt. Šādos apstākļos nebija grūti iedomāties, ka Prāgā palikušie ministri centīsies saistīties ar Vācijas sūtni un ar viņa starpniecību — ar Ribentropu. Tādam gadījumam Ribentrops telegrafē savam sūtnim Prāgā: «Lūdzu jūs un citus vēstniecības locekļus gādāt, lai Čehoslovakijas valdība nevarētu saistīties ar mums dažu tuvāko dienu laikā.» Runa te, protams, bija par tām nepilnajām divām dienām, kad Berlīnē terorizēja Hahu, ar varu piespiežot viņu ar paša roku parakstīt nāves spriedumu Čehoslovakijai.

Aizritēja pusgads. Pienāca Polijas krīzes dienas. Un atkal Ribentropa taktika vērsta uz to, lai kritiskajās stundās — pirms Vācijas uzbrukuma Polijai laupītu Polijas sūtnim iespēju ierasties pie viņa uz sarunām.

1939. gada 3. septembrī Anglijas sūtnis pieprasa Vācijas impērijas ārlietu ministram audienci. Ribentrops itin labi saprot, ka runa būs par Anglijas un Francijas iestāšanos karā. Taču arī šoreiz viņš precīzi seko savai metodei — izšķirīgos brīžos izvairīties no sarunām, izslēgt jebkādu aizkavējumu, ja vācu ģenerālštābs tajā nav ieinteresēts. Pieņemt sūtni Ribentrops uzdod tulkam.

Pagāja vēl divi gadi. Tuvojās datums, kas jo dziļi iespiedies mūsu atmiņā, — svētdiena, 22. jūnijs . .. Berlīne. Unter den Linden. Padomju sūtniecība. Jau 21. jūnija rītā no Maskavas pienākusi steidzama telegramma, kurā bija uzdots nekavējoties iesniegt Vācijas valdībai "svarīgu paziņojumu.

Sūtniecības darbinieks V. Berežnovs mēģina ar Vācijas ārlietu ministrijas ierēdņa starpniecību norunāt mūsu sūtņa tikšanos ar Ribentropu. Taču reihsministra kungs diemžēl «neatrodas Berlīnē». Joahima fon Ribentropa rīkojums bija dot tieši tāctb.atbildi, ja neatlaidigi zvanīs no padomju sūtniecības.

V. Berežnovs atceras:

«No Maskavas tai dienā vairākkārt zvanīja pa telefonu. Mūs steidzināja izpildīt uzdevumu Nolicis sev priekšā galda pulksteni, nolēmu pedantiski, ik pēc 30 minūtēm, zvanīt uz Vilhelmštrāsi.

Taču velti. Ribentrops palika sev uzticīgs: līdz zināmam laikam viņš izvairījās no kontaktiem un sarunām, kas varētu kaitēt vācu ģenerālštābam. Pēc tam stāvoklis strauji mainījās.

«Piepeši,» turpina Berežnovs, «atskanēja telefona zvans. Kāda nepazīstama rejoša balss paziņoja, ka reihsministrs Joahims fon Ribentrops gaidot padomju pārstāvjus savā kabinetā ārlietu ministrijas ēkā Vilhelm- štrāsē. Es teicu, ka būs vajadzīgs laiks, lai to paziņotu sūtnim un sagatavotu automobili.

— Reihsministra personiskais automobilis atrodas pie padomju sūtniecības durvīm. Ministrs cer, ka padomju pārstāvji ieradīsies nekavējoties . . .»

Bija pulksten trīs naktī. Vācijas armija jau uzbruka padomju robežai. Fašistu lidmašīnas pēkšņi veselām tonnām sāka mest bumbas uz pilsētām, kas vēl gulēja ciešā miegā.

Tagad jau varēja runāt par Hāgas konvencijām. Tiesa, šīs konvencijas prasa pieteikt karu, iekams vēl nav sākuši runāt lielgabali. Taču no Ribentropa viedokļa tas ir vienīgi anahronisms. Viņš paziņoja padomju sūtnim nevis to, ka pēc stundas Vācija sāks karu, bet gan to, ka jau pirms stundas tā uzsākusi kara darbību, apgalvojot, ka tas izdarīts vienīgi «aizsardzības nolūkā».

. . . Ribij'iti'ops sēž uz apsūdzēto sola un nemierīgi vēro, kā no tādām atsevišķām viņa «diplomātiskās» darbības iezīmēm veidojas atbaidošs kara noziedznieka portrets.

Padomju prokurori uzrādīja milzum daudz dokumentu, kas pilnīgi apgāž versiju par kara darbības sākšanu «aizsardzības nolūkā» un pierāda Joahima fon Ribentropa vainu agresijas izraisīšanā.

Lūk, Vācijas ārlietu ministrijas aktu vāki ar lielu, kurā piešūti Vācijas sūtņa grāfa fon Sūlenburga un militārā atašeja ģenerāļa Kestringa ziņojumi no Maskavas. Kad prokurors sāka lasīt šos dokumentus, Ribentropa seja kļuva pelēka kā zeme. Cik labi gan butu, ja Šūlenburgs un Kestrings toreiz būtu ziņojuši par Padomju Savienības gatavošanos karam, par padomju karaspēka koncentrēšanos pie rietumu robežām. Taču Vācijas sūtnis Maskavā tolaik redzēja gluži citādu ainu.

Uz galda parādās Sūlenburga 1941. gada 4. un 6. jūnija ziņojumi. Vienā no tiem sūtnis informē: «Krievijas valdība cenšas darīt visu, lai novērstu konfliktu ar Vāciju.» Citā uzsvērts: «Krievija karos tikai tad, ja Vācija tai uzbruks.»

Vēl viens dokuments — Sūlenburga, sūtniecības padomnieka Hilgera un militārā atašeja ģeneraļa Kestringa memorands. Sis trio piesardzīgi, tomēr kategoriski brīdināja savu valdību par Vācijai draudošajām briesmām, ja tā uzbruktu Padomju Savienībai.

Hitlers un Ribentrops izsauca grāfu Sūlenburgu uz Berlīni. 1941. gada 28. aprīlī sūtni pieņēma audiencē pats fīrers. Taču tā bija gaužām īsa. Hitlers sarunā aprobežojās tikai ar dažām īsām frāzēm, un Šūlenburgs saprata, ka viņa memorands noraidīts. Neļaudams sūtnim pabeigt iesākto teikumu, Hitlers viņu atlaida, izmetot it kā garām ejot:

— Es nedomāju karot ar Krieviju.

Fīrers, acīm redzot, neuzticējās Šūlenburgam, lai gan sūtņa negatīvā nostāja pret karu starp Padomju Savienību un Vāciju nebūt neizrietēja no draudzības jūtām pret mums. Šūlenburgs bija pret šo karu tikai tāpēc, ka viņš, dzīvodams Maskavā, labāk par citiem zināja, cik milzum liels ir Padomju valsts ekonomiskais potenciāls, cik strauji attīstās tās aizsardzības spējas un cik augstas ir tautas morālās īpašības.

Tiesā nolasītie dokumenti, sevišķi Sūlenburga ziņojumi, galīgi sagrāva Ribentropa aizstāvēšanās pozīcijas.

Padomju Savienībā akreditētie Vācijas diplomāti izjuta nopietnas bažas par briestošajiem notikumiem. Ne vienreiz vien viņi savstarpējās sarunās atgriezās pie Napoleona karagājiena uz Maskavu, atcerējās, kādas tam bija traģiskas sekas Francijai, pieminēja markīžu Kolenkūru. Būdams sūtni^, Krievijā, viņš bija vienīgais cilvēks Napoleonam tu^^st^vašaj^s' aprindās, kurš uzdrošinājās brīdināt imperatoru par lielajām briesmām, kas Franciju gaida, ja tā uzbruktu Krievijai.

Kolenkūrs, kā zināms, atstāja memuārus, kuros visinteresantākais, protams, ir viņa paša atreferētās sarunas ar Napoleonu, kuras notika gan laika posmā, kad Francija gatavojās uzbrukumam pret Krieviju, gan arī paša karagājiena laikā līdz pat sagrautās franču armijas kaunpilnajai bēgšanai ar savu pavēlnieku priekšgalā. «Barbarosas plāna» izstrādāšanas periodā uz vācu ģenerālštāba virsnieku galdiem atradās arī šī franču diplomāta grāmatiņa. Bet pašpārliecinātie Hitlera ģenerāļi tikai pasmējās par to un nevērīgi atmeta šos memuārus sāņus. Tomēr liktenīgajās 1941. gada pavasara dienās Vācijas sūtniecībā Maskavā atradās saprātīgi cilvēki, kas Kolenkūra memuāros atrada daudz ievērības cienīgu padomu. Toreizējais vēstniecības padomnieks Hilgers vēlāk rakstīja:

«Lasot Kolenkūra memuārus, sevišķu iespaidu uz mani atstāja vieta, kur autors apraksta, cik neatlaidīgi viņš pulējies Napoleonu pārliecināt, lai tas piekristu viņa viedoklim par Krieviju, un runājis par nepieciešamību uzturēt labas attiecības starp Franciju un Krieviju. Sī vieta grāmatā tik dzivi atgādināja Sūlenburga viedokli, kādu viņš ikreiz izteica, rodoties iespējai. runāt ar Hitleru par Padomju Savienību, ka es nolēmu, izmantojot šo sagadīšanos, izjokot sūtni. Reiz, kad sūtnis ienāca pie manis, pateicu viņam, ka nesen

esmu saņēmis konfidenciālu vēstuli no drauga Berlīnē: šajā vēstulē sniegta ļoti interesanta informācija par sūtņa pēdējo sarunu ar Hitleru. Grāfs Šūlenburgs bija pārsteigts, jo viņam bija pamats domāt, ka šī saruna Berlīnē zināma tikai pavisam nedaudziem cilvēkiem.

—    Lai nu kā, — es atbildēju, — lūk, sarunas teksts.

Ar šiem vārdiem es sāku viņam lasīt izvilkumu no

Kolenkūra grāmatas, ko, rūpīgi slēpdams no Sūlen- burga, biju ielicis dokumentu vākos. Lasot es nepieliku un neizlaidu nevienu vārdu Kolenkūra tekstā, tikai samainīju darbojošos personu vārdus: Napoleonu saucu par Hitleru, bet Kolenkūru par Šūlenburgu. Šūlenburgs izrādīja neviltotu izbrīnu.

—    Lai gan tās, acīm redzami, nav piezīmes, ko izdarīju savām vajadzībām pēc tikšanās ar Hitleru, — viņš iesaucās, — tomēr teksts gandrīz vārdu pa vārdam sakrīt! Parādiet man ludzu, no kurienes ir šī vēstule… Es pasniedzu sūtnim Kolenkūra memuārus… Sagadīšanās patiešām bija pārsteidzoša. Mēs abi to uzskatījām par ļoti ļaunu zīmi.»

Taču Ribentrops neticēja ļaunām zīmēm, un toreiz viņam vēl nekādu šaubu nebija. «Laika laipnības» izlutināts, viņš ņēma nopietni" Anatola Fransa ironiskos vārdus, ka «spējas apšaubīt ir briesmīgas, amorālas, pret valsti un reliģiju vērstas spējas».

Naktī uz 1941. gada 22. jūniju grāfu fon Šūlenburgu izcēla no gultas tieši pulksten trijos. Viņam nodeva nupat saņemtu šifrētu Ribentropa telegrammu.

Pēc dažām minūtēm no Ļeontjeva šķērsielas uz Gor- kija ielu izbrauca melns mersedess. Vācijas sūtnis devās pie PSRS ārlietu tautas komisāra, lai vērtu vaļā Pandoras kārbu.

Grāfs labi pazina diplomātu aprindās plaši izplatīto aforismu: «Sūtnis ir godīgs cilvēks, ko sūta uz ārzemēm melot savas dzimtenes labā». Ilgajos savas diplomātiskās karjeras gados Šūlenburgs, protams, nebija samelojis mazāk par citiem buržuāziskajiem diplomātiem. Tomēr, lietojot melus kā diplomātijas metodi, viņš bija pārliecināts, ka dara to savas zemes labā. Taču toreiz, traucoties lielā ātrumā pa tukšajām Maskavas ielām sūtnis nepavisam nebija pārliecināts, ka viņa meli nfesļ- Vācijai labumu.

Tomēr vecais, pedantiskais ierēdnis «izpildīja savu pienākumu līdz galam». Tiekoties Kremlī ar padomju vadītājiem, viņš vārdu pa vārdam noziņoja viņiem to, ko bija uzdevis Ribentrops:

«Padomju karaspēka koncentrācija pie Vācijas robežas sasniegusi tādus apmērus, kādus Vācijas valdība jau vairs nevar paciest. Tāpēc tā nolēmusi attiecīgi rīkoties.»

Šī «attiecīgā rīcība» bija karš. Visbandītiskākais no visiem kariem, kādus līdz šim bija vedusi hitleriskā Vācija. Brīdī, kad Šūlenburgs ^sniedza šo paziņojumu, virs padomju pilsētām jau sprāgi.bumbas, nogalinot un sakropļojot tūkstošiem cilvēku.

Šūlenburgs bija ļoti lakonisks. Ribentrops viņam bija aizliedzis ielaisties jebkādās sarunās. Šīs nakts notikumu skaidrotāja lomu viņš uzticēja sev pašam. 22. jūnija rītā reihsministrs uzstājās plašā preses konferencē Berlīnē un aicināja pasaules preses pārstāvjus uzskatīt Vācijas karadarbību pret PSRS kā aizstāvēšanās aktu, kā tīri «preventīvu» karu.

Joahims fon Ribentrops savā laikā parakstīja padomju un vācu neuzbrukšanas paklu. Taču Vācija tomēr uzbruka Padomju Savienībai, un Vilhelmštrāses vīnu tirgotājs bija viens no aktīvākajiem starp tiem, kas ar iepriekšēju nodomu noziedzīgi lauza šo paktu. Ribentrops pacentās darīt visu, lai uzvaras stundā neviens nevarētu teikt, ka tajā savu ieguldījumu nav devis arī reihsministra kungs. Bet, kad saldie sapņi par uzvaru izgaisa kā dūmi un asinsdzīrēm sekoja Nirnbergas paģiras, viņš centās tiesnešiem iegalvot, ka uzzinājis par gatavošanos karam pret PSRS tikai dažas dienas pirms tā sākuma.

Taču apsūdzētāji palīdz Ribentropam «atcerēties», kā viņš jau 1941. gada janvārī kopā ar Keiteli un Jodlu (visu viņa diplomātisko sarunu neiztrūkstošie «asistenti»!) pierunājis Antonesku izlaist vācu karaspēku caur Rumāniju, lai tas varētu uzbrukt Padomju Savienībai dienvidflangā. 1941. gada pavasarī Ribentrops no jauna tiekas ar Antonesku un tagad jau liek viņam priekšā piedalīties agresīvajā karagājienā pret Padomju Savienību. Par to viņš sola Rumānijai Besarābiju un Bukovīnu, kā arī padomju teritoriju pie Dņestras un Odesu.

Ribentrops apgalvo, ka viņš vēl 1941. gada maijā neesot nekā zinājis par gatavošanos uzbrukumam pret Padomju Savienību. Bet apsūdzētājs nolasa viņa 20. aprīlī rakstīto vēstuli Alfrēdam Rozenbergam, kas jau bija iecelts okupēto austrumu apgabalu impērijas komisāra amatā. Šajā vēstulē reihsminislrs viņu informē, ka uz Austrumu štābu norīkots ārlietu ministrijas pārstāvis, un paziņo šī ierēdņa uzvārdu …

Pēc uzbrukuma pret PSRS Ribentropa diplomātiskajā karjerā sākās daudz grūtāks posms. Par šī posma sākumu var zināmā mērā uzskatīt sarunas ar Japānu. Tajās reihsministrs vairs nevarēja paļauties uz «laika laipnību», ne arī uz draudīgo vērmahta spēku: Japānu vajadzēja nevis piespiest, bet gan pārliecināt.

Jau 1941. gada 29. martā Ribentrops Berlīnē tikās ar Japānas ārlietu ministru Macuoku. Cenzdamies jo drīzāk izraisīt sadursmi starp Japānu un PSRS, viņš toreiz noturēja frāžainu runu, atgādinot savam sarunu partnerim pazīstama japāņu militārista vārdus, ko tas teicis 1904. gadā, gatavojoties uzbrukumam pret Krieviju: «Atklājiet uguni, un jūs apvienosit nāciju.» Ma- cuoka izturējās nevainojami laipni, bet jautājumā par saistībām tomēr bija ļoti piesardzīgs.

Tūlīt pēc vācu fašistiskā karaspēka nodevīgā iebrukuma padomju zemē Vācija pastiprināja diplomātisko spiedienu uz savu Tālo Austrumu partneri. Ribentrops atkal kūda Japānu «uzbrukt Padomju Savienībai no aizmugures». 1941. gada 10. jūlijā no Vilhelmštrāses tiek nosūtīta telegramma Otam, Vācijas sūtnim Tokijā.

«Visnotaļ gādājiet, lai visdrīzākā laikā panāktu Japānas iestāšanos karā pret Krieviju. Mūsu mērķis paliek līdzšinējais: paspiest Japānai roku pie Transsibī- rijas dzelzceļa maģistrāles vēl pirms ziemas ieslāšanās.»

Austrumu agresoram tomēr bija pašam savi plāni. Japāna pastiprināti gatavojās triecienam pret Anglijas un ASV teritorijām Klusā okeāna baseinā un uzskatīja par labāku pagaidām neiejaukties bīstamajā karā pret Padomju Savienību. Japānas ģenerālštābam jau bija rūgta pieredze no kaujām Sibīrijā un pie Halhingolas. Ar visu savu avantūrismu Japānas militāristi labi saprata, ka viņiem nav pa spēkam reizē uzbrukt gan divu varenu lielvalstu īpašumiem Klusā okeāna baseinā, gan ari Padomju Savienībai. Tokijā nolēma izvēlēties vienu no abiem šiem variantiem. Un, protams, izvēlējās izdevīgāko — Klusā pkeāna baseinu.

1941.—1943. gadā Ribentrops ar maniaka neatlaidību joprojām cenšas Japānu pierunāt, lai tā beidzot uzbrūk Padomju Savienībai. Taču viņa pūliņi ir velti. Vācijas militārais stāvoklis ar katru mēnesi pasliktinās: sakāvei pie Maskavas seko vācu karaspēka sagrāve pie Volgas, pēc tam viņi zaudē Kurskas kauju …

Hitlera «superdiplomātu» pārņem apjukums. Viņš pilnīgi zaudē realitātes sajūtu, ^ikai ar to izskaidrojams fakts, ka, runājot ar japāņu~sutni. .Osimu, Ribentrops atgādina par paktu «Roma — Berlīne — Tokija». Ultraagresīvās fašistiskās ārpolitikas līderis, kas starptautiskus līgumus allaž uzskatījis par nevērtīgu papīra gabalu, tagad pēkšņi atcerējās veco diplomātisko formulu: «Līgumi jāpilda.» Atcerējās to, ko tiklab viņš pats, kā arī viņa japāņu kolēģi vienmēr bija ignorējuši. Gluži smieklīgs kļuva Ribentrops, rauduligi cenzdamies Osimu pārliecināt, «ka nevar taču Vācija plēsties pušu».

Mobilizēdams visu japāņu laipnības arsenālu, sūtnis paziņo Ribentropam Tokijas viedokli:

«Japānas valdība pilnīgi apzinās, kādas briesmas draud no Krievijas, un visā pilnībā saprot sava vācu sabiedrotā vēlēšanos, lai arī Japāna iestātos karā pret Krieviju. Taču, ievērojot pašreizējo militāro stāvokli, japāņu valdībai nav iespējams iesaistīties karā. No otras puses, Japāna nekad neignorēs Krievijas jautājumu.»

Ribentrops skaišas, zaudē pašsavaldīšanos. 1943. gada 18. aprīlī viņš no jauna tiekas ar Osimu un cenšas viņu pārliecināt, ka «Krievija nekad nebūs tik vāja kā šobrīd». Tas nu gan bija varen gudri pateikts laikā, kad vācu karaspēks, Padomju Armijas triekts, vēlās atpakaļ, atstājot simtiem kilometru okupētās teritorijas! . . .

Bet rezultāts? Tas bija Ribentropam gaužām bēdīgs. «Japānas operācija», šī pirmā plašā diplomātiskā akcija, kurā nacistiskais «superdiplomāts» bija spiests atteikties no savām iemīļotajām šantāžas un draudu metodēm, izgāzās.

IZEJU MEKLĒJOT

Jo tālāk, jo skaidrāk Ribentropa izdarības liecināja, ka Vācijas stāvoklis ir bezcerīgs, ka viņa diplomātija zaudējusi jebkādus sakarus ar īstenību. Apzeltījums bija nogājis. Diplomāta mundieris tagad bēdīgi kuļājās uz bankrotējušā vīnu tirgotāja pleciem.

Savās liecībās Nirnbergas tiesas prāvā Ribentrops kaut ko šļupst par saviem pūliņiem panākt kara darbības izbeigšanu. Viņš patiešām šajā virzienā kaut ko bija darījis. Viņa emisāri steidzās uz Madridi, Bērni, Lisabonu, Stokholmu ar galveno uzdevumu — pamudināt rietumvalstis uz separātām miera sarunām.

Šie slepenie nodomi guva labvēlīgas atsauksmes dažās reakcionārās aprindās, tomēr drīz vien arī izgāzās. Pat visrūdītākie reakcionāri nevarēja nerēķināties ar tautu, kas ar varenu spēku bija cēlusies atbrīvošanās cīņai pret hitlerismu.

Tad Ribentrops lika priekšā jaunu manevru. «Es teicu fīreram,» viņš raksta savos memuāros, «ka esmu ar mieru kopā ar ģimeni lidot uz Maskavu, lai pārliecinātu Staļinu par mūsu labajiem nodomiem un mūsu patiesīgumu. Viņš var, ja vēlas, aizturēt manu ģimeni kā ķīlniekus.»

Dienās pirms 1941. gada 22. jūnija Ribentrops pilnīgi ignorēja Hilgeru, kas, būdams padomnieks Vācijas sūtniecībā Maskavā, kopā ar sūtni grāfu Šūlenburgu brīdināja viņu no bīstamās avantūras pret Padomju Savienību. Taču 1945. gada pavasarī reihsminislrs atcerējās Hilgeru. Lūk, ko Hilgers raksta savos memuāros:

«Vēl 1945. gada marta beigās viņš man nopietni lika priekšā doties uz Stokholmu un mēģināt tur nodibināt kontaktu ar padomju diplomātisko misiju, lai noskaidrotu, kādas ir iespējas noslēgt separātu mieru. Tikai ar lielām grūtībām man izdevās atrunāt viņu no šī trakā plāna.»

Taču aprīļa sākumā Ribentrops atkal izsauca Hilgeru. Guļot gultā, reihsministrs murmina:

— Hilger, gribu jums kaut ko jautāt un lūdzu man vaļsirdīgi atbildēt. Kā jūs domājat, vai Maskava vēl būs kādreiz ar mieru uzsākt ar mums sarunas?

—    Nezinu, vai ir vērts atbildēt uz šo jautājumu, — šaubās Hilgers, — ja teikšu to, ko patiešām domāju, tas jums nepavisam nepatiks. Jūs dusmosities.

Ribentrops nepacietīgi pārtrauc viņu.

—    Es vienmēr esmu vēlējies, lai jūs būtu pilnīgi vaļsirdīgs.

—    Nu ko, — Hilgers bija ar mieru, — ja jau jūs uz to pastāvat, tad, lūdzu, mana atbilde: kamēr Vāciju pārvalda pašreizējā valdība, nav ne mazāko ceribu, ka Maskava kādreiz vedīs ar mums sarunas …

Kā atzīmē pats Hilgers, ārlietu ministram, likās, nebija pa spēkam norīt tik rūgfcļļ kumosu. «Viņa seja pietvīka, acis izbolījās.» Sarunas-ļjjedrs manīja, ka Ribentropu «smacēja vārdi, ko Viņā-' gribēja-^izrunāt». Taču šajā bridi atvērās durvis un parādījās viņa sieva:

—   Celies augšā, Joahim, — viņa sauca, — jāiet uz patvertni! Masu uzlidojums Berlīnei. ..

«Trešās impērijas» pēdējas dienās Ribentrops attīsta drudžainu aktivitāti. Starp divām kārtējām sarunām ar Hilgeru viņš pieņem audiencē zviedru grāfu Bernadotu. Cenzdamies izmantot viņu par starpnieku sarunām ar Rietumiem, reihsministrs domā, ka nebūs par ļaunu «zviedrus pabiedēt».

Bernadots atceras: «Viņš apgalvoja, ka Vācijas sakāves gadījumā nepaies ne seši mēneši un krievu bumbvedēji uzlidos Stokholmai, boļševiki nošaus Zviedrijas karaļa ģimeni, tātad arī mani.»

Vienlaikus lietā tiek likti arī glaimi. Ribentrops uzsver, ka Hitleram «vienmēr bijušas visdraudzīgākās jūtas pret Zviedriju un vienīgais cilvēks pasaulē, kas izpelnījies viņa dziļo cieņu, ir zviedru karalis».

Nu, vai nav līmenis? Vai nav argumenti? Cik bagāta izdoma! Patiešām, komentāri te lieki.

Bija sācies 1945. gada maijs. Vācijas sagrāve jau pavisam tuvu. Hitlers un Cebelss izdarījuši pašnāvību. Netrūkst pamata izdarīt pašnāvību arī Ribentropam. Taču bijušais Vilhelmštrāses saimnieks uz viņpasauli nesteidzas.

Ilgus gadus Ribentrops pielūdza savu elku, bet tas viņam atbildēja ar melnu nepateicību. Lasītajs jau zina, ka jaunās valdības sastāvā, kura bija jāsastāda pēc Hitlera nāves, Ribentropa uzvārds nefigurē: fīrers to izlaidis. Aizvainotais «superdiplomāts» sakarā ar to sūkstās: kā gan var aizmirst, ka tieši viņš 27. aprīlī telegrafējis Hitleram, prasot atļauju atgriezties galvaspilsētā, lai mirtu kopā ar fīreru! … Ribentropa vienīgais mierinājums, ka tas nebūs bijis pats Hitlers, kas viņu aizstājis ar Zeisu-Inkvartu, — tas droši vien ir Bormaņa un Gebelsa roku darbs. Šie nelieši, izmantojot fīrera prāta aptumšošanos, neapšaubāmi piespieduši viņu parakstīt šādu testamentu.

Bet., lai būtu kā būdams, viņš vēl ilgi tur ļaunu prātu uz Hitleru. Pat Nirnbergas cietumā, runājot ar doktoru Kelliju, viņš sūdzējās:

— Jūtos loti sarūgtināts. Es viņam atdevu visu . .. Es vienmēr biju viņa pusē. . . Man bija jācieš no viņa rakstura. Un beigu beigās viņš mani izmeta laukā . ..

Taču izmest laukā Ribentropu, izrādījās, nemaz nebija tik vienkārši. Viņš ir sīksts un uzreiz nepadodas vis. Viņš vēl cer palikt pie varas un traucas uz Flens- burgu, kur Hitlera pēctecis lieladmirālis Dēnics sastāda jauno Vācijas valdību.

Dēnics arī loloja cerības vienoties ar Rietumiem un meklēja šim mērķim atbilstošu ārlietu ministru. Bet viņš labi saprata, ka Ribentrops, ar kura vārdu saistīta Vācijas iestāšanās karā, nepavisam neder šādam mērķim. Uzsvērti laipni lieladmirālis pavaicāja pašam Ribentropam, ko viņš varētu ieteikt ārlietu ministra amatam.

Ribentrops apsolīja padomāt. Nākošajā dienā viņi tikās no jauna, un Hitlera izmestais «superdiplomāts» ziņoja jaunajam fīreram, ka neredzot citas kandidatūras kā vienīgi… sevi pašu. Dēnics bija spiests nepārprotami parādit viņam durvis. Kamēr Ribentrops domāja, tikmēr Dēnics jau bija iecēlis ārlietu ministra amatā bijušo finansu ministru Sverinu fon Krozigu.

Es jau minēju, ka apcietināšanas brīdī Hamburgā pie Ribentropa atrada Cerčilam adresētu vēstuli. Ribentrops naivi domāja, ka angļu buržuāziskās politikas vecmeistars noticēs viņa krokodila asarām. Pēc visa, kas pasaulē bija noticis kara gados, Ribentrops raksta Anglijas premjeram, ka tiklab viņš pats, kā ari Hitlers allaž tiekušies pēc tuvināšanās ar Angliju. Vēl vairāk, Ribentropa uzskatījis Angliju par savu «otro dzimteni».

Nirnbergā šo vēstuli nolasīja un tā izraisīja smieklus un patiesu izbrīnu. Šķita gaužām neiedomājams, ka 1945. gadā, kad karš jau bija beidzies un noziedzīgās Hitlera bandas ļaundarības jau kļuvušas vispārzināmas, varētu atrasties cilvēks, kas mēģinātu iegalvot Cerči- lam, ka «Hitlers ir izcils ideālists». Taču Ribentropa vēstule mudžēt mudžēja tieši nd-4ādiem un līdzīgiem teicieniem.

Vēstule beidzās ar vārdiem: «Savu likteni es nododu Jūsu rokās.»

Kā redzams, Gērings nebija vienīgais, kas domāja, ka ir uz «Belerofona» sagūstītais Bonaparts! Ribentrops gāja to pašu ceļu. Ja šis «Hatnburgas varonis» kaut drusku orientētos vēsturē, viņš atcerētos, ka Britānijas impērija nekad nav bijusi sentimentāla pret saviem ienaidniekiem. Kas attiecas uz seru Vinstonu Čerčilu, tad viņu jau nu nekādi nevar pieskaitīt pie mīkstčaulīgajiem liberāliem.

Ir zināms, ka, saņēmis Ribentropa vēstuli, Cerčils nekavējoties tās saturu paziņoja uz Maskavu. Lai viņi tur zina, ka Britānijas premjeram nav ko slēpt no sava varonīgā sabiedrotā!

Paniskas bailes pilnīgi laupīja Ribentropam spējas reālistiski novērtēt situāciju un cilvēkus. Sādā stāvoklī, kas viņu pārņēma «trešās impērijas» kraha periodā, viņš tā arī palika visus ilgos Nirnbergas prāvas mēnešus.

Ribentropu negaidot pārņēma vēlēšanās uzaicināt tiesā iespējami vairāk liecinieku. Viņš lūdza izsaukt savu sievu, personisko sekretāri, vairākus Anglijas valsts darbiniekus, ar kuriem viņš bija ticies, būdams ministra amatā. Viņš, piemēram, iesniedza lūgumu uzaicināt par liecinieku Vinstonu Čerčilu. Tiesājamais domāja, ka Čerčilam butu jāatceras un jāpastāsta tiesai, cik pikanta saruna viņam savā laikā bijusi ar Ribentropu. Tādā gadījumā Anglijas premjeram būtu publiski jāatzīstas, ka vļņš, Cerčils, toreiz visādi lielījis Vācijas reihskancleru Ādolfu Hitleru. Ne vairāk un ne mazāk!

Ribentropa loģika bija vienkārša: ja jau pats Cerčils bijis tādās domās par Hitleru, kas tad uzdrošināsies pārmest viņam, Ribentropam, sadarbību ar fīreru? Taču sers Deivids Maksvels-Faifs, kas deva savu slēdzienu par šo lūgumu, garās runās neielaidās, tikai pateica, ka laikā, kad tiesājamais bija Vācijas sūtnis Londonā, «Cerčils bija džentlmenis, kas neieņēma nekādu oficiālu amatu», bet beigās vēl piebilda:

—    Apsūdzībai ir tas gods uzskatīt, ka minētajās sarunās ne tikai nav saskatāms nekāds sakars ar šajā prāvā iztiesājamo lietu, bet ka tām vispār nav nekāda sakara ar to.

Ribentrops tūlīt paaicināja doktoru Hornu un kaut ko viņam iečukstēja ausī. Advokāts nekavējoties lūdza vārdu un ar sejas izteiksmi kā cilvēkam, kas gatavojas kādam dot neatvairāmu triecienu, sacīja:

—    Ser Deivid, gribu pievērst jūsu uzmanību tam, ka premjerministrs Vinstons Cerčils tolaik bija viņa majestātes opozīcijas līderis parlamentā, saņemot par to attiecīgu materiālo atlīdzību.

Angļu prokurors mierīgi piegāja pie pults un sāka braucīt sev to vietu, kur mugura zaudē savu cienīgo nosaukumu. Tas Hornam nekā laba nesolīja. Jau sen bija ievērots, ka Faifs šādi rīkojas tad, kad gatavojas nokautēt pretinieku. Un nokauts sekoja.

—    Advokāta kungs, — teica apsūdzētājs, — nez vai jūs atsauktos uz šiem apstākļiem, ja zinātu, ka esat kritis par upuri aplamai informācijai.

Pēc šiem ievadvārdiem Faifs ļoti populāri paskaidroja Ribentropam un Hornam, ka Anglijā no divām partijām — konservatīvās un leiboristu — viena mēdz būt pie varas, bet otra — opozīcijā. Kad Ribentrops bija sūtnis Anglijā, pie varas atradās konservatīvā partija, bet valdības galva bija Čemberlens. Cerčils, arī konservators, nekādus amatus neieņēma. Būdams konservatīvās partijas biedrs un vienkāršs parlamenta loceklis no šīs partijas, viņš reizē nevarēja būt ari opozīcijā, kur nu vēl tās līderis parlamentā. Un, lai līdz galam apmierinātu Vācijas impērijas bijušā ārlietu ministra zinātkāri, Faifs paziņoja, ka «opozīcijas līderis toreiz bija misters Etlijs».

Taču ne jau Ribentropa acīm redzamās ignorances piemērs te ir galvenais. Reihsministra kunga dzīvē gadījās ne tādas vien lietas! Daudz pārsteidzošāka bija tiesājamā pārliecība, ka Cerčils steigsies uz Nirnbergu un par 1o vien rūpēsies, lai izglābtu bijušo Vācijas sūtni Londonā.

Ribentropa sastādītajā liecinieku sarakstā, kurus viņš vēlējās aicināt uz Nirnbergas Tiesu pili no Britānijas salām, bija ierakstīti arī Vindzoras hercogs, hercogs Baklaufs, lords un lēdija Astori, lords Biverbruks, lords Derbijs, lords Kemslijs, lords-Londonderijs, lords Saimons, lords Vansitarts un daudzi trīti'."NaV Vajadzības te runāt par katru no viņiem atsevišķi. Piemēra pēc pakavēsimies tikai pie lorda Vansitarta, toreizējā Anglijas ārlietu ministra pastāvīgā vietnieka.

Bijušais padomju sūtnis Anglijā J. Maiskis atzīmē, ka šis cilvēks bijis viens no tiem nedaudzajiem angļu politiķiem, kas, balstoties uz reālu politisku aprēķinu, centās nodibināt draudzīgas attiecības starp Angliju un Padomju Savienību. Kara laikā vienīgi Ribentrops nemanīja, ka Vansitarts bija krasi pretvāciskās kustības līderis Anglijā, kura uzskati bieži vien aizgāja līdz klajam šovinismam. Visai pasaulei zināmi Vansitarta vārdi, ka jāsoda ne tikvien vācu kara noziedznieki, bet arī visa vācu tauta jāatzīst par vainīgu drausmīgos noziegumos.

Vansitarts, protams, neaizbrauca uz Nirnbergu, taču viņš laipni apņēmās rakstiski atbildēt uz jautājumiem, kas interesēja tiesu un personiski Ribentropa kungu. Formulējis jautājumus Vansitartam, Ribentrops savas vēstules pielikumā atgādināja tam viņu tikšanās un sarunas. Vansitarts atbildēja bez kavēšanās. Un, lūk, kā izskatījās šī visai neparastā sarakstīšanās.

Jautājums. Vai tiesa, ka, pamatojoties uz šīm sarunām, liecinieks guva iespaidu, ka Ribentrops neatlaidīgi un patiesīgi centās nodibināt ilgstošas draudzīgas attiecības starp Vāciju un Angliju?

Atbilde. Es allaž centos izpildīt savus diplomāta pienākumus ne tikai pēc labākās sirdsapziņas, bet arī ievērojot tradicionālos ārējās laipnības noteikumus. Tāpēc

19' 201 es uzklausīju daudzus valsts darbiniekus un sūtņus. Ticēt viņiem visiem tomēr neietilpa manās funkcijās un neatbilda manam raksturam.

Jautājums. Vai liesa, ka lon Ribentrops toreiz centās pārliecināt liecinieku, ka šīs draudzīgās attiecības būtu jāizkopj, nodibinot savienību starp Vāciju un Angliju?

Atbilde. Vēl mazāk es atceros priekšlikumu šo it kā eksistējošo draudzību attīstīt par «savienību».

Jautājums. Vai tiesa, ka pats Ādolfs Hitlers personiskā sarunā ar liecinieku 1936. gadā Berlīnē izteicies tādā pašā garā?

Atbilde. Man patiešām bija saruna ar Hitleru Olimpisko spēļu laikā. Pareizāk gan būtu teikt, ka es dzirdēju viņa monologu. Es neklausījos uzmanīgi, jo bija interesantāk šo cilvēku novērot nekā klausīties, ko viņš pļāpā, sekojot, jādomā, savai parastajai formulai. Detaļas es neatceros.

Jautājums. Vai tiesa, ka, pēc liecinieka domām, fon Ribentrops veltījis šim uzdevumam (nodibināt ilgstošas draudzīgas attiecības starp Vāciju un Angliju. — A. P.) daudzus sava mūža gadus, ne vienreiz vien uzsvērdams, ka uzskatot šī uzdevuma izpildīšanu par savas dzīves mērķi?

Atbilde. Nē. Domāju, ka tas nebija Ribentropa dzīves mērķis.

Man vēlāk pastāstīja, ka dienā, kad tiesas sēdē nolasītas Vansitarta atbildes, tiesājamie, ēdot pusdienas, bijuši ļoti jautri. Cietuma ēdnīcā — vienīgajā vietā, kur katrs no viņiem varēja vaļsirdīgi izteikt savas domas, — Ribentropu apbēra ar zobgalībām.

Bet kā tad viņš pats reaģēja uz Vansitarta atbildēm?

Vienīgi savā pēdējā vārdā Ribentrops raudulīgi žēlojās par cienījamā lorda «cietsirdību un nelabvēlību».

— Vairāk nekā divdesmit savus mūža gadus esmu veltījis, lai likvidētu naidu starp Angliju un Vāciju, panākot tikai to, ka ārzemju valsts darbinieki, kam mani pūliņi nebija sveši, tagad savās rakstiskajās liecībās paziņo, ka viņi man nav ticējuši.

Ribentrops prāvas laikā piedzīvoja daudz tamlīdzīgu apbēdinājumu, un uz visu šo likstu fona sevišķi spilgti izcēlās retie patīkamie brīži. Bet tādi brīži bija! Lūk, atnācis doktors Horns. Rokā viņam ir laikraksta «Nevv

York Herald. Tribune» numurs. Advokāts pagriezies ar muguru pret Ribentropu tā, lai tas brīvi varētu izlasīt pēdējās ziņas. Ribentrops lasa un viņa seja atplaukst. Viņš pat piebiksta Gēringam. Un arī tas iedziļinās lasīšanā, neslēpjot savu.prieku. Reta vienprātība!

Tas notika 1946. gada 6. jūnijā, kad presē parādījās informācija, ka ASV valsts sekretārs Džeimss Birnss teicis pretpadomju runu. Tajā pašā laikā viņu Britānijas apakšnamā atbalstījis Bevins.

Ribentrops uzreiz pārvēršas. Pārtraukumos viņš ņemas komentēt Birnsa un Bevina domas. Bet vakaros, tiekoties savā kamerā ar doktoru tQžilbertu, ļaunā prieka jautā: 'i^

— Vai tad Amerika var vienaldzīgi noraudzīties, ka Krievija aprij visu Eiropu?

Ribentrops saredzēja valsts sekretāra runā plaisu, kurā viegli varēja iegāzties visa Nirnbergas prāva. Pat viņa īsais prātiņš apjēdza, ka imperiālistiskajai Amerikai «nav vienalga», kādā virzienā attīstīsies pēckara Eiropa. Bet viņš nekādi nespēja apjēgt, ka Amerikai ir gluži vienalga, kā Nirnbergas Temida izturēsies pret Ribentropu. Bez tādiem kā viņš varēja viegli iztikt, pat piekopjot Eiropā to pašu politiku, ko piekopa viņš.

SLĪCĒJS ĶERAS PIE SALMIŅA

Joahims fon Ribentrops nevarēja žēloties, ka tiesa neveltītu pietiekamu uzmanību viņa personai. Rūpīgi un detalizēti Tribunāls izsekoja visiem viņa dzīves posmiem, neaizmirstot pat visnomaļākos viņa karjeras stūrīšus.

Ribentrops ir godkārīgs. Taču te, Nirnbergā, viņš nepavisam nevēlas, lai Tribunāls tērētu laiku, apgaismojot viņa darbību, kas saistīta vairāk ar viņa augsto esesieša pakāpi nekā ar pienākumiem ārlietu ministra amatā.

Ribentrops nekādi negribēja atzīties, ka viņš zinājis par «nāves nometņu» pastāvēšanu. Taču, lai nokļūtu savās muižās — Zoneburgā un Fušlā, viņam, izrādās, bija noteikti jāšķērso tādu nometņu zona. Viņam to parādīja kartē, un viņš vairs nestrīdējās.

—    Bet vai tad tā nebija patversme veciem ebrejiem? — naivi apjautājās bijušais reihsminislrs, lai gan ikviens ierindas esesietis zināja, ka no turienes ieslodzītais «iziet brīvībā» vienīgi pa krematorijas dūmeņiem.

Vēl mazāk Ribentropam gribējās atzīties, ka viņš palīdzējis «komplektēt» šādas nometnes ar upuriem. Tiesā viņš vairākkārt paziņoja, ka neesot antisemīts, ka daudzi no viņa «labākajiem draugiem bijuši ebreji». Vēl vairāk, Ribentrops paziņoja tiesai, ka viņš sarunās ar Hitleru centies tam pierādīt, ka antisemītismam trūkstot jebkāda pamata. Reihsministrs, izrādās, centies Hitleru pārliecināt, ka Lielbritānija iesaistījusies karā pret Vāciju «nevis ebreju elementu ietekmē», bet gan tāpēc, ka «britu imperiālisti centušies saglabāt līdzsvaru Eiropā».

—    Runājot ar Hitleru, — atzīmē Ribentrops, — es viņam atgādināju, ka Napoleona laikā, kad ebrejiem vēl nebija nekādas ietekmes Anglijā, angļi tomēr karojuši ar Francijas imperatoru …

Taču apsūdzētājus diemžēl neaizkustināja šādas liecības, un viņi cēla tiesas galdā aizvien vairāk dokumentu, kas pierādīja Ribentropa aktīvo piedalīšanos hitleriešu rasistisko plānu īstenošanā.

Luk, oficiāls protokols par Hitlera un Ribentropa apspriedi ar Ungārijas reģentu Hortiju 1943. gada 17. aprīlī. Hitlers un Ribentrops pieprasa, lai Hortijs «novestu līdz galam» pret ebrejiem vērstos pasākumus Ungārijā. Protokolā fiksēts: «Uz Hortija jautājumu, kas tad viņam tagad jādara ar ebrejiem, kad viņš jau tā tiem atņēmis gandrīz katru iespēju iegādāties eksistences līdzekļus un visus ebrejus nogalināt viņam arī neesot iespējams, impērijas ārlietu ministrs atbildēja, ka ebreji jāiznīcina vai jāizsūta uz koncentrācijas nometnēm — cita varianta nav.»

Ar tādām metodēm reihsministra kungs centās atrisināt ne vien ebreju, bet arī daudzas citas «problēmas». Viņš norāj Itālijas sūtni par nepietiekamu nežēlību cīņā pret partizāņiem un neatlaidīgi ieteic «iznīcināt bandas, tiklab vīriešus, kā arī sievietes un bērnus, kas, dzīvi palikdami, apdraud vāciešu un itāliešu dzīvību».

Ribentrops nesvārstās arī tad, kad jāizlemj jautājums, vai, linčojot notriektus angļu un amerikāņu lidotājus, būtu jāievēro kāda diferenciācija vai ari viņi jānolinčo visi bez izņēmuma. Viņš kategoriski pastāv uz pēdējo variantu.

Ribentrops bija ,cerējis, ka apsūdzētāji interesēsies vienīgi par viņa diplomātisko darbību. Taču sabiedroto valstu prokurori uzskatīja, ka Ribentropa krimināli politiskais portrets paliks nepabeigts, ja tiesa neuzzinās ministra kunga tīri esesisko darbību.

Mēnesi pēc mēneša ilga Nirnbergas tiesas prāva. Tiesa ļoti rūpīgi izpētīja visus pierādījumu materiālus.

Pienāca beigu stadija: tiesājajnie varēja izmantot savas tiesības uz pēdējo vārdu.

Ribentropam, tāpat kā arī citiem; Jaiku neierobežoja. Viņš runāja ilgi, taču nekā jauna pateikt nevarēja. Atkal un atkal viņš uzsvēra savu miermīlību, savu cenšanos panākt stabilu mieru uz zemeslodes: tā, sak, nav mana vaina, bet gan nelaime, ka cilvēki mani nesaprata vai arī pārprata.

Ribentrops gribēja dzīvot un kā slīcējs ķērās pie salmiņa. Teicot savu pēdējo vārdu, ticēja, ka tas zināmā mērā var kļūt par pirmo vārdu.

— Izstrādājot šī Tribunāla Statūtus, — teica bijušais reihsministrs, — Londonas vienošanās signatārvalstu uzskati starptautisko tiesību un politikas jautājumos, acīm redzot, bijuši citādi nekā pašreiz.. . Šodien Eiropai un visai pasaulei palikusi tikai viena problēma: vai Āzijai izdosies uzveikt Eiropu vai arī rietumvalstis spēs likvidēt Padomju ietekmi pie Elbes, Adrijas piekrastē un Dardaneļu rajonā, citiem vārdiem, — Lielbritānijai un Amerikas Savienotajām Valstīm šodien praktiski izvirzās tā pati dilemma, kas Vācijai . . .

1946. gada rudenī šie Ribentropa vārdi jau kaut kur sameklēja līdzjūtīgu atbalsi. Politiskais klimats pasaulē patiešām bija mainījies. Un tomēr Ribentrops bija pārrēķinājies. Viņš nesaprata, ka Nirnbergā noris nevis parasta tiesas prāva, bet gan Tautu tiesa, kuras gaitai modri seko visas pasaules sabiedriskā doma, ierobežodama reakcijas politisko manevru iespējas.

1946. gada 1. oktobrī Ribentropam paziņoja, ka Tribunāls atzinis viņu par vainīgu saskaņā ar visām Apsūdzības raksta nodaļām. Otrā dienā savilka galus kopā: priekšsēdētājs paziņoja, ka par ilggadēju noziedzīgu darbību pret tautu mieru un drošību, par piedalīšanos baismīgos noziegumos pret cilvēci «trešās impērijas» bijušais ārlietu ministrs tiek sodīts ar nāvi pakarot.

Bāls, lūpas cieši sakniebis, Ribentrops noklausījās šo spriedumu. Jādomā, ka tajā brīdī viņa acu priekšā kā zibens uzliesmojumā aizsteidzās visa viņa dzīve. Atkal un atkal viņš varēja nožēlot, ka mainījis mierīgo vīnu tirgotāja dzīvi pret trauksmaino, liktenīgu pārsteigumu pilno Hitlera ārlietu ministra nodarbošanos.

Pēc sprieduma pasludināšanas Ribentropam bija palicis ko dzīvot vairs tikai trīspadsmit dienas, taču viņš to nezināja. Tāpat kā agrāk, laiku pa laikam viņa kamerā ienāca doktors Džilberts. Sāka viņu apmeklēt arī mācītājs. Sis jaunais apmeklētājs viņu, protams, neiepriecināja.

Ribentrops uzrakstīja apžēlošanas lūgumu un vienlaikus pateica doktoram Džilbertam, ka vēloties sarakstīt par mācību pēctečiem vairākus sējumus par nacistiskā režīma kļūdām un aplamībām. Ribentrops centās Džilbertu pārliecināt, cik svarīgi butu Amerikas Savienotajām Valstīm izdarīt «vēsturisku žestu», atbalstot viņa lūgumu par soda mīkstināšanu, vai arī panākt, lai nāves soda izpildīšanu atliktu uz laiku, kāds viņam vajadzīgs iecerētā darba sarakstīšanai.

IJn drīz vien pamirdzēja cerības stars: Ribentropam teica, ka ar viņu vēloties tikties «kāds amerikānis». Šis amerikānis šķērsojis visu Āziju un Eiropu. Viņš atbraucis no Tokijas, kur tolaik jau notika prāva pār galvenajiem japāņu kara noziedzniekiem.

Tas bija Keningems, amerikāņu advokāts Tokijas tiesas prāvā. Nirnbergā viņš bija ieradies ar vienu vienīgu nolūku — savākt materiālus, kas pierādītu, ka starp Japānas valdību un «trešās impērijas» valdību «nav bijusi nekāda sadarbība» agresīvās politikas īstenošanā. Saprazdams, kādā psihiska stāvoklī ir viņa «liecinieks», Keningems nolēma viņu pārlieku neapgrūtināt un deva tam parakstīt sagatavotu liecības tekstu. Ribentrops steidza parakstīt šo advokāta sacerējumu, domādams, ka viņa pakalpojums zvaigžņotā un strīpainā karoga zemes pārstāvim tiks pienācīgi novērtēts. Taču jau nākamajā dienā viņš varēja pārliecināties, ka bijis ne vairāk kā moris, kas savu ir padarījis un tagad var iet. «Liecinieks» nepārdzīvoja savu liecību pat ne diennakti.

Naktī uz 16. oktobri pēdējo reizi nokrakstēja atslēga bijušā Vācijas ārlietu ministra kameras durvīs. Viņu aizveda pa cietumi gaiteni. Tas bija ceļš uz ešafotu. Dažas stundas pirms tam Ribentropam paziņoja, ka viņa apžēlošanas lūgums noraidīts.

Teic, ka cilvēks mirstot tāpat, kā viņš dzīvojis. Ribentrops pirms nāves soda izpildīšanas bija pilnīgas prostrācijas stāvoklī. Viņš negāja pa cietuma gaiteni, viņu aizvilka.

Kādreiz Ribentrops bez mazgās šausmināšanās lasīja gestapo ziņojumus, kā izpilcfitt nāves sodi patriotiem, kas cīnījās pret fašismu. Šos cilvēkus iēdvesmoja dižas un cildenas idejas. Tās iedvesa viņos spēku, pat stāvot uz nāves sliekšņa. Bet pats Ribentrops, šis bez- principu politikānis un intrigants, aizgāja 110 dzīves tikpat gļēvi, kā bija to nodzīvojis.

IV. VILHELMS KEITELIS UN ALFRĒDS JODLS

.

PULKVEDIS TAISA KARJERU

Pēc Ribentropa nāca Keiteļa kārta. Starptautiskā Kara Tribunāla priekšā stājās cilvēks, kam hitleriskajā militārajā hierarhijā piederēja pirmā vieta. Militāro darbinieku vidu nebija neviena cita, kas Hitleram būtu stāvējis tuvāk.

Lasītājs droši vien atceras, kā Funks sūdzējās un centās Tribunalam iegalvot, ka viņu pat nav laiduši klāt pie augstajām valdības sfērām, kā viņš raudulīgi žēlojās, ka nekad nav ticis tālāk par durvīm, aiz kurām lemti lielās politikas jautājumi, jo šīs durvis ikreiz viņam tikušas aizcirstas paša deguna priekšā. Keitelim nebija pamata šādām sūdzībām: viņam durvis uz trešā reiha augstākajām sfērām bija vienmēr vaļā. Nacistiskajā Vācijā viņš bija ļoti populārs, un tas noteica ari viņa popularitāti Nirnbergas tiesas prāvā. Starptautiskā Kara Tribunāla sēdēs ne par vienu tik daudz nerunāja, cik par Gēringu un Keiteli. Neviens cits kā Keitelis nebija tik cieši saistījis savu vārdu ar daudziem kaunpilniem hitleriskās valdības dokumentiem.

Sim rūdītajam kara noziedzniekam bija tikpat rūdīts līdzgaitnieks — ģenerālis Alfrēds Jodls. Pirmajās prāvas dienās es nebrīnījos, ka feldmaršals Keitelis sēdēja pirmajā rindā uz apsūdzēto sola, bet Jodls kaut kur otrajā. Keiteļa uzvārds kā nekā vienmēr pavīdēja laikrakstu slejās, bet par Jodlu es agrāk tikpat kā nebiju dzirdējis. Daudziem likās, ka ģenerālis Jodls ir tikai feldmaršala ēna. Keitelis vadīja OKV (Vācijas bruņoto spēku augstākās virspavēlniecības) štābu, bet Jodls bija OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks un nomināli bija padots Keitelim. Bet, ja Nirnbergas prāvā tiesājamos varētu pārvietot uz apsūdzēto sola atkarībā no tā, kā noskaidrojās lietas būtība atkarībā no katra tiesājamā īstās lomas nacistisko noziegumu plānošanā un īstenošanā, tad es nešaubīdamies parādītu Jodlam godu, nosēdinot viņu līdzās Keitelim.

Vilhelms Keitelis cēlies no senas muižnieku dzimtas, kurā gadsimtu ritumā nomainījušās daudzas zemes magnātu un karavīru paaudzes. Pats viņš sāka savas karavīra gaitas 1901. gadā kādā artilērijas pulkā virsnieka kandidāta pakāpē. Pirmā pasaules kara beigās viņš bija samērā mazsvarīgajā jūras korpusa štāba priekšnieka amatā Flandrijā un līdz pat nacistu nākšanai pie varas diezgan lēni rāpās uz augšu pa dienesta kāpnēm. Vācijas augstākā komandējošā sastāva aprindās nevienam nebija noslēpums, ka Keitelis neizceļas ar karavadoņa dotībām^. Taču šo trūkumu ar uzviju kompensēja stingri pronācistiSki-' uzskati, un, sākot ar 1933. gadu, maz pazīstamais kara resora organizācijas pārvaldes nodajas priekšnieks strauji sāk spīdošu karjeru. 1938. gadā viņš jau ir bruņoto spēku augstākās virspavēlniecības štāba priekšnieks, 1939. gadā — kājnieku karaspēka ģenerālis, bet pēc 1940. gada rietumu kampaņas — feldmaršals.

Nirnbergā man bija izdevība redzēt daudzus vācu karavadoņus un noklausīties viņu liecības. Es dzirdēju runājam feldmaršalus Rundštetu, Manšteinu, Brauhiču. Turpat es uzzināju par Blombergu, Friču, Beku. Katrs no viņiem jau pirms otrā pasaules kara bija zināmā mērā iemantojis stratēģa reputāciju, un dažus pat uzskatīja par ievērojamiem karavadoņiem. Taču, kad 1938. gadā notika Vācijas bruņoto spēku pārvaldes reorganizācija, Hitlers, meklējot kandidatūru OKV štāba priekšnieka amatam, nešaubīdamies izvēlējās Vilhelmu Keiteli. Galvenais nav tas, ka nacistiskais diktators jau sen bija pārliecināts par savu ģenialitāti stratēģijā un tāpēc OKV štāba priekšnieka amatam pilnīgi pietiekami Keiteļa garīgie resursi. Bez minētā darbojās vēl divi visai svarīgi faktori.

Hitlers uzskatīja, ka pirmais un pēdējais vārds lielajā politikā jāsaka tikai viņam. Jebkādu kritiku, jebkādus iebildumus pret fīrera «dižajiem norādījumiem» viņš uzskatīja par nacisma pamatu graušanu. Bet ģenerāļu kungi, par kuriem es nupat minēju, nez kādēļ ne vienmēr uzņēma fīrera norādījumus kā patiesību pēdējā instancē. Viņi to darīja ne jau tāpēc, ka nepiekrita Hitlera orientācijai uz lielā kara gatavošanu. Hitlers labi zināja, ka neviens nav noskaņots tik revanšis- tiski kā tieši šie ģenerāli. Tikai nejēgas varēja nezināt, ka tieši Vācijas augstākā ģeneralitāte iedvesmoja Hitlera runas, kurās viņš attīstīja domu par agresīvo stratēģiju. Tas viss ir pareizi. Taču Hitleru kaitināja dažu šo veco kungu pārliekā piesardzība un šaubas. Viņam varbūt bija kļuvuši zināmi Beka vārdi: «Nevis tas ir slikti, ko mēs darām, bet gan tas, kā mēs to darām.»

Līdztekus Hitlers sajuta arī ko citu, kas viņu jau pavisam nelabvēlīgi noskaņoja pret Beku, Friču un citiem «vecās skolas» ģenerāliem. Viņi, protams, alka kara ne mazāk, bet pat vairāk par pašu Hitleru. Šajā ziņā viņi Veimāras režīmu uzskatīja par visai nepiemērotu. Nacistu partija, kas klaji sludināja revanšu, uzskatot to par savas programmas jo svarīgu sastāvdaļu, likās vācu ģeneralitālei daudz labāks sabiedrotais. Vecie militāristu vilki sākumā domāja, ka, palīdzot nacistiem sagrābt varu, viņiem izdosies Hitleru «pieradināt» un pašiem kļūt par galvenajiem noteicējiem. Taču tāda nostāja nepavisam neapmierināja patoloģiski godkārīgo Hitleru.

Un ne tikai Hitleru. Ne mazāk godkārīgais Gērings bija dziļi pārliecināts, ka, atskaitot viņu pašu, neviens nav spējīgs pienācīgi vadīt vērmahtu. Viņš, kā tas lasītājam jau zināms, šaja virzienā arī sāka rīkoties, un rezultātā Blombergs un Fričs zaudēja savus amatus. Kā nākošo soli Hermanis Gērings gaidīja, ka nu viņu iecels Vācijas kara resora vadītāja amatā. Gaidīja gan, bet nesagaidīja. Hitlers uzskatīja par labāku savu «uzticīgo paladīnu» turēt mazliet atstatu no šī visai ietekmīgā valsts amata. Piekrizdams Gēringam, ka bruņoto spēku pārvaldi nepieciešams reorganizēt, reizē arī aizvācot pārāk iedomīgos ķeizara ģenerāļus, Hitlers atrada par labāku iecelt augstākā virspavēlnieka amatā nevis Gēringu, bet. . . sevi pašu, ko viņš arī izdarīja 1938. gada 4. februārī.

Atlika tikai sameklēt piemērotu OKV štāba priekšnieku. Šajā amatā Hitlers vēlējās redzēt nevis parastu militāru speciālistu, bet cilvēku, kas, bezgalīgi un bez ierunām ticēdams firera karavadoņa ģēnijam, apzinātos, ka viņam jābūt tikai firera ēnai, cilvēku, kas domā tajās pašās ideoloģiskajās kategorijās kā pats Hitlers.

Tieši tāds bija Vilhelms Keitelis.

Vācijas bruņoto , spēku komandējošā sastāva vidū pulkvedi Keiteli uzskatīja par fanātisku nacistu. Ilgus gadus kalpodams fīreram, viņš bija pierādījis savu sevišķo lojalitāti, vēl vairāk — savu bezgalīgo paklausību Hitleram. Pat Nirnbergā, sniedzot Tribunālam liecības, Keitelis 1945. gada 3. augustā teica^

— Sirds dziļumos es biju uzticīgs Ādolfa Hitlera piekritējs, un mani politiskie uzskati bija nacionālsociālistiski. Kopš tā laika, kad fīrers man dāvāja uzticību, personiskais kontakts, ko uzturējām, palīdzēja nostiprināt manus nacionālsociālistiskos uzskatus. Un arī šobaltdien esmu palicis pārliecināts Ādolfa Hitlera piekritējs, taču tas nebūt nenozīmē, ka pilnīgi piekrītu visiem partijas programmas punktiem un partijas politikai.

Keiteļa nacionālsociālistiskā pārliecība izšķīra visu, un viņš kļuva OKV štāba priekšnieks.

Keitelis itin labi zināja, ka viņam uzdots vadīt tādu iestādi, kuras galvenais un būtībā vienīgais uzdevums ir gatavot lielo karu. Un, ja jau liktenis viņu tik augstu pacēlis, viņš uzskatīja, ka jādara viss iespējamais un pat neiespējamais, lai attaisnotu fīrera uzticību.

KEITELIS VAI MOLTKE?

Kopš pašām pirmajām Tribunāla sēdēm, tiesai skarot jautājumu par Keiteļa lomu noziegumos, es mēģināju iedomāties, kāda bijusi viņa patiesā vara, viņa ietekme militāristu grupā. Pats Keitelis visādi centās tiesai iegalvot, ka viņš, kaut arī ieņēmis aiz Hitlera visaugstāko amatu nacistiskās Vācijas militārajā hierarhijā, tas ir, bijis OKV štāba priekšnieks, viņam tomēr bijusi visai ierobežota vara. Viņam ļoti gribējās, lai Starptautiskais Kara Tribunāls to uzskatītu vienīgi par Hitlera kara kancelejas priekšnieku.

Arī pēc Nirnbergas prāvas, proti, Rietumvācijas zi- riāmā virziena literatūrā mēģināts iztēlot Keiteli par maznozīmīgu ierēdni, kam nav bijis nekādas ietekmes uz kara politiku. No otras puses, lie vācu ģenerāļi, par kuriem saka, ka katrs no viņiem uzvarot vienā kaujā, bet visi kopā karu zaudējot, centās visādi pārspīlēt Keiteļa varu, apgalvojot, ka viņš līdz ar Hitleru bijis faktiskais un neaprobežotais vērmahta vadītājs. Un, tā kā Keitelim, pēc viņu dziļās pārliecības, nebija nekādu stratēģa dotību, viņi vienkārši apgalvoja, ka tieši viņš traucējis vācu ģenerāļiem uzvarēt karā un veicinājis Vācijas militāro sakāvi. Sak, nevis vācu ģenera- litāte, bet vienīgi Hitlers un Keitelis «trešās impērijas» sagrāvē ir īstie vainīgie.

Keiteli tas nepavisam neapmierināja. Neapmierināja viņu arī Rudenko neatlaidīgie, labi argumentētie apgalvojumi, ka Keitelis, liekot lietā savas militārās zināšanas un pieredzi, «varējis būtiski ietekmēt Hitleru militāri stratēģisku un citu ar bruņoto spēku darbību saistītu jautājumu izlemšanā».

Bijušais OKV štāba priekšnieks liesas prāvā ieturēja savu līniju un centās visu iztēlot tā, it kā Hitlers būtu bijis tik ģeniāls, ka viņam nav bijusi nekāda vajadzība pēc profesionālā karavīra Keiteļa padomiem.

—    Nē, apsūdzētāja kungs, — viņš pieglaimīgi atbildēja Rudenko, — parastajam kadru virsniekam un nespeciālistam ļoti grūti iedomāties, cik milzum daudz militārās literatūras un ģenerālštābu darbu izstudējis Hitlers … un cik apbrīnojami plašas bija viņa zināšanas militāros jautājumos.

Nezinu, vai Keitelis, runājot šos vārdus, palūkojās uz apsūdzēto solu, vai viņš redzēja sardonisko smaidu uz Jodla, Gēringa un Rēdera lūpām. Taču atkāpšanās ceļa vairs nebija, un viņš neatlaidīgi turpināja savu dziesmu:

—    Es atļaušos, apsūdzētāja kungs, apgalvot, un visi pārējie bruņoto spēku virsnieki to var apliecināt, ka Hitleram bija plašas zināšanas par visām armijām, par to organizāciju, apbruņojumu, vadīšanas principu, apgādi un, kas visvairāk pārsteidz, arī par visu zemju flotēm. . . Kara laikā, kad man gadījās bieži uzturēties galvenajā mītnē, viņš augām naktīm studēja dižos Šlīfena, Moltkes un Klauzevica darbus, smeļo- ties tajos zināšanas. Mums radas uzskats, ka viņš ir ģēnijs.

Es novēroju Keiteli visā prāvas laikā un ne vienreiz vien pārliecinājos, cik labi viņš apguvis patiesību, ka apsūdzētajam uz apsūdzēto sola pārāk liela popularitāte var tikai kaitēt. Bet, kā par spīti, tieši viņa — Keiteļa uzvārdu varēja dzirdēt Nirnbergas tiesas prāvā katru dienu un gandrīz vai katru stundu: «Keitelis pavēlēja», «Keitelis deva rīkojumu», «Keitelis pieprasīja» .. . Keitelis bija otrā pasaules kara degpunktā, jo atradās Hitlera tiešā tuvumā, visur pavadīja viņu un būtībā bija viņa otrais «es». Pakavu klajo lišķību un pieglaimošanos Hitleram feldmaršals bija izpelnījies ne visai cienīgo iesauku «Lakeitel» (vārdu spēlē: no vācu «lakai» — sulainis. — Tulk.).

Saprazdams, ka šāda situācija ir visai bīstama, Keitelis aizvien neatlaidīgāk turējās pie savas aizstāvēšanās taktikas. Atbildot uz padomju galvenā prokurora kārtējo jautājumu, neizveicīgais OKV štāba priekšnieks pateica:

—    Gribu, apsūdzētāja kungs, noslēgt savu domu ar to, ka, patiesībā, nevis es pamācīju Hitleru, bet gan viņš mācīja mani.

Uz apsūdzēto sola šī Keiteļa replika izraisīja smīnu. Daži. tiesājamie uzskatīja, ka viņš pārspīlē, tēlojot nevainīgo, — nedrīkst taču pārkāpt saprāta robežu, izvēloties aizstāvēšanās līdzekļus un metodes. Jāteic, ka analoģiska doma pazibēja arī paša Keiteļa galvā, kad dažas dienas vēlāk viņam bija izdevība novērot, kādus melu rekordus uzstāda viņa kaimiņš uz apsūdzēto sola — Ernsts Kaltenbrunners. Patiešām, no malas var labāk redzēt!

Kādā pārtraukumā Džilberts pavaicāja Gēringam, ko viņš domājot par Keiteļa liecībām. Reihsmaršals, protams, neatbalstīja bezjēdzīgos izdomājumus par Hitleru, taču labprāt piekrita citiem Keiteļa apgalvojumiem:

—    Es jau tiesai teicu, doktor, ka Keitelim nebija komandējošu funkciju.

Lasītājs droši vien atceras, ka Gērings reizēm bija ar mieru «viens pats» uzņemties atbildību par daža laba tiesājamā rīcību. Taču, tikko sāka runāt par Kei- teli, viņš iekoda mēli zobos. Šajā gadījumā prāts jau vairs nenesās uz lielīšanos.

Ko var secināt, analizējot Keiteļa īsto stāvokli hitleriskajā virspavēlniecības mītnē? Var droši apgalvot, ka pēc iepazīšanās ar apsūdzības materiāliem neviens no tiesnešiem nedomāja, ka Keitelis bijis galvenā figūra Vācijas virspavēlniecībā. Tieši otrādi, tiesas prāvā noskaidrojās, ka hitleriskās kara stratēģijas galvenā «laboratorija» bijis OKV operatīvās vadības štābs, bet tur saimniekoja ne tik daudz Keitelis, cik Jodls. Hitlers saprata, ka viņa «lakeitels» nav nekāds Moltke, nedz Šarnhorsts. Viņam neuzdeva izlemt operatīvos jautājumus. Tādām lietām Hitlera rīcībā bija Jodls, par kuru es vēl pastāstīšu.

Bet ar ko tad nodarbojās Keitelis? Ja iedomājas valsti, kurā paralēli darbojas ģenerālštābs un kara ministrija, tad Keitelis būtu uzskatāms par kara ministru, bet Jodls par ģenerālštāba priekšnieku. Tas viss, protams, ir tikai nosacīti, jo Keiteļa un Jodla funkcijas krustojās un savstarpēji papildinājās. Man personiski šīs divas figūras atgādināja divsejaino Janusu.

OKV sistēmā bija bruņoto spēku pārvalde, bruņojuma, izlūkošanas un pretizlūkošanas pārvaldes. Šo pārvalžu darbību tad arī vadīja Keitelis. Taču tas nebija viņa galvenais uzdevums. Hitleriskās kara stratēģijas alfa un omega bija uzbrukt citām zemēm, nepieteicot karu, bet rīkojot visāda veida provokācijas, kurām bija jākļūst par agresijas ieganstu un dūmu aizsegu. Lūk, tieši šajā jomā Keitelim bija izcilas dotības.

Viņš itin labi apzinājās, ka nacistiskās agresijas īpašie mērķi nenovēršami uzspiedīs savu zīmogu bruņotās cīņas metodēm. Agresijas mērķi bija pilnīgi iznīcināt vairākas tautas (rases ziņā «nepilnvērtīgās»), bioloģiski novājināt citas, masveidā ģermanizēt un totāli izlaupīt sagrābtās teritorijas. Veselas zemes bija jāizposta, pārvēršot tās par tuksnesi.

Tādi necilvēcīgi mērķi nebija sasniedzami ar tīri militāriem līdzekļiem vien. Lai tos īstenotu, vajadzēja jau laikus paredzēt veselu kara noziegumu sistēmu. Kara noziegumi kļuva operatīvi, stratēģisko plānu būtiska sastāvdaļa, tie bija cieši jāsasaista ar operatīvajiem

PSRS galvenā prokurora palīgs Ļ. Seioins.

Padomju preses pārstāvji: V. Višņevskis, V. Sajanovs, mākslinieki Kukriniksi un B. Jefimovs, TASS korespondents B. Afanasjevs, laikraksta «Krasnaja zvezda» korespondents P. Trojanovskis un citi.

Liecībās sniedz akadēmiķi J. Orbeli.

Sinhroniskas tulkošanas kabīne.

plāniem, tā teikt, sinhronizējot kara darbību ar kara noziegumiem. Perspektīvā bija — mūžīgs okupācijas režīms sagrābtajās zemēs, jebkuras pretošanās neierobežota apspiešana šajās zemēs, civiliedzīvotāju un kara gūstekņu masveida iznīcināšana, osvencimas un mai- danekas.

Jaunajā situācijā galvenā prasība cilvēkam, kas pārstāvēja vērmahtu, bija nekautrība līdzekļu izvēlē. Feldmaršals Keitelis bija pārbagāti apveltīts ar šo īpašību.

Tikai nokļuvis uz apsūdzēto sola, viņš bija spiests kaut kā rast attaisnojumu savai noziedzīgajai rīcībai un reducēja visu uz «fanātisko "-paklausību pavēlei». Taču Starptautiskais Kara Tribunāls' pierādīja; ka Keitelis izpildīja Hitlera pavēles nevis akli, bet gan ar sirdi un dvēseli, būdams dziļi pārliecināts par to nepieciešamību.

KARA PROVOKĀCIJU MEISTARS

Keitelis redzēja, cik grūti klājās Gēringam un Ribentropam, kad runa bija par agresiju pret citām zemēm. Un viņš izdarīja no tā praktiskus secinājumus. Lai Gērings un Ribentrops atsaucas uz visādiem paktiem un līgumiem, lai atceras Minheni. Viņam, Keitelim, par to spriest nepiederējās. Viņš nav politiķis, bet karavīrs, un tiesnešiem taču jātic, ka viņš vispār neizprot vārda «agresija» nozīmi.

— Esmu karavīrs, tiesnešu kungi, un man jāteic, ka jēdziens «agresīvais karš» man nekā neizsaka. Mēs lietojām citus terminus: «ofensīva», «aizstāvēšanās operācija», «atkāpšanās», «atiešana». Saskaņā ar maniem personiskajiem karavīra uzskatiem termins «agresīvais karš» ir tīri politisks, nevis militārs jēdziens.

Bet, ja tas tā, tad kā gan vispār var karavīru apsūdzēt agresijā?

Šī aizstāvēšanās taktika modināja interesi uz apsūdzēto sola: saki, ko gribi, tā ir svaiga doma. Dēnics un Rēders apspriežas ar Jodlu — vai arī viņiem nepārņemt šo taktiku. Taču viņi vēl nebija paspējuši pieņemt noteiktu lēmumu, kad Keiteļa advokāts doktors

Nelte uzdeva savam klientam jautājumu, no kura gan Keitelis, gan arī citi tiesājamie saprata, ka «svaigā doma» nav spējusi iedarboties ne tikai uz tiesu, bet ari uz pašu advokātu:

—    Feldmaršal Keiteli, jūs taču galu galā neesat tikai karavīrs, bet arī personība ar personisku dzīvi. Vai tad jums šādā skatījumā nekad nav nācis prātā, ka plānotās operācijas bija netaisnīgas?

Šāds jautājums drīzāk piederējās prokuroram nekā advokātam. Taču nē, doktors Nelte aizstāvēja savu klientu ļoti enerģiski un, es teiktu, solīdāk nekā daudzi citi advokāti. Nelte vienkārši tūlīt sajēdza: Keiteļa versija var pārliecināt tiesnešus tikai par to, ka viņš nodomājis uzlikt pilnīgas politiskās naivitātes masku. Kurš gan noticēs, ka vecais vācu militārisma vilks nav sapratis, kas ir agresija?

Keitelis diemžēl nesaprata brīdinājumu un, sakaitinot savu advokātu, deva viņam šādu atbildi:

—    Man liekas, advokāta kungs, ka manas militārās karjeras laikā es rīkojos tikai saskaņā ar tradicionālajiem uzskatiem, kuros šis jautājums neietilpa. Man, protams, bija arī savas personiskās domas, mana personiskā dzīve, taču, būdams karavīrs un virsnieks, es pildīju savus pienākumus un būtībā aizmirsu personisko dzīvi tieši karavīra un virsnieka funkciju dēļ.

Taču samērā drīz Keitelim bija jāpārliecinās, ka viņa «svaigā doma» patiešām nebija iedarbojusies uz tiesnešiem. Viņi nez kādēļ palika dziļā pārliecībā, ka «karavīra un virsnieka funkcijas» nekādi netraucēja Keiteli izprast, kas ir agresors un kas — agresijas upuris. Apjēdzis to, Keitelis nolēma ķerties pie gluži banāla plaģiāta, liekot lietā nodriskātos Gēringa un Ribentropa argumentus. Feldmaršals pēkšņi atcerējās Versaļas līgumu. Viņš domāja, ka par šo līgumu visizdevīgāk runāt ar padomju prokuroru: kā nekā tieši Rudenko pārstāvētā zeme savā laikā kvalificēja Versaļas līgumu kā laupīšanas aktu. Sakarā ar to Keitelis grib paziņot padomju prokuroram, ka Vācijas ārpolitikas mērķis, ko nez kādēļ sauc par agresīvu, tieši bijis likvidēt šī līguma netaisnību pret Vāciju. Taču Rudenko ar vienu jautājumu izgaisināja Keiteļa interesi par Versaļas tematu:

— Jūs, tiesājamais, runājāt par Versaļas līgumu. Es jums jautāju: vai tad Vīne, Prāga, Belgrada, Krima pirms Versaļas līguma piederējušas Vācijai?

Pēc šī jautājuma Keitelis Versaļu aizmirsa. Taču padomju prokurors prot satvert kā knaiblēs. No viņa tik viegli vis neizspruksi!

Pratinot Jodlu, viņš uzrāda visai interesantu dokumentu, kas liecina, ka pēc uzvaras pār Padomju Savienību — ne Keitelis, ne Jodls par šo uzvaru nešaubījās — Vācijas augstākā virspavēlniecība paredzēja sūtīt caur Aizkaukāzu ekspedīcijas korpusu Pērsijas jūras līča, Irakas, Sīrijas virzieiļā. Jodls noplāta rokas: apžēlojies, «tādas domas cilāja\ vienīgi ģenerālštāba virsnieki, ļaudamies pirmo uzvaru radītajam. optimistiskajam noskaņojumam»… Bet, kas attiecas uz īstajiem lēmumiem, tad tos «pieņēma vecāki, nosvērtāki cilvēki». Prokurori taču nevar ņemt nopietni šos ģenerālštāba aparātā nodarbināto pienapuiku teorētiskos vingrinājumus. «Vecāki, nosvērtāki cilvēki», tādi kā Keitelis un Jodls, nevarēja plānot šādas avantūras.

Šiem kungiem par lielu apbēdinājumu prokurori tomēr nolēma pierādīt, ka visbīstamākie miera ienaidnieki bijuši tieši tie, kas sauca sevi par «vecākiem, nosvērtākiem cilvēkiem». Prokurori sāka ar to, ka parādīja Keiteli kā kara provokāciju meistaru.

Patiesību sakot, Keitelis jau OKV štāba priekšnieka amatā bija ticis provokācijas rezultātā. Taču tā bija provokācija nevis pret kādu citu zemi, bet gan pret savu paša priekšnieku, kara ministru Blombergu. Vēlēdamies saradoties ar viņu, Keitelis savā laikā apprecināja savu dēlu ar Blomberga meitu. Taču laiki mainās, un attiecīgi jāmainās arī cilvēkiem. Keitelis labprāt iesēstos sava radinieka vietā. Gādīgais dēla sievastēvs ne mazumu bija darījis, lai nodrošinātu Keiteļa avansēšanu dienestā, un ir sapnī nevarēja iedomāties, ka tas iztapīgi nodos Gēringam materiālus, kas kompromitē «dārgo šefu» sakarā ar Ērikas Grūnas lietu.

Jau būdams OKV štāba priekšnieks, Keitelis pēc iecelšanas šajā amatā drīz vien atkal izmantoja izdevību izpelnīties fīrera labvēlību. Keitelis saprata, ka Hitleram nevajag, lai viņš caurām naktīm kvernētu štābā, sastādot stratēģiskus plānus. Katram savs uzdevums.

Keitelis nav stratēģis. Keitelis prot lieliski organizēt to, kas slēpjas viņam šobrīd tik ļoti nepatīkamajā vārdā «agresija».

Keitelim jautā, vai viņam nav gadījies piedalīties diplomātiskās sarunās ar ārzemju valsts darbiniekiem. Un viņš kautrīgi atbild:

—    Valsts darbinieku vizīšu laikā es piedalījos pieņemšanās.

Kas tad tās bija par «pieņemšanām»?

1938. gada 12. februāris. Oberzalcberga. Uz pieņemšanu pie Hitlera ieradies Austrijas kanclers Sušnigs. Tikšanās mērķis — piespiest Sušnigu parakstīt Austrijai nāves spriedumu. Hitlers prasa no sava sarunas biedra, lai tas svarīgākajos amatos Austrijas valdības aparātā iecel nacistus un ļauj pilnīgu brīvību nacistiskajai propagandai un teroram. Sušnigs saprot, ka tas ir nāves spriedums, kura izpildīšana atlikta tikai uz gluži neilgu laiku. Austrijas kanclers mēģina vēl pretoties:

—    Es nevaru parakstīt tādu vienošanos.

Hitlers paceļ balsi:

—    Jums jāparaksta!

Sušnigs atkārto iepriekš teikto. Hitlers kliedz trakās dusmās:

—    Man tikai jādod pavēle — un vienā naktī no robežas nepaliks ne vēsts . . .

Izkliedzis šos vārdus, Hitlers platiem soļiem dodas uz durvīm un atver tās.

—    Keitel!

No steigas aizelsies, uz sliekšņa parādēs OKV štāba priekšnieks ģenerāļu Reihenava un Sperla pavadībā.

Kāpēc Hitleram bija vajadzīgs tik iespaidīgs eskorts? Kad Keitelim par to jautā Nirnbergā, viņš mēģina tiesai iegalvot, ka vēl šobaltdien nekādi nevarot saprast, kāpēc fīrers viņu aicinājis. Taču seko vēl vairāki prokuroru jautājumi, tiek nolasītas šīs tikšanās dalībnieku liecības, un — feldmaršals tūlīt sadrūmst.

—    Tajā pašā dienā man kļuva skaidrs, ka triju armijas pārstāvju klātbūtne nebija nekas cits kā militāra demonstrācija.

Keitelis atzīst, ka viņa parādīšanās Hitlera kabinetā atstājusi «iznīcinošu iespaidu» uz Sušnigu, kas tad tūlīt parakstījis «vienošanos».

Taču tā vēl nebija Austrijas sagrābšana. Bija vēl jāveic dažas operācijas, lai galīgi salauztu Austrijas valdība un piespiesLu to piekrist anšlusam. Un Keitelis cenšas. Pēc viņa norādījuma tiek izplatītas baumas, ka Vācijas pavēlniecība it kā atcēlusi atvaļinājumus 7, armijas karavīriem un koncentrējot pie Vācijas un Austrijas robežas dzelzceļa transporta sastāvus. So baumu izplatīšanā iesaistīts viss aģentūras tīkls Austrijā, kā arī muitas ierēdņi.

1938. gada 12. martā Austrija ^pitulēja.

Sākas Čehoslovakijas notikurrik^Ģenerālštābā jau izstrādāts «Zaļais plāns». Taču Hitlers, balstīdamies uz minheniešu palīdzību, ir nolēmis sagrābt šo zemi, neizšaujot nevienu patronu. Ar Čehoslovakijas valdību viņš rīkojas pēc Austrijas parauga. Hitlers aicina prezidentu Hahu uz Berlīni. Te viņam sagatavota cienīga uzņ2tnšana. Reglaments izstrādāts visos sīkumos. OKV štāba priekšnieks pārliecinājis fīreru, ka šai gadījumā jārīkojas nedaudz savādāk: Sušnigu tikai biedēja ar vācu karaspēka iebrukumu, turpretī Haham kaut kas uzskatāmi jānodemonstrē. Pēc izstrādātā plāna bruņotajiem spēkiem jāieņem divas Čehoslovakijas pilsētas.

1938. gada 14. martā sirmais prezidents Haha brauc uz Berlīni. Un tajā pašā dienā Keitelis dod pavēli sagrābt Moravskoostravu un Vitkovici.

—   Ja, bet prezidents Haha taču brauca uz Berlīni, lai vestu sarunas ar Hitleru? — jautā Rudenko.

Keitelis klusē.

—   Tā taču ir nodevība! — padomju prokurors precīzi kvalificē Keiteļa rīcību.

Keitelis atkal drūmi klusē.

Viņain liek atcerēties vēl vienu epizodi, kam sakars ar Cehoslovakiju. Lasītājs jau zina, ka nacisti, radot ieganstu uzbrukumam, bija nolēmuši nogalināt savu sūtni Prāgā. Keitelim uzdod jautājumu, kas viņam par to zināms. Viņš nevar apstrīdēt pašu faktu, taču izliekas slikti informēts.

—    Runāja vienīgi par to, ka varbūt nogalinās kādu sūtni vai kaut ko tamlīdzīgu. Man šķiet, Hitlers uz to atbildēja, ka arī tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā gadā karš sācies ar sūtņa noslepkavošanu Sarajevā. Tādas lietas taču var gadīties …

Kāda svēta vientiesība! Keitelis, kura rokās koncentrējās visa gatavošanās agresijai pret Cehoslovakiju, nekādi nevar saprast, par kādu slepkavību toreiz bijusi runa.

1939. gada vasarā Austrija un Cehoslovakija bija beigušas pastāvēt kā patstāvīgas valstis un vācu ģenerālštābs jau izstrādāja plānu agresijai pret Poliju, tā dēvēto «Balto plānu» («Plan Weij3»), Keitelis dara visu, lai nodrošinātu šīs akcijas sekmīgu īstenošanu. Viņu nodarbina gatavošanās jaunai provokācijai. OKV štāba priekšnieks kļūst par vienu no režisoriem, kas inscenēja neģēlīgu viltojumu — poļu «uzbrukumu» vācu raidstacijai vācu pilsētā Gleivicā. Lasītājs jau zina, ka šo «uzbrukumu» rīkoja daži poļu formas tērpos pārģērbti vācu koncentrācijas nometņu ieslodzītie. Tas notika 1939. gada 31. augustā. Bet 1. septembrī vācu karaspēks iebruka Polijā. Un tajā pašā dienā visos Vācijas laikrakstos parādījās sensacionāla ziņa:

«Vācijas informācijas birojs. Breslavā. 31. augustā. Šodien ap pulksten 8 vakarā poļi uzbruka Gleivicas radiostacijai un ieņēma to. Ielauzušies ēkā, poli paspēja nolasīt poju un daļēji vācu valodā uzsaukumu iedzīvotājiem .. . Policija bija spiesta laist darbā ieročus. Uzbrucēju pusē ir kritušie.»

Tālāk viss gāja kā pa notīm. Nacisti ar milzīgu troksni pavēstīja visai pasaulei, ka reizē ar uzbrukumu radiostacijai polu karaspēks dažās vietās pārgājis Vācijas robežu, sakarā ar ko vērmahts bijis spiests atvairīt uzbrucējus.

Un, lūk, Nirnbergā Keitelim jautā par Gleivicas provokāciju. Viņš izliekas, ka nav nekā zinājis par to. Tad tiesā uzaicina par liecinieku vienu no OKV štāba darbiniekiem — Vācijas militārās izlūkošanas pārvaldes priekšnieka vietnieku ģenerāli Lahūzenu.

— Lieta, par ko es tagad sniedzu savu liecību, ir ļoti noslēpumaina … Tas bija augusta vidū .. . Tiklab pretizlūkošanas daļa Nr. 1, ka ari mana pretizlūkošanas daļa Nr. 2 saņēma rīkojumu sagādāt poļu formas tērpus un uzkabi, tāpat arī personības apliecības un tamlīdzīgas mantas operācijai «Himlers» … Kanariss mums sacīja, ka šie formas tērpi izsniegti cilvēkiem no koncentrācijas nometnēm…

Vārds pa vārdam, un Keitelis, bez kura rīkojuma neviens vācu kareivis nedrīkstēja doties uz Poliju, cilvēks, kas kopā ar Hitleru apstiprināja «Balto plānu», vairs nevar noliegt savu piedalīšanos Gleivicas provokācijā.

—    Admirālis Kanariss man toreiz teica, ka viņam nepieciešami vairāki polu formas tērpi… Nospriedām, ka šie formas tērpi vajadzīgi kādai slepenai operācijai…

KAULIŅI IR MESTI

Ar katru jauno provokāciju uz Keiteļa mundiera parādās jauni ordeņi, jauni paaugstinājumi.

Sagrauta Norvēģija, Beļģija, Holande, Francija. Keitelis jau ir feldmaršals.

1941. gads. Hitleriskā Vācija saimnieko gandrīz visā Eiropā. Keiteļa krūtis grezno vairāki jauni apbalvojumi. Viņš saņem no Hitlera aizvien lielākas «dotācijas». Dzimtmuižnieks vairo savus īpašumus — viņam uzdāvina vairākas lielas muižas.

Keiteli slava nenogurdina. Lauri viņu nenospiež. Taču ar visu savu politisko un militāro tuvredzību viņš pakāpeniski sāk noprast, ka tālākā ekspansijas programmas paplašināšana ne tikai sola jaunus panākumus, bet slēpj sevī arī visādus pārsteigumus, kas var nopietni apdraudēt visu, ko jau sasniegusi Vācija, un (kas ne mazāk svarīgi!) visu, ko sasniedzis viņš personiski. Neraugoties uz vācu militāristiem tik raksturīgo avan- tūrismu, Keitelis domā, ka vajadzētu labāk nostiprināties jau ieņemtajās pozīcijās, vismaz nevajadzētu darīt neko, kas saistīts ar risku zaudēt šīs pozīcijas. Taču, kā par spīti, Hitlers 1940. gada vasaras beigās viņam pastāstīja par savu lēmumu uzbrukt Padomju Savienībai un pavēlēja gatavoties «jaunajai operācijai».

Nirnbergas prāvā Keitelis teica:

—    Kad man kļuva skaidrs, ka Hitlera nodoms ir nopietns, biju loti pārsteigts, uzskatīdams gaidāmo karu par lielu nelaimi. Sāku nopietni domāt, ko darīt, lai, izklāstot Hitleram visus militāros apsvērumus, viņu attiecīgi ietekmētu. Kā jau te īsumā pastāstīja ārlietu ministrs, es izteicu savas domas dienesta vēstulē un taisījos to iesniegt izskatīšanai Hitleram neatkarīgi no attiecīgajiem ģenerālštāba un operatīvās vadības štāba speciālistiem . ..

Lai cik dīvaini tas arī skanētu, taču Keitelis apgalvoja, ka viņš savā vēstulē atgādinājis fīreram par Vācijas un Padomju Savienības savstarpēji noslēgto neuzbrukšanas līgumu. Neģēlīgu provokāciju meistars, cilvēks, kas jau ievingrinājis roku, organizējot bandītiskus uzbrukumus kaimiņzemēm (ar kurām Vācijai tāpat bija noslēgti neuzbrukšanas pakti), pēkšņi sāka vēcināt miera olīvas zaru.

Karš pret Padomju Savienību, kā zināms, bija hitleriskās Vācijas ārpolitikas stūrakmens. Un tomēr, līdzko Hitlers uzņēma šo karu dienas kārtībā, Keiteli pārņēma apjukums. Pirms uzbrukuma Padomju Savienībai Keitelis bieži aprunājās ar citiem redzamiem ģenerāliem, un te, Nirnbergā, viņš atceras, ka daži no viņiem nav bijuši sajūsmā par šo ideju. Šo karu varēja viegli sākt, bet dievs vien zina, kā no tā varēs izkļūt.

Ari vairāki diplomāti uzstājās pret šo karu, piemēram, Vācijas sūtnis Maskavā Šūlenburgs, Vācijas militārais atašejs Padomju Savienībā Kestrings. Un viņiem taču daudz kas bija labāk zināms.

Neraugoties uz visu savu aprobežotību, Keitelis atturējās no banālajiem apgalvojumiem, ka Vācija it kā neesot bijusi sagatavota otrajam pasaules karam. Ar ko tādi mēģinājumi beidzās, viņš jau redzēja, kad citi tiesājamie un viņu liecinieki velti centās pierādīt, ka Vācija nekad nav domājusi par agresiju un pat nav bijusi spējīga karot, jo, sak, nav bijusi tam sagatavota. Keitelis varēja, piemēram, atcerēties, cik «spīdoši rezultāti» šiem mēģinājumiem bija feldmaršala Milha pratināšanas laikā.

Apsūdzētājs pratina Milhu. Lūk, izvilkums no pratināšanas stenogrammas:

«Apsūdzētājs. Tātad, cik es sapratu jūsu liecību, jūs esat atnācis pateikt, ka režīms, kura sastāvdaļa jūs bijāt, iegrūda Vāciju karā, kuram tā nemaz nebija sagatavota. Vai esmu jūs pareizi sapratis?

Milhs. Nevaru atcerēties, ka šīs domas būtu izteiktas publiski, bet, manuprāt, visiem, kas te sēž uz apsūdzēto sola, karš bija liels pārsteigums.

Apsūdzētājs. Vai tiešām jūs tam ticat?

Milhs. Jā, es tam ticu.

Apsūdzētājs. Ak jūs ticat. .. Bet cik ilgs laiks bija vajadzīgs Vācijas bruņotajiem spēkiem, lai sagrābtu Poliju?

Milhs. Lai iekarotu Poliju? Liekas, astoņpadsmit dienas.

Apsūdzētājs. Astoņpadsmit dienas. Cik daudz laika jums prasīja Anglijas izdzīšana ntr koņtiaeņtji, ieskaitot Dinkerkas traģēdiju?

Milhs. Liekas, sešas nedēļas.

Apsūdzētājs. Cik ilgu laiku jums aizņēma Holandes un Beļģijas sagrābšana?

Milhs. Dažas dienas.

Apsūdzētājs. Cik daudz laika bija vajadzīgs, lai izietu cauri Francijai un ieņemtu Parīzi?

Milhs. Tikai kādi divi mēneši.

Apsūdzētājs. Cik daudz laika bija vajadzīgs, lai izietu cauri Dānijai un sagrābtu Norvēģiju?

Milhs. Tāpat neilgs laiks. Dāniju ieņēmām pavisam ātri, jo tā drīz vien nolika ieročus, bet Norvēģijai bija vajadzīgas vairākas nedēļas.

Apsūdzētājs. Un jūs, sniedzot šīs liecības, gribat Tribunālu pārliecināt, ka Vācija nebija sagatavota karam un jus nekā nezinājāt par šādas gatavošanās gaitu? Un jūs sniedzat šīs liecības, būdams virsnieks?

Milhs. Piedodiet, neesmu jūs sapratis.»

Jā, kari, par kuriem runāja Milhs, bija lieliski, un tos varēja sākt. pilnīgā pārliecībā par zibenīgu uzvaru. Turpretī karš pret Austrumu kolosu ir gluži kas cits. To saprata Keitelis, to saprata, neraugoties uz visu savu avantūrismu, arī daži citi hitlerieši.

Sakarā ar prokurora jautājumu, kāds liktenis bijis Hitleram domātajai pieminētajai vēstulei, Keitelis liecināja:

— Pēc kārtējā ziņojuma par stāvokli es reiz Berg- hofā paliku ar Hitleru divatā un, izmantojot gadījumu, nodevu viņam vēstuli. Viņš man toreiz, liekas, pateica, ka ar vēstuli iepazlšoties, un paņēma to līdzi, taču neizsauca mani, lai noklausītos manu paskaidrojumu.

Par šo jautājumu Keitelis prāvā vairs nerunāja. Tādējādi bija jārodas iespaidam, ka ar to arī beigusies viņa diskusija ar Hitleru par uzbrukumu Padomju Savienībai.

Taču Keitelis, acīm redzot, kaut ko noklusēja. Ko īsti, kļuva zināms daudz vēlāk. Kad tiesas prāva jau bija beigusies un Starptautiskā Kara Tribunāla tiesneši aizgājuši apspriesties, lai taisītu spriedumu, doktors Nelte tikās ar savu klientu. Tas bija 1946. gada 25. septembrī, piecas dienas pirms sprieduma pasludināšanas. Advokāts lūdza Keiteli uzrakstīt savas atmiņas par karu. Attiecības starp Keiteli un Nelti raksturoja ne tikai tas, ka viens bija tiesājamais, bet otrs advokāts. Viņi bija pazīstami jau ilgi pirms Nirnbergas un bija pat radinieki. Keitelis pēc advokāta lūguma nedēļu pirms sprieduma pasludināšanas cietuma kamerā raksta atmiņas, kuras pēc tam nodod doktoram Neltem.

Tieši tur tad arī atrodam jaunus faktus par vēstuli, ko Keitelis nodevis Hitleram Berghofā. Feldmaršals atceras, ka viņš vairākas dienas velti gaidījis atbildi. Pēc tam viņš fīreram atgādinājis par savu iesniegumu, un vēlāk, 1940. gada augustā, notikusi saruna. Keitelis apgalvo, ka tā bijusi «pamācoša». Šīs sarunas laikā Hitlers viņam teicis: «Krievija tagad tikai veido savu kara rūpniecības bāzi.» Būtībā Hitlers ar to gribēja teikt, ka Krievija vispār vēl ir vāja valsts un pagaidām par panākumiem nevar rasties nekādas šaubas.

Keitelis uzmanīgi un iztapīgi klausījās savu fīreru, taču nevarēja atbrīvoties no personiskiem iespaidiem par šo zemi. Viņš klausījās Hitleru, bet atmiņa viņu aiznesa visai nesenajā 1931. gadā. Tai gadā Keitelis šķērsoja Padomju robežu, pabraukāja pa Padomju zemi un, izmantojot izveidojušās labās attiecības starp Vei- māras republiku un PSRS, uzmanīgi vēroja šīs nepazīstamās valsts dzīvi. Runājot ar Hitleru deviņus gadus pēc šī brauciena, viņam neviļus nāk prātā savi tālaika novērojumi: «Milzīgi plašumi, dažnedažādas izejvielas kā priekšnoteikums neatkarīgas ekonomikas attīstīšanai. Tautas nesatricināmā ticība atjaunošanai un piec- gadu plānam.. , Neparasti spraigais celtniecības temps … Krievijas rietumu dala atgādina gigantisku būvlaukumu . .. Katram uzņēmumam ir savs piecgadu plāns, ko tas cenšas izpildīt sacensībā. Nauda tur nav nekāds noteicošs faktors . .. Sarkanā Armija ir Komunistiskās partijas lolojums.»

Jo vairāk Hitlers atkārto savu tēzi par Krievijas iekšējo vājumu, jo skaidrāk Keiteļa atmiņā ataust viss šajā mīklainajā zemē redzētais. Bet tad fīrers negaidot pāriet uz citu — Keitelim tuvāku tēmu. Runa tagad ir par padomju ģeneralitāti. Hitlers uzsver ka viņš personiski izrēķināšanos ar padomju^ maršaliem un ģenerāliem uzskatot par visai nozīmīgu faktu. Bijušais OKV štāba priekšnieks vārdu pa vārdam citē Hitlera repliku:

— Pirmšķirīgo augstāko padomju karavadoņu sastāvu Staļins ir iznīcinājis tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā. Sakarā ar to jaunajā maiņā vēl trūkst nepieciešamo gudro galvu.

Šie Hitlera vārdi dzi(i iespiedās Keiteļa apziņā. Viņš saprata tikpat labi ka Hitlers, cik svarīga nozīme armijas kaujas spējām ir talantīgiem karavadoņiem. Tikpat labi kā fīrers viņš zināja, kas bija Tuhačevskis, Jakirs un daudzi citi no slavenās padomju karavadoņu plejādes, ko iznīcināja Ježova un Beri jas banda. Keitelis iedomājās Sarkano Armiju bez viņiem un varbūt pirmoreiz pēc tam, kad prese bija ziņojusi par padomju maršalu traģisko likteni, nodomāja, cik tiešām labvēlīgas perspektīvas paveras karam Austrumos.

Vācijas virspavēlniecība jau sen ar bažām vēroja, cik neatlaidīgi padomju karavadoņi nostiprina Sarkanās Armijas kaujas spējas, orientējoties uz to, ka sakarā ar fašisma uzvaru Vācijā tieši no tās gaidāms uzbrukums. Liela nozīme bija maršala Tuhačevska runām un rakstiem, kuros viņš neatlaidīgi brīdināja visu Sarkanās Armijas personālsastāvu par vācu militārisma plāniem. Vācu ģenerālštāba darbiniekus, kas pamazām jau sāka izstrādāt plānu uzbrukumam pret PSRS, šie brīdinājumi kaitināja. ,

1936. gadā Padomju Savienībā notika lieli manevri, kuros armijas personālsastāvs mācījās atvairīt pēkšņu ienaidnieka uzbrukumu. Maršals Tuhačevskis šajos manevros pats komandēja karaspēku, kas imitēja ienaidnieku.

Keitelis nevarēja sirdī nepiekrist Hitleram, ka šī tālredzīgā padomju maršala, tāpat arī daudzu citu viņam līdzīgu karavadoņu pāragrā bojā eja ir nopietns faktors. Tagad notikumi jāpasteidzina, iekams Krievijā nav radušās «jaunas gudras galvas».

Saruna ar Hitleru bija ilga un Keiteli dziji ietekmēja. Turklāt liekot vērā, ka OKV štāba priekšniekam bija šaubas nevis par uzbrukumu Padomju Savienībai vispār, bet gan tikai par tā termiņu — uzbrukt 1941. gadā vai labāk vēlāk, — nav grūti iedomāties, cik vienkārši sarunas partneriem bija panākt pilnīgu uzskatu vienību.

1941. gada 9. janvāri augstākās nacistu ģeneralitā- tes apspriedē, kas bija veltīta gatavojamai agresijai pret PSRS, Keitelis atkal dzirdēja Hitleru sakām:

— Viņiem nav labu karavadoņu.

Hitlers izteica nelokāmu pārliecību par uzvaru karā pret Padomju Savienību. Taču OKV štāba priekšnieks atkal šaubījās — šoreiz jau … par savām nesenajām šaubām. Ja pienāks uzvaras diena, ja izrādīsies, ka taisnība bijusi Hitleram, Jodlam un jaunajiem ģenerāļiem, kas tos pilnīgi atbalsta, kā gan tad ap sirdi būs Keitelim? Un gala iznākumā viņš visus savus spēkus veltī agresijas sagatavošanai pret Padomju Savienību.

Taču tagad, kad Keitelis un Jodls nokļuvuši uz apsūdzēto sola, viņu domas pēkšņi atkal dalījās, katram bija savi apsvērumi par karu Austrumos. Operatīvās vadības štāba priekšnieks apgalvoja, ka šis karš bijis preventīvs, turpretī OKV štāba priekšnieks bija pārliecināts, ka tādai versijai neviens neticēs. Tādā gadījumā taču nevarēs saprast, kāpēc viņš, Keitelis, sākumā bijis pret šo karu, kāpēc Gērings prasījis atlikt uzbrukumu pret PSRS līdz uzvarai pār Angliju un kāpēc Gēringu atbalstījis Rēders.

Jodls, cenzdamies «pierādīt», ka Sarkanā Armija gatavojusies uzbrukt Vācijai, min skaitļus par padomju karaspēka it kā bīstamo koncentrēšanos pie Vācijas robežas. Prokuroru piespiests pie sienas, Keitelis atspēko šo versiju. Sakarā ar Jodla skaitļu materiāliem viņš tiesas prāvā paskaidroja:

— … Man jāteic, ka saņēmu ļoti maz ziņu no OKV informācijas dienesta un tā priekšnieka admirāļa Ka- narisa un nevarēju tās nodot sauszemes karaspēka virspavēlniecības rīcībā … Padomju teritorija bija labi nodrošināta pret vācu novērotājiem.

AIZ «JURAS LAUVAS» AIZSEGA

V

Galvenais princips kara plānošanā pret PSRS bija orientācija uz pēkšņu uzbrukumu stratēģiju. Lai sekmīgi veiklu tik milzum plašu operāciju, vajadzēja gandrīz veselu gadu, līdz pat uzbrukuma brīdim, nodrošināt visu ar agresiju saistīto pasākumu absolūtu slepenību.

Vai tas vācu ģenerālštābam izdevās?

Jau sākdams rakstīt šo grāmatu, es nolēmu salīdzināt dažus padomju un vācu avotus. Vispirms uzmanīgi izskatīju laikrakstus, kas iznākuši laikposmā no 1940. gada novembra līdz 1941. gada jūnijam. Tas bija laiks, kad nacisti sevišķi aktīvi veda pretangļu propagandu un atklāti runāja par gatavošanos iebrukumam Britānijas salās. Tāds plāns par uzbrukumu Anglijai, plāns «Jūras lauva» («Seelowe»), patiešām bija izstrādāts. Taču jau 1940. gada 17. septembri sakarā ar lēmumu par gatavošanos uzbrukumam pret PSRS Hitlers deva rīkojumu uz nenoteiktu laiku atlikt plāna «Jūras lauva» realizēšanu. Tā paša gada 12. oktobrī sekoja pavēle pilnīgi pārtraukt sagatavošanās darbus iebrukumam Anglijā.

Nirnbergā Keitelis un Jodls, protams, nenoliedza, ka, sākot ar 1940. gada septembri, plāns «Jūras lauva» vairs pastāvēja tikai kā viena no hitleriešu iecerētās grandiozās kara provokācijas formām. Sasprindzinātajos mēnešos, kad notika gatavošanās karam pret PSRS, Keitelis pieņēma šādu lēmumu: par plānu «Jūras lauva» jārunā pat skaļak nekā agrāk, tikai jāievēro viens ļoti nopietns labojums — agrāk ar «Jūras lauvu» nodarbojās ģenerālštāba operatīvās daļas virsnieki, bet tagad to nodod citai daļai, kas šo plānu izmantos, lai maldinātu zemi, pret ko īstenībā tiek gatavots uzbrukums.

1941. gada 15. februāri Keitelis parakstīja īpašu slepenu direktīvu par pretinieka maldināšanu. Tajā bija teikts: «Dezinformācijas mērķis ii slēpt gatavošanos operācijai «Barbarosa». Šis galvenais mērķis ir pamatā visiem pasākumiem, kam sakars ar ienaidnieka maldināšanu.»

Sākās pastiprināta propagandistiska kampaņa pret Angliju. Nebija nevienas runas, kurā Hillers, Rozen- bergs, Gērings un Ribentrops neatmaskotu «angļu plu- tokrātiju», nesolītu ātri un uz visiem laikiem darīt tai galu. Jau bija apstiprināts «Barbarosas plāns», jau notika vācu karaspēka koncentrēšana Austrumos, jau bija ziņots Hitleram, cik tālu pavirzījusies gatavošanās uzbrukumam pret PSRS, bet Gebelss un Friče joprojām histēriski klaigāja par gaidāmo iebrukumu Anglijā. Taču, jo stiprāk viņi klaigāja, jo retāk Gērings uzlidoja Britānijas salām. Uzlidojumi Anglijai tiktāl samazinājās, ka laikraksts «Daily Telegraph and Mor- rting Post» 1941. gada janvāra beigās nāca pie slēdziena: tāds klusums gandrīz droši saistīts ar Vācijas gatavošanos kādai lielai ofensīvai. «Vācija uzkrāj pieredzējušu lidotāju rezerves.»

Jaunai lielai ofensīvai? Pareizi! Bet pret ko? Protams, pret Angliju, neatlaidīgi skandina Berlīne.

1941. gada februārī vācu oficiālais biļetens «Dicnst aus Deutschland» rakstīja: «Berlīne uzskata, ka iebrukuma iespējas ir ļoti daudzveidīgas un Anglijai būs visai grūti ar maldinošām demonstrācijām novērst Vācijas uzmanību no šīs akcijas. Vācu aprindās norāda uz Ludendorfa kļūdu, kuram izšķirošajās kaujās Rietumos trūka cilvēku un materiālu rezervju triecienam galvenajā virzienā. Tas notika tāpēc, ka viņš izkliedēja spēkus attālajās frontēs. Vācija, kā norāda militārās aprindās, nepieļaus tādas kļūdas atkārtošanos.»

Šis ziņojums bez jebkādiem komentāriem un saīsinājumiem 1941. gada 23. februārī parādījās arī padomju presē. Bet Hitlers, runājot tajā pašā dienā Minhenē sakarā ar nacistiskās partijas dibināšanas gadadienu, pacentās vēl sabiezināt miglas aizsegu. Viņš atkal un atkal izgāž savas dusmas uz Angliju, draudot tai ar drīzu iebrukumu.

—    Sākot ar martu un aprīli, angļiem būs jāgatavojas gluži kam citam. Tad viņi uzzinās, vai mēs esam nogulējuši ziemu un -kas labāk izmantojis laiku.

Sī Hitlera runas daļa arī bija publicēta padomju presē.

Tikmēr jo dienas jo vairāk vācu karaspēka tika pārsviests uz Austrumiem, un to jau vairs nevarēja noslēpt. Keitelim bija jāizdod jauna pavēle, norādot, ka «stratēģiskā spēku izvēršanās operācijai «Barbarosa» jāiztēlo kā visplašākais maldināšanas manevrs kara vēsturē ar nolūku novērst uzmanību no .pēdējiem sagatavošanās darbiem iebrukumam Anglijā . . .»

—    Cik vien iespējams ilgāk, — uzsvēra Keitelis, — jāslēpj musu īstie plāni pat no tiem karaspēka kontingentiem, kas paredzēti karadarbībai tieši Austrumos.

Izpildot Keiteļa un Jodla pavēli, tika izplatītas baumas par kādu desantkorpusu, kas tikai pagaidām dislocēts Austrumos un gatavojas, protams, iebrukumam Anglijā. Lai maldinātu krievu izlūkošanas orgānus, Keitelis un Jodls deva rīkojumu Austrumos koncentrētajam karaspēkam piekomandēt … angļu valodas tulkus.

Sākās 1941. gada pavasaris. Tuvojas «diena X» — liktenīgā diena, kad jāsākas uzbrukumam pret PSRS. Jo tuvāk tā nāk, jo rafinētāka kļūst dezinformācija. Keitelis pavēl iespiest masveida metienā un izplatīt Austrumos koncentrētajās karaspēka daļās topogrāfiskus materiālus par Angliju. Noteiktos rajonos Lamanša, Padekalē un Norvēģijas piekrastē steidzami izveido «aizliegtās joslas» — tur it kā esot «dislocētas» vācu raķešu baterijas.

Noslēpumu par drīzo uzbrukumu Padomju Savienībai glabā ļoti rūpīgi.

Šajā sakarībā prātā nāk kāda interesanta epizode. Nirnbergas tiesas prāvā pratināja propagandas ministrijas atbildīgo darbinieku Širmeisteru. Viņš pastāstīja, ka Gebelss atbalstījis Keiteļa un Jodla pūliņus maldināšanā. 1941. gada pavasarī hitleriskais propagandas ministrs sasaucis savu rokaspuišu apspriedi un teicis viņiem sekojošo:

— Mani kungi, es zinu, daudzi no jums domā, ka sāksim karu pret Krieviju. Man jums šodien jāteic, ka mēs karosim pret Angliju. Mēs atrodamies iebrukuma priekšvakarā. Lūdzu jūs saskaņot savu darbību ar šo faktu. Jūs, doktor Glasmeijer, organizējiet jaunus propagandas pasākumus pret Angliju.

Keitelis savukārt 1941. gada 2. martā sasauca plašu preses konferenci, kurā runāja Vācijas augstākās virspavēlniecības pārstāvis Bate. No viņa paziņojuma sīka atreferējuma, kas publicēts mūsu presē, redzams, cik ļoti viņš centās pierādīt, ka vācu virspavēlniecība nekad vairs neizdarīs Vilhelma II kļūdu, tas ir, nekaros divās frontēs. Bate nosauca karu divās frontēs par «traģisku», teica, ka tāds karš ir «slogs». Viņš atgādināja kauju pie Marnas, kad viss šķietami solīja Vācijai uzvaru, bet «krievu uzbrukums Austrumprūsijā to izjauca». Viņš teica, ka, divās frontēs karojot, vācu virspavēlniecība «aizvien lielākā mērā zaudēja … rīcības brīvību».

Bate gandrīz vai patētiski paziņoja, ka «krievi kara vēsturē nav pienācīgi novērtēti. Nekad pilnībā nav atzīti krievu karavīra, krievu miljonu armijas nopelni, bet tieši šī armija 1916. gadā izglāba Angliju un Franciju . . . Brusilova uzbrukums radīja nāves briesmas māsu armijai Austrumu frontē.»

Tagad, pēc divdesmit pieciem gadiem, lasot mūsu laikrakstos ziņojumu par šo preses konferenci, es izjutu sarūgtinājumu. Publicējot šādus materiālus bez jebkādiem komentāriem, mūsu prese neapšaubāmi noskaņoja padomju ļaudis uz mierīgu dzīvi. Un cik dārgi mums izmaksāja šis maldīgais miers!

1941. gada 6. jūnijā vācu ģenerālštābā notika viena no pēdējām apspriedēm par gaidāmo karagājienu. Keitelis nodeva apstiprināšanai kalendāro plānu par uzbrukuma operācijām pret Padomju Savienību. Pavisam maz bija palicis miera dienu. Mūsu militārie izlūki nepārtraukti sūta uz Maskavu satraucošus ziņojumus. Bet presē 13. jūnijā pēkšņi parādās tagad labi zināmais TASS paziņojums par hitleriskās Vācijas gluži godīgo attieksmi pret padomju un vācu neuzbrukšanas līgumu.

Sis paziņojums bija acīm redzams diplomātisks izmēģinājuma balons, lai izsauktu attiecīgu Vācijas atbildes reakciju.

Kā tad tā uz to reaģēja? Vienkārši atstāja TASS paziņojumu bez jebkādas atbildes. Vēl vairāk, acīm redzot, nebija vairs nekādas vajadzības turpināt maldināšanas manevrus. Keitelis, jādomā, būtu vienīgi varējis papildināt «ārzemju preses ziņojumus», uz kuriem atsaucās TASS, ar vēl vienu faktu: 1941. gada 14. jūnijā impērijas kancelejā Berlīnē notika apspriede par «Bar- barosas plānu», kur tika ziņoti materiāli par pēdējiem pasākumiem sakarā ar gatavošanos uzbrukumam.

22. jūnijā vācu karapūļi visāSf.rontē pārgāja uzbrukumā. Keitelis nepaspēj pārspraust karodziņus uz kartes. Viņš jau formē sapieru daļū, kurai Būs jāuzspridzina Kremlis. Visā drīzumā gaidāma Maskavas krišana.

Tajās dienās OKV štāba priekšnieks ar sajūsmu nodemonstrēja savu uzticību Hitleram. Viņš, tā teikt, izlūdzās piedošanu par agrākajām šaubām. Lieliska izdevība izrādīt fīreram savu dziļo pārliecību par Krievijas sagraušanu viņam radās 1941. gada 16. jūlijā. Sajā dienā Hitlera kliķe atkal bija pulcējusies vienkop, lai apspriestu jautājumu par padomju teritoriju pievienošanu Vācijai. Keitelis bija šīs apspriedes aktīvs dalībnieks. Taču tagad, Nirnbergā, sēžot uz apsūdzēto sola, viņš tikai drebinās, izlikdamies, ka pilnīgi aizmirsis šo jūlija apspriedi. Taču Rudenko atgādina:

—    Jus taču atceraties, tiesājamais Keiteli, ka jau toreiz, sešpadsmitajā jūlijā, bija ierosināts jautājums par Krimas, Baltijas, Pievolgas rajonu, Ukrainas, Baltkrievijas un citu apgabalu pievienošanu Vācijai?

Keitelis nodur acis. Nē, viņš neatceras, vai vispār piedalījies šajā apspriedē. Jā, liekas, piedalījies gan, tikai ne no paša sākuma, bijis kaut kur aizkavējies un atnācis, kad runa jau vairs nebijusi par to, kas interesē apsūdzētāja kungu.

—    Apsprieda jautājumu par kadriem, par noteiktām personām, par viņu iecelšanu . . .

Keitelis nejūt, ka šāda atrunāšanās viņu atmasko. Tātad viņš zinājis ne vien par plāniem šos apgabalus anek- sēt, bet arī to, ka tiem jau 1941. gada 16. jūlijā tika iecelti gubernatori.

HIMLERA MEISTARDARBS UN JODLA MELI

Tiklab Keitelis, kā arī Jodls itin labi saprata, cik smaga bija apsūdzība agresīvu karu gatavošanā un izraisīšanā. Tomēr būtu aplam domāt, ka visvairāk šie cilvēki baidījušies tikt apsūdzēti tieši agresijā. Karu izraisīšana kā nekā ir ļoti sarežģīts process, kurā piedalās viss valsts aparāts, un būtībā Nirnbergā nebija neviena tiesājamā, kam neinkriminētu arī šo noziegumu. Turklāt arī advokāti ņēmās gari un plaši skaidrot, ka neviens, sak, vēl nav pierādījis agresijas noziedzību.

Keiteli un Jodlu daudz vairāk satrauca cita apsūdzība. Apsūdzība, par ko vairs nevar teikt, ka tā ir strīdīga. Tā, par ko vairs nevar pūst miglu acīs.

Runa te ir par kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēcību. Te viss ir daudz skaidrāk un vienkāršāk. Sajā jautājumā nav Tautu Savienības rezolūciju, kuras advokāti var neatzīt, paziņojot, ka tās palikušas neratificētas. Nevar atsaukties arī uz Briana-Kelloga paktu, ko vieni dēvē par «miera rēgu visā pasaulē», bet citi idiliski nokrustījuši par «starptautisku skūpstu». Toties pastāv starptautiskas konvencijas, kas, līdzīgi kriminālkodeksiem, noteic, kāda karojošo valstu rīcība uzskatāma par starptautisko tiesību pārkāpumu, tas ir, par kara noziegumu …

Tikko apsūdzētāji pārgāja uz kara noziegumu izskatīšanu, Keitelis sāka justies tā, it kā viņš nedrošā laivā šūpotos bangojoša okeāna viļņos.

Vai Keitelis zināja, kas ir starptautiskās tiesības, kas ir Hāgas un Zenēvas konvencijas? Protams, zināja. Un neslēpa to no liesas, tāpat kā to neslēpa arī citi tiesājamie. Keitelis pat centās tiesai paskaidrot, ka mūsdienās jebkura karadarbība īstenībā saistīta ar kara likumu un paražu pārkāpšanu. Mūsdienu armijās iesauc daudzus miljonus cilvēku; vai tad varot katru no viņiem uzmanīt, lai neviens ātrās dusmās nenogalinātu kara gūstekni vai, iekārojis sveša mantu, neaplaupītu civiliedzīvotāju. Turklāt vispār atzīts, ka pašos pamatos mainījušies bruņotās cīņas apstākļi; un šie jaunie apstākļi, sak, paši par sevi neļaujot ievērot kara likumus un paražas. Konvencijas noliedz nogalināt vai ievainot civiliedzīvotājus. Taču pamēģiniet to panākt tagad, kad armijas apbruņotas ar bumbvedēju aviāciju un tālšāvēju artilēriju. Aviācija tagad pārnes karadarbību pāri karojošo armiju galvām, uzlido rūpnīcām un fabrikām, kas nereti izvietotas biezi apdzīvotās pilsētās. Vai gan šādos' apstākļos var izvairīties no civiliedzīvotāju iznīcināšanas? Un kas var apgalvot, ka valstij, kura ved totālu karu, karavīrs būtu bīstamāks nekā, teiksim, tēraudkausētājs, kas izgatavo bruņas tankiem? …

Ar tādiem «teorētiskiem» apsvērumiem vācu vērmahta vadītāji uzstājās, atbildot jjz apsūdzību jo smagos kara noziegumos. Viņi aizbildinājās arī ar to, ka jau karos, kas notikuši pirms hitleriskās agresijas, tāpat tikuši pārkāpti noteiktie likumi un paražas.

Taču Keitelis varētu palielīties, ka OKV štābs viņa vadībā ienesis kara vešanas likumu un paražu pārkāpumos kaut ko principiāli jaunu. Viņš padarīja šos pārkāpumus par pašas valsts organizētiem pasākumiem. Kā jau teikts, Keitelis ne sevišķi aktīvi iejaucās operāciju plānošanā — tas bija uzdots Jodlam, Varlimontam un citiem. Keiteļa galvenais uzdevums bija izstrādāt tādu kara vešanas metožu sistēmu, kura nodrošinātu agresijas noziedzīgo militāri politisko mērķu īstenošanu. Šajā jomā Keitelis bija nepārspējams.

Tas, kas sācis kalpot Hitleram, nevarēja nesekot viņa galvenajiem principiem un idejām. Keitelis labi zināja, ka Hitlera prasība bija «izkopt cilvēku iznīcināšanas tehniku». Viņš bija arī tas, kas izdomāja drausmīgo vārdu «atcilvēkošana». Keitelis nebija teorētiķis ne militārajā, nedz politikas jomā, taču tas ari nebija vajadzīgs, lai saprastu, ka «atcilvēkošanas» sistēma izriet no vācu fašisma rasu doktrīnas. Keitelim ne vienreiz vien gadījās piedalīties pilnīgi slepenās apspriedēs, kur Hitlers klāstīja savu programmu: dažas tautas — poļi, čehi, ebreji — vispār jāiznīcina, citas — jāsamazina bioloģiski. OKV štāba priekšnieks labi zināja, ka izstrādāts Austrumu plāns («Plan Ost»), kas paredzēja trīsdesmit miljonu padomju pilsoņu fizisko iznīcināšanu. Hitlers neslēpa savus nodomus pārvērst par Vācijas kolonijām vairākas Eiropas zemes, ieskaitot, protams, arī Padomju Savienību.

To visu izpratis, Keitelis ķeras pie darba: viņš izstrādā veselu virkni kara vēsturē vēl nepieredzētu asiņainu pavēļu. Jodls plāno stratēģiskās operācijas, viņš — kara noziegumus.

Jau 1941. gada martā OKV štābs sagatavoja pavēli par padomju kara gūstekņu masveida iznīcināšanu. 12. maijā šo baismīgo dokumentu papildināja pavēle par komisāriem, paredzot itin visu Padomju Armijas politisko darbinieku iznīcināšanu.

Pat vērmahta ierindas kareivim bija skaidrs, ka viņam uzdod pastrādāt noziegumus, par kuriem, iespējams, vēlāk būs jāatbild. Labi to apzinādamies, Keitelis 1941. gada 13. maijā tālredzīgi paraksta jaunu pavēli, kas aizliedz saukt pie atbildības vērmahta karavīrus par jebkādiem, pat noziedzīgiem kara vešanas likumu un paražu pārkāpumiem.

Kā gan var attaisnot šādas pavēles? Ne vien samērā aprobežotais Keitelis, bet arī slīpētais Jodls nevarēja atbildēt uz šo jautājumu.

Nirnbergas tiesas zālē tiek demonstrēta filma par nacistu zvērībām.

Nē, nē, par to vērmahts, protams, nekā nav zinājis! Ar visām šīm akcijām Keitelim un Jodlam nav nekāda sakara …

Tas nenozīmē, ka Keitelis un Jodls noliegtu faktus. Viņi nestrīdas: iespējams, ka patiešām bijušas osven- cimas un maidanekas, kur gājuši bojā miljoniem cilvēku. Taču ticiet, tiesnešu kungi, karavīri par to ne tikai nebija informēti, bet neko tādu nevarēja pat iedomāties.

Jodls tiesas prāvā sacīja:

— Saglabāt noslēpumu par ebreju iznīcināšanu un visiem notikumiem koncentrācijas nometnēs bija Him- lera meistardarbs faktu slēpšanā un krāpšanā. Mums, karavīriem, viņš rādīja fotoattēlus un stāstīja par dārziem un dārzu kultūrām, kas augot Dahavā, Varšavas geto teritorijā, Terezinā. Sī informācija radīja karavīru vidū iespaidu, ka visas koncentrācijas nometnes un geto ir dziļi humāni institūti .. .

Gribu atkārtot: bijušais operatīvās vadības štāba priekšnieks neatkarīgi no viņa morālajām īpašībām neapšaubāmi bija gudrs cilvēks. Jo vairāk mani pārsteidza šie vārdi. Kā var runāt šādas lietas Starptautiskajā Tribunālā, kur apsūdzētāju rīcībā bija, burtiski, tonnām dokumentu, kas pilnīgi skaidri pierādīja neapstrīdamo faktu, ka Himlers nepavisam nedomāja radīt «meistardarbu», lai slēptu faktus no … Keiteļa un Jodla!

Vakarā, pēc tam kad tiesas zālē bija demonstrēta dokumentāla kinofilma par nacistu zvērībām, doktors Džil- berts kārtējo reizi apmeklēja Keiteli. OKV štāba priekšnieks ēda vakariņas savā kamerā.

— Tas ir briesmīgi, doktor! — teica Keitelis. — To redzot, man ir kauns, ka esmu vācietis.

Un Keitelis sāka Džilbertam dedzīgi pierādīt, ka vācu ģeneralitātei ar to nav nekāda saka?^. Nē, Keitelis neapstrīdēja, ka filma ir dokumentāli patiesa. Un vispār viss, ko šeit stāsta par SS un gestapo, tas viss ir pareizi. Tās taču bijušas sātana iestādījumi. Ja gribat zināt, tad viņam, Keitelim, nav nekādu pretenziju ne pret izmeklētāju, ne pret prokuroriem, ne pret tiesnešiem. Viņš sen jau atradis no tik normālas tiesas, no tādas objektivitātes. Taču, neskatoties uz to, viņam te, Nirnbergā, vienā ziņā nodarīta liela pārestība, nosēdinot viņu līdzās Kaltenbrunneram, šim elles izdzimumam, šim dzīvajam Osvencimas un Dahavas simbolam! Keitelis lūdz ticēt, ka tas neesot bijis teatrāls žests, kad viņš, pirmoreiz parādoties uz apsūdzēto sola Kaltenbrunneram, bija novērsies no tā un atteicies tam roku sniegt. Tā bijusi dabiska reakcija, jo citādi nevarējis rikoties cildenu tradīciju cilvēks, kas negrib aptraipīt savu reputāciju, pieskaroties bendem .. .

Tādus kumēdiņus spēlēja vācu vērmahta vadītāji. Taču ne ilgi. Prokurori diezgan viegli parādīja tiesai viņu īsto seju.

«Austrumu plāns» paredzēja trīsdesmit miljonu padomju pilsoņu iznīcināšanu, nerunājot nemaz par visas ebreju tautas nobendēšanu. Kam tad konkrēti bija jārealizē šī nāves programma? Tāds jautājums visos sīkumos lika apspriests sarunās starp OKV un impērijas galveno drošības pārvaldi, tas ir, tieši starp tām iestādēm, kuru vadītāji nu sēdēja viens otram blakus uz Nirnbergas apsūdzēto sola. OKV vārdā sarunas veda ģenerālkvartīrmeistars Vāgners, bet valsts galvenās drošības pārvaldes vārdā — tās toreizējais priekšnieks Heidrihs, kuru vēlāk nomainīja Kaltenbrunners.

Keitelim un Jodlam nebija visai labi ap dūšu, kad Starptautiskais Tribunāls sāka visos sīkumos noskaidrot, kāds saturs ir šim nolīgumam, ko noslēdza tieši divas nedēļas pirms uzbrukuma Padomju Savienībai. Tajā bija paredzēts, ka armijas pavēlniecība, būdama informēta par armijām un korpusiem piekomandējamo einzacgrupu un einzackomandu izveidošanu, apņemas sadarboties ar tām padomju iedzīvotāju masveida iznīcināšanā. Toreiz Keitelis, acīm redzot, nebaidījās «aptraipīt savu reputāciju», sadarbojoties ar bendēm.

Un atkal nepatikšanas: tiesa pratina redzamo SS ierēdni Olendorfu. Kā lasītājam jau zināms, viņš vadīja einzacgrupu «D» Ukrainas dienvidos, kura paspēja nobendēt 90 000 padomju cilvēku. Olendorfs atzīmēja, ka vērmahta pavēlniecība ļoti lojāli sadarbojusies ar viņu. Kopējā darbā viņam, Olendorfam, ar 11. armijas pavēlnieku Manšteinu izveidojušās draudzīgas attiecības. Olendorfs uzskatīja par vajadzīgu paziņot, ka viņš augstu cienot feldmaršalu un, piemēram, izrādījis viņam lielu uzmanību, apmierinot Manšteina lūgumu nerīkot cilvēku masveida apšaušanu tuvāk par divsimt kilometriem no 11. armijas štāba mītnes. Olendorfs rēķinājās ar tādām pavēlnieka dīvainībām, bet tas savukārt neatteicās pieņemt no einzacgrupām simtiem pulksteņu un dāvināt tos saviem virsniekiem. Manšteins deva Olendorfam šāvējus, bet Olendorfs kārtīgi piegādāja Manšteinam pulksteņus un citas nošautajiem nolaupītas vērtslietas. Bijušais feldmaršals būtībā pats to atzina savās liecībās. Abi šie marodieri bija vienā maisā bāžami.

Keitelis varēja runāt par «SS cūkām». Jodls varēja joprojām gari un plaši stāstīt par Himlera ««meistardarbu» faktu slēpšanā un krāpšanā». Tomēr abi vērmahta vadītāji bija, tā sakot, notverti nozieguma vietā. Un šim pirmajam jūtamajam triecienam, ko saņēma nacistiskie militārie vadītāji, ar aizvien pieaugošu spēku drīz sekoja citi.

Keitelim uzrāda pavēli ar draudīgo nosaukumu «Tumsa un migla», par kuru daudziem bija jāsamaksā ar savu dzīvību. Lai iedvestu bailes okupēto teritoriju iedzīvotājiem, pavēlē bija paredzēts slepeni izvest vīriešus un sievietes uz Vāciju, kur viņus pakļāva necilvēcīgiem apstākļiem un pēdīgi nolēma bojā ejai nāves nometnēs. Pajautājiet Keitelim, kāds sakars šim barbariskajam dokumentam ar totālā kara doktrīnu, ar to, ka «masveida upuri karā kļūst nenovēršami kara tehnikas progresa dēļ»? Viņš nespēs atbildēt. Bet kāpēc tad Keitelis — cildenu tradīciju cilvēks — parakstīja tik bargu spriedumu simtiem tūkstošu nevainīgu cilvēku?

Keitelis atzīst, ka sapratis šīs pavēles noziedzīgo raksturu. Viņš pat esot aizturējis tās, izdošanu.

—   Tomēr visas manas pūles tkja nesekmīgas, — piebilst Keitelis. — Man pat draudēja"^…

Tad, lūk, kā tas notika īstenībā: keitelis rīkojās, baidīdamies no draudiem! Bet kas tie bija par draudiem? Varbūt viņam arī draudēja nāve, koncentrācijas nometne vai vismaz padzīšana no amata? Nekā tamlīdzīga.

—    Man draudēja, — saka Keitelis, — ka tādā gadījumā šīs pavēles sastādīšana tiks uzdota tieslietu ministram.

Patiešām, cik briesmīgi draudi! Keitelis riskē zaudēt fīrera uzticību. Bet saglabāt to ir tik vienkārši — tikai jāparaksta pavēle «Nacht un Nebel» («Tumsa un migla»). Un, ilgi nedomājot, viņš to paraksta.

Nobendēti simtiem tūkstošu cilvēku. Nu un tad? Toties Keitelis joprojām saglabājis labas attiecības ar fīreru.

Tā Keitelis domāja tolaik. Bet smagi tas viss vērsās pret viņu Nirnbergā.

1939. gada oktobris. Nupat nodārdējušas pēdējās vērmahta zalves izmocītajā polu zemē. Keitelis runā ar Hitleru. Viņš izteic fīreram savus apsvērumus sakarā ar vēlamo okupācijas politiku Polijā.

Un atkal Starptautiskā Tribunāla rīcībā diemžēl ir sarunas stenogramma. Tur atrodami šādi vārdi:

«Nedrīkst pieļaut, lai polu inteliģence kļūtu par vadošo šķiru: dzīves līmenim šajā zemē jābūt zemam. Mēs gribam izvest no turienes darbaspēku.»

Keitelis runā ar Hitleru par masveida izrēķināšanos ar poļu inteliģenci, par tās visredzamāko pārstāvju nošaušanu. Poļu tauta jāatstāj bez intelektuālas vadības.

Tiesājamais nevar noliegt, ka stenogramma ir autentiska, tomēr visādi cenšas izkļūt no neērtā stāvokļa. Viņš aizbildinās, ka tās visas esot Hitlera, nevis viņa domas un ka vērmahts par tām nekā nav zinājis. Bet tūlīt Keitelis atkal saņem kārtējo triecienu: apsūdzētājs jautā, vai viņš tolaik ticies ar admirāli Kanarisu. Jā, protams, viņš ticies. Pēc tam apsūdzētājs paziņo, ka viņa rīcībā ir kādas Keiteļa un Kanarisa sarunas pieraksts. Izrādās, ka Kanariss toreiz informējis OKV štāba priekšnieku par Polijas iedzīvotāju masveida apšaušanu, par poļu inteliģences pārstāvju iznīcināšanu. Viņš, protams, to pateica vēsi, neizjuzdams ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Taču, būdams pietiekami gudrs cilvēks un labi orientēdamies starptautisko tiesību jautājumos, Vācijas militārā izlūkdienesta vadītājs toreiz izteica bažas, ka «pasaule kādreiz sauks vērmahtu, šo notikumu aculiecinieku, pie atbildības par to».

Un, lūk, padomju prokurors uzrāda Keitelim «Rīkojumu par kara tiesu piekritību «Barbarosas» rajonā un par karaspēka ārkārtējo rīcību». Šis rīkojums, ko OKV štāba priekšnieks parakstīja sešas nedēļas pirms uzbrukuma Padomju Savienībai, uzdod maksimāli nežēlīgi izrēķināties ar padomju civiliedzīvotājiem. Bet te, lūk, vēl viens dokuments, kas apliecina Keiteļa rūpes, lai hitleriskā programma tiktu jo rūpīgi izpildīta. Rudenko nolasa 1941. gada 16. septembrī datētu OKV pavēli. Tur jau skaidri un gaiši pateikts, ka «cilvēka dzīvībai Austrumos nav nekādas vērtības». Keitelis, kas tik ļoti centās pārliecināt tiesu, ka «vērmahtam ar to nav nekāda sakara», šajā pavēlē prasa:

«Viena vācu kareivja dzīvība šādos gadījumos jāatmaksā ar nāves sodu 50—100 komunistiem. Nāves soda izpildīšanas veidam jābūt tādam, kas pastiprina iebiedēšanu.»

Varbūt Keitelis neatceras šo pavēli vai vispār atsakās no tās? Nekā tamlīdzīga! Keitelis vienīgi strīdas par skaitļiem. Lūk, izvilkums no tiesas sēdes stenogrammas.

«Keitelis. Es šo pavēli parakstīju, tomēr skaitļi, kas tur minēti, ir personiski grozījumi, ko izdarījis pats Hitlers.

Rudenko. Bet kādus skaitļus jūs ieteicāt Hitleram?

Keitelis. Pieci līdz desmit cilvēki. Tas ir skaitlis, ko biju norādījis oriģinālā.

Rudenko. Iznāk, ka jums ar Hitleru bijušas nesaskaņas tikai skaitju ziņā, nevis par būtību?

Keitelis. Doma bija tāda, ka iebiedēšanas efekta labad par viena vācu kareivja dzīvību jāprasa vairākas cilvēku dzīvības …»

Tā pakāpeniski, nespēdama turēties pretī neapšaubāmiem dokumentiem un pierādījumiem, sabruka Keiteļa aizstāvēšanās pozīcija. Reizē ar to sabruka vācu militārisma aizstāvju pozīcija vispār, izgāzās viņu mēģinājumi atbildību par pastrādātajām zvērībām uzvelt jaunajiem apstākļiem, kas izveidojošies sakarā ar kara tehnikas attīstību.

Neveiksmi cieta arī cita «aizstāvēšanās taktika». Kādu laiku jau varēja runāt, ka «visos noziegumos vainīgi SS un gestapo», bet «vērmahtam ar tiem nav nekāda sakara». Taču, kad dokumenti, kas pierādīja OKV un paša Keiteļa vainu, sāka birt kā no pārpilnības raga, tad Keitelis aizvien biežāk meklēja glābiņu primitīvajā standarta frāzē par padoto, kas tikai izpilda priekšnieka pavēles. Viņš apgalvoja, ka nacionālsociālistiskajā Vācijā visaugstākais princips bijis «fīrera princips», bezierunu paklausība pavēlei. Sajā nostājā nav nekā jauna. Jau Imanuels Kants pasludinājis augstākā pienākuma principu. Keitelis apgalvo, ka paklausība, akla paklausība, kļuvusi par vācu tautas nacionālu iezīmi. Vai gan pasaule vēl nav pārliecinājusies, ka vāciešus neinteresē, kādam mērķim, labam vai ļaunam, veltīts viņu darbs?

Ar šo prātojumu Keitelis gribēja tiesu pārliecināt, ka viņš, tāpat kā visi pārējie vācieši, tikai uzticīgi kalpojis savam pavēlniekam Ādolfam Hitleram. Viņš nestrīdējās un bija ar mieru atzīt, ka varbūt bija labi kalpojis ļaunam mērķim. Viņš bez ierunām izpildījis pavēles, darījis to pat tad, kad uzdevums būtībā bijis pretrunā ar viņa — Keiteļa pārliecību. Pavēle paliek pavēle — tas ir senā karavīru ģimenē auguša virsnieka augstākais goda kodekss. Cik žēl, ka nevar uzaicināt kā ekspertu Kēnigsbergas filozofu!

— Es neko citu nedarīju, kā vienīgi noformēju Hitlera rakstiskos rīkojumus, — atbild Keitelis uz padomju prokurora jautājumu par OKV direktīvu, kas paredzēja Dienvidslāvijas kā valsts faktisku iznīcināšanu.

—    Tā bija pavēle, ko man deva Hitlers. Hitlers deva šo pavēli man, un es to parakstīju, — ietiepīgi atkārto vienu un to pašu bijušais feldmaršals, runādams par pavēli, kas vācu virsniekiem deva tiesības bez tiesas un izmeklēšanas nošaut «aizdomīgus» padomju pilsoņus.

—    Es tikai nodevu tālāk no fīrera saņemtos rīkojumus, — viņš atkal maļ to pašu, kad R. Rudenko pierāda, ka viņš bijis Gēringa līdzdalībnieks, izdodot direktīvas par okupēto PSRS rajonu ekonomikas izlaupīšanu.

Bet varbūt Keitelim tomēr bija jāizlemj kādi jautājumi arī patstāvīgi, bez Hitlera sankcijas? Keitelis berzē pieri, viņš «godīgi» cenšas atcerēties, bet diemžēl velti.

Tad viņam atkal palīgā steidzas apsūdzētāji. Visu- • pirms viņi atgādina, ka vietējie nacistu satrapi, rodoties šaubām par pielietojamo izrēķināšanās metožu izvēli, vienmēr griezušies pie viņa, Keiteļa. Bet feldmaršals uz viņu iesniegumiem rakstījis savas rezolūcijas. To bija daudz. Bet tāda jau nu ir Imanuela Kanta cienītāja daba, ka viņš savas pašrocīgās rezolūcijas aizmirsa, tikko bija paguvusi nožūt tinte uz papīra. Tiesā Keitelim nolasīja dažas no tām, un viņš pavisam nokāra galvu. Tāpat kā Gērings, bijušais OKV štāba priekšnieks sāka runāt, ka daudzas rezolūcijas rakstītas «īslaicīga uzbudinājuma» apstākļos. Taču ne Gērings, ne Keitelis nevarēja minēt nevienu gadījumu, kad viņi «īslaicīga uzbudinājuma» apstākļos būtu izdarījuši kaut ko labu.

Keiteļa rezolūcijas varēja rakstīt tikai cilvēks, kas bija simtprocentīgi pārliecināts, ka kara laime viņu nekad nepametīs. Ja jau par tām kādreiz uzzinās sabiedrība, tad varbūt vienīgi vērmahta slavas muzejā. Tur saglabās mūžos dokumentus, kas liecinās par Vilhelma Keiteļa nelokāmo principialitāti un ārkārtējo enerģiju cīņā par uzvaru.

Taču kara laime diemžēl novērsās no Keiteļa, un vērmahta slavas muzeja vietā viņš kopā ar savām rezolūcijām nokļuva mūžīga negoda muzejā.

… Padomju-vācu frontē padomju karaspēka sastāvā pret vācu fašismu karo franču eskadriļa «Normandija- Nemuna». Franču lidotāji cīnās pašaizliedzīgi, apzinādamies, ka tā ir cīņa par viņu dzimtenes brīvību un neatkarību. Keitelis šiem franču puišiem nevar «piekļūt». Bet viņš zina, ka lidotāju tēvi un mātes, to radinieki dzīvo okupētajā teritorijā, un viņš raksta vienu no savām slavenajām rezolūcijām: sākt rūpīgu izmeklēšanu «attiecībā uz to. franču radiniekiem, kas karo krievu pusē». Tas pats Keitelis, kas Nirnbergā esesiešus saukāja par «netīrām cūkām», uzdod Francijas okupācijas karaspēka pavēlniekam piedalīties antifašistu ģimeņu vajāšanā, saskaņojot savu darbību ar SS un policijas orgāniem. Angļu prokurors sers Deivids Maksvels-Faifs nolasa Keitelim šo pavēli un jautā:

—    Vai jūs, tiesājamais, varal^ iedomāties lielākas šausmas par nežēlīgajām represijārft-pret jaunekļa māti, kurš kopā ar sabiedrotajiem cīnās pār sāvū dzimteni? Vai varat iedomāties kaut ko vēl šausmīgāku?

Keitelis bridi klusē, pēc tam atbild:

—    Varu iedomāties lielāku traģēdiju. Pats esmu zaudējis dēlus kaujas laukā.

Apsūdzētājs pārtrauc šo Keiteļa mēģinājumu izvairīties no atbildes:

—    Jūs uzskatāt par labāku runāt par citu jautājumu. Dēlu bojā eja karā ir šausmīga traģēdija. Vērsties ar bargām represijām pret māti, kuras dēls grib cīnīties savas dzimtenes sabiedroto pusē, ir patiesi necilvēcīga rīcība. Pirmais ir traģēdija, otrais — cietsirdības galējā robeža.

Apsūdzētājs dod Keitelim ieskatam vēl vienu dokumentu. Keitelis apskatās, kāds paraksts ir dokumenta beigās. To ir parakstījis Terbovens, vācu vietvaldis Norvēģijā.

Vai tad tiešām viņš arī tam rakstījis kaut ko tādu, kas būtu Nirnbergas liesas ievērības cienīgs? Jā, ir rakstījis. Terbovens ziņo uz Berlīni, ka saņēmis Keiteļa telegrammu ar prasību «izdot dekrētu, kurā jānorāda, ka attiecīgās grupas locekļiem un, ja vajadzīgs, arī radiniekiem jāatbild par attiecīgajā rajonā izdarītiem diversijas aktiem». Un Terbovens ziņo, ka, pēc viņa domām, par vislabāko un būtībā vienīgo atbildības veidu aizdomīgajiem un viņu radiniekiem uzskatāms nāves sods.

Apsūdzētājs pievērš tiesājamā uzmanību viņa rezolūcijai: «Jā. Tas ir labāk. Keitelis.» Terbovens saņēma to, kas viņam bija vajadzīgs, — OKV štāba priekšnieka piekrišanu «aizdomīgo» nošaušanai bez tiesas un izmeklēšanas. Tagad varēja nošaut ne tikvien patriotus, kas veda partizāņu karu, bet arī viņu radiniekus.

Neapstrīdamu pierādījumu piespiests pie sienas, Keitelis atzīst:

—    Šo piezīmi es rakstīju.

Viņš nemīlēja vārdu «rezolūcija». Daudz labāk viņam patika nevainīgais vārds «piezīme» . . .

Keitelis labi zināja, ka starptautiskās tiesības prasa humāni izturēties pret kara gūstekņiem, ka tās noliedz viņus nogalināt, ņirgāties par viņiem. Taču 1941. gada 8. septembrī Keitelis parakstīja jaunu pavēli par padomju kara gūstekņu masveida iznīcināšanu. Gigantiskais noziegumu vēriens, kas bija paredzēts šajā pavēlē, biedēja pat Vācijas militārā izlūkdienesta priekšnieku admirāli Kanarisu. Admirālis baidās, ka, atbildot uz šiem noziegumiem, pretinieks varētu līdzīgi apieties ar vācu kara gūstekņiem. Kanariss raksta Keitelim, ka, sākot ar XVIII gadsimtu, vispārējie starptautisko tiesību principi par izturēšanos pret kara gūstekņiem «nodibinājušies pakāpeniski, pamatojoties uz atzinumu, ka atrašanās gūstā uzskatāma nevis par atriebību vai sodu, bet gan tikai par preventīvu ieslodzījumu ar vienīgo mērķi aizkavēt kara gūstekņa tālāku piedalīšanos kara darbībā. Šis princips attīstījās saskaņā ar visās armijās atzīto uzskatu, ka nogalināt neaizsargātus cilvēkus vai nodarīt viņiem kādu jaunumu ir pretrunā ar kara vešanas tradīcijām . . . Klāt pieliktie rīkojumi par to, kā jāizturas pret padomju kara gūstekņiem, paiņatojas uz diametrāli pretēju uzskatu.»

Keitelis arī uz šī dokumenta uzrakstīja attiecīgu «piezīmi».

«Iebildumi izriet no idejas par bruņniecisko kara vešanas metodi. Tas nozīmē graut mūsu ideoloģiju. Tāpēc es šiem soda mēriem piekrītu un tos atbalstu.»

Uzrādīdams tiesai augstāk citētos dokumentus, R. Rudenko griežas pie Keiteļa:

—    Es jautāju jums sakarā ar šo rezolūciju, tiesājamais Keiteli, saukts feldmaršals, kas ne vienreiz vien te, Tribunālā, sevi par karavīru esat dēvējis, vai jūs ar savu asiņaino rezolūciju tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada septembrī apstiprinājāt un sankcionējāt vācu gūstā kritušo neapbruņoto kareivju nogalināšanu? Vai tas tā ir?

Keitelis ilgi klusē. Šajā gadījumā viņš pat nevar aizbildināties ar «augstāko pienākumu», ar Hitlera pavēli. Viņam nekas cits neatliek kā paziņot:

— Es parakstīju abas pavēles un par to esmu atbildīgs atbilstoši manam ieņemamajam amatam. Es ņemu šo atbildību uz sevi.

Atkal, jau kuro reizi, zūd iedomātais bruņinieka tērps, un tiesas priekšā stāv nevis «Nībelungu Dziesmas» varonis, ko centās tēlot bijušais feldmaršals, bet gan niecīgs cilvēciņš, kurš bez Sirdsapziņas pārmetumiem apmainījis virsnieka godu prH nacistiskās partijas zelta nozīmi.

Ierindas kareivis var dažreiz aizbildināties, ka viņš, izpildot priekšnieka pavēli, nav apzinājies savas rīcības noziedzīgo raksturu. Bet kādas gan tiesības uzstāties ar tādiem paziņojumiem bija Keitelim un Jodlam?! Vai tad viņi, atrazdamies militārās hierarhijas pašā virsotnē, nespēja izprast Hitlera pavēļu jēgu?

Apsūdzētāji nolēma viņiem atgādināt 1940. gadā izdotā Vācijas militārā kriminālkodeksa 47. pantu, kas paredz sodu gan tam, kas izdara noziegumu, gan ari viņa līdzdalībniekam, ja tas apzinās pavēles noziedzīgo raksturu vai pārkāpis savas varas robežas.

Tam sekoja vēl viens atgādinājums: hitleriskās Vācijas barveži, ja tas viņiem bija izdevīgi, paši kategoriski atteicās atzīt «pavēles izpildīšanu» par attaisnojumu jebkādai karaspēka rīcībai. Viņi par to vēl nerunāja 1940. gadā, kad viņu aviācija, izmantojot savu nospiedošo pārākumu gaisā, rīkoja bandītiskus uzlidojumus mierīgām Eiropas pilsētām. Gērings un Keitelis ar neslēptu gandarījumu berzēja rokas, lasot ziņojumus par desmitiem pilsētu un daudzu tūkstošu civiliedzīvotāju iznīcināšanu. Varšava un Belgrada, Roterdama un Londona dabūja izjust hitlerisko gaisa kara spēku noziedzīgo rīcību. Angļu pilsēta Koventrija tika pilnīgi noslaucīta no zemes virsas, un nacistiskie kara noziedznieki laida apgrozībā jaunu baismu vārdu — «koven- trēt».

Taču pienāca 1944. gads. Vācu aviācija zaudēja hegemoniju gaisā. Par spīti Gēringa solījumiem (neielaist ienaidnieka aviāciju Vācijas debesīs), simtiem amerikāņu un angļu lidmašīnu dienu un nakti bombardē Vācijas pilsētas. Keitelis un Gērings bija bezspēcīgi dot efektīvu pretsparu šiem totālajiem uzlidojumiem. Un tad palīgā atsteidzās Gebelss. 1944. gada 28. maijā laikraksts «Vdlkischer Beobachler» publicēja viņa rakstu, kurā viņš izgāza savas dusmas uz amerikāņu lidotājiem, kas bombardēja vācu pilsētas. Attaisnojot mežonīgo izrēķināšanos ar šo uzlidojumu dalībniekiem, kas bija krituši gūstā, Gebelss rakstīja:

«Lidotāji nevar aizbildināties, ka viņi, būdami karavīri, paklausījuši pavēlei. Neviens kara likums neparedz kareivja atbrīvošanu no soda par neģēlīgiem noziegumiem, kas pastrādāti, aizbildinoties ar priekšnieka pavēli, ja šī pavēle ir pilnīgā pretrunā ar visiem humanitātes likumiem un visām starptautiskajām kara vešanas paražām.»

Dzirdēdams šos argumentus, Keitelis, acīm redzot, aizvien vairāk apzinās, cik veltīgi ir mēģinājumi balstīties uz postulātu par «augstāko pienākumu». Jādomā, ka arī Kēnigsbergas filozofu nez vai apmierinātu tāds viņa mācības skaidrotājs kā Keitelis, jo Kanta «kategoriskais imperatīvs» prasīja no katra cilvēka tādas izturēšanās normas, kādas tas pats bija gatavs ievērot. Tā arī bija Kanta maksima. Taču Keitelis bija tālu no šīs maksimas. Vēl tālāk no tās bija Gebelss.

Un tagad seko pēdējais trieciens: viens no apsūdzētājiem atkal atsauc Keiteļa atmiņā 1944. gada notikumus.

Sazvērestība pret Hitleru cieta neveiksmi. Sazvērnieki, kuru vidū ir ne mazums ģenerāļu, nodoti tā dēvētajai «tautas tiesai». Daži no viņiem cenšas glābt savu dzīvību, aizbildinoties ar to, ka rīkojušies pēc augstākstāvošo priekšnieku pavēles. Galvenais hitleriešu tiesnesis Freislers plosās trakās dusmās, triec dūres pret galdu (tas viss fiksēts īpaši uzņemtā filmā) un, griezdamies pie tiesājamiem, kliedz:

— Kas devis jums tiesības slēpties aiz pavēles, lai izvairītos no atbildības par nedzirdētiem noziegumiem, par sazvērestību pret valsts galvu? Nekāda pavēle neattaisno smagus noziegumus.

Tieši Hitlers apstiprināja tiesas spriedumu, kas atzina, ka aizbildināšanās ar pavēli nav uzskatāma par attaisnošanas motīvu.

Jā, gaužām slikts kļuva Keiteļa stāvoklis pēc šī atgādinājuma. Nelīdzēja spriedelējumi, ka akla paklausība pavēlēm esot «vāciešu nacionāla iezīme», kaut arī nepatīkama, tomēr neizdzēšama viņu rakstura īpašība. Jau Johans Volfgangs Gēte ar sašutumu kritizējis vācu filistru, ka «viņš bez ierunām pakļaujas jebkuram neprātīgam nelietim, kas apelē pie viņa zemiskajiem instinktiem, veicina viņu sliktas īpašības un viņu māca nacionālismu pielīdzināt fctošķirtībai un cietsirdībai».

Keitelis beidzot saprata, ka viņa aizbildināšanās ar «pavēli no augšas» ir pilnīgi izgāzusies. Neviens netic, ka cilvēks, kas ieņēmis tik augstu amatu, patiešām butu bijis atkarīgs tikai no «pavēles no augšas».

Un tad Keitelis ar Jodlu ķeras pie jauna avantūristiska paņēmiena. Protams, to izdomāja Jodls. Viņš pirmais paziņo Nirnbergas Tribunālam: viņš un Keitelis, protams, sapratuši, ka Hitlers liek tiem izpildīt necilvēcīgas, noziedzīgas pavēles, tāpēc viņi sākuši piekopt veikli maskētu sabotāžu. Kā tā izpaudās? Lūk, kā: parakstot tādas pavēles kopā ar Hitleru, tiklab Keitelis, kā arī Jodls likuši vietējiem komandieriem noprast, ka viņi personiski nepastāvēs uz šo pavēļu izpildīšanu. Šajā nolūkā tekstā ierakstītas nosacītas frāzes, piemēram, — «Saskaņā ar fīrera rūpīgi pārdomātajiem apsvērumiem» vai «Klāt pieliktās direktīvas atbilst fīrera domām».

Nevar teikt, ka šī versija būtu sevišķi pārliecinoša. Tomēr doktoram Neltem jaunā doma iepatikās. Savā aizstāvēšanas runā viņš teica:

— Tādas vēstules saņēmēji zināja, ka tā atkal ir fīrera pavēle, no kuras nevar izvairīties, bet no formulējuma viņi secināja, ka šī pavēle izpildāma iespējami mīksti.

Taču nedz advokāts, nedz viņa klienti nevarēja pierādīt, ka «nosacītās frāzes» būtu kaut cik aizkavējušas vai mīkstinājušas noziedzīgo un nežēlīgo pavēļu iedarbību.

BENDE HUMĀNISTA LOMA

Pirms neilga laika man gadījās izlasīt grāmatu «Liktenīgie lēmumi», kurā sakopotas vairāku vācu ģenerāļu atmiņas par otro pasaules karu.

Mūsdienās, kad bundesvēra kareivji rīko apmācības Anglijā un Francijā, kad turpinās mēģinājumi izveidot apvienotus NATO kodolspēkus, noteiktas aprindas Rietumos uzskata par visai svarīgu uzdevumu izdzēst no tautu atmiņas hitleriskā vērmahta un tā pavēlnieku noziegumus.

Sim mērķim tad arī kalpo tādi opusi kā «Liktenīgie lēmumi». Tajā daudz runāts par kara ētiku: ja vērmahts Austrumos šad tad arī pārkāpis kara ētikas normas, tad toties Rietumos tas karojis tikpat galanti kā bruņinieku laikos. Taču fakti, ko Nirnbergas prokurori uzrādīja Keitelim un Jodlam, pilnīgi apgāž tādus apgalvojumus. Lūk, viens no šiem faktiem.

Hitleriskā koncentrācijas nometne Saganā. Starp ieslodzītajiem ir arī grupa gūstā kritušu angļu lidotāju. Dzīves apstākļi nometnē ir drausmīgi. Katru dienu nāve, nāve un atkal nāve. Drosmīgie lidotāji nolemj bēgt. Šai nolūkā viņi, sargposteņu nepamanīti, īsā laikā izrok 99 ejas, kas ved no nometnes teritorijas uz āru. Tas bija titānisks darbs, ko izdevās pabeigt 1944. gada martā. Aizbēga 80 angļu lidotāju.

Par kara gūstekņu izbēgšanu nometnes vadība ziņoja uz Berlīni. Impērijas kriminālpolicija izsludināja vispārēju trauksmi. Tvarstīšanu organizēja visās Vācijas malās, un rezultātā visus izbēgušos angļu virsniekus, izņemot trīs, aizturēja. Lielāko bēgļu grupu notvēra Silēzijā. Daži jau bija paspējuši aiziet līdz Ķīlei un Strasburgai. Iekaltus važās, jo stingri apsargātus, angļus nogādāja Gerlicas cietumā.

Keitelis steidzami sasauca apspriedi. Viņš gatavojās rīkoties ļoti stingri, tik stingri, ka daži viņa padotie, baidīdamies no iespējamās atbildības, izteica šaubas, vai ir vērts iejaukties tik bīstamā lietā. Keitelis pastāvēja uz savu:

— Mani kungi, jebkāda bēgšana jāizbeidz. Mums jārāda piemērs. Mums jārīkojas stingri jo stingri. Varu jums tikai teikt, ka personas, kas izbēga no nometnes,

Liecības sniedz Guderians.

Pirms pratināšanas. Keitelis konsultējas ar savu advokātu doktoru Nelti.

Roberts Lejs notverts. Ceļā uz Nirnbergu.

Nirnbergas cietums. Advokāts doktors Zauters runā ar savu klientu Funku.

tiks nošautas. Jādomā, ka lielākoties tās jau ir mirušas.

Ģenerālis fon Grēvenics, kas piedalījās apspriedē, izteica iebildumu:

—    Bet tas taču nāv iespējams. Bēgšana nav apkaunojošs nodarījums. Tas īpaši atzīmēts Zenēvas konvencijā.

Keitelim tādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Viņš arī pats labi zināja, ka starptautiskās tiesības uzskata Kara gustu par preventīvu ieslodzījumu, lai nepieļautu gūstekņu tālāku piedalīšanos kaujās, un tāpēc aizliedz viiļus saukt pie kriminālās atbtidības par bēgšanu. Tieši otrādi, visā pasaulē jebkurš -kara gūstekņu mēģinājums atgriezties savas armijas rindas allaž ticis uzskatīts par viņa augstās patriotiskā pienākuma apziņas izpausmi. Taču Grēvenica iebildums Keiteli saniknoja.

—    Viņus nošaus! — kliedza OKV štāba priekšnieks. — Un jūs publicēsiet paziņojumu par to visās nometnēs, kur atrodas kara gūstekņi, lai viņi zinātu, ka šī akcija uzskatāma par iebiedēšanas piemēru citiem kara gūstekņiem, kas sadomātu bēgt.

BeL, kad Keitelim atkal piesardzīgi atgādināja par Zenēvas konvenciju, viņš pagalam zaudēja pašsavaldīšanos un teica tos pašus vārdus, kas vēlāk viņu vajāja visā Nirnbergas tiesas prāvas laikā:

—    Par to man tikai nospļauties! Mēs apspriedām šo jautājumu fīrera klātbūtnē, un pavēle nav grozāma.

Keitelis centās, lai padotie viņā joprojām redzētu visos jautājumos pārliecinātu un līdz galam uzticīgu fīrera kalpu. Taču patiesībā 1944. gadā viņu jau bija sācis grauzt šaubu tārps, un hitleriskais feldmaršals nolēma katram gadījumam par savu noziedzīgo darbību atstāt iespējami mazāk pēdu. To pierāda šāda epizode. Iekams nometnēs izkāra paziņojumus, ka ikviens kara gūsteknis par bēgšanas mēģinājumu tiks nošauts, ģenerālis Vesthofs gribēja nodrošināties ar OKV štāba priekšnieka rakstisku rezolūciju. Taču kara beigās Keitelis bija kļuvis uzmanīgāks, lai neteiktu bailīgs. Uz Vesthofa ziņojuma viņš uzrakstīja: «Es neteicu noteikti «nošaut», es teicu: nodot policijai vai gestapo.»

Kāda nepārspējama liekulība! It kā Keitelis nebūtu zinājis, ka arī bez tā sen ir spēkā tā dēvētā «Lodes pavēle» («Kugelbetehl»). Saskaņā ar šo pavēli kara gūstekņi, kas aizturēti pēc bēgšanas mēģinājuma, jānodod gestapo, kam savukārt bija uzdots tos nošaut. Tiesa, «Lodes pavēle» attiecās tikai uz padomju kara gūstekņiem. Taču ar savu jauno rīkojumu Keitelis attiecināja šo pavēli arī uz rietumvalstu kara gūstekņiem.

Angļu lidotāju nošaušana radīja plašu atbalsi Nirn- bergā. Satraukums pārņēma arī apsūdzēto solu, sevišķi tā militāro daļu. Keitelis un Jodls, Gērings un Dēnics, kas visu laiku daudzināja cildenās kara tradīcijas, ļoti labi saprata, cik smags trieciens viņu demagoģijai bija noziedzīgā izrēķināšanās ar neapbruņotajiem kara gūstekņiem.

Angļu prokurors Robertss Jodlam jautā:

—    Vai jūs man piekrītat (es nelietoju pārāk stiprus vārdus), ka šo lidotāju nošaušana bijusi tipiska slepkavība?

Un Jodls, aizmirsis par solidaritātes jūtām pret savu šefu, atbild:

—   Es jums pilnīgi piekrītu. Es to uzskatu par acīm redzamu slepkavību.

Keitelis uzmet Jodlam naidpilnu skatienu, lai gan viņš, protams, saprot, ka grūti citādi kvalificēt viņa rīcību.

Bet te vēl negaidot iejaucas Gērings. Bijusī ķeizara aviācijas pirmā vijole nepavisam negribēja, lai arī viņa vārds figurētu lietā par sagūstīto lidotāju aukstasinīgo noslepkavošanu. Varētu domāt, ka Gērings, kas pats pastrādājis tik daudz smagu noziegumu, nepiešķirs nekādu nozīmi vēl dažu desmitu cilvēku noslepkavošanai. Taču vecajam aktierim, kas savā lomā iejutās, sākot ar pašu pirmo prāvas dienu, bija daudz vieglāk uzņemt apsūdzību par miljoniem krievu, ebreju, poļu un čehu iznīcināšanu nekā atzīties angļu lidotāju — savu «ieroču biedru» noslepkavošanā.

Sniedzot liecības par apspriedi pie Hitlera, kur tika izlemts šo nelaimīgo liktenis, Keitelis nejauši izpļāpāja, ka tās dalībnieku vidū bijis arī Gērings. Pēdējais par šo atklājumu nebūt nebija sajūsmināts. Pārtraukumā viņš Keitelim uzklupa kā maitas putns. Vēlāk stāstīja, ka Gēringam esot izdevies Keiteli «apstrādāt». Tas solījies savus vārdus atsaukt un patiešām to arī darīja, bet viss iznāca diezgan neveikli.

—    Pēc manas nopratināšanas, — teica bijušais feldmaršals, — man bija izdevība parunāt ar reihsmaršalu Gēringu. Viņš teica: «Jums taču vajadzētu atcerēties, ka manis tur (apspriedē pie Hitlera) nebija.» Tad es atcerējos, ka viņam taisnība.

Nav izslēgta varbūtība, ka tā bija Keiteļa viltība: atsaucot tādā veidā savas agrākās liecības, viņš varbūl gribēja dot tiesai mājienu, ka Gērings viņu piespiedis.

Minēšu vēl vienu piemēru ^par Keiteļa «humanitāti». . -

Tiesa pratina liecinieku Morisu Lampu. (Vēl tagad man acu priekšā stāv šī bijušā Mauthauzenas ieslodzītā novārgusī seja un ciešanu pilnais skatiens. Kad viņš sniedza savas liecības, zālē valdīja satraukts klusums. Advokāti neiedrīkstējās uzstādīt jautājumus.) Lamps stāsta, ka 1944. gada 6. septembrī nāves nometnē ieradies transports ar četrdesmit septiņiem angļu, amerikāņu un holandiešu virsniekiem. Tie bija kaujā notriekti lidotāji, kas pēc nolaišanās ar izpletņiem nokļuvuši gūstā. Viņus ievietoja zemnīcā, nometnes cietumā. Pēc tam nometnes komandants pasludināja visiem vienu spriedumu: nāvi. Kāds amerikāņu virsnieks lūdza, lai viņam izpildītu nāves sodu, kā tas piederas karavīram. IJn visi dzirdēja nometnes komandanta atbildi:

—   Jūs sitīs līdz nāvei. Sitīs ar pletni, sitīs un atkal sitīs…

Četrdesmit septiņus kara gūstekņus, puskailus, basām kājām, veda uz akmeņlauztuvi. Viņu nobendēšanu atceras visi, kam izdevās dzīviem izkļūt no Mauthauzenas. Tā bija aina no Dantes elles. Lejā pie kāpnēm nelaimīgajiem uz pleciem uzlika akmeņus, kuri bija jāuznes augšā. Viņiem kāpjot pirmoreiz, akmeņu svars bija 25 līdz 35 kilogrami. Gūstekņiem kāpjot augšup, viņus visu laiku sita ar pletnēm . .. Otrajā, trešajā, ceturtajā reizē akmeņu svaru palielināja, un gūstekņus ne tikvien sila ar pletnēm, bet arī spārdīja ar kājām un sita ar gumijas nūjām. Spīdzināmos pat apmētāja ar akmeņiem.

— Tas turpinājās divas diennaktis, — stāstīja Lamps. — Vakarā, kad es gāju uz savu brigādi, ceļš, kas veda uz nometni, bija asinīm slacīts. Uz tā gulēja divdesmit viens līķis. Divdesmit seši cilvēki nomira nākamajā rītā.

OPERĀCIJA «GUSTAVS»

Lasītājs jau zina, ka prāvas gaitā daudzi tiesājamie savā starpā uzsāka strīdus, kas lāgiem beidzās ar savstarpēju atmaskošanos. Keitelis un Jodls šajā ziņā, liekas, bija izņēmums. Tikai reiz manīja, ka Jodls, kas vienmēr ēda pusdienas kopā ar Keiteli pie viena galda (to sauca par «pavēlniecības galdu»), demonstratīvi atteicās sēdēt blakus savam bijušajam priekšniekam.

Kā vēlāk noskaidrojās, Jodla demonstrācija bija izskaidrojama ar tiesā atmaskoto Keiteļa rīcību sakarā ar tā dēvēto «žiro lietu». Kara beigu posmā Keitelis pa ausu galam uzzināja, ka franču ģenerālis Veigans, kas kalpoja Višī valdībai, nodomājis atstāt Franciju. Iespējams, ka šis Francijas interešu nodevējs, kas uzticīgi kalpoja Berlīnei un tam pašam Keitelim, ievērojot drīzumā gaidāmo Vācijas sakāvi, patiešām bija izlēmis laisties lapās. Taču nekādu pierādījumu par viņa paredzamo bēgšanu vēl nebija. Keitelim tikai šķita, ka Veigans var pēkšņi nokļūt Ziemeļāfrikā un pievienoties Pretošanās kustībai.

Izteicis šīs savas bažas Kanarisam un viņa vietniekam ģenerālim Lahūzenam, Keitelis dod rīkojumu Vei- ganu nogādāt pie malas.

Bet te atkal jaunas nepatikšanas: no Kēnigšteinas kara gūstekņu nometnes negaidot izbēga sešdesmit gadu vecais Ziro. Kas gan varēja domāt, ka tādā vecumā ģenerālis uzdrošināsies nolaisties pa virvi no četrdesmit piecu metru augstuma! …

Lahūzena pratināšanas laikā apsūdzētājs jautā, kas slēpjoties aiz teiciena «operācija «Gustavs»»? Un La- hūzens atbild:

— «Gustavs» bija šifrs, ko OKV štāba priekšnieks lietoja kā nosacītu nosaukumu, runājot par ģenerāli 2iro … Būtībā šīs pavēles jēga bija tāda, ka Žiro jānogādā pie malas tādā pašā veidā, kā tas tika izdarīts ar Veiganu.

Apsūdzētājs. Kad jūs sakāt «nogādāt pie malas», ko ar to domājat?

Lahūzens. Es domāju to pašu, ko attiecībā uz ģenerāli Veiganu. Tas nozīmē, ka viņš bija jānogalina…

Tiesas prāvā noskaidrojās, ka Keitelis parādījis lielu atjautību, izstrādājot ģenerāļa Žiro notveršanas un nogalināšanas plānu. Un tas bijušajam feldmaršalam bija ārkārtīgi nepatīkami. Cilvēks, kas nekad nebija šaubījies, ka kara gūstekņu masveida iznīcināšana «kara apstākļos» ir pilnīgi attaisnojartaa rīcība, jutās gaužām neērti, kad tiesa sāka interesēties,^.kā tika «nogādāti pie malas» Veigans un 2iro. Kā nekā Keiteli apsūdzēja, ka viņš licis noslepkavot (turklāt bez jebkādas «pavēles no augšas») cilvēkus no tās pašas profesionālās vides, pie kuras piederēja arī viņš pats. Te vairs neatsauksies uz bruņnieciskajām tradīcijām.

Vakarā pēc Lahuzena pratināšanas Keiteļa kamerā iegāja Džilberts un atrada viņu ļoti satrauktu.

— Sī «2iro lieta» … — murmināja Keitelis. — Protams, es zināju, ka tā nāks gaismā . . . Bet ko es varu šajā sakarībā teikt? Es nešaubījos, ka arī jūs, doktor, būdams cēlsirdīgs cilvēks un virsnieks, visu šo lietu uzņemsit ar lielām aizdomām. Jā, šis gadījums ļoti aizskar manu godu … Es varu strīdēties par apsūdzību agresijā, varu aizbildināties ar to, ka šajā gadījumā tikai izpildīju savu pienākumu, tā teikt, izpildīju pavēli. Bet šī slepkavība … nezinu, kā es tajā esmu iekūlies.

Nākamā diena Keitelim sagādāja nepatikšanas — viņa kaimiņi no apsūdzēto sola pirmoreiz klaji nosodīja viņa rīcību. Pie «pavēlniecības galda», kur daudzus mēnešus kopā ar Keiteli sēdēja Gērings, Jodls, Rēders un Dēnics, feldmaršals bija palicis viens pats. Nevienam no viņiem nebija prātā nācis citus boikotēt, kad pēkšņi tiesā noskaidrojās, ka viens ir vainīgs vairāku miljonu cilvēku nobendēšanā koncentrācijas nometnēs (Gērings), otrs — pasažieru kuģu nogremdēšanā jūrā (Dēnics), trešais — sagūstītu partizāņu barbariskā nogalināšanā (Jodls). Bet uzzinājuši, kāda loma bijusi Keitelim franču ģenerālu 2iro un Veigana nogalināšanā, tie visi novērsās no viņa.

Džilberts piesardzīgi par to uzsāka sarunu ar Jodlu.

—   Ir lietas, kas nav savienojamas ar virsnieka godu, — teica Jodls.

—    Kā, piemēram, slepkavība, — ieminējās Džilberts.

Brītiņu klusējis, Jodls atbildēja:

—    Protams, tas nav savienojams ar virsnieka godu. Keitelis man teica, ka Žiro atradies uzraudzībā… Taču ne vārda par slepkavību. Tādas lietas, zināt, kara vēsturē ir gadījušās, taču es nekad nebūtu domājis, ka viens no mūsu pašu ģenerāļiem . ..

Nepabeidzis teikumu, Jodls nodur acis.

—   Esmu ievērojis, ka jūs vairs nesēdat pie «pavēlniecības galda».

—    Ak jūs to pamanījāt, doktor? — Jodls sarosās. — Jā, tā tas ir. Taču es negribu sist guļošam. It īpaši pēc tam, kad esam iesēdušies vienā laivā . ..

Nevajag piešķirt nopietnu nozīmi šiem Jodla vārdiem. Uz kāda pamata viņš pēkšņi nolēmis brīnīties, ka «kāds no vērmahta ģenerāļiem» varēja būt iejaukts netīrajā Ziro lietā? It kā visas* pārējās Keiteļa un paša Jodla organizētās neskaitāmās provokācijas pret veselām tautām, kuru rezultātā aizgāja bojā miljoniem cilvēku, būtu drīzāk savienojamas ar bēdīgi slaveno «virsnieka godu».

Svarīgāk ir kaut kas cits: lai gan Keitelis un Jodls «sēdēja vienā laivā», viņu stāvoklis tiesas prāvas beigu posmā bija dažāds. Keitelis daudzos noziegumos atzinās, kaut arī ietiepīgi aizbildinoties, ka pildījis pavēles. Taču arī tad, kad viņš noliedza savu vainu, viņa pārsteidzoši naivā argumentācija visus tikai pārliecināja par Keiteļa vainīgumu.

Jodla taktika bija gudrāka. Viņš bija rafinētāks, izmanīgāks par Keiteli.

XX GADSIMTA «ODISEJS»

Jodlu aizstāvēja starptautisko tiesību profesors Eks- ners, viens no nedaudzajiem advokātiem violetā mantijā. Man likās dīvaini, ka šis vecais zinātnieks, kā Eksners pats sevi labprāt dēvēja, bija izraudzījies par savu klientu operatīvās vadības štāba priekšnieku, cilvēku, kas būtībā bija Hitlera personiskā štāba priekšnieks.

Pats Eksners, acīm redzot, arī izjūt vajadzību šajā sakarībā sniegt tiesai paskaidrojumu. Taču tiesas sēdē šie paskaidrojumi pretēji advokāta gribai izskanēja kā rūgta, lai neteiktu — baismīga ironija.

Savu aizstāvēšanas runu Eksners sāka diezgan efektīvi:

— Ar Jodlu es iepazinos pirms divdesmit gadiem Vīnē viņa tēvoča filozofa Fridriha Jodla mājā. Tur starp mums notika saruna par kadru virsnieku audzināšanu. Tas, ko man toreiSg teica jaunais kapteinis, bija tik nopietni, tīri un tik tāķi no tā, ko sauc par militārismu, ka man šī saruna paliktisi prātā \iz mūžu. Kopš tā laika es viņu vairs nebiju sastapis, kamēr šoruden gluži negaidot saņēmu aicinājumu aizstāvēt viņu šeit tiesā. Mana pirmā doma bija: «Sim drosmīgajam karavīram jāpalīdz.» Taču šaubījos, jo neesmu profesionāls advokāts. Bet, kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju tiesas ēkā, viņš man sacīja vārdus, kas izklīdināja visas manas šaubas. Viņš teica: «Varat būt pārliecināts, profesora kungs, ja es justos kaut mazdrusciņ vainīgs, es jūs neaicinātu par savu aizstāvi.» Tiesnešu kungi, domāju, ka tā var runāt vienīgi džentlmenis, nevis noziedznieks!

«Džentlmenis» Alfrēds Jodls pirmā pasaules kara gados dienēja artilērijā, bet vēlāk pārgāja ģenerālštāba dienestā. Viņu uzskatīja par visai apdāvinātu ģenerālštāba virnieku, un drīz vien viņš tur izvirzījās vadošos amatos. Būdams speciāli viņam nodibinātajā OKV operatīvās vadības štāba priekšnieka amatā, nenogurstošais ģenerālpulkvedis vadīja visu vērmahta operāciju izstrādāšanu.

Dzēlīgs, zobgalīgs, savām aprindām pieliekami izglītots, lai nekad nepaliktu atbildi parādā, viņš izvēlējās gluži citādu aizstāvēšanās metodi nekā Keitelis. Vispirms viņš nolēma, ka prokurori no viņa neizspiedis nevienu atzīšanos. Jodls bija dziji pārliecināts, ka Keitelis izdara kļūdu, kaut vai daļēji atzīdamies dažos savos noziegumos.

Es jau atzīmēju, ka uz Nirnbergas justīcijas svariem Jodla vaina būtībā ne tikai nebija mazāka, bet daudzējādā ziņā bija pat lielāka nekā Keiteļa vaina. Gudrs ienaidnieks vienmēr ir bīstamāks. Tieši viņa smadzenēs dzima bandītisko uzbrukumu un agresiju plāni pret citām zemēm. Tieši viņš gatavoja agresiju pret Austriju un Cehoslovakiju, pret Grieķiju un Dienvidslāviju. Tieši viņam padomju tautām pirmām kārtām «jāpateicas» par «Barbarosas plānu».

Un tomēr, sniedzot liesā liecības, Jodls centās radīt iespaidu, ka viņš ir vienīgi stratēģis, ka viņam nav nekāda sakara ar smagajiem nacisma noziegumiem. Vēl vairāk, kur vien iespējams, viņš pat centies tos nepieļaut.

Diezgan labi orientēdamies kara vēsturē, viņš samērā bieži centās to izmantot, lai pierādītu, ka daudzas provokācijas (Jodls tās sauca par kara viltībām), ko rīkoja nacistiskā reiha militāristu virsotne, bijušas pazīstamas jau agrāk. Kad pacēlās jautājums par provokatoriskajiem manevriem, ko OKV organizēja pret Austriju, Keitelis aizbildinājās ar Hitlera pavēli, bet Jodls — ar vēstures faktiem.

—    Man šķiet, — teica viņš, — ka tādi manevri nepavisam nav pretrunā ar tiesību normām. Vispār vēstures spēļu namā gan politikā, gan arī karā allaž lieto iezīmētas kārtis.

Vecais profesors, filozofa Fridriha Jodla draugs, doktors Eksners steidzās savam klientam palīgā. Griezdamies pie liesas, advokāts lūdza ticēt, ka «tādas viltības» pazīstamas jau kopš tiem laikiem, kad grieķi uzbūvēja savu Trojas zirgu. Šīs idejas autoru Odiseju senlaiku dzejnieki slavinājuši kā «visgudro», bet nav nosodījuši kā «noziedznieku».

—    Es, — turpināja doktors Eksners, — neredzu Jodla uzvedībā nekā amorāla … Attiecībās starp valstīm darbojas citi morāles principi nekā kristīgo jaunavu audzināšanas institūtos.

Vienīgais pozitīvais moments šajās Jodla un viņa advokāta sentencēs laikam gan ir tas, ka tām nav vajadzīgi nekādi komentāri.

Jodlam jautāja par provokācijām pret Cehoslovakiju. Un viņš ar neslēptu cinismu nosauca tās vienkārši par «incidentiem», «ģenerālštāba apsvērumiem», kuriem Jodls pats nebūtu piešķīris nekādu nozīmi, ja tos rīkotu, teiksim, franči.

Var runāt visu ko, tikai nedrīkst atzīt savu vainu! Sēdēdams liesas zālē, es manīju, ka bijušais OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks vienmēr saviebās aiz niknuma, kad viņa šefs bija spiests atzīties kādā noziedzīgā darbībā. Jodls bija pārliecināts: atzīties nav labākā aizstāvēšanās metode. Protams, prokuroru rokās ir daudz dokumentu ar Jodla parakstu. Bet viņš vienmēr bijis viltīgāks, tālredzīgāks par Keiteli un reti rakstījis uz dokumentiem tādas nepārprotamas rezolūcijas, kā to atļāvies darīt feldmaršals.

Jodlu apsūdz smagā noziegurftĀ: pēc ģenerālštāba pavēles nošauti gūstā krituši partfžāņi. "Apsūdzētājs citē izvilkumu no šīs pavēles. Tur, piemēram, norādīts: «lai salauztu jebkādu pretošanos, vainīgais nav jānodod tiesai, bet gan jāizvērš tāds terors, kas ļaus iznīdēt jebkuru tieksmi uz pretošanos». Pēc tam tiek nolasīta vēl viena Jodla parakstīta pavēle, kurā viņš prasa «pastiprināt bandu apkarošanu», tas ir, pastiprināt cīņu pret partizāņiem. «Šajā nolūkā jāsadarbojas ar drošības dienestu un slepeno lauka žandarmēriju.» Pavēle paredz «kolektīvas represijas pret visiem lauku iedzīvotājiem, piemēram, apdzīvoto vietu nodedzināšanu».

Ja tādu dokumentu uzrādītu Keitelim, viņš, jādomā, vai nu neteiktu nekā, vai arī aizbildinātos, ka rīkojies sava priekšnieka uzdevumā. Keiteļa atbildes šādos gadījumos varēja jau iepriekš uzminēt. Tās bija stereo- tipas:

—   Es parakstīju šo pavēli, jo biju saņēmis attiecīgu norādījumu.

Vai:

—    Es to parakstīju, un es to šeit atzīstu.

Vai, beidzot:

—    Nevaru jums teikt vairāk par to, ka esmu parakstījis šo pavēli, līdz ar to uzņemdamies zināmu daļu atbildības.

Jodls izturas citādi. Viņš cenšas atrast jebkuru ieganstu, lai uzsāktu diskusiju, un šādos gadījumos izrāda diezgan labas zināšanas starptautiskajās tiesībās (prāvas laikā, jādomā, advokāts profesors Eksners viņu bija attiecīgi apmācījis).

Nolasījis pavēli par izrēķināšanos ar sagūstītajiem partizāņiem, apsūdzētājs griežas pie Jodla ar jautājumu:

—   Tā ir drausmīga pavēle, tiesājamais, vai ne?

—    Nē, apsūdzētāja kungs, — atbild Jodls, — tā nav drausmīga pavēle. Starptautisko tiesību normās taču paredzēts, ka ieņemto teritoriju iedzīvotājiem jāpilda okupācijas varas orgānu rīkojumi, bet sacelšanās, jebkāda pretošanās karaspēkam, kas okupējis šo zemi, aizliegta, un to sauc par partizāņu karu. Šāda partizāņu kara cīņas metodes nav norādītas starpLautisko tiesību normās. Te ir spēkā princips: «Aci pret aci, zobu pret zobu». Un tas nemaz nav vācu princips.

Lai cik pretīga, lai cik ciniska arī bija tāda tirāde, tā tomēr liecināja, ka Jodls orientējas ne tikai starptautisko tiesību normās, bet arī tā sauktajā starptautisko tiesību doktrīnā. Lieta tā, ka buržuāziskajā tiesību zinātnē ilgi strīdējās par jautājumu: vai Hāgas konvencija pieļauj partizāņu kustību okupētajā teritorijā? Un tieši starptautisko tiesību vācu skola, paužot prūšu militāristu agresīvos tīkojumus, bija nostājusies pret partizāņu kustības atzīšanu par likumīgu. Un Jodls nolēma izmantot šo strīdu, lai kārtējo reizi uzsāktu diskusiju tiesā.

Taču arī ar viltīgo Jodlu notika kuriozi atgadījumi'. Nupat viņš centās pamatot izrēķināšanos ar . sagūstītajiem partizāņiem, apgalvoja, ka partizāni uzskatāmi par dumpiniekiem, kuri jānošauj. Tīri policejiska nostāja, tomēr nostāja. Un pēkšņi — spējš pagrieziens: prokurors pārgājis pie citiem jautājumiem. Viņš pierāda, ka Jodls sistemātiski vizējis pavēles, kas bijušas pretrunā ai starptautiskajām tiesībām. Jaunās apsūdzības izstūma no tiesājamā galvas viņa līdzšinējo argumentāciju. Aizstāvoties Jodls cenšas atcerēties gadījumus, kad viņš stingri ievērojis kara likumus un paražas. Atmiņa viņam ir laba. Ne velti Keitelis pratināšanas laikā bieži vien mēdza teikt:

—   Neatceros, pajautājiet Jodlam, viņam ir labāka atmiņa …

Jodls atcerējās, ka pēc angļu lidotāju nošaušanas viņš stingri nolēmis «darīt galu acīm redzamiem un demonstratīviem starptautisko tiesību normu pārkāpumiem». Šajā nolūkā 1944. gada vasarā tika izstrādāts dokuments ar nosaukumu «Instruktīvie norādījumi par bandu apkarošanu» (par bandām nosaukti partizāņi), kurā bija uzdots partizāņus uzskatīt par parastiem kareivjiem un, tiem 'krītot gūstā, piemērot viņiem kara gūstekņu režīmu.

—    Šos «Instruktīvos norādījumus» es nesaskaņoju ne ar feldmaršalu Keiteli, ne ar fīreru, — lielījās Jodls, — jo tie bija pretrunā ar visām līdz tam laikam izdotajām pavēlēm.

Jodls mobilizē visu savu izveicību, cenzdamies pierādīt, ka nacistiskajā Vācijā tieši v y?hš un tikai viņš vien rūpējies par tiesību cilvēcīgu izpratni:

—    Sākot ar tūkstoš deviņi simti 'četrdesmit ceturtā gada pirmo maiju .. . Kanarisa pārvalde bija likvidēta un izlūkošanas daļa ar referentu grupu starptautisko tiesību jautājumos pārgāja manā pārziņā. Es toreiz nolēmu vairs nepieļaut starptautisko tiesību pārkāpumus no mūsu puses. Sākot ar to dienu, es līdz pat kara beigām tā arī rīkojos. Šajā instrukcijā («Instruktīvajos norādījumos par bandu apkarošanu») es norādīju, ka visas bandas un to līdzdalībnieki, pat tie, kas bija civildrēbēs, jāuzskata par regulāro karaspēku un par kara gūstekņiem.

Jodls ļoti cerēja, ka Nirnbergā šis dokuments viņam nesīs prāvas dividendes. «Instruktīvie norādījumi» kā nekā patiešām izdoti ar viņa parakstu. Bet vai tad vācu ģenerālštābs uzņēmās lielu risku, izdodot šos norādījumus?

Visiem zināms, ka visspēcīgākā partizāņu kustība bijusi okupētajā teritorijā Padomju Savienībā. Taču 1944. gada vasarā, kā to atzina arī Jodls, «krievu partizāņu rajoni jau atradās pašā frontes joslā». Citiem vārdiem, tolaik padomju teritorija jau bija atbrīvota no vācu iebrucējiem un partizāņu vienības lielākoties savienojās ar regulāro armiju. Reāli (un to Jodls arī atzina) «Instruktīvajos norādījumos» bija runa par «bandām, kas tolaik darbojās Francijā un Dienvidslāvijā». Taču 1944. gada vasarā vācu divīzijas Francijā, nespēdamas pretoties sabiedroto iebrukuma karaspēkam, atkāpās visā līnijā. Līdzīgs stāvoklis drīz vien izveidojās arī Dienvidslāvijā, no kurienes agresorus izdzina, pateicoties Padomju Armijas un Dienvidslāvijas tautas atbrīvošanās armijas kopējām pūlēm. Tādējādi Jodla izdotajiem «Instruktīvājiem norādījumiem» vairs nebija praktiskas nozīmes. Būtībā tie neko neatcēla un negrozīja, tāpēc tiem nevarēja būt nekādas nozīmes Jodla aizstāvēšanā. Atgādinādams par šo dokumentu, Jodls tikai lieku reizi nodemonstrēja savu izveicību un tālreazību. Pat vissarežģītākajos apstākļos OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks neaizmirsa katram gadījumam sajaukt pēdas. Ar to viņš arī atšķīrās no neizveicīgā Keiteļa. Tam šāda ideja nebutu radusies.

Mums jau zināma Keiteļa 1941. gada 12. maija pavēle par visu gūstā kritušo Sarkanās Armijas komisāru un politisko darbinieku nošaušanu. Komisāri un politiskie darbinieki bija militārpersonas, kas ne ar ko neatšķīrās no citiem. Viņi, dabiski, valkāja formas tērpus un, ja krita gūstā, bija jāuzskata par kara gūstekņiem. Taču Keitelis, kā viņam pašam labpatika izteikties, uz to «tikai nospļāvās».

Arī Jodls neizrādīja žēlsirdību šai padomju kara gūstekņu kategorijai. Viņš pat atgādināja, ka Vācijai bijusi slikta pieredze sakarā ar komisāru darbību Bavārijas padomju republikas laikā. Taču piesardzīgo pats dievs sargā. Baidīdamies, ka krievi aiz atriebības var līdzīgi izturēties pret vācu lidotājiem, Jodls toreiz lika priekšā apiet Hitlera prasību un atturēties no tādas pavēles izdošanas. Viņam likās lietderīgāk nošaut komisārus tāpat — bez pavēles, iztēlojot to kā represīvu mēru, tas ir, kā atbildi uz it kā Sarkanās Armijas izdarītiem starptautisko tiesību pārkāpumiem. Tādā veidā vilki vienmēr būs paēduši. Arhīvos saglabājusies Jodla pašrocīga rezolūcija, ko advokāts centās iztulkot kā apstiprinājumu viņa negatīvajai attieksmei pret komisāru iznīcināšanas pavēli.

Šie jau laikus sagatavotie alibi un diezgan labas zināšanas starptautisko tiesība jautājumos neapšaubāmi palīdzēja Jodlam aizstāvēties pēc savas īpašas metodes.

Nez vai šodien kāds uzņemtos attaisnot ķīlnieku sistēmu. Ķīlnieks ir cilvēks, kas, nebūdams vainīgs nekādos nodarījumos, tomēr jāsoda ar nāvi vai nu par citu personu nodarījumiem, vai arī tāpēc, lai ar savu nāvi iedvestu bailes citiem, kas nav pakļāvušies okupantiem. Šī zvēriskā sistēma nosodīta visā civilizētajā pasaulē.

Kad Keitelim uzrādīja OKV pavēles par ķīlnieku nošaušanu, viņš klusēja, mokoši ilgi klusēja, bet pēc tam, kā parasti, stereotipi atbildēja:

— Pavēle paliek pavēle.

Bet Jodls? Kā viņš reaģēja uz šo apsūdzību? Vai nu paša iniciatīvas pēc, vai arī paklausot pieredzējušajam profesoram Eksneram, viņš uzsāka diskusiju, vai starptautiskās tiesības kategoriski aizliedz ņemt ķīlniekus, lai vēlāk viņus nošautu. Te. nevar necitēt īsu izvilkumu no stenogrammas:

Robertss (angļu prokurors). Ja jau jtis par to esat sācis runāt, tad ziniet, ka starptautiskajās tiesībās jūs nekur neatradīsiet tādu pantu, kas attaisnotu ķīlnieku nošaušanu kā likumīgu soda mēru.

Jodls. Taču pilnīgi skaidrs, ka nekur kategoriskā veidā nav arī teikts, ka ķīlniekus nogalināt ir noliegts.

Lai cik dīvaini tas ari nebūtu, taču šajā gadījumā taisnība bija abiem — gan prokuroram, gan apsūdzētajam. Robertsam — pēc būtības, Jodlam — formāli. Te nav vieta ielaisties juridiskā analīzē, taču jāteic, ka, kaut cik godīgi interpretējot ceturto Hāgas konvenciju, mums jānāk pie slēdziena, ka ķīlnieku sistēma ir nelikumīga.[7]

Bet te ir vēl viens piemērs, kā Jodls izmantoja jebkuru iespēju, jebkuru starptautisko tiesību nepilnību, lai attaisnotu savus smagos noziegumus.

1942. gada 18. oktobrī OKV izdod Hitlera un Keiteļa parakstītu pavēli, ka komandosu grupu dalībnieki nekavējoties jānošauj bez tiesas un izmeklēšanas.

Komandosi bija drosminieku grupas, ko angļi nometa no lidmašīnām vai izcēla malā no kuģiem sevišķu uzdevumu — lielākoties diversiju — izpildīšanai okupētajās teritorijās. Viņi valkāja karavīru formas tērpu un jau tāpēc vien bija uzskatāmi par kareivjiem. Tomēr Keitelis parakstīja pavēli par viņu nošaušanu.

Bet Jodls? Kāda bija viņa nostāja? Viņš arī šajā gadījumā kaut ko bija pataupījis rezervē, lai sevi nomazgātu baltu. Izrādās, ka pirms OKV štāba pavēles par komandosu grupu dalībnieku nošaušanu Jodla štābs bija iesniedzis Keitelim rakstu, kurā bija izteikta doma, ka iepriekš būtu jāatrisina daži jautājumi:

«1. Vai mēs paši neesam nodomājuši nomest izpletņu lēcēju diversantu grupas ienaidnieka karaspēka operāciju rajonos aiz frontes līnijas, kā arī tālos aizmugures rajonos?

2. Kas nometīs lielāku tādu izpletņu lēcēju grupu skaitu — pretinieks vai mēs?»

Jodls centās tiesu pārliecināt, ka viņš arī toreiz bijis opozīcijā, jo gribējis vadīties pēc starptautisko tiesību normām. Bet vai tad princips «kas nometīs vairāk diversantu?» ir augstākais kritērijs, lai noteiktu represiju likumību?

Slīcējs, mēdz teikt, ķeras pie salmiņa. Un pašā pēdējā brīdī Jodls atrod tādu glābēju salmiņu jau citētajā dokumentā. Pastāvot uz to, ka viņš bijis pret pavēli par komandosu tūlītēju nošaušanu bez tiesas un izmeklēšanas, bijušais OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks atsaucas uz šādiem vārdiem savā rakstā:

«Vai mēs uzskatām par svarīgu iepriekš apcietināt atsevišķus šo grupu locekļus un viņus nopratināt izlūkošanas orgānos, nenogalinot tūlīt uz vietas?»

Jodls, izrādās, atgādināja: dieva dēļ, neaizmirstiet gūstekni nopratināt, izspiediet no viņa liecību, bet pēc tam varat viņu nogalināt.

Un tas teikts, lai sevi attaisnotu!

1945. gada 19. februārī Padomju Armija tuvojas Berlīnei. Hitlerieši kļūst jo dienas jo zvērīgāki. Hitlera štāba mītnē notiek apspriede. Tiek izskatīts jautājums: vai Vācijai būtu atklāti jāatsakās no Ženēvas konvencijas? Šis jautājums pats par sevi ir diezgan dīvains. Kas gan nezina, ka vācu virspavēlniecība jau visā kara laikā bija ignorējusi jebkādas konvencijas, kas traucēja tās darbību.

Spriežot pēc protokola, apspriedes dalībnieki ar 2e- nēvas konvenciju saprata starptautiskās tiesības vispār. Dēnics un Jodls runāja par karu uz jūras, par tirdzniecības kuģu torpedēšanu bez brīdinājuma un nez kādēļ atskatījās uz Zenē-C-as konvenciju, lai gan tajā, kā zināms, runa bija vienīgi par gūstekņu un ievainoto režīmu. Taču galvenais nav tas. Pievērsīsim savu uzmanību toreizējai Jodla nostājai.

Lasītājs atceras, ka viņš Tribunālam stāstīja par savu lēmumu pēc angļu lidotāju nogalināšanas vairs nepieļaut starptautisko tiesību pārkāpumus. Un 1945. gada 19. februārī Jodls patiešām iebHda pret hitleriešu nodomu atklāti atteikties no starptautiskajās tiesībās paredzētajiem ierobežojumiem. Operafrvāš vadības štāba priekšnieks Hitleram paskaidroja, ka Vācija agrāk nav bijusi tālredzīga. Viņš atsaucās uz 1914. gadu: «Mēs svinīgi pieteicām karu visām valstīm . .. līdz ar to mēs visu atbildību par karu paši uzvēlām sev uz pleciem visas pārējās pasaules priekšā.» Jodls bija pārliecināts, ka vienmēr jāatrod kādi iegansti, lai pēc uzbrukuma jebkurai valstij uzbrukuma iniciatīvu piedēvētu agresijas upurim. Izteicis šo savu kredo, viņš secināja: «Arī pašreiz (tas ir, 1945. gadā. — A. P.) tāpat būtu nepareizi atteikties no starptautiskajās tiesībās paredzētajām saistībām, ko esam uzņēmušies, un tādējādi atkal ārpasaules acīs kļūt par vainīgajiem.»

Lai nevienam apspriedes dalībniekam nepaliktu nekādas neskaidrības par viņa, Jodla, viedokli, viņš precizēja: «Ievērot uzņemtās saistības nekādā ziņā nenozīmē, ka mēs paši sev uzliekam kādus ierobežojumus, kas mūs traucētu turpināt karu.»

Tātad — «pārkāpiet Zenēvas konvenciju, bet nesakiet pasaulei, ka jūs to darāt!» Ar šiem vārdiem Dēnics, tā teikt, apkopoja visu to, ko bija teicis Jodls, un viltīgais ģenerālpulkvedis apstiprina, ka lieladmirālis to sapratis pareizi.

Tā izskatījās praksē Jodla «cīņa» par starptautisko tiesību normu ievērošanu.

Es jau atzīmēju, kā Nirnbergas tiesas prāvā izturējās Ribentrops, kā viņš pieglaimojās te vienam, te otram apsūdzētājam. Šis «lielais reālpolitikas meistars» nez kādēļ bija pārliecināts, ka tieši viņa izturēšanās šajos desmit tiesas prāvas mēnešos aizkustinās apsūdzētājus un tie būs gatavi aizmirst visas viņa noziedzīgās izdarības pēdējo desmit gadu laikā.

Jodla apsvērumi bija citādi. Par spīti visiem advokāta trikiem, par spīti veikli safabricētajam alibi, viņš tomēr saprata, ka tiesneši nebūt neizlems viņa likteni atkarībā no tā, kā viņš atbildēs uz prokuroru jautājumiem un kā viņš izturēsies — ārēji lepni vai pazemīgi. Viņš uzskatīja par labāku saglabāt ārēju pašcieņu un pie katras izdevības piekopa «uzbrukuma taktiku». Jodla taktika daudzējādā ziņā atgādināja Šahta uzvedību. Tāpat kā Sahts savas aizstāvēšanās interesēs veikli izmantoja Minhenes motīvus Anglijas un Francijas politikā, Jodls spēja izmantot atsevišķus ne visai piedienīgus momentus angļu un amerikāņu bruņoto spēku kaujas darbībā.

Angļu prokurors Robertss apsūdz Jodlu, ka viņš bez jebkāda brīdinājuma licis barbariski bombardēt Belgradu. Taču apsūdzētājs atstāja bez ievērības to, kam jau sen bija veltījis uzmanību Jodls. Anglis nepamanīja, cik piesardzīgi rīkojās galvenais ASV prokurors Džeksons, pratinot Gēringu. Džeksons vairākas dienas noņēmās ar tiesājamo numurs 1, taču ne reizes nepieskārās totālajiem vācu aviācijas uzlidojumiem sabiedroto valstu pilsētām.

Sāda nostāja mani ļoti pārsteidza. Pēc tam kad bija beigusies Gēringa pratināšana, es amerikāņu prokuroram jautāju, kāpēc bijušajam reihsmaršalam inkriminēto daudzo apsūdzību vidū nefigurē apsūdzība mierīgu pilsētu bombardēšanā no gaisa. Un Džeksons atbildēja:

— Redziet, ir taču diezgan neērti šeit, Nirnbergā, kur nav palikusi vesela gandrīz neviena ēka, izņemot to, kurā mēs noturam savas sēdes, apsūdzēt vāciešus pilsētu bombardēšanā.

Jā, ir labi zināms, ka kara pēdējā posmā angļu un amerikāņu aviācija bez jebkādas militāras vajadzības uzlidoja daudzām Vācijas pilsētām, kā rezultātā gāja bojā vairāki simti tūkstoši civiliedzīvotāju. Džeksons uzskatīja, ka, liekot uz Temidas svariem pat smagos nacistu noziegumus, tas jādara ar «tīrām rokām».

Angļu prokurors Robertss to neņēma vērā un uzdeva Jodlam jautājumu:

—    Kā jūs domājat, cik civiliedzīvotāju, cik tūkstošu cilvēku gājuši bojā, kad vācieši bez brīdinājuma bombardēja Belgradu?*

Un Jodls bez vilcināšanās atbildēja:

—    Nevaru to pateikt, taču ne vairāk kā desmitā daļa no tā skaita, kas tika iznicināti Drēzdenē, kad uzvara jums jau bija rokā.

Jodlam vēlreiz izdevās izmantot līdzīgu angļu prokurora kļūdu, kad tas uzrādīja dokumentu ar nosaukumu «Kā turpināt karu pret Angliju». Šī dokumenta autors Jodls rakstīja: «Ja politiskie pasākumi būs nesekmīgi, tad Anglijas aizstāvēšanās griba bus jālauž ar varu.» Un, lai to panāktu, bijušais OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks starp citiem līdzekļiem liek priekšā rīkot «teroristiskus uzlidojumus galvenajām Anglijas apdzīvotajām vietām».

Nolasījis šo dokumentu, apsūdzētājs Robertss jautā Jodlam:

—    Te ir runa par teroristiskiem uzlidojumiem galvenajām angļu apdzīvotajām vietām. Vai jūs gribat kaut ko teikt, kas varētu attaisnot šo frāzi?

—    Jā, — atbild Jodls, — es atzīstu, ka esmu te izteicis to pašu domu, ko vēlāk angļu un amerikāņu aviācija noveda līdz lielai pilnībai.

Tādas ārēji efektīgas atbildes uz angļu prokurora jautājumiem ļāva Jodlam uz neilgu laiku novērst uzmanību no fakta, ka vācu aviācija bija sākusi izpostīt mierīgas pilsētas ilgi pirms sabiedroto aviācijas uzlidojumiem. Tie Jodlam bija reti, toties veiksmīgi brīži tiesas prāvā.

JODLS «ĻOTI NOŽĒLO»

Bet nu ang]u prokuroru nomaina padomju galvenā prokurora vietnieks J. Pokrovskis. Viņš uzrāda Starptautiskajam Kara Tribunālam OKV dokumentu, kurā uzdots «nolīdzināt Ļeņingradu līdz ar zemi, pilnīgi sagraujot to no gaisa un no zemes». Dokumentu parakstījuši Hitlers un Jodls.

Keitelis, ja viņš būtu parakstījis šo dokumentu, apsūdzētājiem atbildētu, ka viņš, protams, neatbalsta šādu barbarisku aktu, taču fīrera pavēle paliek pavēle pēdējā instancē. Arī Jodls paliek uzticīgs savai taktikai. Viņš meklē izskaidrojumu. Meklē un atrod to.

Robertsam doto atbilžu iedvesmots (atbildes, starp citu, ļoti patika Gēringam), viņš grasās dot prettriecienu ari padomju prokuroram. Sākas divkauja.

Es vēroju Jodlu. Viņa acis spīd. Lāgu lāgiem viņš daudznozīmīgi palūkojas uz apsūdzēto solu. Jurijs Pokrovskis ir mierīgs, lai gan saprot, ka Jodls tik vienkārši vis nepadosies. Un, rau, tiesājamais sāk viņam skaidrot, ka Ļeņingradas iznīcināšanas plāns nav radies pats no sevis, ka vāciešiem nekas tāds ne prātā nebūtu nācis, ja nebūtu kāds apstāklis, kas diemžēl viņus spiedis tā rīkoties. Jodls gribētu padomju prokurora kungam atgādināt, kādas bēdīgas lietas bija jāpiedzīvo vāciešiem pēc viņu ienākšanas Kijevā. Vācu karaspēks, ieņēmis Ukrainas galvaspilsētu, izvietoja savus štābus un dienestus pilsētas centrā. Un pēkšņi visi šie nami (Jodls uzsvēra, tieši tie nami, kuros bija dislocēta pavēlniecība) uzlidoja gaisā. «Boļševistiskie fanātiķi», atkāpdamies no Kijevas, izrādās, bija mīnējuši daudzas ēkas, un pilsēta tādējādi bija kļuvusi par lamatām.

Pēc "tam starp Pokrovski un Jodlu izcēlās strīds par to, kādā datumā vācieši sagrāba Kijevu. Es klausījos viņu polemiku, un man nebija gluži skaidrs, kam tā vajadzīga.

Jodls sacīja, ka septembra pirmajās dienās vācu virspavēlniecība saņēmusi ziņojumus no feldmaršala fon Lēba par sprādzieniem Kijevā. Pokrovskis uzreiz pieķēra Jodlu faktu sagrozīšanā: vācieši sagrāba Kijevu vēlāk, tāpēc Berlīnē septembra sākumā tādu fon Lēba ziņojumu nevarēja saņemt. Jodls pastāv uz savu:

— Cik atceros, Kijevu ieņēma augusta beigās. Man šķiet, tas bija divdesmit piektajā augustā vai ap to laikū.

Pokrovskis. Vai jūs neatceraties, kad Hitlers pirmoreiz teica, ka nodomājis nolīdzināt Ļeņingradu līdz ar zemi?

Jodls. Piedodiet, prokurora kungs, es visu laiku kļūdījos, nosaucot šo datumu. Firera pavēle datēta ar septīto oktobri. Acīm redzot, jūsu ziņas ir pareizas. Es kļūdījos par vienu mēnesi. Patiesībā mēs ieņēmām Kijevu septembra- beigās. Lēba ziņojumu saņēmām oktobra pirmajās dienās. Esmu kļūdījies. Ļoti -nožēloju.

Varēja domāt, ka Pokrovskis to vien gribēja kā pieķert Jodlu, ka viņš nezina Kijevas sagrābšanas datumu. Bet tas, protams, tā nebija.

Jodls ir ar mieru atzīt, ka pavēli par Ļeņingradas iznīcināšanu viņš parakstījis ll ^41. gada 7. oktobrī. 7. oktobris kā nekā ir vēlāk paf>«Kijevas ieņemšanas dienu, un tas ļauj atsaukties uz nGtikumidm Kijevā. Tiesājamais pats labprāt citē šo dokumentu. Patiešām, to viņš rakstījis, atsaukdamies uz fīrera teicienu, ka «Ļeņingradas, bet vēlāk arī Maskavas kapitulācija nav jāpieņem pat gadījumā, ja to piedāvā pats pretinieks». Pirms šīs pilsētas tiktu ieņemtas, «tās artilērijas ugunī un aviācijas uzlidojumos jāpārvērš drupu kaudzē».

Viens vienīgs vārds nodod Jodlu. Pavēle par Maskavas un Ļeņingradas izpostīšanu sākas šādi:

«Fīrers no jauna nolēmis, ka kapitulācija .. .». No jauna!» Bet kas tad bija agrāk, un kad tas bija?

Padomju prokurors palīdz Jodlam atsvaidzināt atmiņu. Viņš uzrāda dokumentu Nr. L-221 — protokolu par apspriedi pie Hitlera 1941. gada 16. jūlijā. Lasītājs jau zina, ka tā ir tieši tā pati apspriede, kurā notika, padomju teritoriju iztirgošana. Protokolā norādīts, ka uz Ļeņingradas apgabalu «pretendē somi». Bet tālāk — melns uz balta — pierakstīts Hitlera norādījums «nolīdzināt Ļeņingradu līdz ar zemi» un tikai pēc tam «to atdot somiem».

Pokrovskis iedod šo protokolu Jodlam ieskatam. Tas uzmanīgi pēta tekstu. Apsūdzētājs jautā, vai tiesājamais atradis citēto vielu un pārliecinājies, ka tas bijis ilgi pirms notikumiem Kijevas Kreščatikā.

Jodls. Jā, tas bija trīs mēneši pirms šīs dienas.

Pokrovskis. Tas bija krietni agrāk par to dienu, kad notika ugunsgrēki un sprādzieni Kreščatikā, vai ne?

Jodls. Pilnīgi pareizi.

Tāds atzinums liecināja par Jodla pilnīgu sakāvi. Viņu kā sīku blēdi notvēra aiz rokas. Un varbūt tieši tai brīdī viņš atcerējās veco patiesību, ka melim vajadzīga teicama atmiņa, pat labāka par to, ar ko dižojās pats Jodls. Pēc šīs izgāšanās bijušais OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks, acīm redzot, sāka nākt pie atziņas, ka Keiteļa izvēlētajai aizstāvēšanās taktikai ir arī savas labās puses. Katrā ziņā Jodls saprata: nule notikušajā divkaujā ar padomju prokuroru viņš pilnīgi piespiests pie zemes. Ne pirmo un ne tuvu ne pēdējo reizi.. .

Starptautiskajā Tribunālā uzstājās daudz liecinieku. Dažiem tiesājamie dāvāja nedalilu uzticību. Es jau stāstīju par interesantām situācijām, kas dažreiz izveidojās, kad šādi liecinieki pārmērīgi pūlējās palīdzēt saviem draugiem, kas bija nonākuši uz apsūdzēto sola. Lasītājs atceras, cik neērtā stāvoklī nokļuva Milhs un Bodenšacs. Kaut kas līdzīgs notika ar kādu liecinieku, kas mēģināja nomazgāt baltu Jodlu.

Tas bija tanku karaspēka ģenerālis fon Formanis. Kādreiz viņš kopā ar Jodlu dienējis sauszemes karaspēka štābā. Laikam vēlēdamies palīdzēt savam bijušajam darba biedram, fon Formanis liecināja, ka jau pjrms Hitlera nākšanas pie varas Jodls esot biedriskās sarunās visai kritiski izteicies par fīreru, — «runājot par Hitleru, bieži lietojis tādus vārdus kā «šarlatāns», «noziedznieks». Liecinieks izteica cerību, ka tiesa neatstās bez ievēribas Jodla «antihitlerisko noskaņojumu».

Doktors Eksners, nolasot dažas vietas no Formaņa liecībām, ar nolūku izlaida to daļu, kur Jodls ne visai glaimojoši atsaucies par Hitleru. Taču padomju prokurors, jādomā, atšifrēja advokāta manevru.

Pratināšanas gaitā J. Pokrovskis atgādināja Jodlam tieši šo Formaņa liecību daļu un jautāja: vai viņš apstiprinot visu, ko teicis liecinieks?

— Esmu pārliecināts, ka viņš sajaucis divas lietas, — mēģina izlocīties Jodls. — Es gan ļoti bieži teicu, ka uzskatu fīreru par šarlatānu. Taču man nebija nekāda pamata uzskatīt viņu par noziedznieku. Vārdu «noziedznieks» es lietoju ļoti bieži, taču runājot nevis par Hitleru, bet gan par Rēmu. To es ne vienreiz vien biju nosaucis par noziedznieku, tads viņš, manuprāt, arī bija.

—    Tatad noziedznieks, jūsuprāt, bija Rems, liet šai latāns — fīrers, vai pareizi? — apsūdzētājs turpina pratināšanu.

Jodls. Jā, tādā veidā tas ir pareizi. Tā es tolaik domāju.

Apsūdzētājs. Kā lai izskaidro, ka jūs bijāt ar mieru ieņemt vadošus amatus Vācijas impērijas kara mašīnā par spīti tam, ka pie varas bija nācis cilvēks, ko jūs pats nosaucāt par šarlatānu? <1

Jodls, Ar laiku pārliecinājos, k&^Hitlers nav vis šarlatāns, bet gan gigantiska personība.^

Tātad Jodls bija nosaucis Hitleru par šarlatānu 1933. gadā. Pēc tam, kā zināms, sekoja demokrātijas sakāve Vācijā, koncentrācijas nometņu ierīkošana, masveida nāves sodi vācu patriotiem, agresīvu plānu izstrādāšana, bapdītiski uzbrukumi daudzām zemēm, nežēlīgs terors okupētajos apgabalos. Tieši šie apstākļi, acīm redzot, mudināja Jodlu mainīt savus sākotnējos uzskatus un noticēt, ka viņam patiešām darīšana ar «gigantisku personību». Jāatzīst, ka tas ir pilnīgi loģiski: tieši tāds «šarlatāns», tāda «gigantiska personība» bija vajadzīgi prūšu militārismam. Jā, taisnība ir Džefrijam Noksam, kas, būdams Sāras starptautiskās komisijas priekšsēdētājs, teica:

—    Vispirms mums jāsaprot, ka nacistu partija, kamēr to nebija pievākuši prūšu militāristu vadītāji, bija tikai nožēlojama savedēju un klaidoņu banda, kurai nebija pat ne visniecīgākās nozīmes.

Lai gan Nokss pārspīlē, tomēr ir pilnīgi skaidrs: ja nebūtu bijis Ludendorfa, Blomberga, Keiteļa, Jodla un viņiem līdzīgu, Vācija paliktu Vācija, bet pasaule tiktu paglābta no Hitlera. Jodls nosauca Hitleru par šarlatānu, bet, tikko šis veiksmīgais šarlatāns nāca pie varas, viņš tūlīt sāka pūst ar to vienā taurē.

Mēs vēl redzēsim, kā Jodls «nāks pie saprašanas» un atkal nosauks savu fīreru par noziedznieku. Viņi abi, gan Keitelis, gan Jodls, būs ļoti satraukti, ka viņus tiesā it kā piespiežot atbildēt ne tikai par savu rīcību, bet arī par Hitlera noziegumiem.

«VIŅŠ MŪS PIEKRĀPIS VIŅŠ ATSTĀJIS MŪS VIENUS!»

1945. gada 8. augustā Keitelis, sniedzot liecības izmeklētājam un cenšoties izlikties par idejisku cilvēku, runāja par savu uzticību Hitleram. Taču tiesas prāvā viņš mainīja kursu un jau visos toņos lamāja savu līreru. Ta, piemēram, Keitelis nosodīja Hitlera pašnāvību kā negodīgu rīcību.

—    Ja Hitlers gribēja būt virspavēlnieks, — teica bijušais feldmaršals Džilbertam, — tad viņam vajadzēja tam palikt līdz galam. Viņš deva mums pavēles. Viņš teica: «Atbildību uzņemos uz sevi!» Bet tagad, kad pienācis laiks par to visu atbildēt, viņš atstājis mūs vienus . ..

Bet tālāk sekoja gaužas žēlabas:

—   Tas nav godīgi … Viņš mūs piekrāpis! Viņš mums meloja. Tā ir mana pārliecība, un neviens nevar mani piespiest mainīt savas domas. Viņš ar viltu piespieda mūs karot.

Kāds neiedomājams liekulības un histērijas sajaukums! Hitlers ir piekrāpis lētticīgo Keiteli! To pašu Keiteli, kas savās pavēlēs lika iznīcināt simtiem tūkstošu cilvēku un, atbildot uz savu padoto protestiem, rakstīja: «Par to man tikai nospļauties!»

Keitelis un Jodls aizstāvējās tiesā ar dažādām metodēm. Taču viena metode bija abiem kopīga. Viņi centās tiesai iegalvot, ka ilggadējā sadarbība ar Hitleru viņiem bijusi vienīgi virkne traģisku pretrunu, riskantu mēģinājumu mīkstināt fīrera spīvo dabu un mazināt daudzu viņa pavēļu smagas sekas.

Tad kāpēc gan šie cēlsirdīgie Zigfrīdi toreiz neiesniedza atlūgumu? Doktors Nelte stāstīja tiesai, ka Keitelis it kā piecas reizes gribējis atteikties no sava amata un reiz pat nolēmis izdarīt pašnāvību. Taču visa tiesas prāvas gaita neapgāžami pierādīja, ka nekas tāds Keitelim ir prātā nebija nācis.

Daudz vēlāk es pazīstamā Rietumvācijas vēsturnieka Gerlica sacerējumos izlasīju, ka Keitelis neesot izšķīries atstāt savu amatu vienīgi tādēļ, ka baidījies, lai tik vērmahta vadību nesagrābtu esesieši. Tie ir gaužām nekrietni meli! Taisnības labad jāatzīst, ka

Keitelis pats tādas blēņas Nirnbergā nemelsa. Un arī nevarēja to darīt. Kā nekā tieši viņa uzdevumā ģenerālis Vāgners OKV vārdā parakstīja vienošanos par sadarbību ar SS padomju iedzīvotāju masveida iznīcināšanā …

Arī Jodls gribēja radīt iespaidu, ka viņš vairākkārt - uzsācis enerģisku cīņu ar Hitleru sakarā ar dažām viņa pavēlēm. Nē, viņš tam nepiekrīt, ka ar Hitleru neviens nav varējis strīdēties, ka viņam nedrīkstēja runāt pretī.

—   Es ļoti ļoti bieži ārkārtīgi asi viņam runāju pretī.

Taču, kā par spīti, izrādās, ka strīdi starp Jodlu un

Hitleru ikreiz skāruši galvenokārt operatīvi stratēģiskus jautājumus.

1942. gada augustā Jodls iedrošinājies! nepiekrītot Hitleram, aizstāvēt ģenerālpulkvedi Halderu. Jodls pats atzina, ka arī šai gadījumā «runa bijusi par operatīvām problēmām». Viņš nekā nav panācis, tikai satracinājis Hitleru, un, — ak šausmas! — «kopš šīs dienas Hitlers nekad līdz pašām kara beigām ar mums vairs kopā neēda». Vēl vairāk, tiesājamais apgalvo:

—    Sākot ar to dienu, Hitlers manus ziņojumus par stāvokli frontēs uzklausīja tikai SS virsnieka klātbūtnē. Kopš šīs dienas astoņi stenogrāfisti pierakstīja katru izteikto vārdu. Fīrers man vairs nesniedza roku. Viņš vairs neatņēma manu sveicienu vai ari tik tikko atņēma sveicienu. Viņš lūdza feldmaršalu Keiteli man pateikt, ka vairs nevarot ar mani kopā strādāt un aizstāšot mani ar ģenerāli Paulusu, tiklīdz tas būs ieņēmis Staļingradu.

Paskat, kādā nežēlastībā viņš bija kritis! Bet vai tas tā ilgi turpinājās? Vai ilgi Hitlera personiskā štāba priekšnieks dzīvoja zem Damokla zobena? Jodls ne visai labprāt atbild:

—    Tāds stāvoklis turpinājās līdz tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada trīsdesmitajam janvārim.

Kas tad tā par sakramentālu dienu? Ak, tā taču ir desmitā gadadiena kopš Hitlera nākšanas pie varas! 30. janvāris nacistiskajā Vācijā skaitījās svētki. Šajā dienā Hitlers mēdza apbalvot savus vistuvākos rokaspuišus. Un viņu vidū šoreiz bija arī Jodls, tas pats Jodls, ko Hitlers gribējis atstādināt no amata, it kā baidīdamies no viņa. 1943. gada 30. janvārī fīrers apbalvo ģenerālpulkvedi Jodlu ar augstāko partijas goda zīmi (iegaumēsim: partijas, nevis militāro!) — nacistu zelta krūšu nozīmi.

Nelāgs, ļoti nelāgs bija Jodla izskats tai brīdī, kad viņam vajadzēja ar kaunu atzīt šo faktu. Vienā mirklī nobālēja visi viņa agrākie argumenti, ko viņš bija izvirzījis, sevi aizstāvot. Bet daži no tiem tagad likās vienkārši smieklīgi.

Nirnbergā nopratināja daudz hitlerisko ģenerāļu. Un visi, pat tie, kas centās izglābt Keiteli un Jodlu, nenoliedza faktu, ka tieši šie abi vīri līdz pat pēdējai dienai bijuši Hitleram vistuvākie militārie darbinieki. Kad 1944. gada 20. jūlijā «vilku midzenī», Hitlera štāba mītnē pie Rastenburgas, atskanēja sprādziens, Jodls bija viens no pirmajiem, kas histēriskā padevībā apsveica brīnumainā kārtā dzīvu palikušo fīreru. Un pēkšņi Nirnbergā tas pats Jodls cenšas pierādīt, ka viņš Hitlera galvenajā mītnē vienmēr juties kā svešinieks. Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tā nebija vis militāra galvenā mītne, bet gan civila galvenā mītne, kur mēs, karavīri, bijām tikai viesi. Un nav taču nemaz tik viegli piecarpus gadus sabūt viesos…

Es dzirdēju šīs Jodla «atklāsmes», dzirdēju Keiteli, un man radās jautājums: «Kad, kurā kara posmā viņiem kļuva skaidrs, ka Vācija šo karu zaudējusi? Kad abi šie «teitoņu bruņinieki» paliesi beidza ticēt uzvarai?»

—    Karš bija zaudēts pēc Staļingradas, — savās liecībās teica Jodls.

Bet Keitelis, izrādās, nācis pie bēdīgajiem secinājumiem vēl agrāk. Viņam jau pēc sakāves pie Maskavas kļuvis skaidrs, ka šajā karā vairs nevar uzvarēt «ar liri militāriem līdzekļiem vien».

Kā tad pēc šādām atziņām izturējās šie vācu stratēģi? Vai viņi mēģināja Hitleru (Jodls taču apgalvoja, ka ar viņu «varēja strīdēties») pārliecināt, ka jāizbeidz asinsizliešana, ka jāglābj miljoniem cilvēku no nekam nevajadzīgas bojā ejas? Nē, to viņi nemēģināja. Tiklab Keitelis, kā arī Jodls kopā ar Hitleru turpināja azarta spēli. Viņi joprojām turpināja nodevīgi krāpt savus tautiešus un nolēma neaprakstāmām ciešanām citas tautas.

Tādi kā Rozenbergs, Štreihers, Gērings vēl varēja ticēt brīnumam (ne velti resnais Hermanis saujām rija heroīna tabletes un narkomāna skurbumā skatīja fantastisku uzvaru ainas). Taču Jodls un Keitelis pieliekami skaidri redzēja reālo īstenību un, būdami attiecīgi sagatavoti, jau laikus varēja paredzēt šausmīgo, nenovēršamo katastrofu. Un tomēr viņi turpināja dzīt simtiem tukstošu vāciešu jau zaudētā kara peklē.

Jodlam Nirnbergā jautāja: kāpēc vajadzēja bez jebkādas jēgas ievilcināt asiņaino kaktiņu, karot līdz pēdējam cilvēkam? Šī doma, izrāda, «satraukusi» arī Jodlu. Uz šo jautājumu viņam atbilde jau bijā gatava. Hitleriešu kamarilja (pie kuras Jodls sevi, protams, nepieskaitīja) bija pastrādājusi jo smagus kara noziegumus (par kuriem viņš it kā uzzinājis galvenokārt tiesā), izraisot pret sevi visas pasaules naidu.

—    Saprotams, — prātoja Jodls, — nav nekāds brīnums, ka Hitlers un Gebelss, uz kuru sirdsapziņas tas viss gūlās, pastāvēja uz kara darbības turpināšanu. Tagad es visu to redzu ļoti skaidri. Viņi zināja, ka viņus tik un tā pakārs, un jau toreiz nolēma izdarīt pašnāvību, ja nāksies karu zaudēt. Tādos apstākļos nav grūti pastāvēt uz kara darbības turpināšanu līdz pilnīgai sakāvei.

Attieksmē uz Hitleru un Gebelsu te daudz kas ir pareizi. Tas jāatzīst. Bet ko tad darīja Jodls pats?

1943. gada 7. novembri, kad Sarkanā Armija, attīstot uzbrukumu, iztrieca nacistisko armiju no Kijevas, Minhenē notika gauleiteru apspriede. OKV operatīvās vadības štāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Jodls uzstājās ar runu. Zālē sēdēja visatbildīgākie nacistu partijas vietējie vadītāji. Viņus saaicināja, lai, pirmkārt, informētu par stāvokli frontē, bet, otrkārt, — instruētu, kā cīnīties pret tiem «kaitīgajiem elementiem», kas piekopj «graujošu darbību» aizmugurē. Vai nav interesants fakts, ka par instruktoru neizraudzīja ne Gēringu, ne Gebelsu, ne Kaltenbrunneru, bet tieši Jodlu.

Ko tad viņš gauleiteriem pateica? Lūk, ko:

—       Galu galā, gauleiteru kungi, tieši jūsu rajonos mūsu tautu mēģina saindēt ar sakāvnieciskārh idejām, tieši jūsu rajonu iedzīvotāju vidū izvērsta ienaidnieka propaganda, izplatās nepatiesas baumas. Visā zemē rosās ļaunais kūdīšanas gars. Visi gļēvuļi cenšas rast izeju jeb, kā viņi to dēvē, meklē politisku atrisinājumu. Viņi saka: «Mums jāved sarunas, kamēr mums vēl kaut kas ir palicis.» Un visu šo aicinājumu jēga ir nosodīt dabisko tautas cenšanos uzskatīt šo karu par ciņu līdz galam. Kapitulācija nozīmē nācijas galu, Vācijas galu.

Šīs runas stenogramma izdarīja Jodlam sliktu pakalpojumu Nirnbergā. Tā lieku reizi atsedza viņa melīgo, varizejisko raksturu, lieku reizi parādīja Jodlu kā rūdītu kara noziedznieku.

VĒSTURE REZUME

Beidzot tiesa pabeidza pierādījumu izskatīšanu Keiteļa un Jodla lietā. Katrs no viņiem, atbrīvojies no nepieciešamības aizstāvēties, nu var pats sakopot savus iespaidus, ļauties atmiņām.

Interesanti atzīmēt, ka gandrīz visi tiesājamie pūlējās Nirnbergā atcerēties; pareizāk sakot, atgādināt, cik daudz viņi ir darījuši, lai panāktu savstarpēju saprašanos ar Rietumiem. Gērings ne vienreiz vien izteica nožēlu, ka viņam nav izdevies vienoties ar Ameriku. Viņš tic «Rietumu demokrātijām» un tāpēc pats padevies gūstā amerikāņiem. Hess jau 1941. gadā apliecinājis simpātijas Rietumiem, aizlidojot uz Londonu. Riben- trops gari un plaši skaidroja, ka uzskatījis par savu senloloto sapni draudzīgu attiecību nodibināšanu starp Angliju un Vāciju un, uzlūkojot Angliju par savu otro dzimteni, adresē pēdējo vēstuli Vinstonam Cerčilam. Bet Kaltenbrunners? Tas tiesā bez aplinkiem stāstīja par saviem sakariem ar amerikāņu izlūkdienestu.

Jodls nolēma, ka arī viņam jāatgādina Rietumiem savi nopelni. Lūk, ko Hitlera štāba priekšnieks pastāstīja Nirnbergas cietumā doktoram Džilbertam.

1945. gada 7. maijā viņš Reimsā parakstījis aktu par kapitulāciju rietumvalstīm. Šī akta parakstīšanas laikā Jodls ierosinājis atsaukt vācu karaspēku no Austrumu frontes uz Rietumiem, lai tas varētu padoties «nevis krieviem, bet sabiedrotajiem», un lūdzis organizatoriskiem pasākumiem sakarā ar šo manevru atstāt četras dienas starp pamiera parakstīšanu un tā stāšanos spēkā, apsolot, ka «tad karaspēks atkāpsies organizēti angļu un amerikāņu zonās».

Jodls teica, ka viņam šai «operācijai» atvēlētas četrdesmit astoņas stundas. Sajā laikā kāds vācu ģenerālštāba pulkvedis amerikāņu tankā apbraukājis Austrumu lrontes priekšējās līnijas un nodevis karaspēka daļām atkāpšanās pavēli.

— Tādā veidā,— rezumēja Jodķs, — es izglābu septiņsimt tūk&tošu cilvēku no krievu «gūsta. Ja mūsu rīcībā bijušas četras dienas, es būttf vārējis "izglābt vairāk.

Starp citu, ari man pašam nācās sadurties ar šo Jodla taktiku un pārliecināties par mūsu amerikāņu sabiedroto «lojalitāti». Tas bija 1945. gada 8. maijā. 9. ka- zāku kājnieku divīzijas komandieris ģenerālis Metaļ- ņikovs steidzami izsauca mani un vēl divus virsniekus uz savu komandpunktu. Viņš mums pateica, ka vācu virspavēlniecība Reimsā parakstījusi kapitulācijas aktu un ka šodien pulksten 23.00 izbeidzas kara darbība. Rīt no rīta, 9. maijā, jākapitulē karaspēka daļām, kas stāv pretī mūsu divīzijai. Ģenerālis nozīmēja mani par pilnvarnieku kapitulācijas pieņemšanai 36. strēlnieku pulka rajonā.

Tajā pašā vakarā es izbraucu uz norādīto vietu. Mēs norunājām visus jautājumus ar pulka komandieri pulkvedi Orlovu un rīta pusē pabeidzām pēdējos sagatavošanās darbus. Taču noteiktajā laikā pretinieka karaspēka pārstāvji neieradās. Noskaidrojās, ka naktī vācu daļas slepus bija -atkāpušās uz rietumiem. Jādomā, ka arī šeit bija ieradies Jodla sūtītais pulkvedis ar amerikāņu tanku.

Pienāca kārta apsūdzētajiem teikt savu pēdējo vārdu.

Vilhelms Keitelis no paša sākuma vērš tiesas uzmanību uz to, ka viņš atzinis savu atbildību sava «dienesta stāvokļa» ietvaros. Par savu personisko piedalīšanos vācu fašisma noziegumos bijušais feldmaršals teica: H

—   Esmu tālu no tā, lai mazinātu savu atbildību par visu notikušo.

Taču turpat Keitelis bezpalīdzīgi cenšas savu vainu kaut kā mīkstināt.

«Cilvēka dzīvībai okupētajos apgabalos nav itin nekādas vērtības …» Atzīstot, ka viņš tā teicis un tādā garā instruējis padotos, Keitelis nosauc šos vārdus par «šausmīgiem», taču apgalvo, ka tie ir tikai Hitlera pa vē|u sintēze.

Lai būtu kā būdams, bijušais OKV štāba priekšnieks bija viens no nedaudzajiem apsūdzētajiem, kas atzina sevi par vainīgu. Savā pēdējā vārdā Tribunālam viņš diezgan precīzi formulēja šo savu nostāju, visu savu Nirnbergas pārdomu rezultātu.

Atbildot savā laikā uz advokāta jautājumu, vai viņš uzvaras gadījumā būtu atteicies no līdzdalības lauru dalīšanā, bijušais feldmaršals teica:

—    Nē, nav šaubu, ka es lepotos ar to.

Tad sekoja otrs doktora Neltes jautājums:

—    Kā jus rīkotos, otrreiz nokļūstot līdzīgā stāvoklī?

—    Tādā gadījumā, — teica tiesājamais, — es drīzāk izvēlētos nāvi nekā ļautu ievilināt sevi tādu noziedzīgu metožu tīklos.

Tomēr Keitelis arī savā pēdējā vārdā visu laiku uzsvēra, ka viņš bijis tikai paklausīgs pavēļu izpildītājs.

—    Traģēdija ir tā, — viņš teica, — ka manas labākās karavīra īpašības — paklausība un uzticība — tika izmantotas apšaubāmiem mērķiem un ka es nespēju saredzēt karavīra pienākuma izpildīšanai spraustās robežas. Tas ir mans liktenis.

Lai novērtētu šī šķietami patiesīgā paziņojuma liekulības pakāpi, es domās iztēlojos, kas noliktu, ja advokāta pirmajā jautājumā ietvertais pieņēmums būtu kļuvis īstenība. Nebija grūti iedomāties, kā tad būtu izturējies lauru plūcējs Keitelis — cik uzticīgi viņš paklausītu Hitleram, cik viegli viņš atkal parakstītu jebkādas pavēles, atkal dekretēlu ikkatru neģēlību un zvērību. Sirdsapziņa? Kāda tur vēl sirdsapziņa! Fīrers vienmēr teicis, ka sirdsapziņa ir himera, un no tās Keitelis jau sen ir atbrīvojies.

Nē, ne jau traģēdiju Keitelis redzētu «paklausībā un uzticībā» Hitleram, kā viņš to tagad apgalvo, bet gan milzum lielu nopelnu, par ko viņš varēja gaidīt jaunus un jaunus fīrera labvēlības apliecinājumus.

Taču notika nelaime — bez darba palika spridzinātāju komanda, kas 'bija sagatavota Maskavas Kremļa uzspridzināšanai. Vācija ir sakauta. Vērmahts sagrauts. Hitlers miris. Keitelis uz apsūdzēto sola. Tagad jāatbild par saviem noziegumiem. Keitelis bija bezspēcīgs pret neapgāžamo pierādījumu frontālo uzbrukumu. Un viņš padevās, kapitulēja tāpat, kā kapitulēja vērmahts. Pie tam atšķirībā no Jodla Keitelis atteicās no nepatiesās pozas. V

Bet Jodls? V

Pat savā pēdējā vārdā viņš turpināja neģēlīgi melot. Runāja tā, it kā nebūtu bijis otrā pasaules kara, nebūtu Nirnbergas tiesas prāvas, nebūtu tūkstošiem un atkal tūkstošiem dokumentālo pierādījumu, nebūtu bijušas ne Osvencimas un Dahavas, ne Oradūras, ne Lī- dices:

— Priekšsēdētāja kungs, tiesnešu kungi! Es nesatricināmi ticu, ka reiz vēsture objektīvi un taisnīgi spriedīs par augstākajiem militārajiem vadītājiem un viņu cīņas biedriem. Tāpēc ka viņi un līdz ar viņiem visa vācu armija bija nostādīta neatrisināma uzdevuma priekšā, proti: vest karu, pēc kā viņi netiecās, ko viņi negribēja; atrazdamies virspavēlniecības vadībā, tās uzticību viņi nebaudīja un paši tai pilnīgi neuzticējās…

Grūti noteikt, kā Jodla pēdējā vārdā bija vairāk — melīga patosa vai liekulības. Jodls, redziet, pēkšņi apzinās, ka karā «izšķīrās jautājums, dzīvot vai aiziet bojā mīļotajai tēvzemei». Bet «mīļotā tēvzeme» varēja dzīvot arī bez kara. Karš bija vajadzīgs tāpēc, lai bojā aizietu citas tēvzemes.

Jodls centās Tribunālam iegalvot, ka viņš un citi ģenerāļi «kalpojuši nevis ellei un noziedzniekam, bet gan savai tautai, savai tēvzemei».

Atkal meli. Viņš pats sauca Hitleru par šarlatānu un noziedznieku un tomēr kalpoja viņam. Nevar reizē kalpot gan noziedzniekam, gan tautai!

«KĀDĒĻ ESMU DZIMIS?»

Lasītājs zina, ka starp Nirnbergas Tribunāla tiesnešiem izcēlās domstarpības par dažiem apsūdzētajiem piespriežamo sodu. Taču šīs domstarpības nebūt neattiecās uz Keiteli un Jodlu. Drausmīgi bija viņu noziegumi, nesaudzīgs bija arī spriedums. Pavēles no augšas nekādi nevarēja uzskatīt par vainu mīkstinošiem apstākļiem tiem, kas apzināti, bez žēlastības, bez jebkādas militāras nepieciešamības lika straumēm plūst cilvēku asinīm.

Un tagad spriedums pasludināts: nāves sods pakarot. Keiteli aizved. Aizved arī Jodlu, kas arī notiesāts uz nāvi.

Kad galvenie kaunpilnās un noziedzīgās drāmas varoni jau bija aizgājuši nebūtībā, lasītājam pazīstamais Bonnas galma vēsturnieks Gerlics nolēma palikt mīnu zem Nirnbergas tiesas prāvas. Vismaz zem tās daļas, kas bija veltīta Keitelim un Jodlam.

«Tiesneši Nirnbergā,» raksta Gerlics, «centās izdibināt patiesību. Attieksmē uz abiem karavīriem, ko viņi apbēra ar lāstiem, atklāts paliek jautājums: vai tas, kā viņi pildījuši savu pienākumu, vispār mērījams ar pasaulīgās tiesas mērauklu vai arī par to, kā par cilvēcisku maldīšanos, tiesu spriedīs augstākais soģis debesīs.»

Visa Gerlica grāmata ir pārliecināta militārista dvēseles kliedziens, mēģinājums glābt hitleriskā vērmahta reputāciju. Gerlics sīki iztirzā jautājumu par «karavīra paklausību», ko Keitelis uzskatīja par savas «traģēdijas» galveno iemeslu. Grāmatas izdevēji šo problēmu pat iznesuši uz grāmatas apvāka: «Vācu feldmaršala liktenis ir paraugs, kā izprast karavīra pienākuma apziņu, tās jēgu un robežas laikmetā, kas arī tagad cenšas aizstāvēt disciplīnu, kārtību un tiesības.»

Tā šodien Bonnā mēģina cildināt keitelisko paklausību kā paraugu bundesvēram, bet viņa «nesatricināmo uzticību» Hitleram kā paraugu virsniekiem, kuri pašreiz izpilda vakardienas hitleriešu pavēles.

Cik labi, ka Nirnbergas tiesas prāva visas pasaules priekšā atsedza šīs uzticības pirmavotus un patieso jēgu, parādīja, ka keiteliskā «paklausība» nozīmē nevainīgu cilvēku līķu kaudzes, izpostītu pilsētu pelnus, daudzu miljonu cilvēku ciešanas un nāvi.

Gerlica grāmata laista klajā 1963. gadā, tas ir, gandrīz divdesmit gadus pēc Nirnbergas. Taču 1946. gadā, kad notika prāva, neviens, pat visrūdītākais militārists Rietumos neuzdrošinājās apšaubīt Keitelim un Jodlam piespriestā soda taisnīgumu.

Keiteļa kamerā atrada zīmīti bez datuma, ko viņš laikam domāja izmantot savā pēdējā vārdā. Keitelis meklēja kaut kādu izskaidrojumu savai «paklausībai». Zīmītē bija rakstīts: «Tradīcija jun sevišķi vācu mentalitāte veidoja mūs par militāristu nāciju.» Par kādu tradīciju runā Keitelis, par kādu^roentaļitāti? Kādas tradīcijas spieda Keiteli izpildīt necilvēcīgas pavēles?

Ģenerālis Pauls Viters reiz atgādināja Keitelim senu Martvica citātu: «Izvēlieties nepaklausību, ja paklausība godu nedara.»

To Keitelis nespēja izdarīt. Tas nozīmētu atteikties pašam no sevis.

Kas ir nacionālsociālisms ar savu rasu teoriju? Tā ir agresijas programma, masveida slepkavošanas, veselu tautu iznīcināšanas programma. Tajā pašā zīmītē, ko atrada kamerā (par to stāstīts ari Gerlica grāmatā), Keitelis konstatējis: «Mēs, karavīri, atzinām arī to, ka nacionālsociālistiskās idejas jo lielā mērā veicinājušas militāro audzināšanu.»

Var teikt, ka loks noslēdzies! Vienā no Keitelim vissmagākajām prāvas dienām, kad nolasīja Rēdera liecības, bijušais OKV štāba priekšnieks vakarā savā kamerā rakstīja zīmīti doktoram Neltem:

«Jums jāzina, ka es jūs sapratīšu, ja jūs pēc visa tā, ko par mani dzirdējāt, atteiksities aizstāvēt tādu aptraipītu cilvēku. Man ir kauns jūsu priekšā.»

Tā Keitelis pirms divdesmit gadiem nepārprotami atbildēja uz jautājumu, ko 1963. gadā no jauna pacēla Gerlics savas grāmatas nosaukumā: «Feldmaršals Keitelis — noziedznieks vai virsnieks?»

Skaidrs, ka noziedznieks, lai arī kā šodien Bonnā censtos nomazgāt ballu «veco feldmaršalu, kas miris no bendes rokas».

1945. gada 1. oktobrī doktors Džilberts pēdējo reizi iegāja Keiteļa kamerā. Notiesātais stāvēja ar muguru pret durvīm. Pēc tam viņš sāka staigāt pa kameru un apstājās tās tālākajā kaktā. Viņa acīs bija šausmas.

—   Nāves sods pakarot… — viņš teica aizsmakušā balsī. — Es domāju, ka mani apžēlos.

Viņam atļāva tikties ar sievu. Viņš atteicās:

—    Nespēju viņai acīs rādīties

Kam gan bijušais feldmaršals Keitelis būtu varējis rādīties acīs? Saviem dēliem, kuri krituši karā, ko cītīgi gatavoja viņu tēvs? Vācu tautai? Miljoniem tās dēlu bija nolikuši savu galvu, lai pulkvedis Keitelis kļūtu feldmaršals Keilelis. Eiropas tautām? Vai tad Keitelis nekomandēja: «Vācija, uguni!» Un cik laimīgs viņš bija, kad uzvarām vainagotajam vērmahtam pie kājām krita zibenskaros pieveiktā Polija, Norvēģija, Grieķija, Beļģija, Holande, Francija. Kā viņš gavilēja, kad straumēm lija simtiem tūkstošu padomju ļaužu asinis. Kā sapņoja, ka zeltgalvainais Kremlis kļūs viņa kārtējais komandpunkts, no kura varēs dot komandu «Uguni!» pret Indiju, pret Irāku, pret visu pasauli.

Džilberts savās piezīmēs stāsta, kā spriedumu uzņēmis Jodls.

Savā pēdējā vārdā Jodls visādi plātījās, daudzējādā ziņā kopēdams Gēringu ar visu viņa liekulības un mākslotās varonības arsenālu. Tā, piemēram, viņš iesaucās:

—    Es atstāju šo tiesas zāli ar tikpat augstu paceltu galvu, ar kādu es tajā pirms vairākiem mēnešiem ienācu.

Dažas minūtes pēc sprieduma pasludināšanas Jodla kamerā iegāja Džilberts. Tad vairs nebija ne vēsts no aktiera, no tēlošanas, no ironijas, ne vēsts no lepnā ģenerālštāba virsnieka, nekaunīgā, pašpārliecinātā un sardoniskā smīna.

—    Nāves sods pakarot! — viņš atkārto Keiteļa vārdus. — To es negaidīju … Nāves sods … Labi, kādam jāalbild, bet tas… — viņa lūpas ietrīcējās, valoda raustījās. — Es nespēju to saprast!

Taču ari šai dramatiskajā brīdī Jodlam tomēr pietika spēka vēl vienai liekulības ainai. Cilvēks, kas prasīja «raustīt gabalos un lēni cepināt uz ugunskura» parti- zāņus, kurš aukstasinīgi, dzerot tasi kafijas, lasīja ziņojumu par Varšavas geto iznīcināšanu, par daudzu tūkstošu bērnu nogalināšanu, šis cilvēks pēkšņi kļuva sentimentāls.

Kamerā viņš uz sava galda novietoja fotokartīti. Tajā bija attēlota viņa māte un viņš pats kā gadu vecs bērns.

— Kādēļ esmu dzimis? — Jodls jautā ienakušajam vācu frizierim Vitkampam, domīgi aplūkodams fotoattēlu. — Kāpēc es tūlīt pat nenomiru? Cik daudz ļauna man nebūtu bijis jāpiedzīvo … Kādēļ esmu dzīvojis?

Kad man pastāstīja par šo dziļdomīgo tirādi, kura, acīm redzot, bija domāta pēctečiem, mani pārņēma vēlēšanās aizvest Jodlu uz Osvencimu un parādīt viņam kaudzēs sakrautās bērnu kurpīti®?, kleitiņas, zīdaiņu krekliņus un pat lelles, ar kurāni-«nelaimīgie mazuļi rotaļājās līdz pēdējam brīdim …

Bet Keitelis? Tas palūdza cietuma ārstu Pflikeru nodot ērģelniekam (cietumā bija ari ērģeles) viņa lūgumu vairs nespēlēt dziesmiņu «Guli, bērniņ, jel guli», jo tā izraisot nemierīgas atmiņas.

Keiteļa atmiņas! Jā, šim cilvēkam bija ko atcerēties. Vārds «prūsis» kara vēsturē jau sen bija kļuvis par rupja spēka un zvēriskas nežēlības sinonīmu. Francijas izcilie rakstnieki attēlojuši prūšu neģēlīgos «varoņdarbus» franču-prūšu kara laikā. Prūši no jauna parādīja savus atņirgtos plēsoņu zobus ķīniešu tautas varonīgās bokseru sacelšanās dienās. Un vai gan mazums zvērību prūši pastrādāja pirmā pasaules kara laikā?

Kāpēc es minu šīs vispārzināmās patiesības? Tikai tāpēc, lai dziļā pārliecībā apgalvotu: neviens no apsūdzētajiem tik spilgti nepauda riebīgās prūsisma iezīmes kā Keitelis un Jodls.

Grūti uzminēt, kādas ainas atausa Keiteļa atmiņā, kad ērģelnieks Nirnbergas cietumā spēlēja «Guli, bērniņ, jel guli». Varbūt šajos brīžos viņš atcerējās savus karā kritušos dēlus. Bet varbūt viņa domās atausa viens no daudzajiem tiesā demonstrētajiem fotoattēliem: bruņoti vācu kareivji ved uz nošaušanu lielu ļaužu grupu, un šī skumjā gājiena priekšgalā — kāds gadus piecus vecs puisēns ar šausmu pilnām acīm un paceltām rokām. Droši vien viņš vēl nesen iemiga, šūpļa dziesmas «Guli, bērniņ, jel guli» ieaijāts. Bet tagad viņu un tos, kas viņam dziedāja šo dziesmiņu, bruņoti tēvoči, nikni klaigādami, dzen uz masu kapu.

Keitelis varēja atcerēties daudz ko. Visa viņa «vecā karavīra dzīve» līdz pat pēdējām kara dienām bija nežēlības un cietsirdības pilna.

Pēdējās kara dienas . .. Pat Hitlera vairs nav starp dzīvajiem. Taču Keitelis turpina dzīt slaktiņā jaunus un jaunus tūkstošus vāciešu, vēl gluži bērnus. Te viņš traucas automobilī pa maksimāli saīsināto frontes līniju. Pretī gadījās atejoša karaspēka daļa. Keitelis itin labi zina, ka karš ir zaudēts, Berlīni ieņēmis padomju karaspēks, jebkāda pretošanās ir ne tikvien veltīga un bezjēdzīga, bet arī noziedzīga. Ikviena šajā «trešā reiha» pilnīgas katastrofas priekšvakarā pazudināta cilvēka dzīvība ir jauns vācu virspavēlniecības noziegums. Taču Keitelis apstājas ceļa vidū, izlamā at- ejošo apakšvienību virsniekus un draud ar visādiem sodiem, ja kareivji netiks tūlīt dzīti atpakaļ peklē. Keitelis vaigu vaigā satiekas ar puišeļiem, ko tikai pirms dažām dienām atņēmis viņu mātēm. Viņi stāv kā sastinguši ceļmalā un ar bailēm raugās, kā šis «vecais kungs ar monokli» rāj tos, kuriem viņiem bez ierunām jāpaklausa. Ai, kā šiem jaunajiem puišiem gribētos, lai feldmaršals, vērīgi paraudzījies uz viņiem, uzsauktu:

— Bet ko jūs te darāt, puišeļi? Marš uz mājām!

Taču nē, feldmaršals Keitelis aizdzina arī šos vācu bērnus ugunī, nāvē.

Nedomāju, ka cietuma ērģelnieks varēja izraisīt Kei- telī līdzjūtību pret viņa upuriem — desmitiem un simtiem tūkstošu nobendētu un sakropļotu bērnu. Dziesmiņas «Guli, bērniņ, jel guli» skaņas un vārdi viņā modināja nevis nožēlu, bet drīzāk gan dzīvnieciskas bailes. Un viņš neiztur, lūdz ērģelnieku pārtraukt spēlēšanu.

Bet tikmēr blakus kamerā Jodls nenovērš acis no fotoattēla. Jauna, šoreiz pēdējā liekulības lēkme.

1946. gada 16. oktobrī Vilhelmu Keiteli un Alfrēdu Jodlu saskaņā ar Cilvēces Tiesas spriedumu pakāra. Tas nebija spriedums tikai Keitelim un Jodlam vien. Tas bija vēsturisks spriedums prūsismam, vācu militārismam.

V. VĪNES ADVOKĀTA BAISMA KARJERA

.

NESKAIDRĪBA ZŪD

Kad es pirmoreiz iegāju zālē, kur norisa Nirnbergas tiesas prāva, un pārlaidu skatienu ap- sūdzēto solam, man neviļus nāca prātā jautājums: vai tad tiešām tikai šie- divdesmit cilvēki ir hitleriskās Vācijas galvenie kara noziedznieki.?. Uz apsūdzēto sola sēdēja Jūliuss Štreihers, bet nebija Sverina fon Kroziga. Lai cik pretīgs ir Štreihers un viņa noziegumi, es laikam gan nekādi nevarētu atzīt, ka viņš hitleriskajā hierarhijā ieņēmis tikpat svarīgu vietu kā finansu ministrs. Es redzēju Friči sēžam uz apsūdzēto sola, taču neredzēju hitleriskos feldmaršalus Keselringu un Rundštetu. Lai gan Friče, viens no nacistiskās cilvēknīšanas propagandas organizētājiem, neapšaubāmi bija pelnījis tiesu un bargu sodu, es uzskatu, ka šajā pirmajā galveno vācu kara noziedznieku tiesas prāvā priekšroka būtu jādod šiem feldmaršaliem. Bez viņiem taču Hitlers nebūtu varējis nedz nākt pie varas, nedz sagatavot vērmahtu karam, nedz sadragāt daudzu kaimiņvalstu robežas un izpostīt daudzas plaukstošas Eiropas pilsētas.

Atceros, ka, meklējot atbildi uz šiem jautājumiem, es toreiz griezos pie A. Traiņina. Viņš taču Padomju valdības uzdevumā bija piedalījies Londonas konferencē, kas izstrādāja vienošanos par galveno vācu kara noziedznieku tiesāšanas kārtību. Un es saņēmu izskaidrojumu, kādu mēs, juristi, saucam par autentiska. Sabiedrotās valstis nolēma, ka pirmajā galveno vācu kara noziedznieku tiesas prāvā uz apsūdzēto sola jābūt pārstāvētiem visiem nacistiskās valsts mehānisma posmiem. Tiesai bija jānodod gan paši galvenie hitleriskās Vācijas līderi (Gērings, Hess), gan galvenie nacistiskās diplomātijas vadītāji (Ribentrops, Neirāts), gan agresīvā vērmahta augstākie pavēlnieki (Keite- lis, Jodls, Dēnics, Rēders), gan nacistisko ideologu virsotne (Rozenbergs, Štreihers), gan tie, kas vadīja agresīvā kara ekonomisko sagatavošanu (Sahts, Funks, Špērs), gan arī tie, kas iemantojuši neapskaužamu reputāciju, būdami zvēriskā terora režīma nodibinātāji okupētajās teritorijās) Franks, Zeiss-Ink- varts).

Bet kā tad tā, varētu jautāt cilvēks, kas ienācis tiesas zālē pirmajās prāvas dienās, kur tad ir «trešās impērijas» soda orgānu pārstāvji? Kur ir tie, kas vadīja tādas baismīgas organizācijas kā SS, SD, gestapo? Kur ir viņi?

Himlera nav. Diemžēl angļu virsnieki, pie kuriem padomju kareivji bija aizveduši aizdomīgo cilvēku, kas, kā vēlāk izrādījās, bija Heinrihs Himlers, droši vien paši to negribēdami, deva viņam iespēju noindē lies.

Starptautiskā Tribunāla tiesai nodoto personu sarakstā figurēja Ernsts Kaltenbrunners, Himlera labā roka. Taču arī viņa nav.

Sakarā ar Himlera nāvi Kaltenbrunners, dabiski, izvirzījās pirmajā vietā uz Nirnbergas apsūdzēto sola, pārstāvot «trešās impērijas» soda orgānus. Tieši viņš bija tas, kas pēc Heidriha nāves kļuva impērijas galvenās drošības pārvaldes priekšnieks, kura tiešā pakļautībā bija gan gestapo, gan SD, gan drošības policija, gan kriminālpolicija.

Nevienam nebija noslēpums, ka Kaltenbrunners ir apcietināts. Tad kāpēc gan viņu neved tiesas zālē? Vai patiesi arī viņš sekojis sava priekšnieka piemēram? Vai atkal kāds apsardzes virsnieks pieļāvis kļūdu?

Ne, te ir gluži kas cits. Viss bija daudz vienkāršāk: bijušo gestapo barvedi ķērusi viegla smadzeņu trieka, un viņam uz laiku nācās apmainīt apsūdzēto solu pret cietuma slimnīcas gultu un paralītiķa ratiņiem. Cietsirdīgs un augstprātīgs varas gados, viņš sakāvē izrādījās nožēlojams gļēvulis, kas pat nespēja panest cietuma dzīves grūtības. Tikko kameras slieksni pārkāpa ārsts Kellijs, kas viņu uzraudzīja, baiļu pārņemtais Kaltenbrunners ar asarām acīs, elsās trīsēdams, metās pie viņa.

Dīvaini bija noraudzīties, kā šis sešas pēdas garais, kaulainais tēvainis ar smago, it kā piemontēto kvadrātveida apakšžokli meklē mierinājumu un līdzjūtību pie cietuma ārsta. Viņš pats vēl tikai pirms nedaudz vairāk nekā pusgada ir nemanīja miljoniem acu raudātās asaras, nesadzirdēja vaidus un elsas, kas pušu plēsa daudzu miljonu cilvēku sirdis!

Jā, vēl gluži nesen Ernsts Kaltenbrunners bija visuvarens satraps, pēc kura vārda vai tikai mājiena daudzi jo daudzi cilvēki zaudēja dzīvību. Neilgi pirms savas pašnāvības, 1945. gada 30. aprīlī, Hitlers apveltīja Kaltenbrunneru ar jaunām pilnvarām, ieceļot viņu nocietinātajā Alpu rajonā dislocēta'-ķaraspēka virspavēlnieka amatā. Taču šo nocietināto' rajonu, par kura centru bija izraudzīta Altauszē, tā arī neizdevās izveidot. Fīrers, kas sākumā domāja tur patverties, lai sagaidītu labvēlīgākus apstākļus, galu galā tomēr atzina par labāku izdarīt pašnāvību. Taču Kaltenbrunners nesekoja sava fīrera piemēram. Tieši otrādi, viņš stingri nolēma darīt visu iespējamo un pat neiespējamo, lai jo ilgāk noturētos šajā nepastāvīgajā pasaulē.

Pirmām kārtām lauku viesnīcā «Am See» tika ierīkots hospitālis ievainotajiem esesiešiem. Viņa plāns bija «nozust» starp tiem, kamēr atsteigsies sabiedroto karaspēks. Sīs ieceres izdošanās bija jānodrošina ober- grupenfīrera personiskajam ārstam, kas bija ielavījies hospitāļa medicīniskajā personālā un kam vajadzēja izdarīt savam saimniekam plastisku operāciju. Paredzot lielas pārmaiņas, obergrupenfīrers pieņēma citu uzvārdu un slēpa savu ārējo izskatu aiz biezas pārsēju kārtas.

Taču drīz vien noskaidrojās, ka palikt hospitālī ir bīstami, un, panisku baiļu dzīts, Kaltenbrunners naktī aizbēga kalnos. Ap dienas vidu, pagalam pārguris, viņš mežā uzgāja būdiņu, kura tad arī kļuva viņa pēdējais, paša izraudzītais patvērums. Te bēgli notvēra amerikāņu patruļa. Pastāv aizdomas, ka par tikšanos ar to Kaltenbrunneram pirmām kārtām jāpateicas vienam no saviem tuvākajiem rokaspuišiem, asiņainajam bendem kapteinim Skorcenijam, kurš par šo cenu izglāba savu paša ādu.

Tā gestapo priekšnieks pa Alpu kalnu taku no apsnigušas meža būdiņas taisnā ceļā devās uz Nirnbergu. Šajā ceļā visas pagriezienu un krustojumu zīmes rādīja tikai vienā virzienā — uz karātavām.

INKVIZITORS SOLĀS «TEIKT VISU PATIESĪBU»

10. decembrī Ernsts Kaltenbrunners beidzot ieņēma savu vietu uz apsūdzēto sola, pa kreisi no Keiteļa.

Es jau stāstīju, kā viņu sagaidīja nesenie domu biedri un līdzgaitnieki, kā viņi pēkšņi nolēma pārsteigt tiesu ar neslēptu nicinājumu pret oberbendi, demonstratīvi pagriezdami viņam muguru.

Kaltenbrunners, protams, nebija tik stulbs, lai nesaprastu, ko tas nozīmē. Viņa nospiestība pārgāja pilnīgā depresijā. Nākamajās dienās Kaltenbrunners tomēr atžirga no pirmā izbīļa un pārgāja uz citu taktiku, pie kuras viņš turējās līdz pašām tiesas prāvas beigām.

Sākumam šis plēsīgais vilks bija nolēmis uzstāties ar vispārīgu deklarāciju. Lai tiesneši nedomā, ka viņš nesaprot, cik sarežģīts ir viņa stāvoklis.

— Pirmkārt, — teica Kaltenbrunners, — es gribētu tiesai paziņot, ka pilnīgi apzinos, cik smaga ir pret mani izvirzītā apsūdzība. Zinu, ka pret mani vēršas visas pasaules naids. Tā kā Himlera, Heidriha, Pola un citu vairs nav starp dzīvajiem, man tagad šeit, visas pasaules tiesas priekšā, jāatbild par viņu visu nodarījumiem. Es pilnībā apzinos, ka mans pienākums ir teikt visu patiesību, lai visa pasaule un tiesa varētu pareizi un līdz galam izprast, kas notika Vācijas impērijā, pareizi novērtēt šos notikumus un pēc tam pasludināt taisnīgu spriedumu . ..

Tāds paziņojums atstāja zināmu iespaidu. Pēc tam kad tiesa jau bija noklausījusies Gēringa, Ribentropa, Keiteļa liecības, kurās viņi centās sagrozīt vēstures patiesību, noliedza acīm redzamus faktus, ķeroties šai nolūkā pie visādiem zemiskiem paņēmieniem, Kalten- brunnera nostāja solīja ienest kaut ko jaunu tiesas prāvas gaitā. Solīja, bet neienesa …

Aizritēja garie, spraigie Nirnbergas tiesas prāvas mēneši. Nopratināti visi tiesājamie un liecinieki, uzrādīts neskaitāms daudzums dokumentu. Pēc tam, tāpat kā jebkurā citā tiesā, apsūdzētajiem bija tiesības teikt savu pēdējo vārdu. Arī Kaltenbrunners nostājās pie mikrofona, un tas, kurš gribēja «teikt visu patiesību», lai tiesa varētu pasludināt «taisnīgu spriedumu», paziņoja:

—    Apsūdzētāji uzveļ man atbildību par koncentrācijas nometnēm, par ebreju iznicināšanu, par einzac- grupu darbību un tā tālāk. Tas viss neatbilst ne uzrādītajiem pierādījumiem, nedz īstenībai.

Nežēlīgi ekspluatējot tiesnešu.^un apsūdzētāju pacietību, Kaltenbrunners sāka «graurt» visus apsūdzības pamatus:

—    Pretēji vispārizplatītajam uzskatam es stingri un kategoriski apgalvoju, ka nekā nezināju par Himlera rīcību… Ebreju jautājumā es arī ilgi maldījos… Es nekad neesmu veicinājis viņu bioloģisko iznīcināšanu . ,.

Kaltenbrunners lūdz Starptautiskā Tribunāla tiesnešus viņam ticēt, ka viņš, uzzinājis par «gestapo ļaundarībām» (neko vairāk viņš pat iedomāties nav varējis!), nekavējoties centies atstāt savu amatu un doties, uz fronti, taču Hitlers viņa lūgumu noraidījis. Impērijas galvenās drošības pārvaldes priekšnieks negrib izlikties pārāk naivs un noliegt pašus noziegumus. Viņš ķeras pie cita paņēmiena:

—   Tagad, pēc impērijas sagrāves, redzu, ka esmu krāpts.

Kaltenbrunners nemaz nenoliedz, ka nacisti nobendējuši miljoniem cilvēku, bet pats viņš nolād šo politiku un, atrazdamies šeit, šajā vēsturiskajā prāvā, sapņo tikai par cilvēces labāku nākotni.

—    No visas sirds es apsveicu ideju — nobeidz bijušais gestapo šefs, — ka, pamatojoties uz starptautisko vienošanos, tautu iznīcināšana asi jānosoda kā noziegums, par ko jāpiespriež visbargākais sods!

Viņu klausoties, varēja domāt, ka kāds būtu kādreiz atļāvis iznīcināt miljoniem cilvēku, ka pat viena cilvēka noslepkavošana nebūtu kvalificēta kā smags noziegums jebkuras valsts, arī Vācijas, kriminālkodeksā.

Jau pašās beigās Kaltenbrunners atkal nobirdināja asaru: viņu šodien te tik bargi apsūdz vienīgi tādēļ, «ka ir jāaizstāj Himlers un citas personas, kas nav klāt šajā tiesā», kaut arī viņš vienmēr bijis «šo cilvēku diamelrālais pretstats».

Ko gan var domāt cilvēks, kas noklausījies doktora Kaltenbrunnera pirmos paziņojumus un viņa pēdējo vārdu? Pats Kaltenbrunners gribēja, lai tiesneši noticētu viņa sirdsšķīstumam, viņa cēlsirdībai, vārdu sakot, noticētu viņa alibi. Daudz te runāts par SS un gestapo noziegumiem. Bet kā gan var iedomāties, ka cilvēkam, kas izaudzis advokāta ģimenē un pats nodevies šim humānajam arodam, varētu būt kaut kas kopīgs ar tik riebīgiem noziegumiem? Hugo Kaltenbrunners, Ernsta Kaltenbrunnera tēvs, viens no cienījamiem Vīnes advokātiem, veltīja daudz pūļu (un ne bez panākumiem!) sava dēla audzināšanai, mācīja viņu cienīt likumu un pilsoņu tiesības.

Tāds bija impērijas galvenās drošības pārvaldes priekšnieka paša zīmētais portrets. Taču patiesībā gestapo šefa portrets izskatījās pavisam citādi. Velti bīitu lajā meklēt kaut vienu no tām pievilcīgajām iezīmēm, par kurām Nirnbergā tik gari un plaši runāja Vīnes advokāts un Berlīnes bende. Pamatojoties uz daudziem pierādījumiem, Starptautiskā Kara Tribunāla tiesnešiem tomēr bija savas īpašas domas par doktoru Kal- tenbrunneru. Neveicās šim «tiesību doktoram» Nirnbergas tiesā: tiesnešu domas bija diametrāli pretējas paša Kaltenbrunnera domām par sevi. Tik ļoti pretējas, ka Starptautiskais Kara Tribunāls atrada par labāku atbrīvot cilvēci no «bendes ar jurista diplomu», kā reiz Kaltenbrunneru bija raksturojis Šahts.

Es jau atzīmēju, ka Kaltenbrunners laikam gan bija «vissmagākais» tiesājamais Nirnbergā. Un ne jau tāpēc, ka pierādīt viņa vainu būtu bijis grūtāk nekā, teiksim, Gēringa vai Keiteļa vainu. Nepavisam ne. Prokuroriem nevajadzēja tērēt pārāk daudz pūļu, lai ar izsmeļošiem, precīziem un augstākā mērā pārliecinošiem pierādījumiem pamatotu apsūdzību pret doktoru Kaltenbrunneru. Tas bija pilnīgi skaidrs visiem, arī pašam apsūdzētajam. Visu ko var teikt par Ernstu Kaltenbrunneru, tikai ne to, ka viņš būtu banāls muļķis. Kaltenbrunners saprata, ka apsūdzētāji bija ļoti labi par viņu parūpējušies. Kā gestapo šefam viņam pat bija tā kā dīvaini vērot, cik rūpīgi bija savākti pierādījuma materiāli.'Neparasta viņam šķita ari visa normālas publiskas tiesas prāvas procedūra.

Kaltenbrunners bija noteiktā ziņā sarežģītākā stāvoklī nekā tādi tiesājamie kā Gērings vai Ribenlrops, Hess vai Šahls. Tos pirmām kārtām apsūdzēja noziegumos pret mieru, agresijā. Viņiem bija zināmas iespējas polemizēt (piemēram, jautājumā, vai agresīvais karš tā izraisīšanas stadijā ir uzskatams par noziegumu vai ne). Gan apsūdzētajiem, gan viņiTadvokātieriļ bija diezgan iespēju te tādu miglu pūst, kurā, viņuprāt, apsūdzētāji un tiesneši varēja pagalam apmaldīties. Tiem bija ne mazums ieganstu meklēt glābiņu Minhenē un rietumvalstu politikā, tādējādi mēģinot konstruēt jauktu atbildību.

Bet Ernsts Kaltenbrunners? Viņa vārds bija jo cieši saistīts ar Osvencimu un Maidaneku, Treblinku un Da- havu. Te diskusijas iespējas bija gaužām ierobežotas. Te jāsaka vai nu «jā», vai arī «nē». Trešā ceļa, tā teikt, nebija. Un doktors Kaltenbrunners, kura viskarstākā vēlēšanās bija pārdzīvot Nirnbergas tiesas prāvu, izvēlējās. Viņš stingri nolēma, ka atzīt savu vainu nozīmētu tikai pasteidzināt vienīgo un nenovēršamo atrisinājumu. Tikai pilnīgi noliedzot, savu vainu, viņš var gūt kādas izredzes uz glābiņu.

Nostājies uz šī ceļa, Kaltenbrunners nekautrēdamies lika lietā savu buržuāziskā advokāta pieredzi. Sākās cīņa. Taču nevar teikt, ka lajā aizstāvēšanās līdzekļu diapazons būtu bijis sevišķi plašs.

Starptautisko Tribunālu neko sevišķi neinteresēja Kaltenbrunnera radu raksti. Turpretī pats tiesājamais centās pēc iespējas vairāk pastāstīt par savu dzīvi Austrijā, parasta buržuja dzīvi, par savu audzināšanu ģimenē, kuras galva bija profesionāls «cīnītājs par tiesībām un likumību», par savu advokāta darbību Vīnē.

Bel apsūdzēlāji? Nevar teikt, ka viņi Vīnes periodu Kaltenbrunnera dzīvē nepavisam neievērotu. Taču viņi izvilka no šīs dzīves tikai tās epizodes, kas ļāva visspilgtāk uzzīmēt nākamā gestapo priekšnieka portretu un no kurām pats Kaltenbrunners labprāt atteiktos «tiesas prāvas pasteidzināšanas interesēs». Apsūdzētāji īsi (protams, arī prāvas pasteidzināšanas interesēs) atgādināja, ka doktors Kaltenbrunners jau 1934. gadā bija nokļuvis cietumā par aktīvu piedalīšanos nacistiskajā sazvērestībā pret Dolfusa valdību Austrijā, bet 1935. gadā viņam kā vienam no Austrijas SS vadītājiem aizliedza jurista praksi.

Vīnes advokāta zvaigzne strauji uzkāpa zenītā tikai pēc 1938. gada 12. marta. Kad Hitleram izdevās Austrijas republikai nocirst galvu, tad doktors Kaltenbrunners tika nozīmēts par valsts sekretāru drošības jautājumos Zeisa-Inkvarta nacionālsociālistiskajā kabinetā. Dažas stundas pēc Austrijas aneksijas viņš jau Vīnes lidostā sveica Heinrihu Himleru un sirsnīgi apliecināja viņam, ka Austrijas «SS gaida viņa turpmākās pavēles».

Pateikdamies par nopelniem Austrijas SS vadītāja amatā, fīrers piešķīra doktoram Ernstam Kaltenbrun- neram brigādenfīrera, bet vēlāk grupenfīrera pakāpi.

«VIŅŠ NEMĪLĒJA SAVU POLICEJISKO DARBU»

1943. gada janvāris kļuva par sevišķi ievērojamu posmu Kaltenbrunnera karjerā. Čehoslovakijas patrioti bija nogalinājuši Heidrihu, un Hitlers iecēla savu novadnieku «trešā reiha» visaugstākā policijas ierēdņa amatā, uzticot viņam vadīt impērijas galveno drošības pārvaldi.

Kad apsūdzētāji bija nonākuši pie šīs iecelšanas, tiesājamais steidza «apskaidrot» Starptautiskā Tribunāla tiesnešus par to, kāda bijusi viņa īstā loma jaunajā amatā. Izrādījās, ka RSHA (impērijas galvenā drošības pārvalde) sastāvā bija gan gestapo, gan SD, gan kriminālpolicija, gan ārējais izlūkdienests. Kaltenbrunners apgalvo, ka viņš bijis ar mieru uzņemties šīs baismīgās iestādes priekšnieka amatu ar vienu obligātu noteikumu: ja viņš personiski nodarbosies vienīgi ar ārzemju informācijas dienestu, tas ir, ar izlūkošanu (vārdu «spiegošana» bijušais advokāts necienīja). Kaltenbrunners lūdz tiesnešu kungus viņam ticēt, ka, stājoties jaunajā amatā, viņš bez kādiem aplinkiem Himleram pateicis, ka nevēloties uzņemties «izpildu varas» (gestapo, policija, SD) funkcijas.

—    Es nevarēju, tiesnešu kungi, dalīt ar Himleru un Heidrihu atbildību par to, ko viņi bija nodarījuši impērijā. Mans vārds, mans gods un mana ģimene man bija pārāk svēti. . .

Tātad informācijas dienests, tikai informācijas dienests — lūk, Ernsta Kaltenbrunnera vienīgā nodarbošanās. Bet impērijas galvenās drošības pārvaldes priekšnieka amatu viņš ieņēmis tikai vārda pēc.

Taču Kaltenbrunners nebūt riaij. pārliecināts, ka tiesneši tik vienkārši uzķersies uz šīs viņa vērsijas. Vajag to ar kaut ko nostiprināt. Advokāta pieredze viņu uzvedina uz domu, ka jāpieprasa liecinieki. Viens no .viņiem, redzamais ierēdnis doktors Neibahers, savās liecībās «atceras», ka Kaltenbrunners viņam reiz teicis, ka trīs reizes esot noraidījis piedāvājumu vadīt RSHA, taču galu galā bijis spiests to darīt, jo saņēmis attiecīgu pavēli.

—    Kaltenbrunners man teica, — sacīja Neibahers, — ka viņš nemīlot savu policejisko darbu, nekā nesaprotot no tā, nejūtot pret to nekādu simpātiju un īstenībā interesējoties vienīgi par ārpolitikas jautājumiem.

Un, lai gan lords Lourenss šajā sakarībā atzīmēja: «Tam, ka Kaltenbrunneram nepatika viņa oficiālais stāvoklis, nevar būt nekādas nozīmes», pats tiesājamais un viņa advokāts tomēr turpināja savu. Nākošais liecinieks, ko izsauca pēc viņu lūguma, viens no RSHA priekšnieka tuvākajiem līdzstrādniekiem Viljams Hetls, Tribunālam pastāstīja gandrīz to pašu, ko bija teicis Neibahers:

—    Kaltenbrunners nebija speciāli apmācīts policijas dienestam un neinteresējās par to. Savu galveno uzmanību un visu savu interesi viņš koncentrēja uz ārzemju informācijas dienestu.

Lai nu būtu kā būdams, Kaltenbrunners tomēr pieņēma RSHA priekšnieka amatu. Vēl vairāk, savās pirmajās tiesai sniegtajās liecībās viņš atzinās, ka zinājis, ko impērijā bija nodarījuši Himlers un Heidrihs.

Kaltenbrunneram dibināti jautāja, kā gan viņš, kam savs vārds, gods un ģimene bijuši «pārāk svēti», izšķīrās vadīt tādu baismu iestādi kā RSHA un kāpēc viņš neiesniedza atlūgumu, kad pats ar savām acīm pārliecinājās par tās pastrādātajiem briesmu darbiem. Tam sekoja atbilde, kādu vēlāk ar nelielām variācijām tik bieži atkārtoja gan Franks, gan Rozenbergs, gan Sahts. Lielinkvizitors, ietērpies taisnības cīnītāja togā, sāka Tribunālu pārliecināt:

—    Pats svarīgākais, kas, manuprāt, bija jāatrisina, ir jautājums: vai mana demisija uzlabos stāvokli… vai arī man, paliekot šajā amatā, jādara viss, lai patiešām izmainītu apstākļus, kuri te kļuvuši zināmi. .. Manuprāt, es varēju ietekmēt Hitleru, Himleru un citas personas un tāpēc domāju, ka nerīkojos pret savu sirdsapziņu, paliekot RSHA priekšnieka amatā. Es uzskatīju par savu pienākumu personiski cīnīties pret netaisnību.

«Varat smīnēt, varat sašust,» ar visu savu izskatu lika saprast Kaltenbrunners, «bet tikai rūpes par hitleriskās patvajas upuriem mudināja mani palikt gestapo priekšnieka amatā.»

Zālē patiešām smīnēja. Skatoties uz Kaltenbrunneru un dzirdot viņu runājam, daudzi, jādomā, atcerējās lielo taisnības meklētāju Ēģiptes Mariju, kurai ar pašas miesu nācās samaksāt nelietīgajam pārcēlājam: kas gan drīkst šaubīties, ka viņa šai lielajā grēkā kritusi tādēļ vien, lai turpmāk vēl sekmīgāk cīnītos par taisnību un darītu svētus darbus.

Sekojot savai eņģeļu spārnu izaudzēšanas taktikai, Kaltenbrunners tiesai pastāstīja, cik enerģiski viņš cīnījies pret hitlerisko «Lodes pavēli», kas uzdeva nošaut kara gūstekņus:

—    Es teicu Himleram, ka šī fīrera pavēle lieku reizi apstiprina, ka mēs pārkāpjam elementāros Zenēvas konvencijas principus. Es lūdzu Himleru to attiecīgā veidā ziņot fīreram. Es pats biju Himleram sagatavojis fīreram adresētas vēstules projektu ar lūgumu atcelt šo pavēli.

Klausoties Kaltenbrunneru, nevarēja nebrīnīties. Radās iespaids, ka tiesas prāva sākusies tieši ar viņa liecībām. Kaltenbrunners izturējās tā, it kā viņš nebūtu atradies zālē, kad pratināja Gēringu, Ribentropu, Kei- teli un daudzus lieciniekus. Īstenībā viņa acu priekšā prokurori jau ne vienreiz vien bija atmaskojuši šo kungu neveiklos manevrus melot, sagrozīt acīm redzamus faktus.

Kaltenbrunners dzirdēja ģenerāla Bodenšaca liecības, kuras, būdamas Tīri izdomājumi, izraisīja vispārējus smieklus zālē un īgnumu paša Gēringa sejā. Kaltenbrunners labi redzēja, cik muļķīgi ākstījās feldmaršals Milhs, cenzdamies ne no šā, ne no tā pierādīt, ka Vācija nav vēlējusies kara, jo tā tam neesot pat gatavojusies. Kaltenbrunners, pēdīgi, nevarēja nepievērst uzmanību smiekliem zālē sakapā ar Keiteļa un Riben- tropa izcilajiem melu šedevriekj. Viņš arī pats tikko noturējās, lai neiesmietos, kad zaīS jaolagīja Vansitarta atbildes uz Ribentropa aptaujas lapu. Sirds dziļumos Kaltenbrunners, protams, priecājās par šiem savu kaimiņu «panākumiem»: viņš nebija aizmirsis cietsirdīgo ainu, ko viņi notēloja 10. decembrī, kad gestapo priekšnieks pirmoreiz parādījās uz apsūdzēto sola.

Jā, Kaltenbrunneram netrūka izdevību apgūt to vienkāršo faktu, ka, izmantojot melus kā aizstāvēšanās metodi, nedrīkst pārspīlēt un melot pārmērīgi. Taktikas ziņā Kaltenbrunners bija izdevīgākā stāvoklī nekā, teiksim, Gērings vai Ribentrops. Viņu pratināšana jau varēja kaut ko iemācīt RSHA priekšniekam.

Kaltenbrunners tiesā bieži dižojās, ka viņš atšķirībā no citiem apsūdzētajiem ir bijis jurists. No senas juristu ģimenes! RSHA priekšnieks mēģināja tiesai iegalvot, ka galvenās nesaskaņas starp viņu un Himleru izcēlušās tieši tāpēc, ka viņš, Kaltenbrunners, domājis un rīkojies juridiski, pamatojoties uz likumu, bet Himlera īsais policista prātiņš nicinājis likumību, pat necietis, ka šo vārdu piemin. Kaltenbrunners lielījās, ka viņš bijis pirmais jurists atbildīgajā RSHA priekšnieka amatā. Diemžēl ari tas viņam par labu nenāca.

Sākās iznīcinošs un nesaudzīgs dokumentu un liecinieku uzbrukums; un tas turpinājās tikmēr, kamēr melis nebija piespiests pie sienas. Tomēr būtu netaisnīgi apgalvot, ka apsūdzētāji piespieda viņu kapitulēt. Kaltenbrunners visas prāvas laikā turpināja vest nesekmīgas arjergarda kaujas, tieši tādas pašas, kādas veda, bez jebkādas jēgas atšaudīdamies, viņa esesieši «trešās impērijas» pēdējās dienās.

Ar katru jaunu prāvas dienu, ar katru apsūdzētāju jaunu triecienu Kaltenbrunners izskatījās aizvien pretīgāks, bet viņa aizstāvēšanās metodes aizvien biežāk un biežāk izraisīja sašutumu tiesas zālē.

Lūk, ASV prokurors Hariss nolasa Hermana Pistera liecības. Kas tad ir šis Pisters? Varbūt Kaltenbrunners viņu neatceras vai vispār nepazīst? Nē, Kaltenbrunners viņu pazīst un ļoti labi atceras, jo tāda nometne kā Būhenvalde nevar izzust no atmiņas, bet Hermanis Pisters bija šīs nometnes komandants. Un Hermanis Pisters taču ir uzticams cilvēks, kurš RSHA priekšniekam nelaizīja zābakus tikai tāpēc, ka pats priekšnieks to uzskatīja par lieku … Bet Vilis Licenbergs, impērijas drošības pārvaldes nodajas priekšnieks? Tas vispār strādāja pavisam tuvu Kaltenbrunneram un ne vienreiz vien ar pieredzējuša kambarsulaiņa veiklību atvēra viņam dienesta kabineta durvis.

Kaltenbrunneram gribas ticēt, ka šie cilvēki viņu neiegāzīs un būs gudrāki par Bodenšacu un Milhu. Taču diemžēl viņi bija daudz gudrāki, nekā viņu šefs to varēja iedomāties. Jau viņu pirmie vārdi Harisa nolasītajās liecībās izklīdināja visas Kaltenbrunnera ilūzijas, kurš, tāpat kā visi satrapi, slikti zināja, kas viņa rokaspuišiem ir aiz ādas.

Viņiem, tāpat kā viņu šefam, bija viena vienīga vēlēšanās — palikt dzīviem, par katru cenu palikt dzīviem. Un, protams, nebūt nedomāja, ka nepatiesas liecības par labu Kaltenbrunneram būtu vissaprātīgākā metode, lai glābtu savu ādu.

Kaltenbrunners apgalvo, ka viņam nav bijis nekāda sakara ar pavēlēm «par preventīvo ieslodzījumu» koncentrācijas nometnēs bez tiesas un izmeklēšanas. Taču Hermanis Pisters steidz tiesai paziņot, ka šīs pavēles parakstījis tieši Kaltenbrunners. Bet, tā kā tās no RSHA nokjuva tieši viņa — Pistera rokās, viņš pat var savam šefam atgādināt, ka šādām pavēlēm bija paredzētas īpašas sarkanas veidlapas.

Būhenvaldes komandanta liecības steidz apstiprināt arī Vilis Licenbergs, lūdzot tiesu viņam ticēt, ka «visas pavēles un orderi par preventīvo ieslodzījumu… bijuši ar Heidriha vai Kaltenbrunnera parakstu».

Bet kas ir Ādolfs Putgers? Nē, to Kaltenbrunners nepazīst un neatceras. Taču daudz ļaunāk ir tas, ka Ādolfs Putgers —-Mauthauzenas nometnes uzraugs — pazīst Kaltenbrunneru. Un ne tikai pēc viņa rakstiskajām pavēlēm par ieslodzīto nobendēšanu, bet arī pēc personiskās tikšanās: SS un policijas ģenerālis Kaltenbrunners vairākkārt bija apmeklējis nometni. Lūk, kādu viņu atceras uzraugs Putgers: vecums — ap četrdesmit gadu, augums — no viena metra septiņdesmit seši centimetri līdz vienam metram astoņdesmit centimetru, sejā vairākas dziļas rētas, no rapieru cirtieniem — vācu buršu uzjautrināšanās rīmes.

Jā, šaubu nav — tas ir Kaltenbrunnera portrets.

Daudzus atmaskojošus dokumentus prokurori uzrādīja bijušajam RSHA priekšniekam jau iepriekšējās izmeklēšanas laikā. Taču bija ari ne mazums tādu, ko uzrādīja pašā tiesas prāvā. Tie nāca, Kaltenbrunneram negaidot, un viņam uz tiem bija jādod atbilde nekavējoties, bez sagatavošanās. Tieši tas izraisīja «tiesību doktora» «taisnās» dusmas.

— Apsūdzētāja kungs! — viņš iesaucās. — Kam tas ir vajadzīgs? Tas tik un tā mani nesalauzīs, bet, ja vajadzīga patiesība, tad es jau esmu zvērējis palīdzēt izdibināt šo patiesību.

Tā bija tikai tukša deklarācija. īstenībā Kaltenbrunners turpināja tēmēt savā mērķī, atgādinot viltīgu un tomēr primitīvu provinces advokātu, kas stingri iegaumējis tikai vienu: lai ko nerunātu prokurors, vajag visu noliegt. Noliegt vispār, noliegt sīkumos, simulēt atmiņas traucējumus, piesieties mazsvarīgiem neprecīziem formulējumiem, tēlot aizvainotu nevainīgo, kad runa ir par noziegumiem, no kuriem asinis stingst dzīslās.

Amerikāņu prokurors pulkvedis Eimens sācis runāt par Varšavas geto traģēdiju. Apžēlojieties! Kāds gan sakars ar to ir doktoram Kaltenbrunneram! Doktors nenoliedz, ka ir bijusi traģēdija, taču vainīgs te ir vienīgi Himlers.

Pulkvedis Eimens apgāž šo apgalvojumu. Viņš atsaucas uz liecībām, ko devis Kārlis Kaleske, Varšavas policijas un SS priekšnieka ģenerāļa Strupa adjutants. Tas liecināja, ka viņa šefs saņēmis pavēles par «geto operāciju» tieši no Kaltenbrunnera.

Kas tas par Kārli Kaleski? Kaltenbrunneram nav ne jausmas, pat tādu uzvārdu viņš nekad nav dzirdējis. Strupu viņš pazīst, bet neviens nevar no viņa prasīt, lai viņš pazītu visus tā adjutantus. Pulkvedis Eimens kļūst domīgs un nesteigdamies pāršķirsta dokumentus savos aktu vākos, bet pēc tam lēni, gandrīz vai ar nožēlu, jautā:

— Ja te būtu Strups, viņš, jādomā, varētu pateikt visu patiesību par Varšavas geto. Vai nav tiesa?

Izdzirdis šos vārdus, Kaltenbrunners tūlīt sāk nemierīgi grozīties, bažīgi lūkoties uz durvīm, pa kurām ieved lieciniekus. Viņš juta lamatas. Vēl gluži nesen notika tik ļoti nepatīkamais gadījums ar Paulusu, kurš kā uz burvja mājienu ieradās šajā pašā zālē divas vai trīs minūtes pēc tam, kad Rudenko bija nosaucis viņa uzvārdu. Tiesājamais vēl nesen runāja žirgti un enerģiski, bet nu viņa balss kļūst gurdena un nevarīga. Tikko valdīdams satraukumu, Kaltenbrunners paziņo, ka viņš priecātos redzēt Strupu: no apsūdzētāja kunga vārdiem varot secināt, ka viņš atrodas šeit. . .

Nē, šoreiz brīnums nenotika. Pulkveža Eimena jautājums bija vienīgi labi aprēķināts taktisks gājiens. Toties apsūdzētāja rokās bija ģenerāļa Strupa rakstiskas liecības, un viņš tās skaļi nolasīja, pār aceņu malu uzmetot skatienu apsūdzētajam:

«Oberšturmbanfīrers doktors Hans tolaik bija Varšavas drošības policijas priekšnieks. Hāns nesaņēma pavēles no manis, tās sūtīja Kaltenbrunners no Berlīnes. Tā paša gada jūnijā vai jūlijā es kopā ar Hanu apmeklēju Kaltenbrunnera pārvaldi, un Kaltenbrunners man teica, ka, lai gan mums jāstrādā kopā, visas galvenās drošības policijai domātās pavēles tiks saņemtas no viņa …»

Tiesājamais labi zināja, par kādām pavēlēm te ir runa. Viņš atcerējās, ka tieši pēc viņa pavēlēm tika rīkotas akcijas ar uzdevumu iznīcināt daudzus tūkstošus cilvēku Varšavas geto teritorijā.

Taču Kaltenbrunners bija iejaukts ne tikai asiņainajos noziegumos Varšavas geto teritorijā. Viņš arī sekoja, kā noris ebreju iznīcināšana visā Polijā.

Jaunu triecienu Kaltenbrunners saņem no padomju prokurora Ļeva Smirnova. Tikko prokurors nosauca Krīgera uzvārdu (tas bija galvenais policijas priekšnieks okupētajā Polijā), tiesājamais steidz Tribunālam -paziņot, ka šis Krīgers bijis padots tieši Himleram; RSHA priekšniekam nekad nav bijis nekā kopīga ar viņu, un tas vienmēr uzskatījis šo Krīgeru par «cūku un noziedznieku» un tāpēc pat «ieteicis viņu atstādināt no amata ģenerālgubernatorā».

Taču Ļ. Smirnovs bija sagatāšyojis melim vēl vienu interesantu dokumentu, proti, Ftonka dienasgrāmatu. Franks tajā visos sīkumos apraksta kādu sanāksmi Varšavā, kur tika apspriests jautājums par vēl dzīvo Polijas ebreju likteni. Tur, kā par spīti, norādīts, ka šajā sanāksmē piedalījies gan Kaltenbrunners, gan Krīgers. Turklāt sanāksmes protokols nerada nekādas šaubas, ka Krīgers izturējies pret RSHA šefu kā pret savu tiešo priekšnieku.

Kaltenbrunners mēģina izlocīties. Viņš negrib atzīt, ka Krīgers tieši viņu lūdzis iesniegt Himleram ziņojumu par represijām pret ebrejiem. Kā velns no krusta Kaltenbrunners bēg no Krīgera.

Lai lasītājs labāk izprastu tiesājamā izturēšanos, domāju, ka ir vērts vēlreiz citēt izvilkumu no tiesas prāvas stenogrammas:

«Smirnovs. Acumirkli. Bet kāpēc Krīgers tomēr izmantoja jūsu starpniecību?

Kaltenbrunners. Būdams valsts sekretārs, viņš visos drošības policijas jautājumos ģenerālgubernatūrā bija pakļauts tieši Himleram.

Smirnovs. Lūdzu jūs atbildēt īsi, — vai Krīgers lūdza vai nelūdza jūs iesniegt ziņojumu Himleram? Tas ir viss, ko es jums jautāju.

Kaltenbrunners. Cik man zināms, tajā sanāksmē piedalījās daudzi administrācijas ierēdņi, un ikvienam, kas bija tuvs fīreram vai Himleram, kāds no šiem ierēdņiem kaut ko lūdza.

Smirnovs. Lūdzu jūs atbildēt uz jautājumu: «jā» vai «nē» . . .

Kaltenbrunners. To es nezinu.

Smirnovs. Nezināt? Tad es jums uzdošu citu jautājumu …

Priekšsēdētājs. (Griezdamies pie tiesājamā.) Ko jūs atbildējāt uz pēdējo jautājumu? (Griezdamies pie prokurora.) Es jūs lūdzu atkārtot pēdējo jautājumu . .. Uzdodiet viņam jautājumu un panāciet, lai viņš uz to atbild.»

Viegli pateikt «panāciet!» Doktors Kaltenbrunners lieliski prata izlocīties, kad tas viņam bija izdevīgi.

Bijušais RSHA priekšnieks kā varēdams atgaiņājās no Smirnova jautājumiem. Viņš saprata, ka pats briesmīgākais vēl ir priekšā. Daudzu miljonu cilvēku iznicināšanā galvenā loma taču bija hitleriskajām koncentrācijas nometnēm, bet Kaltenbrunneram inkriminē to, ka viņš ne tikai zinājis par visos sīkumos izstrādāto masveida slepkavību programmu, bet arī bijis viens no galvenajiem tās īstenotājiem. Kaltenbrunners zina, ka prokuroru rīcībā ir liecinieku liecības, kas pierāda, ka viņš pats apmeklējis iznīcināšanas nometnes un personiski noraudzījies, kā tur nobendē cilvēkus. Taču nav nemaz tik vienkārši piespiest viņu pašu atzīties, ka viņš to darījis.

— Tie visi ir meli, — bez mazākā apmulsuma apgalvo Kaltenbrunners. Vairākas reizes Himiers patiešām viņam ieteicis aizbraukt uz koncentrācijas nometnēm. — Taču es nekad nepiedalījos tādos inspekcijas braucienos, — tiepās gestapo šefs. — Manā rīcībā bija drošas ziņas, ka man, kā arī citām personām, ko Himiers aicināja apmeklēt nometni, tika uzceltas «Potjom- kina sādžas.»

Kaltenbrunners, izrādās, bija «īsts eņģelis», ko bende Himiers gribējis maldināt. Ja zāle uz šī «eņģeļa» monologu nereaģēja ar homēriskiem smiekliem, tad tam var būt tikai viens izskaidrojums: kad runā par nacistiskajām koncentrācijas nometnēm, tad nav iespējams smieties.

1946. gada 11. aprīlī par masveida slepkavībām koncentrācijas nometnēs ar Kaltenbrunneru runāja Džilberts. — O, — satrūkās Kaltenbrunners, — es varu pierādīt, ka man ar tām nav nekā kopīga. Es pats nedevu pavēles un ari citu pavēles šajā sakarībā neizpildīju. Jūs nevarat iedomāties, doktor, cik rūpīgi tas viss tika slēpts pat no manis.

—    Atklāti runājot, — iebilda Džilberts, — šaubos, vai kāds noticēs, ka jums, RSHA priekšniekam, nav bijis nekā kopīga ar koncentrācijas nometnēm un ka jūs nekā neesat zinājis par masveida slepkavību programmu.

—    Tas viss ir avīžu propagandas rezultāts! — sašutumā iesaucas Kaltenbrunners. — Jums es varu to teikt: kad es laikrakstā izlasīju ievadrakstu «Gāzu kameru eksperts notverts» un amerikāņu leitnants man paskaidroja, ko tas nozīmē, es biļu^ gaužām pārsteigts. Kā viņi uzdrošinās par mani tā ruriāt?! Jūs varaL man droši ticēt, ka, sākot ar tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešo gadu, es atbildēju vienīgi par ārējā izlūkdienesta darbību. Angji pat gribēja mani nogalināt tieši par šo manu darbību, nevis par to, ka viņi mani turētu aizdomās par zvērībām.

Nē, Kaltenbrunners nekādi negribēja šķirties no izvēlētās lomas: viņš joprojām tēloja Jauna likteņa vajātu cietēju un taisnības meklētāju. Taču no tā nekas neiznāca. Tiesa iepazinās ar aizvien jauniem pierādījumiem, un sentimentālie izgreznojumi atkrita no Kaltenbrunnera paši no sevis. Tie, kam bija izdevība viņu novērot, redzēja līdz nāvei pārbiedētu cilvēku, kas šaudījās uz visām pusēm, cenšoties pirmām kārtām glābt savu miesīgo «es».

Turklāt Kaltenbrunners sarunā ar tiesnešiem un apsūdzētājiem bija ļoti pieklājīgs, jo cerēja tiem tādējādi iedvest domu, ka viņa personā tiem kā nekā ir darīšana ar «kolēģi». Ievērojis, piemēram, ka viss Starptautiskā Tribunāla angļu personāls, griezdamies pie priekšsēdētāja, vienmēr uzrunā viņu ar «milord», Kaltenbrunners arī sāka ievērot šo etiķeti, lai gan vecajam aristokrātam Džefrijam Lourensam nepavisam negribējās dzirdēt šo uzrunu no rūdīta bendes mutes.

doktora kaufmaņa negaidīta pārvērtība

Ikvienam tiesājamam nepatikšanas parasti sākas tajā brīdī, kad viņu sāk pratināt apsūdzētāji. Vispatīkamākie brīži tiesas prāvā viņiem turpretī bija tad, kad tos pratināja advokāti, jo, rezumējot šīs pratināšanas rezultātus, varēja teikt, ka tiesājamais ir pilnīgi vai gandrīz pilnīgi nevainīgs. Taču Kaltenbrunneram nepatikšanas sākās jau tad, kad viņu pratināja advokāts.

Es jau atzīmēju, ka Kaltenbrunnera galvenā aizstāvēšanās metode bija kategoriski noliegt ne tikvien savu līdzdalību spīdzināšanā un slepkavībās koncentrācijas nometnēs, bet arī jebkādu kaut cik nozīmīgu kompetenci šādās lietās. Bet advokāts Kaufmanis sāka sava klienta pratināšanu tieši ar to: vai viņš zinājis, ka pastāvējusi Osvencimas nometne, vai zinājis, ka šajā nometnē iznīcināja nevainīgus cilvēkus, ko tai piegādāja Eihmanis? Uzstādot šos jautājumus, Kaufmanis prasīja gluži lakoniskas atbildes — «jā» vai «nē». Tāda nostāja neapšaubāmi sarežģīja Kaltenbrunnera stāvokli, jo laupīja viņam iespēju cilpot, izdarīt viltīgus manevrus.

Ka Eihmanis ir viens no visdrūmākajām gestapo figūrām, viens no galvenajiem ebreju masveida iznīcināšanas programmas īstenotājiem, tas Nirnbergā bija labi zināms, un tāpēc jebkuri sakari ar viņu apsūdzētajam godu nedarīja. Vismaz Kaltenbrunners nesteidzās savas attiecības ar Eihmani reklamēt. RSHA šefs būtu, protams, priecīgs, ja izdotos tiesnešus pārliecināt, ka viņam nedz savā darbības posmā Austrijā, nedz vēlāk Berlīnē nav bijis nekā kopīga ar «šo Eihmani» un viņš vispār maz ko zina par viņu. Taču, kā par spīti, tieši advokāts viņus saveda kopā.

— Es jums jautāju, — neatlaižas doktors Kaufmanis, — kad jūs iepazināties ar Eihmani?

Pakāpeniski noskaidrojas, ka Kaltenbrunneram nav nekāda pamata atsacīties no šīs odiozās personas, ka viņi ir tautieši un veci draugi. Eihmaņa tēvs bija elek- troceltniecības sabiedrības direktors, bet Kaltenbrunnera tēvs bija tās juriskonsults. Skolā Eihmanis mācījās kopā ar Kaltenbrunnera brāļiem.

Advokāta ziņkārei nebija robežu. Ar nākošo jautājumu viņš jau nostāda savu klientu nokauta malā:

—    Kad jūs uzzinājāt, ka Osvencima ir iznicināšanas nometne, un kāda bija jūsu attieksme pret šo faktu?

Tikko atžirdzis no pārsteiguma, Kaltenbrunners sāk neskaidri kaut ko murmināt par Himleru, Heidrihu, taču advokāts savu aizstāvamo asi pārtrauc:

—    Dodiet tiešu atbildi uz jautājumiem! Kāda bija jūsu attieksme pret šo faktu, kad jūs par to jizinajat? Atbildiet īsi un skaidri!

Tāda advokāta izturēšanās bija visai neparasta. Varbūt Kaufmanis domāja, ka Kaltenbrunneram ir kāda izdevīga atbildes versija? Varbūt. \Ļiču varēja skaidri manīt, ka aizstāvamais nebūt nav sajftsmināls par viņa jautājumiem.

Cenzdamies par katru cenu atbrīvoties no advokāta spīlēm, kurš negaidot bija pārvērties par neatlaidīgu prokuroru, Kaltenbrunners atkal ņēmās žonglēt ar vārdiem. Taču no doktora Kaufmaņa neizbēgt:

—    Mēs joprojām nezinām, ko jīis faktiski darījāt, kad uzzinājāt par Osvencimu. Ko jūs toreiz darījāt, jautāju jums pēdējo reizi?

Izveidojās visai neparasta situācija. Nav patīkami tādas lietas paciest no apsūdzētājiem. . . Bet kas gan varēja domāt, ka arī paša advokāts ķersies pie rīkles!

Atceros, ar kādu neslēptu ziņkāri tiesājamie vēroja, kā advokāts Kaufmanis piespiež pie sienas savu aizstāvamo. Gērings pārmetoši kratīja galvu, un bija grūti saprast, ko viņš īsti nosoda — vai muļķīgo Kaltenbrunnera nostāju vai arī advokāta rīcību.

Toties doktors Zeidls jau gluži nepārprotami bija sašutis par advokāta dīvaino nostāju. Tiklīdz pasludināja pārtraukumu, viņš piesteidzās pie Kaufmaņa un minūtes desmit visai ekspansīvi ar to sarunājās.

Atklāti sakot, arī mani pašu advokāta taktika nedaudz pārsteidza. Vismaz Kaufmaņa pēdējais jautājums nav advokāta jautājums. Ak, cik daudz niknuma bija Kaltenbrunnera acīs, kad viņš skatījās uz savu advokātu! Viņa seja ļoti skaidri pauda vienu domu: «2ēl, ka ar šo doktoru Kaufmani man negadījās tikties agrāk, gestapo namā.»

DžiJberts mums stāstīja, ka Kaltenbrunners, ēdot brokastis, viņam strupi sacījis:

— Es redzēju, ka pulkvedis Eimens smējās, vēderu turēdams. Varat viņam pateikt, ka es viņu apsveicu ar uzvaru pār mani. Tas bija viņš, kas man sameklēja tik stulbu advokātu . ..

Par doktora Kaufmaņa nostāju es vēl runāšu. Te es tikai taisnības labad atļaušos piezīmēt vienu faktu: Kaltenbrunners pats sev izraudzīja par advokātu doktoru Kaufmani. Pulkvedim Eimenam ar to nebija nekāda sakara.

osvencimas un mauthauzenas ēnas

Pret Kaltenbrunneru slēgtā ierindā uzstājās liecinieki un dokumenti. Dokumenti — visi no arhīviem, bet liecinieki — dažādi. Daži — kādreizējie Kaltenbrunnera līdzstrādnieki un draugi — viņam labprāt būtu palīdzējuši, un tomēr arī gremdēja viņu, glābdami paši savu ādu.

Lūk, Rūdolfs Hess, bijušais Osvencimas nometnes priekšnieks. Savā laikā viņš mēģināja nozust, taču tika notverts un ieslodzīts cietumā. Ar neslēptu profesionāla slepkavas cinismu Hess stāsta tiesai par «savas» nometnes priekšrocībām salīdzinājumā ar tādu «atpalikušu» nāves kombinātu kā Treblinka. Treblinkā, piemēram, lai reizē iznīcinātu divtūkstoš cilvēku, bija vajadzīgas desmit gāzētavas, bet Osvencimā šim kvantumam pietika ar vienu. Treblinkā nāvei lemtie zināja, ka viņiem jāmirst.

— Bet pie mums, — lietišķi paskaidroja Hess, -— upuri domāja, ka viņus ved uz sanitāro apkopi.

Nesalīdzināmi labāk Osvencimā bija izstrādāta arī pati upuru atlases tehnoloģija. Ieslodzītos no ešelona vispirms veda pie ārsta, kas turpat uz vietas izlēma: darba spējīgos nosūtīja uz nometni, pārējos — uz iznīcināšanas fabriku.

Pēc ārējā izskata Hess nepavisam neatgādina zvēru. Viņa sejā nekādas kretīnisma pazīmes nav manāmas. Taču, kad pie viņa cietuma kamerā iegāja Džilberts, Hess, aizsteigdamies tam priekšā, tūlīt jautāja:

—   Jūs gribat zināt, vai esmu normāls cilvēks?

Kā gan citādi, trīs miljonu cilvēku slepkavam pamatoti var uzdot šādu jautājumu.

—    Bet ko jūs pats šajā sakarībā domājat? — painteresējās Džilberts.

—    Esmu absolūti' normāls. Pat nosūtīdams uz viņpasauli daudzus miljonus cilvēku, es dzīvoju pilnīgi normālu ģimenes dzīvi.

Džilberts centās noskaidrot, vai Hess kādreiz ir domājis, ka cilvēki, ko viņš iznīcina, kaut ko nodarījuši un tāpēc pelnījuši tādu likteni. Viņa sarunas biedrs noraidoši papurināja galvu:

—    Mēs, esesieši, nekad neesark. lauzījuši galvu par tādiem jautājumiem. Bez tam visi irsskatīja par, vispārpieņemtu un neapšaubāmu, ka ebrejiem jāatbild par visu.

Džilberts mēģināja noskaidrot, kāpēc to uzskatīja par vispārpieņemtu.

—    Kāpēc? — nobrīnījās Hess. — Mēs taču nekad neko citu nedzirdējām … Visa mūsu ideoloģiskā un militārā audzināšana mums iekala galvā domu, ka Vācija jāaizstāv pret ebrejiem …

Būtu netaisnīgi apgalvot, ka dzīvnieciskas bailes pārņēma tikai Kaltenbrunneru vien, kad Rūdolfs Hess parādījās pie liecinieku pults. Šis liecinieks lika nodrebēt visiem, kas sēdēja uz apsūdzēto sola. Tā bija Kaina zīme uz viņu pierēm, nacistiskā režīma pase, dzīva būtne, kurā iemiesojās Hitlera cilvēknīšanas devīze: «Jāizvērš atcilvēkošana».

Var droši apgalvot: neviens dokuments un neviens cits liecinieks nedeva apsūdzēto solam tādu triecienu, kādu tam. deva Rūdolfs Hess, sniedzot tiesai savas liecības. Tās pavēra jo plašas iespējas līdz galam iepazīt, ko nozīmē «Poljomkina sādža» nacistu iztēlē.

Klausoties Hesu, es neviļus nodomāju, cik reižu gan grāfs Grigorijs Potjomkins būtu apgriezies kapā, ja viņš zinātu, ar ko tiek saistīti viņa naivie mēģinājumi piekrāpt māmuļu Katrīnu!

Velti doktors Kaltenbrunners nopūlējās tiesu pārliecināt, ka viņam pašam ne sapnī nav rādījies, kas notiek Osvencimas lipa nometnēs. Apsūdzētāji tūlīt uzdeva Hesam precizēt: kas tad deva pavēles par vairāku miljonu cilvēku apcietināšanu un ieslodzīšanu koncentrācijas nometnēs, par viņu sodīšanu un masveida nobendēšanu? Aukstasinīgais slepkava atbildēja bez kavēšanās:

— Sākumā Heidri'ns, bet vēlāk visas pavēles par preventīvo ieslodzījumu, par izsūtīšanu, sodīšanu un speciālajiem nāves sodiem parakstīja Kallenbrunners vai arī gestapo priekšnieks, Kaltenbrunnera vietnieks.

Tādējādi bijušais Osvencimas komandants visā pilnībā apstiprināja bijušā Būhenvaldes komandanta liecības. Un nebija grūti manīt, kā, dzirdot šos vārdus, savilkās čokurā viņa kādreiz varenais kungs un pavēlnieks Kaltenbrunners. Viņš cītīgi sāka berzēt deniņus, slēpdams savu kaulaino zirga galvu nosvīdušajās plaukstās.

Es rakstīju šīs rindas tieši tad, kad Bonnā tika paziņots, ka, sākot ar 1965. gada 5. maiju, Vācijas Federatīvajā Republikā «noilguma dēj» tiek pārtraukta nacistisko kara noziedznieku kriminālā vajāšana. Būdams jurists, es zinu, ko nozīmē noilgums. Šis jēdziens ietverts visas pasaules zemju kriminālkodeksos. Taču, kurš jurists gan nezina, ka noilguma termiņš paredzēts parastajiem kriminālnoziegumiem, tādiem kā zādzība, huligānisms, laupīšana, miesas bojājumu nodarīšana, slepkavība sadzīves motīvu dēļ. Šis vispārīgais princips ietverts arī VFR kriminālkodeksā, uz kura 67. paragrāfu atsaucas Bonnas valdība, gatavojoties amnestēt nacistiskos kara noziedzniekus.

Bet neviens jurists pasaulē taču neuzdrošināsies apgalvot, ka Kaltenbrunnera, Hesa un daudzu līdzīgu nacistu pastrādātie drausmīgie noziegumi būtu ierindojami parasto noziegumu kategorijā, uz kuriem var attiecināt vispārējo kriminālā noilguma principu. Hesu notvēra, taču varēja arī nenotvert, kā 15 gadu laikā nenotvēra Eihmani, kā līdz šim vēl nav notverti tūkstošiem citu rūdītu kara noziedznieku. Hess Nirnbergā atzinās, ka viņa vadībā iznīcināti ap trīs miljoni cilvēku. Es atceros apslāpēto vaidu zālē pēc šīs atzīšanās. Diezin vai visas pasaules zemju kriminālnoziedznieki daudzus gadsimtus ilgajā cilvēces vēsturē ir nogalinājuši tik daudz cilvēku!

Starptautiskajam Tribunālam sniedza liecības arī mazāka kalibra bendes. No tiem man, piemēram, palicis atmiņā esesietis OJendorfs, einzacgrupas «D» priekšnieks. Viņš paziņoja, ka Dienvidukrainā, Nikolajevas apkaimē, paspējis nogalināt tikai… deviņdesmit tūkstošus cilvēku.

Kurš jurists gan'uzdrošināsies apgalvot, ka kriminālkodeksu sastādītāji, starp tiem arī 1871. gadā pieņemtā Vācijas kriminālkodeksa autori, varētu kaut vai domās iztēloties šādu noziegumu varbūtību? Kurš parlaments, kas šos kodeksus apstiprināja, iedomājās, ka tajos ietverto noilguma principu varētu piemērot noziedzniekiem, kas noslepkavojņši miljoniem cilvēku? Nemaz nevajag būt tiesībniekabi, lai saprastu, ka noilguma princips attiecināms tikaHuz tādiem noziegumiem, kas paredzēti pašā kriminālkodeksā.

Ja parastā kriminālkodeksu mēraukla būtu derīga hesu un olendorfu nodarījumu vērtēšanā, tad juristiem nevajadzētu izstrādāt gluži jaunus krimināllikumus, kuros runa ir nevis par zādzībām, nevis par huligānismu, nevis par miesas bojājumu nodarīšanu un nevis par atsevišķām slepkavībām sadzīves motīvu dēļ. Nevajadzētu ieviest kriminālajā un tiesību leksikā vārdu «genocīds», šo jaunvārdu, kas radies Osvencimas krāšņu peklē. Nevajadzētu hitlerisko noziegumu apjoma noteikšanai laist apgrozībā vēl vienu tieslietās līdz šim nepazīLu jēdzienu — «noziegumi pret cilvēcību».

Tieši tāpēc, ka hitleriskie noziegumi neiekļaujas parastā kriminālkodeksa ietvaros, kļuva nepieciešams izstrādāt īpašu jurisdikciju Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtos. Vajadzīga patiesi fenomenāla necienība pret tiesību normām, lai tagad visu apgrieztu otrādi un piemērotu nacistiskajiem noziedzniekiem vispārkriminālā noilguma principu.

Taču atgriezīsimies Nirnbergas Tiesu pilī. Rūdolfs Hess nebūt nebija vienīgais liecinieks, kas ar savām liecībām palīdzēja sagāzt visai nestabilo Kaltenbrunnera aizstāvēšanās konstrukciju. Bez Osvencimas bija arī citi nāves kombināti. Bija arī bēdīgi slavenā Maut- hauzena. Un tur par komandantu bija iekārtojies kāds Cīreiss.

Divas nedēļas pēc kara beigām Cīreiss tika bēgot ievainots un drīz nomira. Bet kas tad tas? Kaltenbrun- nērs skaidri sadzirdēja viņa uzvārdu. Tas izklausījās pēc mistikas. Taču apsūdzētājs Eimens nekādu mistifikāciju neizdarīja: viņš tikai nolasīja Mauthauzenas bendes liecības. Kaltenbrunners velti steidzināja savu advokātu protestēt pret šīm liecībām, paziņot tiesai, ka Cīreisa nav starp dzīvajiem. Taču protestēt nebija vajadzības. Eimens pats pateica, ka Mauthauzenas komandants jau saņēmis pelnīto. Taču apsūdzētājs spiests apbēdināt doktoru Kaltenbrunneru, ziņojot liesai, ka Cīreiss, būdams nāvīgi ievainots, vēl paspējis sniegt ļoti vērtīgas liecības. Kad viņam jautāja, kas deva rīkojumu dzīt tūkstošiem cilvēku gāzētavās, viņš atbildēja:

— Visu, ko mēs darījām, mums pavēlēja valsts galvenā drošības pārvalde, Himiers vai Heidrihs, kā arī SS obergrupenfīrers Millers un drošības policijas priekšnieks doktors Kaltenbrunners.

Tā sabruka «Kaltenbrunnera sādžas», un tiem, kas atradās Nirnbergas tiesas zālē, šo sādžu vietā pavērās skats uz garām pelēku baraku rindām nāves nometnēs, uz nometņu krematoriju kūpošajiem dūmeņiem.

Cīreisa pirmsnāves grēksūdzi papildināja vēl viens mēms liecinieks. Pulkvedis Eimens, ievērojot Kaltenbrunnera neatlaidīgos lūgumus ticēt, ka viņš nekad nav bijis nāves nometnēs, uzrādīja tiesai fotoattēlu. Tajā redzama Mauthauzenas nometne un tur stāv cits citam blakus Cīreiss, Himiers, Kaltenbrunners.

Tiesājamais vēl nebija paspējis atžirgt no šī trieciena, kad tiesas zālē parādījās liecinieks Aloizs Hel- rigels. Lai cik vērīgi Kaltenbrunners tajā ielūkojās, viņš to nepazīst. Ko šim cilvēkam jautās? Kādas jaunas briesmas viņā slēpjas?

Jau pēc pirmajiem jautājumiem noskaidrojas, ka Helrigels ir austrietis, līdz karam dzīvojis Grācā. Kaltenbrunners nekādi nevar atcerēties šo «tautieti». Un tomēr viņi bija tikušies tieši Austrijā. Bet tikšanās vieta bija tā pati Mauthauzena.

Sis liecinieks, tāpat kā Putgers, ar ko apsūdzētāji Kaltenbrunneru jau paspējuši iepazīstināt, arī pildīja Mauthauzenā uzrauga pienākumus. Un viņa liecības tikai papildina to, ko tiesa jau dzirdējusi no Putgera. Aloizs Helrigels mierīgi stāsta:

— Tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada rudenī Ernsts Kaltenbrunners apmeklēja Mauthauzenu. Es toreiz stāvēju sardzē un redzēju viņu divreiz. Viņš kopā ar CIreisu, nometnes komandantu, iegāja gāzētavas ēkā tieši tai brīdī, kad ieslodzītos nonāvēja ar gāzi.

Nu taču laikam pietiks. Gan tiesnešiem, gan visiem klātesošajiem ir skaidrs, cik zemiski melo doktors Kaltenbrunners. Visiem bija izdevība pārliecināties, ka «Potjomkina sādžas» necēla viņam, bet viņš pats centās tās celt Starptautiskā Tribunāla tiesnešiem. Taču apsūdzētāji, acīm redzot, nodomājuši līdz galam atmaskot Kaltenbrunneru. Tūlīt pēc Helrigela pratināšanas prokurors nolasa Mauthauzenas kremācijas krāsns kurinātāja Johana Kenduta liecības. Šis kurinātājs ļoti labi atceras, kā, kārtējo reizi atbraucis Mauthauzenā, «Kaltenbrunners smiedamies iegāja gāzētavā. Pēc tam atveda cilvēkus no barakas un viņam nodemonstrēja visus trīs nonāvēšanas veidus — noindēšanu ar gāzi, pakāršanu un šaušanu pakausī.» Pabeidzot savu liecību, .lohans Kenduts piebilst: «Pēc tam mums bija jāaizvāc līķi.»

Kaltenbrunners uzlec kājās. Viņš kategoriski noliedz šīs liecības. Viņš tiesai un apsūdzētājiem atgādina, ka ir grūti sagaidīt objektivitāti no cilvēka, kas pats bijis ieslodzīts koncentrācijas nometnē, pats pārcietis visas nometnes dzīves grūtības. .Ja liecinieks ieinteresēts lietas iznākumā, viņa liecības jebkurā pasaules tiesā uzskata par neobjektīvām un apšaubāmām.

Uz brītiņu varēja likties, ka pulkvedis Eimens ir apmulsināts. Taču nē. Viņš, acīm redzot, paredzējis tiesājamā demaršu un uzsvērti mierīgā tonī, bez jebkādas piespiešanās precizē Kaltenbrunnera nostāju attieksmē uz Cīreisu. Tas, kā zināms, bija nevis Mauthauzenas ieslodzītais, bet gan komandants, un tāpēc tiesājamais nevar viņam pārmest objektivitātes trūkumu.

Kaltenbrunners jūt, ka draud jaunas lamatas, taču atkāpties jau ir par vēlu. Pret Cīreisa liecībām šajā gadījumā viņam nav iebildumu. Un te pēkšņi noskaidrojas, ka tās mats matā sakrīt ar Kenduta liecībām.

«Unteršārfīrers Vinklers atlasīja apmēram piecpadsmit ieslodzīto no tiem, kas bija sodīti,» atceras Cīreiss, «lai nodemonstrētu doktoram Kaltenbrunneram trīs nonāvēšanas paņēmienus: šaujot pakausī, pakarot un nosmacējot ar gāzēm. Starp nāvei lemtajiem bija ari sievietes — viņām nogrieza matus un pēc tam nonāvēja, raidot šāvienu kaklā.. . Eksekūcijā bija klāt līķu neseji, kuri pēc tam līķus nogādāja krematorijā. Pēc eksekūcijas doktors Kaltenbrunners devās uz krematoriju, bet vēlāk — uz akmeņlauztuvi.»

Es redzēju, kā pārvērtās Kaltenbrunr.era seja, kā viņu satrieca neapgāžamais fakts, ka Mauthauzenas nometnes ieslodzītā un tās komandanta liecības sakrita gandrīz vārds vārdā. Taču, uzmetis saviem kaimiņiem nemierpilnu skatienu, viņš tūda] iztaisnojas: jātēlo cilvēks, kurš nevainīgi apsūdzēts. Zem pierādījuma smaguma salīcis augums šim nolūkam neder.

Taču pulkvedis Eimens neveltīja nekādu uzmanību Kaltenbrunnera primitīvajiem trikiem. Viņa naivā taktika izraisīja visai nelabvēlīgu reakciju pat uz apsūdzēto sola. Keitelis, uzmetis skatienu Kaltenbrunneram, kaut ko čukstēja Gēringam, bet tas tikai atmeta ar roku un viņa sejas izteiksme it kā teica: «Nu ko gan var sagaidīt no šī stulbā policista!» Šīrahs, sarunādamies ar kaimiņiem, klusībā smējās. Bet pēkšņi reihs- leiters satrūkās. Viņam likās, ka ir dzirdējis pieminam savu uzvārdu. Ko tas nozīmē?

Izrādās, ka cēlonis visam bija apsūdzētāja pārliecīgā ziņkāre. It kā garām ejot viņš jautāja lieciniekam Aloizam Helrigelam, vai tam nav gadījies satikt Mauthau- zenā vēl kādu no apsūdzētajiem. Un nometnes uzraugs mierīgi atbildēja, ka augstu stāvošo apmeklētāju vidū bijis arī Vīnes gauleiters fon Sīrahs.

Eimens. Vai jūs vēl atceraties, kā viņš izskatījās, un vai varat viņu sazīmēt?

Helrigels. Domāju, ka viņš pēdējā laikā droši vien izmainījies, taču liekas, ka es viņu tomēr pazīšu.

Eimens. Kad jūs viņu tur redzējāt?

Helrigels. Tas bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada rudenī…

Eimens. Palūkojieties uz apsūdzēto solu un pasakiet, vai jūs tur pazīstat Sīrahu?

Helrigels. Jā.

Eimens. Kur viņš atrodas?

Helrigels. Viņš sēž otrajā rindā, trešais no kreisās puses.. .

Nu Balduram fon Šīraham vairs smiekli nenāca. It kā vēja aizpūsta, no viņa sejas nozuda ironiskā izteiksme. Toties nebija grūti manīt, ar kādu ļaunu prieku viņā paskatījās Kaltenbrunners.

Bet Helrigels turpināja. Viņš leica, ka Sīrahs, atrazdamies Mauthauzenā, noraudzī jies, ka tiek izpildīts nāves sods upuriem, ko sauca par «Izpletņu lēcējiem». Tā viņus sauca tāpēc, ka viņus sakumā piekāva, spārdīja ar kājām, bet pēc tam pavēlēja viņiem mesties zemē no četrdesmit metru augstas kraujas.

Manāmi satraukts par tik negaidītu pagriezienu, Sīrahs pārtraukuma laikā paaicināja savu advokātu doktoru Zauteru. Notika neliela apspriede, pēc kuras advokāts ņēma Helrigelu priekšā, cenšoties liecinieku apmulsināt.

Vispirms doktors Zauters nolēma pierādīt tiesnešiem, ka viņiem ir darīšana ar vecu «pirmskara kaluma» ese- sieti. Taču Tribunāls arī bez tā ne mazākā mērā nešaubījās, ka Helrigels nav nekāds antifašists.

Pārliecinājies, ka ar šādu paņēmienu nekā nevar panākt, Zauters sāka meklēt «pretrunas» liecinieka liecībās. Pie Sīraha noskaidrojis dažas detaļas par Mauthauzenas apmeklējumu, advokāts jautā Helrigelam:

—    Vai Sīrahs bija toreiz Mauthauzenā viens pats vai arī viņam bija līdzi vēl kādas personas?

Liecinieks atbild:

—    Šīrahu pavadīja citas personas. Kopā viņi bija apmēram desmit cilvēki, un viņu vidū es pazinu Sīrahu un gauleiteru Nībereiteru.

Te Zauters arī «noķēra» liecinieku, paziņodams tiesai, ka Šīrahu pavadīja «nevis desmit, bet divdesmit cilvēku».

Taču Mauthauzenas uzraugs, kam netrūka humora izjūtas, šajā sakarībā teica:

—   Redziet, es viņus toreiz neskaitīju… nezināju, ka tas man būs vajadzīgs.

Nu tik bija ko dzirdēt, kādi homēriski smiekli pāršalca zāli! Bet pārtraukumā, joprojām smiedamies par notikušo, tiesnesis Birkets pastāstīja man angļu anekdoti.

Kādā prāvā iztiesā lietu par slepkavību. Tiesnesis, griezdamies pie liecinieka, jautā:

—    Lieciniek, vai jūs bijāt notikuma vietā?

—   Jā, jūsu augstība.

—    Un redzējāt līķi?

—    Protams, jūsu augstība.

—   Vai jūs neatceraties, — vai pie līķa nemētājās pistole?

—   Jā, jūsu augstība, tas bija kolts.

—    Lieciniek, es saprotu, ka kopš slepkavības pagājis daudz laika, bet varbūt jūs tomēr aptuveni atceraties, cik tālu no līķa atradās pistole?

—   Vienu metru septiņdesmit sešus centimetrus, jūsu augstība.

—    Lieciniek, tas taču notika pirms veseliem sešiem gadiem. Kā tad jūs varat to visu tik precīzi atcerēties?

—    Redziet, jūsu augstība, kad es ieraudzīju līķi un tam līdzās pistoli, es tūlīt sapratu, ka būs tiesa un kāds stulbenis noteikti mani iztaujās par to. Tāpēc es arī izmērīju attālumu no līķa līdz pistolei. . .

Mēs vēl ilgi smējāmies par šo amizanto anekdoti un neveiksmīgo Šīraha advokātu.

Kā jau norādīju, Kaltenbrunnera lietā bija dažādi liecinieki: gan ieslodzītie, gan cietumu uzraugi, gan augsti nacistu ierēdņi. Es vēl varētu minēt daudzus no viņiem, un ikviens jauns uzvārds ir jauns stāsts par lielinkvizitora Kaltenbrunnera ļaundarībām. Viduslaiku bendes salīdzinājumā ar viņu šķiet nožēlojami mācekļi.

Es varētu te no jauna nosaukt Mauthauzenas ieslodzītā — spāņu fotoreportiera Fransuā Buā vārdu: viņa liecības ilustrēja fotoattēli, kurus skaloties asinis stinga dzīslās. Šajos attēlos biežāk par citiem Mauthauzenas apmeklētājiem bija redzamas divas personas: SS reihs- fīrers Himlers un doktors Kaltenbrunners ar fīrera personisko velti «par sevišķiem nopelniem», partijas zelta nozīmi, pie krūtīm. Man labi palikuši atmiņā Buā vārdi, ka Kaltenbrunners, vēl būdams Austrijas SS un policijas priekšnieks, apmeklējis Mauthauzenas nometni diezgan bieži, «lai izlemtu jautājumu par tādu pašu nometņu vēl labāku organizēšanu visā Vācijā un okupētajās teritorijās».

Es droši vien varētu no sākuma līdz galam atstāstīt fcl paša liecinieka baismo stāstu par sagūstītajiem kiiovu virsniekiem, kuriem reiz izsniedza jaunu apģērbu, uzklāja uz gultām sniegbaltus palagus, iebāza Hl.irp zobiem pa papirosam, lai viņus pēc tam, kad tas viss bija uzņemts fotolentē (droši vien Sarkanajam Krustam), aizdzītu uz gāzētavu. Komēdija par humāno izturēšanos pret kara gūstekņiem nacistiskajā nometnē ilga ne vairāk par dažām minūtēm!

Es varētu atstāstīt SS tiesneša, impērijas krimināl- ļjolicijas pārvaldes darbinieka Morgena satriecošās lielības, kā Osvencimā ar Kaltenbrunnera ziņu un sankciju nobendēja tūkstošiem cilvēku. Un reizē piebilst, ka arī Morgens nepieder pie tiem, kam tiesājamais varētu pārmest objektivitātes trūkumu vai atriebības kāri.

Taču, lai cik daudz jaunu uzvārdu es te nenosauktu, lai cik daudz jaunu faktu neminētu, tas nekādi nemainītu kopējo ainu par Kaltenbrunnera izturēšanos liesas prāvā. Par spīti visiem faktiem, viņš turpināja tēlot savu lomu un ar fenomenālu ietiepību, ar fenomenālu stulbumu atkārtoja «nē».

Šī bezjēdzīgā taktika izraisīja visos, kas sekoja tiesas prāvas gaitai, tikai divējādu reakciju: sašutumu un smieklus. Pat bijušie Kaltenbrunnera «kolēģi», kas sēdēja viņam blakus uz apsūdzēto sola, pat tie nespēja saprast šo absurdo ietiepību.

Reiz pārtraukuma laikā Friče diezgan atklāti izteica savu izbrīnu:

—    Viņš cenšas tēlot cilvēku, kas pat mušai nespēj nodarīt Jaunu. Es brīnos, ka advokāts Jauj viņam piekopt tādu taktiku.

Bet Jalmaru Šahtu Kaltenbrunnera muļķīgā taktika ne tik vien šokēja, bet arī satrauca:

—    O, visa šī faktu noliegšana, šie meli! Tas patiešām liek mums justies neērti, jo met ēnu uz mums visiem.

Bet Dēnics bez aplinkiem reiz pateica Gēringam:

—    Viņam vajadzētu kaunēties par sevi!

Admirālis, protams, to attiecināja nevis uz SS un gestapo šefa pastrādātajām ļaundarībām, bet gan uz viņa bezjēdzīgo, muļķīgo taktiku tēlot eņģeli un neauglīgajiem mēģinājumiem nomazgāt sevi baltu.

Atžirdzis pēc sava fiasko sakarā ar liecinieka Helri- gela pratināšanu, doktors Zauters pie sava klienta painteresējās, vai viņš nevēloties uzstādīt Kaltenbrunne- ram kādus jautājumus. Šīrahs, neslēpjot īgnumu, atbildēja:

— Nepūlieties, advokāta kungs! Viņš nevar pats sev palīdzēt, ar ko gan viņš palīdzēs mums vai kādam citam …

Lūk, kā novērtēja Kaltenbrunnera taktiku pat paši tiesājamie.

Ārprātīgas nāves bailes bija pilnīgi apstulbinājušas bijušo RSHA priekšnieku un atsedza viņa īsto būtību, viņa nožēlojamo bendes dvēseli. Augstprātīgs varas gados, šis bende kļuva apkaunojoši gļēvs, tikko viņu piemeklēja pirmais bargais pārbaudījums.

himlers pret kaltenrunneru

Es jau biju pieradis, ka vācu ģenerāļi, kurus aizstavji izsauca uz Tribunālu, visbiežāk mēģināja glābt Gēringu, Keiteli, Jodlu, Rēderu un Dēnicu.

Tiesa gan, vēlāk, kad pratināšanu sāka apsūdzētāji, šie «liecinieki» neapgāžamo pierādījumu dēļ bija spiesti mainīt orientāciju un, sākuši savas liecības ar slavas dziesmām, beidza tās ar nopelšanu. Tā tas notika ar Milhu, Bodenšacu un citiem.

Liecinieku tribīnei tuvojas neliela auguma cilvēks civiltērpā. Viņš bailīgi raugās uz apsūdzēto solu. Viņa izskats samērā cienīgs, varu teikt — pat patīkams. Ja man vajadzētu tikai pēc ārienes vien noteikt viņa profesiju, tad es sacītu, ka tas ir vidēja mēroga zinātnieks, institūta privātdocents. Daudzi apsūdzētie ar lielu, pat ļoti lielu interesi vēro šo cilvēku.

— Paskatieties uz Kaltenbrunneru, — čukst amerikāņu kapteinis Praismens, kas sēž man blakus.

Likās, ka Kaltenbrunnera zirdziskā fizionomija izstiepjas vēl garāka, apakšžoklis atkaras. Varēja redzēt, ka viņš ir satraukts.

Paliešām, tas bija ļoti interesants liecinieks un, protams, ne jau zinātnieks vai docents, bet gan spiegu šefs — RSHA sestās pārvaldes priekšnieks. Viņu sauca

hitleriska «jauna kartība».

Sis drausmīgais attēls uzņemts Prāgā.

Nāves grāvis pie Dahavas.

Kaltenbrunnera pēdējais vārds.

Keiteļa pēdējais iznāciens.

Šelenbergs, un, spriežot pēc izskata, viņam varēja būt ap trīsdesmit pieci gadi. Pats par sevi saprotams, ka viņš varēja daudz ko pastāstīt. Kaltenbrunners tīri labi saprata, ka nekas labs no šī liecinieka nav gaidāms, jo to izsaukuši nevis aizstāvji, bet gan apsūdzētāji. Tomēr Kaltenbrunners sākumā uz kaut ko cerēja. Es to varu droši apgalvot tāpēc, ka vēlāk, kad visas šaubas par Šelenberga liecību raksturu izgaisa, bija redzams, ka Kaltenbrunners ir galīgi nošļucis, iespiedis galvu rokās un pievēris acis.

Kas tad īsti sākumā viesa Kaltenbrunnerā cerības?

Pratinot Selenbergu, pulkvedis Eimens galveno uzmanību veltīja pilnīgi slepenajam nolīgumam, kuru vērmahta virspavēlniecība (sauszemes karaspēka ģe- nerālkvartīnneistars Vāgners) bija noslēgusi ar valsts galveno drošības pārvaldi (Heidrihu). Šis nolīgums noslēgts neilgi pirms Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai, un tas paredzēja norīkot uz katru armiju sevišķa uzdevuma vienības, tā saucamās einzacgrupas, kurām tieši bija uzdots izvērst okupētajos PSRS rajonos teroru un masveidīgi iznīcināt iedzīvotājus. Runa bija par vērmahta un SS tiešu savienību.

Šelenbergs mierīgi pastāstīja par sarunu gaitu, kurās viņš personīgi piedalījies, par nolīguma būtību. Sākumā viņš droši vien neiedomājās, kāds trieciens viņa liecības ir tādiem apsūdzētajiem kā Keitelis un Jodls un cik tīkami viņa stāstījumu klausīties Kaltenbrunne- ram, kurš ar to guva gandarījumu par nepatīkamo incidentu 10. decembri uz apsūdzēto sola, kad tas pats Keitelis demonstratīvi bija pagriezis viņam muguru. Ar savām liecībām Šelenbergs krietni vien mazināja šīs liekulīgās rīcības efektu, kuras nolūks bija nodemonstrēt ģenerālu un visa vērmahta nepīedalīšanos SS un gestapo zvērībās.

Pratinot Selenbergu, pulkvedis Eimens interesējās tikai par nolīgumu starp vērmahta virspavēlniecību un SS. Es nožēloju, ka viņš tik loti ierobežoja savu uzdevumu. Bet droši vien amerikāņu izmeklētājiem šajā jautājumā bija īpaši apsvērumi.

Pēkšņi pratināšanas ietvarus paplašināja advokāts Kaufmanis. Viņa nolūks bija pietiekami skaidrs: izspiest no Šelenberga apstiprinājumu versijai, it kā

Kaltenbrunners, atrazdamies valsts drošības dienesta priekšnieka amatā, taktiski bijis tikai izlūks.

—    Pasakiet, — uzrunāja Kaufmanis liecinieku, — vai mans aizstāvamais licis jums kādreiz saprast, ka viņš pēc personiskas vienošanās ar Himleru atbrīvots no izpildvaras un viņam uzdots vadīt tikai informācijas dienestu?

—    Nē, — kategoriski atbildēja Selenbergs, — nekad es to neesmu dzirdējis, bet tas, kas man faktiski zināms, liecina par pretējo.

Advokāts, neko nedomādams, sāka atraisīt lieciniekam mēli un prasīja, lai tas precizē savu liecību. Selenbergs labprāt apmierināja doktora Kaufmaņa ziņkāri. Kara beigās valsts galvenajā drošības pārvaldē radās jautājums, ko darīt ar koncentrācijas nometnēm, kurām tuvojās sabiedroto karaspēks: evakuēt tās uz Vācijas centrālajiem rajoniem un turpināt ieslodzīto iznīcināšanu vai neevakuēt tās un nodot sabiedrotajiem.

—    Ar lielam grūtībām man izdevās panākt SS reihs- fīrera atjauju neevakuēt koncentrācijas nometnes, — liecināja Selenbergs. — Tomēr Kaltenbrunners, kas uzturēja tiešus kontaktus ar Hitleru, ignorēja šo Himlera pavēli un līdz ar to pārkāpa starptautiska mēroga solījumu.

Šelenbergam pieprasīja paskaidrot, ko īsti nozīmē viņa minētais «starptautiska mēroga solījums». Tā būtība bija sekojoša: Himiers, kurš tolaik jau bija nodibinājis kontaktus ar rietumvalstīm, apsolījis tām koncentrācijas nometnes neevakuēt. Tieši to Selenbergs apzīmēja par «starptautiska mēroga solījumu».

Bet kāpēc tad lieciniekam ievajadzējies parādīt savu tiešo priekšnieku Kaltenbrunneru tik nepievilcīgā gaismā? Pat apsūdzētājs nespieda viņu to darīt.

Lieta, kura sākumā šķita tik Joti noslēpumaina un mīklaina, bija pavisam vienkārša.

Visos Himlera un Kaltenbrunnera «sadarbības» gados nemitīgi pastiprinājās viņu savstarpējā sāncensība. Nacistiskās Vācijas soda orgānu vadībā faktiski darbojās divas savstarpēji naidīgas grupas: Berlīnes un Vīnes grupa. Himiers personificēja Berlīnes grupu, turpretim Kaltenbrunners — Hitlera novadnieks — va- dlja austriešu grupu. Mums jau ir zināms, ka Ernsts Kaltenbrunners uzsācis savu karjeru austriešu nacionālsociālistu vidu, ka viņš pēc Hitlera personiskā norādījuma 1938. gada 13. martā kļuva par Zeisa-Inkvarla valdības locekli, bet 1942. gada beigās, pēc Heidriha nogalināšanas, fīrers pārcēla viņu no Vīnes uz Berlīni un nozīmēja par Himlera vietnieku. Himlers nebija sajūsmināts par to, jo saredzēja Kaltenbrunnera Hitlera aģentu, kuram bija uzdots sekot viņam pašam, t. i., Himleram. Šis okšķeris kļuva sevišķi neciešams kara pēdējos mēnešos, kad Himlers sāka slepus no Hitlera rīkoties, lai nodibinātu kontaktus ar rietumvalstīm. 1945. gada sākumā SS reihsfīrers atklāti atzinās savam tuvākajam rokaspuisim Šelenbergam, ka viņš nevarot pieņemt kādu svarīgu ārzemnieku, jo šādas rīcības dēļ viņš kļūtu atkarīgs no «Kaltenbrunnera augstsirdības». Tā paša gada martā Himlers uzdeva sestās nodaļas priekšniekam tikties ar Šveices prezidentu Mizī, kas bija ieradies Vācijā, un ar tā starpniecību nodibināt sakarus ar amerikāņiem.

Starp citu, pilnīgi analoģisku uzdevumu Šveicē tajā pašā laikā pildīja arī Kaltenbrunnera uzticības personas. Tikai viņu starpnieks bija Sarkanā Krusta prezidents Burk bards.

Lai gan abas kliķes savā starpā naidojās, sarunās ar rietumvalstīm tās pilnīgā vienprātībā spēlēja ar vienu un to pašu trumpi: viņi piedāvāja koncentrācijas nometņu ieslodzīto dzīvības un likteņus apmaiņai pret rietumu sabiedroto piekāpšanos Vācijai kapitulācijas gadījumā. Viena no abu kliķu galvenajām prasībām, protams, bija — saglabāt dzīvību esesiešu elitei.

Abu grupējumu barveži vērīgi sekoja viens otram un centās aizsteigties priekšā, lai ātrāk noslēgtu darījumu ar Rietumu reakcionārajām aprindām. Un, tikko vienam likās, ka viņa sāncensis ir tuvāk mērķim, viņš darīja visu, lai aizliktu priekšā kāju.

Šelenbergs ieteica Himleram neizpostīt ieroča «fau» rūpnīcas, kuras atradās pie koncentrācijas nometnēm Dienvidvācijā, bet nodot tās pilnīgā darba kārtībā uzbrūkošajam amerikāņu karaspēkam. Himlers tam piekrita, cerēdams ar to nostiprināt savas pozīcijas sarunās ar amerikāņiem. Taču to uzzināja Kaltenbrunners, un Himlera plāns izjuka. Valsts galvenās drošības pārvaldes priekšniekam nebija nekādas daļas, ka viņa un Himlera sāncensības rezultātā ies bojā vēl daži desmiti tūkstoši cilvēku. Viņš panāca, ka Hitlers izdeva pavēli par rūpnīcu un koncentrācijas nometņu evakuēšanu uz Vācijas iekšējiem rajoniem, līdz ar to nolemjot ieslodzītos neizbēgamai nāvei gāzu kamerās. Kaltenbrunners nevarēja pieļaut, lai Himiers aizsteigtos viņam priekšā sarunās ar Rietumiem.

«Augstās» naidīgās puses it nemaz nesatrauca, ka, vedot sarunas ar rietumvalstīm, tās nodod «dievināto fīreru». Gan Himiers, gan arī Kaltenbrunners jau sen bija nākuši pie secinājuma, ka glābt savu dzīvību ir daudz svarīgāk nekā pildīt vecus zvērestus, uzticības apliecinājumus utt. Fīrers taču pats bija mācījis: sirdsapziņa ir himera, no kuras jāatbrīvojas pēc iespējas ātrāk. Tādā gadījumā nav ko kaunēties, ja kopā ar sirdsapziņu, par kuru Himiers un Kaltenbrunners bija dzirdējuši tikai pa ausu galam, jātiek vaļā arī no paša Hitlera. Šajā jautājumā SS reihsfīrers Heinrihs Himiers un obergrupenlīrers Ernsts Kaltenbrunners bija pilnīgi vienisprātis, lai gan abi bija gatavi viens otram pārkost rīkli. Un nav ne mazāko šaubu, ka bezgala liekulīgs bija Kaltenbrunnera apgalvojums tiesā, it kā viņš ar Himleru naidojies tāpēc, ka, būdams jurists, esot stāvējis likumības pozīcijās, kamēr Himiers par tiesībām tikai ņirgājies.

Kaltenbrunners, protams, nebija pārsteigts par tām netīrumu šļakatām, ar kurām viņu liesā aplēja Himlera dienderis Selenbergs. Bet arī pats «lielinkvizitors» varēja šo to pastāstīt par šo cilvēku.

— Selenbergs, — pārliecinoši paskaidro tiesai Kaltenbrunners, — bija Himlera tuvākais draugs, viņš bija Himlera un zviedru grāfa Bernadota starpnieks. Pēdējā brīdī viņš ar Mizi kunga starpniecību nodibināja Šveicē sakarus, pateicoties kuriem neliels skaits ieslodzīto ebreju tika atbrīvoti no koncentrācijas nometnēm. Tas tika darīts, lai iegūtu cildinošas atsauksmes ārzemēs.

Ar Ziemeļamerikas rabinu organizācijas starpniecību Selenbergs centās panākt, lai lielākie amerikāņu laikraksti publicētu rakslus, kas Himleru parādītu labākā gaismā. Un bijušais RSHA priekšnieks apgalvoja, ka viņš darījis visu, kas bijis viņa spēkos, lai atklātu Hitleram «šīs mahinācijas».

Kaltenbrunners izliekas, it kā viņš būtu bijis sašutis par Himlera separātisko taktiku. Bet viņš pats taču arī izložņāja visu Eiropu, meklēdams kontaktus ar amerikāņiem. Tieši Hetls tiesā liecināja, ka Kaltenbrunners ar viņu runājis «par savu gatavību doties uz … Sveici un personiski sākt sarunas ar amerikāņu pilnvaroto». Tiesa gan, Hetls centās Tribunālam iegalvot, ka RSHA priekšnieks bijis gatavs to izdarīt tikai tāpēc, «lai ar savu rīcību novērstu tālāku bezjēdzīgo asinsizliešanu». Tomēr mums nāksies pārliecināties, ka šie vārdi nepavisam nesaskan ar gestapo priekšnieka darbību viņa varas pēdējās dienās.

Hetls pateica daudz labu vārdu par savu gāzto pavēlnieku. Un Kaltenbrunners cik necik nomierinājās. Viņam šķita, ka Hetlam patiešām izdevies neitralizēt Šelenberga liecības. Cenzdamies nostiprināt šķietamos panākumus, apsūdzētais nu pats ņēmās tiesnešus pārliecināt, ka viņš daudzkārt, turklāt ar lielu risku sev pašam, centies paātrināt kapitulāciju. Viņš taču tūlīt pēc Paulusa sagrāves pie Volgas esot bijis pārliecināts, ka «Vācijai karš neapšaubāmi zaudēts».

Apsūdzēto sols uz šo tukšvārdību reaģēja kā parasti. Gērings nicinoši paskatījās uz Kaltenbrunneru un atkal atmeta ar roku. Franks kaut ko čukstēja Rozenbergam, pamādams uz jaunizceptā miera apustuļa pusi. Bet vakarā, jau atrazdamies kamerā, tas pats Franks sacīja Džilbertam:

— Viņš apgalvoja, ka bijis pārliecināts par Vācijas sagrāvi karā. Tomēr tas viņu netraucēja vajāt tūkstošiem vāciešu par sakāvniecisku noskaņojumu, ieslodzīt tos koncentrācijas nometnēs .. .

Kaltenbrunnera pratināšanas laikā, jādomā, visai neērti jutās daudzinātais amerikāņu rezidents Eiropā Al- lens Dalless. Viņa vārdu daudzkārt minēja tiesā gan apsūdzētie, gan arī liecinieki. Tieši ar viņu Kaltenbrunners bija vedis sarunas, cenzdamies noslēgt separāto vienošanos par kara darbības pārtraukšanu Rietumos. Lasītājiem labi zināms, ka mūsu toreizējie sabiedrotie rūpīgi slēpa to no Padomju Savienības.

Nirnbergā bijušais gestapo šefs visādi reklamēja savus kara laika sakarus ar amerikāņiem. Viņš bija pārliecināts, ka tas tiesā varētu labvēlīgi atsaukties uz viņa reputāciju un viņa likteni.

— Jā gan, — apgalvoja Kaltenbrunners, — Hetls un citas personas devās daudzos braucienos … Es atsaukšos uz kādu sarunu ar grāfu Potocki: es ludzu viņu uzņemt sakarus ar izlūkošanas aprindām un nodot informāciju angļiem un amerikaņiein Šveicē.

Tomēr apsūdzētāji un tiesneši labi saprata, kas īsti slēpās aiz šim Kaltenbrunnera «atklāsmēm», nekjūdīgi atšifrēja, ko viņš ar tām gribēja panākt. Tiesas prāva ritēja savu gaitu.

Tiesā tiek nolasītas zviedru grāfa Bernadota liecības, un «lielinkvizitors» no jauna dzird sava ienaidnieka — Šelenberga vārdu. Izrādās, ka Selenbergs brīdinājis zviedru grāfu, ka «Kaltenbrunneram ir liela ietekme uz Hitleru, viņš ir ļoti bīstams cilvēks, un ar viņu nekādā gadījuma nedrīkst ielaisties nekādos darījumos».

Vēlāk Kaltenbrunners izdzirdēja vēl drausmīgāku vārdu: Kurts Behers. Tā vien vēl trūka! Vai tikai nesākas dzirdes halucinācijas?

Diemžēl apsūdzētājs patiešām bija nosaucis Kurta Behera vārdu un ar tiesas atļauju nolasīja viņa liecības:

«Es, SS pulkvedis Kurts Behers, zem zvēresta paziņoju sekojošo. Starp 1944. gada septembra vidu un oktobra vidu Himiers izdeva pavēli, ar kuru tika aizliegts iznīcināt ebrejus. Domāju, ka par ieslodzīto slepkavošanu pēc šīs pavēles izdošanas pilnā mērā atbild Kaltenbrunners un Pols . . . Kad es 1945. gada 27. aprīlī apmeklēju Mauthauzenas koncentrācijas nometni, tās komandants SS pulkvedis Cīreiss man pulksten 9 no rīta pilnīgi slepeni paziņoja, ka Kaltenbrunners esot viņam pavēlējis nogalināt nometnē mazākais tūkstoš cilvēku dienā.»

Kamēr apsūdzētājs lasīja šo dokumentu, es uzmanīgi novēroju Kaltenbrunnera sejas izteiksmi. Viņš manāmi nervozēja, nemierīgi skatījās uz tiesnešu pusi, koda apakšlūpā un bieži berzēja četrstūraino zodu. Šīs liecības pilnīgi izgaisināja versiju, it kā valsts drošības pārvaldes priekšnieks pretēji Himlera norādījumiem esot centies kara beidzamajā posmā izglābt koncentrācijas nometņu ieslodzītos. Pēc Kurta Behera apgalvojuma iznāca gluži otrādi — it kā ieslodzīto sargeņģelis būtu bi jis Himlers.

Lai gan Kaltenbrunnera stāvoklis bija izmisīgs, tomēr padoties viņš nepavisam nedomāja. Meklēdams no šī stāvokja kādu izeju, bijušais Vīnes advokāts mobilizēja savu kazuistisko triku pēdējās rezerves, un likās, ka viņš tādu izeju ir atradis.

Jā gan, lai cik dīvaini tas ari varētu likties tiesai, bet tieši šīs liecības viņu, Kaltenbrunneru, iepriecinot. Behera minētā Himlera pavēle taču esot viņa — Kaltenbrunnera pūliņu rezultāts.

Sis Kaltenbrunnera gājiens bija tik negaidīts, ka pat doktors Kaufmanis uzdeva savam aizstāvamajam jautājumu:

—   Vai jūs gribat ar to sacīt, ka ebreju vajāšana tika pārtraukta jūsu iejaukšanās rezultātā?

Uz to Kaltenbrunners atbildēja bez aplinkiem:

—    Esmu pilnīgi pārliecināts, ka vajāšana tika pārtraukta, galvenokārt pateicoties maniem pūliņiem . .. Nedomāju, ka atradīsies kāds cits cilvēks, kurš šajā jautājumā būtu Himleram tik daudz dīcis ausīs un tik atklāti un pašaizliedzīgi par to runājis ar Hitleru, kā es to darīju . . .

Bet Behers taču tiesai atklāja, ka Kaltenbrunners pavēlējis C-īreisam iznīcināt ne mazāk kā tūkstoš ieslodzīto diennaktī. Arī to vajadzēja kaut kādā veidā atsaukt. Un Kaltenbrunners ar triumfa smaidu uz lūpām paziņoja, ka tagad, kad tiesa uzzinājusi (protams, no viņa paša vārdiem), «kā tas īsti noticis», pienācis laiks parunāt arī par pašu pulkvedi Beheru. Ar šī cilvēka starpniecību Himlers izdarījis savas visnetīrākās kombinācijas. Tā, piemēram, Kurts Behers Himlera uzdevumā vedis sarunas ar rietumvalstu pārstāvjiem par koncentrācijas nometņu ieslodzīto apmaiņu pret smagiem automobiļiem. Un, lai Rietumos nerastos bažas par to, ka šos automobiļus varētu izmantot pret viņu pašu armi jām, Behers ierosinājis tiem pierīkot īpašas ierīces šo automobiļu izmantošanai Krievijas sniegotajos plašumos. Behers mēģinājis iemainīt koncentrācijas nometņu «dzīvo preci» arī pret deficīto rūpniecības izejvielu.

Sniegdams šīs liecības, bijušais gestapo šefs tēloja «cildenu» sašutumu. Viņš, redziet, esot vienmēr bijis sašutis par Himlera un Behera komerciālajām operācijām, kuras kaitējušas reiha prestižam ārzemēs.

Es uzmanīgi ieklausījos Kaltenbrunnera vārdos un nodomāju: uz ko gan šis cilvēks cer? Vai tiešām viņš nopietni domā, ka stāstot patiesību par Himleru, viņš panāks, ka tiesa viņu pašu attaisnos?

kaltenbrunners nokautē kaltenbrunneru

Kādi tad ir patiesie fakti, kurus centās nomaskēt gan Himlera rokaspuiši, gan arī Kaltenbrunners un viņam līdzīgie?

1945. gada aprīlis. Kaujas notiek pie Berlīnes. Hitleram palicis ko dzīvot vairs tikai dažas dienas. Viņa rokaspuiši bēg kā žurkas no grimstoša kuģa. Pametis impērijas kanceleju, uz dienvidiem aizmucis Gērings; viņam ir savs glābšanās plāns: viņš grib ātrāk par citiem kapitulēt Rietumiem. Roberts Lejs jau ataudzē bārdu, gatavodamies kļūt par cienījamu birģeri Ernstu Dostelmeijeru. Joahims Ribentrops vāc izziņas, meklēdams savus bijušos kompanjonus — šampaniešu vīna tirgotājus.

Sabiedroto karaspēks savelk ciešāk ielenkuma loku. Karaspēka pavēlniecība svinīgi brīdina koncentrācijas nometņu priekšniekus, lai tie, kaut vai pēdējā brīdi, apzinātos savu atbildību cilvēces priekšā un izbeigtu asiņainos noziegumus.

Bet kas gan nodarbināja Kaltenbrunnera prātu tajās dienās?

Vispirms paklausīsimies, ko viņš pats teica. Viņš apgalvoja, ka pirmām kārtām bijis aizņemts sarunās ar Sarkanā Krusta prezidentu jautājumā par ebreju un citu koncentrācijas nometņu ieslodzīto atbrīvošanu. Šīs sarunas noritējušas sekmīgi. Pat tik sekmīgi, ka 19. aprīlī trijos no rīta Kaltenbrunners pats devies no Berlīnes caur Prāgu uz Linču, «lai Insbrukā tiktos ar Burk- harta pārstāvjiem». Šī brauciena tiešais rezultāts bijis daudzu simtu ieslodzīto atbrīvošana.

Tā šos notikumus iztēloja pats RSHA priekšnieks. Tomēr apsūdzētāji bija gluži citādās domās par viņa pēdējiem pūliņiem. Un atkal uz Tribunāla galda parādījās liecinieku liecībās — šoreiz Bertusa Gerdesa kunga sniegtās.

Tām pievēršas arī Kaltenbrunnera aizstāvis. Piesardzīgi, bez liekas advokāta aktivitātes, viņš tās citē un jautā savam klientam, vai liecības atbilst patiesībai. Spriežot pēc doktora Kaufmaņa sejas izteiksmes un jautājuma intonācijas, viņš jau zina, ka Kaltenbrunners neko pārliecinošu no sevis izspiest nevarēs.

Bertuss Gerdess ir bijušais Minhenes gauleitera Gīs- lera gauštābsamtsleiters (nacistiskās partijas Minhenes štāba atbildīgs ierēdnis). No tiesā iesniegtā dokumenla izriet, ka 1945. gada aprīļa vidu Gerdesam piezvanījis viņa priekšnieks un lūdzis palikt uz vietas. Visa diena un vakars aizritējis mokošās gaidās, kamēr naktī Gīslers viņam paziņojis, ka saņemta Kaltenbrunnera direktīva, kurā ieteikts nekavējoties izstrādāt plānu, kā likvidēt Dahavas koncentrācijas nometni un divas ebreju spaidu darbu nometnes, kas atradās Landsbergā un Mīldorfā. Bija ieteikts abas šīs nometnes iznīcināt ar vācu aviācijas palīdzību, uzveļot pēc tam vainu sabiedroto aviācijai. Sīs asiņainās avantūras šifrētais nosaukums bijis operācija «Mākonis A 1».

Kad to vajadzēja jau īstenot, Gerdesu, pēc viņa paša vārdiem, «burtiski, ielenca Kaltenbrunnera kurjeri». Galvenokārt tie bijuši SS virsnieki, un viņi visi draudējuši Gerdesam «ar visnežēlīgākajiem sodiem, pat ar nāves sodu», ja viņš izrādīs mazdūšību un izvairīsies izpildīt Kaltenbrunnera ieteiktos «stingros pasākumus». Un tomēr Gerdess nolēmis priekšniecības rīkojumus nepildīt.

Kāpēc? Kas tad ar viņu pēkšņi bija noticis?

Liecinieks apgalvo, ka sirdsapziņa nav jāvusi viņam izpildīt drausmīgo direktīvu, kuru Kaltenbrunners vēlāk papildinājis ar pavēli «Uguns mākonis» — par visu Dahavas nometnes ieslodzīto, izņemot rietumvalstu āriešu, noindēšanu.

No kurienes gan bendem Gerdesam pēkšņi radusies sirdsapziņa? Agrāk viņš par tās pārmetumiem nesūdzējās! Bet bija taču 1945. gada aprīlis. Kuru katru dienu varēja ierasties sabiedrotie. Un, kaut gan Kaltenbrun- neram vēl bija pietiekami daudz spēka, lai aizraidītu uz viņpasauli kādu gaušlābsamtsleiteru, Gerdess tomēr saprata, ka šis spēks nemitīgi mazinās, kamēr krievi un amerikāņi nemitīgi tuvojas. Atsaukdamies uz benzīna un aviācijas bumbu trūkumu un indes piegādes grūtībām, viņš pamanījās izvairīties no rīkojuma izpildīšanas.

«Tad,» tālāk liecina tas pats Gerdess, «Kaltenbrunners nosūtīja uz Dahavu rakstisku instrukciju izvest visus rietumeiropiešu ieslodzītos uz Šveici, bet visus pārējos aizdzīt kājām uz Tiroli, kur bija paredzēts viņus visus iznīcināt.»

Šīs liecības bijušais valsts galvenās drošības pārvaldes priekšnieks noklausījās vislielākajā sasprindzinājumā. Viņš viss padevās uz priekšu, sažņaugtās rokas bija nobālējušas. Kādu brīdi man likās, ka Kaltenbrunners ir gatavs vai nu pilnīgi, vai daļēji atzīt savu vainu. Bet es rūgti maldījos. Tikko tiesnesis Lourenss deva viņam vārdu atbildei, viņš uzreiz sāka visu noliegt. Turklāt nevis vienkārši noliegt, bet gan pielietojot «psiholoģiskus motivējumus».

— Kā gan es varēju izdot tādas neprātīgas pavēles, ja es tajā pašā laikā citā vietā devu pretēja rakstura pavēles?

Kur tad ir taisnība? Varbūt tiešām Kaltenbrunners devis kaut kādas «pretēja rakstura pavēles»?

Jā gan, devis, bet tieši šajā apstāklī arī slēpās «liel- inkvizitora» zemiskā, baltiem diegiem šūtā viltība. Ar vienu roku viņš rakstīja pavēles par simtiem tūkstošu cilvēku iznīcināšanu, ar otru — par dažu tūkstošu izglābšanu.

Vajadzēja redzēt, kādu cienigu stāju Kaltenbrunners pieņēma, kad Kaufmanis sāka lasīt liecības, kuras sniedza Sarkanā Krusta darbinieki — profesors Burkharts, doktors Bahmanis, doktors Meijers.

Viņi apstiprināja, ka 1945. gada aprīlī noslēguši ar Kaltenbrunneru vienošanos, uz kuras pamata simtiem francūžu, beļģiešu un holandiešu tika nosūtīti uz dzimteni, ka Kaltenbrunners atļāvis Sarkanā Krusta pārstāvjiem apmeklēt ebreju nometni Terezinā, bet līdzīgas nometnes viņš atļāvis apgādāt ar medikamentiem un pārtiku.

Apsūdzētais raida triumfējošu skatienu prokuroriem un tiesnešiem. Kaltenbrunneram liekas, ka viņš visus klātesošos jau pārliecinājis, ka «trešā reiha» pēdējās dienās viņš dzīvojis un rīkojies ar tīru sirdsapziņu un tīrām rokām. Lai nu kam, bet Sarkanā Krusta vadītājiem tiesai taču ir jātic!

Un tiesa, protams, tic viņiem, tomēr netic pašam Kaltenbrunneram. Vai tad no šīm liecinieku liecībām izriet, ka viņš patiešām, lai arī tikai kara pēdējās dienās, dzīvojis un rīkojies ar tīru sirdsapziņu un tīrām rokām?

Kaltenbrunnera triumfs izrādījās pāragrs. Noklausījušies Sarkanā Krusta darbinieku liecības, prokurori jau bija gatavi izšķirošajam triecienam.

Katrs nacists paradoksāli iemiesoja sevī gan drausmīgu noziedznieku, gan arī tikpat drausmīgu birokrātu. Kaltenbrunners nebija nekāds izņēmums. Līdz pašai pēdējai stundai viņš glabāja dokumentu norakstus, zem kuriem bija viņa paraksts. Viņam nebija vairs ne sekretāru, ne stenogrāfistu. Tomēr, klīzdams pa visu Vāciju, viņš nēsāja savu kanceleju līdzi kabatās. Tieši šajā kabatas kancelejā franču izmeklētājs Anrī Monerē atrada dokumentu, kuru apsūdzētājs Harriss nolasīja tiesā:

«Radiogramma grupenfīrerani un SS ģenerālmajoram Fogeleinam fīrera mītnē. Informējiet SS reihsfīreru un ziņojiet fīreram, ka visi pasākumi, kas vērsti pret ebrejiem, kā arī koncentrācijas un politisko nometņu ieslodzītajiem protektorātā, tiek īstenoti manā personiskajā kontrolē. Kaltenbrunners.»

Jā, tas gan bija neapgāžams pierādījums. Tā Kaltenbrunners birokrāts nokautēja Kaltenbrunneru bendi.

ģenerāļa Melasa sekotājs

Es jau minēju, ka Nirnbergas tiesas prāvas dienās un arī pēc prāvas man nereti nācās dzirdēt izbrīna pilnu jautājumu: kāpēc tiesas prāva tik ļoti ieilga? Hitleriešu satrapu vaina taču bija tik skaidri pierādīta, atmaskojošu dokumentu tik daudz, ka apsūdzētajiem būtībā nebija nekādas izvēles: uz visiem apsūdzības punktiem viņiem bija jāatbild ar vienu vienigu vārdu — «jā».

Atklāti runājot, arī man sākumā likās, ka tiesas prāva noritēs tieši tādā garā. Bet iznāca citādi. Patiesībā prāva bija nemitīga divkauja starp prokuroriem un aizstāvjiem, kuri izmantoja katru iespēju apšaubīt jebkuru atmaskojošu dokumentu, piešķirt tam citādu iztulkojumu, kas nodarītu mazāku ļaunumu apsūdzētajiem.

Protams, jāņem vērā arī sekojošais apstāklis: neraugoties uz nacistiskās valdības cinismu, oficiālajos dokumentos nebija sastopami tādi klaji, nepārprotami teicieni, kā, piemēram, agresija (te lietoja vārdus: teritoriālo strīdu atrisināšana!), karagūstekņu nošaušana (dokumentos ierakstīts: īpaša izturēšanās pret viņiem!). Apsūdzētie un viņu aizstāvji ne tikai stingri pieķērās pie tādām divdomībām, bet arī paši visiem spēkiem centās tās sadomāt. Buržuāziskās aizstāvības skola un metodes, plašais kazuistikas diapazons, — tas viss pavēra iespējas izmēģinājumiem izkropļot patiesību pat tādā liesas prāvā.

Aizstāvēšanās paņēmienu bezkaunības ziņā Kaltenbrunners neapšaubāmi ieņēma pirmo vietu, turpretim viņa aizstāvis doktors Kaufmanis šajā ziņā bija vienā no pēdējām vietām. Patiesību sakot, bezkaunība bija raksturīga visiem apsūdzētajiem, tomēr nevienā no viņiem bezkaunība nebija saistīta ar tik neizmērojamu muļķību kā Kaltenbrunnerā.

Sajā sakarībā man neviļus nāk atmiņā Jevgeņija Tarles interesantie novērojumi. Analizēdams austriešu virspavēlnieka Melasa rakstura īpašības (Melass divas reizes tikās kaujas laukā ar Napoleonu un abas reizes ticis sakauts), Tarle rakstīja, ka viens no šo sakāvju cēloņiem droši vien bijis Melasa domāšanas veids. Šī aprobežotā ģenerāļa traģēdija bija tā, ka, gatavodamies kārtējai kaujai, viņš mēdza iedomāties, ka pret viņu karo tāds pats Melass. Turpretim Napoleons, paredzēdams pat, ka būs jācīnās pret Melasu, izturējās tā, it kā viņa pretinieks būs tāds pats Napoleons.

Kaltenbrunners bija īsts Melasa sekotājs. Viņš katrreiz pamatojās uz pieņēmumu, ka viņa pretiniekam ir tāds pats intelektuālās attīstības līmenis kā viņam. Kal- tenbrunnera aplamā pārliecība, it kā tiesneši un apsūdzētāji klusuciezdami uzklausīs jebkuru muļķību, bija novērojama katru dienu. Lai gan tas bija paradoksāli, Kaltenbrunners šajā ziņā pārspēja pats sevi. Patiešām, ja jau kāds ir spējīgs muļķību pārspēt, tad tikai pati mujķība!

Tiesā tika izskatīta Hitlera pavēle par t. s. komandosu (izpletņu lēcēju grupu) karavīru nošaušanu. Šī pavēle bija noziedzīga, jo gūstā kritušajiem koman- dosu karavīriem, kuri valkāja savu armiju formas tērpus, bija tiesības uz karagūstekņu statusu.

Vai Kaltenbrunneram šī pavēle bija zināma? Jā gan, viņš atbildēja. Un esot pat protestējis pret to, prasīdams tās atcelšanu.

Kaltenbrunners palaida tādu pīli, kurai līdzās milzu putns Ruhs no «Tūkstoš un vienas nakts» izskatās kā sīks zvirbulēns. Lai godājamā tiesa zina, kas noticis fīrera mītnē 1945. gada februārī:

—    Es pilnīgi atklāti pateicu, ka … nepildīšu nevienu Hitlera pavēli, kam ir tāds saturs … Šī valdonīgā un visvarenā cilvēka klātbūtnē, kuram līdzīga nebija visā reihā, es vairāk neko nevarēju darīt.

Aplaimojis cilvēci ar tik fantastisku paziņojumu, Kaltenbrunners lepni pacēla galvu un paskatījās uz tiesneša pusi. Uz apsūdzēto pusi viņš neuzdrošinājās paskatīties.

Bet ko tad šie?

Šie neko: apsūdzētie jau bija pieraduši pie bijušā gestapo šefa muļķīgajām ērmībām. Iespējams, ka Kaltenbrunnera neizmērojamais stulbums viņus pat uzjautrināja. Neviens no viņiem taču neuzdrošinātos melst tādus niekus.

Atceros, kā Džeksons, būdams sašutis par Šahta mēģinājumiem tēlot Hitlera agresīvās programmas pretinieku, asi tam pateica:

—    Kāpēc tad jūs, doktor Šaht, nepateicāt Hitleram, ka nepildīsiet viņa pavēles par bruņošanās programmas finansēšanu?

Šahts pasmaidīja, brīdi klusēja un tad maigā, gandrīz pieglaimīgā balsī teica:

—    Apsūdzētāja kungs, ja es loreiz atbildētu tā, kā jūs man iesakāt, tad mums tagad nebūtu iespējams vest šo patīkamo dialogu. Dialoga vielā būtu monologs. Es klusu gulētu zārkā, bet mācītājs skaitītu lūgšanu.

Sinī gadījumā Šahts nemeloja, tāpal kā nemeloja arī Gērings, atbildēdams uz doktora Kelija analoģisko jautājumu cietuma kamerā. Kelijs bijušajam reihsmarša- lam jautāja:

—   Vai taisnība, ka Vācijā jūs iesauca par «Jasager» («jā» teicēju. — A. P.)?

Arī Gērings toreiz pasmaidīja un daudznozīmīgi nopūtās: tiesa gan, tā viņu bija iesaukuši, jo viņš vienmēr teicis savam dievinātajam fīreram tikai «jā». Taču, brīdi klusējis, bijušais reihsmaršals it kā jokodams savam sarunas biedram pateica:

—    Doktor, es Joti vēlētos jūs palūgt, lai jūs man nosauktu kaut vienu «Neinsager» (cilvēku, kas teicis «nē». — A. P.) Vācijā, kurš neatdusas zemē triju metru dziļumā.

Vai Gērings to gribēja, vai ne, — ar šo albildi viņš, tāpat kā Sahls, fašistiskajam režīmam deva drausmīgu raksturojumu. Fakts ir tas, ka nedz fīrera «uzticīgais paladīns», nedz viņa «finansu ģēnijs», nedz arī cits apsūdzētais, izņemot bijušo gestapo šefu, neuzdrošinājās apgalvot, ka viņš atklāti pretojies Hitlera pavēlēm. Tādu apgalvojumu varēja izteikt vienīgi doktors Kaltenbrunners sava izcilā stulbuma dēļ.

Starp citu, kā jau minēts, Kaltenbrunnera stāvoklis zināmā mērā bija sarežģītāks nekā pārējiem apsūdzētajiem. Tā, piemēram, Ribentrops varēja atsaukties uz Minhenes līgumu, ģenerāļi — uz pavēlēm, Sahts — uz līdzdalību sazvērestībā. Tas varēja noderēt par kaut vai šķietamu alibi šiem apsūdzētajiem. Bet uz ko varēja atsaukties bijušais valsts galvenās drošības pārvaldes priekšnieks?

Protams, arī viņam vēl bija atlicis visgodīgākais ceļš — pilnīga atzīšanās. Bet tieši šis ceļš viņu neapmierināja, jo tas bija visīsākais ceļš uz karātavām, prasīja vīrišķību un stingrību, tas ir, tādas īpašības, kuras bija pilnīgi svešas dižciltīgajam slepkavam, gestapo šefam.

Kas tad viņam atlika? Izlocīties kā zvēram, mest cilpu pēc cilpas juridisko pierādījumu labirintā. Un

Kaltenbrunners cilpoja. Viņš pieķērās vissīkākajai kļūdai dokumentos, vismazākajai neprecizitātei izteicienos, apgalvoja, ka nepazīstot viņam labi pazīstamus cilvēkus, tiklīdz apsūdzētājs pieļāva sīku kļūdu viņu uzvārdu izrunā. Sevišķu izsmalcinātību Kaltenbrunners izrādīja nacistiskās terminoloģijas izskaidrošanā — hitleriskās birokrātijas stihijā šis doktors jutās kā zivs ūdenī. Un reiz viņam pat gadījās kaut kas līdzīgs veiksmei.

Apsūdzētājs pulkvedis Eimens iesniedza Jozefa Špa- cila rakstisku liecību, kurā bija runa par «īpašo izturēšanos» un tika minēti divi jauni nosaukumi — «Val- zertrauma» un «Vinlerštūbe». Bija labi zināms, ka nacistu žargonā termins «īpašā izturēšanās» nozīmēja nošaušanu, iznīcināšanu. Pirmais iespaids bija tāds, ka «Valzertrauma» un «Vinterštūbe» ir vēl divu nāves nometņu nosaukumi. Bet kāpēc tad Kaltenbrunnera seja uzreiz atplauka, kāpēc viņa acīs izzuda parastais trauksmainais un niknais spīdums?

Izrādījās, ka «Valzertrauma» un «Vinterštūbe» ir elegantas viesnīcas Valzertālā un Godesbergā. Kara gados tajās turēti dažu okupēto zemju ievērojami politiski darbinieki. Un Kaltenbrunners sāka dedzīgi pierādīt, ka personas, kuras tur nokļuva, saņēmušas trīskārtēju diplomātu pārtikas devu, tas ir, deviņas reizes vairāk, nekā saņēma ierindas vācieši. Katram pienācies pa vienai vīna pudelei dienā, katrs varējis neierobežoti sarakstīties ar savu ģimeni un baudīt citus labumus. Savus paskaidrojumus Kaltenbrunners nobeidza gandrīz triumfēdams: tagad Tribunāls beidzot varot iedomāties, ko īsti nozīmēja traģiskie vārdi «īpašā izturēšanās», kad tie nāca personīgi no Kaltenbrunnera. Protams, viņam bijis labi zināms, ka Hitlera un Himlera pavēles par «īpašo izturēšanos» nozīmēja nošaušanu bez tiesas un izmeklēšanas. Taču viņam pašam nekāda sakara ar šīm pavēlēm nekad nav bijis. Un, ja arī viņš lietojis tadu terminu, tad tikai attiecībā uz «Valzertraumas» un «Vinterštūbes» iemītniekiem. Ja tiesnešu kungi šaubās, ka viņa apgalvojumi par režīmu šajās iestādēs neatbilst patiesībai, tad viņi var pajautāt kaut vai Fransuā Ponsē kungam — viņš tur kara laikā uzturējies.

Tādā veidā Jozefa Spacila liecības, kuras iesniedza apsūdzētāji, negaidīti nāca par labu Kaltenbrunneram. Protams, šis apstāklis būtiski neizmainīja tālāko tiesas gaitu, taču sīku pavedienu apsūdzētais bija ieguvis. Viņš gribēja ķerties tiesnešiem pie rīkles:

—    Es gribu jūs palūgt nenovērsties no šī dokumenta un ierakstīt protokolos, ka šīs divas iestādes biju paredzējis personām, pret kurām izturējās sevišķi labi. Labak nekā pret vāciešiem. Man tas ir ļoti svarīgi.

Atkārtoju, visas šīs Kaltenbrunnera neatlaidīgās prasības nespēja nevienam sajaukt galvu, jo desmiti un simti citu dokumentu atmaskoja viņu kā pavēļu par «īpašo izturēšanos» centīgu izpildītāju tiešajā, nevis humoristiskajā nozīmē. Pulkvedis Eimens norādīja Tribunālam arī Kaltenbrunnera vēstuli Vīnes birģermeistaram SS brigādenlīreram Blaškem. Vēstulē bija paziņots, ka ceļā uz Vīni atrodoties transports ar divpadsmit tūkstošiem ebreju, no kuriem dažādos darbos varot izmantot ne vairāk kā trīs tūkstoši seši simti cilvēku. Ko darīs ar pārējiem — «darba nespējīgajiem»? Kāds liktenis viņiem sagatavots? Vēstules autors jau iepriekš informē savu adresātu, ka viņus visus, arī sievietes un bērnus, turot gatavībā, lai pret viņiem pielietotu «īpašo izturēšanos» …

Bija pilnīgi skaidrs, ka vēstulē bijusi runa par tādu «īpašo izturēšanos», kurai nebija nekā kopīga ar izturēšanos pret Ponsē kungu. Un Kaltenbrunners kategoriski atteicās no autortiesībām uz šo vēstuli.

—    Bet te taču ir jūsu paraksts, — iebilda Eimens.

—    Nē! — noliedza Kaltenbrunners. — Te patiešām ir kaut kāds paraksts ar tinti vai faksimils, bet tas nav mans paraksts.

Sākās ilgstoša parakstu salīdzināšanas procedūra, un beigu beigās Kaltenbrunners «piekāpjas»: paraksts patiešām ir viņa, taču ne pašrocīgs, bet gan faksimils, kuru varējis lietot jebkurš ceturtās daļas ierēdnis. Tad apsūdzētājs vērš Kaltenbrunnera uzmanību uz to, ka paraksta priekšā tajā pašā rokrakstā «kaut kas» tāds, kas izslēdz faksimilu. Kaltenbrunneram vēlreiz uzrāda dokumentu, viņš skatās uz šo «kaut ko», sarkst un-bālē. Paraksta priekšā tajā pašā rokrakstā uzrakstīts «Tavs».

Apsūdzētājs uzrunā Kaltenbrunneru: u

—    Vai nav taisnība, apsūdzētais, ka būtu aplam iedomāties, ka faksimilu lietotu arī tādai intīmai uzrunai adresātam kā «Tavs»? Vai tā ir?

Psiholoģiski tas bija precīzs sitiens, un tikai Kaltenbrunners naivi iedomājās to atvairīt. Viņš sāka gari un plaši melst, ka, sak, visiem esot bijušas zināmas viņa un Blašķes draudzīgās attiecības, un tāpēc ir pilnīgi iespējams, ka kāds ierēdnis pierakstījis šo nelaimīgo vārdiņu «Tavs».

Dabiski, ka zāle doktora Kaltenbrunnera intelektuālās spējas novērtēja ar skaliem smiekliem. Taču apsūdzētais turpināja liegties, it kā nekas nebūtu noticis. Pat parasti loti korektais pulkvedis Eimens neizturēja un bez aplinkiem sacīja:

—    Apsūdzētais, tagad jūs melojat tāpat, kā melojāt visos jautājumos, kuros sniedzāt paskaidrojumus.

Tas bija pateikts tik asi un pārliecinoši, ka pat Kaltenbrunners, šis triku meistars, kas visu laiku tēloja apmelotu labdari, neuzdrošinājās iebilst.

TIKAI TADI VIŅI IR NEKAITĪGI

Kad pratināšana tuvojās nobeigumam, Kaltenbrunners jau varēja izdarīt pilnīgi noteiktu secinājumu: divkaujā starp apsūdzību un aizstāvjiem pēdējie zaudējuši ar katastrofisku rezultātu. To viņš nevarēja nesaprast, it sevišķi tāpēc, ka pats kādreiz darbojies jurisprudences laukā.

Bet priekšā bija vēl tiesas prāvas noslēguma stadija — advokāta aizstāvēšanas runa un apsūdzētā pēdējais vārds. Palikdams sev uzticīgs līdz galam, «liel- inkvizitors» tomēr uz kaut ko vēl cerēja.

Protams, viņš saprot, ja viņa advokāts būtu pats Cicerons, arī tad tam neizdotos uzstāties tiesā tikpat efektīgi, kā, piemēram, doktoram Diksam — Šahta advokātam. Kaltenbrunners ir pilnīgi pārliecināts, ka doktors Sahts daudz vairāk darījis Hillera labā nekā viņš — "alsts drošības pārvaldes priekšnieks. Cik veikli šis slīp. lais zellis Dikss prot runāt par savu aizstāvamo, cik meistarīgi viņš prot savu klientu notēlot par nevainīgu eņģeli!

Visnepatīkamākais turklāt bija tas, ka Dikss jau pašā sākumā pretstatīja Šahtu Kaltenbrunneram: pirmo viņš godāja par pašaizliedzīgu cīnītāju pret fašismu, turpretim otro nosauca par bendi un varmāku, no kura cietis arī viņa aizstāvamais. Vārdu sakot, Dikss ir daudz darījis, lai, glābjot nacistiskās Vācijas «ekonomikas diktatoru», atmaskotu gestapo šefu.

Kaltenbrunners agrāk pats bija advokāts un tāpēc varētu izteikt pamatīgu rājienu Kaufmanim un Diksam. Viņš varētu tiem atgādināt mazākais divus no tā saucamajiem «advokatūras mūžīgajiem jautājumiem». Tā, piemēram, vai advokātam ir tiesības un vai ir viņa pienākums atzīt savu aizstāvamo par vainīgu, ja pats N aizstāvamais savu vainu noliedz? Vai var un vai ir taktiski kādā prāvā, kurā tiek tiesātas vairākas personas, aizstāvot vienu apsūdzēto, uzvelt atbildību citam? Advokātu vairākums vienmēr uzskatījis, ka no tādām aizstāvēšanas metodēm jāizvairās. Bet doktors Dikss to neņēma vērā un, aizstāvēdams savu Šahtu, nekautrēdamies gremdēja Kaltenbrunneru.

Protams, tas sarežģīja Kaufmaņa stāvokli, kuram jau tā bija grūtāk teikt aizstāvēšanas runu par labu Kaltenbrunneram.

Turklāt Kaltenbrunners ne sevišķi ticēja, ka viņa aizstāvis šo runu teiks ar entuziasmu. Tiesas prāvas gaitā Kaufmanis taču bija ļoti piesardzīgs, izvēloties izteicienus sava aizstāvamā uzvedības novērtēšanā, kā arī uzstādot jautājumus lieciniekiem un sarunās ar apsūdzētājiem.

Patiešām, Kaltenbrunneram nebija ilūziju par savu aizstāvi. Reiz viņš Džilbertam sacīja:

— Ziniet, doktor, mans advokāts ir pārmērīgi godprātīgs cilvēks. Arī jūs droši vien pamanījāt, ka suta, kuru viņš man sadeva pratināšanas laikā, visumā bija vēl pamatīgāka, nekā varētu sagaidīt no apsūdzētāja. Nudien, kad mani pratināja advokāts, mani pārņēma lielākas bailes nekā krusteniskās pratināšanas laikā.

Kaltenbrunners, protams, stingri pārspīlēja. Kā nekā — Kaufmanis viņu tomēr aizstāvēja. Taču no profesionālā viedokļa Kaufmani apskaust nevarēja. Tā kā es jau skāru «advokatūras mūžīgos jautājumus», man jāteic, ka viens no tiem bija jārisina arī Kaufma- nini. Būtībā tas bija tas pats jautājums: vai advokāta un viņa klienta uzskati par pēdējā vainīgumu var būt radikāli atšķirīgi? Ja apsūdzētais kategoriski noliedz savu vainu, vai ir pieļaujams, ka advokāts savā aizstāvēšanas runā atzīst sava aizstāvamā vainu par pierādītu, bet tajā pašā laikā atrod vainu mīkstinošus apstākļus? Vai ari, piemēram, viņš vainu atzīst tikai daļēji un apstrīd atsevišķas apsūdzības epizodes? Šajos jautājumos pastāv dažādas domas. Vieni apgalvo, ka advokāt,am ir tiesības sava klienta interesēs novirzīties no viņa nostājas, ja atzīst to par nereālu un ir pārliecināts, ka vainas noliegšana bez jebkādiem argumentiem var klientam tikai kaitēt. Citi savukārt uzskata par pilnīgi nepieļaujamu, ka advokāts kaut daļēji atzīst * apsūdzētā vainu, ja pēdējais to noliedz, jo ar to advokāts būtībā pārvēršas par otru apsūdzētāju.

Varēja manīt, ka Kaufmanim bija mokoši grūti risināt šo problēmu. Viņš labi saprata, ka uzstāšanās Nirnbergas tiesas prāvā nodrošina viņam popularitāti ne tikai Vācijā, bet arī tālu aiz tās robežām. Tomēr Kaufmanis, acīm redzot, saprata arī to, ka popularitāte var būt dažāda. Viņš aizsLāv cilvēku, kura vārds kļuvis par simbolu visdrausmīgākajiem noziegumiem, cilvēku, kuru nīst visas pasaules tautas. Būdams profesionāls advokāts, Kaufmanis nevarēja nemanīt, ka viņa aizstāvībai nav nekāda pamata. Un pēdīgi viņš sev izstrādāja stingru taktiku: nekādā gadījumā nesolidarizēties ar sava klienta uzvedību, nekļūt smieklīgam un muļķīgam. Smieklīgs izskatījās pats Kaltenbrunners. Lai tad šī loma, ja tā viņam tik ļoti patīk, paliek Kaltenbrunnera personiskā un nedalāmā privilēģija. Būtībā Kaltenbrunneram nav ko zaudēt: šā vai tā, šī loma būs pēdējā viņa mūžā. Turpretī doktoram Kaufmanim jādomā par nākotni.

Un viņš gatavojās teikt savu aizstāvēšanas runu.

Kāda būs šī runa? Kādus argumentus izvirzīs advokāts, aizstāvoL cilvēku, kura rokas aptraipītas ar miljoniem cilvēku asinīm, bendi ar jurista diplomu? To paredzēt bija ļoti grūti.

Doktors Kaufmanis sāka savu runu aplinkus. Pat tik lielā mērā aplinkus, ka es, aizvēris acis, varētu iedomāties, ka atrodos universitātes auditorijā un klausos

kāda ievērojama zinātnieka — vēsturnieka vai lilera- tūrzinātnieka lekciju. Kaufmanis noraksturoja Renesansi, tad sāka runāt par subjektīvismu, pēc tam pārgāja pie Franču revolūcijas laikmeta un mēģināja iedziļināties liberālisma pirmsākumos. Pat pacietīgais lords Lourenss, kurš parasti ļoti stingri prasīja ievērot aizstāvības garantijas, sāka izrādīt neizpratnes pazīmes. Vina brilles slīdēja arvien zemāk, līdz pašam degungalam. Priekšsēdētājs pieklājīgi painteresējās, kad beidzot aizstāvis pāries no Renesanses uz Osvencimu. Un doktors Kaufmanis pakāpeniski nolaižas no debesu augstumiem uz grēcīgo zemi. Paziņojis, ka pats galvenais viņam esot, balstoties uz «Eiropas garīgo vēsturisko attīstību», noskaidrot sava klienta psiholoģiju, Kaufmanis atkārtoja pazīstamo Prudona postulātu: «Ikviens liels politisks jautājums vienmēr ietver sevī arī teoloģisku jautājumu.» Taču bija acīm redzami, ka nedz spīdoši ekskursi Renesanses vēstures jomā, nedz teoloģija neko nedos, tie vienīgi apliecināja doktora Kauf- maņa plašo erudīciju. Ar Kaltenbrunneru tam visam bija tikpat maz sakara, cik debesu mehānikai ar Hitlera vai Štreihera cilvēknīšanas teoriju sludināšanu.

Beidzot advokāts nosauca sava aizstāvamā vārdu. Un, tikko tas izdarīts, viņš pasteidzas paskaidrot, ka daudz no tā, ko viņš — Kaufmanis pateiks, viņš būs spiests teikt.

— Es saprotu, — saka doktors Kaufmanis, — ka asiņu un asaru jūras man nedod tiesības runāt par šī cilvēka garīgajām īpašībām un raksturu, taču es esmu viņa aizstāvis …

Advokāts sūkstās, ka tiesas prāva organizēta pārāk sasteigti: «šīs pasaules cilvēkam, kura divdabīgajā raksturā savstarpēji cīnās taisnība un atriebība,» šodien, kad vislielākais karš tikko beidzies, vēl nepiemīt nosvērtība, kāda nepieciešama pilnīgi objektīviem spriedumiem. Taču tūlīt pēc tam viņš noteikti un atklāti pamet pozīcijas, kuras bija iecienījis viņa aizstāvamais, kas visādi centās iztēlot sevi tikai par izlūku. Doktors Kaufmanis saka, ka bijušais RSHA priekšnieks «varētu cerēt uz augstsirdīgu spriedumu . .. tikai tajā gadījumā, ja varētu pierādīt, ka viņš patiešām norobežojies no ceturtās pārvaldes (gestapo), kura pilnīgi pelnījusi sa- tana pārvaldes nosaukumu, un ja viņš nekādā veidā nebūtu saistīts ar idejām un metodēm, kuras gala rezultātā noveda pie šīs tiesas prāvas». Bet, tā kā nekas tamlīdzīgs nav noticis, tā kā visi Kaltenbrunnera pierādījumi izrādījušies nepamatoti, advokāts atzīst, ka viņš palicis bez ieročiem . . .

—    Faktus noliegt es nespēju — viņš nav norobežojies no ceturtās pārvaldes. Šajā virzienā nekas konkrēts nav darīts. Pat viņa paša liecības vēršas pret viņu.

Tomēr doktors Kaufmanis nedrīkstēja aizmirst, ka, par spīti savai pārliecībai, viņam neklājas dublēt prokuroru. Pildot savu profesionālo pienākumu, viņš, protams, mēģināja celt gaismā arī vainu mīkstinošus apstākļus. Tā parasti rīkojas ikkatrs saprātīgs advokāts bezcerīgā lietā, kad klienta vaina ir pilnīgi pierādīta.

Kaufmanis atgādina, ka viņa aizstāvamais bijis pret linča tiesas rīkošanu notriektajiem amerikāņu lidotājiem, ka visas zvēriskās pavēles par nāves sodiem, koncentrācijas nometnēm, «īpašo izturēšanos» pret šo nometņu ieslodzītajiem izdotas ilgi pirms tam, kad Kaltenbrunneru iecēla valsts galvenās drošības pārvaldes priekšnieka amatā, ka galvenais ļaundaris tomēr bijis Himiers.

—    Kaltenbrunners gribētu piedzimt no jauna! — patētiski iesaucas aizstāvis. — Es zinu, ka tad viņš ar savām asinīm aizstāvētu brīvību . . .

Tāda doktora Kaufmaņa runa viņa klientam nevarēja patikt. Sevišķi Kaltenbrunners sarāvās no advokāta vārdiem par katra cilvēka obligāto pienākumu — pretoties tādas pavēles izpildīšanai, kuras mērķis ir izplatīt ļaunumu un acīm redzami aizvaino veselīgas humānisma jūtas. Varēja redzēt, ka hitleriskais oberbende nervozēja, kad viņa advokāts sāka attīstīt šo Kaltenbrunneram bīstamo domu:

—    Doktors Kaltenbrunners, jādomā, neapstrīdēs, ka cilvēkam, kas atrodas tādas pārvaldes priekšgalā, kurai ir milzīga nozīme visas tautas dzīvē, minētajos apstākļos jāupurē pat sava dzīvība.

Pēc tādiem apgalvojumiem Kaufmanim nekas cits neatlika kā pilnīgi atzīt sava aizstāvamā vainu, un to viņš atzina tieši un nepārprotami:

—    Kaltenbrunners ir vainīgs, tomēr viņa vainas mērs nav tik liels, kā tas šķiet apsūdzībai. Tagad viņš — reiha vismelnākā, visbriesmīgākā laika ļauno spēku pēdējais pārstāvis — gaidīs jūsu spriedumu.

Atrunu par Kaltenbrunnera vainas pakāpi advokāts izrunāja tik ātri un neskaidri, ka daudzi to pat nesadzirdēja. Tie, kuri uzreiz tai pievērsa uzmanību, to uzņēma kā tradicionālu gājienu: aizstāvim kaut vai šķietami jāapšauba sava aizstāvamā vaina pat vislielākajā noziegumā, ko izvirzījusi apsūdzība. Un neviens, protams, nebi ja pārsteigts, kad doktors Kaufmanis, pabeidzis savu runu, neviļus uzelpoja. Uzelpoja atviegloti.

Atlika noklausīties apsūdzētā pēdējo vārdu.

Galigi pārliecinājies, ka ne tikai apsūdzētāji, bet arī paša aizstāvis viņam netic, Kaltenbrunners ir ar mieru nedaudz piekāpties: jā gan, tagad, pēc impērijas sagrāves, viņš redzot, ka viņa rīcība bijusi nelikumīga. Tomēr, viņš piebilst, ja tas tā arī ir, tad viss izskaidrojams nevis ar ļauniem nodomiem, bet gan tikai ar pienākuma apziņas nepareizu izpratni.

Un bez tam, «ievērojot to, ka visas pavēles, kurām ir kardināla nozīme, izdotas, pirms es ieņēmu savu amatu, ir jāsecina, ka manu rīcību vadījis liktenis».

To visu noklausoties, lieku reizi nācās pabrīnīties, cik absurda bijusi Kaltenbrunnera izvēlētā klajas noliegšanas un faktu sagrozīšanas taktika. Neviens taču viņu nesauca par šo pavēļu autoru. Runa bija tikai par to, ka viņš tās centīgi un ar iniciatīvu pildīja. Starp citu, viņš pats itin labi saprata, ko viņam inkriminēja. Turklāt saprata tik labi, ka pat neatzina par iespējamu izvairīties no sava advokāta dotā padoma izskatīšanas — labāk beigt dzīvi pašnāvībā nekā izdarīt drausmīgos noziegumus, kurus viņam uzdeva pastrādāt kā valsts galvenās drošības pārvaldes priekšniekam. Tas, p/otams, izklausījās ļoti bruņnieciski. Bet Kaltenbrunners neizgāja pārāk tālu, un Kaufmaņa doma par pašuzupurēšanos pavīdēja viņa apziņā tikai īsu brīdi. Vislielākais, ko Kaltenbrunners bija spējīgs izdomāt, bija kādas slimības simulēšana.

—    Man tajā laikā vajadzēja simulēt kādu slimību, — savā pēdējā vārdā vaimanāja Kaltenbrunners, — atlūgties no amata vai visiem spēkiem cīnīties par to, lai darītu galu barbarismam, kuram līdz šim nav bijis precedenta.

Bet ak vai! Viņš neizdarīja ne vienu, ne otru. Tad jau viņš vairs nebutu Hrnsts Kaltenbrunners, tad viņam vajadzētu atteikties pašam no sevis, bet tas vēl nevienam nav izdevies.

Un tomēr Kaltenbrunners uzskata, ka tiesājams viņš būtu tieši par to, ka nebija iedomājies saslimt un savlaicīgi iesniegt atlūgumu.

—    Vienīgi tā ir mana vaina.

Taču doktora Kaltenbrunnera uzskats, kā un par ko viņš jāliesā, diezin vai kādu, izņemot pašu Kaltenbrunneru, interesēja. Tribunāls viņā saredzēja «lielinkvizi- toru», salīdzinājumā ar kuru Ignācijs Lojola bija viduvējs māceklis. Tribunāls tiesāja viņu kā zvērisku slepkavu, pret kuru liecināja miljoni sadedzinātu ar gāzēm nosmacētu, nošautu, dzīvi apraktu un šahtās iemestu cilvēku! Tribunāls tiesāja Mauthauzenas, Osvencimas, Būhenvaldes, Treblinkas smago traģēdiju inscenētāju! Ar cilvēces pilnvarām Tribunāls tiesāja noziedznieku, kurš ar drausmīgām spīdzināšanām gestapo moku kambaros mīdīja kājām jēdzienu par cilvēcīgu tiesu.

Un 1946. gada 1. oktobrī Ernstam Kaltenbrunneram taisnīgi piesprieda nāves sodu pakarot, bet 16. oktobrī pulksten divos naktī viņš aizgāja nebūtībā. Kad man parādīja pakārtā gestapo šefa fotoattēlu, vācu korespondents, kas man atradās blakus, noteica: Nur so sind sie unschaldlich!

VI. JALMARS ŠAHTS IZBĒG NO ATMAKSAS

.

«VIŅŠ KRĀPA PASAULI, VĀCIJU UN MANI PERSONĪGI»

Doktors Dikss ar nepacietību gaidīja to bridi, kad viņš beidzot varēs nostāties pie vēsturiskās pults un teikt aizstāvēšanas runu Jalmara Horacija Grilija Šahta lietā.

Daudzi advokāti slepus apskauda Diksu, — viņš aizstāvēja cilvēku, kura dzīve un darbība nodrošināja, no viņu viedokļa raugoties, labu materiālu pašreklāmai. Viņa aizstāvamā liktenim bija pievērsta visu Vācijas — un ne tikai Vācijas — komersantu aprindu uzmanība. Lielā biznesa pasaule itin nemaz nevēlējās upurēt Jal- maru Šahtu Nirnbergas Temidai.

Dikss to lieliski saprata un lika lietā visas savas spējas.

Aizsteidzoties nolikumiem priekšā, norādīsim, ka doktora Diksa enerģiskie pūliņi un viņa spilgtā daiļrunība, kuru viņš lika lietā, aizstāvot Šahtu, netika aizmirsti. Viņš kļuva par vienu no visveiksmīgākajiem Rietumvācijas advokātiem un — tas ir visdīvainākais — spēja pierādīt Bonnas jaunajam režīmam, ka, būdams jurists, viņš var vienādi dedzīgi un talantīgi gan aizstāvēt, gan arī apsūdzēt, vienādi sekmīgi panākt gan attaisnošanu, gan arī notiesāšanu. Viss ir atkarīgs no tā, ko aizstāvēt vai apsūdzēt. Dažus gadus pēc Nirnbergas tiesas prāvas viņš jau kā Bonnas valdības valsts apsūdzētājs uzstājās ar graujošu runu tiesas prāvā pret Rietumvācijas Komunistisko partiju . . .

Bet atgriezīsimies pie notikumiem Nirnbergā.

Tātad ilgi gaidītais brīdis pienācis: doktors Dikss piecēlās no savas vietas, pagriezās pret apsūdzēto solu, pārlaida tam nevērīgu skatienu un, uzmeklējis savu klientu, klusēdams un koncentrēti sāka lūkoties viņa sejā. Šī teatrālā pauze un advokāta skumju pilnā izteiksme it kā liecināja: «Es gribu, lai visi klātesošie kopā ar mani izjūt, cik dziļu traģēdiju pārcieš šis cilvēks, lai saprot, kāda kliedzoša netaisnība viņam nodarīta!»

Savu runu doktors Dikss uzsāka patētiski:

—    Priekšsēdētāja kungs, tiesnešu kungi! Lai pārliecinātos par Šahta lietas ārkārtējo raksturu, pilnīgi pieliek palūkoties uz apsūdzēto solu vai arī iepazīties ar viņa aresta un aizstāvēšanas vēsturi. Seit blakus šēž Kaltenbrunners un Šahts… Tā ir reti groteska aina — galvenais varmāka un viņa gūsteknis atrodas uz viena apsūdzēto sola. Sim apstāklim vien vajadzētu jau prāvas sākumā likt padomāt visiem tās dalībniekiem — tiesnešiem, apsūdzētājiem un aizstāvjiem …

Doktors Dikss Starptautiskajam Kara Tribunālam nesteigdamies pastāstīja, ka 1944. gadā Šahts pēc Hitlera pavēles ticis ieslodzīts koncentrācijas nometnē, ka pret viņu toreiz likusi izvirzīta apsūdzība nodevībā pret Hitlera režīmu.

—    1944. gada vasarā, — teica Dikss, — man bija uzdots aizstāvēt Šahtu Ādolfa Hitlera rīkotajā tautas tiesas prāvā; 1945. gada vasarā mani lūdza aizstāvēt Šahtu Starplautiskajā Kara Tribunālā. Tāds stāvoklis jau pašā savā būtībā ir pretrunīgs … Neviļus nāk prātā Senekas liktenis. Nerons, Hitlera prototips, bija nodevis Seneku tiesai par revolucionārām intrigām, bet pēc Nerona nāves Seneku apsūdzēja par līdzdalību nelikumīgā valdīšanā un noziegumos, kurus pastrādājis Nerons, tas ir, sazvērestībā kopā ar Neronu . . .

Advokāts katram gadījumam nolēma atgādināt Starptautiskā Tribunāla tiesnešiem, ka Seneka jau mūsu ēras ceturtajā gadsimtā ticis pasludināts par svēto.

Es klausījos Diksa runu un ar interesi vēroju apsūdzēto solu. Pēc tā, kā Gērings žestikulēja, sarunādamies ar Hesu vai Ribentropu, Dēnicu vai Rēderu, un pēc tā, kā šie sarunu biedri reaģēja, viegli varēja nomanīt, ka pārejie apsūdzētie par advokāta daiļrunību nepavisam nebija sajūsmināti.

Bet doktoru Diksu vismazāk interesēja, ko domāja Vācijas valdība, kura sēdēja uz apsūdzēto sola un kuras vara bija aizgājusi uz neatgriešanos, bez jebkādām cerībām nākotnē. Advokāts centās izraisīt to cilvēku simpātijas, kuri lēma viņa aizstāvamā likteni, un tāpēc, griezdamies pie tiesnešiem, viņš pabeidza savu runu ar sekojošiem vārdiem:

— Lai ari ko atzītu par vainīgu un krimināli atbildīgu par karu un zvērībām, par necilvēcīgiem noziegumiem, kas tika tajā laikā pastrādāti, Šahlam ir tiesības pēc apstākļu rūpīgas pārbaudes katram vainīgajam mest acīs vārdus, kurus Vilhelms Tells teicis Svābijas hercogam Johanam Paricidam, ķeizara slepkavam: «Uz debesīm es ceļu skaidrās rokas, lāsts tev un tavam darbam!»

Jalmars Šahts lepojās ar savu advokātu. Taču tuvojās Nirnbergas tiesas prāvas noslēguma dienas, un, neraugoties uz doktora Diksa daiļrunību, Vācijas valsts bankas bijušais prezidents izturējās neslēpti nervozi. Sarunās ar pašu Diksu, ar doktoru Džilbertu un tiem nedaudzajiem apsūdzētajiem, kurus Šahts uzskatīja par «džentlmeņiem bandītu vidū» (Pāpenu, Neirātu), viņš arvien biežāk un neatlaidīgāk izteica savu sašutumu, ka viņš nosēdināts uz viena sola «ar šiem izdzimteņiem». Šahts demonstratīvi nerunāja ar Gēringu, šo «slepkavu un zagli». Viņš ar nicināšanu novērsās no «bendes ar jurista diplomu» — Kaltenbrunnera. Viņš negribēja ielaisties nekādās darīšanās ar «iznireli un karjeristu» Ribentropu. Profilā līdzīgs izsalkušai klijai, tievs un bāls, ar vecmodīgu, cieti sastīvinātu apkakli, doktors Šahts demonstratīvi vairījās pieskarties Šlrei- heram, šim pustrakajam melnsimtnieciskās lapeles «Der Stiirmer» izdevējam, kura vārds asociējās ar sešu miljonu ebreju noslepkavošanu.

Kas gan viņam ir kopīgs ar visu šo slepkavu un laupītāju bandu!

Šahts bija viens no tiem nedaudzajiem apsūdzētajiem, kuri tiesas prāvā atklāti atmaskoja hitlerisko režīmu. Tas bija viņš, kas tiesā pateica:

«Hitlers solīja cīnīties pret politiskajiem meliem, bet pats ar Gebelsa palīdzību tos pastāvīgi lietoja, viņš solīja ievērot Veimāras konstitūciju un to pārkāpa; viņš nodibināja gestapo un iznīcināja personas brīvību; viņš varmācīgi apspieda uzskatu un informācijas brīvu apmaiņu un iecēla noziedzniekus valsts amatos. Viņš darīja visu, lai neturētu savus solījumus. Viņš krāpa pasauli, Vāciju un mani personīgi.»

Gan Nirnbergā, gan ari vēlāk, nokļuvis brīvībā, Šahls centās visiem iestāstīt, ka viņa pārvietošana no hitleriskās koncentrācijas nometnes uz apsūdzēto solu Starptautiskajā Tribunālā esot-bijusi vislielākā kjūda un netaisnība. Savās atmiņās viņš samērā plaši apraksta savu lidzdalību 1944. gada 20. jūlija pučā un pie tam apgalvo:

«Es pats atzinu, ka biju vainīgs likuma priekšā. Es biju izdarījis vislielāko nodevību. Manas rīcības mērķis bija tirāna gāšana, pat viņa nāve, un kopā ar citiem es aktīvi rīkojos, lai šo mērķi sasniegtu.»

Kāpēc tad Rudenko un Džeksons to visu neņēma vērā? Kāpēc gan ka amerikāņu, tā padomju prokurori Starptautiskajā Tribunālā bija tik nepielūdzami savos centienos pierādīt, ka Sahtam nav nekāda pamata kaunēties no saviem kaimiņiem uz apsūdzēto sola? Gluži otrādi, abi prokurori apgalvoja, ka bez Šahta nebūtu bijis ne tikai «slepkavas un zagļa» Hermaņa Gēringa un bendes Kaltenbrunnera, bet arj pats Hitlers nebūtu sasniedzis valsts varas kalngalus.

Šahts klausījās apsūdzētāju runas un bija sašutis, ka tie neizrāda nekādu līdzjūtību sakarā ar to, ka viņš pats bija kļuvis par hitleriskā režīma upuri. Pat vairāk — no dažām Džeksona replikām varēja noprast, ka Šahtam ir pamats gaidīt no Starptautiskā Tribunāla to pašu, kas sagaida Gēringu vai Kaltenbrunneru.

Un tomēr jautājumā par Jalmara Šahta likteni gan pašā prāvas sākumā, gan tās turpmākajā gaitā valdīja dažādi uzskati. Pat Starptautiskā Tribunāla apspriežu istabā tiesneši, kuri parasti bija vienprātīgi, nevarēja vienoties šī cilvēka novērtēšanā.

Šahts ieņēma īpašu vietu uz apsūdzēto sola. Viņš bija ļoti savdabīga persona. Maz bija tādu, kuri šaubījās par Gēringa vai Ribentropa, Kaltenbrunnera vai Franka kaunpilno galu. Viņu drausmīgie noziegumi bija tik acīm redzami, ka tiesas procedūra likās pat lieka. Katrs solis šo cilvēku politiskajā karjerā no nacisma rašanās brīža līdz pat «trešās impērijas» sabrukumam apzīmēts ar derdzīgām ļaundarībām.

Citādi ir ar Šahtu. Taču būtība šeit nepavisam nav paradoksos, kurus uzsvēra doktors Dikss, lai gan arī tie, protams, piešķīra šim apsūdzētajam zināmu kolo- ritu. Daudz svarīgāks bija pret «finansu brīnumdari» izvirzītās apsūdzības raksturs.

Ko inkriminēja Gēringam, Ribentropam? To, ka viņi personīgi un tieši daudzus gadus rīkoja intrigas, lai ievilktu Vāciju un visu Eiropu drausmīgā slaktiņā. Ko inkriminēja Jodlam un Keilelim, Dēnicam un Rēderam, Frankam un Kaltenbrunneram? Pirmām kārtām kara likumu un parašu nepieredzētus pārkāpumus, kuru rezultātā radās Osvencima un Būhenvalde, Babijjara un Treblinka, Oradūra un Līdice.

Bet kāda ir Šahta vaina? Personīgi un tieši viņš taču nav piedalījies agresīvo plānu sastādīšanā, ne arī pavēļu došanā par slepkavošanu un laupīšanu kara laikā. Ja īsumā formulētu pret viņu celto apsūdzību būtību, tad tā būtu šāda: atrazdamies Vācijas valsts bankas un saimniecības ministrijas priekšgalā, būdams personīgi un tieši saistīts ar vācu lielākajiem monopoliem un zinādams par nacistu partijas agresīvo programmu, par tās sazvērestību pret mieru, Šahts ar šo monopolu finansiālo atbalstu radīja apstākļus Hitlera nākšanai pie varas, bet pēc tam ar to palīdzību īstenoja pasākumus vērmahta straujai pārapbruņošanai agresijas mērķiem.

Bet vai armijas pārapbruņošana ir starptautisks noziegums? Pārapbruņošanā taču parasti piedalās lielākās kapitālistiskās firmas. Tas nozīmē, ka arī šo firmu vadītājiem jāatbild par to, kādā veidā un kādiem nolūkiem tiks izmantoti viņu saražotie ieroči.

Starp citu, Šahtam bija labi zināms, ka ar viņu vienā cietumā bija ieslodzīti ne tikai Gērings un Ribentrops. No viņa neslēpa, ka cietumā atrodas ari daudzi vācu kara industrijas dižvīri — Krups, Fliks, Ilgners, Šnic- lers. Padomju Savienība kategoriski prasīja viņus notiesāt. Šo prasību pilnīgi atbalstīja arī citu zemju apsūdzētāji, kuri bija pārstāvēti Starptautiskajā Kara Tribunālā.

Raksturodams lielāko monopolu vadītāju baismīgo lomu hitleriskajā valstī, galvenais amerikāņu prokurors tiesas prāvā paziņoja, ka visi šie krupi un fliki, ilgneri un šnicleri «ziedojuši savu vārdu un prestižu un snieguši finansiālu atbalstu, lai nodrošinātu varu nacistu partijai, … kurai ir neslēpta kara atjaunošanas programma», bet vēlāk, «tikko bija sācies karš, par kuru viņi bija tieši atbildīgi, izmantoja Vācijas rūpniecību, lai pārkāptu līgumus un starptautiskās tiesības».

Apsūdzētāju doma tātad bija pilnīgi skaidra: par agresīvā kara izraisīšanu līdzās politiķiem un militārām amatpersonām pelnīts sods jāsaņem arī tiem, bez kuru palīdzības būtu bezspēcīgi gan politiķi, gan arī militārās amatpersonas, tas ir, — fabrikantiem un baņķieriem. Tieši šī starptautisko tiesību vēsturē vēl nepieredzētā apsūdzība bija vērsta pret Jalmaru Šahtu. Var iedomāties, ka šāda apsūdzība biedēja ne tikai Šahtu un ne tikai Vācijas «lielgabalu karaļus» vien. Šahts labi zināja, cik cieši sakari pastāvēja starp vācu monopolistiem un citu zemju, īpaši ASV, monopolistiem. Viņš lieliski saprata, ka no sprieduma viņa lietā atkarīgs ne tikai viņa liktenis vien. Lai Šahts netiktu .līdz galam atmaskots un pēc nopelniem notiesāts, bija ieinteresēti arī amerikāņu monopoli.

Tomēr pēc iepriekš saskaņotā plāna, kas, starp citu paredzēja arī apsūdzēto sadali starp apsūdzētājiem, Jalmars Šahts «lika» tieši ASV prokuroriem. Šajā apstāklī, kā to tālāk redzēsim, bija vēstures ironija. Padomju Savienības prokuroru pārstāvis G. Aleksandrovs Šahlu Nirnbergā pratināja tikai dažos jautājumos.

«NODODIET SAVU AMATU HITLERAM»

Šahts savu karjeru uzsāka 20. gadsimta sākumā. Jau no tās pašām pirmajām dienām viņš stingri nolēma kalpot tai šķirai, kas valda ekonomikā, tām ļaužu grupām, kurām pieder visas pasaules bagātības un kuras pakļāvušas sev visus cilvēka daudzpusīgā darba augļus. Daudzos gadu desmitos viņš saprata, ka politiķi nāk un iet, palaikam visi tiek nomainīti — hohencolerni, eberti, šeidemaņi, briningi un štrēzemaņi, impēriju nomaina republika, bet republiku — diktatūra. Nemainīgs paliek tikai ar neapbruņotu aci nesaskatāmais diriģents, pēc kura gribas šīs biežās brīnumainās pārmaiņas notiek, — viņa augstība kapitāls!

Šahts nodeva daudzus režīmus pēc kārtas un palika uzticīgs vienīgi kapitāla interesēm, lielāko vācu monopolu interesēm. Tieši šīs intereses 30. gadu sākumā diktēja Ādolfa Hitlera un viņa bandas nākšanu pie valsts varas. Tikai tās izraisīja doktora Šahta aktivitāti viņa pūliņos attīrīt vakarējam jefreitoram ceļu uzreihs- kanciera krēslu.

Jalmars Šahts savukārt iepatikās Ādolfam Hitleram. Atbildīgajā ekonomiskajā postenī fīreram bija sevišķi nepieciešams cilvēks, kam būtu sakari ar Rietumiem un kas tur baudītu uzticību. Šīm prasībām Šahts atbilda tik labi kā neviens cits. Ne velti viņš pats labprāt sevi dēvēja par kosmopolītu.

Šahta kosmopolītismu, šķiet, apliecina visa viņa biogrāfija. Savās liecībās Nirnbergas tiesas prāvā viņš pastāstīja:

«Manu vecāku ģimene gadsimtiem ilgi dzīvojusi Slēz- vigā-Holšteinā, kura līdz 1864. gadam bija Dānijas sastāvdaļa. Mani vecāki vēl bija Dānijas pavalstnieki. Pēc tam kad Slēzvigu-Holšteinu pievienoja Vācijai, mans tēvs emigrēja uz Ameriku, uz kurieni pirms tam bija devušies trīs viņa brāļi. Tēvs kļuva Amerikas pavalstnieks, un mani vecākie brāļi piedzima aiz okeāna … Es uzaugu Hamburgā, mācījos Vācijas universitātēs un Parīzē. Pēc doktora grāda iegūšanas divus gadus nostrādāju saimnieciskās organizācijās, pēc tam pārgāju darbā bankās. Trīspadsmit gadi pagāja Drēzde- nes bankā, tad sāku vadīt savu personisko banku … 1923. gadā pārtraucu privātpraksi un pārgāju valsts dienestā par valsts komisāru valūtas jautājumos. Drīz vien kļuvu par valsts bankas prezidentu… Man arī pašreiz ir daudz radinieku Dānijā un Amerikā … Manas attiecības ar viņiem joprojām ir draudzīgas.

Tieši šīs Šahta biogrāfijas detaļas arī iekārdināja Hitleru. Viņš pazina Šahtu ne tikai kā veiklu finansistu, bet arī kā cilvēku, kurā vērīgi ieklausījās gan Breiterštrāsē Rūras centrā Diseldorfā, gan Ņujorkas Volstrītā un Londonas Sitijā.

Bet ar ko tad Hitlers iekaroja Šahta simpātijas? Kāpēc Šahts, pieredzējis politiķis, ar visu sirdi pieķērās nacistu fīreram? Kāpēc viņš lika visu uz spēli, lai tik nodrošinātu Hitleram varu, un pec tam popularizēja viņa valdību «starptautiskajos salonos»?

Tajos gados, kad izšķīrās jautājums, vai Hitleram būt vai nebūt «Vācijas reiha fīreram», valdīja smaga ekonomiska krīze, kura apdraudēja ne tikai monopolu augsto pelņu, bet arī viņu varu Vācijā. Tikai krasa visas ekonomikas militarizācija, pielāgošana kara sagatavošanai un strādnieku kustības nežēlīga apspiešana varēja izglābt viņa augstības kapitāla kundzību.

Šahts ilgi vēroja Hitleru, viņa partiju, pētīja tās programmu. Un, jo vairāk viņš par tiem uzzināja, jo vairāk viņš pārliecinājās, ka Hitlers ir tieši tas līderis, kas nepieciešams, lai glābtu Vāciju no draudošā «haosa».

Šahts pēc paša iniciatīvas rīko vairākas tikšanās ar nacistu barvedi. Atcerēdamies vienu šādu reizi, «finansu brīnumdaris» Nirnbergas tiesas prāvā pastāstīja sekojošo:

«Sociālajā ziņā Hitlers izteica daudz derīgu domu, kuru jēga, starp citu, bija tā, ka vajag izvairīties no šķiru cīņas, streikiem un lokautiem. Viņš prasīja nevis likvidēt privātsaimnieclbu, bet gan ietekmēt vadību pār privātsaimniecību. Un mums likās, ka šīs domas ir samērā prātīgas un pilnīgi pieņemamas.»

Protams, nav nekādas vajadzības paskaidrot, ko īsti domāja Šahts, lietodams vietniekvārdu «mums».

Personīgi viņam patika tieši tas, ka Hitlers «ekonomikas un finansu politikas jomā bija gandrīz analfabēts». Tas droši solīja Šahtam nākamajā valdībā monopolstāvokli jebkuru ekonomisku jautājumu risināšanā. Ar savu izturēšanos Starptautiskajā Tribunālā Jalmars Šahts visādi centās iztēlot sevi par niknu fašisma ienaidnieku. Tiesas gaitā mēs daudzās un spraigās epizodēs vēl gūsim iespēju pārliecināties par viņa liekulību. Un tomēr, izpētījis Šahta personību, novērojis viņu desmit mēnešus tiesas zālē, noklausījies viņa paskaidrojumus, es gandrīz nešaubījos, ka Šahts neliekuļoja, kad viņš novērsās no Kaltenbrunnera vai nesasveicinājās ar «Nirnbergas miesnieku» Štreiheru. Pārāk atšķirīga bija šo cilvēku izcelšanās un audzināšana, lai viņus varētu vienot kaut kas personīgs, intīms. Domāju, ka Šahts dažbrīd patiešām izjuta riebumu pret Štreihera mežonīgo, klaji melnsimtniecisko histēriju. Tomēr Šahts nebija tik vientiesīgs, lai nesaprastu, ka Štreihers ar savu rīcību gatavo pamatus simtiem tūkstošu, bet vēlāk — miljoniem cilvēku aplaupīšanai un ka no šī duļķainā avota valsts bankas seifos ieplūdīs tīrs zelts, kas tik ļoti bija vajadzīgs vērmahta pār- apbruņošanai. Lūk, kādēļ «finansu brīnumdaris» nolēma samierināties ar to, ka «ne tikai nauda, bet ari cilvēki nesmird».

Tajā pašā laikā Šahts, šis «sastērķelētais respektab- lums», kā viņu trāpīgi nosaucis kāds apsūdzētājs, bija labi iegaumējis arī citu buržuāziskās politikas nerakstītu likumu: bendes pakalpojumus var izmantot, taču viņus pašus pie galda nelūdz. Tieši tādas attiecības viņš nodibināja ar Štreihera un Kaltenbrunnera tipa ļaudīm.

Protams, Šahta izpratnē fašismam vienmēr bijušas savas ēnas puses. Atklāta savienība ar to sabiedriskās domas acu priekšā bija saistīta ar zināmām atrunām. To Šahts lieliski zināja, ejot roku rokā ar Hitleru, tāpat kā zināja arī to, ka politikai nav sirds, — tai ir tikai galva. Un saprāts viņam lika apzināties, ka Hitlers ar savu bandu ir daudz noderīgāki valsts patiesajiem valdniekiem nekā visi šie parlamentārie spriedelē- tāji no buržuāziskajām partijām. Bet vai tikai Vācijā vien tik augstu vērtēja fīrera «kvalitātes»? Privātās sarunās ar citiem apsūdzētājiem, ar advokātiem, ar Nirn- bergas cietuma amerikāņu personālu Jalmars Šahts nereti izteica savu sašutumu, ka amerikāņi un angļi viņu vainojot par ilggadējiem sakariem ar Hitleru. It kā no ASV un Anglijas savā laikā nebūtu nākušas sajūsmas pilnas atsauksmes par fīreru! Ar sava aizstāvja doktora Diksa starpniecību viņš reiz nolēma tiesai atgādināt, ka lords Rotermirs 1934. gadā ievietojis laikrakstā «Daily Alai/» rakstu, kurā, starp citu, bija lasāmi šādi vārdi: «Mūsu laikmeta izcilā personība Ādolfs Hitlers… ir viens no tiem cilvēces dižajiem vadoņiem, kādi vēsturē rodas reti.» Un vai ievērojamais amerikāņu politiķis Samners Velless savā grāmatā «Atrisinājuma laiks» neapgalvoja, ka «ikvienā Rietumeiropas un Jaunās

Pirms sprieduma pasludināšanas tiesnesi apspriedās veselu mēnesi.

Nirnbergas epilogs. Tiesājamie noklausās spriedumu.

Amerikāņu seržants Džons Vūds — sprieduma izpildītājs.

pasaules zemē komersantu aprindas apsveica hitlerismu»?

Tomēr Šahts labi apzinājās, ka pēc tam, kad Nirn- bergā tika pilnīgi atmaskota hitlerisma asiņainā vēsture, no šiem novecojušiem citātiem nevar izveidot stabilu aizstāvēšanās taktiku. Viņš visādi centās no Hitlera norobežoties. Gan tiesas prāvā, gan arī savos memuāros Jalmars Šahts apgalvoja, ka 1932. gada vēlēšanu laikā viņš neesot izteicis «nevienu vārdu nedz rakstiski, nedz arī mutiski par labu nacionālsociālistiskajai partijai».

To dzirdot, Gērings kļuva vai traks aiz dusmām. Viņš Šahtu neieredzēja un tajā pašā laikā to neviļus apskauda: kā gan Šahts bija iemanījies melot ar tik nevainīgu sejas izteiksmi un turklāt tik majestātiski! Un Šahts patiešām meloja veikli, saglabādams dziļi aizvainota cilvēka izskatu, kura kristāltīrā dvēsele necieš pat vismazākos mājienus uz viņa līdzdalību nacistu noziegumos.

Taču tā rīkodamies, viņš, acīm redzot, nebija novērtējis patiesi titānisko darbu, ko bija veikuši sabiedroto armiju virsnieki, lai sameklētu un izpētītu Vācijas valdības arhīvus. Arī paši apsūdzētāji Nirnbergā bija reti vienaldzīgi pret emocijām. Būdami pieredzējuši un erudīti juristi, viņi deva priekšroku neapstrīdamiem faktiem pret doktora Šahta psiholoģiskajiem vingrinājumiem un, pamatodamies uz šiem faktiem, G. Aleksandrovs un R. Džeksons sagādāja apsūdzētajam ne mazumu nepatīkamu mirkļu.

Kā par nelaimi prokuroru rokās bija nokļuvis Harcburgas apspriedes slepens protokols. Šajā apspriedē ar Šahta personisko līdzdalību un palīdzību tika noslēgta vienošanās starp Hitleru un ietekmīgo smagās rūpniecības pārstāvi Alfrēdu Hūgenbergu par atbalsta sniegšanu nacistiem varas sagrābšanā. Jau šis dokuments vien, ko uzrādīja tiesai, apgāza Šahta izdomāto leģendu. Bet apsūdzētājiem bija ne tikai šis dokuments vien.

Atklātībai tika nodotas Gebelsa dienasgrāmatas. 1932. gada otrajā pusē, kad nacisti divas reizes pēc kārtas cieta smagas sakāves reihstāga vēlēšanās, Gebelss dienasgrāmatā ierakstīja, ka, partijā saasinoties krīzei, «fīrers domā par pašnāvību».

Atgādinājuši Šahtam šo situāciju, apsūdzētāji nolēma noskaidrot viņa attieksmi pret tā laika notikumiem, jo Šahts vairākkārt, kad tiesā citēja viņa oficiālus izteikumus, ko viņš teicis, būdams Hitlera valdības loceklis, iebilda, tēlojot neizpratni:

— Kā tad tā! Vai tad tas ir pretrunā tam, ka savā sirdī es biju antifašists un faktiski cīnījos pret Hitleru? Es taču biju spiests maskēties.

Lai šo viltnieku atmaskotu līdz galam, apsūdzētājs salīdzina Jalmara Šahta vēstuli Ādolfam Hitleram ar Gebelsa ierakstiem dienasgrāmatā. Vēstule rakstīta 1932. gada otrajā pusē, tas ir, laikā, kad Hitlers vēl nebija sagrābis varu, bet tikai tiecās to darīt un, cīelis neveiksmi vēlēšanās, atradās tuvu pašnāvībai. Toreiz doktoram Šahtam nemaz nevajadzēja maskēties. Bet ko tad viņš toreiz, nacistiem grūtajā brīdī, rakstīja Hitleram? Viņš rakstīja sekojošo:

«Šajās dienās Jums var palīdzēt daži visīstākās simpātijas vārdi. Jūsu kustība pamatojas uz tik dziļu iekšēju patiesību un nepieciešamību, ka uzvara tajā vai citā veidā nevarēs uz ilgu laiku aizslīdēt no Jums … Lai arī kur mana darbība mani novedīs tuvākajā nākotnē, pat ja Jūs mani kādreiz ieraudzīsiet ieslodzījumā, Jūs vienmēr varēsiet uz mani paļauties kā uz uzticamu palīgu.»

Pēc šī dokumenta nolasīšanas Šahts par spīti savai atjautībai acīmredzami apjuka. Pret viņu vērstie triecieni sekoja cits citam. Tika nolasīts izvilkums no Gebelsa dienasgrāmatas, kas bija datēts ar 1932. gada novembri. Tajā bija tieši rakstīts par Šahtu. «Sarunā ar doktoru Šahtu es pārliecinājos, ka viņš pilnīgi pievienojas mūsu viedoklim. Viņš ir viens no tiem nedaudzajiem, kuri pilnīgi pievienojas fīrera nostājai.»

Tomēr «trešās impērijas» bijušā ekonomikas diktatora stāvokli apgrūtināja ne tikai tas, ka viņš bija spiests atvairīt prokuroru varenos frontālos uzbrukumus. Viņš nereti saņēma dunča dūrienus mugurā arī no saviem kolēģiem uz apsūdzēto sola. Šajā ziņā dažreiz nolika pat jocīgi atgadījumi.

Kādu laiku Sahts izteica savu sašutumu, ka cietumā bija nedaudz izmainīts režīms un apsūdzētajiem ierobežoja iespēju savstarpēji tikties. Viņš nenožēloja, ka šo izmaiņu dēl viņš retāk tiksies ar «laupītāju Gēringu» vai «nelieti Ribenlropu». Toties viņu skumdināja perspektīva retāk tikties ar «simpātiskajiem džentlmeņiem» Pāpenu un Neirātu.

—   Jums nav tiesības liegt man iespēju tikties ar viņiem, — teica Šahts cietuma priekšniekam pulkvedim Endrjusam.

Tomēr visinteresantākais bija tas, ka minētais «džentlmenis» fon Pāpens nez kādēļ nenovērtēja šīs apsūdzēto sola kolēģa jūtas. Savos paskaidrojumos Starptautiskajam Tribunālam viņš pastāstīja kaut ko tādu, kam bija visai maz sakara ar Šahta mēģinājumiem iztēlot sevi par pretinieku Hitlera nākšanai pie varas. Pāpens labi atcerējās Šahta enerģiskos pūliņus, kas bija vērsti uz to, lai no kanclera posteņa gāztu «džentlmeni» Pāpenu un viņa vietā nosēdinātu gangsteri Ādolfu Hitleru.

Pāpens tiesā paziņoja, ka 1932. gada izšķirošajās dienās viņa dzīvoklī pēkšņi ieradies Šahts un pēc īsa, ne sevišķi motivēta ievada bez aplinkiem pateicis:

—    Nododiet savu amatu Hitleram, tas ir vienīgais cilvēks, kas spēj glābt Vāciju. Tajā pašā laikā, 1932. gada 12. novembrī, Šahts kopā ar baņķieri Šrē- deru lielāko monopolu vārdā sastādīja vēstuli prezidentam Hindenburgam, kurā tāpat visai kategoriskā veidā formulēta prasība nodot varu Hitleram. Bez Šahta un Šrēdera šo vēstuli parakstījuši arī Krups, Tisens, Reinhards un citi lieluzņēmēji. Un Šahts steidzās Hitleram paziņot, ka viņš «nešaubās, ka notikumiem var būt tikai viens rezultāts — Jūsu iecelšana par kancleru». Šo vēstījumu viņš noslēdza ar šādiem daudznozīmīgiem vārdiem:

«Liekas, ka mūsu mēģinājums dabūt vairākus smagās rūpniecības vadītāju parakstus nav bijis veltīgs, un es ticu, ka smagā rūpniecība pamatoti saucas «smagā rūpniecība», jo tai ir svarīga nozīme!»

Arvien lielāks satraukums pārņēma apsūdzēto, kad prokurori citēja šos dokumentus, kuri Starptautiskā Tribunāla acīs nebūt nenostiprināja viņam tik ļoti vēlamo antihitlerieša reputāciju.

Un viņš, protams, apskauž agrāko laiku politiķus. Toreiz taču pat runas nebija, lai kāds, izņemot pašu tautu, samaksātu par karu ar savām asinīm un labklājību. Nebija taču tādu gadījumu, kad kāds rakņātos valdības arhīvos, meklētu agresijas vaininiekus un pēc tam vilktu tos uz karātavām. Vecajos labajos laikos viņi atbildēja tikai dieva un vēstures priekšā! Bet šeit, Nirnbergā, uzskata, ka dievs un vēsture nav pietiekami mūsdienīgas instances un pastāv radikālāks un — galvenais — konkrētāks, ātrāks tiesāšanas veids — cilvēku tiesa par necilvēcīgiem noziegumiem.

Šahtu sarūgtināja arī tā metamorfoze, kas notikusi ar cilvēkiem, kuru vidū viņš bija dzīvojis, strādājis un taisījis karjeru. Šķita, ka tie bija nopietni cilvēki — lielā biznesa cilvēki, kuri apgrozīja savās rokās miljardus un svaidīja veselas valdības tikpat viegli un veikli, kā blēži jauc kāršu komplektu. Šahtam ir bijis tik daudz konfidenciālu sarunu ar viņiem, un nekad nav bijis pamata pārmest viņiem lojalitātes trūkumu, kur nu vēl plāpīgumu. Kas tad ar viņiem noticis šeit — Nirnbergā? Kāpēc viņi pēkšņi kļuvuši tik runīgi un kāpēc viņiem tik ārkārtīgi laba atmiņa, kad tos iztaujā par Šahtu un viņa lomu hitleriskā režīma nodibināšanā? Pēkšņi viņi atcerējās visu — līdz pēdējam sīkumam!

Jalmars Šahts, protams, neticēja, ka šie «džentlmeņi» pārauguši un viņos pamodusies sirdsapziņa. No šīs hi- meras viņi, paldies dievam, jau sen bija atbrīvojušies. Cēlonis ir pavisam cits: viņa vakarējie draugi un domu biedri šodien pirmoreiz reāli tikās vaigu vaigā ar tautu bargajām dusmām, pirmoreiz uzskatāmi ieraudzīja savas noziedzīgās darbības finālu — virves cilpu — un atzina, ka būtu netaisnīgi tajā ielīst bez doktora Šahta. Tomēr pēckara gadi diemžēl parādīja, ka šis izbīlis bija pārspīlēts. Ir zināms, ka šoks ne vienmēr beidzas ar nāvi. Taču šajā šoka stāvoklī gan paši hitleriskie satrapi, gan arī tie, kas viņiem varu nodeva, daudzējādā ziņā atvēra tautām acis.

Lielas nepatikšanas Šahtam sagadāja, piemēram, koncerna «1G Farbeninduslrie» ietekmīgais valdes loceklis Georgs fon Šniclers. Viņš zem zvēresta sniedza liecību par slepeno apspriedi pie Gēringa 1933. gada februāra beigās. Un, apsūdzētajam par nelaimi, no visiem apspriedes dalībniekiem Šniclera atmiņā visdziļāk iespiedies tieši doktors Šahts. Šniclers nebūt nebija aizmirsis, ka tur piedalījās arī Krups fon Bolens, doktors Alberts Fēglers un Šteins. Bet Šahtu viņš atcerējās labāk, jo tieši tas «izturējās kā saimnieks», pēc viņa priekšlikuma dažās minūtēs tika savākts vairāk nekā trīs miljonu marku Hitlera vēlēšanu fondam.

Tā Šahts deva starta signālu Ādolfam Hitleram. Un pēc divām nedēļām viņa enerģiskie pūliņi vainagojās ar sekmēm: 5. martā Hitlers ar terora un korupcijas palīdzību uzvarēja vēlēšanās. Bet tā paša gada 17. martā tika atzīmēti arī doktora Jalmara Horacija Crilija Šahta nopelni: viņu iecēla par valsts bankas prezidentu.

«PAKLAUSIETIES TIKAI, KA VIŅŠ MELO! . . .»

Šos vārdus pikti sacīja Hermanis Gērings 1946. gada 1. maijā, kad Šahtu pratināja advokāts doktors Dikss. Uz visiem Diksa jautājumiem viņa aizstāvamais atbildēja ar episku mieru un uzsvērtu pārliecību. Nez vai jāpiebilst, ka šo dialogu viņi jau laikus bija savstarpēji saskaņojuši.

Džeksons un Aleksandrovs — amerikāņu un padomju prokurori, kuriem pēc šī dialoga vajadzēja krusteniski nopratināt Šahtu, — mierīgi gaidīja savu kārLu. Tikai palaikam, kad advokāts un viņa aizstāvamais sāka pārāk nicinoši izturēties pret vēsturisko patiesību, abi prokurori sāka šķirstīt dokumentus, kas atradās viņu priekšā, vai arī palūdza kādu apsūdzības aparāta darbinieku atnest jaunus.

Šahts sāka sniegt paskaidrojumus sakarā ar viņa lomu Hitlera bruņošanās programmas īstenošanā. Milzīgs daudzums neapstrīdamu dokumentu apstiprināja, ka Hitlera valdībā tieši Šahtam bijusi izšķiroša loma gigantiskās bruņošanās programmas īstenošanā īsos termiņos. Bet tas savukārt bija galvenais priekšnosacījums, kas ļāva nacistiem izraisīt veselu virkni agresīvu karu.

Tomēr apsūdzētais mēģināja pilnīgi noliegt izvirzīto apsūdzību. Ja uz mirkli nolicētu visam, ko Sahts apgalvoja, tad viņu ne tikai nevajadzētu tiesāt, bet monumentu viņam vajadzētu uzcelt par pašaizliedzīgo cīņu pret hitlerisko režīmu. Taleiranu iesauca nevis par parastu meli, bet gan par melu tēvu. Tas notika 19. gadsimta sākumā. Simt gadu vēlāk šo titulu pamatoti izpelnījās doktors Šahts.

Vispirms «finansu brīnumdaris» paziņoja Tribunālam, kāpēc viņš iestājies Hitlera valdībā. Lai neviens nedomājot, ka viņš nav sapratis, cik sarežģīta bijusi situācija. Bet viņš labi sapratis arī ko citu: ja no viņa iecelšanas kāds zaudējis, tad tas bijis tikai Hitlers, turpretim ieguvusi no tā visa cilvēce.

— Ar savu terora politiku Hitlers laupīja katru iespēju izveidot kādu politisku opozīciju, bez kuras nevar pastāvēt neviena valdība, — paskaidroja Sahts. — Bija tikai viena vienīga cilvēku grupa, kurai bija iespēja kritizēt, izveidot faktisku opozīciju un novērst kaitīgu un kļūdainu pasākumu īstenošanu. Un tā bija lieši pati valdība. To apzinoties, es tajā iestājos … Nepareizus pasākumus kavēt un izlabot es varēju, tikai būdams valdības loceklis.

Grūti pastāstīt, kas tobrīd notika uz apsūdzēto sola, ko aizņēma tieši tā Vācijas valdība, kurā Šahts bija iestājies, lai it kā «kavētu» tās darbību. Apsūdzētie dī- dījās savās vietās, žestikulēja, sačukstējās. Sevišķi vētraini reaģēja pirmā rinda. Un, protams, ne jau tāpēc, ka Šahts būtu sevišķi «kavējis» to, ko katrs no viņiem darīja, raudamies melnās miesās. Tieši šai ziņā nedz Gērings, ne Hess, nedz kāds cits apsūdzētais Šahtam neko pārmest nevarēja. Tas, ka «finansu brīnumdaris» melo, turklāt bezkaunīgi un ar īsti olimpisku mieru, — arī nevienu nepārsteidza, jo meli jau sen bija kļuvuši par valsts pārvaldes metodi Vācijā. Nemākslotu sašutumu viņos izraisīja vienīgi Šahta mēģinājums norobežoties no saviem kolēģiem, iztēlot sevi par to, kas viņš īstenībā nekad nav bijis, — par Hitlera pretinieku kopš tā valdīšanas pirmās dienas.

Vētra apsūdzēto solā bija acīm redzama. Protams, arī Šahts to nevarēja nemanīt, taču las viņu nesatrauca. Viņš konsekventi turpināja savu taktiku. Izrādījās, ka Hitlers piedāvājis viņam valsts bankas prezidenta amatu tikai tāpēc, lai īstenotu bezdarba likvidēšanas programmu. Daudzus gadus vēlāk Šahts attīstīja šo tēzi savos memuāros. Tur viņš apgalvo: «Šis uzdevums iespiedās man pašā sirdī un aizņēma tur pirmo vietu.» Un, lūk, tikai tādēļ, lai nodrošinātu darbu sešarpus miljoniem vācu bezdarbnieku, Šahts arī piekritis finansēt automaģistrāļu un jaunu kara rūpnīcu celtniecību.

Tieši šajā vietā Gērings neizturēja:

—    Paklausieties tikai, kā viņš melo! — diezgan skali iesaucās bijušais reihsmaršals, griezdamies pie pārējiem apsūdzētajiem.

Ar Gēringu tūdaļ solidarizējās Rēders:

—    Kas viņam, Šahtam, noticēs!

Rēders itin labi zināja, kādus puliņus valsts bankas prezidents bija veltījis vērmahta pārapbruņošanai.

Apsūdzēto sols Gēringam bija pārāk šaura auditorija. Viņš pārliecās pār barjeru un sāka sačukstēties ar aizstāvjiem. Kā vēlāk noskaidrojās, Gērings vienam no viņiem bija teicis:

—    Šahts melo! Es pats biju klāt, kad Hitlers paziņoja, ka mums vajadzīgs vēl daudz naudas ieročiem, un Šahts atbalstīja fīreru: «Jā gan, mums vajadzīga liela armija, kara jūras flote un gaisa spēki!»

Vaļu savām jūtām ļāva arī Hanss Franks. Pārtraukumā viņš pateica ar nolūku skaļi, tā, lai «finansu brīnumdaris» to sadzirdētu:

—    Ak dievs, ja Hitlers karā butu uzvarējis, tad Šahts skraidītu viņam apkārt un skaļi kliegtu «Heil Hitler!».

Beidzot pienāca apsudzētāju kārta. Pie pults devās Roberts Džeksons. Sākās cīņa. Nevar teikt, ka tā būtu bijusi spēle pie vieniem vārtiem. Šahts nebija vājš pretinieks. Aiz muguras viņam bija izsmalcināta politikāņa un reti spējīga finansista un ekonomista milzīgā pieredze. Taču apsūdzētāji nebija taupījuši laiku, lai sīki iedziļinātos sarežģītajos un dažkārt pat tīši samudžinātajos ekonomikas un finansu jautājumos. Tieši tas gala rezultātā arī izšķīra šīs smagās divkaujas iznākumu.

Kad Džeksons sāka citēt dažas Šahta runas, kuras nepavisam neliecināja, ka Starptautiskā Tribunāla priekšā atrastos cīnītājs pret hitlerismu, tad visi apsūdzētie pauda patiesu interesi un pat simpātiju pret apsūdzētāja pūliņiem. Savā laikā viņi skaļi bija aplaudējuši Šahtam, vērodami, cik veikli viņš manipulē ar Vācijas finansēm. «Tas ir īsts vācietis,» — toreiz par viņu jūsmoja Gērings, bet tagad, Nirnbergā, kad Šahts uzskatīja par labāku iztēlot sevi par «cīnītāju pret fašismu» un pulgot «trešā reiha» dzīvos un mirušos līderus, tas pats Gērings un citi apsūdzētie bija gatavi aplaudēt Džeksonam, kas Šahtu plucināja.

Tajā pašā vakarā doktors Džilberts kā parasti apstaigāja savus pacientus. Visas kameras pēc kārtas atvērās viņa priekšā, un apsūdzētie guva iespēju aprunāties ar cietuma psihiatru. Džilberts dabūja dzirdēt no viņiem daudz interesanta.

— Ziniet, doktor, — viņam teica Baldurs fon Šīrahs, — kad Šahts runā par to, kāds nacionālsociālisma ienaidnieks viņš bijis, es tikai pasmaidu, atcerēdamies dažas ainas. Atceros, piemēram, pieņemšanu, kas bija sarīkota impērijas kancelejā. Tajā piedalījās arī mana sieva un Šahta sieva. Vai jūs zināt, ar ko bija izrotāta Šahta kundzes kleita? Ar milzīgu briljanta kāškrustu… Tas gan bija nevietā! Pat visfanātiskākie nacisti neatļautu savām sievām ierasties uz pieņemšanu ar tādu rotu. Tas mūs ļoti uzjautrināja, un mēs secinājām, ka Šahts gribējis fīrera acīs iegūt supernacista slavu. Vēlāk viņa sieva piegāja pie Hitlera un lūdza viņa autogrāfu. Bija skaidrs, ka tieši Šahts sūtījis to pie Hitlera, lai lieku reizi pievērstu viņa uzmanību tam, ka viņš, Šahts, ir uzticīgs nacismam …

Bet Hitlers arī bez visa tā izturējās labvēlīgi pret Šahtu. Mēs jau atzīmējām, ar kādām cerībām viņš bija iecēlis Šahtu par valsts bankas prezidentu. Šahts bija savs cilvēks ne tikai vācu monopolistu, bet arī Ņujorkas komersantu aprindās. Tieši viņam, pēc Hitlera ieceres, vajadzēja «ievest nacistus salonos», visur viņiem nodrošināt morālu un finansiālu uzticību un kredītu.

Pēc oficiālām vācu ziņām, Vācijas parādi ārzemēs uz 1933. gada 28. februāri sasniedza 18 967 miljonus marku, un kopā ar vācu rūpniecībā ieguldīto ārzemju kapitālu tas sasniedza 23,3 miljardus marku.

Ik gadus Vācijai vajadzēja maksāt vienu miljardu marku ārzemju aizņēmumu procentu segšanai.

Šahts nolēma panākt ne tikai šī milzīgā parāda maksāšanas pārtraukšanu, bet vēl vairāk — jaunu aizdevumu piešķiršanu. Šim nolūkam «finansu brīnumdaris» veikli izmantoja savu stāvokli kā starptautisko norēķinu bankas valdes loceklis, bet vēl veiklāk Šahts izmantoja Rietumu finansu oligarhijas pretpadomju noskaņojumus.

Jau 1933. gada maijā, kad nacisti tikko bija sagrābuši varu, Šahts devās uz Ameriku. Viņa brauciena mērķis bija tālāk paplašināt nacistiskās Vācijas līderu un ASV valdošo aprindu sakarus. Šahts tikās ar prezidentu, ministriem un Volstrīta naudasmaisiem. Ar neviltotu entuziasmu, bez kauna sajūtas viņš iegalvoja saviem sarunu biedriem, ka pasaulē nav demokrātiskākas valdības par Hitlera valdību un ka fašistiskais režīms «ir vislabākā demokrātijas forma». Un Amerika atdarīja maku. Nacistiskā Vācija patiešām saņēma no tās jaunus aizdevumus.

1933.   gada jūnijā Šahts Vācijas delegācijas sastāvā ieradās starptautiskajā ekonomistu konferencē Londonā. Viņš darbojās kopā ar Alfrēdu Rozenbergu. Viņi abi piedalījās tā saucamā «Hūgenberga memoranda» sastādīšanā, ar kura palīdzību biedēja Eiropu «ar boļ- ševisma briesmām» un tādā ceļā izkaulēja Vācijai iespēju pārapbruņoties. Turpat Londonā Sahts tikās ar Anglijas bankas direktoru Montagjū Normanu. Tikšanās rezultātā tika parakstīta vienošanās, saskaņā ar kuru Anglija piešķīra Vācijai kredītu gandrīz miljarda sterliņu mārciņu apmērā.

Tajā pašā laikā «finansu brīnumdaris», izmantodams rietumvalstu banku labvēlību, sākumā ierobežo, bet pēc tam pilnīgi pārtrauc parādu izmaksas par agrāk saņemtajiem aizdevumiem.

1934.   gada augustā Šahtu iecēla par valsts saimniecības ministru. 1935. gada 21. maijā, ievērojot Šahta lielos panākumus valsts bankas prezidenta un saimniecības ministra amatos, Hitlers paaugstināja viņu par ģenerālpilnvarnieku kara ekonomikā. Ar speciālu dekrētu Šahtam tika piešķirtas neierobežotas pilnvaras. Viņam pakļāva daudzas citas ministrijas un uzlika pienākumu «mobilizēt visus ekonomiskos spēkus kara vajadzībām».

Ar īsti vācisku pedantismu Sahts izstrādāja detalizētu sistēmu Vācijas ekonomikas ekspluatēšanai kara laikā, sākot ar rūpniecības uzpēmumu, jēlvielu resursu un darbaspēka izmantošanu līdz pat astoņdesmit miljonu pārtikas kartīšu sadalīšanai. Viņa vadībā tika izstrādāti ekonomiskie plāni divsimt jo svarīgu karamateriālu veidu ražošanai.

Šahts nežēloja līdzekļus kara rūpnīcu celtniecībai. Militāriem mērķiem paredzētā nacionālā ienākuma daļa pieauga no sešiem procentiem 1933. gadā līdz trīsdesmit četriem procentiem 1938. gadā. Kara ekonomikas ģenerālpilnvarniekam labāk nekā citiem zināms, ka tas tiek darīts uz darbaļaužu pastiprinātas ekspluatācijas rēķina.

1935. gada 3. maijā Šahts slepenā memorandā Hitleram rakstīja, ka bruņošanās programmas sekmīga un ātra īstenošana «ir vācu politikas pamatproblēma, tāpēc viss pārējais ir jāpakļauj tikai šim mērķim». Lai segtu izdevumus bruņošanās izdevumiem, pastiprināti tika laista apgrozībā papīra nauda. Vērmahta pārap- bruņošanai Sahts bez sirdsapziņas pārmetumiem liek lietā pat valsts bankā ieguldītos ārzemnieku kapitālus, turklāt dižodamies: «Tādējādi bruņošanās daļēji tiek finansēta uz mūsu politisko pretinieku ieguldījumu rēķina.»

Sahts nodibināja speciālu licenču sistēmu importa regulēšanai: valūta jāizmanto tikai stratēģiskās izejvielas ievešanai. Arī imports tika pakļauts kara sagatavošanas mērķiem.

«Trešās impērijas» ekonomikas diktators izspieda visu, ko vien varēja izspiest no vācu ekonomikas, lai finansētu gigantisko bruņošanās programmu. Un tomēr līdzekļu pietrūka. Taču Šahts bija konsekvents līdz galam. Galvenais viņam bija mērķis, tāpēc līdzekļu izvēlē viņš nepavisam nebija sīkumains. Starptautiskā Tribunāla priekšā Šahls sevi reklamēja kā antisemītisma pretinieku, taču savā laikā viņš bija smēlis naudu pat no šī duļķainā avota. Protams, viņš neizkliedza kopā ar Štreiheru antisemītiskus lozungus vācu pilsētu laukumos, taču viņš precīzi uzskaitīja valsts bankas «ieņēmumus» no ebreju īpašuma, «arizēšanas» un cildināja Gēringu par veiksmīgo ideju uzlikt ebreju iedzīvotājiem naudas sodu viena miljarda marku apmērā.

Sahts atkārtoti zvērēja, ka viņš neesot bijis antisemīts. Daudzus gadus viņš slēdzis lielus darījumus ar ebreju baņķieriem, un paša pieredze viņu pārliecinājusi, ka «ebreji nekrāpj vairāk kā kristieši». Iespējams, ka tas viss atbilst patiesībai. Taču fakti ir neapgāžami. Kad nacistu varas pirmajos gados parādījās iespēja papildināt valsts bankas seifus uz ebreju aplaupīšanas rēķina, Šahtu nemocīja šaubas. Pat vairāk — būdams visai plaša vēriena cilvēks, viņš nevarēja samierināties ar amatniecisku pieeju šai lietai. Ebreju īpašumus vajadzēja «arizēt» ne tikai pašā Vācijā, — vajadzēja patīrīt arī Vācijas ebreju ārzemju radinieku kabatas. It īpaši vēl tāpēc, ka no šīm kabatām varēja izvilkt prāvu summu valūtā, kura Šahtam bija tik ļoti nepieciešama bruņošanās programmas īstenošanai. Šahts ierosināja sasaukt Londonā starptautisku apspriedi, lai tajā nodiktētu noteikumus, pie kuriem Vācijas valdība būtu ar mieru atļaut ebrejiem emigrēt. Šie noteikumi pamatojās uz ciniska komerciāla darījuma: ja gribi izbraukt no «trešā reiha» — maksā ragā ārzemju valūtu!

Un toreiz Gērings varēja valsts aizsardzības padomei ziņot, ka, pateicoties šādām «kvēla antisemītisma pretinieka» manipulācijām, valsts kases kritiskais stāvoklis, ko bija izraisījusi pārapbruņošanās, tika pārvarēts. Ar «arizāciju» Šahts nopelnīja vairākus miljardus marku.

1935. gada 25. septembrī Jalmars Šahts tikās ar prezidenta Rūzvelta speciālo pārstāvi S. Fuleru. Vēlreiz tika pārrunāts jautājums par Vācijas paātrināto bru- ņošanos.

Fulers pateica:

—   Jūs nevarat ražot ieročus līdz bezgalībai, ja tie netiks laisti darbā.

Šahta atbilde bija tikpat lakoniska, cik daudznozīmīga:

—    Pilnīgi pareizi.

Šahtam bija labi zināms, ka nacistiskās Vācijas ārpolitikas mērķis bija karš. Un viņš visādi centās sagādāt līdzekļus bruņošanās finansēšanai, jo bija stingri pārliecināts, ka agresīvi kari, Vācijas uzvara šajos karos, gala rezultātā ļaus milzīgos apmēros vairot ienākumus gan vācu monopoliem, gan arī «trešās impērijas» valdībai. Tāda nostādne bija viņa stratēģiskā līnija gan finansu, gan visas ekonomikas jautājumos. Tieši tāpēc Šahts tik droši varēja piekopt naudas un kredīta emisijas politiku. Viņš uzskatīja, ka uzvara karā visu atdos ar uzviju. Šī cerība viņu spārnoja īstenot visriskantākās finansu operācijas — līdz pat tā saucamajai «MEFO» operācijai. Zem šī nesaprotamā vārda slēpās grandioza krāpšanas afēra, kurā piedalījās viss valsts aparāts.

«MEFO» sistēma darbojās šādi.

Daudzajām firmām, kas ražoja bruņojumu un munīciju, rēķinus akceptēja kompānija ar ierobežotu atbildību — «Metallurgische Forschungsgesellschaft» (saīsinājumā «MEFO»). Faktiski šai kompānijai nebija nekādu kapitālu, tā bija vienkārši fiktīva organizācija. Rēķinus par bruņojumu tā apmaksāja tikai ar ilgtermiņa veksejiem, ko iesauca par «MEFO vekseļiem». Tomēr šos viltojumus apmaksāja visas Vācijas bankas, jo tos ar valsts bankas starpniecību garantēja valsts. Visas šīs avantūras slepenību nodrošināja tādējādi, ka ziņas par «MEFO vekseļiem» nefigurēja nedz publicētajos valsts bankas pārskatos, nedz arī budžeta skaitļos.

«MEFO» sistēma pastāvēja līdz 1938. gada 1. aprīlim. Līdz tam laikam tika izsniegti ilgtermiņa vekseļi kopsummā par 12 miljardiem reihsmarku. Tāds milzīgs daudzums vērtspapīru, kuri atradās apgrozībā, bet kam nebija seguma, draudēja ar drausmīgu finansiālu katastrofu. Ja privātās bankas kaut kāda iemesla dēļ iesniegtu «MEFO vekseļus» apmaksai, valsts banka bankrotētu. Taču Sahts galvu nenokāra.

Normālos apstākļos termiņš, kad valstij būtu bijis jāmaksā par «MEFO vekseļiem» izbeigtos 1942. gadā. Bet līdz tam laikam «finansu brīnumdaris», kas bija labi informēts par hitleriskās valdības agresīvajiem plāniem, cerēja papildināt iztukšoto Vācijas valsts kasi uz citu zemju aplaupīšanas rēķina.

Vai tā bija vekseļu saņēmēju apkrāpšana? Protams, bija. Taču Šahts pamatojās uz to, ka monopolu vispārīgās intereses, to intereses plašā izpratnē, prasīja forsēt kara izraisīšanu, un atsevišķiem kapitālistiem vajadzēja šo interešu dēj nest pārejošus upurus.

1938. gada novembra beigās Sahts lepni paziņoja:

—    Iespējams, ka mierlaika apstākļos neviena emisijas banka nepiekoptu tik drosmīgu politiku, kādu piekopa valsts banka pēc nacistu nākšanas pie varas. Taču ar šo kredītu sistēmu Vācija radījusi varenu kara mašīnu, un šī kara mašīna savukārt nodrošinājusi iespēju sasniegt mūsu politiskos mērķus.

Šahta nopelni «trešās impērijas» apbruņošanā tika atbilstoši novērtēti. Nedēļas žurnāls «Militārwochen- blati» jau 1937. gada janvārī rakstīja:

«Vācijas bruņotie spēki šodien ar pateicību piemin doktora Šahta vārdu. Viņš ir viens no tiem, kas paveicis neaizmirstamus varoņdarbus, lai attīstītu vācu bruņotos spēkus saskaņā ar fīrera un reihskanclera norādījumiem. Bruņotie spēki ir pateicīgi doktora Šahta milzīgajām spējām un meistarībai par to, ka, neraugoties uz finansiālām grūtībām, tie spējuši saskaņā ar plānu izaugt no 100 000 vīru armijas līdz pašreizējam sastāvam.»

Hitlers toreiz apbalvoja «finansu brīnumdari» ar nacistu partijas zelta nozīmīti. Ari Sahts savukārt nepalika parādā: 1937. gada 21. aprīlī viņš savā runā sakarā ar Hitlera dzimšanas dienu aicināja vāciešus «mīlēt un cienīt cilvēku, kam vācu tauta pirms vairāk nekā četriem gadiem uzticējusi savu likteni un kas iekarojis vācu tautas sirdi».

To visu Šahtam atgādināja Nirnbergas tiesas prāvā. Bet arī viņš ar saviem paskaidrojumiem sagādāja ne mazumu nepatikšanu prokuroriem un tiesnešiem — rietumvalstu pārstāvjiem. Šahts nebija aizmirsis pakalpojumus, kādus šo pārstāvju tautieši viņam bija izdarījuši, palīdzēdami īstenot Vācijas pārapbruņošanās programmu.

Šahts bija dusmīgs. Viņš ņēma ļaunā, ka šo valstu valdības, dažādu apstākļu spiestas, pieļāvušas viņa arestu un nodošanu tiesai. Viņš vairākkārt uzbudinājuma stāvoklī atsedza rietumvalstu politikas patieso būtību attiecībā pret hitlerisko Vāciju.

—    Man jāsaka, — paziņoja Sahts, — ka tad, kad Vācija sāka bruņoties, citas valstis par to nelikās ne zinis.

Rietumvalstis uzņēma pilnīgi mierīgi to, ka Vācija pārkāpj Versajas līgumu. Tās izteica vienīgi protestu, bet it nekas nelika darīts, lai no jauna izvirzītu jautājumu par atbruņošanos… Uz Vāciju nosūtīja militāras misijas, lai novērotu bruņošanās procesu, tika apmeklētas Vācijas kara rūpnīcas. Tika darīts viss kas, tikai nekas tāds, kas aizkavētu bruņošanos.

Pēc tam apsūdzētais pakavējās atmiņās par tikšanos ar ievērojamiem Rietumu pārstāvjiem, kuri izteica pilnīgu apmierinājumu ar notikumu gaitu Vācijā. Viņa jūtu izpaudumu šajā jautājumā pārtrauca amerikāņu galvenais prokurors Džeksons:

—   Tiesnešu kungi, man nav saprotams, kādā veidā fakts, ka ievērojamus ārzemniekus krāpis režīms, ko apsūdzētais centās reklamēt, .. . varētu attaisnot apsūdzētā rīcību vai viņam līdzēt…

Sājos vārdos slēpjas liela daļa patiesības. Jalmars Sahts patiešām ļoti centīgi reklamēja Hitleru. Turklāt ne tikai reklamēja, bet arī palīdzēja viņam sagrābt varu, bet, kas attiecas uz «ievērojamiem ārzemniekiem», kurus «krāpis režīms», kā izteicās Džeksons, tad patiesības labad jāsaka: Minhenē neviens tik karsti nevēlējās «tikt piekrāpts» kā Cemberlens, Bonē un viņu aizokeāna režisori.

Nav nejaušība, ka hitleriskās Vācijas saimnieciskais diktators kļuva ļoti nervozs, kad amerikāņu prokurors sāka noskaidrot Šahta lomu Cehoslovakijas sašķelšanā un izlaupīšanā. Sahts bija sašutis jau par to vien, ka angļi un amerikāņi centās iztēlot sevi par šīs zemes, tās nacionālo bagātību un lautas interešu aizstāvjiem. Viņš labi atcerējās, kā rietumvalstis dažas dienas pirms Minhenes iesniedza Cehoslovakijai notas ar prasību kapitulēt Hitleram.

Un tālab pēc Džeksona pilnīgi pamatotā atgādinājuma, ka Sahts tūlīt pēc Cehoslovakijas sagrābšanas konfiscējis visas Cehoslovakijas bankas vērtības, Sahts ne mazāk pamatoti triecienu atvairīja:

—   Bet, piedodiet lūdzu, Hitlers taču nesagrāba šo zemi ar varu. Sabiedrotie viņam to vienkārši uzdāvināja.

Un viņu dialogs beidzās šādi:

Sahts. Es nevaru atbildēt uz Jūsu jautājumu, jo pa- 44 6 teicu jau, ka tā nebija sagrābšana, bet gan dāvināšana. Ja man pasniedz tādu dāvanu, tad es to ar pateicību pieņemu.

Džeksons. Pat ja tā nepieder tam, kas to dāvina?

Šahts. Jā. Taču spriest par tādas rīcības pieklā- jīgumu es Jauju tiem, kas šādu dāvanu pasniedz.

Diezin vai šeit nepieciešami komentāri. Nav nekāda vajadzība runāt par Šahta neizmērojamo politisko cinismu. Daudz svarīgāk ir noskaidrot to cilvēku devīgumu, kuri pasniedza Hitleram šādas «dāvanas».

Ja atmetam Šahta odiozo un uzbāzīgo tieksmi izmantot Nirnbergas prāvas tribīni savai reabilitēšanai un mēģinājumam pierādīt, ka viņš esot bijis Hitlera pretinieks, tad tomēr jāatzīst, ka šim blēdīgajam spekulantam gandrīz bijusi taisnība, kad viņš runāja par rietumvalstu politiku. Šahts nepavisam nemeloja, apgalvojot, ka Veimāras republika dažam labam varasvīram Rietumos nav bijusi pa prātam. Un patiešām, — tā taču noslēdza Rapallo līgumu ar Padomju Krieviju. Varbūt tieši tāpēc Rietumi uz visiem Veimāras lūgumiem un priekšlikumiem atbildēja ar «nē».

— Kad pie varas bija nācis Hitlers, — teica Jalmars Sahts, — viss izmainījās. Ņemiet visu Austriju, remili- tarizējiet Reinas apgabalu, ņemiet Sudetiju, ņemiet visu Cehoslovakiju, ņemiet visu — mēs neteiksim ne vārda! Līdz Minhenes pakta noslēgšanai Hitlers neuzdrošinājās ne sapņot par Sudetijas apgabala iekļaušanu reihā. Vienīgais, par ko viņš domāja, — tā bija autonomija Sudetijai. Bet pēc tam šie tukšgalvji — Daladjē un Cemberlens viņam visu pasniedza uz zelta paplātes. Kāpēc viņi Veimāras republikai nesniedza ne desmito daļu no šī atbalsta?

Uzdodot šādus jautājumus, Šahts, protams, tēloja vientiesīti. Atbildi uz tiem viņš itin labi zināja. Šahts nevarēja nesaprast, ka visa rietumvalstu Minhenes politika tieši uz to vien pamatojās, lai nostiprinātu Hitleru un viņa režīmu, izraisītu nacistos apetīti, bet pēc tam uzrīdītu viņus Padomju Savienībai.

Sahts un gErings:

kas uzvarēs ciņā par varu?

Izsekojot Šahta karjeras attīstībai no malas, varēja secināt, ka nekādu kavēkļu viņa darbībā nebija. Viss likās pilnīgā kārtībā. Tomēr jau 1937. gada sākumā sāka briest nopietni notikumi. Un tā paša gada 16. novembrī notika sprādziens — Hitlers atbrīvoja Šahtu no saimniecības ministra un kara ekonomikas ģenerāl- pilnvarnieka amatiem.

Kāpēc? Par ko? Sahts steidza Nirnbergas Tribunālam paziņot, ka par iemeslu esot bijušas arvien dziļākas pretrunas starp viņa politiku un Hitlera un Gēringa politiku. Hitlers esot pārmetis Sahtam, ka viņa ekonomiskā politika bijusi pārāk konservatīva un nav pietiekami sekmējusi stingro pārapbruņošanās programmu, turklāt Šahts esot prasījis šo programmu ierobežot. Konflikts nemitīgi pieaudzis, Hitlers arvien asāk esot vainojis Šahtu nacistu plānu izjaukšanā, un 1937. gada 16. novembrī Vācijas ekonomikas diktatoram plašās pilnvaras atņemtas.

Tā stāstīja Šahts.

Taču Starptautiskajam Tribunālam arī šajā lietā bija plašs pierādījumu materiāls, kas pilnīgi apgāza Šahta mēģinājumus falsificēt patiesību.

Vai 1937. gadā patiešām pastāvēja domstarpības starp Šahtu, no vienas puses, un Hitleru un Gēringu, no otras? Jā, pastāvēja. Vai tām bija kaut cik principiāls raksturs? Protams, nebija.

Kas tad īstenībā bija noticis?

Sahts arī 1937. gadā neiebilda pret pieaugošajiem bruņošanās tempiem. Domstarpības ar Hitleru un Gēringu Sahtam bija tikai jautājumā par nospraustās programmas finansēšanas metodēm. Šahts uzskatīja, ka tikmēr, kamēr Vācija nebūs sagatavota dot izšķirošo triecienu, galvenā vērība arī turpmāk jāpievērš ārējai tirdzniecībai kā visdrošākajam valūtas avotam stratēģiskās izejvielas iepirkšanai. Turpretim Gērings ar Hitlera atbalstu prasīja piekopt autarķijas politiku, tas ir, panākt, lai Vācija pati sevi nodrošinātu ar visu nepieciešamo.

Sahts lieliski saprata, cik daudz viņš paveicis Hitlera labā, un tāpēc nemēdza tīksmināties ar viņam adresētajiem goda apliecinājumiem, taču neslēpa arī savu apmierinātību tajos gadījumos, kad sekretārs kārtējo reizi iztapīgi pasniedza viņam aizrobežu preses rakstu tulkojumus, kuros Šahts apzīmēts par «Vācijas ekonomisko diktatoru». Hitlera valdībā, kura sastāvēja no tipiskiem partijas dižvīriem, «finansu brīnumdarim» Šahtam bija sevišķi viegli ieņemt tādu stāvokli. Līdz zināmam laikam Sahts patiešām jutās kā diktators. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr Gērings pēkšņi atklāja sevī izcila ekonomista talantu. Tieši ar to ari sākās ciņa, sākumā klusa, neredzama, pēc tam arvien asāka, un katrs no šiem diviem cilvēkiem bija pārliecināts, ka tikai viņš ir spējīgs komandēt valsts ekonomiku.

Kad Gērings kļuva par četrgadu plāna ārkārtējo pilnvarnieku, viņš sāka aktīvi iejaukties tajā ekonomikas sfērā, kurā līdz tam laikam neierobežoti bija valdījis Šahts, un izdeva pavēli pēc pavēles, kas galīgi likvidēja kara ekonomikas ģenerālpilnvarnieka varu un lomu. Personiskais konflikts starp abiem varenajiem ministriem saasinājās ar katru mēnesi. 1937. gada 5. augustā Šahts nosūtīja Gēringam vēstuli, kas saturēja kritiku pret pēdējo. 22. augustā Hermanis Gērings viņam atbildēja ar 24 lappušu garu vēstuli, kurā reihsmaršals izteica Šahtam visu. Starp citu, viņš rakstīja: «Man radies tāds iespaids …. ka Jūsu attieksme pret manu darbību četrgadu plāna jomā kļūst arvien negatīvāka. Ar to izskaidrojams, ka mūsu sadarbība pakāpeniski pavājinājusies.»

Tiesas prāvā apsūdzētājs uzstādīja Gēringam jautājumu: vai domstarpībām, kas bija izcēlušās starp vinu un Šahtu, bijis kāds sakars ar pārapbruņošanās programmu?

Uz to Gērings atbildēja:

— Domāju, ka Sahts, būdams īsts vācietis, bija gatavs likt lietā visus spēkus Vācijas apbruņošanai… Mūsu domstarpības attiecās tikai uz metodēm.

Kulminācijas punkts divu «pilnvarnieku» domstarpībās bija jauna vēstuļu apmaiņa 1937. gada novembrī. Toreiz viņu starpā notika ari saruna, kas it kā rezumēja viņu savstarpējo ķīviņu par varu. Par šo sarunu

Sahts 1945. gada 16. oktobri pratināšanas laikā izmeklētājam paskaidroja:

—    Pēdējā saruna starp mani un Gēringu par šo tematu notika… pēc tam, kad Hitlers bija divus mēnešus mēģinājis mūs samierināt, aicinājis mani arī turpmāk sadarboties ar viņu un palikt saimniecības ministra amatā. Sis sarunas noslēgumā Gērings sacīja: «Bet man jābūt tiesībām jums pavēlēt.» Uz to es atbildēju: «Nē, ne man, bet manam pēctecim.» Es nekad nepieņēmu nekādas pavēles no Gēringa un nekad to arī nebulu darījis, jo viņš bija galīgs analfabēts ekonomikā . ..

Tādējādi Šahts pats, nemaz nerunājot par Gēringu, apstiprināja neapstrīdamo faktu, ka viņa demisija no saimniecības ministra un kara ekonomikas ģenerāl- pilnvarnieka amata nepavisam nenozīmēja, ka viņš būtu pārtraucis sakarus ar Hitleru paredzēto agresīvo plānu dēj. Patiesībā Gēringa un Šahta savstarpējās antipātijas bija tik dziļas, ka abi nav varējuši satikt blakus vienā aizjūgā.

Reiz Sahts pratināšanā ļāva jūtām vaļu:

—    Hitleru es nosaucu par amorālu cilvēku, bet Gēringu es varu uzskatīt tikai par amorālu un noziedzīgu subjektu… Tas bija visegocentriskākais radījums, kādu vien var iedomāties. Politiskās varas sagrābšana viņam bija tikai līdzeklis, kā nodrošināt savu personisko labklājību un iedzīvoties bagātībā. Citu cilvēku panākumi izraisīja viņā skaudību. Viņa alkatība nepazina robežu. Viņa kāre uz dārglietām, zeltu un rotas lietām bija neizmērojama. Viņam nebija draugu. Viņš draudzējās ar kādu tik ilgi, kamēr tas viņam bija noderīgs, turklāt šī draudzība arī bija tikai šķietama.

Tādā veidā Šahts pats palīdzēja galīgi noskaidrot savas attiecības ar Gēringu, un pie tam viņš neviļus vēlreiz izjauca paša mēģinājumus iztēlot savu atkāpšanos no amata kā opozicionāru rīcību pret nacistu politiku. No opozicionārās rīcības tur nebija ne jausmas. Tā bija parasta epizode cīņā par neierobežotu varu pār «trešās impērijas» ekonomiku.

Bet kāda bija hitleriskās militāristu kliķes attieksme pret Šahta un Gēringa konfliktu? Vācu ģenerāļi allaž vērtējuši ministrus pēc vienas mērauklas: kurš no liem labāk un devīgāk rūpējas par bruņotajiem spēkiem, kurš spēj darīt vairāk vērmahta straujākai nostiprināšanai?

Toreiz militārās aprindas nešaubīdamās nostājās Šahta pusē. Tas bija nepārprotami pateikts memorandā, ko kara ekonomikas štābs nosūtīja Hitleram 1936. gada 19. decembrī:

«Kara gadījumā kontroli pār kara ekonomiku civilajā jomā var īstenot tikai tā persona, kas miera laikā īstenojusi gatavošanos karam … Tāpēc kara ekonomikas štābs uzskata, ka kara ekonomikas ģenerālpilnvarnieka doktora Šahta pakļaušana premjerministram ģenerālpulkvedim Gēringam būtu pretrunā ar šo principu.»

Bet pat Blomberga un citu ģenerālu nostāšanās Šahta pusē nespēja salauzt «nacistu Nr. 2». Divkauja starp Gēringu un Šahtu, no kuriem ikviens pretendēja būt par Vācijas ekonomikas diktatoru, noslēdzās ar Gēringa uzvaru. Sahts bija spiests piekāpties. Bet, kad karš bija beidzies, — un tas beidzās tā, kā to nevēlējās ne Sahts, ne Gērings, — Sahts nolēma izmantot visu šo ķīviņu par varu, lai iztēlotu sevi par kara pretinieku, nacisma pretinieku.

Kā tad Sahts īstenībā izturējās pēc atkāpšanās no saimniecības ministra un kara ekonomikas ģenerālpilnvarnieka amatiem? Būtībā ne labāk un ne sliklāķ kā agrāk. Palikdams valsts bankas prezidenta amatā, viņš turpināja aktīvi piedalīties Vācijas ekonomikas sagatavošanā karam. Bez valsts bankas nekādi nevarētu īstenot Vācijas bruņošanās programmu, tas ir, īstenot arī ieplānoto agresīvo karu sēriju.

Ja Sahts gribēja parādīt pasaulei savu negatīvo nostāju pret Hitlera agresīvo politiku, tad 1937. gads bija šim nolūkam visizdevīgākais laiks. Vācija atradās Austrijas sagrābšanas un Minhenes līguma noslēgšanas priekšvakarā. Bet tieši tādi nodomi Sahtam bija sveši. Un tikai Nirnbergas tiesā, atbildēdams uz sava advokāta doktora Diksa jautājumiem, viņš uzdrošinājās apgalvot, ka sācis sabotēt nacistiskās valdības darbību jau kopš 1936.—1937. gada.

Bet kā tad bija īstenībā?

Tikko vācu karaspēks bija ienācis Vīnē, tur jau atradās arī Sahts. Katram ir savas rūpes. Hitlers aizlidoja turp, lai paziņotu austriešiem prieka vēsti, ka viņi vairs nav austrieši un viņiem jāaizmirst (jo ātrāk, jo labāk!), ka kādreiz pastāvējusi valsts ar tādu anahro- nisku nosaukumu kā Austrija. Himlera uzdevums bija «atbrīvot» Vīni no tiem pilsētas iedzīvotājiem, kas ietiepīgi turpināja uzskatīt sevi par austriešiem un nejūsmoja par nosaukumu «Reichsdeutsche» (impērijas vācieši). Bet ko tad Vīnē meklēja doktors Šahts? Tas viss taču nolika pēc skandāla ar Hermani Gēringu, pēc aiziešanas no saimniecības ministra amata.

Pirmām kārtām Jalmars Šahts aizsteidzās uz Austrijas valsts banku, lai sagrābtu Austrijas kasi. Un rezultātā valsts bankas seifos Berlīnē nonāca zelts četrsimt miljonu šiliņu vērtībā.

Arī doktora Šahta turpmākā rīcība liecināja par visu ko, tikai ne par viņa opozīciju hitleriskajam režīmam. Sapulcinājis Austrijas valsts bankas kalpotājus plašā zālē, viņš tiem teica aizkustinošu runu. Protams, ja Šahts toreiz kaut uz brītiņu būtu iedomājies, ka šo runu plaši citēs apsūdzētāji speciālā tiesas prāvā, viņš nešaubīdamies būtu atturējies no tiem emocionālajiem simpātijas un uzticības apliecinājumiem Hitleram, ar kuriem šī runa bija bagātīgi piesātināta. Bet tolaik viņš tādu tiesas prāvu pat sapņos neiedomājās.

Roberts Džeksons uzstādīja Šahtam jautājumu: vai valsts banka līdz 1933. gadam bija politisks institūts? Šahts atbildēja noraidoši. Tad neatlaidīgais prokurors uzaicināja apsūdzēto noklausīties citātu no viņa paša runas Austrijas valsts bankā:

— «Valsts banka vienmēr būs nacionālsociālistisks institūts, vai arī es vairs nebūšu tās vadītājs.»

Spiests atzīt šī citāta pareizību, Šahts droši vien nodomāja, ka taisnība gan būs bijusi Morisam Perigo- ram Taleiranam, kas uzskatīja, ka vienīgais orgāns, ko valdniekam ieteicams lietot cik iespējams reti, ir mēle. Slavenā franču diplomāta padoms lieti noderētu arī valsts bankas prezidentam. Bet Šahts diemžēl to atcerējās pārāk vēlu. Par to viņš pārliecinājās jo vairāk, jo biežāk apsūdzētājs nolasīja arvien jaunas gudrības pērles no viņa runas. Ak kungs, ko tik viņš nebija tur sarunājis! Šahts bija centies iegalvot austriešu ierēdņiem, ka «Ādolfs Hitlers radījis vācu gribas un domas vienotību». Šahts viņus bija brīdinājis: «Pilnīgi izslēgts, ka kaut vienavienīga persona, kas nav pieķērusies ar visu sirdi Ādolfam Hitleram, varētu turpmāk ar mums sadarboties.» Savas runas noslēgumā viņš jau bija zaudējis jebkuru mēra sajūtu Hitlera slavināšanā.

— Tagad lūgšu Jūs piecelties, — komandējis Sahts. — Zvērēsim uzticību dižajai valsts bankas saimei, dižajai Vācijas kopībai! Zvērēsim uzticību mūsu atdzimušajam, varenajam Vācijas reiham! Mūsu vissirsnīgākās jūtas izpaudīsim uzticībā cilvēkam, kas īstenojis visas šīs pārmaiņas. Lūdzu jus pacelt roku un atkārtot manus vārdus: «Zvēru, ka būšu uzticīgs un klausišu Vācijas impērijas un vācu tautas fīreram Ādolfam Hitleram un pildīšu savus pienākumus apzinīgi un pašaizliedzīgi …» Jūs esat devuši šo zvērestu. Lai nolādēts ikviens, kas šo zvērestu lauzīs! Mūsu fīreram trīsreiz «S/eg heil!».

Tā doktors Šahts «sabotēja» Hitlera valdības darbību 1936.—1938. gadā.

Pēc Austrijas pienāca Cehoslovakijas kārta. Arī šajos notikumos Šahts nebija nekāds pasīvais vērotājs. 1938. gada 29. novembrī viņš uzstājās ar runu, kurā izteica savu gandarījumu, ka Minhenē Hitlers varējis, izvirzot savas prasības, argumentēt arī ar Vācijas bruņotajiem spēkiem. Pie pirmās izdevības «finansu brīnumdaris» bez kavēšanās izlaupīja arī Cehoslovakijas banku.

Nirnbergā par visu to nācās atbildēt. Apsūdzēto sols loti uzmanīgi sekoja, kā izvirzītie pierādījumi Šahtu piespieda pie sienas. Daži viņam juta līdz, citi apskauda, trešie ļauni priecājās. Ne jau katrs Šahta kaimiņš uz apsūdzēto sola varētu lepoties ar tādām savas biogrāfijas epizodēm kā atlūgšanās no ministra amata vai atklāts skandals ar Gēringu. Seit, tiesā, tas būtu gaužām izdevīgi. Taču tieši šiem kaimiņiem bija zināms, ka aiz Šahta kunga «opozicionārās» rīcības neslēpās nekas cits kā tikai nikna cīņa par varu, to pašu varu, ko viņiem bija piešķīris nacistiskais režīms, kas bija vienādi tuvs gan Hermaņa Cēringa, gan Jalmara Šahta sirdij.

īstu sašutuma izvirdumu uz apsūdzēto sola izraisīja Šahta paziņojums, ka viņš personiski būtu nogalinājis

Hitleru, ja vien būtu varējis to izdarīt. Pie šiem vārdiem, kā jau minēju, Hermanis Gērings notēloja mī- inisku ainu: viņš paskatījās uz Šahtu un nosodoši pakratīja galvu, pēc tam aizsedza seju ar rokām, izlikdamies, it kā šausmīgi to pārdzīvotu, it kā viņam būtu kauns klausīties, ka bijušais «trešās impērijas» ministrs atzīstas valsts nodevībā. It kā pats Gērings kara pēdējā posmā nebūtu nodevis savu «dievināto fīreru»!

Protams, šādās ainās vismazāk izpaudās bijušo hitlerisko satrapu patiesās jūtas. Viņi visi taču jau sen bija zaudējuši viselementārāko priekšstatu par godu, uzticību un taisnību. Izrādīdami sašutumu par Šahta bezkaunību, katrs no viņiem slepus apskauda šo viltīgo lapsu, kurš tomēr bija pratis kalpot Hitleram tā, lai «trešās impērijas» sabrukuma gadījumā saglabātu sev reālas iespējas norobežoties no «dievinātā fīrera».

divkosīga spēle

Tiesa gan, politiskās maskēšanās ziņā visi šie gē- ringi un ribentropi Šahtam netika ne tuvumā. Tiem bija cita skola, cita audzināšana. Viņi visi tikai iedomājas, ka redz Šahtam cauri. Turpretim Sahts patiešām zināja, cik vērts katrs no viņiem, un redzēja nesalīdzināmi tālāk nekā viņi.

Sahts spēlēja riskantu un azartu spēli. Viņš darīja visu, ko varēja, lai Hitlers nāktu pie varas. Viņš palīdzēja Hitleram radīt varenus bruņotos spēkus. Viņam bija labi zināmi Hitlera iekarošanas plāni, un tāpēc viņš tam arī pieslējās. Tieši uz šo plānu pamata tika noslēgta Rūras monopolu un nacistu savienība.

Ka karš ir lielisks bizness, to Šahts zināja labāk nekā jebkurš cits. Taču tajā pašā laikā viņš, būdams ievērojams ekonomists, finansists un pieredzējis politisks komersants, labi saprata, ka Hitlera iekarošanas programma pamatojas uz avantūristiskiem aprēķiniem. Tiesa gan, arī pats Šahts, kā jau redzējām, labprāt nodevās avantūrismam savā darbības jomā — finansēs un ekonomikā. Un tomēr viņu dažkārt pārņēma nemiers. «Trešās impērijas» spēku pārvērtēšana bija tik acīm redzama, ka pie vismazākās neveiksmīgās apstākļu sagadīšanās (karš paliek karš!) visi Hitlera plāni varēja kļūt par katastrofu Vācijai.

Vārdu sakot, Sahtam gribējās ticēt uzvarai, jo tā būtu ari viņa uzvara. Taču liktenis ir untumains. Sahts savā laikā vēlējās, lai Vācija uzvarētu ari pirmajā pasaules karā. Bet ar ko tas beidzās? Ar Versaļas līgumu, kas pārvērta Vāciju par trešās šķiras valsti. Toreiz tikai mēģināja tiesāt Hohencolernus. Bet šoreiz?

Doktora Šahta pesimismu gan stipri mazināja Minhenes līgums un 1939.—1940. gada zibeņātrie karagājieni. Bija noticis neticamais. Anglijas, Francijas un ASV valdošās aprindas, kuras bija apstulbinājis naids pret PSRS, bija gatavas pasniegt Hitleram uzvaru uz zelta paplātes, nododamas savu pašu valstu intereses. Dažkārt varēja likties, ka Bismarka vecā formula: «Politika ir māksla īstenot iespējamo» — savu laiku nodzīvojusi un taisnība ir uzpūtīgajam un pretenciozajam Alfrēdam Rozenbergam, kas apgalvoja, ka politikas uzdevums 20. gadsimtā esot «padarīt neiespējamo par iespējamu».

Tomēr doktors Šahts prata reāli vērtēt notikumus, un viņam nereiba galva no Hitlera pirmajiem grandiozajiem panākumiem. Bija vēl gaidāms karš pret PSRS. Šahts neieredzēja šo zemi un būtu laimīgs, ja to iznicinātu. Bet viņš nekādi nevarēja saprast, kā var pastāvēt šī valsts, no kuras iznīdēts pats kodols, visu civilizācijas sasniegumu pamats — privātīpašums, privātā iniciatīva. Un tas, tāpat kā viss nesaprotamais, Sahtam iedvesa bailes. Kas notiks ar Hitlera bruņotajām kolonām Krievijas bezgalīgajos plašumos? Kāds ir PSRS patiesais ekonomiskais un militārais potenciāls? Kāds ir tās pilsoņu patiesais noskaņojums? Šie jautājumi viijā vienmēr izraisīja pārdomas un šaubas.

Šahts bija labi iegaumējis komercijas pamatlikumu — vienmēr stabili apdrošināties. Tieši tādēļ pasaulē arī pastāv apdrošināšanas sabiedrības. Tikai žēl, ka to statūti neparedz absolūtu garantiju pret itin visām dzīves likstām. Tā, piemēram, pret bankrotu nevar apdrošināties, pat ja iemaksā visaugstāko procentu. Starp citu, politika nav biznesa precīza kopija. Kāpēc gan nemēģināt apdrošināt sevi šeit ari pret bankrotu? It īpaši tad, kad cilvēks apzinās, ka saistījis savu likteni ar acīm redzamu un bīstamu avantūru . ..

Nevi]us man tagad nāk prātā Šahta seja. Tā vienmēr bijusi it kā divdabīga, līdzīga šī cilvēka iekšējai pasaulei un visai dzīvei. Te viņš skatās jums tieši acīs, labs, sirsnīgs vecītis. Sejas panti ir maigi, laika ritumā nedaudz nolīdzināti. Pat mutes līnija un zoda apaļums neliecina par cietsirdību. Sirmie mali sasukāti uz augšu un mīksti piegūluši platā vilnī. Aiz briļļu stikliem — smaidīgas un vērīgas acis, kas it kā uzņem sevī vissīkākās detaļas.

Vecītis kā jau vecītis. Taču nevajag pārsteigties ar secinājumiem. Lūk, viņš pagriež pret jums savu profilu, un, metamorfozes pārsteigti, jūs sākat viņu pētīt no jauna. Jūsu priekšā — cits cilvēks. Viņa sejas panti kļuvuši asāki, cietāki. Kur pazudis līniju apaļīgums, kas jums tik ļoti patika? Cik krasi izmainījušās mutes kontūras — cieši sakniebto šauro lūpu kaktiņi noslīdējuši. Liekas, ka tagad atklājas doktora Šahta īstenā būtība — cietsirdība, egoisms, nepielūdzams gribasspēks. Kaut kas viņā atgādina ļaunu mailasputnu.

… Tātad Šahts bija nolēmis apdrošināties. Šai nolūkā viņš sāka riskantu spēli, sagādāja sev priekšdienām lieciniekus un labvēļus. «Finansu brīnumdaris» sāka bieži tikties ar rietumvalstu pārstāvjiem; sākumā viņš veda divdomīgas sarunas, bet pēc tam runāja to, par ko hitleriskajā Vācijā varēja dārgi samaksāt.

Džordžs S. Meseršmits, ASV ģenerālkonsuls Berlīnē no 1930. gada līdz 1934. gadam, atcerējās:

— Doktors Šahts vienmēr centās vest divkosīgu spēli. Reiz viņš man sacīja (man ir zināms, ka viņš lo pašu teicis ari citiem amerikāņu, kā arī angļu pārstāvjiem Berlīnē), ka viņš nacistiem nepiekrītot gandrīz nevienā jautājumā. Tūlīt pēc nacistiskās partijas nākšanas pie varas Šahts teica, ka nacisti, ja viņus nesavaldīs, novedīs Vāciju un visu pasauli pie bojā ejas. Es labi atceros, kā viņš uzsvēra, ka nacisti neizbēgami ieraus Eiropu kara bezdibenī. ..

Un to Šahts teica tajā pašā laikā, kad viņš pats pavēra Hitleram ceļu uz augstāko varu, darīja visu, lai finansētu tikko izveidotās nacistiskās valdības avan- tūristiskos plānus! Tādu divkosību varētu apskaust gan Taleirans, gan arī Fušē.

Savu uzmanību Šahts veltīja arī amerikāņu sūtnim Dodam. Šis liberāli noskaņotais profesors bija pirmais Rūzvelta valdības pārstāvis Berlīnē. Viņš labi zināja Vācijas vēsturi un vācu valodu. Atrazdamies Berlīnē, viņš ļoti labprāt tikās ar «trešās impērijas» dižvīriem. Jādomā, ka viņš par tiem interesējās ne tikai kā sūtnis, bet arī kā vēstures zinātnieks. Dodu apmeklēja Gērings, Hess, Neirāts, Rozenbergs, un arī pats viņš pie tiem ieradās pretvizītēs. Taču neviens no viņiem nenodibināja ar Dodu tik tuvas attiecības kā Šahts. Noteicoša loma te bija Šahta radnieciskajām saitēm ar Ameriku un viņa sakariem ar amerikāņu komersantu aprindām. Turklāt liberāļa Doda acīs doktors Šahts nelikās tik odiozs kā rūdītie nacisti Gērings un Hess, Rozenbergs un Franks.

Drīz vien Šahtam izdevās iestāstīt amerikāņu sūtnim pasaciņu par savu opozīciju pret hitlerisko režīmu. Tas redzams no daudziem ierakstiem sūtņa dienasgrāmatā. Tikai dažreiz Šahts pārcentās, un Dodam it kā atvērās acis — viņš sāka apšaubīt sava tīkamā sarunu biedra patiesīgumu. Bet arī šajos gadījumos viņš augstu vērtēja Šahta drosmi, lai gan tas būtībā ne ar ko neriskēja, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka amerikāņu sūtnis viņu Himleram nenodos.

Minēsim vienu raksturīgu, 1935. gada 21. jūnijā izdarītu Doda ierakstu par Šahtu:

«… Vācijā un, droši vien, visā Eiropā diezin vai atradīsies otrs tik gudrs cilvēks kā šis «ekonomikas diktators». Viņa stāvoklis ir samērā grūts, dažkārt pat bīstams. Kad es ar viņu likos 1934. gada jūnija sākumā, viņš vispirms sacīja: «Esmu vēl dzīvs». Šī frāze man likās diezgan riskanta.»

Visinteresantākais ir tas, ka pats Šahts savos plašajos paskaidrojumos Nirnbergas tiesas prāvā ne reizi neteica, ka viņam jau 1935. gadā būtu bijušas nesaskaņas ar Hitleru vai Gēringu. Gluži otrādi, viņš tieši paziņoja, ka līdz 1936.—1937. gadam viņa attiecības ar nacistisko virsotni bijušas pilnīgi lojālas. Kā tad tā? Pavisam vienkārši: būtībā nekādu domstarpību Šahtam ar viņiem nekad nav bijis. Šahts, kā to mēdz sacīt karavīri, vienkārši gribēja nodrošināt aizmuguri atkāpšanās gadījumam. Viņš jau 1933. gadā saprata, ar kādu bandu saistījis savu likteni un, jādomā, jau toreiz nolēma, ka viņam, kā respektablam politiķim, jāsāk apdrošināties pēc iespējas ātrāk.

Šahts turpināja šo līniju neatlaidīgi un konsekventi. Pat tad, kad viņu atcēla no saimniecības ministra amata, viņš steidzās to paziņot Dodam. Šahts nekļūdījās par iespaidu, kādu tas atstās uz amerikāņu sūtni. Sūtņa dienasgrāmatā fiksēts, ka Dods «konfidenciāli jautājis Šahtam, vai viņš pieņemtu kādas amerikāņu bankas prezidenta posteni». «Finansu brīnumdaris» nešaubījās.

—   Jā, — sekoja viņa atbilde — un es būtu sajūsmināts bieži tikties ar prezidentu Ruzveltu . . .»

«Nabaga Šahts,» — komentēja Dods, — «visspējīgākais finansists Eiropā, bet viņš liekas tik bezspēcīgs, un viņam draud lielas briesmas, ja kļūs zināms viņa nodoms bēgt uz Savienotajām Valstīm.»

Protams, baņķieris Šahts, tāpat kā kapitāls, kuram viņš bija veltījis savu dzīvi, pēc savas dabas ir kosmopolītisks. Principā ir viegli iedomāties, ka Šahts pēkšņi izmainītu savu dzīves vietu un saistītu savu turpmāko likteni ar amerikāņu kapitālu. Bet tas ir tikai principā. Praktiski šis jautājums nebija aktuāls , nedz 1937. gadā, nedz turpmākajos gados, līdz pat kara beigām. Protams, Šahts būtu bijis apmierināts, ja viņam tajās dienās parādītu Doda ierakstu. Tas taču nozīmēja, ka viņš savu lomu tēlojis labi un pratis iestāstīt amerikāņu sūtnim pasaciņu par savu opozīciju hitleriskajam režīmam!

Starp citu, drīz vien Dods pats pārliecinājās, ka līdz tam laikam, kad Šahtam būtu vajadzīga amerikāņu vīza, ir vēl ļoti tālu. 1938. gada 21. decembrī sūtnis no jauna tikās ar Šahtu, un tas, ko viņam šoreiz teica valsts bankas prezidents, nepavisam neliecināja par gatavošanos tālajam ceļojumam uz Ameriku. Abi sarunas biedri plaši apsprieda daudzu zemju un to lautu likteņus, runāja par priekšnoteikumiem, kas nepieciešami, lai nodrošinātu mieru virs zemes. Sahts šos priekšnoteikumus formulēja samērā lakoniski:

—   Ja Savienotās Valstis piešķirs Vācijai rīcības brīvību Eiropā, tad vispārējais miers būs nodrošināts.

Rīcības brīvība nacistiskajai Vācijai Eiropā — rau, par ko sapņoja Hitlera «pretinieks» doktors Šahts. Tas, protams, nozīmētu, ka Rietumi sankcionē Hitlera agresīvo politiku, daudzu mazu zemju sagrābšanu, uzbrukumu Padomju Savienībai. Un Dods formulē savu secinājumu ar šādiem izteiksmīgiem vārdiem:

«Lai gan Šahtam nepatīk Hitlera diktatūra, viņš tāpat kā augstu stāvošo vāciešu vairākums alkst pēc aneksijas miera ceļā vai arī kara rezultātā, taču ar nosacījumu, ka Savienotās Valstis neiejauksies. Lai gan es apbrīnoju Šahtu par viņa dažkārt drosmīgo rīcību, tomēr baidos, ka nez vai no viņa iznāktu labs amerikānis, ja viņš emigrētu uz Savienotajām Valstīm.»

Dodam, protams, nebija pamata šādām bažām. Un ne jau tāpēc vien, ka Šahts nepavisam nebija sliktāks par daudziem «labajiem amerikāņiem», kas iekārtojušies Volstrītā. Sahts vienkārši ir netaisījās nekur emigrēt. Viņš, protams, dažreiz apšaubīja Hitlera rīcību. Vairākos gadījumos viņš nebūtu rīkojies tā, kā rīkojās Hitlers un it īpaši Gērings. Bet visumā Šahts stingri stāvēja nacistu agresīvās politikas pozīcijās. Pretējā gadījumā viņš tik enerģiski un prasmīgi nebūtu nodrošinājis Vācijas bruņošanās finansēšanu.

Šahts zināja, ka priekšā vēl ir lieli notikumi, un nogaidīja. Nogaidīja un apdrošinājās.

atkal demisija

Hitleriskā Vācija drudžaini bruņojās. Bruņojuma rūpnīcas strādāja ar pilnu jaudu. Visur tika būvēti aerodromi. Tika uzņemti tādi bruņošanās tempi, kas nodrošināja iespēju piecos gados sagatavot Vāciju lielam aneksionistiskam karam.

Tajā laikā Hitlera politiskais avantūrisms lielā mērā balstījās uz Šahta finansiālo avanturismu. Tomēr starpība Hitlera un Šahta uzskatos bija — pirmais traucās uz karu pa kaklu pa galvu, kamēr otro arvien vairāk pārņēma nemiers sakarā ar impērijas finansiālā stāvokļa katastrofisko pasliktināšanos.

1938. gada beigās valsts bankā vairs nebija brīvu naudas līdzekļu. Finansu ministrs fon Krozigs satraukti ziņoja Hitleram, ka konsolidētais valsts parāds, kurš 1932. gada 31. decembrī sastādīja 12,5 miljardus reihsmarku, uz 1938. gada 30. jūniju jau bija sasniedzis 35,8 miljardus reihsmarku. Un tomēr tajā pašā — 1938. gadā bruņošanās programmā no jauna tika ieguldīta milzīga summa — ap 11 miljardu marku.

1939. gada 7. janvārī Sahts iesniedza Hitleram memorandu, kurā viņš izteica savas bažas sakarā ar draudošo inflāciju. Viņš ierosināja veikt vairākus pasākumus, lai ierobežotu citu valsts orgānu tiesības izlietot līdzekļus, kā arī nodibinātu valsts bankas stingru kontroli pār visiem izdevumiem. Pēc vētrainas sarunas ar fīreru valsts bankas prezidents iesniedza atlūgumu.

Nirnbergas tiesas prāvā Sahts mēģināja iztēlot ari šo demisiju kā vēl vienu savas «opozīcijas» izpausmi pret hitlerisko režīmu. Bet daudzus gadus pēc šīs prāvas viņš centās to iztēlot pat kā pierādījumu vācu monopolu «opozīcijai» pret Hitleru, apgalvojot, ka monopoli ar to gribējuši izjaukt kara izraisīšanas plānus …

Patiesībā Šahta demisijai, protams, nebija nekā kopīga nedz ar vienu, nedz otru. Uz šīs demisijas patiesajiem cēloņiem Starptautiskajā Tribunālā skaidri no- rādija Šahta pēctecis Emīls Pūls:

—    Kad Sahts pārliecinājās, ka bīstamā situācija, ko viņš pats bija sankcionējis, kļūst arvien draudošāka (tuvojās inflācija. — A. P.), viņš arvien neatlaidīgāk centās no tās izkulties.

īstos cēloņus, kuru dēļ Sahts atstāja valsts bankas prezidenta amatu, tiesā paskaidroja arī fon Krozigs:

—   Es jautāju Sahtam, vai impēriju līdz mēneša beigām finansēt ar vienu vai diviem simtiem miljoniem marku. Tā bija parasta procedūra, ko mēs praktizējām ilgus gadus. Bet toreiz Sahts teica, ka viņš negribot finansēt pat ne ar feniņu, lai nu Hitlers pārliecinoties, ka impērija bankrotējusi!

Prokurors uzdeva Krozigam jautājumu:

—    Vai Sahts jums kādreiz ir teicis par savu nodomu demisionēt tādēļ, ka sapratis: bruņošanās programmas attīstīšana nozīmē gatavošanos karam, nevis aizsardzībai?

Atbilde skanēja:

—    Nē, to viņš nekad nav teicis.

Vēl kategoriskāk izteicās Gērings. Izmeklētājs lūdza viņu precizēt sekojošo:

—   Vai Hitlers atcēla Šahtu no valsts bankas prezidenta amata par to, ka viņš atteicās piedalīties pārap- bruņošanās programmā?

Uz to Gērings atbildēja:

—   Tam nebija nekāda sakara ar pārapbruņošanās programmu.

Par Šahta otro demisiju nebūtu vērts gari runāt, taču tā palīdz precīzāk noskaidrot šī cilvēka patieso raksturu. Tajā gadījumā viņš parādās mums jaunā gaismā un atklāj vēl vienu rakstura īpašību.

Šahts varēja darīt un arī darīja visu iespējamo un neiespējamo, lai palīdzētu Hitleram sagatavoties karam. Viņš labprāt baudītu uzvaras augļus. Bet, kad finansu mašīna, ko viņš bija iedarbinājis ar avantūrista azartu, nokļuva gandrīz bezdibeņa malā un atlika tikai divas iespējas — vai nu pārvarēt šo bezdibeni uz sekmīga kara sliedēm (par to viņš nebija pārliecināts), vai arī iegāzties tajā un uz visu mūžu iemantot komersantu pasaulē neglābjama bankrotiera slavu, — Šahts nešaubīdamies un bez nožēlas nodeva valsts bankas vadības stūri Emīlam Pūlam. Jalmars Šahts allaž saistījis savu solīdo vārdu tikai ar tādām firmām un personām, kas darbojas veiksmīgi.

Šahta demisija no valsts bankas prezidenta amata bija kārtējais gājiens viņa pašapdrošināšanās politikā. Neveiksmes gadījumā viņš mazgātu savas rokas nevainībā. Iespējamu panākumu gadījumā viņš saglabātu impērijas ministra bez portfeļa amatu. Šahts nešaubījās, ka tad, kad pienāks laiks dalīt pīrāgu (ja tikai Hitleram izdosies to izcept), viņš pratīs dabūt savu gabalu, turklāt pacentīsies nogriezt to krietni lielu!

Bet ari Hitlers izdarīja savus secinājumus. Pēc Šahta demisijas viņš sāka saprast, kādā katastrofiskā stāvoklī bija nonākušas impērijas finanses. Šādā situācijā bija tikai viena saprātīga izeja — samazināt bruņošanās izdevumus, sabalansēt budžetu. Taču šāda izeja nozīmētu atkāpšanos no stingri nospraustās politiskās līnijas, bez kuras nebūtu nedz fašisma, nedz paša Hitlera. Tāpēc Hitlers izvēlējās citu ceļu — viņš sāka forsēt kara izraisīšanu, cerēdams ar tā palīdzību, uz citu zemju un tautu aplaupīšanas rēķina, uzlabot impērijas vispārējo un arī finansiālo stāvokli.

To visu, jādomā, labi saprata ārzemju diplomāti, kas vērīgi sekoja situācijai Vācijā. 1939. gada 6. aprīlī Anglijas sūtniecības Berlīnē padomnieks Forbss ziņoja uz Londonu:

«Nekādā gadījumā nedrīkst izslēgt iespēju, ka Hitlers izraisīs karu, lai likvidētu neciešamo stāvokli, kurā viņš nokļuvis savas ekonomiskās politikas dēļ.»

Arī Lielbritānijas sūtnis Hendersons savā 6. maija vēslulē Halifaksam izvirzīja ne jau retoriskus jautājumus:

«Vai tā (tas ir, fašistiskā Vācija. — A. P.) varēs pārdzīvot vēl vienu ziemu bez kraha? Un, ja nevarēs, vai tad Hitlers neizvēlēsies labāk karu nekā ekonomisko katastrofu?»

DOKTORAM ŠAHTAM JĀIZVĒLAS

Tātad tika nepārprotami gatavots karš. Šahta nostāja bija nogaidoša. Viņš jau bija darījis visu, kas atkarīgs no viņa, lai mobilizētu līdzekļus bruņošanās finansēšanai. Vērmahts ieplānotajos apmēros bija radīts. Un, ja Hitlers agrāk nepiekāpās Gēringa prasībai atcelt Šahtu, tad 1939. gadā viņš samērā drīz piekrita tā demisijai. Tagad izšķirošais vārds bija jāsaka nevis tiem, kas bruņošanos finansēja, bet gan vērmahtam un tā ģenerāļiem.

Hitlers labi saprata, kāda nozīme bija Sahla sakariem ar Rietumeiropas un ASV finansu aprindām. Pateicoties šiem sakariem, Vācija saņēma ne mazums kredītu. Tā tas bija. Taču Hitlers saprata arī ko citu: kredītus nepiešķīra tikai aiz simpātijām pret Šahtu vai pret viņu pašu. No Vācijas gaidīja reālu rīcību — uzbrukumu Padomju Savienībai. Tieši tāda bija Minhenes politikas būtība. Reiz Hitlers savu rokaspuišu šaurajā lokā teica:

— Man vajadzēs spēlēt bumbu ar kapitālismu un apvaldīt «Versaļas valstis» ar boļševisma rēga palīdzību, liekot tām noticēt, ka Vācija ir pēdējais aizsprosts pret sarkanajiem plūdiem. Tas ir mūsu vienīgais līdzeklis, kā pārdzīvot kritisko periodu, tikt vaļā no Versaļas un no jauna apbruņoties.

Tieši šajā bumbas spēlē ar Rietumiem lielu palīdzību Hitleram sniedza Jalmars Sahts. Taču neviena spēle nevar turpināties līdz bezgalībai. Bija pienācis laiks pildīt savus solījumus par «karagājienu pret Austrumiem», par Padomju valsts iznīcināšanu.

Kaut arī Hitlers bija avantūrists, viņš tomēr saprata, ka būtu neprātīgs risks nupat radīto vērmahtu raidīt karā pret visspēcīgāko valsti Eiropā. Karš pret Padomju Savienību 1939. gadā, kad Vācija vēl nebija pakļāvusi sev «Versaļas valstis», būtu saistīts ar pārāk lielām briesmām. Tāpēc Hitlers un vācu ģenerāļi arvien vairāk nosvērās uz to, lai pirms «Austrumu karagājiena» īstenotu agresiju Rietumos.

Vai doktors Sahts to noprata, vai viņš to zināja? Protams. Viņš bija informēts par visiem galvenajiem Vācijas ārpolitikas mērķiem. Vai kara izraisīšanas «Rietumu variants» bija viņam pieņemams? Protams, nebija! Kapitālistisko Rietumu intereses viņam bija ļoti tuvas. Viņš bija pārāk cieši saistīts ar ASV un Anglijas monopoliem, ar tādām lielām vācu firmām kā Tisena firma, kuras arī vienmēr bija saistījušas savas cerības tikai ar «Austrumu variantu». Sahts uzskatīja jauno kursu Vācijas kara stratēģijā par kļūmīgu, tāpēc vēl stingrāk nolēma nostāties malā un palikt novērotāja lomā.

Turpretim Hitlers, sadedzinādams visus tiltus uz Rietumiem, skaidri saprata, ka turpmāk viņam būs jāīsteno Šahta politika ar citām rokām. Ari šis apstāklis zināmā mērā izskaidro, kāpēc Vācijas politiskais diktators tik viegli šķīrās no Vācijas «ekonomikas diktatora».

Taču Sahts tikai nostājās malā, bet. neaizgāja. Viņš palika valdības sastāvā. Un patiesības labad jāatzīst, ka, pat piekopdams nogaidošu politiku, viņš nepalaida garām izdevību, lai pakalpotu Hitleram. Toreiz taču vēl nevarēja precīzi paredzēt, kā nolikumi attīstīsies.

Lidz 1939. gada septembrim Sahts izmēģināja savas spējas diplomātijas jomā. Martā viņš ieradās Šveicē, lai tiktos ar saviem angļu draugiem un mēģinātu viņus noskaņot uz savienību ar Vāciju. Kontrahenti saprata, kas katram vajadzīgs. Tika nepārprotami gatavots karš, kurā Vācijai bija neapšaubāmi paredzēta aktīva, karojošās puses loina. Bet pret ko raidīs vērmahtu? Šahts ieradās uz tikšanos ar Anglijas valdības uzticības personu, lai autoritatīvi paskaidrotu: Polijai neizbēgt no vācu trieciena, bet Hitlers grib «ne tikai Poliju, viņš grib arī Ukrainu». Skaidrāk nepateiksi! To varēja saprast tikai vienā nozīmē: ja jūs, angli, noslēgsiet ar Hitleru tādu darījumu kā pirms dažiem mēnešiem Min- henē, tad Vācija dosies lielā karagājienā «Drang nach Osten».

Lai nodibinātu «savstarpējo saprašanos» ar Angliju (protams, ar pretpadomju mērķi), Sahts vairākkārt devās uz Cīrihi, izmantodams savus sakarus ar Starptautisko norēķinu banku. Pēc tam nenogurdināmais ministrs izdarīja vairākus mēģinājumus nodibināt kontaktu ar ASV valdošajām aprindām. Viņš saistīja savas cerības ar kādas Ņujorkas ietekmīgas bankas prezidentu Leonu Freizeru, kam bijuši personiski sakari ar Rūzveltu. Sahts lūdza Freizera palīdzību, lai saņemtu oficiālu ielugumu ierasties Amerikas Savienotajās Valstīs.

Sāds ielūgums netika saņemts, tomēr Šahta pūliņi nav bijuši gluži veltīgi. 1940. gada martā, kad Eiropā jau plosījās karš, Berlīnē ieradās ASV valsts sekretāra vietnieks Samners Veless. Viņš tikās ar Hitleru, Gē- ringu, Ribentropu. Un neviens nebrīnījās, ka Vašingtonas emisārs atzina par nepieciešamu speciāli tikties ar ministru bez portfeļa. Veless joprojām uzskatīja Šahtu par visai ievērojamu personu un tieši viņam teica: «ASV nav ieinteresētas Vācijas sagrāvē.»

1940. gada vasarā vērmahts sagrāva veselu rindu valstu, to skaitā Norvēģiju, Dāniju, Beļģiju, Holandi. Kādās piecās sešās nedēļās uzvarētāja priekšā uz ceļiem tika nospiesta Francija, ko bija nodevuši tās politiķi un ģenerāļi. Sahts lepni staigāja pa valsts kancelejas zālēm: šajos milzīgajos panākumos bija ari viņa ieguldījums. Sahts gavilēja sakarā ar uzvaru pār Franciju un to demonstratīvi izrādīja visiem. Viņš līda vai no ādas ārā, lai tikai pierādītu Hitleram savu lojalitāti. Viņš gribēja izskatīties fīrera priekšā tāds, kāds viņš bijis neaizmirstamajās 1933. gada februāra dienās. Viņš bija gatavs aizmirst ķildu ar Gēringu - kā nekā karš ir karš un jāapvieno visi pūliņi. Jau gada sākumā Šahts piedāvājis savus pakalpojumus sarunu vešanai ar ASV par amerikāņu palīdzības pārtraukšanu Anglijai . ..

Apsūdzētāji iesniedza Starptautiskajam Tribunālam dokumentu pēc dokumenta, lai parādītu, ka ministra kungs bez portfeļa savu algu nav saņēmis velti. Sākumā figurēja dokumenti. Pēc tam zālē pēkšņi nodzisa gaisma, un uz ekrāna, kas bija atritināts jau no rīta, parādījās ar spilgtiem plakātiem un transparentiem izraibinātās Berlīnes ielas. Orķestri spēlēja bravurīgus maršus. Nacistu galvaspilsēta sagaidīja Ādolfu Hitleru, kas atgriezās no Parīzes, kur viņš beidzot bija piespiedis «riebīgos frančus» parakstīt kapitulāciju.

Vienaldzīgais objektīvs fiksē blakus Hitleram visu viņa kompāniju — Gēringu, Himleru, Gebelsu … Fīrera «uzticīgo paladīnu» vidū bija arī ministrs bez portfeļa. Vētraini izrādīdams savu sajūsmu, viņš apsveic Hitleru ar kārtējā agresijas akta pabeigšanu

Kino izspēlēja ar Šahtu ļaunu joku. Tajā dienā, kad tiesas prāvā demonstrēja šo dokumentālo filmu, Šahts bija manāmi nospiestā garastāvoklī. Toties Gērings, pagriezdamies te pa kreisi, te atkal pa labi, steidzās vērst apsūdzēto kungu uzmanību uz viņam tik tīkamajiem kadriem .. .

Pienāca 1941. gada vasara. Aiz muguras bija vairākas sekmīgas un tikpat zibeņātri īstenotas operācijas, kuru rezultātā gandrīz visa Eiropa tika nospiesta uz ceļiem.

22. jūnijā Vācija uzbruka Padomju Savienībai, un Sahts no jauna centās izdabāt Hitleram. Oktobrī Sahts uzrakstīja vēstuli saimniecības ministram un valsts bankas prezidentam Valteram Funkam, kurā viņš kā uzticams pavalstnieks izteica savas domas, kā visefektīvāk izlaupīt okupētās teritorijas. Tomēr vācu armijas pirmie panākumi karā pret Padomju Savienību nesagrozīja Šahtam galvu. Viņš nebija aizmirsis Krievijas plašumus un Francijas karagājienu.

1941. gada beigas deva jaunu vielu Šahta pesimismam. Padomju Armija atsvieda pretinieku simtiem kilometru no Maskavas. Tas bija pirmais fašisma sagrāves vēstnesis, pirmais nopietnais trieciens, kam bija ne tikai tīri militāra, bet ari milzīga morāli politiska nozīme.

Tajā pašā laikā Jalmars Šahts ar satraukumu vēroja padomju tautas un ASV un Anglijas tautu augošo draudzību. Viņš labi saprata, kādas briesmas nacistiskajai Vācijai slēpjas PSRS, ASV un Lielbritānijas antihitleriskās koalīcijas izveidošanā.

Un beidzot viņu galīgi no līdzsvara izsita sēru karogi Berlīnes ielās 1943. gada ziemā. Lielā kauja pie Volgas «trešajai impērijai» beidzās ar graujošu sakāvi.

Pēc šīs sakāves Šahts vairs nešaubījās, ka Hitlera lieta, kurai viņš veltījis tik daudz pūļu, ir zaudēta. Bija pienācis laiks būt nevis ar Hitleru, bet gan pret viņu. Jo ātrāk attīstījās notikumi Austrumu frontē, jo kategoriskāka kļuva prasība meklēt jaunu ceļu. Un reihsministrs bez portfeļa nolēma pamest kuģi, kam pāri jau sāka šļākt viļņi.

Tolaik vēl neviens Hitlera valdības loceklis nebija tik pesimistiski noskaņots kā Šahts. Padomju Savienības pārstāvja Starptautiskajā Tribunālā «Atsevišķajās domās» pareizi atzīmēts, ka «Šahts, ātrāk nekā daudzi citi vācieši izpratis hitleriskā režīma kraha nenovērša- mību, pameta Hitleru».

1943. gadā Šahts no jauna parādīja savas gudra un pieredzējuša politiķa spējas. Viņš labi apzinājās, ka nedz starptautiskos jautājumos, nedz arī citos gadījumos nevar skriet ar pieri mūri, ka jārīkojas elastīgi. Viltīga lapsa, mezdama cilpas, nereti var izbēgt no šķietami neizbēgamas bojā ejas. Turpretim nāvīgi ievainots tīģeris, kas stulbi dodas tieši virsū medniekam, kurš jau sagatavojis ieroci nākamajam šāvienam, ar savu pirmsnāves rēkoņu neko nepanāk.

1938. gadā Šahts nozvērināja Austrijas valsts bankas kalpotājus būt uzticīgiem Hitleram un, kā mēs jau zinām, pie tam pateica: «Lai nolādēts ikviens, kas šo zvērestu lauzīs! Musu fīreram trīsreiz «Sieg heil»!» Bet tagad viņš spļāva uz šo zvērestu un gribēja saukt: «Lai nolādēts fīrers, kas iedzinis Vāciju tādā strupceļā!»

Gribēja gan, bet pagaidām vēl nevarēja. To, ko viņš izdarīja, iesaistīdamies slepenajā cīņā pret Hitleru un izmantodams šai nolūkā arī sakarus ar pretinieku, krimināltiesību valodā sauc par valsts nodevību.

Tieši par nodevēju viņu arī iesauca apsūdzētie Nirn- bergā, kad Šahts stāstīja par savu piedalīšanos sazvērestībā. Taču sirdī viņš smējās par viņiem. Lai šie izdzimteņi — Gērings un Ribentrops, Kaltenbrunners un Franks — sauc viņu, kā grib. Vai viņi, šie pigmeji, vispār spēj saprast īstu politiķi, cilvēku ar plašu apvārsni! Taleiranu arī atzina par nodevēju, kad viņš 1807. gadā nodeva Napoleonu, nodibinādams slepenus sakarus ar Aleksandru. Bet vai tad neatradās cilvēki, kas viņu tūlīt sāka attaisnot. Lūk, ko par Taleiranu rakstīja viņa laikabiedrs, kāds vācu publicists:

«Es nekādi nevaru aptvert, kāpēc ļaudis nekad nav sapratuši šo cilvēku! Ka viņi to nosodījuši, tas ir labi, tas ir tikumīgi, taču nav saprātīgi; šie nosodījumi dara godu cilvēcei, bet ne cilvēkiem. Taleiranam pārmet, ka viņš pēc kārtas nodevis visas partijas, visas valdības. Tā ir patiesība: no Ludviķa XVI viņš pārgāja republikas pusē, no tās — pie direktorijas, no pēdējās — pie konsulāta, no konsulāta — pie Napoleona, no viņa — pie Burboņiem, no tiem — pie Orleāņiem un, iespējams, līdz savai nāvei viņš no Luija Filipa atkal pāries republikas pusē. Bet viņš nevienu no tiem nav nodevis, viņš tos tikai pameta, kad tie mira. Viņš sēdējis pie katra laikmeta un katras valdības slimības gultas, vienmēr taustījis tās pulsu un ātrāk par citiem pamanījis, ka to sirds pārstājusi pukstēt. Tad viņš no mirēja steidzās pie mantinieka, kamēr citi turpināja vēl īsu laiku kalpot līķim. Vai tad tā ir nodevība?»

Tas pats zināmā mērā bija raksturīgs Šahtam. No Veimāras republikas viņš šķīrās bez jebkādas nožēlas, zinādams, ka tās nomaiņai viņš jau sagatavojis «stipru cilvēku», «stipru varu», turpretim attiecībā uz Hitleru bija citādi. Šinī gadījumā Šahts un tie, kas stāvēja aiz viņa, nedomāja steigties, lai gan vēsture viņiem bija atvēlējusi maz laika pārdomām. Vajadzēja rūpīgi sagatavot maiņu sakompromitētajam jefreitoram. Ritēja taču karš ar Austrumiem, Padomju Savienība guva panākumus. Pašā Vācijā arvien aktīvāk darbojās anti- fašistiskas pagrīdes organizācijas. Tās vadīja Vācijas komunistiskā partija, kura no jauna sāka atgūt spēkus. Bet Šahts un citi sazvērnieki uzskatīja par savu uzdevumu, novācot Hitleru, izglābt Vācijā kapitālismu, izglābt monopolu varu, nepieļaut nekādas nejaušības un neizlaist no rokām varu.

Skaidrību par vācu monopolistiskās buržuāzijas un muižnieku un junkuru aprindu rīkotās antihitleriskās sazvērestības raksturu Nirnbergas tiesas prāvā ienesa liecinieka Gizēviusa pratināšana. Gizēviuss bija ievērojams vācu policijas ierēdnis un tajā pašā laikā amerikāņu izlūkdienesta slepens aģents. Meklēdami ceļu, kā, nogāzuši Hitleru, saglabāt savās rokās varu, sazvērnieki nodibināja sakarus ar amerikāņu izlūku orgāniem Šveicē, kurus toreiz vadīja Allens Dalless. Atsevišķi patriotiski elementi, kas piedalījās sazvērestībā, kā, piemēram, pulkvedis Staufenbergs, nevarēja izmainīt tās pamata virzienu. Tā bija plēsoņu sazvērestība prel plēsoni, tas bija vācu reakcionāru noziedzīgs darījums ar ASV un Anglijas reakcionārajām aprindām.

Taču, nokļuvis uz apsūdzēto sola, Šahts mēģināja savā labā pavērst pat Gizēviusa liecibas. Viņam ļoti gribējās, lai Starptautiskais Tribunāls atzītu, ka tieši viņš bijis viens no galvenajām personām sazvērestībā un ka tāds viņš kļuvis jau pirms kara.

Šis Šahta mēģinājums, dabiski, izraisīja sašutumu uz apsūdzēto sola. Un, protams, ne jau tāpēc, ka Šahts centās glābt savu dzīvību. Viņa vakarējie kolēģi nevarēja samierināties ar to, ka neviens no viņiem nebija iedomājies kaut vai impērijas pastāvēšanas pēdējos mēnešos nodrošināt sev tādu alibi, kāda bija Šahtam. Šis viltīgais lapsa iemanījies kalpot Hitleram tā, ka uzvaras gadījumā katrā laikā varētu pierādīt, ka uzvara nebūtu izcīnīta bez doktora Šahta titāniskajām pūlēm, sagrāves gadījumā viss iznāca otrādi: neviens tik daudz nav darījis, lai gāztu tirāniju, cik darījis doktors Šahts. Šī Šahta velnišķīgā, divkosīgā taktika izraisīja skaudību, bet skaudība — naidu.

Pārtraukumā Baldurs fon Šīrahs sāka saviem kolē ģiem skaidrot, kādā veidā Šahts konstruētu savu aizstāvēšanās runu, ja Hitlers būtu uzvarējis un Šahtam nāktos atbildēt par piedalīšanos sazvērestībā. Tad Šahts noteikti pateiktu:

— Kā jūs uzdrīkstaties apgalvot, ka esmu piedalījies sazvērestībā pret Hitleru, kaut gan ir labi zināms, ka es vienmēr esmu bijis viens no viņa visuzticamākajiem sabiedrotajiem! Tikai tāpēc, ka Gizēviuss jums to pateicis? Viņš taču pats bija nodevējs, kas pārdevās ienaidniekam kara laikā! Vai tad jūs neredzējāt dokumentālajās filmās, cik jūsmīgi es apsveicu Hitleru An- haltes stacijā, kad viņš atgriezās no Parīzes tūkstoš deviņi simti četrdesmitajā gadā? Vai tad jūs varat aizmirst, ka tieši es savācu vajadzīgos līdzekļus, lai palīdzētu fīreram uzvarēt tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada vēlēšanās? Un kas veltīja patiesi titāniskas pūles, lai nodrošinātu mūsu bruņošanās finansēšanu? Nevar būt nekādu ilūziju, — bez manis jūs šajā karā nebūtu uzvarējuši. Un vai varat aizmirst manas runas sakarā ar Austrijas anšlusu, tāpat arī runas Prāgā? Vai jūs, liekot vērā šos apstākļus, varat apšaubīt manu uzticību fīreram? . ..

Visi, kas klausījās šo Šīraha improvizāciju, smējās. Tikai Šahts joprojām palika nesatricināmi mierīgs. Lai smejas, ka tik Gizēviuss pateiktu to, ko no viņa gaida Šahts.

Bet Gizēviuss ne vienmēr runāja to un ne vienmēr tā, kā Šahts to vēlējās. Tā, piemēram, viņš sacīja, ka viens no sazvērestības dalībniekiem, un proti, ģenerālis Halders, jau pirms kara ticies ar Šahtu un vedis ar viņu sarunas par puču. Bet turpat Gizēviuss atrunājās:

— Es gribu uzsvērt, ka attiecībā uz Šahtu ne tikai mani, bet arī manus draugus vairākkārt pārņēma šaubas. Sahts vienmēr palika mums nezināmais, mīkla.

«Mīkla» Šahts klausījās un sardoniski smaidīja. Kas; tā par mīklu? Būtībā nekādas mīklas nebija. Vienkārši politiskais barometrs vēl nerādīja, ka pienācis laiks iedarbināt sazvērestības mehānismu. Toreiz, 1933. gadā, pilnā gaitā tika iedarbināts cits mehānisms ar lakonisko nosaukumu «Minhene». Arī tā bija sazvērestība, taču ne pret Hitleru, bet gan ar Hitlera palīdzību pret Padomju Savienību. Nepieciešamība sākt sazvērestību pret fīreru radās tikai tad, kad «lieliskais» Minhenes plāns ar troksni izgāzās un kareivji no Austrumiem enerģiski klauvēja pie Berlīnes vārtiem.

Lūk, tieši tad arī Šahts pieslējās sazvērestībai. Bet arī šeit viņš katram gadījumam savu līdzdalību nokārtoja tādējādi, ka, izvadījis uz Himlera giljotīnu neveiksmīgos pučistus, pats kara beigas sagaidīja nometnē.

Nirnbergā viņš, protams, apgalvoja, ka tieši piedalījies pret Hitleru vērstā atentāta organizēšanā. Tomēr Gizēviuss, atbildēdams uz prokurora jautājumu, bija spiests atzīt, ka Sahts pat nav īsti zinājis, kad bija paredzēts atentātu izdarīt.

Doktors Dikss kategoriski ignorēja šo «sīkumu». Viņš atzina par labāku iegrimt vēstures dziļumos. Un advokāts uzstādīja Šahtam jautājumu:

—    Vai jums no vēstures ir zināmi gadījumi, kad kādas valsts ierēdņi mēģinājuši gāzt valsts galvu, kam zvērējuši uzticību?

—   Domāju, ka jebkuras zemes vēsturē bijuši tādi gadījumi, — rāmi atbildēja Šahts.

Apsūdzētais bija tūdaļ gatavs doties tālā ekskursijā vēsturē, taču tiesas priekšsēdētājs viņu uzreiz pārtrauca. Gan Šahtam, gan viņa aizstāvim tika atgādināts, ka Tribunāls gluži labi iztiks bez vēsturiskiem piemēriem.

Tomēr doktors Dikss atgriezās pie šī temata savā aizstāvēšanas runā, acīm redzot, cenzdamies panākt divus mērķus: pirmkārt, parādīt, ka Šahta agrāk dziedātās slavas dziesmas Hitleram un nacistiskajam režīmam būtībā bijusi sazvērnieka maskēšanās; otrkārt, panākt sava aizstāvamā morālo reabilitāciju to vāciešu acīs, kuri, neparko negribēdami atzīt nekādu attaisnojumu tik atbildīga valsts ierēdņa rīcībai, kurš kara laikā bija saistījies ar pretinieku, saukāja bijušo ministru bez portfeļa par nodevēju.

—    Vēsture mūs māca, — uzsāka advokāts, — ka tieši sazvērnieks, ja viņš pieder pie izredzētām aprindām un nosoda valsts galvu, ārēji vienmēr cenšas izrādīt savu padevību.

Šajā sakarībā doktors Dikss atsaucās uz samērā efektīgu Neimaņa lugu. Tā stāsta, kā krievu caru Pāvilu nogalinājis viņa pirmais ministrs grāfs Pālens. Cars līdz pašam pēdējam brīdim ticējis grāfa demonstratīvi uzsvērtajai padevībai. Un tam bija savs pamats. Bija saglabājies dokuments, ko Pālens adresējis Krievijas sūtnim Berlīnē neilgi pirms atentāta. Visā vēstulē grāfs Pālens godājis Pāvilu par «mūsu visgaišo imperatoru».

Šo vēsturisko izziņu advokāts noslēdza ar sekojošiem vārdiem:

— Raksturīgi, ka Neimaņa lugas nosaukums ir «Patriots». Zināmi morāles sprediķotāji, kuru šodien ir ļoti daudz un kas prasa tērauda cietību principu saglabāšanā, nedrīkst aizmirst, ka tēraudam ir divas īpašības: ne tikai cietība, bet arī elastīgums.

Grūti apgalvot, vai Diksa vārdi kādu vācieti ir pārliecinājuši. Toties rietumvalstu tiesneši līdzjūtīgi uzņēma Šahta un viņa advokāta aizstāvēšanas argumentu, kas pamatojās uz «finansu brīnumdara» līdzdalību 1944. gada 20. jūlija sazvērestībā. Tā rezultātā Starptautiskā Tribunāla spriedumā tika norādīts, ka hitleriskā kliķe izturējusies pret Šahtu «ar neslēptu naidu», ka Šahta arests it kā «tādā pašā mērā pamatojās uz Hitlera naidu pret Šahtu, kuru izraisīja aizdomas, ka Šahts piedalījies atentātā».

Šahts vēl un vēlreiz varēja pārliecināties, ka «trešās impērijas» drāmas pēdējo ainu viņš bija notēlojis nesalīdzināmi labāk nekā viņa kaimiņi uz apsūdzēto sola, kāpēc dalījās tiesnešu domas?

Jebkurš objektīvs cilvēks, kas Šahta lietas iztiesāšanas laikā atradās tiesas zālē, ne uz mirkli nevarētu šaubīties, ka šo apsūdzēto gaida smaga atmaksa. Tomēr, prāvai tuvojoties savam noslēgumam, sāka parādīties jaunas pazīmes: daudziem radās nojauta, ka Šahtam, izlemjot viņa likteni, var tikt sagādāts jebkurš pārsteigums.

Acīm redzot, arī viņš pats sāka ticēt labvēlīgam iznākumam. To varēja viegli nomanīt pēc viņa uzvedības un noskaņojuma.

Kādā tiesas sēžu pārtraukumā amerikāņu sardzes virsnieks pamanīja, ka apsūdzētais Spērs, kas agrāk bijis arhitekts, kaut ko aizrautīgi zīmē.

—    Ko jūs tur zīmējat? — stingri jautāja amerikānis.

—        Ak jus par šo rasējumu? — Špērs atsaucās. — Redziet, Sahts man pasūtījis projektu villai, kuru viņš nodomājis uzcelt pēc tiesas prāvas.

Ar galvas mājienu doktors Sahts apstiprināja, ka viņš patiešām devis Spērām tādu «pasūtījumu».

Bet dažas dienas vēlāk tiesas zālē notika visai raksturīgs dialogs starp Šahtu un amerikāņu galveno prokuroru Džeksonu. Jau kuro reizi iztēlodams sevi par nacisma pretinieku, Sahts atsaucās uz savu demisiju no valsts bankas prezidenta amata un apgalvoja, ka, būdams ministrs bez portfeļa, viņš nekādus pienākumus praktiski nav pildījis, ka šis amats bijis tīri nomināls. Džeksons pamatoti atgādināja Sahtam, ka, pat ieņemdams šo «nominālo amatu», Sahts joprojām saņēmis no Hitlera piecdesmit tūkstošus marku gadā.

—    Un kā gan citādi, prokurora kungs? — bezkaunīgi atsaucās apsūdzētais. — Ceru, ka arī pēc tiesas prāvas saņemšu savu pensiju. No kā tad es pretējā gadījumā dzīvošu?

Tam sekoja amerikāņu prokurora dzēlīga replika:

—   Es domāju, doktor, ka pēc tiesas prāvas izdevumi jūsu uzturēšanai nebūs visai lieli.

Tiesas protokolā aiz šīs «komplimentu» apmaiņas ierakstīta piezīme: «Zālē smiekli». Stenogrāfiste, protams, nenorādīja un, acīm redzot, ari nevarētu norādīt, kāpēc un par ko publika smējās. So rindiņu autors atceras situāciju, kurā noritēja Šahta pratināšana. Publika zālē bija visai raiba. Skatītāju vidū bija gan daudzi pieredzējuši juristi, gan turīgi amerikāņu tūristi gan arī ietekmīgi Hersta un Makkormika žurnālisti. Nebija viegli noteikt, par ko šie cilvēki smējās — par Šahta nevietā izrādīto pašpārliecību vai prokurora naivo optimismu.

Tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka šādai Šahta pašpārliecībai bija zināms pamats. Viņš sajuta, ka bez doktora Diksa viņam bija vēl citi aizstāvji, turklāt daudz varenāki nekā viņa advokāts. Savā laikā Sahts tiem palīdzēja piepildīt viņu naudas seifus. Tagad viņiem jānāk Sahtam palīgā.

Visa «finansu brīnumdara» dzīve bija pagājusi vienā s'eigā, vienā burzmā. Tik daudz brīva laika viņam bija pirmoreiz. Garie ziemas vakari Nirnbergas cietuma viennīcā noskaņoja viņu uz atmiņām, uz notikumu analīzi. Un, saki, ko gribi, daudzi no tiem, kam aizokeāna valstī tagad tik liela ietekme, ir Sahtam ne mazumu pateicības parādā.

Tas bija viņš, kas palīdzēja Morgānam un Dilonam radīt «Dauesa plānu», kas Jāva amerikāņu baņķieriem nopelnīt daudzus simtus miljonus dolāru. Tas bija viņš, kas nodrošināja amerikāņu rūpniekiem lielu peļņu uz vācu armijas apbruņošanās rēķina. Un, beidzot, ne jau Sahts viens pats cīnījās par Hitlera kundzības nodibināšanu. Kad viņš ieradās Savienotajās Valstīs, viņam izdevās gluži viegli pārliecināt Ņujorkas biržu un Vašingtonas ierēdņus, ka tikai varas nodošana Hitleram nodrošinās «kārtību Eiropā» un «krusta karu pret PSRS». Sahts centās dabūt Vācijai jaunus amerikāņu aizdevumus. Viņš zināja, turklāt labi zināja, ka Ņujorkas komersantu aprindām nebūt nav vienalga, kas valda Vācijā. Vācijas rūpniecībā tika ieguldīti milzīgi amerikāņu kapitāli, un ne jau tikai dievam vien bija zināms, ka Fords un «General Motors» ar savu Vācijas filiāļu rupnīcu starpniecību palīdzējuši radīt hitleriskās armijas motorizētās daļas, bet Morgans — Gēringa aviāciju.

Un vai var aizmirst, ka Šahts 1942. un 1943. gadā vairākkārt ticies ar amerikāņu baņķieriem Bāzelē, piedāvādams viņiem mieru Rietumos. Amerikāņu naudasmaisi Šahta priekšlikumus toreiz uzņēma labvēlīgi, un viss attīstījās samērā apmierinoši, kamēr nacistiskie iekarotāji «neuzskrēja uz Staļingradas nelaimes sēkļa».

Būdams nenogurdināms savā kalpošanā ASV interesēm, Šahts arī pēc tam lika priekšā, lai Vācijas rūpniecība kļūtu par amerikāņu un vācu monopolu kopēju īpašumu, bet kā kompensācija par to vērmahtam tiktu radīta iespēja turpināt karu pret PSRS, pārtraucot kara darbību Rietumos, Amerikāņu draugi arī šo Šahta plānu atzina par labu. Allens Dalless izdarīja pat mēģinājumus nodot Šahta rokās Vācijas valsts vadības grožus. Taču Padomju Armijas triecienu rezultātā skatuve, uz kuras grasījās uzstāties Šahts, sākumā salīgojās, pēc tam ielūza un beidzot galīgi sagāzās.

To visu atceroties, Jalmars Šahts tomēr nevarēja saprast: vai tiešām amerikāņi ieinteresēti, lai viņš šeit,

Nirnbergā, sniegtu «vaļsirdīgus» paskaidrojumus? Un uz kāda pamata viņi ļaus cilvēkiem tiesnešu mantijās rakņāties vissvētākajos svētumos — banku un koncernu lietās! Vai tad tiešām amerikāņu prokurors Džeksons tikai tāpēc vien atsūtīts uz Nirnbergu, lai parādītu visā kailumā «/G Fcirbenindustrie» sakarus ar amerikāņu koncernu «Standart Oil» un vispār atklātu vienkāršajiem mirstīgajiem karu dzimšanas noslēpumu?

Tiesas prāvas gaitā Šahts rūpīgi sekoja amerikāņu presei un palaikam atrada tās izdevumos atbildes uz dažiem jautājumiem, kuri nedeva viņam mieru. Taču ne jau tas bija galvenais. Šahtam galvenais bija kaut kas cits: pēc preses ziņām viņš noskaidroja, ka beidzot iedarbināts mehānisms, kas spēj viņu izpestīt. Tomēr Šahts nolēma katram gadījumam publiski atgādināt amerikāņu tiesnešiem (kas to zina, vai viņi paši to nopratīs!) par kādu vekseli, ko viņš saņēmis pašā kara priekšvakarā:

—    ASV pilnvarotais lietvedis misters Kerks, atvadoties no manis pirms aiziešanas no sava posteņa Berlīnē, sacīja, ka pēc kara pret mani izturēsies kā pret cilvēku, kas sevi ne vismazākajā mērā nav diskreditējis.

Vēlāk, kādā 1946. gada maija vakarā, sarunā ar Džil- bertu Šahts savā kamerā teica:

—    Ievērojiet, ja mani neattaisnos, tad tas būs mūžīgs kauna traips Tribunālam un starptautiskajai justīcijai.

1946. gada 1. oktobrī Starptautiskais Tribunāls pasludināja spriedumu. Šahts, Pāpens un Friče attaisnoti. Priekšsēdētājs lords Lourenss uzdeva tiesas komandantam viņus nekavējoties atbrīvot.

Viss apsūdzēto sols pagriezās pa kreisi, kur šie trīs laimīgie sēdēja kopā. Pirms sprieduma nolasīšanas pārējiem apsūdzētajiem tika pasludināts pārtraukums. Fon Pāpens gavilēja un, kā viņš pats atzinās, bija pārsteigts:

—   Sirds dziļumos es cerēju, tomēr īstenībā to negaidīju.

Pēc tam Pāpens izdarīja pēdējo teatrālo žestu — izņēma no kabatas apelsīnu, ko bija pataupījis no bro- kastīin, un palūdza Džilbertu to nodot fon Neirātam. Friče savu apelsīnu nodeva Šīraham. Doktors Jalmars Horacijs Grilijs Sahts savu apelsīnu apēda pats.

Spriedums, kas attaisnoja šos trīs hitleriešus, izraisīja dziļu sašutumu visplašākajās sabiedrības aprindās. Vispārsteidzošākā bija Šahta attaisnošana. Tiesnesis no PSRS, justīcijas ģenerālmajors J. Ņikitčenko nepiekrita šai sprieduma daļai un paziņoja savas atsevišķās domas.

Kā notikumi risinājās tālāk, aprakstīts Hansa Fričes memuāros. Kad attaisnotie kara noziedznieki jau gatavojās atstāt cietumu, ieradās doktors Dikss un paziņoja, ka tiesas ēku ielenkusi vācu policija un viņi, neapšaubāmi, visi tiks apcietināti, tikko amerikāņi viņus atbrīvos.

«Mums ieteica palikt ēkā un nogaidīt notikumu tālāko attīstību. Pulkvedis Endrjuss lika mums priekšā pārnakšņot ēkā, bet pieprasīja parakstīt dokumentu, kas apliecina, ka mēs brīvprātīgi esam nolēmuši pagaidām palikt cietumā. Otrā dienā ap pusnakti divi amerikāņu smagie automobiļi iebrauca cietuma pagalmā. Šahts iekāpa vienā no tiem, es — otrā.»

Abi automobiļi nakts aizsegā izdrāzās cauri cietuma vārtiem un lielā ātrumā aizbrauca katrs uz savu pusi. Tomēr Šahtu drīz vien atrada un apcietināja. Tas pats vēlāk notika ari ar Pāpenu.

Kas tad īsti bija noticis? Kāpēc šos cilvēkus, kurus kā noziedzniekus vajāja pašu zemes policija, Starptautiskajā Tribunālā attaisnoja? Pat tiesneši, kas Tribunālā pārstāvēja ASV, Angliju un Franciju, bija taču spriedumā ierakstījuši: «Ir pilnīgi skaidrs, ka Šahts bijis centrālā figūra Vācijas pārapbruņošanās programmā, un viņa realizētie pasākumi, it īpaši nacistiskā režīma pirmajās dienās, nodrošināja nacistiskajai Vācijai iespēju īsā laikā lcļut par lielvalsti.»

Sahts pats varētu tam piebilst, ka aiz viņa muguras stāvējuši Rūras dižvīri. Viņi itin labi saprata, kādu milzīgu peļņu viņiem nodrošinātu vērmahta apbruņošana un kādas plašas iespējas izlaupīt svešas zemes viņiem pavērtu nacistu gatavotais lielais karš. Ko neizdevās panākt parastā konkurences cīņā Eiropas tirgos, nacisti apsolīja panākt ar durkļu palīdzību.

Šahts varētu pastāstīt, ar kādu enerģiju Rūras monopoli sākuši īstenot kara sagatavošanas programmu. Viņš varētu atcerēties, kā viņš pats vai viņa pārstāvji neiztrūkstoši piedalījās visās svarīgākajās vācu rūpnieku apspriedēs ar Hitleru un Gēringu, kā šie naudasmaisi 1936. gadā aplaudēja Hitlera vārdiem: «Vācijas ekonomikai četros gados jābūt sagatavotai karam.»

Šahtam nemaz nevajadzēja sevišķi piepūlēt savu atmiņu, lai atcerētos daudzās vienošanās starp vācu virspavēlniecību un lielākajiem monopoliem par to palīdzību izlūkošanas darbībā aiz Vācijas robežām; par speciālajiem orgāniem, ko nodibināja «IG Farbenindus- trie» un citi koncerni ekonomiskai spiegošanai zemēs, pret kurām tika gatavota agresija.

Šahts, kas līdz 1943. gadam bija Hitlera valdības loceklis, varētu pastāstīt, kādā veidā šī valdība pēc veselas sērijas agresijas aktu devīgi pateicās Rūras magnātiem. Viņš, protams, nav aizmirsis, cik ilgi un neatlaidīgi koncerns «/G Farbenindustrie» konkurējis Eiropas tirgos ar austriešu ķīmisko trestu «Pulveriab- rik» un cik vienkārši viss atrisināts pēc tam, kad vērmahts bija sagrābis Austriju (vācu ķīmijas haizivs vienkārši aprija austriešu trestu).

Bet Škodas rūpnīcas? Vai tās mazumu nepatikšanu sagādājušas Krupam, konkurēdamas ar to pasaules tirgos? Arī te jautājumu atrisināja vienkārši, tiklīdz nacistu zābaks parādījās Prāgas ielās.

Sahtam bija laba atmiņa. Viņš bez grūtībām būtu varējis atcerēties daudzus gadījumus, kad Rūras plēsonīgie vilki, sekodami pa pēdām hitleriskajam karaspēkam, sagrāba simtiem Eiropas zemju fabriku un rūpnīcu. Un kā Rūra aplaudēja, kad 1941. gada 22. jūnijā vērmahts plaši vēra vajā vārtus padomju teritoriju izlaupīšanai, kā priecājās laupītāji pie Reinas, iepazinušies ar direktīvu, ka «gala rezultātā pašreiz okupētie Austrumu apgabali tiks ekspluatēti no koloniālām pozīcijām un ar koloniālām metodēm».

Tas taču bija Sahts, kas to visu apsolīja Rūras magnātiem, aicinādams viņus 1932. gadā atdarīt makus Hitlera labā. Un tad pienāca bridis, kad Hitlers nolēma vekseļus apmaksāt. Drudžaini tika dibinātas jaunas monopolistiskas apvienības. Parādījās «Cortlinenlal Ol-

Aktiengesellschalt» — padomju naftas izsūknēšanai, «Berg-und-Hiittenwerke Ost» — padomju kalnrūpniecības un metalurģiskās rūpniecības uzņēmumu ekspluatēšanai un demontēšanai.

Simtiem ešelonu ar padomju izejvielām, gatavo produkciju un iekārtu virzījās no austrumiem uz rietumiem. Bet no rietumiem uz austrumiem — uz sagrābtajām padomju rūpnīcām devās «pārvaldnieki». Ķīmiskais koncerns «/G Farbenindustrie» pasteidzās nozīmēt savus «pārvaldniekus» ne tikai sintētiskā kaučuka ražošanas uzņēmumiem Jaroslavjā un Voroņežā, bet arī Erevānā un Sumgaitā, Kazaņā un pat Ceļabinskā, Novo- sibirskā un Aktjubinskā. Ne velti šī koncerna komerciālajā sarakstē mūsu zemes nosaukums tika lietots pagātnes formā: «bijusī Padomju Savienība».

Bet vergu darbi! Cik miljonu bezmaksas darba roku guva monopoli, pateicoties nacistiem! Vai tad Niin- bergā netika uzrādītas Rūras koncernu un Himlera «vienošanās» par rūpnīcu celtniecību Osvencimas un citu koncentrācijas nometņu teritorijās? Vai gan maz simtu tūkstošu cilvēku gājuši bojā šajās rūpnīcās, kur valdīja katorgas režīms? Sahts izlikās briesmīgi sašutis, kad apsūdzētāji uzrādīja dokumentu, kas liecināja, ka koncerns «/G Farbenindustrie» iedzīvojās ari uz tiešajām miljonu cilvēku slepkavībām nometnēs, piegādājot esesiešiem smacējošo indi «Ciklons B». Vēl lielāku sašutumu Sahts notēloja, kad padomju prokurors Ļevs Smirnovs uzrādīja vācu firmas «Topfs un dēli» saraksti, no kuras bija redzams, ka firma pakalpīgi bija piedāvājusi esesiešu priekšniecībai savas «sevišķi pilnveidotās» krematoriju iekārtas Osvencimas un Treblinkas koncentrācijas nometnēm.

Vakarējais Vācijas «ekonomikas diktators» itin labi saprata, ka bez viņa daudzus gadus piekoptās politikas nebūtu arī šo ļaundarību, ko Rūras dižvīri uzskatīja par gluži normālu šīs politikas rezultātu.

Un patiešam nevarēja saprast, kad īsti Starptautiskā Tribunāla Rietumu prokuroriem radās šaubas par Šahta vainu. Būtu taču nedabiski iedomāties, ka Sahts nav zinājis, ka visai viņa nacistiskā vērmahta apbruņošanas politikai bijis kāds cits mērķis, kas izslēgtu karu, agresīvu laupīšanas karu.

Un tomēr šo argumentu Rietumu tiesneši izvirzīja, lai savā spriedumā Šahtu attaisnotu. Atzinuši, ka Šahts bijis «centrālā figūra Vācijas pārapbruņošanās programmā», viņi spriedumu turpat papildināja ar klauzulu:

«Tomēr pārapbruņošanās kā tāda nav noziedzīgs akts saskaņā ar Statūtiem. Lai to atzītu par noziegumu pret mieru, kā tas paredzēts Statūtu 6. paragrāfā, vajadzētu pierādīt, ka Šahts šo pārapbruņošanos īstenojis kā nacistu agresīvā kara vešanas plāna sastāvdaļu.»

Citiem vārdiem, spriedums apgalvoja, ka Šahts, apbruņodams vērmahtu, nav zinājis, ka Hitlers grasās to izmantot karam. Viņš, izrādījās, «ņēmis dalību pārapbruņošanās programmas īstenošanā vienīgi tādēļ, ka gribējis radīt spēcīgu un neatkarīgu Vāciju».

Bet mēs tomēr redzējām, ka daudzie apsūdzības materiāli, kurus Starptautiskais Kara Tribunāls bija rūpīgi izstudējis, neradīja absolūti nekādu pamatu līdzīgiem slēdzieniem. Gluži otrādi, arī bez tiesas bija pilnīgi skaidrs, ka Hitlera agresīvie plāni nebija lielāks «noslēpums» kā nacisma bībele «A\ein Karnpf», kas izdota Vācijā seši miljoni eksemplāru lielā metienā.

Jau 1934. gada 19. septembrī Šahts sarunā ar amerikāņu sūtni Berlīnē Dodu atzina, ka «Hitlera partija ir stingri apņēmusies sākt karu, tauta arī ir sagatavojusies un to vēlas».

Bet 1936. gada 27. maijā Gērings ministru padomes sēdē Šahta klātbūtnē paziņoja:

— Visi pasākumi jāaplūko no tā viedokļa, kādā mērā tie nodrošina kara vešanu.

Vai tad ar to nepielika, lai saprastu, kādam nolūkam Hitleram bija vajadzīga bruņošanās!

Starp citu arī paši rietumvalstu tiesneši, jādomā, atradās stiprā to dokumentu iespaidā, kuri pierādīja Šahta vainu. Pretējā gadījumā būtu grūti saprast, kāpēc spriedumā parādījās šāds apgalvojums:

«Būdams lieliski informēts par Vācijas finansēm, Šahts atradās sevišķi izdevīgā stāvoklī, lai izprastu Hitlera realizētās trakās pārapbruņošanās īsto jēgu un apzinātos, ka nospraustās ekonomiskās politikas mērķis varēja būt tikai karš.»

Bet, ja jau tas viss ir tā, kāpēc tad viņu attaisnoja?

Cēlonis te nav vis doktora Diksa daiļrunība vai viņa aforismi, bet gan kaut kas cits — svarīgāks.

Kamēr noritēja lielā tiesas prāva Nirnbergā, sabiedroto izmeklēšanas orgāni gatavoja materiālus jaunām prāvām, to vidū prāvai pret vācu monopolu vadītājiem. Kjupam, Flikam, Šnicleram un citiem viņiem līdzīgiem inkriminēja, ka viņi palīdzējuši Hitleram nākt pie varas un apgādājuši viņu ar ieročiem, radījuši iespēju izraisīt agresīvus karus, kuru gaitā nežēlīgi izlaupījuši okupētās zemes un pastrādājuši kara noziegumus.

Šahtu jau izsauca uz pratināšanu šajā lietā. Viņš saprata un pat fiksēja vēlāk savos memuāros, ka Nirn- bergas tiesas prāvas organizētāji nodomājuši «ieslēgt visu vācu rūpniecību un finansu jomu apsūdzības slēdzienā par to, ka rūpnieki un finansisti apgādājuši Hitleru ar karamateriāliem». Taču viņam likās dīvaini, kāpēc amerikāņi nodarbojas ar tādu nenopietnu, pat vairāk — sev bīstamu lietu. Kārtējā sarunā ar Džilbertu Šahts skaļi smējās, bet pēc tam dažos vārdos pastāstīja, kas viņu tik ļoti uzjautrinājis:

—    Ja jūs, amerikāņi, gribat apsūdzēt rūpniekus, kas palīdzēja apbruņot Vāciju, tad jums jāceļ apsūdzība pašiem pret sevi. Šahts pasteidzās paskaidrot:

—    Piemēram, jūsu kompānijai «General Motors» piederēja Vācijā rūpnīca «Oppe/», bet rūpnīca «Oppel» neko citu, izņemot kara produkciju, neražoja.

Šahts varētu bez grūtībām minēt arī citus piemērus. Viņš varētu, piemēram, atgādināt, ka Morgāns visu kara laiku finansējis «Fokke-WulI» lidmašīnu ražošanu, ka amerikāņu koncerns «Standard Oil of New-Jersey» pēc karteļu vienošanās ar «IG Farbenindustrie» visu kara laiku apgādāja nacistisko Vāciju ar vērmahtam tik ļoti vajadzīgo aviācijas benzīnu un smērvielām. Šahts varētu viegli aprēķināt, kādu peļņu no šiem darījumiem guvuši ASV monopolisti.

Vai tad tiešām amerikāņu prokurori vēlas, lai viņš, Sahts, sāktu rakņāties savā atmiņā un pastāstītu, cik sirsnīgi sadarbojušies Ņujorkas un Diseldorfas biznesmeņi ne tikai pirms kara, bet arī pašā kara laikā?

Tomēr Sahts uztraucās velti. Amerikāņu presē arvien biežāk sāka parādīties raksti, kas vērsās pret vācu rūpnieku kriminālu vajāšanu. Noteiktas aprindas Rietumos sāka izrādīt acīm redzamu ieinteresētību arī par paša Šahta likteni. Tā pati amerikāņu prese it kā pēc komandas pēkšņi sāka rakstīt, ka Šahts esot balta vārna uz Nirnbergas apsūdzēto sola.

Šahtu attaisnoja, un savos memuāros viņš pats atbildēja uz jautājumu, kāpēc tas noticis:

«Ja prokurori Nirnbergas tiesas prāvā būtu panākuši manu notiesāšanu, tad pie kauna staba varētu viegli pienaglot daudzus citus vācu rūpniecības līderus.»

Tālāk attīstīdams savu domu, viņš memuāros turpina: «Prokurori jutās ļoti vīlušies, kad mani attaisnoja, jo tas stipri apgrūtināja viņu uzdevumu pierādīt vācu finansu un saimnieciskās pasaules kriminālo atbildību par karu.»

Un patiešām, sprieduma daļa, kura attiecās uz Šahtu, bija formulēta tādējādi, ka vispār radīja ieganstu vācu monopolu vadītāju atbrīvošanai no atbildības par hitlerisko agresiju. Starptautiska tiesas prāva pret viņiem nenotika. Un, protams, ne jau tāpēc, ka tāda prāva būtu «dārgi maksājusi», kā par to vēlāk rakstīja Džeksons. Amerikāņu prokurors bija daudz atklātāks sarunā ar amerikāņu advokātu nacionālās konfederācijas ģenerālsekretāru Martinu Poperu. Šajā sarunā Džeksons norādīja, ka sabiedrība «prasa pilnīgi atsegt sakarus starp šiem nacistiskajiem rūpniekiem un dažiem mūsu pašu karteļu saimniekiem». Lūk, kāpēc, izrādās, Vašingtona darīja visu, lai atbrīvotu Ruras magnātus no tiesas.

ASV valdošo aprindu viedoklis šajā jautājumā līdz galam noskaidrojās Birnsa konfidenciālajā vēstulē amerikāņu prokuroram Nirnbergā ģenerālim Teiloram. Birnss rakstīja:

«Savienotās Valstis nevar oficiāli uzstāties tās valsts lomā, kura nevēlas šādas tiesas prāvas rīkošanu .. . Bet, ja šīs prāvas plāni cietīs neveiksmi vai nu tāpēc, ka radīsies domstarpības starp pārējo triju valstu valdībām, vai arī tāpēc, ka viena vai vairākas no trim valdībām nepiekritīs noteikumiem un prasībām, kas nepieciešamas ASV interesēs, — tad tas ir jo labāk »

Pēdīgi tika nolemts starptautisku tiesas prāvu pret vācu monopoliem nerīkot, bet tai vietā rīkot vairākas atsevišķas prāvas, uzdodot tās iztiesāt tikai amerikāņu tiesnešiem. Un Vašingtona nekavējoties nosūtīja amerikāņu tribunālam direktīvu: «Par precedentu atzīt spriedumu, ar ko attaisnots Šahts.»

Šīs direktīvas rezultātā visi lielāko vācu monopolu vadītāji tika attaisnoti vissmagākajā apsūdzības punktā — par piedalīšanos agresīva kara sagatavošanā un vešanā. Bet par pārējiem kara noziegumiem viņus sodīja tik viegli, ka drīz vien viņi atkal nokļuva brīvībā un no jauna nodevās savam noziedzīgajam arodam. Tā šiem bīstamajiem noziedzniekiem, kas pastāvīgi apdraud mieru, izdevās izvairīties no taisnīgas atmaksas.

Kas attiecas uz pašu Šahtu, tad arī viņš pēc Nirnbergas prāvas vēl piedzīvoja nepatīkamas dienas. Kā jau minējām, viņu apcietināja vācu policija, tiesāja vācu tiesa, kas piesprieda viņam astoņus gadus cietuma «par piedalīšanos nacionālsociālistiskās varmācības valsts izveidošanā un darbību šajā valstī, kura atnesa postu miljoniem cilvēku Vācijā un visā pasaulē». Tomēr drīz vien spriedumu revidēja un mīkstinaja, bet pēc kāda laika Šahtu atzina par bezvainīgu un atbrīvoja. Politiskā klimata krasā pārmaiņa Rietumeiropā nāca par labu tādiem kā viņš.

Piecdesmitajos gados Šahts kļuva par vācu monopolu kaislīgu komivojažieri. Viņš apmeklēja Indiju, Indonēziju, Pakistānu, Irānu, Irāku un Ēģipti, izlauzdams uz šīm zemēm ceļus vācu eksportam un kapitālieguldījumiem. Pie viena viņš neaizmirsa arī pats sevi. Sava mūža astoņdesmita jos gados šis slīpētais finansists sāka vadīt lielu bankas firmu Diseldorfā «Šahts un Co», ko viņš bija nodibinājis pec atbrīvošanas 110 ieslodzījuma.

1959. gadā «finansu brīnumdaris» personīgi noslēdza lielu darījumu ar itāliešu finansistu Enriko Matē par Dženovas—Minhenes naftas vada celtniecību. Viņš, protams, vairs nepiederēja pie Rietumvācijas finansistu elites, tomēr šī elite joprojām uzskatīja viņu par savu uzticības personu, par savam garam tuvu cilvēku.

Tikai 1963. gada 1. aprīlī aģentūra «Frarice Presse» ziņoja no Diseldorfas: «Doktors Jalmars Šahts, bijušais saimniecības ministrs un bijušais valsts bankas prezidents, 86 gadu vecumā aizgājis pensijā. No bankas akcijām, kas viņam piederēja, un bankas pārvaldīšanas viņš atteicies par labu savam kompanjonam, bet pats apmeties uz dzīvi Bavārijā.»

Tā nobeidzās Jalmara Šahta karjera. Šis cilvēks, kas nemīlēja rampas gaismu, daudzus gadu desmitus faktiski bija viens no pasaules nolikumu un katastrofu režisoriem.

VII. PAR TIEM, KAS APKAUNOJA KARAVĪRA NOSAUKUMU

.

sarakstā — 131

Jau bija pienākusi 1946. gada vasara. Jau izskatīta Šahta liela. No pratināšanas atgriezušies un savas vietas uz apsūdzēto sola no jauna ieņēmuši Dēnics un Rēders, Šīrahs un Zaukelis, Zeiss-Inkvarls un Špērs, Neirāts un Pāpens, Jodls un Friče. Apsūdzētāji un aizstāvji teikuši savas runas.

Ikkatrā tiesas prāvā jebkurā valstī tiesneši šajā procesuālajā brīdī aizietu apspriesties un taisīt spriedumu. Bet Nirnbergā prāva turpinājās.

Kad uz apsūdzēto sola nebija palicis neviens cilvēks, kura lieta jau nebūtu izskatīta, aizstāvju solos vēl bija advokāti, kas tikai vēl gatavojās tiesas divkaujai. Viņu vidū bija doktors Laterzners. Viņam vajadzēja aizstāvēt vācu ģenerālštābu.

Noziedzīgās organizācijas, ko liesāja Starptautiskais Kara Tribunāls, lielākoties nodibinātas nacistiskās kustības laikā. Pirmām kārtām tā pali nacistu partija, tādas bija arī SA, SS, SD. gestapo. Tās visas bija izveidojušās un attīstījušās, pateicoties nacionālsociālismam. Un tikai viena no šīm noziedzīgajām organizācijām bija vecāka par hitlerismu un k|uva par tā varenu sabiedroto. Tas bija vācu ģenerālštābs. Ne jau Hitlers radījis ģenerālštābu, drīzāk gan ģenerālštābs radījis Hitleru. Vācijas politiķi nāca un gāja, karos tā guva uzvaras un ciela sakāves, režīmi mainījās, bet vācu ģenerālštābs palika. Tas palika, lai izpildītu baismīgo laupīšanas un agresīvās politikas organizētāja lomu. Tieši tāpēc antihitleriskās koalīcijas valdību galvu Jal- tas konference pasludināja par vienu no galvenajiem uzdevumiem: «Reiz par visām reizēm iznīcināt vācu ģenerālštābu, kas vairākkārt sekmējis vācu militārisma atdzimšanu.»

Nirnbergas tiesas prāva apsūdzētāji pareizi uzsvēra domu, ka cilvēcei vācu ģenerālštāba liktenis ir daudz svarīgāks nekā atsevišķu uniformētu personu liktenis. Keiteīis un Jodls, Rēders un Dēnics, Keselrings un Manšteins jau nogājuši no skatuves un nekad vairs nevedīs kaujā vācu leģionus. Cita lieta ir ģenerālštābs!

Apsūdzētāji prasīja, lai Starptautiskais Kara Tribunāls atzītu ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju un tādējādi radītu pamatu vērmahta augstāko vadītāju sodīšanai. Apsūdzētāju iesniegtajā sarakstā bija ieslēgts 131 feldmaršals un ģenerālis, — tas bija ģenerālštāba kodols (tiesas prāvas laikā dzīvi no tiem bija palikuši 107 cilvēki). Pēc tam kad šī organizācija tiktu atzīta par noziedzīgu, antihitleriskās koalīcijas zemju tiesas orgāni varētu stingri sodīt jebkuru no viņiem, piespriežot pat nāves sodu, tikai par piederību pie ģenerālštāba.

Bet arī tas vēl nav viss. Vācu ģenerālštāba atzīšana par noziedzīgu organizāciju nozīmētu, ka radīts ne tikai juridisks, bet arī morāli politisks šķērslis šīs organizācijas atdzimšanai nākotnē. Amerikāņu prokurors Telfords Teilors teica:

— Saindēto augļu nokratīšana no koka jūtamus rezultātus vēl nedod. Daudz grūtāk ir iznīdēt pašu koku ar visām saknēm, taču tieši tas gala rezultātā dos labumu.

Pareizi pateikts! Tomēr rietumvalstu tiesneši to neņēma vērā.

doktors laterzners meklē sabiedrotos

Kā tas varēja nolikt, ka jau 1946. gadā, kad pat visnegantākie pretpadomju laikraksti vēl nerunāja par «briesmām no Austrumiem», dažs labs rietumvalstu pārstāvis centās nepieļaut vācu ģenerālštāba atzīšanu par noziedzīgu organizāciju, bet pats ģenerālis Teilors drīz vien tika atvaļināts un padarīts par mežonīgu uzbrukumu objektu savā dzimtenē?

Advokāts doktors Laterzners — vakarējais nacists un hitleriskais virsnieks — nolēma pirmām kārtam iztēlot vācu ģenerālštāba aizstāvēšanu kā pasaules virsnieku korpusa internacionālu uzdevumu. Viņš rūpīgi lasīja amerikāņu laikrakstus un žurnālus, piemēram, «Army and Navy Journal», kas atklāti pauda amerikāņu ģenerāļu sašutumu, ka Nirnbergas Tribunāls uzdrošinājies pacelt roku «pret cienījamās karavīru profesijas» pārstāvjiem. Un tiesas prāvā Laterzners paziņoja:

—    Ja šodien tiesa atzīst Vācijas militāros vadītājus par noziedzīgu organizāciju, tad šī apsūdzība attiecināma ne tikai uz viņiem vien, kā to mēģina šeit iztēlot. Patiesībā tā vērsta pret jebkuru armiju vai, mazākais, pret visiem virsniekiem vispār.

Laterzners cenšas iztēlot apsūdzību pret ģenerālštābu kā Nirnbergas prokuroru mēģinājumu organizēt savu pretinieku parastu noslepkavošanu:

—    Lai minētu izskatāmajam jautājumam līdzīgu piemēru, jāiedziļinās nolikumos pirms diviem tūkstošiem gadu. Romieši nožņaudza cietumā savu ienaidnieku Je- gurtu un tik ilgi vajāja savā atriebībā Hanibalu, kamēr nozāļoja viņu ar indes kausu viņa drauga majā …

Advokāts visādi centās radīt Ķīnas mūri starp Gēringa un Ribentropa lietu un vācu ģenerālštāba lielu. Spriežot pēc daudzām pazīmēm, no kurām Cerčila runa Fullonā bija tikai viena, Laterzners jau varēja noģist, ka, aizstāvot ģenerālštābu, viņš varēs balstīties uz zināmu aprindu palīdzību Rietumos.

Vēl pirms tiesa sāka izskatīt ģenerālštāba noziedzīgās darbības pierādījumus, Laterzners ar neslēptu prieku vēroja, kā noritēja Hitlera pēcteča Dēnica lietas iztiesāšana. Lieladmirāli apsūdzēja, ka pēc viņa pavēlēm pirātiski nogremdēti simtiem tirdzniecības kuģu, bet cilvēki, kas mēģinājuši glābties, apšauti ar ložmetējiem. Hitleriskais lieladmirālis, neapgāžamu pierādījumu piespiests pie sienas, acīm redzami grima dibenā. Bet tieši tajā brīdī viņam pasvieda iepriekš sagatavotu glābšanas riņķi.

Kad Nirnbergā tikko bija sākusies liesas prāva pret galvenajiem kara noziedzniekiem, Lielbritānijas miglā tītajiem krastiem tuvojās kuģis. Uz tā klāja atradās jauns, iznesīgs cilvēks virsnieka formas tērpā. Tas bija Krancbīlers, agrāk tiesnesis hitleriskajā flotē, vēlāk, tiesas prāvas laikā, — Iieladmirāļa advokāts. Atšķirībā no saviem kolēģiem, kas valkāja advokātu mantijas, Krancbīlers visā prāvas laikā valkāja vācu kara flotes virsnieka formas tērpu. Viņš pat atteicās no honorāra, kas pienācās visiem advokātiem, lepni atsaukdamies uz to, ka saņemot atalgojumu vācu flotē, kuras vienības tolaik angļu okupācijas zonā tika saglabātas.

Ieradies Londonā, Krancbīlers devās tieši uz Britāni- jas admiralitātes ēku. Šīs tik grūti pieejamās iestādes ilggadīgajā vēsturē droši vien nav bijis gadījuma, kad ārzemniekam, turklāt vakarējam ienaidniekam, ļautu netraucēti rakņāties kara arhīvos. Un vēl kādā nolūkā? Lai sameklētu dokumentus, kas, kaut vai riskējot kompromitēt britu floti, glābtu prestižu Vācijas pirātu flotei, kuras devīze bijusi «Dievs, sodi Angliju!»!

Advokāts atgriezās no Londonas kā uzvarētājs. Viņš Tribunālā lika galdā Anglijā iegūtos «pierādījumus». No slepenajiem Britānijas admiralitātes dokumentiem, ko viņš iesniedza tiesai, vajadzēja secināt, ka arī angļu flote kara laikā nepavisam nav bijusi nevainojama starptautisko tiesību normu ievērošanā.

Bet arī tas vēl nebija viss. Tiesas prāvas laikā varēja bez grūtībām nomanīt, ka tiesas zālē klātesošie amerikāņu flotes virsnieki pārtraukumos ne vienreiz vien aprunājās ar Krancbīleru. Bet Dēnics no savas vietas uz apsūdzēto sola vērīgi sekoja sarunu biedriem. Noslēpums drīz vien atklājās. Tiesas prāvā klātesošā amerikāņu admirāļa adjutants ar Krancbīlera starpniecību viņa klientam paziņoja: ASV flotes virsnieki ir gatavi apliecināt, ka Dēnica komandētā vācu kara jūras flote parādījusi sevi no vislabākās puses un, ja kaujas operāciju laikā ari bijušas dažādas novirzes no starptautisko tiesību prasībām, tad vācu flote tās nav pieļāvusi vairāk kā amerikāņu flote. Krancbileram ieteica lūgt Dēnica vārdā amerikāņu Klusā okeāna flotes pavēlniekam admirālim Nīmicam atsauksmi šajā jautājumā. Advokāts, protams, tūdaļ uzklausīja šo laipno padomu, un amerikāņu admirālis nekavējoties atsaucās. Viņš nosūtīja Nirnbergas Tribunālam paskaidrojumu, kas bija visai izdevīgs Dēnicam. Tajā Nīmics apgalvoja, ka amerikāņu zemūdenes Klusajā okeānā rīkojušās uz mata tāpat kā vācu zemūdenes Atlantikā un ka šajā sakarībā 1941. gada 7. decembrī tikusi izdota speciāla pavēle «Par neierobežotu zemūdens karu pret Japānu».

— Tas ir lielisks dokuments! — jūsmīgi iesaucās Dē- nics, izlasījis Nīmica paskaidrojumu.

Nez vai vēl īpaši jāpaskaidro, ka Dēnica lieta izraisīja militāristos cerības un spārnoja doktoru Laterzneru.

ko Nirnbergā būtu teicis

HITLERA ADVOKĀTS

Pienāca diena, kad Starptautiskais Kara Tribunāls sāka izskatīt apsūdzību pret vācu ģenerālštābu. Tiesas zālē manāmi pieauga amerikāņu militārpersonu skaits. Ģenerālu sabiedrībā viesu galerijā sēdēja ASV kara ministrs Patersons. Reakcionārā ASV prese spēra vai zemes gaisā. Amerikāņu militārā kliķe uzbruka Nirnbergas prāvas prokuroriem, ka viņi «nemaz neciena karavīra profesiju, kā ari tos, kam jāgatavojas karam».

Atsaukdamies uz apsūdzības slēdzienu, kas prasīja atzīt vācu ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju, amerikāņu žurnāls «Journal of Criminal La\v and Criminologie» tajās dienās rakstīja:

«Pamatojoties uz šādu tiesību teoriju, reiz varētu ieslodzīt vai notiesāt uz nāvi VesLpointa[9], kā arī citu kara koledžu audzēkņus .. . un, protams, arī ģenerālštāba un mobilizācijas plānu nodaļas amatpersonas, ja ASV kādreiz, lai nedod dievs, zaudētu karu …»

Situācija bija doktoram Laterzneram ļoti labvēlīga. Viņš uzaicināja tiesā kā «lieciniekus» daudzus hitleriešu ģenerāļus, tieši tos, kas skaitījās ģenerālštāba sarakstā un kurus vajadzētu tiesāt un stingri sodīt, ja ģenerālštābu alzītu par noziedzīgu organizāciju. Tiesas priekšā stājās Braubičs, Manšteins, Keselrings, Rundštets un citi.

Pēc tam advokāts teica runu, kurai aplaudēja visa imperiālistiskā militāristu kliķe. Laterzners bija nolēmis tiesu pārliecināt, ka vācu ģenerālštābam nekad nav bijis nekā kopīga ar Hitlera agresīvo politiku.

—   Tas, kurš kļūst par karavīru, — citēja Laterzners Karleilu, — ar sirdi un dvēseli pieder savam komandierim. Viņam nav jāspriež, vai lieta, par ko viņš iet kaujā, ir taisnīga vai netaisnīga. Viņš pats neizvēlas sev ienaidniekus: tos viņam nosaka citi. Viņa pienākums ir paklausīt, nevis jautāt.

Pēc aizstāvja domām, šie vārdi vislabāk raksturoja vācu ģenerāļu stāvokli. Viņi bija tikai padotie, un viņu lielā nelaime bijusi tā, ka viņu vadītājs — Hitlers — bijis tāds neveiksminieks. Viņš visu darīja pats, — viņš arī ir vainīgs visos noziegumos. Tie bija Hitlers un viņa kamarilja, kas sastādīja agresīvos plānus, bet ģenerāļiem atlika tos izpildīt.

—    Hitlera tēlu patiešām var salīdzināt ar Luciferu, — patētiski iesaucās advokāts. — Lucifers, milzīgā ātrumā traukdamies augšup, atstāj aiz sevis spīdošu trasi, sasniedz maksimālo augstumu un pēc tam gāžas bezdibenī: tieši tas pats notika arī ar Hitleru. Vai tad kāds ir dzirdējis, ka Luciferam viņa neprātīgajos lidojumos bijuši vajadzīgi palīgi, padomnieki, kāds, kas viņu mudinātu? Vai tad nav gluži otrādi, — ar savu brāzmainību viņš aizrauj sev līdzi visus pārējos uz augstajām tālēm, lai pēc tam kopā ar tiem gāztos bezdibenī? Vai tad var iedomāties, ka tāds cilvēks, gatavodams plānu, atklātu to citiem, pulcinātu ap sevi sazvērniekus, meklēdams palīdzību un padomu savam lidojumam?

Tas, ko Laterzners teica pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, tagad ir Rietumvācijas propagandas oficiālā taktika.

Bet tagad uz mirkli iedomāsimies šādu situāciju: līdz ar citiem galvenajiem vācu kara noziedzniekiem uz apsūdzēto sola Nirnbergā nosēdināts ari Hitlers, kam, tāpat kā viņiem, ir savs advokāts. Protams, šī advokāta stāvoklis būtu vēl mazāk apskaužams. Nekad tiesas prāvu vēsturē nav celta gaismā tik noziedzīga cilvēka darbība, kāds bija Hitlers gan pēc pastrādāto noziegumu apjoma, gan pēc šo noziegumu necilvecīga rakstura. Šādu finālu fīrers paredzēja un tāpēc tik gļēvi izvairījās no atbildības tautu tiesas priekšā. Tas viss būtu pareizi. Tomēr nav grūti iedomāties, kā sātana advokāts sāktu savu aizstāvēšanas runu. Viņš droši vien mēģinātu noliegt, ka Hitlers viens pats ir vainīgs visos noziegumos. Kaut arī šis advokāts nekādi nevarētu savam klientam palīdzēt pēc būtības, viņa rīcībā tomēr būtu milzīgs daudzums pierādījumu, kas liecinātu, ka nevis Hitlers atradis ģenerālus, bet gan ģenerāļi atraduši viņu un ka šis jefreitors, kā tas pec reglamenta pienākas, militāros jautājumos ne soli bez ģenerāliem nespēra.

Advokāts atļautos atgādināt, ka jau 1923. gada septembrī, nacistu partijas tapšanas periodā, kaujas vienību parādē līdzās Hitleram soļojis Lūdendorfs. Atcerieties arī tā paša gada novembri. Minhenē notika pučs. Un atkal vairāku iukstošu nacistu priekšgalā plecu pie pleca soļoja Hitlers un Lūdendorfs.

1932. gada decembris — 1933. gada janvāris. Vācijā risinās spraiga politiska cīņa. Izšķīrās jautājums — tikt vai netikt nacistiem pie varas. Un atkal vācu ģenerāļi izšķiroši ietekmēja notikumu gaitu. Firstenbergā, militārās apmācības laukumā, Hitlers tikās ar reihs- vēra pavēlnieku ģenerāli fon Sleiheru, kurš izrādījās saprātīgs sabiedrotais. Šleihers apsolīja likt lietā visu savu ietekmi, lai «tautas tribūnu» ieceltu par reihs- kancleru. Hitlers bija tik ļoti apmierināts par šo sarunu, ka griezās pie ģenerāļa ar vārdiem:

—   Šajā krustojumā jāpiestiprina uzraksts: «Šeit notika Ādolfa Hitlera vēsturiskā saruna ar ģenerāli fon Sleiheru».

Pēc šīs sarunas Hitlers cerību pilns devās uz Berlīni. Viņš ticēja, ka kļūs par kancleru.

—   Mēs meklējam kancleru, — teica fon Sleihers Pā- penam kritiskajās dienās fašistiskā apvērsuma priekšvakarā.

«Mēs» — tā ir vācu militāristu kliķe, ko toreiz vadīja Šleihers. Viņš tajās dienās tā arī pateica, ka jāizveido valdība «uz reihsvēra un nacionālsociālistiskās partijas kopējās bāzes».

ĢENERĀLŠTĀBS MEKLĒ GLĀBIŅU… TAUTU SAVIENĪBĀ

Vācu ģenerālštāba lietā Nirnbergā nopratināja daudzus feldmaršalus un ģenerālus.

Par Brauhiču es biju dzirdējis jau pirms kara. Bet Nirnbergā viņu redzēju tiesas zālē kā liecinieku vācu ģenerālštāba lietā.

Bijušais sauszemes karaspēka virspavēlnieks nepārspēja citus vācu feldmaršalus viņu centienos iztēlot sevi gandrīz vai par pacifistiem. Brauhičs lūdza tiesu viņam noticēt, ka vācu ģenerālštābs vienmēr bijis noskaņots miermīlīgi, ka Vācijas bruņoto spēku pamatprincips bijis «ja vēlies mieru, — gatavojies karam», ka «vācu karavīrs neatkarīgi no viņa dienesta pakāpes audzināts dzimtenes aizsardzības garā un nekad nav domājis par aneksionistiskiem kariem vai vācu kundzības nodibināšanu pār citām lautām». Brauhičs centās tiesnešus pārliecināt, ka vācu ģenerāli nav iejaukusies politikā, nav interesējušies par to un dzīvojuši nošķirti kā ziloņkaula tornī. Ģenerāļiem bijušas tikai vienas bažas, lai tikai Hitleram neizdotos viņus iesaistīt karā. Brauhičs šo primitīvo Vācijas ģenerālštāba aizstāvēšanas taktiku ievadīja. To turpināja jauni aizstāvības liecinieki.

Pie liecinieka pults apsardzes pavadībā pienāca feldmaršals Manšteins. Šis liecinieks vispār uzskatīja, ka viņš te ataicināts nolasīt lekciju jauniņiem jefreito- riem, nevis sniegt liecības Starptautiskajam Kara Tribunālam, kura tiesneši labi iegaumējuši gan pirmā, gan it īpaši otrā pasaules kara vēsturi. Ko tik Manšteins tiesā nesamelsa! Izrādījās, ka vācu ģenerāli vienmēr dzīvojuši vienās bailēs no «kaimiņzemju uzbrukuma».

—    Galu galā mēs vienmēr bijām spiesti ievērot šādu varbūtību, — teica Manšteins, — jo musu kaimiņi tīkoja pēc vācu teritorijām.

Un tad viņš galīgi samelojās, cenzdamies Tribunālam iegalvot, ka Vācija vienmēr cerējusi uz Tautu Savienības palīdzību, ja impērijai kāds uzbruktu.

—   Tādējādi mēs praktiski paļāvāmies uz Tautu Savienību, — sūrojās Manšteins.

Nez vai ir vajadzība komentēt un atspēkot šos murgojumus, šos bezkaunīgos un primitīvos melus. Tik nemākulīgi meloja tikai nedaudzi.

Man tomēr jāteic, ka valdošais motīvs vācu ģenerālu liecībās bija apgalvojums, it kā visi kari laika posmā starp 1939. gadu un 1945. gadu bijuši aizsardzības kari, preventīvi kari, ka tie Vācijai tikuši uzspiesti.

Vācijai inkriminē uzbrukumu Polijai? Bet, piedodiet, poli taču paši uzbrukuši vācu pilsētai Gleivicai un sagrābuši vietējo raidstaciju. Tie bijuši poli, kas uzsāka karu, un Vācijai nekas cits nav atlicis kā pašaizsargā- šanās nolūkā pāriet uzbrukumā. Un vispār ģenerāļiem neklājoties spriest, vai karš ir agresīvs vai neagresīvs. Šādā situācijā viņiem drīzāk būtu jāiegaumē Napoleona vārdi: «Ievērojiet, kungi, karā paklausība tiek vērtēta augstāk nekā drosme.»

Uzbrukums Norvēģijai? Bet vai tad nav skaidrs, ka vācu flotes operāciju mērķis Ziemeļeiropā bijis novērst Anglijas iebrukumu Norvēģijā?

Beļģijas un Holandes okupēšana? Bet ir taču labi zināms, ka Anglijas un Francijas ģenerālštābos jau sen bija nobriedis plāns izmantot Beļģijas un Holandes teritorijas kā placdarmu uzbrukumam pret Vāciju. Ja vācu karaspēks nebūtu šajās zemēs iebrucis, tad tās būtu sagrābis ienaidnieks.

Liecinieki feldmaršalu un ģenerāļu mundieros meloja bezkaunīgi un ciniski. Taču meliem kājas īsas.

Apsūdzētājs uzrāda 1939. gada 23. maijā pie Hitlera notikušās apspriedes oficiālu protokolu. Apspriedē Hitlers paziņoja skaidri un gaiši:

— Mums atliek tikai viens atrisinājums — uzbrukums Polijai, tikko tam gadīsies pirmā labvēlīgā izdevība!

Varbūt šai apspriedē neviens ģenerālštāba pārstāvis nepiedalījās? Nekā nebija — protokolam pievienots apspriedes dalībnieku saraksts, kurā minēti ari Brau- hiča, Milha, Bodenšaca un citu augstu stāvošo ģenerālštāba amatpersonu uzvārdi, tātad tieši to cilvēku uzvārdi, kurus prokurori ieslēguši «131» skaitā.

Tātad Hitlers prasīja «uzbrukt Polijai». Bet kā rīkojās «ģenerālis miera apustulis» Brauhičs? Gluži vienkārši. 1939. gada jūnija vidū viņš adresēja armiju un armiju grupu pavēlniekiem direktīvu, kurā uzlika tiem par pienākumu pārdomāt, kādā veidā vislabāk īstenot «spēcīgus negaidītus triecienus». Brauhičs uzsvēra: «Operācijas jāsagatavo tā, lai pretinieku pārsteigtu.»

Feldmaršalam bija labi zināms, ka «pretinieka pārsteigšana» jau vairs nav nekāda aizsardzības operācija. Tas jau bija gluži pretējs tam, ko viņš mēģināja iestāstīt Starptautiskā Kara Tribunāla tiesnešiem. Bet toreiz viņam Nirnbergā pat sapņos vēl nerādījās.

Un ko darīja tie ģenerāli, kuriem bija adresēta Brau- hiča direktīva? Arī viņi, protams, deva savu ieguldījumu, nepavisam nepārprazdami, kāds karš tika gatavots. Tā, piemēram, trešās armiju grupas pavēlnieks ģenerālis Blaskovics (arī viņš, pēc prokuroru domām, pārstāvēja vācu ģenerālštābu) 1939. gada 14. jūnijā izdeva pavēli, kurā, starp citu, bija šādas rindiņas:

«Armijas virspavēlnieks ir pavēlējis izstrādāt plānu kaujas operācijām pret Poliju, pie tam liekot vērā politiskās vadības prasības — sākt karu ar pēkšņu triecienu un strauji gūt panākumus.»

TRIECIENU DOD PAULUSS

«Preventīvais» motīvs īpaši spēcīgi skanēja aizstāvības liecinieku liecībās, kad runa ievirzījās par uzbrukumu Padomju Savienībai. Te nu patiešām gluži viss bija skaidrs. Padomju pavēlniecība koncentrējusi milzīgas karaspēka masas uz demarkācijas līnijas un gatavojusies kuru katru brīdi dot pavēli uzbrukt Vācijai. Un atkal vācu karaspēks tikai aizsteidzies priekšā pretinieka uzbrukumam.

Taču arī šoreiz vēstures viltotāji cieta nežēlīgu sakāvi. Vienu no visspēcīgākajiem triecieniem viņu melīgajai versijai deva feldmaršals Pauluss.

Lasītājs jau zina, kādos apstākļos viņš ieradās tiesas zālē, un atceras, kā uz to reaģēja aizstāvji. 1940.— 1941. gadā Pauluss kā nekā pats bija vācu ģenerālštāba priekšnieka vietnieks, un Jodla advokāts tūlīt mēģināja viņu noskaņot uz «preventīvā kara» vilni.

Sekoja jautājums:

— Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada februārī mūsu kara ešelonus sāka sūtīt uz austrumiem.

Pasakiet, — kāds toreiz bija krievu karaspēka skaitliskais sastāvs gar krievu-vācu demarkācijas līniju un rumāņu-krievu robežu? Vai Halders neziņoja fīreram par krievu karaspēka draudīgo lielumu?

Tomēr uz šo un daudziem citiem tamlīdzīgiem jautājumiem aizstāvji vēlamās atbildes nevarēja saņemt. Vēsturiskā patiesība bija apsudzētāju pusē.

Uz PSRS galvenā prokurora R. Rudenko uzdoto jautājumu: «Kas lieciniekam zināms par hitleriskās valdības un vācu virspavēlniecības gatavošanos militāram uzbrukumam pret Padomju Savienību?» — Pauluss atbildēja:

—    Tūkstoš deviņi simti četrdesmitā gada trešajā septembrī es sāku strādāt sauszemes karaspēka galvenajā štābā par oberkvartīrmeistaru … Manas iecelšanas laikā es atradu … vēl nepabeigtu operatīvo plānu par uzbrukumu Padomju Savienībai. .. Sauszemes karaspēka štāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Halders uzdeva man tālāk izstrādāt šo plānu, kas bija sākts pēc vērmahta virspavēlniecības direktīvām … Plāns … bija gatavs novembra sākumā. So darbu noslēdza ar divām kara spēlēm, kuras es vadīju sauszemes karaspēka galvenā štāba uzdevumā. Tajās piedalījās ģenerālštāba vecākie virsnieki.

Kas tad bija šie vecākie virsnieki? Izrādās, starp tiem bijis arī pulkvedis Hoizingers, tas pats Hoizingers, kam tagad ir tik svarīga loma Rietumvācijas bundesvēra izveidošanā un kas aicina to uz operācijām «Krievijas plašumos». Bet tajos, tagad jau tālajos gados, viņš, kā liecināja Pauluss, «uzņēmās tālāk izstrādāt «Barbarosas plānu»».

Paulusam jautāja: vai hitleriskajai militārajai pavēlniecībai bijušas kaut kādas ziņas, ka Padomju Savienība gatavo uzbrukumu Vācijai? Viņš bez kavēšanās atbildēja:

—    Ievērības cienīgs ir tas, ka toreiz mums nekas nebija zināms par kādu gatavošanos no Krievijas puses.

Zināms nebija nekas, tomēr jau 1940. gada rudenī tika plānots uzbrukums Padomju Savienībai. Plānots gan, bet netika realizēts. Ģenerālštābs nolēma uzbrukumu atlikt uz 1941. gada maiju. Tomēr arī maijā komanda uzbrukt netika dota. Kāpēc? Ja ticētu vācu ģenerālštāba aizstāvības lieciniekiem, tad krieviem kuru katru brīdi vajadzēja uzbrukt. Izrādās, ka šajā laikā ģenerālštābam vajadzēja garām ejot realizēt operāciju, lai nodibinātu «jauno kārtību» Dienvidslāvijā.

Uz Tribunāla galda parādījās vēl viens «pilnīgi slepens» dokuments Nr. 444228/41, ko parakstījis Keitelis. Tajā ir šādi norādījumi:

«1. Sakarā ar veicamo operāciju Balkānos «Barba- rosas» operācija tiek atlikta vismaz uz četrām nedēļām.

2. Neraugoties uz termiņa pārcelšanu, sagatavošanās darbi arī turpmāk visiem iespējamiem līdzekļiem jāmaskē, radot karaspēka personālsastāvā iespaidu, ka tiek veikti pasākumi aizmugures segšanai no Krievijas puses …»

Pauluss komentē šo dokumentu un lai pašā reizē stāsta, ka «bija organizēts ļoti sarežģīts maldināšanas manevrs», ko realizēja no Norvēģijas un no Francijas piekrastes. Tika radīts «iespaids, ka noliek plānveida operācijas pret Angliju», lai tādējādi «novērstu Krievijas uzmanību».

Paulusa liecības satrieca pīšļos versiju par preventīvo karu pret PSRS. Grūti aizmirst apjukumu, kas pēc tam pārņēma aizstāvjus. Parasti viņi steidzās sākt krustenisko pratināšanu, ja tā solīja kaut mazākos panākumus. Bet toreiz gan advokātus, gan apsūdzēto solu pārņēma it kā prostrācija.

Tomēr kārtība paliek kārtība. Pēc tam kad no tribīnes bija aizgājis padomju prokurors, priekšsēdētājs aicināja aizstāvjus sākt krustenisko pratināšanu. Doktors Laterzners gausi piecēlās no savas vietas. Viņa sejā nebija manāms nekāds entuziasms. Griezdamies pie Lourensa, viņš teica:

— Priekšsēdētāja kungs, lūdzu alļaut man kā ģenerālštāba aizstāvim uzdot jautājumus lieciniekam rītdien, rīta sēdes laikā. Liecinieks ieradies, vismaz mums, aizstāvjiem, pilnīgi negaidot. . .

Taču ari pārtraukums aizstāvjiem nekā nedeva. Doktors Lalerzners nespēja atspēkot feldmaršala Paulusa liecības. Tās skanēja kā gongs, kas ringā pavēsti neapšaubāmu nokautu.

vel par to, ka meloja «vecie karavīri»

Ne jau tikai agresiju rīkošanā vien apsūdzēja vācu ģenerālštābu. Hitleriskās Vācijas ģenerālštābs īstenībā bija centrs, kas organizēja visas drausmīgās kara noziegumu programmas realizēšanu.

Bet Nirnbergā nopratinātie Hitlera feldmaršali kategoriski protestēja pret šo «nedzirdēto un apvainojošo apsūdzību».

Pie pults pienāca feldmaršals Rundštets. Es vēl līdz šim brīdim atceros šī uzpūtīgā prūša, vācu ģeneralitā- tes visvecākā sumbra, sejas izteiksmi. Atmiņā saglabājusies arī viņa poza, kad viņš, pacēlis kaulaino roku un izstiepis divus pirkstus, deva zvērestu «runāt patiesību, tikai patiesību, neko citu kā patiesību».

Advokāts Laterzners uzdod Rundštetam jautājumu:

—    Jums ir zināms, feldmaršala kungs, ka apsūdzība ierosinājusi atzīt Vācijas augstāko militāro vadību par noziedzīgu organizāciju. Vai jūs, būdams visvecākais Vācijas armijas virsnieks, varat izklāstīt Vācijas militārās vadības uzskatus par kara likumiem un paražām, par starptautiskajām tiesībām?

Un «visvecākais Vācijas armijas virsnieks», kas devis zvērestu runāt «tikai patiesību», Tribunālam paziņo:

—    Karošanas principi un starptautiskās tiesības tādā veidā, kā tās izklāstītas Zenēvas konvencijā un Hāgas nolikumos par sauszemes karu, mums, vecajiem karavīriem, bija obligātas. No karaspēka vienmēr tika prasīts jo stingri ievērot šos nolikumus, un par to pārkāpšanu bargi sodīja.

Un «visvecākais» turpināja melst niekus. Viņš sāka Tribunālam pierādīt, ka vācu ģenerālštābs esot centies «darīt visu iespējamo, lai atvieglotu pretinieka zemes iedzīvotāju likteni», ģenerālštābs esot uzskatījis, «ka jākaro bruņnieciski». Savu runu Rundštets beidza jau pavisam «augstā stilā»:

—    Kā vācu armijas vecākais karavīrs es paziņoju: mēs, apsūdzētie militārie vadītāji, mācījāmies no senajām karavīru bruņnieciskajām tradīcijām, mēs darbojāmies saskaņā ar šīm tradīcijām un tāpat mēģinājām audzināt arī jaunākos virsniekus.

Doktors Laterzners un visi pārējie advokāti bija ļoti apmierināti ar Rundšleta liecībām. Bet savu kārtu vēl gaidīja feldmaršals Manšteins. Tas arī teiks kaut ko tādu, kam tiesneši būs spiesti ticēt.

Un pie liecinieku pults pieveda Manšteinu. Viņš izturējās ļoti mierīgi, es teiktu, — pat mazliet pašpārliecināti. Manšteins saprata, ka no tā, cik sekmīgas būs viņa liecības, atkarīgs ne tikai viņa paša liktenis vien, jo viņš taču uzstājās kā vācu ģenerālštāba aizstāvēšanas «liecinieks».

—    Četrdesmit gadus esmu bijis karavīrs, — ar zināmu svinīgumu paziņoja šis «liecinieks». — Esmu cēlies no karavīru ģimenes un atbilstoši esmu audzināts.

Tālāk Manšteins ņēmās uzburt idilisku ainu, iztēlojot vācu ģenerālštābu par miera piekritēju, gari un plaši stāstīja par riebumu, ko viņš un viņa draugi ģenerālštābā esot izjutuši pret karu:

—    Savu ideālu . . . mēs saskatījām nevis karošanā, bet gan mūsu jaunatnes audzināšanā par godīgiem cilvēkiem un cienījamiem karavīriem. Apgalvojums, it kā mēs, vecie karavīri, esot veduši šajā karā mūsu jaunatni uz noziedzībām, pārsniedz visu, ko vien var iztēloties ļauns cilvēks ar samaitātu fantāziju.

Vecie vācu feldmaršali neapstrīd, ka Hitleram vistuvākajās aprindās diemžēl bijuši vairāki nacistiski pārliecināti ģenerāļi, kam nu par visu būtu jāatbild. Taču šo izdzimteņu noziegumi nevarot aptraipīt vācu ģenerālštābu vispār. Tas bija nepārprotams mājiens uz Keiteli un Jodlu. Taču Jodlam pašam bija citāds viedoklis, un sarunā ar savu advokātu, aiz niknuma pietvīcis gluži sarkans, viņš teica:

—    šiem ģenerāļiem, kas mūs denuncē, lai tikai glābtu savu ādu, taču jāzina, ka viņi ir tādi paši noziedznieki kā mēs un tāpat pelnījuši karātavas. Lai nedomā, ka viņiem izdosies atpirkties, denuncējot mūs un aizbildinoties, ka viņi bijuši tikai izpildītāji.

Iepriekš jau minēju gestapovieša Olendorfa liecības, kurš apliecināja, ka cilvēku masveida iznīcināšanu okupētajās teritorijās esesieši izdarījuši, cieši sadarbojoties ar vērmahta pavēlniecību. Arī armijas ģenerālis Reti- gers liecināja to pašu:

—   SD vienību īpašie uzdevumi bija labi zināmi augstākajiem militārajiem varas orgāniem un tos realizēja ar viņu ziņu.

Vienlaikus apsūdzētājs nolasīja policijas ģenerāļa Ernsta Rodes liecību:

—    SD grupas, kas darbojās kopā ar atsevišķām armijas grupām, bija tām pilnīgi padotas tiklab taktiski, kā arī citādā ziņā. Virspavēlnieki sīki zināja visu par šo grupu uzdevumiem un operatīvajām darbības metodēm. Viņi attaisnoja šos uzdevumus un operatīvās metodes, jo nekad pret tām neizteica nekādus iebildumus . . . Bieži šīs metodes tika pieminētas manā klātbūtnē vērmahta un sauszemes karaspēka virspavēlniecību apspriedēs . . . Esmu stingri pārliecināts, ka ar visu feldmaršalu kopēju un enerģisku protestu tiktu panākta šo uzdevumu un metožu grozīšana. Ja viņi apgalvotu, ka tādā gadījumā viņi liktu aizstāti ar nežēlīgākiem virspavēlniekiem, tad tā, manuprāt, būtu muļķīga un gļēva izlocīšanās.

Versiju, ka vācu pavēlniecībai, vācu ģenerālštābam, ne tikai neesot bijis nekā kopīga ar hitleriešu zvērībām, bet viņi par tām nav pat zinājuši, pēc likteņa ironijas bieži vien nācās atmaskot tieši tādiem esesiešiem un hitleriskā ģenerālštāba darbiniekiem, kam savā laikā bijuši augsti amati šajos orgānos. Lasītājiem jau labi pazīstami SS karaspēka ģenerālis Bahs-Zelevskis un ģenerālštāba operatīvās daļas priekšnieks ģenerālis Hoizingers.

Tieši Bahu-Zelevski Hitlers bija pilnvarojis vadīt cīņu pret parlizāņiem Austrumu frontē. Un par nepatiku doktoram Lalerzneram, kas visu atbildību par zvērisko izturēšanos pret parlizāņiem centās uzvelt esesiešiem, Bahs-Zelevskis paziņoja, ka «galvenās akcijas pret parlizāņiem izdarījušas galvenokārt bruņoto spēku apakšvienības».

Tāpat nekas nesanāca ar Hoizingeru. Toreiz viņš vēl nebija attapies no sakāves izraisītā šoka stāvokļa un tāpēc neuzdrošinājās melot tik nekaunīgi, kā viņš to sāka darīt, kad izbailes bija pārgājušas un pēkšņi noskaidrojās, ka viņš kādam ir vajadzīgs. Es atceros viņa liecības 1945. gada, ko nolasīja kādā Starptautiskā Tribunāla sēdē. Tāpat kā Baham-Zelevskim arī Hoizinge- ram jautāja, kas tad devis rīkojumu un kas realizējis operācijas pret Pretošanās kustības dalībniekiem. Un Hoizingers atbildēja:

—    Direktīvas par operāciju metodēm cīņā pret par- tizāņiem izdeva vērmahta virspavēlniecība un sauszemes karaspēka virspavēlniecība saskaņā ar Hitlera pavēlēm un pēc konsultācijām ar Ilimleru.

Tālāk viņš atzina, ka tieši ģenerālštābs un tā vadītais vērmahts pastrādājuši jo smagus noziegumus pret mierīgajiem iedzīvotājiem:

—    Sauszemes armijas pavēlniecība bija atbildīga par pavēļu izdošanu, kuras noteica galvenos principus soda ekspedīciju rīkošanā pret civiliedzīvotājiem.

Savās liecībās Hoizingers parādīja, ka viņš labi izpratis nacistiskās partijas un vācu ģenerālštāba mērķus kara laikā. Viņš konstatēja:

—    Manas domas vienmēr bijušas tādas, ka izturēšanās pret civiliedzīvotājiem, kā arī cīņā pret partizā- ņiem operāciju rajonos lietotās metodes, ko aprobēja augstākie militārie un politiskie vadītāji, sekmējušas realizēt slāvu un ebreju sistemātiskās iznīcināšanas plānus.

Bet varbūt Hoizingers sirdī nosodīja šīs metodes, uzskatīja tās par principiāli nepieļaujamām? Nē, ģenerālis Hoizingers tās aplūkoja tikai no praktiskā viedokļa, ko viņš izteica šādos vārdos:

—    Es vienmēr esmu uzskatījis šīs nežēlīgās metodes par kara neprātu, jo tās tikai apgrūtina cīņu pret ienaidnieku.

Tādu atestāciju vācu ģenerālštābam deva viens no tā tiešajiem vadītājiem. Tāpat sevi atestēja arī pats ģenerālštābs, jo tieši viņš izdeva tās noziedzīgās pavēles, kas kopumā veidoja veselu kara noziegumu kodeksu.

Izdodams šādas pavēles, vācu ģenerālštābs prasīja no armiju pavēlniekiem «izvērst plašu iniciatīvu». Un tie, protams, izvērsa iniciatīvu. Nirnbergas tiesas prāvā daudzkārt tika runāts par ģenerāļa Reihenava pavēli. So pavēli, ko hitlerieši atzina par «paraugpavēli», kā tādu nosūtīja ari uz citām armijām.

Nirnbergā feldmaršals'Manšteins centās no tās norobežoties:

—    Ne, nē, es šo pavēli noraidīju

Lasītājs droši vien domā, ka, izmantodams tiesas prāvas materiālus, es šo prūšu feldmaršalu tūlīt atmaskošu, parādīšu, ka viņš Reihenava pavēli tomēr attiecinājis arī uz savu armiju. Nekā nebija. Šoreiz «vecais karavīrs» nemeloja.

Saņēmis Reihenava «paraugpavēli», viņš jutās dziļi apvainots. Manšteins pats bija izdevis vēl «labākas» pavēles par šo. Bet Nirnbergā viņam gribējās radīt nedaudz citādu iespaidu par savu attieksmi pret Reihenava prasībām, iztēlot tā, it kā pavēles saturs neatbilstu viņa priekšstatam par militārajām tradīcijām. Bet apsūdzētājs pārtrauca viņa runas plūdus. Līdzās Reihenava pavēlei viņš nolika citu pavēli un apjautājās:

—   Vai šo dokumentu neizdeva jūsu pašu štābs, un vai tas nav parakstīts tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada divdesmitajā novembrī?

—   Man tas rūpīgi jāizlasa. Es neatceros šo pavēli, — uztraukts atbildēja Manšteins.

Un cilvēks, kas tik daudz bija skandinājis par savām «bruņnieciskajām tradīcijām», par to, ka prūšu ģenerāļi nav atzinuši nacistisko ideoloģiju, par viņu pilnīgu neiejaukšanos politikā, tagad nu pats savā pavēlē lasīja:

«Kopš 22. jūnija vācu tauta atrodas nāvīgā cīņā pret bolševistisko sistēmu.»

Bet tālāk «apolitiskais» Manšteins uzsvēra, ka šajā cīņā nav un nevar būt nekādas atsaukšanās uz starptautiskajām tiesībām. «Sī cīņa nenotiek tikai pret padomju bruņotajiem spēkiem kara likumu un tradīciju noteiktajā formā.» Beigās feldmaršals pasludināja lozungu: «Ebrejiski bojševistiskā sistēma jāiznīcina reizi par visām reizēm.»

Faktu piespiests pie sienas, Manšteins tomēr vēl centās izlocīties. Feldmaršals neapstrīdēja, ka pavēli parakstījis viņš, bet lūdza ticēt, ka neatceroties, kā tāda pavēle radusies . . .

—    Un tas nav nekāds brīnums, tiesnešu kungi.. . Pagājuši gadi, un es šajā laikā esmu parakstījis simtiem, bot varbūt pat tūkstošiem pavOļu. lin nevaru atcel et ies katru sikumu.

Cik briesmīgi vārdi, kāds cinisms! «Es nevaru atcerēties katru sīkumu»… Bet šo «sīkumu» deļ gāja bojā miljoniem cilvēku.

Manšteinu nomainīja vēl viens vācu feldmaršals — Alberts Keselrings. Viņš bija dziļi sašutis, ka apsūdzētāji ne visai gribēja ticēt viņa liecībām. Cenzdamies izteikt savu sašutumu šajā sakarā, Keselrings izmeta:

—    Jums galu galā man jātic kā vecam karavīram!

Taču sers Deivids Maksvels-Faifs, kam bija adresēti šie vārdi, nekādi negribēja ļauties emocijām.

—   Vai jūs atceraties, feldinaršal, pavēles par partizāniem Itālijā, kad jūs bijāt tur pavēlnieks?

—    Protams.

Tālāk Faifs jautāja, vai Keselringam bijusi zināma Keiteļa 1942. gada 16. decembra pavēle, kas uzdeva masveidīgi apšaut itāliešu patriotus, Pretošanās kustības dalībniekus. Keselrings spiests atzīties, ka arī šī pavēle bijusi viņam zināma. Visi vācu ģenerāļi, bez šaubām, ir vainīgi, ka uzdevuši saviem padotajiem izpildīt šādas pavēles. Bet viņi paši nekā tamlīdzīga nav pavēlējuši, viņu rokas ir tīrākas par Alpu sniegotajām virsotnēm.

Faifam bija labi zināmas šīs aizstāvēšanās metodes, kas kļuvušas jau standartveidīgas, un viņš pasteidzās feldmaršalam Keselringam paziņot, ka Keitelim būs jāatbild par savu pavēli, bet Keselringam par… savu. Apsūdzētājs atgādināja, ka 1944. gada 17. jūnijā Alberts Keselrings pats izdevis pavēli, kurā — melns uz balta — bija rakstīts:

«Pret partizāņiem jācīnās ar visiem mums pieejamiem līdzekļiem un ar vislielāko nežēlību. Es aizstāvēšu jebkuru komandieri, kas kritīs galējībās, lietojot nežēlīgas metodes pret partizāņiem. Šajā ziņā sevi attaisno vecais princips: labāk kļūdīties metožu izvēlē, izpildot pavēli, nekā izvairīties no pavēles izpildīšanas vai nespēt to izpildīt.»

Tā rīkojās feldmaršals Keselrings, viens no vērmahta vadītājiem.

Es varētu minēt vēl daudz citu dokumentu, kas parāda hitleriskā ģenerālštāba noziedzīgo būtību. Varētu atsaukties uz feldmaršalu Milhu, kas savās liecībās stāstīja, kā tieši militārās ietādes, vācu ģenerālštābs kopā ar gestapo organizēja necilvēcīgus eksperimentus ar kara gūstekņiem un koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem. Varētu atkārtot arī ģenerāļa Šreibera liecības, kas cēla gaismā vācu ģenerālštāba gatavošanos ķīmiskajam karam.

Taču arī bez visa tā, man šķiet, lasītājiem ir skaidra vācu ģenerālštāba noziegumu baismīgā aina.

ģenerālštābs saSķeļas

ATSEVIŠĶOS KLUCĪŠOS

Kā jau atzīmēts šīs nodaļas pašā sākumā, Starptautiskā Kara Tribunāla lēmums, kas pasludinātu ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju, praktiski nozīmētu, ka vairāk nekā simts hitlerisko feldmaršalu un ģenerāļu, to vidū — 78 armiju pavēlnieki, 15 admirāļi un 11 gaisa flotes pavēlnieki, būtu sodāmi tikai par piederību ģenerālštābam vien. Tādējādi revanšistiskie spēki Rietumvācijā zaudētu to kodolu, kas viņiem bija vajadzīgs vācu militārisma pēckara atjaunošanas procesā.

Tieši šis apstāklis arī izraisīja tik vētrainu reakciju Rietumu militārajās aprindās. Nacistiskajos ģenerāļos, ko vajadzētu notiesāt, viņi jau toreiz saskatīja savus nākamos sabiedrotos.

Doktors Laterzners, protams, saprata, ka apstrīdēt vācu ģenerālštāba noziegumus vispār var, taču tas būtu bezcerīgi. Tātad jāmeklē kādi citi ceļi. Un advokāts, saņēmis, jādomā, padomus no ārpuses, izvirzīja tiesai šādu galveno argumentu:

— Ja ģenerālštābam inkriminētās apsūdzības pat atzītu par pierādītām, arī tad jāievēro, ka noziegumus izdarījuši tā pārstāvji kā atsevišķas personas, nevis kā noziedzīgas asociācijas locekļi, par kādu Nirnbergā grib iztēlot ģenerālštābu.

Laterzners centās Tribunālu pārliecināt, ka Vācijas ģenerālštābs esot vienkārši mehānisks cilvēku kopums, kuri dažādā laikā ieņēmuši tajā dažādus amatus, tāpēc, sak, nedrīkstot atzīt tādu organizāciju par stabilu apvienību. Tomēr ari šis arguments nebija vairāk pārliecinošs kā visi citi advokātu argumenti.

Nirnbergas tiesas prāva jo skaidri parādīja, ka ģenerālštābs tieši kā organizācija atbalstīja Hitleru, kad tas tīkoja pēc varas. Ģenerālštābs darbojās tieši kā organizācija, gatavodams un realizēdams agresīvus plānus. Tieši kā organizācija tas izdeva direktīvas par nežēlīgām akcijām pret veselām tautām. Tieši kā organizācija tas slēdza noziedzīgas vienošanās ar SS un gestapo.

Un arī paši vadošie hitleriešu ģenerāļi uzskatīja, ka viņi piederīgi ģenerālštābam kā saliedētai organizācijai. Sajā ziņā ir interesanti atzīmēt, ka, pat uzstādamies Nirnbergā par lieciniekiem, viņi aiz paraduma nerunāja savā vārdā, bet gan nemitīgi uzsvēra, ka ir vienoti un saliedēti tieši kā kasta. Atbildēdami uz prokuroru jautājumiem, ikviens no viņiem runāja it kā visas ģeneralilātes vārdā:

—   Mēs visi uzskatījām sevi par personām, kam uzticēta Vācijas vienība, — teica Manšteins.

—   Hitlers panāca tādus rezultātus, kādus mēs ļoti gaidījām, — liecināja Blombergs.

—    Nacionālsociālistiskās idejas bija aizgūtas no senajiem prūšu laikiem, un . . . bija mums sen zināmas bez nacionālsociālistiem, — apgalvoja Rundštets.

Apsūdzētājs Teilors tēlaini parādīja, ko praksē nozīmē centieni iztēlot ģenerālštābu par kaut kādu aritmētisku cilvēku kopumu. Slavenais vācu ģenerālštābs, būdams apsūdzēts pastrādātajos noziegumos kā organizācija, saskaldās simts trīsdesmit atsevišķos gabaliņos, kas ir kā bērnu rotaļlietu klucīši, nomesti uz grīdas. Taču paiet laiks, un vajadzīgajā brīdī šos gabaliņus saliek kopā, un vienā acumirklī, kā uz burvja mājienu, rodas agrākais attēls.

Baismīgs attēls!

Doktors Laterzners ar lielu neatlaidību ievēroja savu taktiku — ģenerālštāba sadrumstalošanu atsevišķos klucīšos. Un savai aizstāvēšanas runai viņš pietaupīja juridisku triku, kurš ļautu tiem, kas to gribētu, neapstrīdot pašus apsūdzības pierādījumus, glābt vācu ģenerālštāba reputāciju un līdz ar to pasargāt no pelnītā soda arī 130 hitleriskos feldmaršalus un ģenerāļus.

Izšķirošā brīdī Laterzners liek uz svaru kausiem pēdējo pēc skaita, bet nozīmīguma ziņā pašu pirmo argumentu. Viņš ir augstsirdīgs. Viņš ir ar mieru uz brīdi atzīt, ka viss, ko apsūdzētāji teikuši par vācu feldmaršaliem un ģenerāļiem, ir svēta patiesība. Bet kur gan visas šīs personas atrodas šobrīd? Protams, cietumā. Apsūdzētāji prasa atzīt vācu ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju tāpēc, lai sodītu tā locekļus. Vai nebūtu vienkāršāk četrām uzvarētājām lielvalstīm … praktiski izšķirt jautājumu par šo 107 cilvēku individuālo vainīgumu vai nevainīgumu, iztiesājot 107 atsevišķas tiesas prāvas? 1

Aprēķins te bija pareizs. Feldmariall un ģenerāļi patiešām atradās cietumos, bet, pateicoties laimīgam gadījumam, — angļu un amerikāņu cietumos. Bija 1946. gada rudenis. Cerčlls bija noturējis runu Fultonā. Barometra rādītājs jau manāmi novirzījies pa labi. Viss liecināja, ka laiks darbojas Rundšteta un Manšteina, Guderiana un Hoizingera labā. Vajadzēja par katru cenu novilcināt viņu likteņu izlemšanu, ļaut norimties bangojošām kaislībām. Bet tad jau amerikāņu Temida teiks savu vārdu.

Diemžēl Starptautiskais Kara Tribunāls, pareizāk, — tā buržuāziskais vairākums, pakļāvās aizstāvju ietekmei un izrādījās nespējīgs pārvarēt jaunās starptautiskās situācijas pieaugošo spiedienu. Tādēļ Tribunāls atteicās atzīt vācu ģenerālštābu par noziedzīgu organizāciju. Spriedumā tika ierakstīts:

«Pēc šīs teorijas2 jebkuras citas valsts augstākā militārā vadība arī ir asociācija, nevis tas, kas tā ir īstenībā — militārpersonu kolektīvs, noteikts skaits personu, kas zināmā laikposmā ieņem augstus militārus amatus.»

Rietumu pārstāvji Starptautiskajā Tribunālā nerēķinājās ar padomju tiesneša prolestu un, pilnīgi pieņēmuši doktora Laterznera viltīgo padomu, spriedumā norādīja:

«Tribunāls uzskata, ka nav vajadzības pieņemt kādu lēmumu, kas atzītu ģenerālštābu un augstāko virspa-

1  Te domāti 107 cilvēki, kas līdz 1946. gadam bija palikuši dzīvi no kopsarakstā esošā 131 cilvēka.

2   Domāts apsūdzības slēdziens.

vēlniecību par noziedzīgu organizāciju. Lai gan apsūdzēto personu skaits ir lielāks nekā impērijas kabineta locek|u skaits, tas tomēr ir tik mazs, ka, individuālā kārtā iztiesājot šo virsnieku lietas, varēs panākt labākus rezultātus, nekā Tribunālam pieņemot apsūdzētāju pieprasīto lēmumu.»

Nez vai būtu plašāk jāstāsta, ka apstākļos, kādi pēc tam izveidojās Rietumvācijā, «atsevišķās individuālās tiesas prāvas» pret hitleriešu ģenerāļiem pārvērtās farsā. Visi hitleriešu ģenerāļi gala iznākumā tika brīvībā, un liela to daļa izmantota bundesvēra izveidošanā.

Un tomēr — vai vācu ģenerālštāba lieta Starptautiskajā Kara Tribunālā tika izskatīta veltīgi? Protams, ne. Jau pašam faktam, ka prūšu militāristi tika tiesāti, bija milzīga morāla un politiska nozīme. Ievērojot bezgala daudzos neapstrīdamos pierādījumus, Starptautiskais Tribunāls nevarēja neatzīt vācu ģenerālštāba noziedzīgo lomu Hitlera agresīvās politikas vēsturē. Spriedumā fiksēts, ka «trešās impērijas» ģenerāļi un feldmaršali «ir lielā mērā atbildīgi par postu un ciešanām, kas piemeklēja miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu. Viņi apkaunoja godpilno karavīra profesiju. Bez viņu militārās vadības Hitlera un viņa nacistisko līdz- i dalībnieku agresīvie nodomi būtu bijuši abstrakti un neauglīgi… Viņi neapšaubāmi bija nežēlīga militāristu kasta. Ar sava pēdējā sabiedrotā — nacionālsociālisma palīdzību mūsdienu vācu militārisms uz īsu laiku uzplauka tāpat un pat vēl labāk nekā agrāko paaudžu vēsturē.»

Neatspēkojamu faktu spiesti, tie paši Rietumu tiesneši, kas paklausīja Laterznera padomam, tomēr nevarēja spriedumā neizteikt, ko viņi paši domā par satriektā vērmahta augstākajām amatpersonām.

«Daudzi no šiem cilvēkiem padarījuši par izsmieklu karavīra zvērestu pakļauties militārām pavēlēm. Kad tas ir viņu aizstāvēšanas interesēs, viņi apgalvo, ka bijuši spiesti paklausīt. Kad runa ir par drausmīgajiem Hitlera noziegumiem, kuri, kā tas konstatēts, viņiem visiem bijuši zināmi, viņi saka, ka nav paklausījuši. Patiesība ir tāda, ka viņi aktīvi piedalījušies visu šo noziegumu pastrādāšanā.»

Taču vēl nebija pagājuši piecpadsmit gadi, kad viens no šiem cilvēkiem, atjaunotā vācu ģenerālštāba pilnvarotais pārstāvis, ieradās Vašingtonā oficiālā vizitē. Tas bija ģenerālis Speidels. 1960. gada 8. augustā viesim deva vārdu ASV armijas asociācijas sēdē. Speidels, protams, nekādos vēsturiskos ekskursos nedevās. Viņš uzskatīja par labāku nepieminēt otro pasaules karu. Viņš runāja par kaut ko gluži citu:

—    Atjaujiet man vispirms izteikt vissirsnīgāko pateicību … Tas, ka mēs, vācieši, esam ieņēmuši savu vietu Eiropas asociācijā, uzņemoties arī saistības par šīs asociācijas aizsardzību kopā ar mūsu sabiedrotajiem, lielā mērā izskaidrojams ar morālo, garīgo un materiālo atbalstu, ko saņēmām no jums, Savienotajām Valstīm. Bez šīs palīdzības mēs nekad nespētu radīt, organizēt un apmācīt Federatīvās republikas bruņotos spēkus… Vienmēr par to būsim pateicīgi un nekad neaizmirsīsim šo jūsu draudzības un cēlsirdības apliecinājumu.

Bet kāda gan tur cēlsirdība? Nevis cēlsirdību, bet kaunu vajadzēja izjust tiem, kam bija veltīta Špeidela runa. Tā bija vācu militārisma jauna ņirgāšanās. Tikai tagad nevis vairs par savu tautiešu karavīra zvērestu, bet par Amerikas karavīriem, kas lējuši asinis, atdevuši savas dzīvības otrā pasaules kara kaujas laukos.

Izlasījis šo Špeidela runu, es nevarēju neatcerēties PSRS galvenā prokurora R. Rudenko vārdus. Viņš runāja par lielajām briesmām, kas slēpjas vācu militārisma atjaunošanās iespējā. It kā ieskatīdamies tuvākajā nākotnē, viņš atgādināja:

—    Katram, kas daudzmaz ir vērojis Eiropas politisko attīstību pēc pirmā pasaules kara, labi zināms, ka ķeizara virsnieki un ģenerāļi tūlīt pat bija gatavi atkārtot zaudēto karu. Apvainodami Vācijas militārajā sagrāvē kuru katru, tikai ne paši sevi, viņi izveidoja nelegālas organizācijas, loloja sapni par revanšu un bija ar mieru pārdot godu un zobenu jebkuram politiskam afēristam, kas nekautrēsies uzsākt jaunu pasaules slaktiņu.

Nez vai jāmeklē citi vārdi, lai dotu taisnīgu vērtējumu Špeidela runai un pie viena arī tai uzmanībai, kādu viņam parādīja Vašingtonā.

VIII. PIE PĒDĒJAS ROBEŽAS

SVĒTUĻU UN LIEKUĻU GRĒKSŪDZE

Tiesas spararats taisija pēdējos apgriezienus. Daudzus mēnešus ilgā tiesas prāva tuvojās beigām.

Pirms došanās uz apspriedes istabu tiesai bija jānoklausās apsūdzēto pēdējais vārds.

Kad tika izstrādāti Starptautiskā Kara Tribunāla Statūti, ASV un Anglijas pārstāvji uzskatīja šo procedūru par nevajadzīgu. Atšķirībā no kontinentālās Eiropas zemju kriminālprocesā paredzētās kārtības angļu un amerikāņu kriminālprocesā tāda posma nav. Tomēr pēc padomju un franču pārstāvju ieteikuma nolēma dot Nirnbergā apsūdzētajiem iespēju teikt pēdējo vārdu.

Tiesu prakse rāda, ka savā pēdējā vārdā apsūdzētais reti kad sniedz kaut ko jaunu prāvas rezultātos. To zina katrs vairāk vai mazāk pieredzējis tiesnesis. Tikai dažreiz gadās pārsteigumi — apsūdzētais, kas stūrgalvīgi un sīksti bija noliedzis savu vainu, pēkšņi pēdējā vārdā pilnīgi atzīstas. Motīvi tam ir dažādi: gan patiesa vainas nožēlošana, gan cenšanās izmantot atzīšanos kā pēdējo līdzekli, lai atvieglotu savu likteni. Taču psiholoģiski šī tiesas prāvas stadija vienmēr ir interesanta. Tā ir tāda kā cilvēka pēdējā grēksūdze. Un kā ikviena grēksūdze tā var būt vaļsirdīga vai liekulīga.

Tieši tāpēc mēs visi Nirnbergā nepacietīgi gaidījām, ko gan teiks savā pēdējā vārdā cilvēki, kas deviņus mēnešus gandrīz pilnīgi noliedza savu vainu. Vai daudzi no viņiem saprata, ka tas patiešām būs viņu pēdējais vārds? Protams, saprata. Nu, un tad? Vai viņi grozīja savu taktiku? Nepavisam ari ne.

Joprojām valdīja tā milzīgā liekulība, kas jau bija kļuvusi par viņu parastu uzvedības normu. Savā pēdējā vārdā viņi liekuļoja tāpat, kā to darīja visus deviņus mēnešus, kamēr notika prāva. Tā bija maskarāde. Neizdevusies maskarāde, kurā bijušie «trešās impērijas» varasvīri vēlreiz velti mēģināja iztēlot sevi pasaulei par valsts darbiniekiem.

Apsūdzētie laipoja, meloja, krāva melus uz meliem, un, jo vairāk viņi runāja, jo vairāk tiesas zāle pieplūda ar tādu kā krematoriju smaku. Es uzmanīgi viņos klausījos un domāju: «Cik nežēlīgi bija sodīta vācu tauta, ilgus gadus būdama spiesta uzskatīt šos cilvēkus par saviem vadoņiem, iet pa viņu nosprausto ceļu, kas veda uz katastrofu un negodu.»

Jāteic, ka «vadoņi» savā pēdējā vārdā nepiemirsa pieminēt vācu tautu. Pēc tam kad viņi to bija iegrūduši briesmīgā postā un ciešanās, tiem pēkšņi sāka rēgoties, ka tautai nepieciešama viņu aizstāvība Starptautiskā Kara Tribunāla priekšā. Gērings pirmais sāka spriedelēt par «vienkāršo vāciešu» likteni, pārliecināt Tribunālu, ka šeit tiesā viņu un citus Vācijas «valsts darbiniekus», bet «nedrīkst sodīt vācu tautu». Cerēdams uz «marmora zārku», nacists Nr. 2 ar viltotu patosu iesaucās:

— Vācu tauta nav vainīga!

It kā kādam nebūtu skaidrs, ka uz Nirnbergas apsūdzēto sola sēdēja nevis vācu tauta, bet vienīgi tās noziedzīgie vadītāji, ko tiesāja par ļaundarībām pret daudzām tautām, to skaitā arī pret pašu vācu tautu.

Gluži tāpat izturējās arī Baldurs fon Šīrahs. Šis vācu jaunatnes samaitātājs pēkšņi nolēma uzstāties par tās aizstāvi. Savā pēdējā vārdā viņš lūdza tiesu «neapsūdzēt vācu jaunatni», atteikties no «nepareizā priekšstata par to».

Apsūdzētie, acīm redzot, centās atrauties no savas drausmīgās ēnas, kas bija kritusi pār visu Eiropu. Gērings atkal nekaunīgi paziņoja: «Es negribēju kara, neesmu palīdzējis to izraisīt.» Ribentrops raudulīgi žēlojās, ka viņam «liek atbildēt par ārpolitiku, ko vadījis cits», proti, Hitlers.

Bet Kaltenbrunners? Mēs jau zinām, ko pēdējā vārdā teica šis Eiropas tautu bende, kura rokas līdz elkoņiem mirka asinīs. Jā, gestapovieši pastrādājuši drausmīgus noziegumus, taču šo mežonīgo noziedznieku bandu vadījis nevis viņš, bet gan cits, proti, Himlers. Bet Kaltenbrunners pats no visas sirds liecies uz fronti, lai neredzētu visu šo negodu.

Mazais Funks savā pēdējā vārdā pēkšņi sāka filozofēt:

—   Cilvēka dzīvi veido maldi un kļūmes. Arī es daudzējādā ziņā maldījos un daudzējādā ziņā mani piekrāpa. Man atklāti jāatzīst, ka … biju pārāk bezrūpīgs un lētticīgs un tieši tur saskatu savu vainu.

Tikai tur, un vairāk nekur! Valsts bankas seifus, kas bija piestūķēti ar zelta zobu kronīšiem, Funks uzskatīja par labāku nepieminēt un nomurmināja tikai vienu nesakarīgu frāzi: «Himlers mani piekrāpis, apvedis ap stūri».

Tāpat kā visā prāvas gaitā, daži tiesājamie, teikdami pēdējo vārdu, pieņēma atmaskotāju pozu. Viņi atmaskoja kuru katru, tikai ne paši sevi. Tas pats Funks vaimanāja:

—   Šeit atklājās drausmīgi noziegumi… Šie noziegumi liek man sarkt…

—    Mana politiskā kļūda bija tā, ka es par vēlu saskatīju Hitlera noziedzīgā rakstura vērienu, — izdvesa Šahts.

Arī nacistiskais vergu turētājs Zaukelis visu vainu uzvēla tikai Hitleram un Himleram. Pārspēdams visus liekulības rekordus, viņš teica:

—   Tiesnešu kungi, necilvēcīgie nodarījumi, kas konstatēti šajā prāvā, ievainojuši mani pašā sirdī… Es dziļā pazemībā noliecu savu galvu visu nāciju upuru priekšā un tā posta un ciešanu priekšā, kas piemeklējušas manu tautu.

Bet Keitelis? Ko teica šis cilvēks? Kādus pēdējos vārdus viņš atrada, lai izskaidrotu visu savu noziegumu smagumu? Kādu vairogu viņš izvēlējās, lai vēl un vēlreiz mēģinātu izcirst taciņu uz dzīvi?

—    Labākais, ko es varēju dot kā karavīrs, — paklausība un uzticība — tika izmantots apšaubāmiem mērķiem, — paziņoja bijušais OKV štāba priekšnieks. — Es nesaskatīju robežu, ko karavīrs nedrīkst pārkāpt, izpildot savu pienākumu. Tāds ir mans liktenis.

Starp apsūdzētajiem bija arī tādi, kam pat nāves ēnā vispievilcīgākā šķita vācu tautas pravieša un aizbildņa loma. Ar nepārprotamu viltus patētiku Franks pateica:

—    Es lūdzu mūsu tautu neļauties izmisumam, neiet vairs ne soli pa Hitlera ceļu.

Bet Zeiss-Inkvarts teica kaut ko tādu, kas neizraisīja nekādus iebildumus toreiz un loti nozīmīgi skan arī šodien:

—    Vācija savās pašas interesēs nedrīkst tīkot pēc kara. Tai jāraugās, lai neviens tai neiespiestu rokās ieročus.

Taču cik vēlu to bija izpratis Zeiss-Inkvarts pats! Tikai pēc tam, kad visu savu dzīvi bija atdevis noziedzīgajam kara kūrēja amatam, straumēm izlējis polu un holandiešu asinis, sēdēdams uz šo tautu kakla kā hitleriskais vietvaldis.

Savdabīgu iespaidu uz mani atstāja bijušā reihsmi- nistra Spēra pēdējais vārds:

—    Hitlers un viņa sistēmas sabrukums, — viņš iesāka, — sagādāja vācu tautai neiedomājamas ciešanas . . . Pēc šīs prāvas vācu tauta nicinās Hitleru un nolādēs viņu kā visu nedienu cēloni.

Tālāk sekoja monologs, kurā Spērs centās noskaidrot tehnikas lomu politikas realizēšanā:

—    Daudzi no šeit atklātajiem diktatūras nodibināšanas fenomeniem nebūtu iespējami bez tehnikas palīdzības . . . Hitlers izmantoja tehniku ne tikai, lai uzkundzētos vācu tautai. Pateicoties tehniskajam pārākumam, viņam izdevās pakļaut gandrīz visu Eiropu … Jo labāk pasaulē attīstīta tehnika, jo lielākas briesmas tā sevī slēpj un lielāka nozīme ir tehniskajiem kara līdzekļiem . . .

Pēc tam Spērs sāka iztēlot nākamā kara šausmas:

—    Kara tehnika pēc pieciem vai desmit gadiem ļaus apšaudīt vienu kontinentu no otra ar spēcīgām raķetēm, kuru trāpījumi būs absolūti precīzi. Raķete, ko darbinās atoma skaldīšanās spēks un ko apkalpos tikai desmit personas, var iznīcināt Ņujorkā miljoniem cilvēku dažās sekundēs . . .

Klausoties šī hitleriskā bruņojuma ražošanas ministra vārdus, es, jau kuro reizi, domāju par dižo varoņdarbu, ko veikusi Padomju Armija, sagraudama agresīvo Hitlera valsti!

Bet Špērs turpināja runāt savu:

— Kā bijušais augsti attīstītas bruņojuma rūpniecības ministrs es uzskatu par savu pēdējo pienākumu paziņot: jauns pasaules karš beigsies ar cilvēces kultūras un civilizācijas iznīcināšanu . . . Šai prāvai jāpalīdz novērst postošus karus nākotnē un likt pamatus tautu mierīgai eksistencei …

Tā runāja cilvēks, kas palīdzēja Hitleram īstenot pret cilvēci vērsto baismīgo noziegumu programmu un padarīja miljoniem cilvēku par «tūkstošgadīgās impērijas» vergiem. Arī viņš atjēdzās tikai pēc tam, kad milzīgs skaits vīriešu un sieviešu bija nomocīti katorgas darbos Vācijas bruņojuma rūpniecībā, pēc gāzes kamerām un dzelzs moku skapjiem, kad jau sākās hitleriskā reiha agonija. Tikai pašā pēdējā brīdī, tā teikt — bez piecām minūtēm divpadsmitos, viņš, cenzdamies glābt savu dzīvību, mainīja kursu. Šī cilvēka liktenis lieku reizi rāda, kas pat pēc veiksmīgas karjeras sagaida «speciālistu», kurš, savas zināšanas un organizatoriskās spējas nodevis politiskās agresijas rīcībā un iejūdzies melnās reakcijas kara ratos, kalpo spēkiem, kas sapņo par citu tautu verdzināšanu, par pasaules kundzību.

TRIS ATTAISNOTI

Izskanēja arī tiesājamo pēdējais vārds. Tiesa devās uz apspriežu istabu. Tika pasludināts apmēram mēnesi ilgs pārtraukums.

Atmosfēra Tiesu pilī uzreiz manāmi pārmainījās. Lielākā daļa korespondentu aizbrauca. Šie gājputni, nevēlēdamies velti zaudēt laiku, aizlaidās uz citām planētas vietām, kur bija sācis kaut kas gruzdēt. Un tādu vietu uz zemeslodes bija daudz. Čerčila runa Fultonā bija tā dzirkstele, no kuras pa visu planētu sāka izplatīties «aukstā kara» liesmas.

Uz Rietumvāciju atbrauca Džeims Birnss, ASV valsts sekretārs. Štutgartē viņš teica runu, kurai varētu aplaudēt viss Nirnbergas apsūdzēto sols. Daži rietumvalstu žurnālisti, kuri vēl bija palikuši Nirnbergā, sāka runāt, ka Fultonas motīvi katrā ziņā izlauzīsies cauri slēgtajām durvīm, kas Nirnbergas tiesnešus šķīra no pasaules, un atradīs sev vietu viņu sprieduma lappusēs. Tuvojoties prāvas finālam, Nirnbergā radās arvien vairāk un vairāk skeptiķu.

Protams, grūti bija cerēt, ka Starptautiskais Kara Tribunāls pasludinās vienādu spriedumu visiem apsūdzētajiem, lai gan visu četru valstu prokurori prasīja atzīt par vainīgiem visus tiesājamos. Neviens no apsūdzētājiem nešaubījās ari par piespriežamo soda mēru.

Galvenais apsūdzētājs no ASV — R. Džeksons pabeidza savu runu šādiem vārdiem:

—    Viņi stāv šīs tiesas priekšā tāpat, kā stāvēja asinīm aptraipītais Glosters[10] pie viņa paša nogalinātā karaļa līķa. Viņš gauži lūdza atraitni, tāpat kā viņi te gauži ludz mūs: «Pasakiet, ka es nenokāvu viņus.»

Un karaliene atbildēja: «Tad būtu viņi dzīvi, tomēr viņi ir miruši — no tavas rokas, bende.» Ja šos cilvēkus atzītu par nevainīgiem, tad tikpat pamatoti varētu teikt, ka nav bijis kara, nav bijis slepkavību, nav pastrādāti noziegumi.

Bet R. Rudenko, izanalizējis visus Starptautiskajam Tribunālam iesniegtos pierādījumus, savu slēdzienu formulēja šādi:

—    Paliesa humānisma vārdā, noziedznieku bandas nobendēto nevainīgo cilvēku vārdā, nākamo paaudžu laimes un mierīga darba vārdā es aicinu tiesu piespriest apsūdzētajiem visiem bez izņēmuma augstāko soda mēru — nāves sodu.

Tikpat nepārprotami savas domas izteica ari angļu prokurors Šoukross. Apsūdzības runas nobeigumā viņš izvirzīja jautājumu: vai visi tiesājamie pelnījuši nāves sodu? Un atbildēja:

—    Iespējams, ka daži ir vairāk vainīgi nekā pārējie, dažiem bijusi aktīvāka un tiešāka loma šajos šausmīgajos noziegumos nekā pārējiem. Bet, kad noziegumu sekas izpaužas divdesmit miljonu mūsu brāļu nāvē, vesela kontinenta nopostīšanā, neaprakstāmu traģēdiju un ciešanu izplatīšanā visā pasaulē, par kādu gan vainu mīkstinošu apstākli var noderēt tas, ka daži no apsūdzētajiem bijuši galvenie personāži, bet pārējie — mazāk nozīmīgi? Kāda nozīme tam faktam, ka daži pelnījuši nāvi simtkārt, kamēr citi to pelnījuši miljon- reiz?

Ar šo Šoukrosa domu pilnīgi solidarizējās visi pārējie apsūdzētāji. Tagad Starptautiskajam Kara Tribunālam atlika vienīgi teikt pēdējo vārdu, izlemt katra tiesājamā likteni.

1946. gada 30. septembrī tiesa pabeidza savu darbu — spriedums bija uzrakstīts un to parakstījuši visi Tribunāla locekļi. Tajā dienā es Tiesu pilī ierados ļoti agri un, jau ieejot ēkā, sajutu, ka apstākļi ir neparasti. Pie ieejas bija krietni vairāk policijas smago automobiļu. Pastiprināti visi kontroles līdzekļi. Sargkareivji rūpīgi pārbaudīja portfeļu saturu un caurlaides, salīdzinādami tās ar pasēm. Šai procedūrai tika pakļauti visi bez izņēmuma: gan preses pārstāvji, gan Tribunāla darbinieki un advokāti, gan viesi.

Viesu vidū es ieraudzīju daudzus no tiem, kas prāvā piedalījās tikai pirmajās nedēļās. Tagad viņi bija atgriezušies no jauna. Zālē atkal valdīja sajukums kā Bābelē — bija sapulcējušies gandrīz visu pasaules valstu pārstāvji.

Ap pusdesmitiem savas vietas ieņēma aizstāvji. Pēc tam ieradās stenogrāfi un tulki. Tika pārbaudītas tulkošanas sistēmas. Stiklotajās radiokabīnēs drūzmējās tehniķi. Preses galerija pieblīvēta līdz pēdējai iespējai. Fotogrāfi un kinooperatori pilnā kaujas gatavībā.

Apsūdzētos ieveda vienu pēc otra ar pusminūtes līdz minūtes starplaiku. Viņi izskatījās ārkārtīgi sasprindzināti. Šķila, ka uz sola sēž cilvēki, kuri cits citam ir pilnīgi sveši.

Nirnbergas tiesas prāvā bija iestājusies pēdējā un izšķirošā fāze. Zālē valdīja saspringts klusums.

— Piecelties! Tiesa nāk! — paziņoja tiesas maršals. No apspriedes istabas iznāca tiesneši. Tribunāla priekšsēdētāja — justīcijas lorda Džefrija Lourensa rokās bieza mape, bet tajā — sprieduma teksls.

Stundu pēc stundas, cits citu nomainīdami, tiesneši lasīja vēsturisko dokumentu. Pagāja vesela diena. Taču sprieduma lasišana vēl nebija pabeigta.

1. oktobrī tiesneši turpināja lasīšanu. Viņi bija nokļuvuši līdz vietai, ko sauc par katra apsūdzētā individuālās atbildības formulām.

Uzmanīgi vēroju apsūdzētos. Tika nolasīta formula par Hermani Gēringu. Noliecis galvu, viņš ar pirkstiem ciešāk piespieda pie deniņiem radioaustiņas. Viņa acis sedza tumšas brilles, uz lūpām — tikko jaušams smaids. Gērings joprojām centās saglabāt pozu, bet tas viņam slikti izdevās.

Gēringa kaimiņš — Rūdolfs Hess izturējās pilnīgi vienaldzīgi, it kā visam notiekošajam ar viņu nebūtu nekāda sakara. Viņam uz ceļiem bija vairākas papīra lapas, un viņš nepārtraukti kaut ko pierakstīja. Hess pat neuzlika radioaustiņas.

Keitelis sēdēja, krampjaini iztaisnojies. Kaltenbrun- ners nemitīgi kustināja žokjus, it kā ar grūtībām kaut ko sakošļādams. Rozenbergs savilcies čokurā, it kā gaidītu nenovēršamu sitienu. Friče, līdzko tienesis minēja viņa vārdu, strauji piecēlās no vietas. Franks bēdīgi klanīja galvu. Štreihers sakrustojis rokas un laikam gan pirmoreiz pa visiem prāvas mēnešiem nekošļāja gumiju. Nemierīgi šūpojās Valters Funks; viņš ierāvis galvu, pleci viņam pacelti līdz pat ausīm.

Šahtu, Pāpenu un Friči Starptautiskais Tribunāls attaisnoja. Kad lasīja formulu par viņu attaisnošanu, zālē pieauga troksnis. Sī zāles reakcija man likās neviendabīga, tikpat neviendabīga kā klātesošo sastāvs tiesas zālē, kur atradās gan progresīvās preses pārstāvji, gan nelabojami reakcionāri. Pēdējie, protams, būtu reaģējuši vēl vētraināk, ja attaisnoto saraksts neaprobežotos tikai ar šiem trijiem vien.

Nevaru apgalvot, ka šāds spriedums man nāca negaidīts. Tribunāla organizatoriskajās sēdēs (tās bija slēgtas), daudzkārt apspriežot ar Šahta, Pāpena un Fri- čes atbildību saistītos jautājumus, tiesnešu nostāja izpaudās diezgan skaidri. Šo sēžu laikā padomju tiesnesim ne vienreiz vien nācās dot pretsparu rietumvalstu tiesnešu nepārprotamajiem izteicieniem, kuri gala iznākumā izpaudās attaisnojošā spriedumā šiem trijiem.

Nav šaubu, ka buržuāziskie tiesneši Nirnbergā nebija brīvi no zināmu Rietumu aprindu ietekmes. Amerikāņu tiesnesis Bidls, piemēram, savās atmiņās stāsta par savu tikšanos ar Romas pāvestu pirms Nirnbergas prāvas:

«Es paliku divatā ar viņa eminenci 15 minūtes… Fon Pāpena kundze lūgusi eminenci aizbilst par viņas viru, un pāvests lūdza mani darīt visu, kas manos spēkos, lai sods Pāpenam būtu taisnīgs. Es apliecināju pāvestam, ka to darīšu.»

Taču būtu nepareizi pārvērtēt šādu no ārpuses izdarītu spiedienu rezultātus. Kopumā Starptautiskais Tribunāls tomēr pasludināja bargu un taisnīgu spriedumu. Ne jau velti dažam labam buržuāziskajam tiesnesim pēc tam nācās izjust, cik nepatīkama bijusi reakcija uz šo spriedumu dažās ietekmīgās Rietumu aprindās. Tas pats Frensiss Bidls savos memuāros raksta, kā reaģējis viens no lielākajiem reakcionārajiem amerikāņu izdevējiem — Roberts Makkormiks, kad viņš reiz saņēmis ielūgumu uz Bidlam par godu rīkotajām brokastīm. Visvarenais laikrakstu un žurnālu valdonis ar sava sekretāra starpniecību paziņoja, ka brokastis nepiedalīšoties, jo nevēloties sēdēt pie viena galda ar slepkavu. Nav vajadzības paskaidrot, ka pēc Makkor- nūka ieskatiem slepkava bija ASV pārstāvis Starptautiskajā Kara Tribunālā Frensiss Bidls .. .

Taču atgriezīsimies Nirnbergas Tiesu pils zālē.

Tātad trīs ir attaisnoti. Tiesas komandantam pavēlēts viņus atbrīvot. Friče un Pāpens atvadās no saviem kaimiņiem, spiež roku Gēringam, Dēnicam un dažiem citiem. Tikai Šahts paiet Gēringam garām, uz viņu pat nepaskatījies.

Pārējie apsūdzētie paliek uz sola. Pēc pārtraukuma viņiem jānoklausās, kāds viņiem pašiem piespriests spriedums, kurš nesola tik laimīgas beigas.

Tiesu pilī valda liela rosība. Šis rīts ir vissensacionālākais, un prese steidzas paziņot par šo sensāciju visai pasaulei. Paklīda baumas, ka vienā no zālēm notiekot preses konference, kuras «varoņi» esot attaisnotie. Es iegāju tur. Zāle pilna ar dažādu zemju korespondentiem, galvenokārt angļiem un amerikāņiem. Jautājumi sekoja cits citam. Intervējamie pašapmierināti atbildēja. Te viņi meloja tāpat, kā meloja uz apsūdzēto sola.

Pāpenam jautāja, ar ko viņš domājot nodarboties turpmāk — vai savus atlikušos mūža gadus veltīšot politikai? Vecais hitleriskais tumsonis noraidoši kratīja galvu.

—    Nē, mana politiskā dzīve ir pilnīgi noslēgusies.

Varbūt šai atbildē līdzās meliem bija ari kāda daļa

patiesības, jo pārak skandalozi beidzās viņa politiska karjera tiklab pēc pirmā, kā arī pēc otrā pasaules kara. Cietums, viennīca — rūdita kara noziedznieka kauna zīme — plus septiņdesmit nodzīvotu gadu — diez vai tas viss varēja noskaņot uz politiskās dzīves turpināšanu.

Tā vismaz šķita. Tomēr rūdītais politiskais intrigants un negantais militārists fon Pāpens, nokļuvis šovinisma tvana atmosfērā, kas saindē Rietumvāciju, pat vecumdienās nespēja atturēties no tautu miera traucēšanas. No sava paziņojuma neatsākt vairs politisku darbību viņš atteicās, tikko nokļuva brīvībā. Pāpens braukā pa Rietumeiropu un nikni propagandē «vecā reiha» atjaunošanu. Pāpens dodas vizītēs uz An- kāru un Madridi. Spānijas galvaspilsētā viņš referē par tematu «Rietumeiropas stāvoklis starp ASV un Padomju Savienību», un viņu ai sajūsmu klausās visa Franko kamarilja.

—    Dialektiskais materiālisms, — šņāc vecais reakcionārs Pāpens, — sagraus visu Rietumu sabiedrību, ja rietumvalstu tautas nepamodīsies un nedos enerģisku pretsparu tā postošajai ietekmei . . .

Bet Friče? Sis Gebelsa tuvākais rokaspuisis arī zvērēja preses konferencē vairs neiejaukties politikā. Un pirmajā laikā viņš patiešām sāka strādāt par kādas Parīzes kosmētikas firmas komivojažieri. Bet drīz vien jaunais darba lauks viņam apnika. Friči atkal pievilka jaunu militāristisku un politisku kaislību atvars. Friče rakstīja grāmatu pēc grāmatas, fašistiski noskaņotie izdevēji tās iespieda, un šie smērējumi ieplūda kopēja neonacistiskās literatūras duļķainajā straumē, kas no jauna aicināja uz karu un varmācību. Ar revanšisma indi sazāļoto Fričes spalvu apklusināja tikai nāve: 1953. gadā viņš nomira.

Par trešā attaisnotā — Šahta pēckara darbību lasītāji jau zina.

Preses konferenci, ko Tiesu pilī sarīkoja trīs attaisnotie noziedznieki, nofotografēja daudzi korespondenti. Nākošajā dienā Tiesu pils fotolaboratorijā man iedeva uzņēmumu, kurā bija fiksēts konferences noslēgums … Sai fotogrāfijā bija kaut kas derdzīgs. Cilvēki amerikāņu militārajos formas tērpos sajūsmā kratīja roku Sahtam un Pāpenam, apsveica viņus tā, kā parasti apsveic tuvus un mīļus cilvēkus, kas atveseļojušies pēc smagas, bezcerīgas operācijas.

Apskatot fotogrāfiju, es vēlreiz nodomāju, cik vēsturiski un juridiski pamatotas bija padomju tiesneša J. Nikitčenko «atsevišķās domas», viņa protests pret Šahta, Pāpena un Fričes attaisnošanu.

Sis protests radīja atbalsi visā pasaulē. Uz mūsu delegācijas apartamentiem tūlīt sāka plūst progresīvās preses pārstāvji. Viņi steidzās izteikt savu solidaritāti ar padomju tiesnešu nostāju. Daudzi lūdza man «atsevišķo domu» eksemplārus, lai par tām informētu pasaules sabiedrību. Bet pēc kādām divām trim dienām no daudzām zemēm Nirnbergā sāka pienākt laikraksti, kur bija komentēts spriedums vispār un it īpaši padomju tiesneša «atsevišķās domas».

«Krievu iebildumi sakarā ar Tribunāla lēmumu iemantos daudz simpātiju,» rakstīja Zviedrijas laikraksts «Allontidningen» savā ievadrakstā.

«Viedoklis, ko Tribunālā izteica krievu pārstāvis, izraisa viskvēlākās simpātijas zemēs, kas bija pakļautas vācu okupācijai», atzīmēja norvēģu laikraksts «Ar- beider bladel».

ASV nacionālās juristu ģildes sekretārs Popers tajās dienās rakstīja, ka Šahta attaisnošanu var izskaidrot tikai tādā nozīmē, ka «nacistiskie rūpnieki un finansisti, kas subsidēja nacistu partiju un radīja ekonomisko bāzi, bez kuras Hitlers būtu bijis bezspēcīgs, nav līdzvainīgi agresijā un noziegumos pret cilvēci… Šahta attaisnošanas īstā jēga kļūst saprotama tikai tad, ja to aplūko kā sastāvdaļu ASV un Anglijas politikā attieksmē pret Vāciju.»

«Atsevišķās domas» izpelnījās ari pašas vācu tautas visdažādāko slāņu spēcīgu atbalstu. Leipcigā simttūkstoš cilvēku izgāja demonstrācijā ar lozungiem: «Nāvi kara noziedzniekiem!», «Mēs gribam ilgstošu mieru!», «Tautas tiesu Pāpenam, Šahtam un Fričem!». Tādas demonstrācijas notika arī Drēzdenē, Hallē un Hemnicā.

TRIBUNĀLA PĒDĒJA SēDE

1946. gada 1. oktobris. Pulksten 14.50 sākās pēdējā — 407. tiesas sēde.

Zāles iekārtojumā notikušas krasas izmaiņas.

Aizvākti prožektori, ko lāgiem ieslēdza, lai telpā, kuras logi bija aizklāti, varētu fotografēt un filmēt (pēdējās sēdes laikā bija aizliegts fotografēt). Tikai neona spuldžu zilganā gaisma, ēnas nemetot, klājās pār sienām un apsūdzētāju, aizstāvju, sekretariāta darbinieku un daudzo viesu sejām.

Apsūdzēto sols bija tukšs. Telpā valdīja tāds klusums kā operāciju zālē. Retumis kāds ieklepojās, un klepus tad noskanēja kā negaidīta zalve. Visi gaidīja, kad Tribunāls pasludinās savu spriedumu katram notiesātajam atsevišķi. Visu skatieni bija pievērsti divējām durvīm — pa vienām jāiznāk Starptautiskā Kara Tribunāla tiesnešiem, otrajās tūlīt pa vienam parādīsies apsūdzētie.

Ienāk tiesneši. Lourenss tikko manāmi pamāj ar galvu, un visi atslīgst savās vietās.

Sprieduma pēdējo — rezolutīvo daļu nolasīs pats priekšsēdētājs. Viņš ar ierastu kustību sakārto acenes, un lajā pašā mirklī bez trokšņa, it kā pašas no sevis, uz šarnīriem veras vajā durvis aiz apsūdzēto sola. No tumšās spraugas apgaismotajā zālē iznāk labi pazīstamais Hermanis Gērings. Viņam līdzās — divi kareivji.

Gērings pārlaiž nemierīgu skatienu sasprindzināti ap- klusušajai zālei, apsūdzētājiem un pievēršas tiesnešiem. Viņš ir bāls, vēl vairāk sakrities sejā. Mēnesi ilgais laiks, kamēr viņš gaidīja spriedumu nav pagājis bez sekām! Bravūras maska, ko bijušais reihsmaršals centies saglabāt visu liesas prāvas laiku, nozudusi no viņa sejas. Viņam pasniedz austiņas, lai gan Gēringa angļu valodas zināšanas bija pilnīgi pieliekamas, lai saprastu lakonisko, bet izteiksmīgo sprieduma formulējumu: nāves sods pakarot.

Noklausoties to, Gērings uzmet pēdējo ļauno skatienu tiesnešiem, zālei. Cik daudz naida viņa acīs! Viņš klusēdams noņem austiņas, apgriežas un atstāj zāli. Durvis aiz viņa muguras aizveras, lai pēc dažām sekundēm atkal atvērtos.

Parādās Hess. Viņš atsakās no piedāvātajām austiņām. Arī tagad viņš izskatās pēc klauna. Tribunāls pasludina spriedumu: mūža ieslodzījums.

Atkal aizveras un atkal atveras durvis. Šoreiz pa tām ienāk Ribentrops. Seja pelnu pelēka. Puspievērtajās acīs redzamas izbailes. Mani pārsteidz, ka viņam rokās kaut kāda mape ar papīriem. Tā viņam vairs nebūs vajadzīga.

—    Nāves sods pakarot, — pasludina Lourenss.

Kājas Ribentropam kļūst it kā no vates. Viņam jāpiepūlas, lai apgrieztos un nozustu izejas tumsā.

Ieved Keiteli. Viņš soļo, izstiepies kā svece. Sejas izteiksme neizdibināma.

—    Nāves sods pakarot, — skan austiņās.

Rozenbergs, izdzirdīs tādu pašu spriedumu, galīgi zaudē pašsavaldīšanos.

Bet, lūk, ieved Franku. Šim bendem, kas bija solījies iztaisīt «malto gaļu no visiem poļiem», sejas izteiksme pazemīga. Viņš pat pastiepis roku, it kā šāds žests varētu izmainīt jau parakstīto spriedumu: nāves sods pakarot.

Pēc Franka ienāk jeb, pareizāk sakot, ieskrien Jūliuss Štreihers. Plati izpletis kājas un izstiepis uz priekšu galvu, šis grautiņu rīkotājs, kas samaitājis dvēseles tūkstošiem vāciešu, atstāj tāda cilvēka iespaidu, kas gaida sitienu. Un viņš to saņem, dzird tos pašus nedaudzos vārdus, ko dzirdējis Franks.

Pēc Štreihera nāk Zaukelis. Arī viņš saņem pēc nopelniem: nāves sods.

Ieved Jodlu. Izdzirdis par viņam sagatavoto cilpu, Jodls strauji norauj austiņas, kaut ko ļauni nošņāc un aiziet, smagi likdams kokainās kājas.

Bet, lūk, arī Valters Funks. Viņš nav aizmirsis reihsbankas seifos glabātos Osvencimas upuru zobu zelta kronīšus un tāpēc negaida neko citu kā nāves sodu. Taču pēkšņi viņš sadzird glābiņu nesošos vārdus: «mūža ieslodzījums». Funks acīm redzami apjucis. Liekas, ka viņš šņukst un nevarīgi cenšas tiesnešiem paklanīties …

Astoņpadsmit reizes atvērās un aizvērās durvis aiz apsūdzēto sola. Paskatos pulksteni. Sidrabainie rādītāji uz ciparnīcas nonākuši pie 15 un 40 minūtēm. Prāva beigusies. Tiesneši aiziet.

Var dzirdēt, kā Tiesu pils gaiteņos arvien skaļākas kļūst čalas un troksnis, ko sacēlis raibais žurnālistu pūlis. Skrienot gandrīz vai gāzdami cits citu no kājām, viņi steidzas pie telefoniem un telegrāfiem, lai savām avīzēm un aģentūrām paziņotu Starptautiskā Kara Tribunāla gandrīz gadu ilgās darbības pēdējos rezultātus: divpadsmit apsūdzētajiem — Gēringam, Ribentropam, Keitelim, Rozenbergam, Kaltenbrunneram, Frikam, Frankam, Štreiheram, Zaukelim, Jodlam, Zeisam-In- kvartam un aizmuguriski Martinam Bormanim — piespriests nāves sods pakarot; trijiem — Hesam, Funkam un Rēderam — mūža ieslodzījums, diviem — Sīraham un Spērām — divdesmit gadu, Neirātam — piecpadsmit, Dēnicam — desmit gadu cietuma.

Bet doktors Džilberts tobrīd uzmanīgi vēroja notiesāto izturēšanos; šo novērojumu rezultāti vēlāk atspoguļoti viņa dienasgrāmatā.

Lūk, kamērā ieved Gēringu. Viņš tūlīt atkrīt uz gultas. Bravūras maska no viņa sejas nozudusi bez pēdām. Šķiet, ka tikai šeit viņam pirmoreiz izdevies apjēgt visas šausmas, kas slēpjas vārdos: «nāves sods pakarot». Gērings skatās Džilbertam sejā un histēriski gārdz:

—    Nāve …

Tūlīt pēc Gēringa atgriežas Ribentrops. Bailīgi skatīdamies apkārt, viņš nervozi staigā no viena kameras gala uz otru, soliem mērīdams savu pēdējo «dzīvības telpu» un vaimanādams:

—    Nāve . . . nāve . .. Mani tā ienīst, tā ienīst! …

Kad Džilberts iegāja Keiteļa kamerā, Keitelis apgriezās un šausmās iesaucās:

—    Pakarot! … Es domāju, ka vismaz no tā mani paglābs.

Bet kāpēc? Uz kāda gan pamata feldmaršals Vilhelms Keitelis iedrošinājās tā domāt? Viņš taču pats parakstījis desmitiem pavēļu par masveida slepkavībām, pats ieteicis lietot «jebkādus līdzekļus bez ierobežojuma» pat pret sievietēm un bērniem, «ja tikai tas sola panākumus». Uz kāda sava padotā ziņojuma par padomju cilvēku zvērisku iznīcināšanu Keitelis pašrocīgi uzrakstīja: «Seit ir runa par vesela pasaules uzskata iznīcināšanu, tādēļ es atzīstu šādus pasākumus par labiem un piekrītu tiem.»

Vai gan viņš varēja gaidīt žēlastību no Tautu Tiesas?

Taču — paskat tik! — Keitelis nebūt nebija vienīgais, kam šajā ziņā bija maldīgi uzskati. Lai cik dīvaini tas arī nebūtu, tāpat kā viņš domāja arī amerikānis Eizenhauers. Kad viņam paziņoja, kāds liktenis gaida Keiteli, viņš piezīmēja:

—    Mani pārsteidz, ka tiesneši uzskatījuši par iespējamu tik vienkārši notiesāt militārpersonu. Es domāju, ka Tribunāls karavīru likteni izlems sevišķi rūpīgi.

Amerikāņu ģenerālis, cilvēks, kas vēl gluži nesen personificēja sabiedroto armiju virspavēlniecību Rietumos, būtu daudz vairāk respektējis Starptautiskā Kara Tribunāla locekļus, ja viņi nebūtu piesprieduši Keitelim un Jodlam nāves sodu, bet gan palaiduši viņus uz mājām, turklāt vēl izrotājot viņu galvas ar mocekļu vainagiem.

Taču vēl tālāk aizgāja Kolumbijas senatori. Cenzdamies savā personā savienot Tartifa, Juduškas Golov- ļova un Jona Trotera liekulību, viņi svētulīgi uzstājās, lai visus uz nāvi notiesātos apžēlotu. Senatori apgalvoja, ka «soda mīkstināšanu pēcteči uzņems ar sajūsmu kā lielāko cēlsirdības aktu». Taču pasaules sabiedriskā doma uz Kolumbijā nobirdināto asariņu atbildēja ar riebuma pilnu nicināšanu. Tieši Starptautiskā Kara Tribunāla spriedumā visu zemju tautas saskatīja dižāko humanitātes izpausmi.

FINĀLS

1946. gada 9. un 10. oktobrī Sabiedroto Kontroles Padome Vācijā izskatīja notiesāto apžēlošanas lūgumus un noraidīja tos. Tagad savs vārds bija jāsaka seržantam Vūdam, cilvēkam, kam bija uzdots izpildīt spriedumu. Es redzēju viņu Nirnbergā. Vidēja auguma, plecīgs, rupjiem sejas vaibstiem, viņš neslēpa savu lielo apmierinātību, ka izvēle kritusi tieši uz viņu. Un acīm redzami nožēloja, ka zaudējis iespēju pakārt Hermani Gēringu, kas, tāpat kā Hitlers, Gebelss un Lejs, pats aizraidīja sevi uz viņpasauli.

Spriedumu izpildīja naktī uz 1946. gada 16. oktobri. Izpildīšanas laikā bija klāt visu četru lielvalstu pārstāvji. Presi pārstāvēja tikai astoņi cilvēki — pa diviem no PSRS, ASV, Anglijas un Francijas. Filmēt un fotografēt sprieduma izpildīšanas laikā bija aizliegts.

No padomju žurnālistiem pie ešafota bija klāt TASS korespondents Boriss Afanasjevs, kam bija lieli nopelni Nirnbergas tiesas prāvas atspoguļošanā mūsu presē, un frontes korespondents Viktors Tjomins.

Liktenis saveda mani kopā ar B. Afanasjevu tūlīt pēc soda izpildīšanas, un mēs norunājām gandrīz līdz pašai rītausmai. Svaigo iespaidu varā viņš pastāstīja man daudzas ievērības cienīgas detaļas.

Tieši pulksten 20 žurnālisti ieradās tiesas ēkā un tika izolēti istabās, kur parasti apsūdzētie sarunājās ar saviem advokātiem un kur notika notiesāto pēdējā tikšanās ar radiniekiem. Visiem žurnālistiem bija jāapsola, ka viņi neatstās tiem ierādītās telpas un līdz soda izpildīšanas nobeigumam ne ar vienu nesazināsies. Pēc tam pulkvedis Endrjūss uzaicināja viņus apskatīt cietumu, bet lūdza apskates laikā ievērot absolūtu klusumu.

Pa šaurām dzelzs kāpnēm visi nokāpa lejā. Cietuma gaileni valdīja puskrēsla. Tikai pie vienpadsmit durvīm dega gaišas elektriskās spuldzes, kuru gaismu īpaši reflektori iespīdināja kamerās. Tās bija nāvinieku kameras. Apsardzes kareivji pastāvīgi novēroja notiesāto izturēšanos.

Žurnālisti piegāja pie katras kameras un pēc kārtas ieskatījās «actiņā».

Pirmā ir Keiteļa kamera. Viņš mierīgi un rūpīgi uzpoš savu gultu. Izlīdzina segas krokas.

Elektriskās spuldzes gaismā labi saredzams Riben- trops sarunā ar mācītāju.

Jodls sēž pie galda ar muguru pret durvīm un kaut ko raksta. Uz galda viņam priekšā daudz visādu papīru un grāmatu.

Gērings, šķiet, guļ. Friks, apsedzies ar segu, lasa. Arī Kaltenbrunners aizņemts ar lasīšanu. Štreihers guļ. Zaukelis nervozi staigā pa savu kameru. Franks, sēdēdams pie galda, smēķē cigāru. Rozenbergs guļ. Zeiss- Inkvarts mierīgi gatavojas doties pie miera — mazgājas un tīra zobus.

Pulksten 21 un 30 minūtēs atskan paklusa gonga skaņa — oficiālā gulētiešanas laika signāls. Kamerās nodziest pēdējās spuldzes. Kļūst pavisam tumšs.

Pulkvedis Endrjūss caur cietuma pagalmu izved žurnālistus pie nelielas mūra ēkas dārza dziļumā, kur bija jāizpilda nāves sods. Tur sagatavoti trīs tumšzaļi nokrāsoti ešafoti. Divpadsmit pakāpieni ved uz augšu. Tur no čuguna trīšiem nokarājas resnas virves. Pie divām karātavām nosviestas kaut kādas siksnas un melnas kapuces, kuras pēdējā mirklī tiks uzsviestas uz sodāmo galvas. Pie trešajām nekā tamlīdzīga nav. Pulkvedis Endrjūss paskaidro, ka tās esot «rezervē».

Pulksten 23 žurnālistus ieveda viņiem ierādītajās telpās un lika gaidīt. Gaidīšana ilga gandrīz divas stundas. Tikai 55 minūtes pēc pusnakts viņi ieņēma savas vietas kādus trīs četrus metrus no ešafota.

Pirmo sprieduma izpildīšanai atveda Ribentropu. Viņš bija pilnīgā prostrācijas stāvoklī, ar grūtībām izrunāja savu vārdu. Mācītājs nolasīja lūgšanu, un tūdaļ sekoja nāves soda izpildīšana.

Seržants Vūds darīja savu darbu ar apbrīnojamu precizitāti un pusotras stundas laikā tika galā ar visiem uz nāvi notiesātajiem galvenajiem nacistiskajiem kara noziedzniekiem.

Pēc tam sodīto līķus pārveda uz Minheni, tur tos krematorijā sadedzināja un pelnus izkaisīja vējā. Bet Rūdolfu Hesu, Valteru Funku, Kārli Dēnicu, Erihu Rēderu, Balduru fon Sīrahu, Albertu Spēru un Konstantīnu fon Neirātu, kam Starptautiskais Kara Tribunāls bija piespriedis ilgstošu ieslodzījumu, aizveda uz Špan- davas cietumu.

Drūmais cietokšņa cietums Špandavā, kurš pēc saviem izmēriem bija aprēķināts daudziem simtiem cilvēku, kļuva pār septiņu galveno nacistisko kara noziedznieku ieslodzījuma vietu. Tur nodibināja četr- pusīgu administrāciju, katru mēnesi pēc kārtas mainījās sardze — padomju, amerikāņu, angļu, franču.

Jau no paša sākuma katram notiesātajam bija piešķirts savs numurs. Rūdolfs Hess kļuva par septīto numuru, bet Baldurs fon Šīrahs — par pirmo. Hess par to bija ļoti sarūgtināts. Tāpat kā Gērings uz apsūdzēto sola, tā viņš centās tēlot fīrera lomu cietumā. Un te pēkšņi tāda netaisnība: viņam — Hitlera vietniekam nacistu partijā — piešķirts pēdējais numurs!

Es jau rakstīju, ka prāvas laikā Hesu vairākas reizes aizveda no apsūdzēto sola slimības dēļ. Runāja, ka viņam esot kuņģa vēzis. Un neslēpšu, ka, vērojot viņu brīžos, kad viņš sāka sāpēs locīties, es nebūt nebiju pārliecināts, ka tā ir simulācija. Vēzis ir briesmīga slimība, kas neatzīst ne ģeogrāfiskās, ne politiskās robežas, bet atzīst tikai laika robežas. Taču pagāja prāva, beidzas Špandavā pavadīto gadu otrais desmits, bet Hess joprojām vēl dzīvs. Tikai pēc tam, kad viņu tik smagi apvainoja, piešķirot septīto numuru, reihsmi- nistra kungs sāka justies drusku sliktāk, sāka biežāk žēloties par sāpēm vēderā. Ārsti izdara viņam injekcijas. Hess ir pārliecināts, ka viņam iešļircina morfiju, lai gan īstenībā šļirci piepilda ar parastu sterilu ūdeni. Pēc katras tādas procedūras slimnieks ātri iemieg.

Cietumā ieslodzītos hitleriskos noziedzniekus nav aizmirsuši viņu ārzemju draugi. Kā savā grāmatā «Septiņi Špandavā» atzīmē Džeks Fišmenis, tikai tajā mēnesī, kad sardzē stāv padomju puses pārstāvji, šī cietuma gūstekņiem atņemta iespēja kaitēt mieram un nodoties politiskām diversijām. Fišmenis stāsta par viņu daudzajiem mēģinājumiem atjaunot un aktivizēt Vācijā neonacismu, atstāsta, piemēram, no cietuma sūtītās Dēnica vēstules saturu. Tā bija adresēta sievai, taču faktiski domāta lieladmirāļa domu biedriem Bonnā un ieteica tiem, kā veicama zemes remilitarizācija.

Cietumā ieslodzīto Hitlera rokaspuišu diversijām un propagandai, tāpat arī viņu reabilitēšanai savas lappuses labprāt nodeva angļu žurnāls «New Statesman and Nalion». Anglijā atradās žēlsirdīgas lēdijas un džentlmeņi, kas sāka pārplūdināt žurnālu ar vēstulēm, izteicot savu līdzjūtību «Spandavas gūstekņiem». Savā laikā viena šāda lēdija, kas tomēr kautrējās minēt savu vārdu, uzrakstīja atklātu vēstuli Neirāta sievai, publiski atzinās savās simpātijās pret viņas vīru un darīja zināmu pasaulei, ka Anglijas valdība grib iespējami ātrāk redzēt viņu uz brīvām kājām.

Kādā citā tādā pašā vēstulē, kas adresēta Dēnica sievai (tā paša Dēnica, kas ne bez panākumiem visu kara laiku rūpējās tikai par to, lai nogremdētu cik vien iespējams vairāk angļu jūrnieku), kategoriski apgalvots: «Jūsu vīrs ir viens no mūsdienu nelabvēlīgās politiskās situācijas upuriem.» Un, lai līdz galam kļūtu skaidrs, kāds politisks kredo ir šim žurnālam, kas uzņēmies nacisma advokāta lomu, atsaukšos šeit uz vēl vienu tajā publicētu vēstuli. Tur izteiktas šādas pilnīgi nepārprotamas prasības: «Koncepcija par vācu kara noziegumiem jāizņem no vēstures arhīviem. Kopš tā laika, kad boļševismu atzīst par Rietumu civilizācijas ienaidnieku, no vācu armijas jānoņem traips, kas apkauno tās godu .. .»

Arī pašas cietumā ieslodzīto galveno nacistisko kara noziedznieku sievas netur rokas klēpī. Elza Hesa, piemēram, izdevusi grāmatu «Anglija — Nirnbergā — Špandava». Šajā grāmatā viņas laulātais draugs nododas tīkamām atmiņām par savu uzturēšanos Britānijas salās. *

«Hercogs Hamiltons … parūpējās, lai mani pārvietotu uz labu kara hospitāli (lidmašīnai nolaižoties, Hess ievainoja kāju. — A. P.). Tas atradās lauku apvidū, pusstundas brauciena attālumā no pilsētas, Skotijas brīnišķīgās dabas vidū.»

Bet tālāk uzskaitītas lieliskās villas, kur viņš, Hess, uzturējies pēc hospitāļa, un parādīta šāda idiliska ainiņa:

«Mans komandants, miera laikā profesionāls mākslinieks, spēlēja man Mocartu. Es bieži devos tālās pastaigās, bet reizēm arī izbraukumos ar automobili.»

Kurš no angļu tomijiem, kas Eiropā vīrišķīgi cīnījās pret nacistu karapūjiem, varēja iedomāties, ka tajā pašā laikā viņu dzimtenē tā izdabā Hitlera vietniekam?

Pagāja gadi. Beidzās Nirnbergas tiesas prāva. Sodīti galvenie nacistiskie kara noziedznieki. Pēc visiem likumiem — kā laicīgajiem, tā arī garīgajiem — Hesam ari vajadzēja ieņemt vietu pie karātavām. Tieši to pieprasīja padomju tiesnesis. Taču rietumvalstu tiesneši neuzklausīja viņa balsi. Un, lūk, — Hess Špandavā, kur viņam atkal neklājas nemaz tik slikti, 1950. gadā 12. februārī viņš savai sievai rakstīja:

««Parsifāla» skaņas ieplūda pie manis pa logu. Funks spēlēja harmoniju … Tur bija Bahs, lieliskais Mocarta un Šūberta koncerts. Brīnišķīgi! Jaukā mūzika, it kā pats dievs būtu sarunājies ar mums.»

Cilvēkēdājiem, izrādās, arī patīk mūzika! Es jau rakstīju, ka Rūdolfa Hesa vārda brālis, Osvencimas komandants, bija noorganizējis nometnē orķestri, kurā spēlēja labākie Eiropas mūziķi. Nometnes halātos tērpti, šie nelaimīgie izklaidēja savu mocītāju un viņa rokaspuišu bandu, kad viņi, beiguši savu «darba» dienu, atgriezās mājās, vēl sārti no krematoriju krāšņu visu aprijošās uguns atspīduma. Un pazīstamais bende Heidrihs? Viņš taču arī nacistiskajā kamariljā bija izdaudzināts par kaislīgu mūziķi. Un Eihmanis? Arī tam krematorijas krāšņu piekraušanas starplaikos patika muzicēt.

Cik šausmīga groteska, cik drausmīga neatbilstība — mūzika un nacisms!

Daudzus gadus pēc Nirnbergas prāvas es izlasīju Rietumvācijas rakstnieka Heinriha Bella romānu «Kur tu biji, Adam?» Arī tajā attēlots viens tāds «mūzu kalps» — esesietis Filskeits. Atšķirībā no Osvencimas komandanta šis dievinājis kora dziedāšanu un izstrādājis īpašu dziedātāju atlases sistēmu. «Katru jaunu ieslodzīto nogādāja pie viņa uz balss pārbaudi. Uzskaites kartītē Filskeits atzīmēja jaunā ieslodzītā dziedāšanas spējas ar atzīmi no nulles līdz desmit. Nulli viņš ielika tikai dažiem — tie tūlīt nonāca nometnes korī, bet tie, kas saņēma atzīmi desmit, palika dzīvi tikai pāris dienas.» Dziedātāji dzīvoja nedaudz ilgāk.

Vai pēc tā ir jābrīnās, ka ari Rūdolfs Hess, šis nacistiskā režīma drūmais rēgs, bija mūzikas cienītājs un tvīka sajūsmā, klausīdamies Funka izpildījumā Mocartu un Sūbertu. Starp citu, tagad arī tas jau sen pagājis: pēc vienpadsmit ieslodzījumā pavadītiem gadiem Funks 1957. gadā atstāja Špandavu.

Bet vēl agrāk — 1954. gadā sabiedrotie apžēloja 81 gadu veco Neirātu un arī viņu pirms termiņa (taču pēc lielākās viņam piespriestās soda daļas izciešanas) atbrīvoja no apcietinājuma. Toreiz viņš saņēma apsveikuma telegrammas no VFR prezidenta Heisa. federālā kanclera Adenauera, bet pēc diviem gadiem nomira.

1958. gadā 80 gadu vecumā tika atbrīvots Rēders. Viņa pēctecis hitleriskās flotes virspavēlnieka amatā — Dēnics pilnībā izcieta sodu un iznāca no cietuma 1956. gadā.

Pašreiz milzīgais Špandavas cietums turpina kalpot par pajumti tikai Hesam, kam tur jāpaliek visu mūžu. Taču Rietumvācijas revanšisti nekādi negrib ar to samierināties. Jau 1954. gadā žurnāls «Nation Europa» ievietoja rakstu ar nosaukumu «Kvēls sveiciens Rūdolfam Hesam», kurā, starp citu, bija šādi vārdi:

«Tas, ka … neviens Eiropas valstsvīrs nav pieprasījis atbrīvot Rūdolfu Hesu, liecina par Eiropas dziļo pagrimumu. Tajā pašā laikā tas pierāda arī to, cik maz mums ir īsto eiropiešu . . . Mēs lūdzam dievu, lai Hess tiktu atbrīvots. Viņam nav vajadzīga amnestija: vienīgais, kas vajadzīgs, — ir taisnības uzvara. Rūdolfs Hess vairs nepieder tikai Vācijai vien, bet mums visiem, Eiropai.»

Nez vai jāmeklē vēl labāki pierādījumi fašisma atdzimšanai Rietumvācijā un tām briesmām, kādas revanša politika rada mieram. Tomēr Hess joprojām sēž cietumā. Un arī tas ir sava veida pierādījums — spilgts pasaules sabiedriskās domas arvien pieaugošā spēka apliecinājums. Šo domu tagad nevar ignorēt neviens miera un cilvēces ienaidnieks. Visi mūsdienu neonacistu mēģinājumi panākt Hesa atbrīvošanu ir veltīgi.

Blakus Hesam Špandavā divdesmit gadus mitinājās arī Baldurs fon Šīrahs, bijušais «Hitlera jaunatnes» vadītājs. Par viņu es jau rakstīju, un, šķiet, nebūtu nekāda vajadzība tagad atkal pievērst viņam lasītāju uzmanību, ja nebijis viens apstāklis. Piektajā Špandavā pavadītajā gadā Hess gandrīz būtu palicis bez šī kaimiņa. Šīrahs mēģināja izdarīt pašnāvību. Taču nesteidzieties domāt, ka ierunājusies viņa sirdsapziņa. Iemesls bija daudz triviālāks: viņa sieva Henriele paziņojusi, ka gatavojas šķirties no viņa.

Tiesa bija pret Šīrahu, tāpat arī pret Spēru pietiekami žēlsirdīga: viņiem nepiesprieda nāves sodu. Taču abus šos noziedzniekus, tāpat kā pārējos Nirnbergā notiesātos, nolādējusi visa cilvēce. Arī viņu vārdi kļuvuši par drausmīgiem barbarisma un cilvēknīšanas sinonīmiem.

Pagāja gadi. Tautas cerēja, ka cilvēce neaizmirsīs otrā pasaules kara baismīgo mācību, ka viņa nepieļaus traģēdijas atkārtošanos. Tam par labu runāja ne tikai PSRS konsekventā un enerģiskā politika, katrs tās solis liecina par Padomju Savienības cenšanos nepieļaut vācu militārisma un fašisma atdzimšanu. Par to izteikušies arī izcili Rietumu valstsvīri.

1943. gada 24. decembrī Amerikas Savienoto Valstu prezidents Franklins Delano Rūzvelts paziņoja:

— Pēc tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada pamiera mēs domājām un cerējām, ka vācu militārisma gars ir iznīdēts. «Dievbijīgā domāšanas veida» ietekmē mēs turpmākos piecpadsmit gadus izmantojām, lai atbruņotos, turpretī vācieši sacēla tādu negantu brēku, ka citas tautas ne vien atļāva viņiem bruņoties, bet pat atvieglināja viņiem šo uzdevumu. Iepriekšējo gadu labi domātie, bet neveiksmīgie pasākumi izrādījās nederīgi. Es ceru, ka mēs tos neatkārtosim. Nē, man jāizsakās asāk. Kā Savienoto Valstu prezidents un bruņoto spēku augstākais virspavēlnieks esmu nodomājis darīt visu, kas ir cilvēku iespēju robežās, lai izvairītos no šīs traģiskās kļūdas atkārtošanās.

Rūzvelts nesagaidīja Uzvaras dienu. Bez viņa sākās cīņa par to, lai «izvairītos no šīs traģiskās kļūdas atkārtošanas». Šīs cīņas posmi ir zināmi. Atkal, tāpat kā pēc pirmā pasaules kara, «vācieši sacēla negantu brēku». Tādu brēku, ka Ņujorka, Parīze un Londona «ne vien atļāva viņiem bruņoties, bet pat atvieglināja viņiem šo uzdevumu».

Gan Trumens, Eizenhauers un Čerčils, gan Ellijs, Dalless un Makmillans darīja visu, kas «cilvēka iespēju robežās, lai atkārtotu traģisko kļūdu», no kuras brīdināja Franklins Rūzvelts un par kuru cilvēce bija samaksājusi ar miljoniem dzīvību.

Pasaule atkal sadūrās ar vācu militārisma atdzimšanas faktu. Nav vairs Keiteļa un Jodla, taču ir radīts vācu bundesvērs, kas draud ar jaunu karu. Nav Hitlera un Himlera, bet nacistiskās organizācijas Rietumvācijā kupli sazēlušas.

Vai tas nozīmē, ka Nirnbergas tiesas prāvai nav bijusi sava loma cīņā pret agresiju, pret vācu militārismu un fašismu? Vai tas nozīmē, ka tās loma aprobežojusies tikai ar hitleriskās kliķes sodīšanu? Vai jāuzskata, ka šīs prāvas materiāliem tagad ir vieta vairs tikai arhīvā?

Protams, ne. Nirnbergas tiesas prāvas materiāli arī šodien paliek jo ass ierocis cīņā par mieru, pret agresoriem. Jēdziens «arhīvs» tiem vēl ir svešs.

Es jau teicu, ka Nirnbergas prāvai bija jākļūst un tā liešām kļuva par ūdensšķirtni starptautisko tiesību vēsturē. Ar Starptautiskā Kara Tribunāla spriedumu ne tikai izbeidzās galveno kara noziedznieku dzīve, bet, kas ir daudz svarīgāk, — izbeidzās ari gadsimtiem ilgais laika posms, kad agresija un paši agresori palikuši nesodīti.

Skarbajās 1917. gada oktobra dienās visā zemeslodē atbalsojās slavenais Padomju varas Dekrēts par mieru, kurā ar Ļeņina roku bija ierakstīti neaizmirstamie vārdi, ka agresīvais karš ir «vislielākais noziegums pret cilvēci». Šie vārdi man skanēja ausīs, kad es sēdēju Nirnbergas tiesas zālē un klausījos spriedumu, kas tik spilgti pauda ļeņinisko principu par agresijas sodāmību.

Fridrihs Engelss reiz atzīmēja, ka buržuāzijai piemītot īpašība viltot jebkuru preci. Tāpat tā viltojusi arī vēsturi un vislabāk maksā par lādu sacerējumu, kurā vēstures viltošana visvairāk atbilst tās interesēm.

Tādas viltošanas līdzekļi bieži vien bijušas dažādu krāsu «grāmatas» (zilas, sarkanas, gaiši zilas utt.), kurās buržuāziskie valsts vīri atlasīja sev izdevīgā sortimentā un kārtībā dokumentus, kuri attaisnotu viņu politiku un noveltu atbildību par starptautiskajiem konfliktiem no vainīgajiem uz nevainīgajiem.

Atšķirībā no šiem veikli preparētajiem «dokumentālajiem pierādījumiem» Nirnbergas prāva kļuva par visai autoritatīvu otrā pasaules kara vēstures avotu. To izvilka dienas gaismā nacistiskās agresīvās valsts visslepenākos dokumentus, visus tās arhīvus, atmaskoja visu tautu acīs visus paņēmienus un metodes, kādus, gatavojot karu, lietoja vācu militāristi. Un vai gan šie materiāli šodien nepalīdz atmaskot NATO, SEATO un CENTO sēžu oficiālo komunikē liekulību, kuros draudīgi soji jauna pasaules kara' sagatavošanā tiek dēvēti par tīriem «aizsardzības pasākumiem»?

Starptautiskais Kara Tribunāls Nirnbergā tiesāja tikai galvenos vācu kara noziedzniekus. Bija domāts, ka zemāku pakāpju hitleriskos kara noziedzniekus tiesās citās prāvās. Taču rietumvalstis uzskatīja par labāku viņus izglābt un padarīt par saviem sabiedrotajiem. Tā pie bundesvēra vadības grožiem izrādījās Hoizingers, Ferčs, Kamhūbers, Speidels un citi hitleriskie ģenerāļi. Lai šāda viņu izvirzīšana neizsauktu pasaules sabiedriskās domas protestu, NATO varasvīri pacentās uzspodrināt šo uzticamo nacisma kalpu reputāciju, iztēlojot viņus ne tikai kā tādus, kam nav bijis nekā kopīga ar hitleriešu teroristisko režīmu, bet pat kā dedzīgus Hitlera pretiniekus. Var jau būt, ka imperiālistiskā propaganda šai jomā būtu guvusi panākumus, ja tikai tās ceļā nestāvētu cilvēku atmiņa, līķu kalni, pilsētu drupas, Babijjaras un Maidanekas vaidi, — vārdu sakot, viss, kas Starptautiskā Kara Tribunāla sēžu zāles skaudrajā klusumā pārvērtās par vēsturiskiem apsūdzības materiāliem.

Nirnbergas prāvas materiāli savu spēku nezaudē! To uz savas ādas izjuta gan Ēriks Kohs — Polijas un Ukrainas bende, gan Oberlenders, kas zvēriski izrīkojās uz laiku okupētajā Padomju teritorijā, gan Eihmanis, uz kura sirdsapziņas ir seši miljoni iznīcinātu ebreju. Ērihu Kohu un Ādolfu Eihmani tiesāja un viņiem piesprieda nāves sodu, pamatojoties uz Nirnbergas prāvas materiāliem. Kara noziedznieku Oberlenderu, kas bija ieperinājies siltā vietiņā Bonnas ministra krēslā, Ade- nauers bija spiests atcelt no amata tieši Nirnbergas tiesas prāvas atmaskojošo dokumentu dēļ. Nirnbergas prožektora gaismas stars jau sen bija iezīmējis vēl vienu Bonnas ministru — Hansu Globki. 1963. gadā VDR augstākā tiesa aizmuguriski tiesāja viņu kā hitlerisko kara noziedznieku par smagiem noziegumiem, un, ievērojot neatspēkojamos pierādījumus, Bonna bija spiesta atcelt viņu no amata. Bet pēc neilga laika atmaskojošie materiāli, ko VDR prokuratūra nodeva Bonnai, piespieda toreizējo VFR kancleru Erhardu atvaļināt hitlerieti Krīgeru, kurš arī grasījās ieņemt ministra amatu.

Nirnbergas tiesas prāvas materiālu spēku izjuta arī Vilhelms Frenkeļa kungs, VFR ģenerālprokurors. Pārbaudē izrādījās, ka pagātnē arī viņš bijis nacists un Hitlera valdīšanas laikā ieņēmis augstu amatu impērijas tiesā Leipcigā.

Tādējādi Nirnbergas prāva vēl pēc divdesmit gadiem turpina dot triecienus miera un demokrātijas ienaidniekiem. Apsūdzētāji, kas tur uzstājās, tāpat ari Starptautiskā Kara Tribunāla tiesneši nepavisam neuzskatīja par savu mērķi atmaskot kapitālismu vispār. Tas nevarēja notikt kaut vai tāpēc vien, ka no četrām Tribunālā pārstāvētajām lielvalstīm trīs bija kapitālistiskas valstis. Taču tāda nu reiz ir vēsturisko notikumu loģika: pat buržuāziskie tiesneši un prokurori, liecinieki un apsūdzētie neatkarīgi no viņu uzskatiem un nolūkiem, saduroties ar neapgāžamiem un pierādījuma spēka ziņā iznīcinošiem faktiem, bija spiesti nākt klajā ar tādiem paziņojumiem un atziņām, kas deva jūtamus morāli politiskus triecienus visai kapitālistiskajai sistēmai.

Amerikāņu galvenais prokurors Džeksons savā ievadrunā brīdināja:

— Es domāju: ja mēs, organizējot šo prāvu, sāksim iedziļināties jautājumu apspriešanā par šī kara politiskajiem un ekonomiskajiem cēloņiem, tad tas var nodarīt -zināmu ļaunumu tiklab Eiropai, kā arī Amerikai.

Tiesas zālē Džeksonu saprata pareizi: rietumvalstu prokuroru acu priekšā stāvēja Minhenes rēgs.

Un patiešām, hitleriskās valsts politikas patoloģiski anatomiskā sekcija Nirnbergas prāvas laikā vēlreiz visā kailumā parādīja mūsu planētas tautām imperiālisma un tā pastāvīgo pavadoņu - agresijas un reak cijas — cilvēknīšanas raksturu. Nekad kapitālistis kās pasaules vātis nebija redzētas tik atkailinātas, kc tas notika Nirnbergas tiesas prāvā.

Es jau teicu, ka pirmo informāciju no Londonas par Starptautiskā Kara Tribunāla izveidošanu es saņēmu atrazdamies aktīvās armijas rindās. Man, padomju juristam, ar prāvas sagatavošanu un norisi saistītās grūtības jau tad šķita diezgan ievērojamas. Vēl skaidrākas tās man kļuva tad, kad liktenim bija labpaticies nosūtīt mani uz Nirnbergu. Vispirms tā bija starptautiska tiesas prāva. Vēsture tādu vēl nepazina. Bija jāsaskaņo dažādas tiesību sistēmas — kontinentālās Eiropas un angļu-amerikāņu sistēma. Bet, kas daudz svarīgāk, bija jāatrod kopīga valoda starp padomju tiesību sistēmas pārstāvjiem, no vienas puses, un buržuāzisko tiesību sistēmas pārstāvjiem, no otras, bija jāizstrādā politiskie un juridiskie sadarbības principi. Starptautiskajam Kara Tribunālam bija pirmoreiz vēsturē jāpiemēro praksē kriminālatbildības princips par agresiju. Bija precīzi jāietur kurss starp biežām izmaiņām pakļautā starptautiskā stāvokļa zemūdens rifiem, jānovērš iespēja ļaunprātīgiem elementiem izprovocēt konfliktu starp padomju un rietumvalstu delegācijām.

Galu galā' visi šie sarežģītie jautājumi tika atrisināti pozitīvi. Var droši apgalvot: lai gan Starptautiska Kara Tribunāla spriedums nav bez trūkumiem, kas atzīmēti padomju tiesneša «Atsevišķajās domās», Nirnbergas prāva vispār noritēja zem četru lielvalstu — PSRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas vienprātības karoga. Visai cilvēcei draudošās briesmas apvienoja dažādu zemju un kontinentu, atšķirīgu sociālo sistēmu un uzskatu cilvēkus ne tikai kaujas laukos, bet ari pie Starptautiskā Kara Tribunāla galda.

Lūk, kāpēc Nirnbergas tiesas prāvu visā pasaulē atzina par Tautu Tiesu, visas cilvēces Tiesu, kura aicināta nostiprināt starptautisko drošību un veicināt cilvēku apvienošanos cīņā par visdārgāko, kas viņiem ir, — cīņā par mieiu.

Nirnbergas spriedums ir Damokla zobens, kas vien- mer karāsies pār to galvām, kuri atkal gribētu atņemt tautām mieru un iegrūst cilvēci jaunā karā.

Pēc tam kad šis spriedums bija pasludināts un visi atstājuši tiesas zāli, kāds franču žurnālists nofotografēja jau tukšo apsūdzēto solu. Nākošajā dienā vioš ienāca pie manis un uzdāvināja man vienu šī fotoattēla eksemplāru. Mēs kopīgi to apskatījām. Un fotogrāfija it kā sacīja:

— Atcerieties vēstures mācību, kungi! Neaizmirstiet Nirnbergu!

SATURS

Priekšvārds ….. ~………….. 5

1. Tautu liesa

Ceļš uz Nirnbergu……………………………………………….. 17

Starp drupām…………………………………….. ……………………………… 20

Tiesas zāiē………………………………………………………………………….. 23

«Ļoti svarīgas personas» ………………………………………………………… 40

«Okei, nāciet līdz!»………………………………………………………………… 44

Tārps atgriežas pie tārpiem………………………………………………..

Hitleriskās valdības pēdējā rezidence………………………………………. 59

Čerčils izraisa sajūsmu uz apsūdzēto sola ………………………………. 105

Sašutuma pilnā miljonu balss………………………………………………… H0

Nirnbergas nacistiskā aizsardzības līnija ……………………………….. 122

«Jūs teiksit, ka esmu jums laupījis miegu» . . … ■ • 139

Par tiem, kas parakstīja spriedumu……………………………………..

Nelabojamie……………………………………………………………………

II. Hermanis Gērings bez grima

Starp Scillu un Haribdu………………………………………………………… 189

Marmora zārku perspektīva………………………………………………….. 195

Politiskais starts………………………………………………………………….. 198

«Tie ir mēsli, nevis politisks komunikē»………………………………….. 205

Garo nažu nakts …. . -……………………… 209

Kāpēc sastrīdējās Gēringa un Šahta advokāti…………………………… 212

«Kristāla nakts» …………………………………………………………………. 216

«Miera apustulis»………………………………………………………………… 222

Reihsmaršals maina ādu…………………………………………………….. 2.16

«Viduvēji cilvēki to nespēj saprast» ……………………………………….. 242

Fināls………………………………………………………………………………. 245

III. Joahims fon Ribenlrops zem tiesas mikroskopa

Vīnu tirgotājs ierodas Vilhelmštrāsē……………………………………….. 251

laika laipnība……………………………………………………………… 262

«Giganta ēnā»……………………………………………………………………… 269

Šantāžas un draudu diplomātija…………………………………………….. 274

Izeju meklējot………………………………… 286

Slīcējs ķeras pie salmiņa ,,,»…….■ 293

IV. Vilhelms Keitelis un Alfrēds Jodls

Pulkvedis taisa karjeru……………………………………………………….. 298

Keilelis vai Moltke?…………………………………………………………….. 301

Kara provokāciju meistars……………………………………………………. 305

Kauliņi ir mesti………………………………………………………………….. 311

Aiz «Jūras lauvas» aizsega…………………………………………………….. 317

Himlera meistardarbs un Jodla meli………………………………………. 322

Bende humānista lomā………………………………………………………… 336

«Operācija «Gustavs»»…………………………………………………………… 340

XX gadsimta «Odisejs»…………………………………………………………. 342

Jodls «ļoti nožēlo»……………………………………………………………….. 353

«Viņš mūs piekrāpis! Viņš atstājis mūs vienus!» …. 358

Vēsture rezumē………………………………………………………………….. 362

«Kādē| esmu dzimis?»…………………………………………………………. 366

V. Vīnes advokāta baismā karjera

Neskaidrība zūd ….. ………………………………………………………….. 371

Inkvizitors solās «teikt visu patiesību» ……………………………………. 374

«Viņš nemīlēja savu policejisko .darbu»………………………………….. 378

Doktora Kaufmaņa negaidītā pārvērtība………………………………….. 388

Osvencimas un Mauthauzenas ēnas…………………………….. 390

Himlers pret Kaltenbrunneru……………………………………………….. 400

Kaltenbrunners nokautē Kaltenbrunneru……………………………….. 408

Ģenerāļa Melasa sekotājs…………………………………………………….. 411

Tikai tādi viņi nav bīstami……………………………………………………. 417

VI. Jalmars Sahts izbēg no atmaksas

«Viņš krāpa pasauli, Vāciju un mani personīgi» . . . 424

«Nododiet savu amatu Hitleram!»……………………………………………. 429

«Paklausieties tikai, kā viņš melo! …»…………………………………….. 437

Sahts un Gērings: kurš uzvarēs cīņā par varu? …. 448

Divkosīga spēle…………………………………………………………………. 454

Atkal demisija……………………………………………………………………. 459

Doktoram Sahtam jāizvēlas…………………………………………………… 462

Kāpēc dalījās tiesnešu domas?……………………………………………… 471

VII. Par tiem, kas apkaunoja karavīra nosaukumu

Sarakstā — 131…………………………………………………………………. 483

Doktors Laterzners meklē sabiedrotos…………………………………….. 484

Ko Nirnbergā butu teicis Hitlera advokāts?……………………………… 48?

Ģenerālštābs meklē glābiņu … Tautu Savienībā …. 490

Triecienu dod Pauluss …………. 492

Vēl par to, kā meloja «vecie karavīri»………………………………………. 495

Ģenerālštābs sašķeļas atsevišķos klucīšos……………………………… 501

VIII. Pie pēdējās robežas

Svētuļu un liekuļu grēksūdze……………………………………………….. 506

Tris attaisnoti……………………………………………………………………. 510

Tribunāla pēdējā sēde………………………………………………………… 517

Fināls………………………………………………………………………………. 521

Tulkojis J. Levitāns Redaktore Dz. Dāvidsone Māksi, redaktors V. Grants Mākslinieka Z. Antona noformējums Telin. redaktors A. Mironovs Korektore L. Upelniece Nodota salikšanai I957. g. 22. maijā. Parakstīta iespiešanai 1957. g. 15. augustā. Papīra formāts 84X108'/». Papīrs .N» 2. 17.88 fiz. iespiedi.; 29.32 uzsk. iespiedi.; 32,08 izdevu. 1. Metiens 50 000 eks. Maksā i rbl. 30 kap. Izdevniecība «Liesma» Rietā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21194-Mp-IO. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Iela 137/139, PasOt. Nr. 262.

А. И. Полтора* НЮРНБЕРГСКИЙ ЭПИЛОГ

Военное издательство Министерства обороны СССР Москва 1965

Издательство «Лиссма» На латышском языке

3 — Nirnbergas epilogs

1 Process liek pārtraukts!

[1] saskaņā ar tribunāla Statūtu 12. pantu Bormaņa lietu iztiesāja aizmuguriski.

[1] — Nirnbergas epilogs

[3] «nirnbergas dienasgrāmata».

[4] Ļoli svarīgas personas.

[5] deivids maksvels-faifs — Anglijas prokurors Nirnbergas tiesa? prāvā.

[6] solddfons — rupjš kareivis.

[7] 1949. gada zenēvas konvencijā par civiliedzīvotāju aizsargāšanu kara laikā likta vērā Nirnbergas tiesas prāvas pieredze: šajā konvencijā skaidri un gaiši norādīts, ka aizliegts ņemt ķīlniekus.

[8] tikai tādi vioi nav bīstami.

[9] asv kara akadēmija.

[10] hercogs glosters ir viens no galvenajiem personāžiem Šekspīra traģēdijā «Heinrihs VI» un «Ričards III». R. Džeksons šeit citē Glos- tera un karaļa Heinriha VI atraitnes dialogu traģēdijā «Ričards III».

Content

Poltoraks Arkādijs Nirnbergas epilogs

PRIEKŠVĀRDS

1. TAUTU TIESA CEĻŠ UZ NIRNBERGU

STARP DRUPĀM

TIESAS ZALē

«ĻOTI SVARĪGAS PERSONAS»

«OKEI, NĀCIET LlDZ!»

TĀRPS ATGRIEŽAS PIE TĀRPIEM

HITLERISKĀS VALDĪBAS PĒDĒJĀ REZIDENCE

SAŠUTUMA pilna miljonu balss

nirnbergas nacistiskā aizsardzības līnija

«jūs teiksit, ka esmu jums laupījis miegu»

PAR TIEM, KAS PARAKSTĪJA SPRIEDUMU

NELABOJAMIE

II. HERMANIS GĒRINGS BEZ GRIMA

starp Scillu un HARIBDU

V . MARMORA ZĀRKU PERSPEKTĪVA

politiskais starts

«garo nažu nakts»

«kristāla nakts»

«MIERA APUSTULIS»

REIHSMARŠALS MAINA ADU

«VIDUVĒJI CILVĒKI TO NESPĒJ SAPRAST»

FInĀls

III. JOAHIMS FON RIBENTROPS ZEM TIESAS MIKROSKOPA

VĪNU TIRGOTĀJS IERODAS VILHELMSTRASE

LAIKA LAIPNĪBA

«GIGANTA» ĒNA

šantaŽas UN DRAUDU DIPLOMĀTIJA

IZEJU MEKLĒJOT

SLĪCĒJS ĶERAS PIE SALMIŅA

IV. VILHELMS KEITELIS UN ALFRĒDS JODLS

PULKVEDIS TAISA KARJERU

KEITELIS VAI MOLTKE?

KARA PROVOKĀCIJU MEISTARS

KAULIŅI IR MESTI

AIZ «JURAS LAUVAS» AIZSEGA

HIMLERA MEISTARDARBS UN JODLA MELI

BENDE HUMĀNISTA LOMA

OPERĀCIJA «GUSTAVS»

XX GADSIMTA «ODISEJS»

JODLS «ĻOTI NOŽĒLO»

«VIŅŠ MŪS PIEKRĀPIS VIŅŠ ATSTĀJIS MŪS VIENUS!»

VĒSTURE REZUME

«KĀDĒĻ ESMU DZIMIS?»

V. VĪNES ADVOKĀTA BAISMA KARJERA

NESKAIDRĪBA ZŪD

INKVIZITORS SOLĀS «TEIKT VISU PATIESĪBU»

«VIŅŠ NEMĪLĒJA SAVU POLICEJISKO DARBU»

kaltenbrunners nokautē kaltenbrunneru

ģenerāļa Melasa sekotājs

TIKAI TADI VIŅI IR NEKAITĪGI

VI. JALMARS ŠAHTS IZBĒG NO ATMAKSAS

«VIŅŠ KRĀPA PASAULI, VĀCIJU UN MANI PERSONĪGI»

«NODODIET SAVU AMATU HITLERAM»

«PAKLAUSIETIES TIKAI, KA VIŅŠ MELO! . . .»

divkosīga spēle

DOKTORAM ŠAHTAM JĀIZVĒLAS

VII. PAR TIEM, KAS APKAUNOJA KARAVĪRA NOSAUKUMU

sarakstā — 131

doktors laterzners meklē sabiedrotos

ko Nirnbergā būtu teicis HITLERA ADVOKĀTS

ĢENERĀLŠTĀBS MEKLĒ GLĀBIŅU… TAUTU SAVIENĪBĀ

TRIECIENU DOD PAULUSS

vel par to, ka meloja «vecie karavīri»

ģenerālštābs saSķeļas ATSEVIŠĶOS KLUCĪŠOS

VIII. PIE PĒDĒJAS ROBEŽAS SVĒTUĻU UN LIEKUĻU GRĒKSŪDZE

TRIS ATTAISNOTI

TRIBUNĀLA PĒDĒJA SēDE

FINĀLS

SATURS