Kreļins Jurijs

No šīs pasaules

J.Kreļins

No šīs pasaules

Stāsts un romāns

.

NO ŠĪS PASAULES

.

PROLOGS

(Gads — četrdesmit piektais, vecums — divdesmit četri gadi)

Briesmīgas vēnas. Nekādi nevaru trāpīt.

Vai žņaugs labi uzlikts?

—    Paskaties!

—    Pamēģini citā vēnā!

—    Viņam visas sliktas.

—         Devītais ievainojums. Esmu jau sadurstīts vienos caurumos, — sarunā iejaucās ievainotais.

—    Guli, guli rāms! Vajadzēja jau būt pieradušam.

-          Jums viegli runāt. Kamēr bija karš — cietos. Tagad pacietības aptrūcis. Visu mēnesi par mājām vien domāju.

—    Nē, jāgriež, atradīsim vēnu un pārliesim.

—         Nē, nē. Nemaz nerunājiet! Nejaušu vairs griezt. Kāda velna pēc? Nepaliks pāri ne vēnas, ne… Diezgan. Mani spēki ir galā.

—    Bet pārliet taču vajag.

—    Es vairs nevaru, — ievainotais gandrīz vai jaud.

—         Ko tu tur spirinies, rudais velns, — diskusijā iejaucās vēl viens, kas gulēja blakus uz otra pārsienamā galda un gaidīja savu kārtu. — Lai taču griež — būs ātrāk cauri. Citādi gaidu, gaidu, it kā es nemaz nebūtu cilvēks.

—         Tu, seržant, ciet klusu! — Raudulību pirmā balsī nogrieza kā ar nazi. — Tev neviens nejautā. Griezīs taču mani —atšujies! — Norāja kaimiņu, un it kā kļuva vieglāk.

—    Vaijbūt tu pamēģināsi, — māsa pievērsās feldšerim.

—         Dod šurp! Varbūt paveicas. Vai adata nav aizsērējusi? Nē, šķiet, kārtībā. — Feldšeris, uzlicis adatai pirkstu, noliecās pār ievainotā roku.

—         Nolādēts… Nekādi… Bet šajā vēnā… Tas pats…

Ienāca ārsts.

Biedri major, nekādi nevaram. Varbūt jūs pamēģināsiet?

—         Te tev nu bija, visu kara laiku dūrāt — un nekas, izdevās. Bet tagad? Pēc mājām esi noilgojies, vai?

—         Tas nu gan, biedri major, — feldšeris priecīgi atsaucās, droši vien tāpēc, ka priekšniecība tik sapratīga,

—         Tu nu gan to proti labāk par mani. Nu labi, dod šurp, pamēģināšu! Vai adata nav aizsērējusi?

—    Pārbaudiet!

—         Jā. Viss kārtībā. Velns parāvis! Neērti… Nē… Varbūt citā vēnā? Izdevās … manuprāt… bet asiņu nav.

—    Nē. Nekā.

—         Nekā, nekā. Novāc šo statni ar ampulu! Redzi taču, ka traucē. Ir gan nejēgas. Sabāzuši citu citam virsū, it kā vietas trūktu. Nē. Nekādi nevaru.

—         Nu pietiek, biedri major, atlieciet uz rītu! — Ievainotais atkal gandrīz vai raud.

—         Rītu, ritu. Bet uz mājām gribi jau šodien. Ātrāk, ātrāk. Šodien jāpārlej. Pasauc noda|as priekšnieku! Lai nak un dur.

Gaitenī atskan balss: «Biedri apakšpulkvedi, biedrs majors lūdz ienākt pārsienamajā istabā.»

—    Nu, kas jums te lēcies?

—         Dmitrij Mihailovič, nekādi nevaram trāpīt vēnā, pamēģiniet jūs.

—. Nevarat — taisiet venesekciju! Pirmo reizi, vai? Vai domā — ja karš beidzies, tad asinis vairs nedrīkst liet? — Droši vien pats pasmaidīja par savu asprātību, tikai zem maskas to nevarēja redzēt.

—         Gana! Griezt ne]aušu. Pietiek! — Tiklīdz ievainotais kļūst agresīvs, viņa balss skan stingri, gluži kā veselam cilvēkam. — Karš ir beidzies. Duriet vai arī labāk laidiet atpakaļ uz palātu. Ne nu pēc šīs ampulas tūlīt sākšu lēkāt, nekā.

*— Cieties, karavīr, cieties! Mēs zinām, ko vajag. Katram jau tīkas pamācīt. Nu labi, pamēģināšu ar. Bet jūs

jau te sadurstījuši hematomu pie hematomas. Dod otru roku! Nē, arī te nav labāk. Ņemsim veselo kāju. Vai adata nav aizsērējusi?

Feldšeris — vecākais leitnants — stāv un atbild nevērīgi, kā tas armijā droši vien iespējams vienīgi mediķu vidū. f

—    Pamēģiniet!

—         Jā, kārtībā. Ak tu sasodītā! Slīd prom … Mūk no adatas. Vēnās taču nčmaz nav asiņu. Kas tad šitā liek žņaugu?! Nemaz nav asins pieplūduma. Vai tu par artērijām kaut ko zini vai nezini?! Kas tu esi, leitnant, — feldšeris vai intendants?! Vajag taču saprast… Un arī klāt lāgā netiek. It kā ampulai būtu katrā ziņā jākarājas man degungalā! Aizvāciet to pie velna! Kurp… kurp… tas tev pašam jāzin! Nu, noliec pagaidām kaut vai blakus tai. Kaut vaī pie tā galda… Slīd prom… Katrā ziņā viss jāsabāž vienā čupā, lai iznāk lielāka grūstīšanās… Ir gan cilvēki!… Lēkā zem adatas kā pati nelabā … Nē» nekas nesanāk.

Pārsienamajā ienāca vēl viens ārsts, no tikko iesauktajiem. Vēl tīrais zēns.

—        Ahā! Kapteinis! Pamēģini tu — jaunas rokas, jaunas acis. Jaunajiem, kā zināms, allaž veicas. Se!

—        Tā tikai trūka! Tikko no skolas sola — un tūliņ mani bakstīt. Kas tad es jums esmu, suns, vai? Neļaušu viņam!

—         Kareivi! Kā tu par virsnieku izrunājies?! Vai tribunāla sagribējies?

—         Jums viegli runāt, bet es esmu sadurstīts vienos caurumos.

—    Nu labi. Klusē! Kapteini, vai esi kādreiz dūris?

—    Tieši tā.

—         Kapteini, mums te nav parastā armija. Te ir hospitālis. Tā ka varat iztikt bez «tieši tā».

—    Klausos, biedri apakšpulkvedi!

—    Dur! Bet tu ciet klusu!

Kapteinis noliecās pār roku.

—         Redzi nu, karavīr. Bet tu negribēji. Es jau teicu — jaunajiem veicas. Kā skriešanās sacīkstēs. Ek, drīz brauksim uz Maskavu! Nu, pārlejiet paši.

Asins ampulu pievienoja pie adatas'…

Bet pēc minūtēm piecpadsmit nodaļā visi skraidīja kā apsviluši. Vispirms majors bija mazliet atbīdījis asins

pārliešanas sistēmu, pēc tam apakšpulkvedis pavēlējis aizvākt to vēl tālāk, bet, kad kapteinis beidzot trāpīja ar adatu vēnā, viņš paķēra nevis to ampulu, kuru vajadzēja, bet to, kas tuvāk, — taču tā bija sagatavota nepacietīgajam seržantam.

… Visi mazliet nomierinājās tikai pēc divām nedējām, kad jau puslīdz droši varēja teikt, ka seržantam paredzētās citas grupas asiņu pārliešana ievainotajam kareivim nebeigsies ar nāvi. Labi, ka ātri attapās — pēc tam kad bija pārlieti piecdesmit kubikcentimetri. Ja būtu pārliets vairāk — nespētu glābt.

Taču izglāba. Un tomēr hospitālī jau strādā komisija.

Kurš no ārstiem pārlēja asinis?

Te nu īsto bija grūti atrast. Vainot to, kas devis rīkojumu, tātad palātas ārstu, kurš todien nemaz nebija hospitālī. Vai ari to, kurš trāpīja vēnā?

Vēl šobaltdien tiek uzskatīts tā: kurš vēnā dūris, kurš tajā trāpījis, tas arī asinis pārlej, tas atbildīgs.

Mūsu tagadējais Priekšnieks mūžam atcerēsies savu pirmo noziedzību darbā, pirmo viņam nodarīto pārestību, pirmo saņemto sodu. —

KAUT UGUNS JUMTĀ, TOMĒR ĀRSTĒJAM

Priekšnieks sēdēja krēslā pavisam mierīgi, kas gadījās gauži reti, smēķēja un spriedelēja gan par šo, gan par to. Kabinets bija pilns dūmu, un šādo? apstākļos mēš ar viņu jutāmies ļoti omulīgi. Mēles atraisījās, domas izlīdzinājās — mēs sarunājāmies.

Priekšnieks stāstīja par ugunsgrēku kaimiņu slimnīcā:

—    …Izsauca ugunsdzēsējus un nu zvana ātrajai palīdzībai, skaidro: «Nesūtiet slimniekus — mums uguns jumtā!» Bet šie atbild: «Bet vai mums nav uguns jumtā? Pilsētā visas slimnīcas pārpildītas, visi raujas kā apsviluši. Mums nav kur sūtīt — tāpēc tik un tā sūtīsim. Kaut arī uguns jumtā, tomēr ārstējiet!» Piezvanījuši pilsētas veselības aizsardzības nodaļai, bet tūr neviens neņem Ugunsgrēku par pilnu. Varbūt nenoticēja? Atbraukuši ugunsdzēsēji. Dežurants tiem jautā, kāds stāvoklis, vai nav jāsāk slimnieku evakuācija. Sie pretim: «Kas tās par runām! Jāglābj ēkas!» Galu galā viss beidzies labi. Vārdu

sakot, kā tajā parunā: gar ūsām notecējis, bet mutē nav ielijis.

Pēc tam Priekšnieks sāka vispārināt. Mums ir silti un ērti, mums visi vēl labu, tāpēc es savaldos un nepārtraucu viņu, tomēr atļaujos diezgan daudz, pat pārāk daudz.

Mēs runājām par visu ko. Un es ieminos, ka grūti izturēt viņa kabinetā, kad tas pienāk pilns cilvēku, manu kolēģu, kad sākas ciņa par augstāku vietu, par to, kā tikt tuvāk pie siltuma. To nu gan man nevajadzēja. Priekšnieks atteica, lai es nepievēršot tam uzmanību, jo viņš tik un tā visu laiku mainot un pārvietojot ārstus, lai vieniem neiznāktu par siltu, bet citiem nebūtu savukārt pārāk ilgi un bez īpašas nepieciešamības jātup aukstākā vietā, viņš, izvirzot te vienu, te otru, un ka varot gluži kā pankūku uz pannas apsviest uz otriem sāniem, ja vien pamanot, ka siltumā kāds sācis piesvilt, bet viņš' redzot un pamanot visu un attiecīgi visu arī izvērtējot, arī pats sevi, viņš esot iekārtojis katram savu lietu, arī pats sev, ka ikviena panākumi un kļūmes viņam esot kā uz delnas, ka ar šīm kartītēm viņš»varot rīkoties kā pasjansā, kur katrs tiks nolikts tajā vietā, kuru viņš, Priekšnieks, atradīšot par piemērotu, nevis tā, kā kritīs karte.

—    Saki man — ko tu domā par mūsu otro docentu? — viņš acīmredzot domās sāka aizpildīt savas kartītes.

—    Jums taču tas labāk redzams: jums no augšas viss labāk pārredzams un saklausāms.

—    Saklausāms gan, tas tiesa, bet man pa prātam trīskārša informācija. Tad spriedums ir objektīvāks. Tad jūs visi neesat atkarīgi no informatora neobjektīvisma.

—    Ko es jums varu pateikt? Nav slikts ārsts un vispār … akurāts cilvēks. Karjera viņam nodrošināta.

—    Kā to ņem. Tev, Sergej, jāsaprot, ka priekšniecībai labāk patīk tādi cilvēki, kas aktīvi taisa savu karjeru. Viņi ir spiesti domāt vispirms par darbu. Turklāt viņus izrīkot vieglāk. Ar viņiem ir vieglāk ievērot principu: tu man, es tev — un nekādu atlaižu. Visi parādi nokārtoti. Un viņi darīs visu, ko viņiem liek. Zināmās robežās, protams, — tas ir skaidrs. Bet ko iesākt ar cilvēku, kuram karjera nerūp? Pareizāk sakot, kā no viņa lai ņem, ja nezini, kā varēs atdot? Un vispār karjeristi ir saprotami. Arī disciplīnu viņi ievēro. Bet disciplīna, mīļais, tā ir apzināta nepieciešamība vienmēr izlikties mazliet dumjākam par priekšniecību.

Abi iesmējāmies.

Atnāca mūsu otrs docents, un Priekšnieks tūdaļ uzklupa viņam. It kā tikko izjustās omulības un siltuma nemaz nebūtu bijis.

—         Vai tu noturēji rīta konferenci? Bet kāpēc tikai tagad atnāci, lai pateiktu, kā bija? Viss, kas noticis nodaļā, ko katrs teicis un darījis, man tūliņ jāzina, skaidrs?

Un tad atnāca arī pirmais docents. Es pasteidzos aiziet.

Gaitenī sastapu vēl vienu kolēģi.

—         Paklau, Sergej, uzņemšanas nodaļā atvests slimnieks uz ner-vu nodaļu ar šausmīgu radikulītu. Vai nevajadzētu lūkot viņu ārstēt ar mūsu metodi — artērijā? Iesim paskatīsimies.

Uzņemšanas nodaļā stāvēja slimnieks, ar abām rokām turēdamies pie. palodzes, un sarunājās ar dežurējošo neiropatologu. Mēs dzirdējām viņu sarunu.

—    Kāpēc jūs neatgulstaties?

—    Nē! Nē! Es nevaru!

—    Vai šitā ir vieglāk? ^

—         Jau sesto dienu stāvu, balstīdamies ar elkoņiem uz skapīša … ne sēdēt, ne gulēt… slimnīcā neliek … vietas neesot.

Patiešām, elkoņi viņam sarkani, -pat mazliet sapampuši.

—    Kā tad jūs gulējāt?

—    Stāvot.

—    Kā zilonis. Hm.

Nolēmām netraucēt viņus un izgājām.

—    Vajag ar viņu vēl aprunāties, — es teicu.

—         Ak kungs! Ir nu gan problēma! Ja ir tāds radikulīts, kad viņi paši nezina, kā palīdzēt, un mēs uzprasāmies, atbrīvojam viņus no rūpēm. Viņus interesē tikai viens — vai to pieļauj farmakopeja!

—    Tur tev taisnība, — es piekritu.

—         Tikai runā tu. Man nepatīk šis bezsirdīgais draņķis, — viņš pamāja uz neiropatologa pusi, — es ar viņu jau esmu saticies uz šaura celiņa.

—         Vai nu tūliņ draņķis! — es apšaubīju. — Visnejaukākie ir tie, kas paši nav nekādi svētie. Pats jau sev acīs nespļausi, bet citam var.

—         Kā tu man esi apnicis ar savu ņerkstēšanu. Labāk sarunā, saki, lai iešļircina morfiju, un tad ejam uz pārsienamo.

Pēc morfija injekcijas slimais jau varēja nogulties uz galda. Ievadījām zāles. Slimais tūliņ ievaidējās. Kad slimajam ap krustiem sametās karsts, viņš ievaidējās vēl stiprāk, bet mēs nopriecājāmies. Zāles nonākušas īstajā vietā. Jau pēc minūtes viņam kļuva vieglāk.

—         Ai, cik labi, dakter! Pirmo reizi. Tikai nezinu — vai uz ilgu laiku.

—    Mēs arī nezinām, uz cik ilgu laiku.

Pēc kādas stundas mēs atkal atnācām uz nervu nodaļu apraudzīt slimnieku.

Viņš gulēja palātā, spēcīgs, inteliģenta izskata vīrietis, un raudāja.

—    Kas tad nu! Vai atkal sāp?

—    Nekas nesāp. Tagad tikai jāsāk dzīvot pa īstam.

—    Kāpēc tad jūs nervozējat?

—         Padomājiet paši! Mani novietoja gaitenī — kamēr atbrīvosies vieta. Sešas dienas neesmu gulējis. Pēc jūsu šprices pirmo reizi iemigu. Tikko iemigu — tūlīt modina augšā: palātā atbrīvojusies vieta. Nu un tad? Vai es būtu traucējis, ja pagulētu koridorā vēl kādu stundiņu?

—    Māsiņa gribēja, lai jums būtu labāk.

—         Nezinu, ko viņa gribēja. Piedodiet man, man arī pašam neērti. Bet man tik ļoti gribējās pagulēt.

—         Kā nu ir — ir, tur vairs nekā nevar darīt. Vai nesāp?

—    Pagaidām vēl ne.

Izgājām gaitenī. Gaiteņa galā neiropatologs neganti rājās un kliedza uz māsiņu un kopēju, kas bija uzmodinājušas slimnieku.

—         Patiešām draņķis! — atkal nošķendējās mans impulsīvais kolēģis. — Nevarēja uzmanīt.

Bet es atkal teicu, lai viņš nelec uz ecēšām, it īpaši slimnieka klātbūtnē, un mēs devāmies uz savu nodaļu.

Kad par mūsu veiksmi un organizatorisko neizdarību, par to, kā neiropatologs slavēja mūsu metodi un kā izsunīja māsiņu, — kad mēs to visu izstāstījām Priekšniekam, viņš aizsvilās un teica: «Cilvēks, kas allaž lamājas, gluži vienkārši visu laiku cenšas pārliecināt sevi un apkārtējos, ka viņš nu gan nav tāds,» — un lika pasaukt neiropatologu.

Bet mēs aizgājām pie saviem slimniekiem.

*

MAN ASISTĒS VIŅA

Priekšnieks ienāca, kad operācija bija tikko sākusies. Ap abiem galdiem stāvēja studenti, un bija grūti redzēt ne tikai to, kas tiek darīts, bet arī to, kas dara. Viņš piegāja pie pirmā galda. Studenti pavirzījās sānis, lai viņu pielaistu klāt.

—    Stāviet vien, puiši, stāviet! Esmu jau diezgan redzējis šo spēlīti. Skatieties, puiši, — viņš teica un uzsita tuvākajam studentam uz pleca. — Redzat, kāds aparāts! Ar to var ļoti daudz ko uzzināt. Vai ne?

Studenti tagad skatījās vairāk uz viņu nekā uz operāciju galdu. Runā taču profesors, turklāt viņš vienmēr pasaka kaut ko interesantu. Taču viņš sāka staigāt apkārt aparātam, sāka aplūkot uzrakstu uz lentes, iztaujāt anesteziologu.

—    Re, kā, viss tikai zinātne. Tas viss, puiši, ir viena vienīga zinātne. Ko tik visu nevar uzzināt ar šiem aparātiem. Visu ari uzzinām. Bet šis, redzat, rāda, kādas ķīmiskas izmaiņas asinīs notiek dažādos operācijas posmos. Kad nebija šā aparāta, mēs nevarējām tūliņ konstatēt izmaiņas. Un arī tūlīt pēc tam nevarējām. Tagad, lūdzu, izgriezām kuņģi, — un tūlīt pat redzams, kas šajā mirklī noticis. Simts mērījumu simts izmaiņām — un gatava disertācija, jau atklājums zinātnē, jauns fakts, pasaulei k|uvusi zināma jauna likumsakarība. Vai ne, puiši? Jūs klusējat? Un pareizi darāt — operāciju zālē runā tikai tas, kurš operē, vai arī šefs, kā es, piemēram. — Viņš iesmējās, ne īsti ironiski, zobodamies pats par savām vājībām, ne vēl kā citādi.

Anesteziologs uzbrēca studentam, kas piespiedās pie aparāta. Priekšnieks metās starpā:

—    Ko tu brēkā? Lielais zinātnieks! Vai tavai zinātnei tāpēc nāks kaut kas klāt? Nevajag iedomāties, ka tu jau esi tāds dižs zinātnieks. Zinātnieks ir šis aparāts, nevfs tu. Tu esi reģistrators. Aparāts rāda rezultātu, un tu skaties. Kopš iegādājos jums šo rotaļlietiņu, esat sākuši pārāk augstu sevi vērtēt. Sāk jau disertācijas rēgoties?

Priekšnieks vēl kādu laiciņu paērcināja anesteziologu, paskaidroja, ka zinātne sāksies pēc tam, kad disertācijā reģistrētie fakti nokļūs uz viņa galda, pēc tam kad viņš pie tiem paprātos, apkopos tos, tikaipēc tam viņš iztaisīs zinātni, bet viņus padarīs par zinātniekiem, un lai viņi, —

viņš turpināja skaidrošanu daudz plašāk, nekā tas atspoguļojās konspektīvajā pierakstā, — vienmēr zina savu vietu un liek mieru studentiem. Pēc tam viņš piegāja pie operāciju māsas, kas stāvēja ar savu galdiņu pie slimās kājām, pavēroja operācijas gaitu, tā sacīt, no lejgala, nevis no augšgala, droši vien jau grasījās kaut ko pateikt māsai, bet pēkšņi pārlika un aizgāja pie otrā galda, laikam jau tādēļ, ka te, pie otrā galda, atskanēja ķirurga piktā balss.

Ķirurgs bāra Ļusju. Ļusja, kā jau tas bija pieņemts, klusēja. Priekšnieks paskatījās viņā: «Tomēr viņa ir apbrīnojama sieviete. Cepurē un ar sejas aizsegu viņa nez kādēļ izskatās pat glītāka. Laikam jau tāpēc, ka viņas acīs-vienmēr jaušams izbrīns. Bet vispār — kas to lai zina,* kāpēc. Pavisam vienkārši — arī cepurītē un sejas aizsegā viņa ir.ļoti glīta. Ar tādu kopā pat operēt ir tīkamāk. Man patīk operēt, kad viņa asistē.» Tā rāmā garā domāja Priekšnieks, cenzdamies pāri studentu mugurām saskatīt, kas notiek operācijas laukā. Grūti. Tagad jau studenti cits par citu garāks, saka, tā esot akcelerācija, — un, lai gan viņš pats nebūt nebija no augumā mazajiem,, tomēr nekā cita — kā vien cepurītes un plecus saskatīt nevarēja. Ķirurgs atkal uzbrēca Ļusjai. Priekšnieks tūlīt iejaucās:

—     Kas te jums notiek? Kāpēc tik nervoza situācija? Kliegt var mājās vai tramvajā, bet te ir operāciju zāle. Vai tie ir jūsu studenti?

—    Jā. — Pēc balss varēja nojaust, ka ķirurgs ir sagatavojies uz visu.

—     Izlaidība un vairāk nekas! Nekā cita arī nevar gaidīt: jūs operāciju zālē bļaustāties, jūsu studenti savukārt labi redz, ka atnācis šefs, grib paskatīties, bet nevienam pat prātā neienāk paiet maliņā un palaist mani klāt.

Studenti mirklī pašķīrās. Bet Priekšnieks jau bija apskaities.

—     Operāciju zālē, biedri studenti, neviens tā neskraida. Vēl ņemsit un kaut ko nosmērēsit, te taču viss sterils. Jābūt uzmanīgākiem. Starp citu, ari tā ir paviršība darbā, biedri pasniedzēj.

Priekšnieks nostājās slimnieces galvgalī, operētājam pie kreisās rokas. Ļusja atradās tieši pretim. Otrs asistents viņai blakus.

Notika žultspūšļa rezekcija. Plašie saaugumi ļoti apgrū

tināja operāciju. Ķirurgs nekādi nevarēja piekļūt pie žultspūšļa kakliņa. Laikam baidījās. Bet te vajadzēja rīkoties mazliet apņēmīgāk. Turklāt vēl… Sinī gadījumā tikai apņēmīga rīcība varēja pasargāt no bojājumiem zarnu, bet viņš tieši to jau baidījās ievainot. Ļusja to saprata. Viņa centās ar tupferu palīdzēt, atbīdīdama un pievilkdama audus.

Priekšnieks skatījās, skatījās …

—    Kur tu lien ar šķērēm! Sāc no aknu puses. Ak kungs! Nu kas tā dara! Pagriez šķēres šitā. Eku, viņa tomēr redz, kas jādara, skaties tu ar, — kur viņa pievilkusi saaugumu, tur ņem un griez.

Ķirurgam rokas vairs nemaz negribēja klausīt. Lai gan situācija bija nepatīkama un viņam bīstama, ķirurgs droši vien nodomāja, ka Priekšniekam Ļusja allaž bijusi pirmajā vietā. Te gan jāpiebilst: Priekšnieks neko tādu nebija teicis.

Pa to laiku Priekšnieks atkal sāka pamācīt.

—    Nu kurš tā griež! Šķēres ir rupjš darbarīks. Tā jūs te visu gabalos sagraizīsit. Tev jau nav rokas, bet kaut kādi manipulatori!

Ļusja pameta acis uz Priekšnieku, un tajā ikviens varēja pamanīt lūgumu pēc līdzjūtības, aicinājumu rimties. Taču Priekšnieks laikam Ļusjā pat nepaskatījās. Kaut gan tas būtu maz ticams. Toties aprima ķirurga rokas. Mazlietiņ, tikai mazu mirklīti viņš nostāvēja, nekā nedarīdams, tad atsāka atkal, bet Priekšnieks jau bija pamanījis šo mirkli.

—    Nu, ko jūs apstājāties? Cik stundu slimniekam, jūsuprāt, jāguļ ar vaļēju vēderu?! Esat nolēmis zarnām aerāciju izdarīt, vai?! Pārtraukt operāciju! Es tūdaļ pats nomazgāšos. — Un viņš aizgāja uz pirmsoperāciju telpu mazgāties.

Ķirurgs aizsedza brūci ar salvetēm. Visi stāvēja klusēdami, gaidīja, kad pienāks viņš. Klusums.

Pēc minūtēm septiņām, jau ieģērbies sterilā virsvalkā un cimdiem rokās, pienāca Priekšnieks.

—    Varat iet mazgāties! Man asistēs viņa!

Ķirurgs atgāja nost no galda un, virsvalku un cimdus nenovilcis, sabāza rokas kabatās un ņēmās vērot operāciju. Protams, studentu dēļ vftiš nekS neredzēja. Stāvēja tāpat. Skatījās. Klusēja.

Kamēr Priekšnieks pielāgojās pie galda, lai būtu pa

rocīgāk, Ļusja palūkojās sāņus, ar acīm pameklēja maliņā atgājušo ķirurgu, atrada, uztvēra viņa skatienu un uzmundrinoši pameta viņam ar acīm. Bet ķirurgs laikam nodomāja, ka Ļusja gan varēja izteikt līdzjūtību citādi, nevis tagad, bet jau agrāk.

Ari studenti laiku pa laikam palūkojās viņā. Nevarētu teikt, ka viņš operēja slikti, aplam, — viņš tikai operēja citādi, nekā bija pieņemts šajā klīnikā, citādi, neķā uzskatīja par vajadzīgu Priekšnieks. Priekšnieks uzskatīja, ka viņa klīnikā jāoperē pēc metodes, ko atzinis un pieņēmis vins* gan pats sev, gan arī citiem. Un šajā ziņā nav svarīgi, vai šo metodi izstrādājis viņš pats, — to viņš arī nebija izstrādājis uri arī nemēģināja sev.piedēvēt, — taču bija to atzinis un pieņēmis, tāpēc: «Esiet tik laipni, pieņemiet jūs arī! Bez jebkādiem pašu papildinājumiem. Mums jāsniedz palīdzība slimajiem mūsu labāko sasniegumu līmenī. Mums nav objektīvu kritēriju labākajam, iespējams, ka ikviens uzskata pats sevi par labāko. Tāpēc palīdziet slimajiem galvenajā, — tātad tā, kā to nosaka oficiālie labākā standarti!»

Taču viņš nevēlējās atkārtot to visu studentu klātbūtnē un tāpēc parādīja savu varu tās tiešajā izpausmē. Tā vajag. Ārsti to saprata. Tikai studenti nekā tamlīdzīga nebija dzirdējuši, viņi gluži vienkārši juta līdzi savam pasniedzējam un domāja: «Varbūt patiesi šajā klīnikā operēt prot vienīgi pats Priekšnieks.» «

Beidzot Priekšnieks bija visu apsvēris, orientējies un saka darboties ar spailēm. Viņš paņēma tās rokās un, šķita, pat nepaguva ne lāgā padomāt, kad spaile jau atradās tieši vajadzīgajā vietā; viņš pārgrieza saaugumu, paņēma nākamo spaili, grieza atkal… Daži to uzskatītu par neattaisnojamu pārdrošību, citi — savā izdarība gausākie vai arī tie, kas vispār mazāk sajēdz vai nesajēdz nekā, vai arī neprot rīkoties tik veikli, — to nosauktu par bīstamu manipulēšanu.

Ļusja paguva gan izsekot viņa rīcībai, gan izprast to, — viņas domu gaita pieskaņojās ķirurga zibenīgajām kustībām, un tāpēc viņa bija labs palīgs. Viņas doma pat aizsteidzās mazliet priekšā, bet, ja tas ir īsts asistents, tad tā tam arī jābūt. Viņam jāuzmin un jānāk palīgā tieši tajā vietā, kur ķirurgam šajā mirklī palīdzība būs nepieciešama, un jāpagust satvert to, ko ķirurgs tūdaļ palaidīs vaļā.

Taču otrs asistents uz kādu mirkli apjuka, viņa domu gājiens sajuka. Kad spaile satvēra saaugumu pie pašas zarnas, viņš nobijās, viņam šķita, ka instrumenta smaile ieķeras tieši zarnas sieniņā, iespējams arī, ka tā patiešām satvēra sieniņu, bet to mēs nekad vairs neuzzināsim, jo otrajam asistentam uznāca bailes, un viņš tikko dzirt dami izdvesa:

—    Uzrpanīgāk!

Priekšnieks apstājās, pabīdija spaili nostāk, palūkojās asistentā un diezgan skaļi atteica:

—    Kas tad nu?! Kam jūs to sakāt?! Vispirms jāiemācās domāt, pēc tam var ari atļauties šādu klaigāšanu! Vai armijā esat dienējis? Reglamentu zināt? «Kareivis ģenerālim padomus nedod.» Aizvāciet no šejienes savu roku!

Viņš jau atsāka operāciju, taču atkal apstājās.

—    Ne jau jūsu galva un jūsu rokas būs tās, kas dos padomus. Zinātniekiem padomi vispār nav vajadzīgi, iekams viņi paši tos nelūdz. Bet, kad jums ko pajautā, jūs ciešat klusu. Ja tas vēl kaut reizi atkārtosies, padzīšu no operāciju galda un veselu gadu nelaidīšu tam ne tuvumā. Bez jums es viegli iztikšu.

Pēdējos vārdus viņš jau izrunāja rāmākā balsī.

Ļusjai nepatika gan šīs plātīgās deklarācijas, gan tas, ka arī pats Priekšnieks pārtrauca tik skaisto darbu. Viss šis izvirdums ne mazāka mērā nesaskanēja ar viņa eleganto operāciju. Aplam bija rīkojies asistents, dodams padomus, aplam Priekšnieks klaigādams — abi bija sabojājuši visu, pārtraukuši tik lielisku rotaļu, mūziku, dzeju. Cik viss bija bijis labi…

—    Varbūt būsit uzmanīgāka, Ludmila Arkadjevna! Operācija turpinās! Kas vēl nebūs jāpieredz! Kas tā par izlaidību!

Operācija atsākās agrākajā stilā un ar agrako tempu, šķita, ka viss atkal iegājis normālās sliedēs.

Beidzot pūslis bija atbrīvots no saaugumiem. Ar saaugumiem bija galā. Tas nebija pats grūtākais, pats sarežģītākais darbs viņu operācijā, taču Ļusju vienmēr aizrāva elegance jebkurā tās izpausmē. Uzlikt spaili — tā vispār ir gauži vienkārša lieta, taču cik skaisti viņš to darījaļ Viņš nesaāķēja tās bez kādas jēgas, nesakabināja brūcē veselus kilogramus dzelzs, viņš, kur vajadzēja, aizspieda, kur vajadzēja — pašķīra ar spailes branšām, kur vajadzēja — ņēma un ar šķērēm saaugumu gluži vienkārši

pārgrieza. Tas viss tika darīts šķietami automātiski, tomēr ar apdomu. Precīzi, īstajā vietā, mērķtiecīgi.

Bet nu viņš strādāja pie pūšļa kakliņa.

—    Pavelc šito … Pasniedz Fjodorova spaili… Meitenīt, uzmani, ko es daru! Vai pati neredzi, kas man jāpasniedz? …

Māsiņa aiz izbīja, protams, pasniedza pavisam ko citu. Bet tas bija ļoti atbildīgs brīdis, un viņš savaldījās, nesāka kliegt,

—    Dod garo, garo spaili! Esmu pie artērijas. — Tas nebija uzbrēciens. —*Ek, nelabais!… — Bet šis jau gan.

Ļusjai sirds vai pamira. Tavu neveiksmi, kad viss bija veicies tik gludi. Un nu pēkšņi spaile norāvās no artērijas. Tagad jāsusina, jāsusina.

—    Uzliec sūkni! Netraucē ar tamponiem. Bet man pasniedz lielo tamponu.

.Ļusja, cik spēka, spieda ar plaukstu prom zarnu cilpas, kas traucēja strādāt, bet ar otru turēja sūkņa caurulīti. Operācijas lauks pamazām atbrīvojās, taču asinis, kas plūda no artērijas, neļāva īsti labi saskatīt asiņošanas vietu un uzlikt tai spaili.

Priekšnieks rimās brēkāt un vairs nenovērsās, viņš pastūma pirkstus zem saites un saspieda visus tās elementus.

—    Artēriju saspiedu. Tagad tu, Ļusja, nosusini… Rokā gan, re, kur tā ir. Uzmanīgi uzliec spaili — man roka aizņemta… Tā. Labi. Tagad sien ciet! Lieliski! Un ko tu stāvi kā sardzē pie karoga?! Vai tiešām tik grūti apjēgt, ka aši jāapgriež diegu gali? Citādi atkal paspruks vajā.

«Tas viņā ir pats labākais!» Ļusjas domas sāka rāmi ritēt līdz ar operācijas gaitu. «Nemaz nesaminstījās. Tūlīt pat sažņaudza. Viņam jau tāds reflekss. Citi sāktu susināt. Vispirms susinātu līdz apnikumam, saspraudītu spailes un tikai pēc tam, kad jau būtu zaudēts nez cik daudz asiņu, mestos pāržņaugt saiti, artēriju. Bet viņš tūlīt ķērās pie tās. Nezaudēja lieki laiku. Iznāca ir ātri, ir labi, ir glīti. Bet tas tur katrā ziņā vispirms pamatīgi nojēgtos ar spailēm un tamponiem. Patiesi, tieši tādēļ viņš te ir karalis, bet tam tur dvēselē rudens. Un kā viņš sien! Tomēr pats elegantākais laikam ir tas, kā viņš uzliek spailes. Nekad neesmu redzējusi, ka spailes iegultos vajadzīgajā vietā tik glīti, vienkārši glīti. Šķiet, nu kas tur

sevišķs — ne tiek griezts, ne šūts. Stāsta, ka ķirurgi operāciju laikā gan klaigājot, gan baroties galvenokārt aiz savas nedrošības. Bet viņš gan, liekas, aiz pārliecības. Bet varbūt tā ir tikai tāda izlikšanās?»

—    Ludmila Arkadjevna! Pieturi diegu, Ļusja! Ko tu ķersti mušas? Ek, kaustīt jūs vajadzētu un badā mēr' dēt! Un sākt vajadzētu ar tevi pirmo.

Viņš paskatījās uz Ļusju. Arī viņa pacēla galvu, novērsdama acis no brūces. Un viņi acs pret aci palūkojās viens otrā, acis ielūkojās brillēs. Operācija tuvojās beigām.

—    Ņem, Ļusja, diegu! Starp citu, aizšuj pati, — viņš gausi noteica un pakāpās nost no galda. — Žurnālu atnesīsi vēlāk, pierakstīsim visu pie manis kabinetā. Es nodiktēšu. — Tad pagriezās pret studentiem: — Lūk, tā, puiši. Vai kaut ko sapratāt? Laikam jau nekā. Vismaz redzējāt, kā mēs operējām?

Viens no studentiem pajautāja:

—    Un, ja nu neizdotos aizspiest artēriju ar pirkstiem un visu ieraudzīt, ko tad jūs darītu?

—    Kas to lai zina. Šis jautājums, puiši, jūsu kursu vēi neskar. Kad būsit izņēmuši cauri operatīvo ķirurģiju, tad… Vai arī pienāciet pie manis pēc operācijas.

Ļusja pāri studentu galvām noskatījās viņam pakaļ. Viņš gāja prom. Viņam sekoja ķirurgs, kam viņš nebija ļāvis operēt līdz galam. Priekšnieks pagriezās, viņa seja pauda vienīgi labvēlību. Viņš uzlika roku ķirurgam uz pleca.

DEŽŪRA

Trīs pavecas sanitāres tikko kā bija iznesušas gultu ar nomirušo slimnieku kāpņu telpā, kur tas tagad nogulēs līdz rītam, un mazā pulciņā, cita citu apsteigdamas, devās prom pa gaiteni.

Divas sievietes, viena pie otras pieliekušās, pa to pašu gaiteni lēniem soļiem devās prom tumsā, kas ietina visu nodaļas otru galu.

Sanitāres, ciešā grupiņā saspiedušās, piebiedrojās tādai pašai, tikai daudz klusākai, rāmākai māsu grupiņai.

Sanitāres sarunājās:

—    Kas tās tādas ir? Mazmeitas?

—    Nē. Matē un meita.

—    Kam māte. Viņam, vai?

—    Tāda kā ačka. Viņam taču ap astoņdesmitiem.

—    Tātad tā ir viņa meita ar māti? Sieva tātad.

—    Nu jā.

—    Klusāk, — kāda no māsām apraja.

—        Iet uz mājām, — tagad sanitāru pulciņš nevis čukstēja, bet it kā šņākuļoja.

—    Jā.

—    Klusāk, — māsas atkal aprāja.

Abas sievietes tumšajos ģērbos tumsā tikpat kā vairs nebija saredzamas, un nu varēja tikai noģist: nupat pagriezās pret durvīm uz kāpņu telpu — un tad, pats par sevi saprotams, sāka kāpt lejup. Droši vien tāpat cieši blakus un tikpat lēnītēm.

Māsiņas sabīdīja krēslus ciešāk, saspiedās bariņā, un nu gāja vaļā valodas:

—    Kāpēc viņu operēja?

—    Ko tad citu bija darīt — varēja taču nomirt.

—    Nu un tagad?

—    Tomēr mēģināja glābt.

—    Teica taču, ka tik un tā dzīvotājs neesot.

—        Citādi taču nevar — tā vajag. Viņam jau teica — nevajag, bet viņš saka — tā ir vienīgā cerība.

—    Drosmīgs vīrs. Tomēr nolēma operēt.

—    Bet viņš teica: šitādus var paglābt vienīgi risks.

—        Ei jūs! — uzsauca viena no sanitārēm. — Velna studentes, būtu vismaz pa naktīm klusējušas, ja esat apņēmušās strādāt par māsiņām.

Māsiņas sāka runāt klusāk.

No palātas iznāca vēl viena māsiņa. Vismaz gadus piecdesmit veca.

—         Sēdēju klāt. Tikko kā aizmiga. Pašai jamieg ciet, ja neatradīsies, ko pa nakti darit. Vai arī ja nebūs ar ko parunāties.

—    Sis tomēr nomira.

—    Ej nu?! Jau? Es domāju, ka līdz rītam izvilksim.

—        Vienmēr dežūras laikā cenšas izvilkt līdz rītam. Kāpēc? — To uzprasīja jauna māsiņa studente.

—         Kas to lai zina? Ķirurgi arī baidās, lai viņiem uz galda neviens nenomirtu. Kāpēc? Viņi taču nav vainojami.

—         Bet mums stāstīja jūsu pašu Priekšnieks lekcijā, ka ķirurgi baidās, ja zem viņu naža nomirst, jo grūti tikt

vaļā no uzmācīgas domas, ka tomēr tā ir slepkavīfia. Viņiem gluži vienkārši bail. Un, viņš saka, baidās pilnīgi pamatoti. Tāpēc ka arī šis ķirurgs kļūst bīstams, vismaz uz kādu laiku: šis ķirurgs, viņš saka, esot pārkāpis bīstamā un nezināmā robežu, un nav vairs zināms, kur tagad viņam atrodas šī bīstamā robeža. Apmēram kaut ko tādu viņš mums teica.

—    Tas tiesa. Nogalināt — tas ir drausmīgi. Vai zināt, meitenītes, es četrdesmit pirmajā aizgāju karā brīvprātīgi. Vilku no kaujas lauka ievainotos laukā. Sagadījās tā, ka vajadzēja divus fričus nogalēt. Nebija citas izejas — vai nu viņi mani, vai es viņus. Tas bija pats drausmīgākais. Vēl tagad šermuļi skrien pa muguru.

—    Bet vilkt no kaujas lauka ievainotos nebija bail?

—    Bija. Bet tas bija darbs. Tā bija glābšana, taču te jau kaut kas cits.

—    Stāsta, ka smagi ievainotie esot smagāki par veselajiem.

—    Tie ir ļoti smagi. It kā viņiem asinis būtu nevis noplūdušas, bet vēl nākušas klāt.

—    Bet kāpēc ar to nodarbojās sievietes? Vīrieši taču ir spēcīgāki. Saut taču ir vieglāk nekā staipīt ievainotos.

—    Viņiem laikam ir vieglāk nogalināt?

—    Vai atceraties, meitenes, viņš par to stāstīja ievadlekcijā. Viņš toreiz stāstīja par sievietes lomu medicīnā. Teica, ka sieviete esot dzīvības devēja un varot arī glābt. Taču nogalināt viņai esot grūtāk. Vīrieši varot nogalināt vieglāk. Vai es nekā nesaputroju?

—    Nē, tā viņš teica. Piemēru tam, cik uziet. Vai atceraties, mēs toreiz strīdējāmies?

—    Bet viņš saka — piemēri nekā nenozīmējot. Svarīgs ir vispārinājums, piemēri paši par sevi neko nepierāda.

—    Vai jūs visus kara gadus sabijāt frontē?

—    Nē. Tikai gadu. Pēc tam mani ievainoja. Plaušās iesprūda šķemba. Pati pa brūci iznāca laukā. Tikko dzīva paliku. Ārsti aiz brīnumiem rokas vien plātīja. Sī ievainojuma dēļ pat pie vīra neizgāju. Tā man viss toreiz arī pajuka.

—    Bet tagad?

—    Arī tagad dzīvoju viena pati. Es taču tikai pirms gada dabūju dzīvokli, vienistabas. Visu šo laiku miti-

nājos pa gultas vietām, kopš četrdesmit piektā gada, kopš demobilizācijas. Divdesmit gadus mocījos.

—    Un kur dzīvojāt pirms kara?

—         Kopā ar māsu. Arī pēc kara gadu kopā dzīvojām. Taču viņai sava ģimene. Bet istaba viena. Pati aizgāju. Toties tagad, kad pirku dzīvokli, māsa piepalīdzēja, ari citi cilvēki palīdzēja — aizdeva naudu.

—    Tātad jums ir kooperatīvais? •

—         Jā.' Un tomēr bija grūti. Paldies sabiedrībai, nāca man palīgā. Cilvēki palīdzēja. Toties tagad — līdz ko pārnāku mājās, tā vannā iekšā, šito svētlaimi! Un arī viss cits šķiet daudz saulaināks. Arī darbā pa naktīm miegs tā vairs nenāk. Atbrauciet, meitenes, pie manis! Turpat blakus mežs, upe. Ziemā ņemiet līdzi slēpes. Vasarā brauciet peldēties.

Gaitenī parādījās divi ārsti. Māsiņu čuksti kļuva vēl klusāki, tie šķita kā tādas šalkas. Šodien vecākais dežūrārsts bija Sergejs Pavlovičs Toporkovs.

Ārsti sarunājās klusās, bet dobjās balsīs.

—         Slimības vēsturē jāieraksta, ka nomiris, un jānorāda laiks. Vispār paldies dievam, ka nomira, — drausmīgi mocījās. Kam tas viss vajadzīgs?

—         Jā, bet varēja arī gadīties, ka izveseļojas. Tādi taču tāpat izrakstās uz mājām. Turklāt lielākā daļa izrakstās.

—    Kam tas vajadzīgs? Viņš taču vairs nebija cilvēks.

—         Dzīvība viņā tomēr vēl turējās. Ne jau tu viņam to devis, ne tev par to lemt.

—         Var jau būt, ka tev taisnība. Kaut kāda dulna dežūra pagadījusies. Šķiet, nekas īpašs nav noticis, bet augu nakti esam nomūdījušies. Turklāt vēl vakarā jāiet uz nez kādu restorānu.

—    Vari neiet. Neviens nespiež.'

—         Apsolīju, ka būšu. Kāds paziņa. Un ne jau kāds tuvais.

—    Svinības?

—         Krietni vien stulbāk. Viņam bija paplašinātas vēnas kājām …

—    Ak tā. Un tu operēji.

—    Nu jā. Viņš palūdza mani.

—    Un tagad notiks svinīgs pateicības mielasts?

—         Uzskata, ka viņa dēļ esmu tērējis savas jūtas, nervus un laiku. Tāpēc aiz pateicības viņš man atņem vēl

mazliet laika. Un nedrīkstu atsacīt. Viņš taču patiesi ir pateicīgs.

—    Labāk būtu ņemt naudu.

—         Kas tiesa, tas tiesa. Tāpēc arī nolēmu — pēc dežūras. Diena tik un tā pagalam. Ja būtu jāiet iedzert kopā ar savējiem, tad gan būtu vajadzīga skaidra galva — inteliģentām un patīkamām sarunām.

Abi nosmējās.

Kā māsiņas, tā sanitāres gandrīz reizē nošņācās, lai taču izturas klusāk.

Ārsti apklusa, un abu baltie stāvi, kas metra attālumā viens no otra rēgojās tumsā, aizslāja pa gaiteni prom — dziļāk tajā pašā tumsas melnumā.

Uz kāpnēm viņus aizturēja māsiņa un lūdza nokāpt lejā, uzņemšanas nodaļā.

Lejā viņi pagāja garām tālrunim, pie kura sēdēja tās pašas divas sievietes un nekādi nevarēja izšķirties, kad un kurai būtu jāpiezvana radiniekiem, lai pavēstītu par notikušo nelaimi.

Uzņemšanas istabā viņus sagaidīja vēl viens dežūrārsts.

—    Nezinu, ko darīt, Sergej Pavlovič.

—    Vai kādu atveda?

—    Atveda. Nieru kolikas.

—    Nu un tad?

—    Lēkmi apturējām.

—    Laid prom uz mājām!

—    Lūdza, lai ievieto slimnīcā.

—         Te tev nu bija! Tu taču instrukciju zini: lēkme apturēta — lai tagad iet uz poliklīniku pie urologa.

—    Tad ejiet un paši parunājiet!

Uz kušetes sēdēja večiņa. Maziņa, izdēdējusi, ar diezgan panaivu sejas izteiksmi. Blakus sēdēja večuks.

—         Dakter, es ļoti lūdzu paturēt manu sievu slimnīcā. Te būs uzņēmumi.

Rentgcnuzņēmumos bija redzami lieli akmeņi abās nierēs.

—    Cik viņai gadu?

—    Astoņdesmit viens.

Gluži dabiski, ka tādā vecumā un tādus akmeņus neviens urologs neņemsies operēt.

—    Lēkmi taču apturēja.

—    Vadzi, dakter, visa šī lieta velkas jau veselu mē-

esi. Mājās kā vienu lēkmi aptur, tā otra klāt. Pa trim ļrolzēm dienā jāsauc ātrā palīdzība. Re, kā! Bet pēc trešās iri/,es ātrā palīdzība allažiņ izrīkojas šitā — ātrās palīdzīli.r. mašīnā iekšā un prom uz slimnīcu. Bet slimnīca, eku, nlkal šitā — aptur lēkmi un sūta uz mājām. Un allažiņ visa tā braukāšana pa naktīm.

Večiņa palika istabā, bet viņi izgāja aprunāties gaitenī.

—    Saprotiet taču, ka likt slimnīcā nav nekādas jēgas. Vienīgā iespējamā ārstēšana — operācija. Bet operēt viņu nedrīkst. Tāpēc ievietot viņu slimnīcā nozīmē aizņemt tikai vietu. Mums to neviens neatļaus.

—    Bet ko ta mums darīt? Ielieciet kauču uz kādu laiciņu, vai. Citādi pat ātrā palīdzība jau atsakās braukt. Bet man arī jau devīts desmits, un es tak vairs nevaru iemācīties zāles šļircināt.

—    Tas nav lietderīgi. Mēs aizņemsim vietu, un, ja nu vajadzēs ievietot cilvēku, kuram var izdarīt operāciju, mes vairs to nevarēsim — vieta būs aizņemta. Mums taču jārūpējas par savu darbu.

—    Bet, dakter, lūdzami, padomājiet arī par mums! Mēs, divi veci cilvēki, ik pārnaktis braukājam uz slimnīcu un atpakaļ. Es saprotu ātrās palīdzības dakterus, kā ta, zināma lieta, es saprotu arī jūs, kā ta. Bet kādam taču jāsaprot arī mūs.

—    Diemžēl nekā nevaru jums līdzēt. Parunājiet no rīta ar mūsu priekšniecību. Varbūt viņš jums palīdzēs. Man nav tādu tiesību.

Gaitenī ienesa nestuves, uz tām pilnīgā prostrācijas stāvoklī, balta kā krīts, gulēja jauna sieviete. Ārstiem radās iespēja ar tīru sirdsapziņu tikt vaļā no večuka, un tas, vēl vairāk sagumis un sarāvies vēl mazāks, laikam aizgāja meklēt taksometru.

Sievietei diagnoze bija skaidrāka par skaidru. Izskats, katrs viņas vārds, it viss teica priekšā diagnozi — ārpusdzemdes grutniecība.

Slimības vēsturi nemaz nerakstīja, slimnieci steigšus vien veda uz operāciju zāli. Vajadzēja atlikt apendicītu, kas gaidīja savu kārtu, jo ārpusdzemdes grūtniecība gaidīt nevar, •— te notiek asiņošana.

—    Sievietēm vienmēr jādod priekšroka, — Sergejs Pavlovičs noteica, laikam ar to domādams, ka apendicītam japadod ceļš grūtniecībai, — un abi ārsti, sekodami slimnīcas ratiņiem, uzbrauca augšā uz operāciju zāli.

Kad viņi nomazgājās un nostājās pie galda, sieviete jau gulēja. Aiz asins zaudējuma viņa bija tik vārga, ka aizmiga jau pēc pirmajiem narkotikas pilieniem. Viņa aizmiga pēkšņi, it kā būtu zaudējusi samaņu.

Sākuma viņi klusēja. Pēc tam kad atvēra vēdera dobumu, kad ieraudzīja asinis, kad diagnoze bija apstiprinājusies, kad apturēja asiņošanu, — minūtes piecas pēc operācijas sākuma, — viņi uzelpoja vieglāk un kļuva skaļāki, sāka sarunāties. Turpmāk viss jau ritēja lēnākā, rāmākā gaitā. Vēdera dobumā izplūdušās asinis savāca un sāka liet vēnā. Asinsspiediens pakāpās augstāk.

—    Muļķīgs stāvoklis tiem abiem vecīšiem. Un veltīgi tielēties. Viņu taču, vienalga, neievietos.

—    Bet ko lai viņi dara? ,

—    Itin nekā. Galu galā ir taču kādi radinieki. Un iemācīties izdarīt injekciju — tā nav nekāda lielā māksla.

—    Pārāk vecs taču.

—    Vai tam vajadzīga jaunība, spēks? Mīlulīt, nesapņo, dod ašāk, kas vajadzīgsl

—    Un arī es esmu labiņais: nav lietderīgi! Nē un vēlreiz nē. Kaut kas nav tā, kā vajag. Taisni riebjas — instrukcijas, instrukcijas. Un ne jau spēkam te kāda nozīme. Viņš taču netiek pāri baiļu varai — durt cilvēkam, cilvēkam iedurt. Un turklāt vēl savam tuviniekam.

—    Ja vajadzēs — iemācīsies, ja gribēs tuvam cilvēkam palīdzēt. Nevar taču visu uzvelt tikai mums.

—    Runāt jau ir viegli. Pag, ļauj, es šeit izslaucīšu.

—    Te nav ko strīdēties. Viņam tik un tā neizdosies ielikt slimnīcā — galvenais ārsts nedos sankciju. Ja nu kāds piezvanīs.

—    Tas gan tiesa. Taču, kā mēdz izteikties mūsu Priekšnieks: «Strīdos dzimst patiesība.»

—    Pareizi. Tikai strīds ilgst tikmēr, kamēr nav iejaucies viņš, kamēr viņš klusē, bet tas atgadās reti. Sergej, pavelc šo te nost, lūdzu!

—    Velku. Dzimst patiesība! Visi tā strīdas, ka … pārsien šite … tā droši vien visbiežāk nobeidzas klaigāšanā un iebildumos. Strīdā tu vienmēr gaidi, kad pienāks tava kārta izteikties, un vienmēr centies sameklēt pēc iespējas elegantāku, trāpīgāku iebildumu, citādi strīdam nav nekādas nozīmes. \

Abi iesmējās.

—    Griez nost diegus, un pārbaudām hemostāzi.

—      Nu labi, laikam var šūt ciet. Mums nekāds strīds r.Hnnāksr, jo esam pieņēmuši lēmumu, ka tajā iet bojā nlii'slba.

fTāpēc klusi un draudzīgi parunāsim un dzemdēsim «tiesības.

Laiks beigt. Tur vēl apendicīts gaida.

• Bet par to strīdu tu pasaki Priekšniekam. Dabūsi noklausīties tādu referātu! Nu, vai beidzam?

—        Tomēr žēl abu vecīšu. Viņiem kuru katru mirkli jādodas uz viņpasauli. Paņems līdzi nelabas atmiņas.

Abi apklusa. Operē klusēdami. Taču tikai mazu brītiņu: [• — Interesanti būtu zināt, kuram no aizgājējiem saglabajas labas atmiņas? īpaši, ja viņš miris lielā vecumā un pfcc slimošanas. Vai tev nav cita adatu turētāja?

Māsiņa klusēdama pasniedza.

Klusā saruna rāmi ritēja tālāk. Operācija tuvojās beigām.

—    Un tomēr visā šajā padarīšanā jūtama necilvēcība.

—        Brauc tu ratā ar savu cilvēcību! Bet ja nebūs kur likt jaunu, ko vēl var izoperēt, vai tas būs cilvēcīgi?

—        Vai tāpēc vecīši vainīgi? Man tomēr joprojām riebīgi ap dūšu. Dievs taču laikam visu redz.

—    Savelc labāk diegu, kā nākas!

—        Paliec klusu, nekauņa! Kā tu ar vecākiem cilvēkiem runā?

—        Tā, tagad labi. Tagad tu jau sāc klaigāt pēc Priekšnieka modes. Tas jau ir progress.

—         Priekšnieks taču saka, ka kliedzot aiz bailēm, baidoties par slimnieka dzīvību. Ei! Narkozes dienests! Kāds ir spiediens?

—    Viss kārtībā, — atbildēja māsiņa, kas deva narkozi.

—         Skaidrs. Protams. Kā gan citādi. Katram kliedzienam jābūt attaisnotam. Bet dievs — tas visiem nomērī savu tiesu… Starp citu, vai tu dzirdēji, kā Priekšnieks izteicās? Sacīja, ka ticot vienīgi dievam, tāpēc ka ticot tikai tam, par ko jau zināms, ka tā nav, jo viss, kas esot, vienmēr varot pievilt.

—    Tavs Priekšnieks ir muļķis.

—    Viņš ir arī tavs priekšnieks.

Abi sāka runāt čukstus, lai māsa nedzird.

—         Es tikai neticu, ka viņš tā domā. Viņam gluži vienkārši pirmajā vietā vienmēr darbs, tikai pēc tam cilvēki. Un visi viņa vārdi un lozungi vajadzīgi tikai tādēļ, lai

visus būtu vieglāk turēt savā varā. Tiklīdz runa novirzās mazliet sāņus no darba, viņš uzņem citu valodu. Starp citu, atceries, pirms dažam dienām bija tāds gadījums, pie viņa kāds večuks atnāca ar lūgumu: un viņš, Priekšnieks, pats zvanīja uz poliklīniku, ātrajai palīdzībai, lai viņi brauc pēc pirmā izsaukuma, bez ierunām. Viņam jau nu neatteiks.

—    Vispār viņu nevar saprast. Nezinu, kāds viņš ir pēc savas būtības, bet tā… Patiesi laikam ir viegli būt liberālim svešā departamentā.

—    Re, cik ilgi te noņēmāmies.,. Līmē ašāk ciet! Mums vēl pietiks, ko pasvīst līdz pašai konferencei, kamēr uzrakstīsim slimības vēstures. Un vispār — gana pļāpāt!

Viņi sāka steigties.

Pēc apendicīta izoperēšanas viņi mazgājās pirmsoperācijas telpā un turpināja filozofēt par tematu: Priekšnieks un cilvēki. Dežūra tomēr bija pagadījusies pietiekami grūta.

—    Vai zini, kāpēc viņš nevienu nemīl? Droši vien sirds dziļumos uzskata, ka daudzi ir gudrāki par viņu, — Sergejs spriedelēja. — Viņš to instinktīvi jūt, bet domā savādāk. Tāpēc rodas konflikti.

—    Manuprāt, viss ir daudz vienkāršāk: viņš nav sevišķi gudrs, vai ne?

—     Iespējams, ka tā: ne reizi nav uzskatījis sevi par vainīgu, bet tas, šķiet, ir raksturīgi muļķim. Gudrais — tas laikam reizēm mēģina atrast vainu vispirms sevī, kā tev šķiet?

—    Labi, tagad jāiet. Vēl jāsarēķina, cik biedru šonakt esam apkalpojuši. Mums priekšā rakstīšana un vēlreiz rakstīšana.

Viņi izgāja gaitenī un aizsoļoja pa palso puskrēslu cauri visai nodaļai, kas vēl nesen bija ietīta nakts melnumā. Jauniņās māsiņas joņoja pa palātām, modināja slimniekus, mērīja un pierakstīja temperatūru. Tā māsiņa, kas bija vecāka, rezumēja nakts darbu: cik izlietots uzskaitāmo medikamentu un pirmām kārtām narkotisko vielu. Sanitāres naski uzkopa nodaļu. Līdz pulksten astoņiem viņām jāpagūst nogādāt morgā mirušo. Auklītes brīdi pa brīdim sasaucās:

—    Man vēl atlicis uzkopt sesto — un tad ir cauri.

—    Vai visas nesīsim?

—    Nu jāl Divām vien būs par grūtu,

—    Lai meičas nāk palīgā. Citādi nepagūsim.

—    Pagūsim. Gan jau pagūsim, — nomierinoši un klusāk par citām atteica sanitāre, kas uzmazgāja linoleju pie

pašas kāpņu telpas.

PĀRDOMAS, SĒDES, SARUNAS

Priekšnieks gribēja pāriet darbā uz citu klīniku. Taču šo klīniku vadīja vecs profesors. Bet profesoram patlaban bija atgadījušās nepatikšanas. Nepatikšanas varēja beigties ar atlaišanu no darba. Taču iet strādāt uz «vēl siltu vietu»! Pasarg dievs! Nē, tā nedrīkst.

Priekšnieks sēdēja taksometrā un domāja, kā rīkoties, lai tomēr tiktu šajā jaunajā vietā, klīnikā, kur viņš būtu patstāvīgāks, vēl patstāvīgāks nekā patlaban, kur ir lieliska aparatūra, telpas; klīnikā, kuras vadītājam jau pēc tradīcijas ir pavisam cits, daudz lielāks svars sabiedrībā. Taču ārstu ētikas pirmā prasība māca: nenodari ļaunu. Profesoram nedrīkst nodarīt ļaunu. Lai gan viņu acīmredzot nekas vairs nespēj paglābt — ar viņu laikam ir cauri. Pagaidām paskatīsimies, kas tur notiks.

Priekšniekam ienāca prātā šodienas konference. Pareizi viņš bija pateicis. Ļoti labi. Tā ari vajag. Nedrīkst atbalstīt šito niķi — meklēt vainas citos ārstos. Jādod pretspars šim slimnīcu snobismam un augstprātībai. Sēž slimnīcā un meklē poliklīniku ārstu kļūmes. Būtu pamēģinājuši paši tur pastrādāt. Nesaprot, ka ārsts ienāk pie slimnieka uz desmit minūtēm un tad ari viss jāizlemj. Mums slimnīcā ir vieglāk — varam gan iztaisīt analīzes, gan nogaidīt, pavērot. Šodien mēs nolamāsim poliklīniku, bet rīt viņi mums atkodīsies simtkārt sāpīgāk. Ir taču tā, ka gandrīz vai visas pret ārstiem tiesā ierosinātās lietas patiesībā ir kolēģu roku darbs, ja nu ne gluži tiešā, tad vismaz aplinkus ccļā. «Roka roku cērt.»

Priekšnieks savā nodabā domāja — ja izdosies pāriet uz jauno klīniku, arī tur vajadzēs ieaudzināt labvēlīgu attieksmi citam pret citu. Tur taču raksta sūdzības paši par savu šefu. Tāda situācija ne pie kā laba nevar novest. Taču jāpanāk, lai šī labvēlība nepārvērstos neprincipiāla mīkstmiesībā. Lai kļūtu par labu vadītāju tādā klīnikā, jāliek lietā krietni daudz stingrības un lokanības. To saimniecību nevar, ne salīdzināt ar pašreizējo. Tomēr viņš bija cieši pārliecināts, ka tiks galā. Viņš taču tik aijau-

tīgi bija pratis pateikt biedram, kas šodien nokavēja sanāksmi, ka, atļaudamies nokavēt, tas gan pratis cienīt savu laiku, taču aizmirsis padomāt par citu biedru laiku, bet, raugi, viņa — Priekšnieka laiks, piemēram, ir krietni dārgāks kaut vai naudas izteiksmes ziņā. Tā ari šajā klīnikā jāieaudzina cieņa pret otru, pret kolēģi, bet attiecībās ar padotajiem jābūt stingram, taisnīgam un jāparāda, ka viņam galvenais ir darbs, nevis viena vai otra persona.

Priekšnieks saprata, ka vecā profesora Romana Vasiļjeviča aiziešana arī būs pirmais solis uz mērķi. Un tomēr komisijā viņam jāaizstāv vecais virs, ja jau velns viņu tajā, šajā komisijā, iepinis. Līdzekļiem tomēr vajadzētu attaisnot viņa mērķi. Kā viņš ir iepiņķējies!

Tajā ķirurgu biedrības sēdē Priekšnieks bija nolasījis labu referātu, bet pēc tam ģērbtuvē pavisam muļķīgi pagadījies acīs, un viņu tūlīt iegrūda Romana Vasiļjeviča darba pārbaudes komisijā. Kā par nelaimi, viņu toreiz notvēra Dmitrijs Mihailovičs. Pagadījās sastapt arī pašu veco vīru — pavisam novecojis, un acīs jau padzīta cilvēka skumjas — «nāves kandidāts»!

Priekšnieks jau garā izjuta baudu, ko dod vientuļa un vajāta cilvēka aizstāvēšana. Protams, viņš aiz mazdūšības pašā sākumā gribēja tikt vaļā no darba komisijā. Lai dusmojas uz viņu, taču šodien viņš aizstāvēs veco vīru. Un patiesi — ņēma un pārbaudīja viņa darbu — tas pats, kas visur citur. Viņš pats, protams, būtu rīkojies savādāk. Viņš pats būtu turējis savus padotos stingrāk grožos. Pārlieku patstāvīgi viņi jūtas tajā klīnikā.

Priekšniekam pēkšņi uzmācās kaut kāda nepatīkama, nomācoša sajūta, it kā viņš būtu ko sliktu nodarījis. Viņš nolēma tikt vaļā no netīkamā un nomācošā un sāka pārlikt, kādu kārtību ieviesīs jaunajā darba vietā. Ja Romānu Vasiļjeviču aizvadīs pensijā, bet tas praktiski jau ir izlemts, — katram skaidrs, kurš būtu vienīgā, katrā ziņā pati ticamākā kandidatūra uz vakanto vietu. Gan abu klīniku līdzīgā zinātniskā tematika, gan paša Priekšnieka priekšnieciskās īpašības, gan arī viņa darbi… Un atkal nez kādēļ viņš atgriezās pie problēmas, ka vecais vīrs katrā ziņā jāaizstāv, un nodomāja: «Necīnīties ar ļaunumu, bet vairot labestību, — ļaunumam pasaulē paliks mazāk vietas; aizstāvēšu veco — kļūs vairāk labā.»

Priekšnieks ieradās sēdē, kad visi jau bija sapulcējušies un sēdēja, mierīgi sarunādamies un gaidīdami noteikto

laiku. Ieraudzījis Priekšnieku, Dmitrijs Mihailovičs pateica, ka nav nekādas vajadzības gaidīt nolikto laiku, jo komisija jau sanākusi pilnā sastāvā. Pēc Dmitrija Mihailoviča īsās lietišķās ievadrunas visi pa kārtai sāka stāstīt par savu pārbaudes darbu un beidza ar secinājumiem un ierosinājumiem.

Priekšniekam kļuva skaidrs, ka Romana Vasiļjeviča liktenis ir galīgi izlemts, bet viņam sagatavota pārmantotāja loma. Labi vēl, ka tā darba daļa, ko pārbaudīja viņš, pirmkārt, nebija būtiska, un, otrkārt, lai raudzītos, ar cik stingru aci raudzīdamies, tajā viss bija kārtībā. Savā runā viņš aplūkoja dažas kļūmes un norādīja objektīvus iemeslus, kāpēc tās radušās, bet nobeigumā pateica: «… Un veltīgi te atskan balsis, kas noliedz un neatzīst Romana Vasiļjeviča labo darbu. Profesors atdevis darbam visus savus spēkus, un ir aplam prasīt no citas paaudzes cilvēka — vecās skolas ķirurga šodienas līmeņa izpratni un šodienas izveicību. Viņš dara visu godīgi un pareizi, kā to iemācījies ilgajos darba gados, un ne jau viņš vainojams, ka mūsu dienās radušās citas prasības, ka nācis klāt daudz kas jauns, kam viņš, gluži dabiski, nespēj tikt līdzi, to nemaz nevar no viņa prasīt. Mēs, daudzie viņa skolnieki, esam ļoti pateicīgi viņam par saņemto mācību. Manuprāt, viņš strādājis labi, un mums jāsaka Romanam Vasiļjevičam paldies par ilgajiem darba gadiem visu mūsu labā.» ,

Priekšnieks jutās apmierināts, ka nebija ļāvis nopulgot veco vīru, ka aizstāvējis viņu pret nepelnītajiem pārmetumiem, un ar tīru sirdsapziņu sagatavojās noklausīties Dmitrija Mihailoviča gala spriedumu. Tas paziņoja, ka komisijas locekļu vienprātīgās domas tikšot apspriestas administratīvajās instancēs, ka viņš ņemšot vērā jauno profesoru tiekšanos uz priekšu, ka Romānu Vasijjeviču droši vien vajadzēšot godam aizvadīt pensijā un novēlēt viņam laimīgu pelnīto atpūtu, ka viņš cerot dzirdēt par aizejošo profesoru sirsnīgus un atzinīgus vārdus un ne jau tādās nekrologa toņkārtās, kā tas izskanējis šodienas sēdē.

Priekšnieks noprata, ka Dmitrijs Mihailovičs un vēl daži profesori nav īsti apmierināti ar viņa runu vai nu tādēļ, ka nepatika skaidri nojaušamā, it kā pašam sevī jau izlemtā atvadīšanās no vecā profesora, kas, viņuprāt, nepiedienēja iespējamajam vietas pārmantojumam; vai ari

nepalika tie cildinājumi, no kuriem viņi bija izvairījušies un nu jutās aizvainoti. Priekšnieks uzskatīja par ticamāku otro variantu, taču neko daudz par to neprātoja un, aši atvadījies no visiem, aizbrauca. Pa ceļam viņš tomēr ar labpatiku atcerējās, ka viņam bija izdevies nepakļauties sēdes dalībnieku vispārējam noskaņojumam un pateikt par veco vīru labus vārdus. Vienīgi viņš nebija drošs — vai tas patika Dmitrijam Mihailovičam. Un tad pēkšņi viņam ienāca prātā strikta un skaidra doma: «Un tomēr tieši šādam principiālam, iecietīgam un neatkarīgam no vispārpieņemtā viedokļa, jo īpaši no priekšniecības viedokļa, man jau kopš pirmajām dienām jābūt arī jaunajā klīnikā.» Jā, bet, ja nu būs jāpāriet uz citu slimnīcu, droši vien sarežģīsies attiecības ar Ļusju. Tomēr ir ērti, ja abi strādā vienā vietā.

Ļusja gaidīja viņu mājās. Viņš palūkojās pulkstenī un ievēroja, ka viņš, kā allaž, ieradīsies precīzi noteiktajā laikā. Tas ir jauki! Precizitāte ir lieliska īpašība. Viņš labprāt būtu atbraucis vēl agrāk. Ļusjā ir tīkami skatīties, taču vēl jo tīkamāk — klausīties viņā. Ja viņš pāries jaunajā darbā, viņam, protams, būs grūtāk tikties ar Ļusju — būs daudz rūpju, daudz darba. Taču Ļusja ir gudra sieviete, — viņa visu sapratīs.

—    Zinu, ka neesi nokavējies, taču man gribējās, kaut būtu atnācis vēl agrāk. — Durvīs smaidoša stāvēja Ļusja, viņas gludie, īsie mati bija mazdrusciņ pajukuši, un tas izskatījās skaisti. Ļusjā viņam tagad patika viss, viss bija skaists. Apbrīnojami, ka viņa nekad neizliekas, saka to, ko domā. Priekšnieks jau durvīs sāka stāstīt viņai par sēdi. Kad viņš brauca mašīnā no sapulces un blakus nebija Ļusjas, viņš domāja par viņu, bet nu, kad abi ir kopā, — viņš runā par sēdi.

Viņš sāka stāstīt, cik viņam ļoti žēl Romana Vasiļjeviča, ka viņš bijis vienīgais, kas meties veco vīru aizstāvēt, kā runājis par viņa daudzajiem nopelniem un ka tas dažiem laikam neesot paticis: nevienam taču nepatīk, ja to labo, ko varējis pateikt viņš pats, bet baidījies teikt, ņem un pasaka cits. Tas, protams, ir bīstami, jo cilvēki nepiedod citiem savas kļūdas. Tomēr …

Priekšnieks, šķiet, bija apmierināts pats ar sevi un nepievērsa sevišķu uzmanību tās sēdes vareno neapmierinātībai.

Ļusja savukārt uzskatīja, ka profesoriem, kas bija pie

dalījušies sēdē un lēmuši, varēja būt ari citi iemesli neapmierinātībai, jo vairāk tāpēc, ka Priekšnieku daudzināja par visticamāko viņa pēcteci.

—    Piesargies, mīļais, ka pēc jūsu komisijas, it īpaši pēc tavas aizstāvēšanas, Rornanam Vasiļjcvičarn var uzmākties pārāk drūmas domas. Piesargies, mīļais, ja viņam notiks kas nelabs, tev pašam būs gauži nelāgi ap sirdi!

—    Bet es taču viņu patiesi no sirds aizstāvēju, tas pirmkārt…

—    Nerunā nu aplamības! Tu viņu apbedīji…

—    Otrkārt, man pašnāvība ne ..,

—    Es taču nerunāju par…

—    Nē, viņš nav no tiem, kas citus nosoda. Bet pašnāvība tāpēc arī ir visdrausmīgākais grēks, ka tiesā apkārtējos, turklāt tiesā visdrausmīgākajā tiesā — kad nav nekādu iespēju aizstāvēties vai pat gluži vienkārši palūgt piedošanu.

—    Atkal tu vispārini — tā taču ir visērtākā attaisnošanās forma. Bet es ar tevi runāju konkrēti, turklāt pietiekami maigi: Romanam Vasiļjevičam klāsies ļauni, starp citu, arī tavas runas dēļ. Bet pašnāvība! … Kāds tam sakars ar to? Es taču domāju pavisam ko citu. Tāds kā…

—    Liecies mierā, Ļusja! Ko tu mani biedē? Es izdarīju, ko spēju, mana sirdsapziņa ir tīra, es atnācu pie tevis atpūsties no visas šīs jezgas un intrigām, atnācu atvieglinat sirdi, bet tu atkal par to pašu.

Pēc tam Ļusja atzina sevi par vainīgu un piekrita, un viņi pārstāja runāt par šo jautājumu, — patiešām, kāpēc viņiem jāpārspriež cilu intrigas un rūpes, ja tās viņus nemaz neskar, ja viņiem pašiem apspriežams kas daudz svarīgāks, mūžības elpas apdvests, tas, kas nav nosodāms, ko nedrīkst nosodīt… Un nav viņam ko pārmest — viņš taču to visu neteica savtīgos nolūkos.

Tā domāja Ļusja.

Bet Priekšnieks paskatījās uz grāmatu plauktiem, kas karājās turpat acu priekšā, uz grāmatu muguriņu rievoto rindu, kas pēkšņi šķita sakustamies… viņš pasniedzās pretim Ļusjai.

—    Nevajag! Piedod man! Nekādi nevaru saprast… Kaut kas ar tevi šodien, patlaban, nav labi. Bet kas?

Grāmatu muguriņas aprima. Viņa taču tā rīkojās bez kāda aprēķina. Tas nozīmē, ka patlaban viņai tā ir labāk. Viņai. Bet viņam! Nē, viņš tā nevar. Viņš tūlīt sagraus šo

muļķīgo šķērsli, ko katrā ziņā uzcēluši viņa pārprastie vārdi. Viņam ienāca prātā, kā Ļusja reiz bija teikusi: «Pēc iespējas nekad nekā ne no viena nevajag lūgt. Ja ir labas attiecības, cilvēki sapratīsies, palīdzēs cits citam un tā tālāk. Es cenšos nelūgt.»

Toreiz bija runa par operācijām, par to, kā Priekšnieks tās sadalījis, bet viņš vispārināja. Vispārināja toreiz, vispārināja tagad. Protams, viņš nevarēja tam piekrist. Jātiecas panākt savu mērķi, zināms, ievērojot godprātību. Jā, jā, pat par netaisnu mērķi jācīnās ar taisnīgiem līdzekļiem. Nē, nē, viņš tūlīt pat izbeigs šo saspīlējuma mirkli.

—    Ļusja …

—         Nerēķini, nerēķini, nenodarbojies ar aritmētiku! Es taču tevi mīlu. Tu to zini.

—    Tavuprāt, ar to pietiek?

—    Pietiek vai nepietiek, tikai nerēķini!

—         Nerunā muļķības! Kāda daļa te aprēķiniem? Tu taču zini, ka es neesmu atbraucis nodarboties ar grāmatvedību vai risināt vienādojumus.

—    Vienalga. Man galvenais ir tas, ka es mīlu.

Bet viņam acīs atkal sāka skraidīt grāmatu muguriņas. Viņš klusēja. Tagad viņš bija aprēķinājis visu pareizi.

* * *

Priekšnieka nebija darbā jau veselas trīs dienas. Viņš nebija braucis arī uz mājām pie viņas. Lai gan bija zināms, ka viņš nav nedz slims, nedz arī devies kādā steidzamā komandējumā. Dzīvoja mājās — laikam strādāja.

Trešās dienas pievakarē atskanēja tālruņa zvans. Viņš vaicāja pavisam īsi:

—    Vai drīkstu atbraukt?

—    Protams. Vai tūlīt?

—    Jā.

—    Gaidu.

Pēc minūtēm piecām viņš jau bija klāt.

—    Vai, cik tu ātri!

—    Biju tepat blakus. Mūsu departamentā.

—    Kāpēc tu tāds kā sadrūvejies?

—         Kad esmu ticies ar mūsu administratīvo priekšniecību, allaž tāds jūtos. Biju tur kopā ar Sergeju. Nekad un nekas nav viņiem pa prātam. Darba kārtība nav sastādīta tā, kā vēlētos viņi. Pārskats par zinātnisko darbu —

I is pats dievs. Iedeva veselu gubu papīru — dažnedažādu atskaišu veidlapas. Visi par papīriem vien rūpējas, bet par darbu nevienam nav nekādas daļas.

—    Nu un tad? Vai tad tas kas jauns? Kāpēc tu to saki nr pirmatklājēja dedzību? Nav jau pirmā reize. Tu esi tik nikns, it kā viņi būtu tevi pievīluši. «Tu, manu dienu kungs un skumjās vientulības gars, un čūska, kas liek ziņkārībā alkt, jel neļauj dvēselei tu tukšvārdībā salt!»

•— Tev taisnība, Ļusja. Taču reizēm viņu dēļ zūd pacietība. Nu, padomā pati! To veco vīru Romānu Vasiļjeviču viņi atlaiduši no darba. Es jau tev par to komisiju stāstīju. Atkal neviens nav aizlicis par viņu ne pušplēsta vārda. Bet tas, ka es par viņu izteicos itin sirsnīgi, gluži dabiski, nevienam nav paticis. Iet šķībi un greizi, bet izliekas, ka viss būtu kārtībā. Itin nekas viņiem nav pa prātam, klīst pat valodas, it kā es ar savu runu būtu viņu godam apbedījis.

—    Protams. Manuprāt, tā tas arī ir. Un tas nav labi. It īpaši, ja atbrīvotajā vietā ieceļ tevi. Kādam droši vien nebūs paticis. Man arī nepatiktu. Turklāt esi nodarījis pāri ari visiem citiem vecajiem — veselai paaudzei.

—    Vai tev prāts! Viņiem visiem taču vairs nav atgriezenisko saišu. Aplinki mājieni te neder — viņi neattiecina tos uz sevi, uzskata, ka runa nav par viņiem. Pamēģini iedomāties, ko iecēla šajā vietā!

—    Kā? Vai tad kāds jau sēž viņa krēslā?

—    Un pat ministrijā jau apstiprināts. Tas ir gados jauns nekrietnelis, kas rautin raujas uz augšu, kas jebkuriem līdzekļiem cenšas parādīt, ka ir progresīvs, tiesa gan, tā, lai neciestu viņa stāvoklis, nekauņa, kas visur reklamē un deklarē savas lietišķās īpašības un to, ka viņš allaž turot darbu augstāk par visu, par personiskajām attiecībām jau nu katrā ziņā, bet patiesībā visi šie vārdi ir tikai līdzeklis, kā aizstāvēt un attaisnot savu nekrietnību un rupjību, kā attaisnot savu padoto apņirgāšanu un pastāvīgo pazemošanu. Patiesībā, ja nopietnāk ielūkojas, iznāk, ka viņš domā tikai par sevi un savu stāvokli, starp citu, kā jau visi, kas mīl gvelzt, ka darbs pirmā vietā un tikai tad cilvēku savstarpējās attiecības. Muldoņa — daudz skaistu vārdu un nevienas pašas zinātniskas koncepcijas. Toties viņš dibina skolu — un iedibinās ar, — visiem, piemēram, liek operēt tikai tā, kā to dara viņš, tikai pēc viņa metodes, pareizāk sakot, pēc tās metodes, ko viņš izrau-

dzijies pats sev. Bet radoši domāt nevienu nav iemācījis, nemāca un arī nemācīs, nevienu nemudina domāt pašam ar savu galvu. Viss tāda tukšība vien ir. Gluži kā disertācijās — viss tā kā būtu: vēsturiskais pārskats, paša materiāls, iegūto datu iztirzāšana — un vairāk nekā! Tukšība! Iztirzāšana, sēdes, apspriešana — un grāds rokā, bet aiz tā itin nekā, tukšums, vienvienīga pļāpāšana. Tāda ir visā viņa zinātne. Netaktisks savā pļāpāšanā līdz bezgalībai. Izliekas, it kā palīdzētu cilvēkiem …

—         Kas tev noticis?! Ko tu tā ārdies? Nu jau par daudz tu viņu noliec — stāsta, ka viņš labi operējot.

—         Kur tu to rāvi? Esmu bijis klāt, kad viņš operē, — klaigāšana, troksnis. Ja ķirurgs operācijas laikā daudz klaigā — tā ir vai nu izvaļibas tēlošana, vai ari pats ķirurgs nav drošs par sevi, un tas jau ir visticamāk.

—         Bet kāpēc pēkšņi izraudzījās viņu? Vai tā jau pašā sākumā bija paredzēts?

—         Kā man to zināt! Ir ari daudzi cienīgāki kandidāti. Bet vai tad kāds domā par darbu? Domā par draugu iekārtošanu, korupcija!

—         Kāpēc tu šodien tik uzbudināts? Pārstāj skraidelēt pa istabu! Apsēsties!

Ļusja piegāja pie plaukta, paņēma grāmatu un arī apsēdās viņam blakus.

—         Paskaties, ko man uzdāvināja! Lielisks mākslinieks, izcili labas reprodukcijas, vai ne? Vai tu kādreiz esi redzējis tādu Kristu? Lielisks?! Neparasts, vai nav tiesa?

—    Kas tas ir?

—    Ruo.

—    Kaut ko esmu dzirdējis.

—         Tu paņem un izskati visu grāmatu, paņem! Bet iesācis viņš kā noformētājs teātri. Djagiļeva izrādēm dekorācijas taisījis.

Priekšnieks mazliet pašķirstīja un nolika grāmatu malā.

—         Šodien nenesas prāts. Patiešām, nez kādēļ esmu ļoti uzbudināts.

—    Vai nevēlies tēju, kafiju?

—    Nekā negribu. Vismaz negribu ne ēst, ne dzert.

—    Es uzlikšu plates. Varbūt mūzika tevi nomierinās?

—    Uzliec, ja vēlies!

Ļusja ieslēdza atskaņotāju, uzlika plati un it kā sastinga pie galda. Viņai kaut kas nepatika šajā sarunā, Priekšnieka vārdos. Ļusja sāka atcerēties, kāds viņš bija

operācijas laikā. Tā vienmēr bija aizstāvēšanās no kaut kā netīkama viņā. Viņa pagriezās, palūkojās Priekšniekā, uz viņa rokām. Rokas kā daždien rokas. Seja… Ļusja piegāja viņam klāt.

—    Ak, tu manu mī|o Priekšnieciņ! Pārstāj raukt pieri! Paklausies, cik jauka mūzika!

,.. Un tomēr, kad viņš aizbrauca, Ļusjas dvēselē palika kaut kas nepatīkams.

PRIEKŠNIEKA RUNA STUDENTU SAPULCE Konspekta pirmraksts

*

Man uzdeva runāt utt.

Nolēmu pievērsties pašam banālākajam — jūsu nākotnei, kam mēs jūs gatavojam, kam jums jāsagatavojas pašiem,.,

Mēs, tā sacīt, esam vienoti divos aspektos: ārsti un zinātnieki …

Katrs ārsts allaž ir ari zinātnieks, ja vien viņš ir labs…

Ceļš uz jauno ārstam ir savdabīgs …

Ārstam ir svarīga pieredze, jo medicīna vēl stāv tālu no eksakto zinātņu līmeņa. Novatorismam medicīnā ir savas bīstamās puses, — mūsu materiāls taču ir dzīvi cilvēki. Tomēr bez novācijām nevar, jo bez tām nav progresa utt. …

Pieredzes vērtība un nozīmība, saprātīgas bailes no novatorisma — tas (reizēm) ir arī ceļš uz konservatīvu domāšanu. Konservatīva domāšana padara par likumu šablonu — attīstās standartizēta domāšana… turpmāk vēl par to pašu …

Domāšana pēc trafaretiem, šabloniem, izmantojot aforismu saistošo skaistumu, vieglumu, šķietamo neapstrīdamību. Viss mietpilsoniskais, ari zinātnē, balstās uz skaistiem trafaretiem, standartiem, formulējumu «tāpat kā visi», uz «vispārzināmo».

Taču «vispārzināmais» — tas nav tikai slikti vien, «vispārzināmais» — tie ir cilvēku saskares punkti, savstarpējās ietekmes punkti, līdzeklis, kā pretoties nekomunikabilitātei. Ja cilvēki vienmēr teiktu tikai kaut ko oriģinālu un katrs tiektos pateikt tikai kaut ko savu — par ko gan viņi varētu sarunāties?!…

Tomēr «vispārzin.» vairāk nodara sliktu nekā labu.

Domāšanas standarts spēj piesaistīt. Pasniedzēji šo standartu parasti ietērpj «tautas gudrības» formā, un atsaukšanos uz šo tautas gudrību es bježi dzirdu arī no jums. Nākamais solis — atsaukšanās tieši uz tautu — sakas ar visa vērtēšanu no tādām pozīcijām, vai tauta sapratīs vai nesapratīs, turklāt bieži vien aizmirst, ka dziedina ārsti, ne jau visa lauta. Un vispār nez kādēļ tauta ir tieši tā, kura nesaprot. Nez kādēļ par tautu uzskata tikai to, kas ir vairākumā. Bet pārējais mazākums? Ko tas? Tā nav tauta? Bezspēcīgā, allaž atmirstošā un mūžīgi dzīvā un varenā mietpilsonība ir izdomājusi labas formulas, kuras tā reizēm dēvē par sakāmvārdiem, parunām, citreiz vēl kā citādi, bet itin bieži — par tautas gudrību.

«Visi alojas — tikai tu ne», «Visa rota jauc soli, vienīgi poručiks iet marša taktī» utt.

Protams, viss jaunais vienmēr ir mazākumā. Un te nu sākas konflikts — vairākums sāk uzmākties un mēģina pakļaut sev mazākumu. Bet tieši tas var būt labāks, pareizāks, patiesīgāks. Var būt, protams. Bet var arī nebūt. Taču… «Visi kā viens, kā viens. Taktī! Taktī!»

Mietpilsonība! Bet ari tajā ne jau viss vienmēT ir slikts. Mietpilsonība — tā ir jau pārbaudīta kolektīvā pieredze. Dzīvot, balstoties uz pieredzi, ir vieglāk un mierīgāk. Taču pieredze ir gan derīga, gan bīstama: nedod klāt nekā jauna, māca, kā izdarīt labāk, taču agrākā robežās. Pieredze — tā ir progresa trūkums.

Vēlreiz par mietpilsonību.

Mietpilsonība — tas ir «visbiežāk» …

Mietpilsonība — tas ir «tas ir tā, un tas nav tā».

I.  Mietpilsonības, vairākuma nostādne — vesela saprāta gudrība! Tautas gudrība jau laikus nodrošinājusi sevi pret visu ar sensenu sakāmvārdu: «Tautas balss — dieva balss.»

II.    Teiciens, ka no laba neviens nemūk, — izvērst tā jēgu, parādīt pieredzes konservatīvismu.

Viss zināms: ko darīt, kā darīt, kas ir «labi». Tāpēc esiet tik laipni, dariet to, kas zināms, taču dariet labi. Paironizēt par pedantismu: apšaubāms jaunrades vēriens, sīkmanība izpildē ir drošs balsts, bez smalkas meistarības blusu nevar apkalt.

Nesteidzies, neaizraujies! «Lēnāk brauksi — tālāk tiksi», «Mazs cinītis gāž lielu vezumu», «Labāk mazāk, toties labāk».

III.   «Kā maizi ēd, tā dziesmu dzied.»

Protams! Ja jau jāsoļo taktī, tad velc vien, velc atsperdamies. Tā jau ir. Saplūsti vienā pelēkā barā, kur tur allaž sajutīsi otra elkoni, piebiedrojies visu kopīgajai dziesmai … «Kā maizi ēd, tā dziesmu dzied.» Apstrīdēt, noliegt.

IV.   «Ja esi iejūdzies — velc.» — «Apdomā labi — padari gudri.» Ja esi sācis darīt — turpini! Ciet klusu un dari tālāk! Neiznāk — ciet klusu, turpini! Nav pareizi, slikti — turpini! Darbs labāks par šaubīšanos. Tikai nedzenies pēc liela, «labāk zīle rokā nekā mednis kokā». Ja esi apsolījis izdarīt — turi vārdu — dari, dari! «Kas solīts, tas jāpilda.» Labāk neķeries klāt, bet, ja esi pieķēries, ej un dari, dari! Šaubīšanās ir ļaunums! Apsolīji — izdari! Labāk būtu klusējis: «Runāšana sudrabs, klusēšana — zelts.» Tālab ciet klusu! Skaties, klausies, liec aiz auss… un klusē! «Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi», un, «kas ar spalvu uzrakstīts, to ar cirvi neizcirst», tāpēc klusu, klusu, ne vārdiņa, ne pušplēsta vārdiņa, ja dari darbu — met šaubas pie malas! «Kas labprāt nes, tam labprāt uzkrauj.» Ķeries pie arkla — neskaties atpakaļ! Citādi — ārā! Dari, dari! «Ķeries pie arkla — neskaties atpakaļ!»

«Arī mūsu mājās būs svētki.»

Neatklāj savas domas. Mēs visu pacietīsim — sitiet, kaujiet —, mēs uzmetīsim kūkumu, mēs izturēsim, mēs uzkrāsim spēkus, niknumu, mēs vēl atmaksāsim, šodien tu, rītu es, pagaidi tu, mēs pagaidīsim, aci pret aci, un mana atmaksa būs baismīga. «Visgardāk smejas tas, kurš smejas pēdējais» — mēs tad arī pasmiesimies. Nekurniet, cietiet klusu! Var arī nožēlot grēkus — jo: «klauvējiet, un jums taps atvērts». Kristus cieta, un ari mums jācieš, «arī mūsu mājās būs svētki».

«Kas mīlējās, tie ķīvējas.»

Tas, lūk, ir attaisnojums visam. Tik un tā taču jānolien maliņā. Jo «ūdens pat akmeni sagrauž», «ar pieri mūri neizgāzīsi», «neej ar stipru lauzties un ar bagātu tiesā», turklāt «viens nav karotājs». Labāk zini, ka tevi mīl. Un tā ar šo mīlestības apziņu rāmi nodzīvosi līdz vecumam.

Jo ir taču tā: «kur mežu cērt, tur skaidas lec». Bet «kur ; dūmi, tur siltums». Jo «kas mīlējās, tie ķīvējas».

«Labāk simt draugu nekā simt rubļu.»

Tikai mietpilsonis spēj tā izmanīties, lai pielīdzinātu ! vienu draugu vienam rublim. Ak, kungs! Viņam taču arī ļ «laiks ir nauda».

Bet medicīnā! Tās pašas spārnotās frāzes, kuras kādreiz konkrētā sakarībā pateicis kāds gudrinieks, kuras sākumā apsmietas un kuru jēgu vēlāk aptvēruši tikai atsevišķi vieninieki, bet kuras pēc tam bez apdomas piesavinājies vairākums. «Jāārstē nevis slimība, bet slimnieks» — tā allaž tiek lepni deklarēts. Tikai te nav ar ko lepoties. Konkrēti runājot, mēs gluži vienkārši nemaz īsti nezinām, kas ir slimība vispār un kas katra noteikta slimība. Pats pirmais, vienīgais taču pateica to ar skumjām un ar cerību. Ārstēt slimību, bet tā, lai izveseļotos slimais, — tas taču ir ideāls. Tomēr vairākums mūsu kolēģu ar lepnumu, gluži kā visaugstākos panākumus sasnieguši, daudzina: «Es ārstēju nevis slimību, bet slimnieku.»

Nē, tas nekam neder.

«Kas neder dievam, tas der velnam.» Kamēr meklējam — tfkmēr pielūdzam, bet, līdzko tas pārvēršas dogmā, papīrā, svētbildē, — atdodam velnam, prom pie joda utt. " Ir arī citi sakāmie: «Zivs meklē, kur dziļāks…», «Kas mīlējās, tie…», «Daudz gribēsi zināt, ātri vecs…», «Kā jūgsi, tā brauksi», «Ko dabūjis, par to pateicies». Un visi citi, kas ienāk prātā.

Jaunrade ir šablona un standarta pretmets.

Palīdzība jāmeklē mākslā. Bez mākslas palīdzības saskatāma tikai viena puse, bez pustoņiem.

Esiet zinātnieki, nevis faktu reģistratori!

Jāprot atlasīt, pareizi novērtēt, pareizi spriest…

Vajadzīgas emocijas, taču iegaumējiet — tās nav pats galvenais. Kad skatītāju zālē, piemēram, visi raud vai pēkšņi nošausminās — tās ir emocijas, turklāt visbiežāk neapzinātas. Tā ir reakcija, kas līdzīga kliedzienam vai asarām, sajūtot sāpes, vai arī kutinātā smiekliem. Tad nu šeit atļaušos ne visai piedienīgu vispārinājumu, laikam vispār ir cilvēki, kuri vairāk raud un mazāk domā. Asaras — tās ir emocionālo, nevis intelektuālo centru reakcija. Laikam taču juteklība itin bieži vedama sakarā ar domu trukumu.

Galvenais mākslā un zinātnē — tām abām kopējais īr domas stafetes izprovocēšana. Saņemtajai, pārraidītajai nu apgūtajai domai jāiekvēlina jauna — atbildes doma. Tas ir zinātnes un mākslas galvenais kritērijs.

Apakšā ar lieliem burtiem vēl pierakstīts:

«Iekļauties divdesmit minūtēs».

Runas stenogramma

Es runāju ar jums pasniedzēju, ārstu un zinātnieku lielā kolektīva vārdā. Ilgi domāju, ko lai pasaku jums, jauniešiem, kas gatavojaties savam turpmākajam darbam, dzīvei, un tieši par to — par nākotni, par darbu, par dzīvi arī nolēmu ar jums parunāt. Kaut arī tas skan banāli, bet tieši par to es gribu un uzskatu par vajadzīgu jums ko pateikt. Gluži dabiski, ka es spriežu no savām pozīcijām, jo tas jau mums, cilvēkiem, tā iedzimts, ka paši sevi un savu apkārtni nez kādēj uzskatām par etalonu. Es runāšu, bet jūs vērtēsit. Kaut gan es pats uzskatu, ka studentam, kamēr viņš vēl ir students, diezgan grūti spriest par pasniedzēju. Jā, tā tas ir, un, kaut arī es redzu auditorijā jūsu vadītājus, tā sacīt, komjauniešu vadoņus, tomēr esmu spiests uztiept šo domu, jo jūs vēl atrodaties pagājušo paaudžu pieredzes varā, vēl neesat rūdījušies pašu darba pievilcības un novācijas ēzē. Pārāk maz no savas dzīves jūs vēl esat veltījuši darbam, bet bez darba nevar dzimt vajadzīgie vērtējumi, pareizie kritēriji, bez darba nav pieredzes, spriedumu. Bez darba domāšana rit pēc šablona, vienīgi darbs palīdz jums attālināties no standarta. Cilvēks atšķiras no dzīvnieka tieši ar to, ka viņš nav standartizēts, ka viņš vienmēr ir personība un individualitāte, ja vien viņu neuzsūc sevī pū|a dievišķā vara. Dzīvnieku rīcību taču nosaka vienveidīgi refleksi, tāpēc dzīvnieki ir ļoti līdzīgi cits citam. Es nemaz nerunāju par skudru saimi, kur vispār nav nekādu individualitāšu, kur visa sabiedrība ir viens vienīgs bioloģisks organisms bez atsevišķiem vienpatņiem un tāpēc — ari bez evolūcijas. Un mums jāārstē ne jau vienveidīgas izpausmes cilvēku kolektīvā ar vienādiem simptomiem, bet gan katrs individuāli; mums jāārstē nevis slimība, bet slimnieks, tā teicis mūsu tēvzemes dižākais terapeits Mudrovs, un jāiegaumē, ka, izārstējuši vienu vienīgu slimnieku, mēs esam izdziedinājuši kolektīva locekli, nevis tikai cilvēkvienību.

Cilvēks atšķiras no dzīvnieka ar katras atsevišķas personas savdabīgumu. Markss savā doktora disertācijā ir minējis Epikūra vārdus: «Negodīgs nav tas, kurš noliedz pūļa dievus, bet gan tas, kurš pievienojas pūļa uzskatiem par dievu.» Cilvēka personību ir radījis darbs — to mēs visi zinām. Tāpēc es varu, tas ir mans pienākums, un es gribu pirmām kārtām jums novēlēt, ieteikt un cieši piekodināt — strādājiet, strādājiet, strādājiet! Darbā rodas pieredze, bez kuras nav ārsta, nav laba, veiksmīgi ārstējoša ārsta.

Jūs nedrīkstat krist par upuri skaistai, ar gleznainiem jokiem, parunām un aforismiem piebārstītai tukšai pļāpāšanai, turklāt vēl spekulējot ar to, ka ikvienas gudrības pirmavoti esot atrodami tautas garamantās. Tikai darbs, darbs līdz pagurumam — vienīgi tas nesīs jums prieku un gandarījumu. Darbā dzimst jebkura gudrība: gan viena atsevišķa cilvēka, gan visas tautas gudrība. Kas nestrādā, tas gudrāks nekļūst.

Darbā gūts prieks un laime — tas nav tikai emocionāls gandarījums, bet gan augstākajā mērā patiess, īsts, racionāls un šī vārda vislabākajā nozīmē morāls gandarījums.

Darbu nedrīkst atlikt uz kaut kādiem nākamajiem laikiem. Tieši pašreizējais, jaunības gados padarītais, aizrautīgais un augstākajā mērā produktīvais darbs dos jums vislielāko gandarījumu visai turpmākajai dzīvei. Tagad padarītais darbs izlauzīs jums ceļu uz gaišu nākotni. Bet miglā tīta nākotne — tā ir bezdarbība šodien.

Bieži dzird sakām, ka dzīve lielā mērā veidojusies atkarībā no nejaušībām un veiksmes. Šādas valodas esmu dzirdējis vēl studenta gados un, atzīšos godīgi, esmu tām pat ticējis.

Varu no sirds apzvērēt, ka tas tā nav. Viss atkarīgs nevis no nejaušībām, bet ir tieši proporcionāls ieguldītajam darbam.

Jūs visi zināt, cik daudz darba no mums prasa mūsu profesija. Es tagad runāšu tikai par ķirurģiju — labāk par citām tomēr pazīstu šo nozari. Un ir tā, ka mūsu darbā, par spīti lielajam patērētā darba daudzumam, mēs tomēr saņemam vislielāko baudu — un ne jau tikai nākotnē, bet arī pašreiz. Taču darba ir daudz. Vēl studenta gados es daudz strādāju ķirurģiskajā klīnikā un, ko tur

slēpt, maz laika veltīju lekcijām. Vispār profesija jāizvēlas pārdomāti, nevis pēc sirds nosliecēm. Ja esi izraudzījis, laika gaitā darbā pie tās pieradīsi pat ta^, ja sākumā tā nebūs pa prātam, gan jau radīsies, kā mēda teikt, arī mīlestība.

Es nostrādājos godam. Mūsu darbā tā un tikai tā var kaut ko panākt. Visi izcilie ķirurgi, visi ir rāvušies pa klīnikām līdz asiņainām tulznām, ja tā varētu sacīt. Ja gribas kjūt par labiem ārstiem, lieciet aiz auss: tikai pacietība un darbs var mazpamazām pievilkt to tauvu, kurā tiek rautas no mums prom zināšanas un prasme. Daži mani biedri uzskatīja par labāku biežāk aizskriet uz kino vai dejām. Tiesa, iespējams, ka ar citām lietānrviņi nodarbojās vairāk nekā es. Bet tas nav zināms. Taču pirmajos gados pēc institūta beigšanas, kad mēs atgriezāmies no hospitā|iem un sanitārajiem bataljoniem, es sāku pievērsties zinātniskam darbam, sāku strādāt pie disertācijas, bet daži mani paziņas un kolēģi tīksminājās ar mūsu visu kopīgajām un arī pašu uzvarām, šķindināja ordeņus un vēl ilgi nenoņēma tobrīd vairs nevajadzīgos uzplečus. Es operēju un rakstīju disertācijas — vispirms kandidāta,-pēc tam doktora disertāciju, nodarbojos ar dažādām problēmām, pa šo laiku man bija sakrājies krietni daudz zinātnisko darbu, lai iznāktu tīri pieklājīgs nekrologs. Tagad es varu iet un arī eju uz kino, cik vien man tīkas, lasu visdažādākās grāmatas, laiku netaupīdams. Varu iet uz dejām, taču tehnisku iemeslu dēļ to nedaru, Tagad es saņemu no sava darba visu — ir baudu, ir gandarījumu. Bet daži mani draugi, mums tiekoties, tagad saka: man dzīvē esot paveicies, bet viņiem ne.

Tā, lūk, tiek iepazīts, kas ir darbs, kas ir laime un kas ir veiksme.

Taču gribu jūs brīdināt — nepūlieties vairāk, nekā vajadzīgs, nešķiediet savus spēkus pa tukšo. Tagad jau es vairs nerunāju pasniedzēju vārdā, es nostājos pret viņiem.

Es uzskatu, ka jūsu darbu bieži vien patērē ]oti neražīgi. Jums liek mācīties vienu vai otru jautājumu — starp citu, šajā ziņā grēko arī mani palīgi manā katedrā —, par kuru var izlasīt farmakopejās vai citās labās rokasgrāmatās. Nemācieties! Pareizāk sakot, mācieties, ja jau esat iejūgušies, bet tikai vienai dienai — eksāmenam. Tikai, biedri sabiedriskie vadītāji, lūdzu, nenododiet mani pasniedzējiem!

Strādājiet, bet nedariet lieku darbu! To es jums novēlu. Pateicos par uzmanību! Uz redzēšanos! (Aplausi.) Apakšā ar Priekšnieka roku pierakstīts klāt: «Se tev nu bij…»

RAKSTĀMMAŠĪNA

—    Hallo!… Jā, es klausos… Labdien, labdien, Dmitrij Mihailovič… Jā, man stāstīja, tas ir drausmīgi. Kaut gan tas jau bija gaidāms. Viņš taču jau ilgi gulēja slims… Jā, un tomēr tas vienmēr nāk tik negaidīti… Man?! Kādēļ man?! Es taču ar viņu kopā nekad neesmu strādājis… Kā gan es to drīkstu, ja ir viņam daudz tuvāki darba biedri, kas kopā ar viņu strādājuši?… Nav tiesa, Dmitrij Mihailovič, kur nu šos bēdas tā nomākušas. Loti labi izdarīs… Galu galā, ja jūs, Dmitrij Mihailovič, to lūdzat, es izdarīšu… Kad?! Līdz dienas beigām aizgādāt jums?! Nu labi, labi, Dmitrij Mihailovič… Uz redzēšanos, Dmitrij Mihailovič… Jā, jā. Visu labu!

Jābrīnās, kā nesalūza klausule, kad viņš to no visa spēka trieca pret aparātu!

—    Kas tu man esi — palīgs vai līdzstrādnieks? Mans docents — tas allaž ir arī mans palīgs — es vismaz tā domāju. Tāpēc sēsties un raksti nekrologu tikko mūžīgā mierā aizgājušam dieva kalpam.

—    Bet kāpēc mums tas jādara?

—    Kādēļ uzdod tik muļķīgus jautājumus? Tu taču dzirdēji! Visi drauģeļi, ar kuriem kopā karjera taisīta, bēdu nomākti. Bet man, kam viņš bāzis sprunguļus riteņos cik spēdams, kuru vajājis kā vien spēdams un prazdams, man pavēlēts rakstīt nekrologu. Sēsties un raksti!

So aizkustinošo ainu, kā Priekšnieks un viņa tuvākais palīgs rakstīja nekrologu dieva mierā aizgājušajam kolēģim profesoram diemžēl, varbūt arī par laimi, neviens neredzēja, un to pilnībā restaurēt, un tas jau tiešām jānožēlo, vairs nav iespējams. Tomēr pēc viņa nostāstiem skaidrs, ka sākumā nekrologu pilnīgi patstāvīgi un uz savu roku sāka rakstīt palīgs, bet Priekšnieks pa to laiku demonstratīvi, ar protesta pilnu skatienu raudzījās laukā pa logu. Bet tad vai nu viņam bija apnicis klusējot klausīties, kā rakstīdams gluži kā ezis pukst palīgs, vai arī viņš aptvēra, ka patlaban nav neviena, kam izrādīt savu

protestu, varbūt arī attapa, ka palīgs tūdaļ pavaicās kādas biogrāfiskas ziņas, — lai nu tas bija šā vai tā, bet Priekšnieks drīz vien iesaistījās darbā, arī sāka ar skubu meklēt nešabloniskus vārdus, ķērās pie tālruņa klausules un ievāca tuvākas ziņas, precizēja atsevišķus biogrāfiskus sīkumus, noskaidroja, cik ordeņu un medaļu aizgājējs saņēmis, saklaušināja, cik rakstu un monogrāfiju sacerējis, precizēja, cik tam bijis skolnieku un kādas disertācijas tie uzrakstījuši un tā tālāk un tā joprojām. Pēc kādas stundas, kad teksts jau bija gandrīz gatavs, Priekšnieks bija pat aizrāvies ar šo nodarbošanos un, šķiet, pat sarūgtināts, ka negaidītā izklaidēšanās tik ātri beigusies.

—    Tagad izlasi, kas mums tur labs iznācis.

—    «… Nepielūdzamā nāve pāragri likusi apstāties sirdij un izrāvusi no mūsu rindām draugu un kolēģi…»

—    Nu, ko tu teiksi?! — Priekšnieks, noklausījies opusu līdz galam, pielēca kājās un sāka ašiem soliem mērot istabu un berzēt plaukstas, turklāt turēdams tās acu lirncnī, bet tas liecināja par patiesu apmierinājumu. — Nu, ko tu teiksi?! Pavisam labi uzrakstīts. Vai ne? Vismaz nav pēc šablona. Vai nav tiesa? Esam atraduši paši savus vārdus. Tā taču ir? Bet tos nekrologus, kurus raksta oficiālā valodā, — tos taču nav iespējams izlasīt līdz galam. Vai ne? Un tā tas ir vienmēr: līdzko kaut kas jāizdara, tūlīt man kaklā. Bet paši? Tur jau tas āķis, ka viņiem pašiem vienmēr iznāk pēc šablona, neinteliģenti. Vai tā nav? Ir. Tātad beidzam, atdod pārrakstīt, un tūlīt pat aizsūtīsim laboranti uz ministriju, lai aši aizved. Kur ir rakstāmmašīna? Ir gan kārtība, jods parāvis! Kur rakstāmmašīna? Aizej paskaties pie laborantēm… Vai nav pie viņām?

Palīgs no istabas izgāja vēl palīga godā, taču, rakstāmmašīnu neatradis, atgriezās jau kā vienkāršs līdzstrādnieks.

—    Jums nekā nevar uzticēt! Rakstāmmašīnu — pat to izmanījušies nospert! Un ko tas nozīmē — neatradu?! Vai nu slikti esat meklējis, vai arī jūs visi piedevām vēl esat zagļi. Vai tā nav? Vai starp jums ir kauču viens cilvēks, kam var uzticēties? Pats atradīšu!

Grūti aptvert, pat grūti iedomāties, kā viņš, Priekšnieks, domā meklēt rakstāmmašīnu.

Iesākumam viņš izdzina laukā savu palīgu un pavēlēja viņam sēdēt ārpusē pie durvīm un ciest klusu.

«Līdzstrādnieks» izgāja priekšistabā, kur allažiņ krēslos sēdēja palīgi un līdzstrādnieki un no kurienes durvis veda uz laboratorijām, te viņš apsēdās un aizsmēķēja. Gluži dabiski, viņam tūlīt apvaicājās, kāpēc viņš ir sasarcis, kāds Priekšniekam garastāvoklis, taujāja arī vēl daudz ko citu, taču Priekšnieks bija pavēlējis klusēt, un tādēļ viņš atteica, ka sasarcis esot tādēļ, ka šī istaba taču esot pirts priekšiņa. Visi saprata un vairāk nekā nejautāja. «Pirts priekšiņā» atskanēja viens zvans, kas nozīmēja, ka uz kabinetu tiek aicināta laborante. Atskanot diviem zvaniem, turp vajadzēja doties laboratorijas ārstam. Priekšnieks allaž pukojās, ka profesoriem atņēmuši sekretāres: «Cik daudz laika mums atņemts ar šo dekrētu! Tagad jālokās kā tārpam — laborantes jāpārtaisa par sekretārēm. Kaut kas stulbs.»

Laborante iegāja kabinetā, pēc mirkļa iznāca atpakaļ un ieaicināja templī aspirantu, kas sēdēja pie pašām durvīm.

Priekšnieks lika asistentam apsēsties un arī pats apsēdās krēslā. Abi aizsmēķēja.

—    Kā veicas darbs?

—    Materiāls, manuprāt, ir pilnībā savākts. Sāku rakstīt.

—    Vai literatūras saraksts gatavs?

—    Jā. Patlaban pārrakstu uz mašīnas.

—    Kad ar to varēs iepazīties?

—    Kad pārrakstīšu — droši vien pēc pāris nedēļām.

—     Vai tad tu domā veselas divas nedēļas turēt pie sevis manu rakstāmmašīnu? Es taču nevaru gaidīt.

—    Kādu rakstāmmašīnu?

—    Kādu! Manu, kuru no šejienes esi paņēmis.

—    Es?! Es nekādu mašīnu neesmu ņēmis.

—      Savas taču tev nav. To es zinu. Ar ko tad tu pārrakstīsi? Ja būtu devis mašīnrakstītājai — pāris dienās būtu gatavs, cik tad tev lappušu tajā sarakstā ir — trīsdesmit četrdesmit?

—      Kur nu es varu dot mašīnrakstītājai? Pats, protams, rakstu. Bet rakstāmmašīnu paņēmu uz nomu.

—      Uz nomu! Vai tiešām tu domā, ka es tik reti rakstu un man rakstāmmašīna nebūs vajadzīga veselas divas nedēļas?

—     Varu apzvērēt, pie kā vēlaties, ka neesmu katedrā rakstāmmašīnu ņēmis. Te būs kvīts par «Nomā» paņemto. Lūdzu!

—         Kas vēl nebūs! Vāc prom savu kvīti! Es tev tāpat licu. Vai tev tiešām šķiet, ka es varētu turēt tevi aizdomās par zādzību, jā?! Ak tā jūs domājat par savu šefu? Man gluži vienkārši vajag tūlīt pat steidzīgi pārrakstīt vienu rakstu. Tātad tieši pēc divām nedējām es gaidu literatūras sarakstu.

—    Iespējams, ka būs gatavs arī ātrāk.

—         Bet pēdējais termiņš — pēc divām nedēļām. Man ar to jāiepazīstas. Citādi jūs zināsit vairāk literatūras nekā es. Bet tad jau mums būs jāšķiras. — Priekšnieks iesmējās, aspirants pasmaidīja. — Es, protams, pajokoju. Paaicini kādu, kas tur vēl ir. Starp citu, par rakstāmmašīnu nevienam ne vārda. Tagad drāz uz palātām, turpini darbu! Līdz pulksten diviem jūsu vieta ir tur, nevis šajā istabā pie manām durvīm. Starp citu, tas bija labi, ka tu pagadījies tepat.

Priekšnieks piegāja pie loga un iesmējās.

—    Nāc paskaties! Re, kur tā ir, dzīves traģikomēdija!

Zem loga stāvēja automašīna ar lokveida stūres ratu

un caurumiem gar loka malām. Mašīnu pūlējās ar kloķi iedarbināt laikam tās īpašnieks, cilvēks ar diviem stimbēniem roku vietā. Blakus stāvēja otrs cilvēks ar kruķiem — kāja bija ieģipsēta. Viņš centās atņemt kloķi — gribēja palīdzēt. Taču bezrocis neļāva.

Priekšnieks atkal iesmējās.

—         Protams, tas ir muļķīgi, ka jāsmejas, bet jāsmejas vien ir. Bezrocis un bezkajis. Un bezrocis uzveica. Pat grēks būtu smieties.

Aspirants stāvēja blakus un smaidīdams lūkojās pa logu.

—         Ak tu nelabais. — Priekšnieks dzīvoja līdzi. — Nevar. Vajag aktīvāk palīdzēt ar kāju.

Pa durvīm izskrēja Sergejs neaizpogātā virssvārcī, piegāja klāt, sākās mazs strīdiņš, jo bezrocis negribēja atdot kloķi, taču Sergejs uzvarēja.

—         Beidzot izdevās iedarbināt, — Priekšnieks noteica,

—    Labi, ej tagad strādāt!

Nākamajam viņš jau durvīs pieprasīja, lai atdod rakstāmmašīnu.

Ar trešo viņš aprunājās vispirms par futbolu un tikai pēc sāka taujāt par rakstāmmašīnu.

Kopš studenta laikiem viņš bija mācīts cilvēkiem pieiet individuāli, viņš dzīvoja, vadīdamies pēc pazīstamās formulas: «Jāārstē nevis slimība, bet slimnieks.»

Galu galā laborante paaicināja Ļusju.

—    Kādēļ tu te esi? Starp citu, kā tev, Ļusja, klājas?

—         Viss normāli. Laikam pēc stundas iešu uz operāciju zāli.

—         Vai vari iedomāties, ludzu, man uzdeva uzrakstīt nekrologu. Palasi!

—    Kāpēc tev? Kāda tev gar viņu daļa?

—        Tur jau tas joks! Kad vajag kādu izvirzīt — tad atrodas sava kohorta, bet, kad kaut kas jāuzraksta, — tūlīt man kaklā.

Ļusja pārlaida acis aprakstītajai lapai, nopūtās, pasmaidīja un sacīja: «O, jūs, kas, sajutuši radīšanas mokas, tver papīru, ķer spalvu rokās, par drukāšanos stāv un krīt tūlīt, jel pagaidiet, jel mirkli apdomājiet, kas jūsu sirdīs mīt…»

—        Vai tev, Ļusja, nešķiet, ka Puškins tev pārvērties par šablonu?

Ļusja iesmējās.

—         Droši vien tev taisniba, bet viņš ir tik atklāts. Turklāt es taču neesmu vainīga — man tas iznāk gluži nevilšus.

—         Paklau, vai tu vari to iedomāties! Kāds nočiepis no kabineta rakstāmmašīnu.

—         Nevar būt! Tas nemaz nav iespējams. Kam tā piederēja?

—         Kam! Man, protams. Kāds no savējiem. Vispār atslēga ir tikai man, taču durvis var atvērt kurš katrs — tas visiem zināms.

—         Ko tu runā! Esi gan tu labās domās par mums, saviem līdzstrādniekiem! Vai tā maz drīkst!

—    Bet rakstāmmašīnas taču nav.

—    Un tu visus izsauc un iztaujā?

—         Es taču nesaku: tu nozagi — atdod, es pavisam taktiski: pārrakstīji savējo, un pietiek — man pašam vajag.

—         Lāgiem es tevi vienkārši nīstu, bet tas vēl nekas — tā vēl ir mīlestība. Bet lāgiem — sāku šaubīties, un tad man uznāk bailes pašai par sevi. Tu slikti izturies pret cilvēkiem. Pret mani tu izturies labāk, vairāk man tici.

—         Sievišķis ir un paliek sievišķis! Tā tikai vēl trūka, lai pret tevi būtu slikts!

«— Piemēram, tu nemīli Sergeju, bet izturies pret viņu laāk nekā pret citiem, gluži vienkārši tādēļ, ka arī viņš tev tic vairāk nekā citi.

— Kas tev teica, ka es viņu nemīlu?

—        Vai man pašai acu pierē nav? Un tomēr tu viņam tici, jo arī viņš tic tev. Tā taču laikam ir tīrā matemāIika, jo vairāk tu uzticies, jo vairāk tev tic. Un otrādi. piedod, mīļais, par sentencēm, bet tu apvainoji arī mani — liki šaubīties.

—        Laikam jau, Ļusja, tev ir taisnība, bet saproti pati, briesmīgi vajadzīga rakstāmmašīna. Steidzīgi jāpārraksla nekrologs. Kur tā varēja pazust?!

—    Kāds būs paņēmis, turklāt ar tavu ziņu, bet tu esi

aizmirsis.

—         Kā es varu aizmirst? Nu, nekas, gan atradīsim. Tātad nav lemts man pašam pārrakstīt. Negribēju nevienam īugt, — domāju, ka pārrakstīšu pats. Tev taisnība, Ļusja, atdod, lūdzu, laborantēm, lai viņas pārraksta. Jūsu paaudze vispār ir labsirdīgāka par mūsējo, jums ir vairāk labvēlības. Laikam tagad jau visi zina, kāpēc es izsaucu, bet es lūdzu, lai nevienam nesaka, — ej nu tagad un tici viņiem. Kaut gan … jods viņu sazin …

Ļusja atkal nopriecājās par viņa pašanalīzi, par viņa stingrību pret sevi, par to, ka viņš neprot izlikties, — tā viņa uztvēra Priekšnieka reakciju.

tūlīt pat ienāca arī Sergejs un, vēl durvis vērdams, sacīja:

—    Jūsu rakstāmmašīnu neesmu ņēmis …

—         Kā tu uzdrošinies tā runāt! Tavuprāt, es varu atļauties domāt, ka to kāds paņēmis bez manas ziņas? Esi gan tu labās domās par mani! Līdzko var pakulstīt mēli un parunāt pretim — tad tu esi pirmajā vietā!

Sergejs samulsa, nosarka.

—         Piedodiet! Es tikai gribēju pateikt, ka rakstāmmašīna atrodas pie pārziņa — tur pārraksta nedēļas darbu sarakstu, un viņš to paņēma pie jums jau no rīta, jūsu un manu acu priekšā, bet jūs tajā brīdī runājāt pa tālruni un, kad viņš palūdza, pamājāt ar galvu.

—         Es taču labi atcerējos, ka to kāds paņēma. Tikai neatcerējos, kurš, un tāpēc visiem apprasījos. Kādām gan jābūt attiecībām, cik lielai savstarpējai neuzticībai, lai varētu tā uzbudināties! Cik slikti jūs domājat par mani, ja sacēlies tāds tracis, ja visa klīnika jau zina?! Bet tev taču

un ari daudziem citiem šodien jāoperē. Par slimniekiem jūs nedomājat nemaz. Un tas viss tādēļ, ka bezgala rūpējaties par savu reputāciju …

Galu galā viss tomēr beidzās labi: nekrologs avīzē tika publicēts laikā.

KARTĪBAI JĀBŪT PIRMAJĀ VIETĀ

—    Kā tā var nezināt, kā sauc? Ir taču pie apziņas.

—    Soks.

—    Un nekā neatbild?

—    Paskaties pats!

Kaut kur prom, garām skatījās dzīvas, nekā neredzošas acis.

—    Kā jūs sauc?

Pat skropstas nepakustējās. Tas laikam šokā ir pats drūmākais: cilvēks nav zaudējis samaņu, un tajā , pašā laikā — pilnīga apātija, pilnīga nošķirtība no ārpasaules. Vēl neesi ne asinsspiedienu izmērījis, ne pulsu saskaitījis, bet jau baisi.

—    Un ko teica «ātrā»?

—    Nekā neteica. Pakļuvis zem vilciena, un cauri.

—    Tikai roka? Nekas cits nav redzams?

Roka karājās tievā ādas strēmelītē. Pavisam samalstīta. Te viss skaidrs. Roku izglābt neizdosies. Vajadzēs daudz ko aizvākt: gan lāpstiņu, gan atslēgas kaulu.

—    Vai asiņošana bija?

—    Vai neredzi? Viss sašķaidīts.

—         Paduses artērija! -Vai zini, sašķaidīts gan, bet kā spruks vaļā. Vai spailes sagatavotas?

—    Re, kur ir.

—        Vājprātīgais! Kuru katru mirkli var sprukt vaļā —» un cauri, ne ar ko neapturēsi.

—         Bet kādēļ es te esmu? — Tepat blakus stāvēja Jefims ar dvieli, kas bija aptīts ap dūri, — līdzko kas no* tiks, tūlīt aizspiedīs ciet.

—    Ak tā! Nu tad vedam uz ašāko operēt.

—    Tagad? Tūlīt?

—    Un kāpēc ne?

—    Spiediens ap četrdesmit.

—         Sātans. Labi. Mēģināsim to dabūt uz augšu tepat uzņemšanas nodaļā… Baidos tikai par vienu — līdzko

Blftlusspiediens kāps, tā sāks šļākt ar šalti. Nekā nepaļ-lisim.

—    Baidos aiztikt.

— Pareizi, te nav ari ērti un tie dzērāji auro.

Un gluži it kā viens būtu parāvis slūžas vaļā: «Te kopā nr vīriešiem?! Neparko.»

—       Atgulsties, atgulsties! Un nekur prom neej. Līdzko atbrīvosies pārsietuve, mēs tev palīdzēsim.

—       Kopā ar vīriešiem?! Par ko jūs mani uzskatāt?! Es esmu māsa pašam maršalam …

—    Atgulsties, vecmāmiņ, atgulsties!

—   Tas nekas, ka esmu slikti ģērbusies. Vakar es biju : balles tērpā.

—    Jāaizbāž ausis.

—    Cik pārlējāt?

—    Pagaidām tikai vienu ampulu.

—    Un kādi rezultāti?

—    Tajā pašā līmenī.

—       Sātans! Baidos, ka nesāk šļākt. Tu stāvi tepat ar savu dvieli, nekur prom neej.

—    Stāvu kā iemiets.

—    Tev tikai nieki prātā. Vajag arī otru vēnu.

—    Tūlīt atnesīs instrumentus.

—       Un tomēr baisi. Pamēģināsim tikt klāt arī pie artērijas.

—    Tavuprāt, es viens pats to varu izdarīt?

—    Es taču arī nekur neesmu pazudis.

—       Nu tad griez! Kas tevi tur? Tu esi vecākais, tu arī saimnieko.

—       Es ar pašu Frunzi savā laikā biju uz «tu»! Bet kā jūs te ar mani runājat? Visus rīt pat uz Ministru Padomi paaicinās. Tad jūs velnu redzēsiet!

—    Kāds spiediens?

—    Labi ja četrdesmit pieci.

—        Ak tu sasodīts! Baidos tādu atstāt. Uz ašāko jāoperē.

—    Bet vest ar liftu nebaidies?

—    Kretīns. Ja nebaidītos — sen būtu aizvedis.

—    Nu tad stāvi klusu!

—    Pasaukšu Priekšnieku. Lai viņš dod sankciju.

—    Ej pasauc!

—       Nolikuši kopā ar vīriešiem! Vai zināt, kas es tāda esmu?! Mēs ar Budjonniju …

—    Aizver durvis, kad nāc iekšā! Un paaicini šefu! Durvis aizvēra.

Atskrēja māsiņa ar jaunu asiņu devu — durvis atvēra.

—    Aizveriet! — Aizvēra.

Cita māsiņa atnesa sterilo instrumentu komplektu. Durvis atvēra. Atkal aizvēra!

Un visu laiku cauri tam skanēja:

—         … kopā ar vīriešiem!… Kur manas laķenes? … Jums būs jāatbild!… Un kas jūs tāds esat,.,. Balles kleita … Es esmu māsa … Jūs dabūsiet…

—    Kāds spiediens?

—    Piecdesmit pieci.

Atnāca Priekšnieks.

—    Kas noticis, Sergej?

—    No vilciena apakšas izcelts.

—    Un kas ir?

—    Roka. Visa sašķaidīta.

—    Neasiņo?

—    Laikam aiztrombējusies.

—    Kāpēc nevedat uz operāciju zāli?

—    Baidāmies. Soks.

—    M-m-jā.

—         Kā jums šķiet? Pacelsim spiedienu, ja… Ja nesāks šļākt no paduses.

—         Un tu stāvi par sargu? — Priekšnieks uzprasīja Jefimam.

—    Nuka.

—    Es esmu maršala māsa …

—    Kas tur auro?

—    Piedzērusies.

—    Serjoža, nomierini viņu! Tā taču nevar strādāt.

—    Rīt jums būs par visu jāatbild.

Priekšnieks kļuva vai zils aiz dusmām un izdrāzās gaitenī.

—    Pārstājiet bļaustīties! Mēs strādājam.

—    Es esmu …

—    Man vienalga, kas jūs esat…

—    Rīt jums būs jārunā ar …

. — Jāruna būs man un rīt. Bet jūs apklustiet tūlīt!

—    Kāds spiediens?

—    Sešdesmit.

—    Pacelsim līdz deviņdesmit — un prom uz operāciju.

—    Paraugieties, kā samirkst pārsējs.

—    Riebeklība. Līdzko pacēlās spiediens — pastiprināja asiņošana. Tas no sīkajiem asinsvadiem.

—    Artērija gan vēl nesaka nekā.

—    Nepiemini jaunu, dulnais!

Gaitenī turpinājās saruna ar Priekšnieku.

—    Pat brilles uzlicis! Tēlo nez kādu kungu.

—        Saprotiet taču! Mums atvests smagi slims cilvēks. Mēs strādājam, bet jūs ar savu klaigāšanu traucējat.

—    Kāpēc mani te noguldīja? Te taču guj vīrietis.

—        Jūs te nolika tikai uz brītiņu. Tūlīt aizvedīs uz pārsiešanas istabu.

—    Bet es neesmu tā radusi. Atdodiet manas kurpes!

—    Atdodiet viņai kurpes! Citādi klaigās līdz rītam.

—    Es esmu maršala māsa …

—    Spiediens astoņdesmit pieci.

—    Sāksim uzmanīgi nest un turpināsim pārliešanu.

—    Turi ampulu un arī adatu nelaid vajā. Viss gatavs?

Gaitenī Priekšnieks turpināja ieviest kārtību.

—        Vai tiešām pati nevarat apjēgt? Kad tepat otrā istabā guļ smagi slims cilvēks, viņam jāsagādā pilnīgs miers. Jums nekas nesāp. Kur pazudis uzņemšanas nodaļas priekšnieks? So te slimnieci tūlīt pat nogādāt uz pārsiešanu. Lai auro tur!

—        Kas auro? Es, vai? Kā jūs ar mani runājat?! Tu rit par to atbildēsi. Es esmu .,.

—    Tūlīt uz pārsiešanu!…

—         «Cauri biezam mežam drasē kazaki…» — Tas jau ir zems vīrieša bass. Tātad stafete pārņemta.

—    Braucami

—         Paklau, ja jau esam ataicinājuši, jāpajautā, vai maz drīkst.

—    Ko tur jautāt, viņš taču ievieš kārtību.

Ienāca Priekšnieks.

—    Nu, kā klājas?

—    Deviņdesmit.

—    Ko nolēmāt?

—    Vedīsim.

—    Vediet ar, tikai uzmanīgi.

—    Tēlo nez kādu kungu … «Cauri biezam mežam …»

—    Kā jūs te varat strādāt, šitādā bļautuvē?

—    Aiziet, vedam!

Ratiņi sakustējās, un visi tādā pašā kārtībā, kā bija stāvējuši, devās tiem līdzi.

9- ,

—    Ar mokām piedabūju viņu apklust. Sen jau vajadzēja aizsūtīt uz pārsiešanas telpu. Pašiem tik daudz prāta nebija?

—    Ļā-jā-ļā… — atsaucās zema vīrieša balss.

—    Eh! Kropļus tikai kaps spēj ārstēti Uzspļausim! Vediet! Lai dievs stāv tev klāt, Serž! Es pie jums vēl ieskā tīšos.

PUSDIENAS TRIJATĀ

—    Kādēļ jūs šodien konferencē tā uzklupāt man?

—    Es? Kad? Par ko?

—    Par to pašu plaušu. Patiešām, kad atrauta plauša, iedot steidzīgi narkozi ir ļoti grūti. Tāpēc arī izteicu pateicību narkozes brigādei.

—    Ek,"Sergej, Sergej! Cik ilgi tevi būs jāmāca?! Klīnikā izteikt pateicību par darbu, par kuru maksā naudu, drīkstu tikai es. Vai tu re, kāds maršals atradies, i — viņš arī var kareivjiem un virsniekiem pateicību izteikt. Es esmu klīnikas direktors, es varu. Bet tev to darīt nepienākas.

—    Man taču, kā vecākajam dežūrārstam, kaut kā viņi jāizceļ. Patiesībā viņi bija tie, kas izglāba cietušo. Operāciju varēja iztaisīt kurš katrs.

—    Tātad vajadzēja pirms konferences aprunāties ar mani, būtu paziņojis man pašu faktu, un tad es jau pats no savas puses būtu izteicis viņiem pateicību, es būtu aizgājis pie administrācijas, lai viņi noformē pateicību ar pavēli. Nu, padomā pats — tu esi tikai vecākais dežūrārsts — un uzreiz pateicība! Un galu galā pateicību ar pavēli viņi vairs nesaņems.

—    Bet tā taču tikai no manis. Pats velns te nekā nesapratīs, varbūt jums ir taisnība. Tomēr pateikt cilvēkam paldies ir gluži patīkami. Arī tencinātājs līdz ar to taču kļūst labāks. Vai ne?

—    Tāpēc es arī kļūšu labāks.

Priekšnieks uzsita Sergejam pa plecu un palaida Ļusju pa priekšu. Viņi bija uznākuši uz sniegā iemītas taciņas, kur varēja iet tikai pa vienam. Ļusja gāja klusēdama. Viņas galva bija aizņemta ar pavisam ko citu. Viņa domāja, kādēļ vienmēr, kad Priekšnieks aicina viņu uz restorānu pusdienot, viņš allaž sauc līdzi kādu trešo. Šodien

(npat. Līdz ķirurgu biedrības sanāksmei viņiem atlicis Kundas trīs laika, un viņš uzaicināja viņu un Sergeju kopa paēst pusdienas. «Laikam taču baidās, ka neierauga un1s abus divatā. Acīmredzot viņam taisnība — sāksies nevalodas kā mājās, tā darba vietā. Bet tagad — viss kārtībā.» Ļusja saprata viņa rīcību, un tomēr viņai bija ik 1, ka viņi nevar būt tikai divatā, un vienlaikus prieks, ka Irošais būs Sergejs, nevis kāds cits.

Pirmā pa šauro taciņu soļoja Ļusja, aiz viņas — Priekšnieks un pats pēdējais — Sergejs.

—    Kur pusdienosim?

—        Manuprāt, kaut kur tuvāk pie gala mērķa, — sacīja Ļusja.

—    Tātad turpat?

—    Jā, — Sergejs piekrita.

—    Brauksim ar taksometru?

—         Laika mums pietiek, brauksim ar metro — tieši bez pārsēšanās. — Šķita, ka Ļusja uzņēmusies iniciatīvu.

—         Lai notiek, — Priekšnieks ļāva Ļusjai kļūt par noteicēju. — Bet vai tev, Serjoža, miegs nenāk? Brauksi?

—    Noguris gan esmu, bet ne jau līdz nāvei.

—         Nu labi, kopā paēdīsim pusdienas, pēc tam izlemsi. — Iniciatīva atkal pārgāja Ļusjas rokās.

—    Pareizi, — Priekšnieks uztvēra servi.

—         Dāmas priekšlikums ir tikpat kā likums, — Sergejs pasmaidīja, — bet Priekšnieka apstiprinājums — jau likums.

—    Pavei, drīz tu kļūsi pavisam gudrs.

Viņi iegāja metrostacijā un devās uz eskalatoru. Priekšnieks palaida Ļusju pirmo, pēc apsteidza viņu un nostājās priekšā, pakāpienu zemāk, tad pagriezās ar seju pret viņu. Sergejs nostājās Ļusjai blakus.

«Interesanti,» Ļusja iedomājās, «vai Sergejs nojauš, kādēļ šefs velk viņu mums līdzi? Sergejs gan ir prāta vīrs, ja būs nojautis, nevienam nekā neteiks,» bet skaļi sacīja:

—         Sergej, pavirzies prom no kreisās puses! Tur taču cilvēkiem jāiet.

—         Tad viņš atradīsies pārāk tālu no manis, bet tas viņam ir kaitīgi. — Priekšnieks iesmējās. — Cilvēki pagaidīs, viņiem taču jānojauš, cik svarīgi Sergejam, lai viņš stāvētu tieši tur. — Tagad Priekšnieks jau skaļi nosmējās.

Sergejs tomēr nostājās Ļusjai aiz muguras.

—     Atvainojiet, patron, ka pārkāpu likumu, taču Ļusjai, šķiet, tomēr būs taisnība.

Priekšnieks. Tu taču redzi, ka viņi stāv, nekā nesaka, nelūdz paiet maliņā.

Ļusja. Iespējams, ka kautrējas.

Priekšnieks. Ja jau kautrējas, tad grib, lai mēs izlemjam viņu vietā.

Sergejs. Bet tieši to es negribu darīt. Lai iet vien, lai paši izlemj, ko darīt. Palūk, pilnas kāpnes stāvēja manis viena dēļ, bet tagad pilnas kāpnes soļo manis viena dēļ. Ari tas dod gandarījumu.

Viņi iesmējās visi reizē.

Arī restorānā valodas pirmā uzsāka Ļusja:

—    Sergej, vai grūti bija operēt? Gulēja šokā?

—     Tas butu par maz sacīts! Mēs sākām bez kavēšanās. Puse brigādes pūlējās dabūt laukā no šoka, otra puse operēja. Kamēr sagatavojāmies operācijai, itin labi izdevās dabūt spiedienu augšā.

Ļusja. Labi, ka visi anesteziologi vēl bija uz vietas.

Priekšnieks. Te man gribētos sacīt, ka viņu galvenais narkozes devējs arī ir no labajiem.

Sergejs. Tas nu gan tiesa. Drausmīgs gadījums. Puisim tikai septiņpadsmit gadu. Kamēr nebija spiediena — j klusēja; līdzko izdevās to pacelt — tikpat kā kinofilmā: gribu dzīvot, gribu dzīvot. Varat iedomāties mūsu stāvokli. Bet mūsu narkozes departamenta galva ar pavisam nopietnu ģīmi ņemas šim skaidrot: «Lūdzu vēl brītiņu nerunāt, pēc tam iespēju robežās pacentīsimies jūsu lūgumu apmierināt!» Un kā allaž nekā no viņa nevar saprast: vai nu ir jau galīgi nojūdzies, vai arī mēģina puisi uzmundrināt. Bet narkozi iedeva lieliski.

Priekšnieks. Zēl, ka neizdevās plaušu piešūt un vajadzēja izgriezt. Bet tu esi brašs vīrs, tu izdarīji visu, ko varēji.

Ļusja nopriecājās, ka šefs uzslavējis Sergeju, — viņa bija priecīga paša šefa dēļ. Tad Ļusja pieķēra sevi, ka domās dēvē viņu par šefu, nevis par Priekšnieku, kā to klīnikā dara visi citi ārsti.

Sergejs. Labi vēl, ka bija notrūkusi tikai bronha, man nāk prātā, ka reiz manā dežūrā bija pārrauta arī artērija. Nekā nepaguvām izdarīt — nomira.

Priekšnieks. Jā, es šo gadījumu atceros. Toreiz vēl li'vi izbāru — vajag pagūt. Manuprāt, sarkanais skābais vīns piederas pie gaļas labāk, vai ne?

I,.usja. Protams. Es gan neatceros, kad vēl būtu bijis kāds gadījums ar notrūkušu plaušu.

Sergejs. Tas bija vēl pirms tavas parādīšanās mūsu bēdu, slimību un izveseļošanās prieka ielejā. Toreiz saskrējās kravas mašīnas — šoferi saspieda ar stūri. Uz veselību!

Priekšnieks. Par tava slimnieka izveseļošanos.

Ļusja. Toreiz gan laikam pa operācijas laiku-bija varena klaigāšana?!

To viņa acīmredzot pateica provokācijas nolūkos.

Sergejs. Nē, viss notika tik ātri, ka es nepaguvu ne iekliegties, kur nu vēl izklaigāties.

Priekšnieks. Nekā. Es iztrūkstošo papildināju. Viņš dabūja savu tiesu no manis gan skaļumā, gan tonalitātes ziņā. (Visi iesmējās.) Patiesībā es sapratu, ka Sergejs nav vainojams, taču vajadzēja uzkurbulēt ārstus, visu klīniku. Tagad gana par medicīnu un par darbu, mazliet jāatpūšas. Sergejs droši vien pēc šitādas nakts ir galīgi apstulbis. Vai dabūji kaut drusku nosnausties?

Sergejs. Viņš nostabilizējās tā ap četriem — es līdz sešiem pagulēju.

Ļusja. Kafiju pasūtīt dubulto?

P r i e k š n 1 e ks. Protams.

Ļusja. Un tev, Serjoža? Jeb vai tu iesi gulēt?

Priekšnieks. Nekas šim nenotiks. Ies uz biedrības sēdi!

Sergejs. Ak tā? Priekšniecības vārds ir pavēle! Tad kafiju ar konjaku, tikai ar norunu: maksāju es.

Priekšnieks. Kas vēl nebūs! Vai esi aizmirsis, ar ko tu kopā pusdieno? Zēni, maksā Priekšnieks. Esi gan tu izlaidies! Dievs ar tevi, konjaks būs.

Sergejs. Nē, tā tas cauri neies. Tad es būšu izspiedējs.

Priekšnieks. Protams, izspiedējs, taču izliets ūdens nav sasmeļams. Ahā, atcerējos! Es gribēju sadot tev pa mizu. Tu viendien izrādīji savas dvēseles cēlumu — palīdzēji bezrocim iedarbināt mašīnu. Iet palīgā — tā ir laba lieta, bet vai tu patiešām nevarēji kādu aizsūtīt — vai nu sanitāru, vai studentu? Kas tev devis tiesības riskēt ar savām rokām? Galu galā ja jau tu esi

ķirurgs, tad tavas rokas — tās ir kroņa īpašums. Tā taču bija izlēkšana, ākstīšanās. Kā tu varētu šodien apstrādāt plaušu ar sabendētām rokām? Būtu dabūjis slimības lapu? Ražošanas trauma! Humānisms uz valsts rēķina.

Ļusja. Starp citu, kā tu aizšuvi bronha stumbru?

Sergejs. Pēc Ge-Lisaka metodes — absolūti atipiski, pilnīgi pretēji likumiem, bet tur bija atlikušas vienīgi driskās, arī pie trahejas. Jūs, šef, piedodiet man šo Ge-Lisaku.

Ļusja. Kāpēc jāpiedod? Mēs taču vienmēr tā sakām.

Priekšnieks. Es taču teicu, ka Sergejs ir izlaidies. Viņš tagad man pārmet. Kāds pilnīgi oficiālā situācijā — rīta konferencē sapjāpaja, ka operācija bijusi ārkārtīgi grūta, ka bijis atipisks gadījums un operēts pēc Ge-Lisaka metodes. Un tad es viņam sadevu. Runāju kaut ko par žargonu, par studentiem, ka viņi var sākt domāt, ka bijuši vai nu divi Ge-Lisaki, vai arī ka Ge-Lisaks bijis tik daudzpusīgs. Galu galā es patiesi uzskatu — ja studenti šo joku nesapratīs, viņi visā nopietnībā var iedomāties, ka ķirurģija ir tīrais joks, ja viens cilvēks var vienlīdz labi piedāvāt jaunus likumus ķīmijā, fizikā un tai pašā laikā arī jaunas ķirurģiskas metodes. Un tagad viņš ņem un pārmet man šos paskaidrojumus, ko es izteicu konferenču oficiālajā tonī. Pagaidi vien, puisīt, gan tu man norausies!

Sergejs. Esmu vainīgs, kungs, vari sodīt!

Ļusja. Un jūs viņu bārāt Ge-Lisaka dēļ?!

Priekšnieks. Jā, bāru. Un arī turpmāk bāršu. Galu galā mēs mācām studentus, un to nekad nedrīkst aizmirst. Viņiem jāzina zinātniskā valoda, nevis kaut kāds pašpuiku žargons! Un tas jāsaprot jums abiem! Jūs esat tādi paši pasniedzēji kā es balerina. Lūdzu, rēķinu! Jūs izturaties studentu sabiedrībā kā kopā ar mani restorānā. Šodien Ge-Lisaks, bet rīt jau laiž vaļā piecstāvīgos kopā ar studentiem!

Sergejs. Vai zini, no profesionālā žargona līdz lamu vārdiem …

Priekšnieks. Tu, Sergej, esi kļuvis pārāk gudrs. Klausi, ko tev saka! Lūdzu, saņemiet! Paldies! Te tu kopā ar viņiem nodarbojies ar klīniskiem izgudrojumiem, te viņus «ievadi mūsu dzīvē», — taču kādas koncentrācijas sublimēts vajadzīgs sterilizācijai, — to viņi nezina.

Sergejs. Bet rokasgrāmatas …

Priekšnieks. Pārtrauc šīs izvaļibas. Ja paredzēts, ,i tas jāzina, tad tas ir jāzina. Galva nevienam nepārplīsīs, ja iekals koncentrācijas datus, bet domāt iemācījos tad, kad zinās. Kā var uzticēt studentiem viņu mācīšanos! Naudu viņiem vēl var uzticēt, bet mācīšanos ..,

Sergejs. Taču eksāmenos …

Priekšnieks. Atkal idiotisms! Eksāmenos divnieku likpat kā nedrīkst būt. Labāk jau tādiem neļaut eksaminēties. Tā taču ir pedagoģijas ābece.

Sergejs klusēja. Ļusja tāpat. Priekšnieks paskatījās viņos un sacīja:

—    Beidzam! Laiks braukt uz biedrību.

Tagad iniciatīvu pilnībā pārņēma Priekšnieks.

—        Atkal nāk miegs. Varbūt es varētu iet mājās? Darba kārtība taču nav nekāda interesantā, — Sergejs bikli ieminējās.

—         Maniem līdzstrādniekiem vienmēr jābūt klāt visās ķirurgu biedrības sēdēs.

Ļusja nodomāja: «Ko viņš tā ērcējas? Sergejs vēl nopratīs.»

Sergejs nodomāja: «Parasti viņš šādās privātās sarunās ir mierīgāks. Kas viņam lēcies? Cik reižu neesmu sev solījis, ka …»

LĪDZCIETĪBA

Toporkovs izslēdza gaismu, un atkal viss nostājās viņa acu priekšā, viss atausa atmiņā …

—    Jūs aprunājieties ar viņu. Viņam jāārstējas.

—         Nieki. Vienkārši apstulbis no darba. Viņam vajag atpūsties. Un galu galā — ar viņu vajag cilvēciski aprunāties. — Priekšnieks piecēlās, atmeta atpakaļ uzsvārča rnalas, iebāza rokas kabatās un sāka soļot pa istabu.

—    Jūs taču visi esat vienaldzīgi cilvēki. Jums grūti pat aprunāties — tas taču jūs neskar. Protams, daudz vieglāk ir parakstīt zāles. Kad vajadzīga pavisam vienkārša cilvēciska izturēšanās, jums allaž pirmajā vietā ārstēšana, nevis izturēšanās. Nevar nesodīti nomākt vai arī otrādi — uzkurināt savas emocijas, savu noskaņojumu. Noskaņojums, emocionālais lādiņš mums ir dabas dota dāvana, un ar to rotaļāties nedrīkst. Cilvēkam jādzīvo uz savu dabisko jūtu sprieguma robežas. Tagad savairojies visādu

zāļu bez sava gala un jēgas. Bet viņš taču nemaz nav slims. — Priekšnieks piegāja pie galda, nodzēsa pret pelnu trauka malu cigareti un aizsmēķēja jaunu.

—    Bet viņš taču pavisam dīvaini spriež, tā vien šķiet… — kāds uzdrošinājās ierunāties pirms laika.

—    Cilvēkam, ārstam patiešām rūp stāvoklis klīnikā, komplikācijas, nāves gadījumi. Bet jūs esat tiktāl apsūbējuši, ka uzskatāt stāvokli slimnīcā par normālu. Jums pārāk labi klājas. Taču, līdzko sāk jūs bārt, — tūlīt apvainojaties. Eku, viņš, — Priekšnieks parādīja ar pirkstu uz kaktu, kur sēdēju es, — es, redziet, sabāru viņu operācijas laikā, viņš, redziet, ņēmis un apvainojies, es taču to nopratu pēc sejas, bet es, mans dārgais, — viņš pienāca klāt un noliecās pār manu cekulu, — varu vainot sevi tikai vienā grēkā — ka ļāvu, lai operācijas laikā dod man padomus. īsts ķirurgs operācijas laikā nedrīkst uzklausīt nevienu padomu, — starp citu, ne jau tikai ķirurgs, bet ari īsts zinātnieks. Ola vistai neko labu iemācīt nevar. Bet, ja tev kaut ko pavaicā, tad esi tik labiņš un atbildi. Taču šis — paskatieties tikai — iedomājies man operācijas laikā dot padomus! Operācijas laikā nelamājas tikai vienaldzīgie. Un varat apvainoties, cik uziet. Es neesmu ielasmeita, un man nav vajadzīgs, lai visi mani mīlētu. Turklāt no manas klaigāšanas slimniekam ļaunāk nekļūst, bet no tava muļķīgā padoma var kļūt, un, visbeidzot, pēc tam kad nomazgātas rokas, es esmu jau visu aizmirsis, bet tu vēl joprojām griez purnu uz otru pusi.

(Es sapratu, ka viņš tikai atvainojas par vakardienas atgadījumu, un purnu uz otru pusi es griezu ne tādēļ, ka būtu apvainojies, bet gan aiz iekšēja nemiera. Pēc tās operācijas es palātā uzbrēcu kādam slimajam. Nepateicu jau neko īpašu, bet slimnieks apvainojās un tagad pieprasa, lai izraksta, atsakās no operācijas. Es gan mēģināju pierunāt, gan atvainojos, pat radiniekiem piezvanīju. Bet viņš izrakstās. Labi vēl, ja aizies uz citu slimnīcu.)

—    Lūk, tā. Bet, ja tik asi reaģēsit uz manu klaigāšanu, — ceļš ir zināms: vispirms no palīga par līdzstrādnieku un pēc tam vēl tālāk — patstāvīgā darbā. Es kliedzu tādēļ, ka baidos par slimnieka dzīvību. Un baru jūs, lūdzu iegaumēt, tādēļ, lai pirmām kārtām izdzītu no jums vienaldzību. Un jūsu izturēšanās pret savu kolēģi liecina par labu maniem vārdiem. Redziet, vajag ārstēt! Bet pasakiet, lūdzami, — kurš no jums ir kaut reizīti ar

viņu godīgi aprunājies? Lai gan esrnu viņam svešāks par Jums visiem, es tomēr aprunāšos. Bet jūs, protams, nespējat tik zemu nolaisties. Jūs esat zinātnieki, jūs zināt visas zāles. Bet es esmu tikai ārsts. Un ārsts nav tas, kurš ārstē, bet gan tas, kurš izārstē.

—    Bet mēs taču …

—        Runāsim konkrēti. Jūs tagad visi varat iet, bet viņu atsūtiet pie manis.

Mēs visi aizgājām, bet pēc tam viņš izsauca mani un teica, lai es klusu sēžot kaktiņā un izliekoties pētījam operāciju žurnālus. Lai nekādā gadījumā nejaucoties viņu sarunā, tikai vērīgi klausoties.

Viņš ienāca kabinetā, aizgāja līdz galdam un apsēdās krēslā ar muguru pret mani, vai nu nepievērsis man uzmanību, vai arī vienkārši nepamanījis mani.

—        Man stāstīja, ka jūs atsakoties no operācijām? Kāpēc tā? Esat noguris? Slikti jūtaties?

—        Jā. Man tā šķiet, ka vajadzētu īztaisīt mazu pārtraukumu.

—         Nevar taču tā reaģēt uz katru komplikāciju pēc operācijas. Es saprotu — ir gauži nepatīkami, ja pēc operācijas rodas komplikācijas, bet mūsu darbā taču var būt. Operēt tā, lai negadītos neviena komplikācija, — to mēs vēl neesam iemācījušies. Un neviens taču neprasa no jums vairāk, nekā mēs spējam.

—    Redziet nu, neprasāt, bet domājat.

—    Ko domājam?

—         Bet es patiešām neesmu tajā nāves gadījumā vainīgs.

—    Un kurš tad jūs vaino?

—         Un tas slimnieks, kurš pēc manas dežūras nomira… goda vārds, man gar viņu nebija nekādas darīšanas.

—         Kāds slimnieks, pēc kādas dežūras?! Pēc jūsu izdarītajām steidzamajām operācijām pēdējā laikā neviens nav miris.

—    Ne jau mans slimnieks. Viņu operēja docents.

—    Kāpēc tad vainojat sevi?

—    Manas dežūras laikā nomira.

—         Runājiet taču prātīgi! Trīs dienas pirms nāves noskaidrojās, ka viņam nesaaug sašūtā zarna…

—         Bet radinieki pārmeta, ka es neesmu laikus pamanījis.

—         Jūs taču zināt, mīļais cilvēk, ka radiniekus nevar tik ļoti ņemt vērā. Viņi taču nekā nesajēdz. Viņi jau nekad nezina, kas un kā notiek. Un viņa sieva vēlāk novēlēja tam ķirurgam, kurš operēja, nomirt tādā pašā nāvē. Bet ne jau jums.

—         Jā gan. Taču vēlāk es gāju pa gaiteni un dzirdēju, ka trīs reizes pēc kārtas tiek atkārtots: «Re, kur viņš ir. Visas komplikācijas tikai viņa dēļ.»

—         Ko nu jūs runājat?! Tas jums tā būs tikai licies. Turklāt vēl trīs reizes.

—    Tur jau tas āķis. Trīs reizes taču nevar izlikties.

—    Kad tas notika, cik rādīja pulkstenis?

—    Četri no rīta.

—    Un kurš tobrīd atradās nodaļas gaitenī?

—         Viena māsa pie ordinatoru istabas gulēja, bet otra sēdēja pie bufetes.

—         Jūs taču pats tagad redzat. Kurš tad varēja tā sacīt? Vai kāds ārsts arī tur bija?

—         Ko jūs ar to gribat teikt? Es taču to skaidri dzirdēju.

—         Tas jums aiz noguruma būs tikai tā licies. Neviens to jums nevarēja teikt. Padomājiet pats, jūs teicāt: «Visas komplikācijas,» — tātad jābūt kādam no personāla, bet neviena nebija.

—         Iespējams, ka jums taisnība. Tikai es neesmu nekāds kaitnieks. Neesmu vainīgs nedz pie komplikācijām, nedz nāves gadījumā. Ne jau es esmu ^ainīgs, ka pie mums viss neveicas tā, kā nāktos.

—    Bet pie mums taču viss ir kārtībā.

—    Nē, nav viss kārtībā, — slimnieki taču mirst.

—         Cilvēks ir mirstīgs radījums. Ķirurģijā citādi nemaz nevar būt: daudz ielaistu vēža slimnieku, smagu traumu.

—    Bet es taču pie tā neesmu vainīgs.

—         Jūs nemaz nevarat būt pie tā vainīgs. Te neviens nav vainīgs. Varbūt vienīgi dievs.

—    Es zinu, ka mani vaino.

—         Bet tas taču nav iespējams. Piemēram, tas ielaistais vēža slimnieks, kas pie mums nomira vakar. Jūs viņu poliklīnikā tikāt redzējis?

—    Nē.

—    Vai jūs viņu pirms operācijas izmeklejāt?

—    Nē.

—    Vai mēs viņu ilgi te noturējām pirms operācijas?

—    Nē.

—    Vai viņš nomira operācijas vai slimības deļ?

—    Slimības dēļ.

—         Un kāpēc lai jūs pie tā būtu vainīgs?! Viscaur «nē», bet nevainīgu neviens netiesā.

—         Es to nezinu, bet mani vaino. Un es ari saku, ka tas nav godīgi.

—    Kurš tad vaino?

—    Nu, tai pašā gaitenī, tonakt.

—         Bet mēs taču noskaidrojām, ka, pirmkārt, nav par ko vainot, — katram reiz jāmirst, un, otrkārt, tur neviena nebija.

—         Apvaino ne jau tikai personāls vien. Vakar tramvajā arī viens teica: «Re, kur viņš ir. Tas viss viņa dēļ.»

—    Tas būs teikts par kādu citu.

—         Katru dienu vienā vagonā ar mani brauc kāds milicis, un, līdzko pasaka: «Re, kur viņš ir,» — milicis paceļ galvu un skatās uz mani. '

—    Vai tas notiek no rītiem vai vakara pusē?

—    Biežāk pēc darba.

—         Tātad tas jums aiz noguruma vienkārši tā rādās. Un vēl milicis!

Es dzirdēju, kā viņš mēģināja kaut ko atbildēt, bet Priekšnieks jau bija uzsācis savu medņa dziesmu un vairs nedz ko dzirdēja, nedz redzēja.

—         Redziet nu! Ja jau esat stipri noguris, tad jums, protams, vajadzētu uz kādu laiciņu no operācijām atteikties. Atpūtieties! Zināt ko, atpūtieties kādu nedēļu!

—    Bet es taču neesmu vainīgs.

—         Dievs ar jums, es taču tikai gribu, lai jūs atpūstos un nekā vairāk. Vai jūs man ticat?

—    Ticu.

—    Goda vārds?

—    Goda vārds.

—         Nāciet darbā tikai pirmdien un nākamajā nedēļā atkal sāksit operēt. Atpūtieties un ne par ko neuztraucieties! Norunāts?

—    Norunāts.

—         Tagad ejiet! Es priecājos, ka mums abiem nav nekādu domstarpību, ka mums ir vienādi uzskati un mēs darām kopīgu darbu. — Priekšnieks jau atkal bija uzrāpies tribīnē. Tagad viņš nedzird ne tikai kādu citu, bet arī pats sevi. — Es neesmu vīlies, jūs esat labs ārsts, un

man nenāk ne prātā turēt jūs aizdomās. Mēs vēl abi nostrādāsim kopā lidz pat pensijai.

Priekšnieks iesmējās, tā sakot, apkampa viņu un aizvadīja līdz durvīm. Un tad Viņš ieraudzīja mani.

—    Es domāju, ka mēs esam divi vien.

—    Tā tas arī ir. Sergeju nav ko ņemt vērā. Viņš ir caurcaurēm pašu cilvēks. Un prot klusēt kā kaps. Viss ir kārtībā, neuztraucieties!

Es, šis «pašu cilvēks», sēdēju, klausījos un augstprātīgi, racionāli domāju, «kā es būtu runājis šādā reizē». Patiesībā ari es gribēju pretstatīt saprātu ārprātam, es atrados tajā pašā eksistences aplī. Tajā brīdī es ienīdu viņus abus. Vai gan es tagad varu cienīt pats sevi?

Naktī viņš nomira. Teica, ka esot noindējies.

PRIEKSNIEKS GUĻ, GUĻ VIENA MIERA

«Protams, es nerunāju tā, kā vajadzēja.' Ak kungs, kā es to nesapratu. Es taču būtībā visvienkāršākajā veidā paskaidroju, ka viņam rādās halucinācijas. Kā es to nesapratu! Bet es taču pats neaptvēru, ka tās ir halucinācijas. Būtībā es viņam pavisam vienkārši pateicu, ka viņam ir šizofrēnija. Viņš to saprata un… Kāpēc viņš tā steidzās! Ko man tagad iesākt?

No otras puses, pārliecība, ka visi viņu tur aizdomās. Viņš taču nevienam neticēja. Un nav zināms, kāpēc neticēja: apstāk|u sagadīšanās dēļ, vai slimība vainojama. Viņš taču varēja pasteigties kā neticības, tā arī aizdomības dēj. Vai tad to kāds var uzminēt? Bet kā jūtamies mēs! Vajadzēja gluži vienkārši piespiest viņu operēt. Es nesapratu. Viss aplam. Vajadzēja izsaukt un pateikt: «Rīt jūs taisīsit operāciju tādam un tādam.» Kādēļ vēl skaidrot un stāstīt, ka uzticas. Jāpierāda, ka uzticas. No otras puses, pavēlēs operēt, bet viņš nobīsies, nolems, ka viņam gatavo kādu cūcību, un atkal pasteigsies. Kā to uzminēt? Bet kur man bija acis agrāk?! Arī agrāk viņam reiz bija tāds pats drūms noskaņojums. Pēc tam pārgāja. Pirms šī atgadījuma viņš allaž bija jautrs, labvēlīgs. Piekrita visam, saki viņam ko sacīdams. Un es nospriedu, ka viss ir kārtībā. Bet nu …

Mēs viņu vērtējām, spriedām tā un šitā, bet viņš mūs nosodīja. Un ko mēs īsti sajēdzām no pirmpazīmēm? Es

pats, re, šorīt nopriecājos, ka tālrunis atdeva atpakaļ manas divas kapeikas, taču vakarā tas vairs nedarbojās nemaz. Es nopriecājos, bet tā jau bija pirmā pazīme.

Vajadzēja viņam pateikt…

Ak kungs, kam tad lai tagad saka! Un nav iespējams pat attaisnoties. Un nav arī kā priekšā taisnoties.

Viņam viegli, viņš aizgāja nebūtībā, bet mums lāsts uz visu mūžu… Viņš vairs nekā nejūt, bet mums jāstrādā. Es taču par viņu domāju, gribēju viņu pierunāt, nevar taču strādāt, kad tādas domas jaucas pa galvu, slimnieku dēļ taču to nedrīkst darīt.

Vajadzēja ārstēt. Bet ko es? Es nolēmu izrunāties kā ar cilvēku. Kas gan te cilvēcisks, ja viss aplam. Kas es par ārstu!

Un tagad sazin cik ilgi mēs nedomāsim par saviem slimniekiem. Un arī slimniekiem būs slikti.

Sasper jods, mums taču vēl jāiet arī uz bērēm!

Kāda jēga tā šaustīt sevi, ja nav kam lūgt piedošanu. Ak dievs! Ja vien tāds eksistētu. Laikam tomēr būtu vieglāk. Kā priekšā lūgt piedošanu! Bet viņa vairs nav, viņš pasteidzies.

Un Sergejs, arī ir labiņais! Būtu kauču iejaucies!

Ek, puisi, puisi! Kam tev vajadzēja steigties ar to! Viņš ir aizgājis no dzīves, un ar to viss cauri, bet mēs abi ar Sergeju sēdējām un runājām par dažādiem nevajadzīgiem niekiem, tikai ņe par dzīvi.

Vajadzēja skriet pakaļ, patiešām vajadzēja ārstēt — viņiem taisnība. Es izteicu savas domas, bet viņi klusēja, arī Sergejs cieta klusu. Viņi vienmēr klusē. Visi ir vainīgi.

Arī Viņš klusēja. Vai tad tā kads dara: klusē, klusē un pēc tam žvikts … un pagalam.

Ko tādu varētu palasīt — miegs nerādās ne acu galā. Un, ja aizmigšu, — vai tas līdzēs?

Un vēl saka: «Nevajag otru tiesāt. Kā lai zina, kas otru pamudinājis uz ļaunu, varbūt domāja, ka viņš dara labu, dara labos nolūkos.» Netiesā, tu netiesā, bet viņš vēlāk ņem tevi un ar vienu rāvienu …

Patiešām, tiesāt citus laikam ir nepiedodams grēks. Un lūk! Viņš taču tiesāja mūs un notiesāja. Ak kungs! — tikai viņš un viņš, bet mēs .,.

Un nav arī nekā lasāma. Nē, nē, pagaidām atturēšos no operācijām. Pat nezinu, kad atkal spēšu. Bet kāda slim

niekiem gar to da|a? Taču es nevaru, nevaru! Es taču patiešām gribēju, lai būtu labāk. Muļķīgi, pat apkaunojoši atkārtot šos vārdus, bet tas tomēr ir fakts. Es nolēmu aprunāties ar cilvēku, kā jau ar cilvēku …

Un še tev nu bij!

Bet ja nu vairs neprotu?»

MŪSU ZINĀTNISKAIS GRĀDS

—      Lūdzu, tikai vienu — nesāc kašķēties! Tā nav nekāda aprobēšana, nav apspriešana pašu vidū. Par visām piezīmēm vispirms pasaki paldies, pēc tam, arī tikai tad, ja sāk kritizēt tā, ka draud izgāšana, tikai tad vari sākt iebilst. Pirmām kārtām: «Paldies, jūtos ļoti pagodināts utt.» Saprati? Pasarg dievs no ekscesiem! Mazāk vārdu. Te runāšana nav pat sudraba vērta. Disertācija nav zinātne, bet grāds. Tu šoreiz nenodarbojies ar patiesības noskaidrošanu, bet gan centies tikt pie zinātniska grāda. Skaidrs? Taču, ko nozīmē grāds, to tu pats zini. Tātad, Seržik, norunāts: rāmi, ar cienu, pieklājīgi, ar paklanīšanos un piekrišanu. Lai neiznāktu tā kā Ņūtonam ar Muku, — tu esi melns un maziņš Toporkovs. Re, kur nāk taksometrs!

—    Aizņemts.

—      Kad tevi nelabais! Tādu gabalu esam nogājuši — un neviena taksometra. Un tomēr labāk ilgāk pagaidīt taksīti nekā kātot ar paša kājām. Vai ne? — Priekšniekam vienmēr uznaca slikta oma, ja viņam tūlīt nelaimējās noķert kādu taksometru.

—     Nuka. Mums taču laika vēl diezgan. Drausmīgi gribas dzert. Varbūt izdzersim pa krūzītei kvasa? — Sergejs, protams, nervozē.

—     Labi. Dzersim. Kvass nav šņabis, pirms aizstāvēšanas lietot atļauts. Šņabi — to pēc tam. Bet vai docenti kvasu dzer? — Abi docenti nāca aiz viņiem.

—    Labprāt.

—    Ielejiet, lūdzu, četras mazās! ,

—    Varen labs kvass.

—    Stāsta, ka cisternas nemazgājot visu vasaru.

—    Nejauc galvu — dzer un jūties laimīgs!

—     Atvainojiet, lūdzu, — vai jūs nesamaitātu mums divkapeikās?

—    Tam nolūkam ir sarunu punkti — mainiet tur!

—    Bet jums taču divkapeiku papilnam. Zēl, vai? Bs dodu vienkapeikas, jums būs ko pircējiem izdot atpakaļ-

—    Bet es jums teicu: te nav nekāds maiņas punkts. Galīgi izlaidušies.

—    Sergej! Liecies mierā! Ejam! Piezvanīsi vēlāki Atradis laiku un iemeslu, lai kašķētos! Tev priekšā disertācijas aizstāvēšana. Neaizmirsti to! Eku, nāk taksītis. Ķeriet ciet!

—    Nu, re, cik labi. Uzsmēķēsim. Biedri šofer, uzsmēķēsit? Tā ir pavisam cita lieta. Viendien kāds šoferis man neļāva pīpēt. Es uz vietas samaksāju un izkāpu laukā, protams. Vai es par savu naudu drīkstu braukt ar visām ērtībām vai ne?! Bet tu a'tradis īsto brīdi, kad uzsākt kašķi. Tev jāaizstāv disertācija, — bet tu pēkšņi gribi nez kur un kam zvanīt! Tad nu gan steidzamas darīšanas!

—    Tas taču aizvaino. Viņam divkapeiku vesela guba. Tāda neizprotama nelabvēlība. Nevēlēšanās izdarīt cilvēkam labu pat tad, kad tas tik viegli izdarāms, — Sergejs vai nu taisnojās, vai arī grieza krūti pretim, gatavs aizstāvēties.

—    Gana, gana. Galu galā tas taču nav viņa pienākums. Bet vai tu pats pateici viņam paldies par kvasu, ne jau pienākuma pēc, bet tā — no sirds? — Priekšnieks aiz ieraduma pataustījās pēc vārīgākas vietas.

—    Protams, pateicu. Tikai nezinu: no sirds, aiz ieraduma vai refleksa vadīts.

—    Labi, labi, nevajag celt tūlīt spuras gaisā! Vai atceries visu, ko es tev mācīju? Pie tabulām pats klāt neej — tikai pasaki: tabulā numurs tāds un tāds redzams tas un tas. Un vairāk nekā.

—    Man taču tabulas nemaz nav vajadzīgas. Es varu par tām nemaz nerunāt.

—    Lūdzu, neatklāj te man nekādas jaunas Amerikas! Pastāv rituāls, un pie šīs ceremonijas jāturas no a līdz cet. Disertācijas aizstāvēšana nav novatorisms, un šim novatorismam jau nu nekādi nav jāizpaužas tās formālajā pusē. Zinātniskās padomes locekļi ir tā pieraduši — un punkts! Lai viss rit, kā pierasts. Cik gara ir tava runa?

—    īsti nepateikšu — ne vairāk kā minūtēm divdesmit!

—    Atkal tu sāc māžoties! Vajadzēja iemācīties no galvas! Ja būs garāka par divdesmit minūtēm, pārtrauks. Esam klāt. Rāpjamies laukā.

Nē, arī tā vēl nebija vārīgā vieta.

Padomes sēde iesākās laikā. Kvorums bija. Viss kārtibā. Uz Sergeja pusi labāk bija nemaz neskatīties: bāls, gandrīz vai zaļš, pretīgs.

—    Šodien darba kartībā ir viens jautājums. S. Toporkova disertācijas aizstāvēšana medicīnas zinātņu kandidāta^ grāda iegūšanai. Lūdzu nolasīt anketas datus! Aizstāvētāju lūdzu pie katedras!

Kamēr zinātniskās padomes sekretārs lasīja anketu, Sergejs uz katedras stāvēja pavisam nedabiskā pozā, un viņa seju pamazām pārklāja nedabiska krāsa. Kāds zinātniskās padomes loceklis skaļi čaukstināja šokolādes sudraboto papīriņu un mēmajā klusumā, kāds allaž valda pirmajās desmit minūtēs, kad tiek aizstāvēta jebkura disertācija, šis skaņas iedarbojās kā zaģa vilcieni pa kailiem nerviem, it īpaši jau pa reflektanta nerviem.

—    Sakarā ar anketas datiem nekādu jautājumu nav? Nav. Turpinām. Jums tiek dotas divdesmit minūtes. Lūdzu!

—    Ļoti cienījamais zinātniskas padomes priekšsēdētāj! Ļoti cienījamie zinātniskās padomes locekļi! Ļoti cienījamie biedri! …

Runa bija iesākta šķietami pareizi, visi tā kā nomierinājās, viss, šķiet, sāka ritēt ierastajās sliedēs, nervozēja, un tas bija skaidri redzams, vienīgi Priekšnieks: tā tomēr bija pirmā disertācijā, kas izstrādāta viņa klīnikā un viņa vadībā.

—    Kā jums šķiet, zēni, pagaidām viss labi, vai ne? Es baidījos par to, kā viņš iesāks. Nē, pagaidām viss ir labi. Vienīgi «ļoti cienījamie» vajadzēja teikt tikai priekšsēdētājam un locekļiem, pārējiem biedriem — tikai cienījamie. Bet tas nekas, tam uzmanību nepievērsīs. Iedomājies, kas sāka šķirstīt disertāciju! Un ko viņš sāk -lasīt — tu tik padomā! — literatūras sarakstu. Lāgā neatceros: vai viņa vārds tur bija pieminets?

—    Es arī neatceros.

—    Ja nav pieminēts — izgāzīs kā likts. Kā tas neienāca prātā, ka arī viņš taču ir šīs padomes loceklis! Paskat, pārlasīja bibliogrāfiju un aizvēra. Kaut ko čukst savam kaimiņam. Nu būs gan tracis. Kā mēs vārējām šitā iekristi Runā rāmāk! Ko ber kā zirņus?

Sergejs ar runu tika galā četrpadsmit minūtēs. Priekšnieks bija apmierināts — tas bija optimālais laiks.

—    Kādi būs jautājumi reflektantam?

—    Ar kādu aparātu tika veikts galvenais pētījums? — Tiešas saskares šim jautājumam ar literatūras sarakstu nebija. Kādēļ tad viņš to tā pētīja? Nesaprotu. Pagaidīsim, kas būs tālāk.

—    Ar mūsu pašu zemē ražotu. Rūpnīcā «Krasnogvardejec». Pēdējais modelis.

—    Kādas ir tā tehniskās īpašības?

Sergejs. Piedodiet, taču precīzus datus nevarēšu nosaukt, jo iegūto rezultātu analīzei tas nebija vajadzīgs.

Priekšsēdētājs. Atbilde jūs apmierina?

—    Nē.

Priekšnieks (savējiem, kas atradās tuvāk). Tā, nupat sāksies. Kāpēc viņam vajadzēja tūlīt pateikt, ka nezina! Sākumam vajadzēja bilst kaut ko citu! Ir gan stulbenis! Jāpasaka kādam, lai aprunājas ar to tipu. Aizej, lūdzu, apsēdies pie, lūk, tā, — palūdz, lai viņš aprunājas, pasaki, ka es to lūdzu.

Uz pārējiem jautājumiem Sergejs atbildēja tā, ka jautātāji palika apmierināti.

Priekšsēdētājs. Vai ir atsauksmes? Lūdzu nolasīt!

Lasīja tikai vērtējumu un parakstu. Parakstam — tam ir milzīga nozīme, ir taču ļoti no svara, kas vērtē, ne jau katram vērtējumam var ticēt, pavisam cita lieta, ja to parakstījis kāds akadēmiķis vai pazīstams profesors. Sergejs visu šo laiku stāvēja uz katedras un uzmanīgi klausījās, it kā nemaz nebūtu to visu agrāk lasījis.

Pēc tam Priekšnieks raksturoja Sergeju. To viņš izdarīja lieliski, parādīdams Sergeju tikai no labās puses un, kā jau tas pieņemts, nemaz neieminēdamies par pašu disertāciju.

Sergejs stāvēja uz katedras un atkal vērīgi klausījās.

Priekšsēdētājs. Vai būtu kādi jautājumi vadītājam? Nav. Biedri reflektant, lūdzu jūs nostāties blakus katedrai un dot vietu oficiālajam oponentam.

Sergejs nostājās blakus katedrai, un nu, kad viņu varēja labi aplūkot no visām pusēm, viņš atstāja vēl nepievilcīgāku iespaidu, ja vien iespaids spēj būt nepievilcīgs, taču arī visa situācija nebija nekāda pievilcīgā. Pats Sergejs atgādināja notiesāto, kas atvests pie kauna staba, bet tas nevienu nepārsteidza, — visi reflektanti bijuši tādi paši.

Oficiālie oponenti deva pozitīvu vērtējumu. Katram bez cildinošiem vārdiem bija arī dažas (ne vairāk par trim) nebūtiskas kritiskas piebildes.

Pēc katra oponenta runas Sergejs paspēra divus soļus sāņus un vienu vai divus uz priekšu, tā nokļūdams uz tribīnes, un tad vispirms pateicās oponentam, pēc tam piekrita kritiskajiem aizrādījumiem, tad deklarēja, ka viņš solās turpmākajā darbā ņemt tos vērā, lai gan aizrādījumos tika runāts galvenokārt par pamanītajām stilistiskajam neprecizitātēm un drukas kļūdām. Pēc katras šādas atbildes Sergejs nokāpa no tribīnes un apstājās tai blakus, lai atkal visi varētu viņu aplūkot. Laikam taču literatūras saraksts bija ticis pētīts ar nolūku, tāpēc neapmierināja arī atbilde, un nu, raugi, bija uzradies neoficiālais oponents.

Vispārējais izbllis pārgāja pēc tam, kad oponents bija norunājis minūtes piecas, pateikdams, ka jāizsaka daži klīniska rakstura aizrādījumi, ka darbā aplam nav izmantoti vairāki citu zinātnieku agrāk izdarīti svarīgi pētījumi, tomēr viņš uzskatot darbu par nozīmīgu un neapšaubāmi ievērības cienīgu, lai un tā tālāk un ta joprojām. Kamēr neoficiālais oponents runāja, gandrīz vai visi padomes locekļi jau bija iemetuši savus biļetenus urnā.

Sergejs stāvēja blakus katedrai, un viņam mainījās gan sejas izteiksme, gan arī visa stāja atkarībā no šīs neparedzētās runas toņa. Un gluži velti — visi citi jau bija nobalsojuši.

Pēc tam Sergejs atkal pateicās, šoreiz jau neoficiālajam oponentam, un, vienā otrā jautājumā piekrizdams, solīja ņemt aizrādījumus vērā.

Tad Sergejs atkal nokāpa no tribīnes un nostājās tai blakus, bet viņam deva, tā sakot, pēdējo vārdu, un viņš atkal paspēra divus soļus sānis un divus uz priekšu, atkal uzkāpa tribīnē un izteica savu pateicību priekšsēdētājam un visai padomei, kas ziedojuši viņam tik daudz laika, savam Priekšniekam un apakšpriekšniekiem, kas viņam tik bezgala daudz palīdzējuši, oficiālajiem oponentiem un neoficiālajam oponentam, visam kolektīvam, bez kura … un vēl kaut kam, bet kam — to vēlāk nekādi vairs nevarēja atcerēties.

Tikai tas nevienam vairs nebija vajadzīgs — balsošana bija notikusi un beigusies, skaitīšanas komisija jau bija paņēmusi urnu ar visiem biļeteniem un aizgājusi. Tas bija

ērti, jo neviens nezaudēja veltīgi laiku, un, līdzko Sergejs bija pabeidzis savu gala vārdu, komisija atgriezās un nolasīja visus sēžu protokolus: par komisijas priekšsēdētāja ievēlēšanu un par balsošanas rezultātiem.

Pēc balsošanas rezultātu paziņošanas pie Sergeja piegāja Priekšnieks (tās bija viņa tiesības — pirmā skūpsta tiesības) un, trīskārt nomutējis viņu, sacīja:

—    Tu esi brašs puisis! Visu izklāstīji, kā nākas. Pasaki mums paldies! Ja mēs nebūtu izvērsuši zālē savu darbību, pēkšņais oponents būtu iznesis tevi cauri. Mūsu grāds ir tīrs. To tu iegaumē, puis! Mūsu izrīcības rezultātā viņš pat sacīja man, ka mūsu klīnika sagatavojusi labu darbu. Tādas tās lietiņas, puiši! Bet var jau būt, ka arī baidītos iegāzt: arī no viņa puses taču nāk reflektanti. Lai gan arī zina, ka neviens tādēļ neies rokas smērēt. Mēs taču esam pret atriebšanos, vai ne, Sergej?

—    Tomēr būtu interesanti uzzināt, laikam taču kāds viņam ko pateicis. Tikai kurš? Un ko? Un kādēļ?

—    Vai tev nav vienalga, ja jau tu esi pret atriebšanos? Tu taču tik un tā darīsi tā, kā uzskatīsi par vajadzīgu, nevis tā, kā mudinās atriebības alkas. Vai ne? — Un Priekšnieks iesmējās.

—    Protams. Ja jau sāks aci pret aci, tad nepaliks pāri nevienas acs, iestāsies vispārējs aklums. — Sergejs jau jutās nesalīdzināmi brīvāk nekā, teiksim, šorīt no paša rīta.

—    Tātad esam vienojušies. Lai viņi brauc ratā, visi šie mūsu nelabvēļi! Amen! Tagad parunāsim par lietu, tā sacīt, par mūsu dienišķo maizi. Kad notiks bankets un kur?

—    Septiņos «Metropolē». — Par banketu gādāja un atbildēja pirmais docents.

Priekšnieks. Jauki. Aizrunāju tamadas amatu — tas būšu es.

—    Pats par sevi saprotams. Kur nu vēl labāk. Tā jau arī bijām cerējuši. — Arī otrais docents bija pielikts pie darba.

—    Ceriet, ceriet! Būtu laiks arī pašiem sākt organizētu iedzeršanu vadīšanu. Vai ne, ko?! — Priekšnieks skaļi nosmējās. — Un tagad ejam, puiši, ejam! Līdz restorānam aiziesim kājām. Laika pietiek, un mazliet arī jāatgūstas. Tikai tu, draņķi, neaizmirsti mūsu kuluāru nopelnus. M-jā-jā! Nu labi, starp citu, vari jozt pie savējiem! Re, kur stāv māsa ar taviem puišiem. Bet mēs iesim kā

jām, pastaigāsimies. Tur taču tu neesi nekāds pavēlnieks. Jods ar tevi, drāz pie savējiem… Tikai neaizmirsti…

Apstulbis, pat krietni vien apstulbis pēc disertācijas aizstāvēšanas, Sergejs sāka kāpt lejup uz izeju, viņš lāgā nemaz neredzēja, kas notiek apkārt. Priekšnieks jau bija aizgājis. Draugi kolēģi bija aizgājuši kopā ar Priekšnieku. Kopā ar Sergeju nāca viņa puiši, viņa bērnības p;uiši, seni, nopelniem bagāti, ļoti pierasti, un viņa vienīgā radiniece — māsa Ļena.

Viņi Iznāca laukā. Tālumā pa ceļu aizsoļoja viņa kolēģu plejāde ar Priekšnieku vidū. Viņa puiši apstājās pie izejas un nostājās puslokā. «Siltie» apsveikumi bija beigušies, tāpat kā visi, arī viņi pie auditorijas durvīm bija mutējuši viņu, un nu bija pienācis neoficiālo apsveikumu bridis.

Viktors teica:

—    Meklē, meklē, Cirvi!1

Sergejs pagrozīja uz visām pusēm galvu, paošņāja gaisu, pārlaida visiem acis un pašķielēja uz durvju pusi — vai nenāk kāds no dižgariem vai arī studenti —, metās pie krūma un sastinga kā suns, pamanījis medījumu.

—         Klapē, klapē! — čukstēja Toļiks, kas maz ko zināja par muižnieku izdarībām.

Tomēr Sergejs saprata, iespraucās krūmā un izvilka no tā pudeli šampanieša.

—    Mans vai visas sabiedrības guvums?

—         Vai tu kādreiz esi redzējis suni, kas apritu medījumu?

—    Tātad — no kakliņa un pa apli apkārt.

—    Aiziet!

Pudeli ar lielu troksni dabūja vaļā Viktors, eleganti nopurināja uz ietves putas un pasniedza Ļenai. Viņa iedzēra malku, un pudele sāka iet no rokas rokā.

Zinātniskās padomes priekšsēdētājs, kas šajā mirklī iznāca pa durvīm, atzinīgi un varbūt pat ar skaudību palūkojās kompānijā. Rituāls bija novadīts, un nu arī viņš varēja justies kā cilvēks.

—         Vai tad man nekas nepienākas, vai es neesmu pelnījis?

Arī viņš iedzēra malku, tad iesēdās mašīnā un aizbrauca.

1 Vārdu spēle: «Toriop> (kr. vai.) — cirvis. No tā arī atvasināts uzvārds Toporkovs. (Tulk.)

—        Cāļi! Man ir ideja. Līdz banketam vēl pusotras stundas — kas tur izrīko oficiantes? Vai jūs?.

—    Mūsu docents.

—    Nu tad tā …

Sergejs:

—    Viss skaidrs. Iemetam vēl?

Ļena izmisīgi iesaucās:

—         Tas nav ērti! Vēl nokavēsit! Cilvēki būs jau sanākuši.

—    Nenokavēsim.

—         Kam šis grāds ir svarīgāks: mums vai tiem, kas tur sanāks?

Tur nav ko runāt!

Viss bars pretim. Visiem atradās kāds arguments.

—    Izlemts, izlemts!

—    Cirvīt, lūk, taksītis! Skrējām! Grāb ciet Ļenu!

—         Nē, puiši. Jūs varat braukt, bet es iešu uz «Metropoli». Gaidu jūs tur. Nebūs ērti. Tur sanāks cilvēki, bet no manis ne vēsts.

Visi apsedas.

—    Kādi būs ierosinājumi?

—        Tā kā mūs visus gaida bankets, vajag mazdrusciņ iemest un kafiju mundrumam. Iebildumu nav?

—    Pieņemts.

—    Tol, tev jāsauc tosts!

—    Tāpat viss skaidrs.

—    Kas ir, tas ir.

Iedzēra.

—    Tas tavs Priekšnieks ir dīvains vīrs.

—    Nē, tīri ciešams. Vai tas bija tavs tosts?

Dikti nemierīgs. Ko viņš tur dīdījās, kamēr tu aizstāvējies?

—        Seržik, kāpēc jūs, mediķi, piekopjat tādu mežonību — rituāls gluži kā viduslaikos?

—        Tāpēc, ka maz zinārn, daudz spriedelējam, tāpēc pabāžam priekšā rituālu.

—         Tas gan tiesa. Kur vairāk zina — tur arī vairāk brīvības. Kad aizstāvas fiziķi — vispār jūties kā viesos.

—         Tas tāpēc, ka tu neesi bijis pie mums reflektanta ādā. Tiesa, tādu māžu kā jums mums, protams, nav. Paši vainīgi, kaut gan, — Viktors pārliecināti iebilda un turpat uz vietas izteica arī kategorisku pieļāvumu: — Pārāk maz patiesības. Bet patiesība ir vienkārša kā pati dzīve.

Varbūt viņam taisnība.

—    Sīs pašas mežonības dēj Priekšnieks ari dīdījās.

—    Vai viņš ir pret šiem māžiem?

—         Ta velns viņu sazin: no vienas puses, pret un pašu pulciņā zobojas par visu to, no otras — ievēro visus rituālus un instrukcijas burts burtā. Un ievēro ne jau tā: ka gribi — dari, negribi — nedari, ievēro ar visu sirdi un dvēseli. Ek, ko nu tur! Vispār viņš man apnicis.

—         Un tu gribēji, lai Priekšnieks tev būtu paipuisītis, ēstu no rokas — kā mēs? Lika drusku pagaidīt!

—         Zēl gan. Manā skatījumā mēs visi esam ziķerīgi puikas.

—    Mēs, vai? Mēs esam puikas uz goda! Iedzeram?

Iedzeram!

—         Sņabītis ar olīvēm!… Pirms banketa!… Tas arī ir pavisam, pavisam labi. — Viktors, kā jau eksakto zinātņu pārstāvis, centās runāt par galveno, par globālo.

—         Vajadzēs tomēr braukt, — Toļiks pēkšņi parādīja savu solīdumu.

Viktors piekrita:

—    Šķiet, ka ir laiks. Kā tu domā, Sergej?

—         Vēl brīdi pasēdēsim! — Sergejs laikam bija sapratis šādā nozīmē. Varbūt tā arī bija pareizi. — Tie tur pagaidīs. Kas to grādu dabūja: mēs vai viņi?

—    Traks esi, vai!

—         Vai atceries, kā tevi televizorā rādīja? Bet mēs toreiz sēdējām kādā krodziņā un jutāmies tik omulīgi, ka negribējās iet prom. Vai tā nebija? — Sergejs nolēma par sabiedroto uzaicināt mākslas inteliģences pārstāvi.

—    Bija — un kā vēl! Jauki, ļoti jauki toreiz pasēdējām.

—         Un kā mēs jūtamies tagad? — Sergejs jau kļuva pavisam sentimentāls.

—    Arī jauki. — Visi pielabinādamies piekrita.

—         Ņemsim un nokavēsim? — Viktors jau bija kļuvis pavisam mīksts.

—         Nē, nē! Tā taču būtu visbanālākā bezkaunība! — Kādam vēl tomēr bija saglabājies drusciņ prāta.

—    Punkts! Braucam! — Sergejs piecēlās.

Aizbrauca.

Aizbrauca uz banketu, kas bija veltīts par godu tam, ka Sergejs aizstāvējis disertāciju. Uz banketu restorānā, kur sapulcējušies draugi, kolēģi, reflektantam tuvi cilvēki, lai atzīmētu šo ievērojamo notikumu viņa dzīvē.

OPERĀCIJA?

—    Padod taču to āķi! Un pavelc, lūk, te! Skatieties… šite… tā būs tomēr vieglāk piekļūt šai vietai.

—    Vai nebūtu labāk no šejienes?

—    Vai tu, mīļais, reglamentu atceries? Kareivji ģenerāļiem padomus nedod. Tas viņiem neklājas — saprati? Nē, tomēr labāk būs no šejienes.

—    Uzmanīgāk! Saite pārtrūks. Uzmanīgāk!

—    Kas tas! par nelāgu niķi! mūžīgi! jaukties! pa vidu! Tā jau mēs tik tiešām visu pārrausim. Ka jūs nelabais! Visi sākuši tik patstāvīgi domāt! Ej un pūlies pats, ja esi tik patstāvīgs! Bet vai nebūtu labāk atdalīt pa daļām? Tomēr būtu vieglāka pārsiešana. Kas tur staigā? Kas ar tiem studentiem nodarbojas? Klīst kā dieva nepieņemti! Kurš? Tu? Ja vēl reizi tā notiks — padzīšu no darba! Vai traks! Ar tādām rokām kā tavējās nedrīkst strādāt par ķirurgu, ar tādām restorānā šņabis jāiznēsā — un arī tikai tad, ja novākti visi baltie galdauti. Ak kungs, it kā nemaz roku nebūtu!

Priekšnieks pieliecās un, dungodams kādu dziesmiņu, sāka atdalīt zarnu, lai to sašūtu.

—    Tagad tikai ies vaļā šūšana, ka prieks skatīties. Pavei, kā guļas šuve. Lieliski… Atkal tu sāc raustīt! Nevari sasiet, kā nākas! Tas viss taču tikai lieka asinsizliešana. Kam gan es jūs visus esmu mācījis — ņem taču diegus aiz galiem! Tā tu visus netīrumus pa vēderu izzieķē. Padod šurp! Skaties! Lūk, tā vajag!

Priekšnieks ir piesarcis. Klaigā. Pēc tam, paskatījies atpakaļ, ieraudzīja kādu sev aiz muguras — pasmaidīja, pamirkšķināja ar aci.

Operācija turpinās.

Beidzot viņš bija sašuvis visu, ko gribējis sašūt, un atgāja no galda.

—    Vēdera dobumu aizšūsiet paši, pēc tam visi uz kabinetu! Apspriedīsim. — Viņš piegāja pie suņa un noglau* dīja tam purnu. — Droši vien izveseļosies. Pārāk glīts viņam purns.

Kabinetā viņš lamājās, jokoja, pamācīja, taču visumā bija ar izmēģinājumiem apmierināts.

—    Tas mums ir divdesmit pirmais eksperiments. Aina ir pietiekami skaidra. Tagad jāuzraksta raksts. Dodu nedēļu laika. Lai nākamo trešdien raksts būtu uz mana

galda! Autorus ierakstīšu es pats, es pats zināšu — kam un kādā kārtībā tur jābūt.

Noskaņojums kāpa kalnup.

—    Un lai autoru ziņā šāda kārtība vienmēr tiktu ievērota. Nedomājiet, ka jūs strādājat tikai paši sev! Visi strādā klīnikas labā. Daži te nodarbojas ar jaunatklāšanu. Bet rakstiem ir jābūt — to prasa plāns. Te mēs visi esam zinātniskie līdzstrādnieki. Tu, piemēram, esi sagatavojis rakstu, bet viņš — ne, un tuvākajos divos gados viņam nekas arī nebūs, tāds temats. Viņu var padzīt kā nespējīgu — pēc visiem likumiem. Tāpēc mēs viņu ierakstām līdzautoros, un neviens nevarēs piekasīties. Tā ir jāstrādā. Nebaidieties no tā, ka viens dara, bet septiņi tup viņam uz skausta. Viens par visiem un visi par vienu!

Mēs, kā jau vienmēr, ciešam klusu, klausāmies. Visi tam piekrītam.

Suns no narkozes atmodās labi. Noskaņojums kāpa kalnup.

—    Bet mūsu kaimiņiem — tikāt dzirdējuši: divi puiši uzskrīvējuši rakstiņu un atdevuši savam tiešajam šefam, parakstīdami viņa uzvārdu pirmo. Šefs ierakstījis priekšā vēl galvenā šefa uzvārdu un atdevis rakstu viņam vīzēt. Sis izlasījis un pateicis: «Tādiem niekiem četru autoru par daudz,» — un abus pēdējos uzvārdus nosvītrojis nost.

Visi smejas. Priekšnieks visskaļāk.

—    Kas te ir cilvēks cilvēkam? Nu, re!

Noskaņojums uzlabojas. Visi ir apmierināti.

—    Ejam ēst šašlikus!

Un visi aizgāja.

STINGRĪBA

«Husainovs lieliski sasniedza soda laukumu, padeva bumbu Ambarcumja-nam, un tas tūlīt iesita to vārtos. Un tūlīt atskan tiesneša svilpe.»

—    Klasiska spartakiešu situācija! — Priekšnieks aiz sajūsmas pielēca kājās. — Pēdēja minūtē — vārti! Lieliski! Un pareizi darīja. Gana aizstāvēties. Jau Suvorovs tika mācījis: «Labākā aizstāvēšanās ir uzbrukums!» Futbols ir tas pats karš. Husains izlauzās lieliski. Un kāds spīdošs driblings gar malu! Sie gan izmetuši viņu no izlases, bet viņš savu vēl parādīs.

Visi, kas sēdēja viņam apkārt — lielākoties viņa palīgi slimnīcā —, klausījās un reizēm piekrītoši bubināja.

—        Ari Ambarcumjans nav ar pliku roku ņemams. — Mūsu docents gan nebija futbolā nekāds lietpratējs un vispār to necieta, taču, kad pārraidīja sevišķi atbildīgus mačus, Priekšnieks allaž paaicināja arī viņu, tad viņš uzcītīgi skatījās un — iespējams — sāka ari kaut ko apjēgt.

Toties Priekšniekam ārkārtīgi patika sēdēt pie televizora, it īpaši, kad pārraidīja futbola sacīkstes. Viņš loti labi tur orientējās, un viņam gauži patika, lai kopā ar viņu sēdētu vēl kāds cits, klausītos viņa komentāros, pareģojumos un jaunatklāsmēs futbola nozarē. Kad pārraidīja mačus, viņš aizliedza saukt sevi pie tālruņa. Tad viņa nav. Itin nevienam!

Sākās ļoti apmierināta pastaigāšanās pa istabu. Viņam patika, ka uzvaru gūst «Spartaks», kas pēdējā laikā atgadījās ne visai bieži. Beidzot viņš izslēdza televizoru un:

—    Larisa, atnes, lūdzu, tēju!

Sieva patlaban saiņoja koferi.

—    Tūlīt.

Pēc minūtēm desmit viņa ienāca un sāka klat galdu. Seja viņai bija pelēcīga un rāma. Kad sieva izgāja laukā, viņš noteica:

—        Viņai ir saasinājums, sāpes, taču pēkšņi nolēmusi, ka jābrauc uz vasarnīcu. Tāpēc braucam uz mēnesi dzīvot vasarnīcā. «Priecājies, kamēr esi virs zemes, jo viņā saulē tu būsi miris.» Spēka vairs nav, vajag ārstēties, bet nē, gādā viņai vasarnīcu!

Atkal ienāca viņa.

—         Zēni, jums varbūt atnest kafiju? Mēs vakaros gan dzeram tēju.

—    Nē, nē. Arī mēs dzersim tēju.

—         Iepriecināja gan mani spartakieši. Ļoti iepriecināja. Tagad es Sergejam likšu matīt! Mēs abi vakar vai augu stundu nostrīdējāmies. Viņš centās man pierādīt, ka «Spartaks» nespēs šitos uzvarēt! Nu es viņu rīt panerrošu.

Sergejs esot augu stundu strīdējies! Vakar Sergejs un pārējie veselu stundu uzklausīja prognozes un spriedelējumus par gaidāmo spēli. Prognozes bija piepildījušās.

■— Vai tev cukuru pielikt?

—    Pieliec un atstāj, lai padziest!

Sieva atkal izgāja laukā. Varēja redzēt, kā viņa otrā Istabā atver skapi un atkal noliecas pār koferi.

Viņš paskatījās uz to pusi, piecēlās, tad atkal apsēdās.

—         Gatavā muļķe! Sito iedomu — uz vasarnīcu! Es viņai teicu, ka untumiem izdabāt neiešu. Ja pati izdomājusi šito idiotismu, lai arī pati visu kārto. Kā angļi mēdz teikt: lai katrs ņem no dzīves visu, ko vēlas, taču maksāt par to vajag pilnu cenu. — Viņš pasmējās. — Es pat pirkstu nepakustināšu. Vasarnīcu šai ievajadzējies. Viņai jāguļ mierā, nevis jābraukā uz vasarnīcu. Logofets šajā sezonā krietni vien izaudzis. Kā viņš spēlēja! Paklau, kurš rīt operēs manu slimnieku? Es slimnīcā nebūšu.

—    Kam pavēlēsit?

—    Tad sāc tu, ja atbraukšu, es iemetīšu aci.

Viņš paskatījās uz otras istabas pusi.

—    Varbūt tu tomēr pārtrauksi šo sevis spīdzināšanu?

—    Mašīna pieteikta uz pulksten desmitiem no rīta.

—         Nē. Gan es viņu izmācīšu. Pirkstu nepakustināšu. Pret cilvēku iedomām ir jācīnās. Tādās lietās nav ko izdabāt. Cilvēkam galu galā jādoinā arī par sevi, par savu veselību…

Tālruņa zvans atvēsināja viņa dusmas.

—    Saki, ka manis nav! Kaut gan pavaicā, kas runā!

—    Hallo … Labdien, Nikolaj Ivanovič!

—    Iešu, iešu!

—         Mājā gan… Protams… Tūlīt pienāks… Paldies, viss kārtībā… Kā jau parasti… Visj veseli. Ar gadiem taču sakrājas visādas kaites… To nu jūs pavaicājiet viņam pašam… Uz redzēšanos! Dodu klausuli!

Viņa pienesa tālruni klāt.

—         Labdien, Nikolaj Ivanovič… Ko, ko? It kā vēzis? Var, protams, arī aizlidot… Jā, saprotu, ka tas tik ļoti nedeg… Bet, ja nu reiz jālido, tad jau labāk rīt pat… Ja no rīta, tad no rīta … Cikos ir lidmašīna? … Labi, vienpadsmitos es būšu gatavs… Paņemšu līdzi uz darbu … Norunāts … Nē patiešām, labāk desmitos pie mājas… Norunāts… Nu, uz redzēšanos,.. Protams, vēlāk piezvanīšu. Jāpasaka taču, kas un kā … Uz drīzu saredzēšanos … Ko tur vēl lieku runāt, ja tas ir vajadzīgs … Nu nē, nemaz tik paklausīgs viņš nav, bet bez tās tik un tā cauri netiks,.. Jā… Jā…

Lūk, tā. Tātad tagad jau skaidrs. Operēsi tu, Larisa! Kur viņa palika?

—    Aizgāja atgulties.

—    Es taču teicu — gatavā kretīne!

Viņš aizgāja uz otru istabu.

—    Nu kas tās par idiotiskām iedomām. Tā taču ir vispārēja slimība: katram šķiet, ka viņš spēj visu — mājās, ķirurģiskajā noda|ā, pārvaldē, uz ielas. Zābaki jāšuj kurpniekam … Vai tiešām tu esi nolēmusi braukt?!

Atbildi nevarēja sadzirdēt.

—    Kā pati zini. Es šai spēlītē nepiedalos. Stāsta, ka no kļūdām mācoties. Varbūt arī tu galu galā kļūsi par cilvēku. Rīt no rīta es lidoju uz konsultāciju. Bet tu tiec galā, kā pati redzi!

Viņas atbildi šajā istabā atkal nevarēja sadzirdēt.

—    Kāpēc man būtu jālido parīt? Tur, mana mīļā- , gaida slims cilvēks, kas grib izveseļoties, nevis spīdzināt sevi. Slimības jāārstē, sevis spīdzināšanu … par sevis spīdzināšanu vajag pārmācīt, citiem vārdiem, vajag sist. Tātad lidoju rīt no rīta.

Viņš ienāca atpakaļ.

—    Labi, puiši. Tūlīt sabāzīšu sev kaut ko portfelī, jūs neliecieties ne zinis. Es tāpat… Mazgašanos un skūšanos — to rīt. Pidžamu — arī rīt. Krekls, zeķes — tās ir tepat. Vajadzētu ceļam kādu detektīvu. Larisa? Kur Simenons?

—    Es viņu lasu.

—    Izlasīsi vēlāk! Labi? Citādi man tur nebūs ko darīt. Ari pa ceļam. Labi?

—    Labi, ņem ar!

—    Paklau, puiši! Sarunājiet nodaļā konsultāciju. Vajadzētu, lai viņu apskata speciālisti. Tas taču nav paciešams, cilvēks tā mokās… Lai gan viņa negrib ārstēties, es tomēr par katru cenu viņu aizvedīšu. Ir taču jāārstējas. Sievišķis ir un paliek sievišķis. Gana, puiši! Ja jau man rit jālido prom, sukājiet arī jūs uz mājām! No rīta, tūlīt pēc konferences, piezvani man! Vispār vajadzētu palīdzēt viņai sakravāties. Kaut gan, dodiet man savu svētību, lai esmu kā krams. Viņa jāpārmāca. Bet stingrība — tā mums nemaz tik viegli rokās nedodas. Vai ne?

DEMPINGS

(Priekšnieks)

Gāju pa mūsu nodaļas garo gaiteni. Gaiteņa pašā viņā galā novietoti galdi, kur pusdieno slimnieki. Pašlaik slimnieki jau sāk celties augšā. Vajadzētu pasteigties, citādi

iekļūšu pašā burzmā. Sāku iet ātrāk, gandrīz vai teciņus. Stāsta, ka priekšniekiem neklājoties skriet, neesot solīdi. Slimnieki pārstāšot cienīt. Ir gan politiķi! Pat šeit savi aprēķini. Visur taču nevar rīkoties tikai pēc aprēķina. Es, piemēram, uzskatu, ka daudz nepatīkamāk būs tad, ja iekļūšu šajā paēdušo cilvēku barā un man būs jāgrūstās, lai tiktu uz priekšu. Bet šie izstiepušies pa visu gaiteni. Tikko velkas, grib izlikties solīdi. Un tikai tādēļ, ka trūkst kultūras. Es taču varu paskriet. Bet kas viņiem liedz, jaunība, vai? Vai arī visi jau kļuvuši lieli politiķi? Iet kā uz pastaigu. Tūlīt es viņiem sadošu.

—    Ja jūsu šefs atļaujas gandrīz vai laist rikšiem pa nodaļu, tad to varat arī jūs. Atradušies solīdie. Vai jums mazāk spēka nekā man, vai? Pieci cilvēki, bet izstiepušies virtenē pa visu gaiteni. Knašāk, knašāk vajag cilāt kājas, ja jau pats profesors nebaidās to darīt!

Re, cik labi! Tūliņ kļuva mundrāki, sāka rikšot. Bet ja nu es viņus aplam steidzinu? Mēs taču atrodamies darbā. Sie vēl nodomās, ka mums nav ko darīt. Nu kā tad — eku, jau nāk slimnieki. Tūlīt iejuksim viņu barā. Nevajadzēja apstāties un klaigāt uz viņiem. Tikai tā viņu politika mani allaž kaitina. Nebūtu apstājies — būtu paguvis aiziet! Viss slimnieku acu priekšā, visu viņi dabu redzēt. Pat slimnieks palātā man jāizmeklē, viņiem redzot. Pat jāiet uz to pašu tualeti, kur iet slimnieki.

Visiem slimniekiem pa priekšu soļoja kāds ļoti novājējis cilvēks, norasojis lielām sviedru lāsēm. Bāls. Pareizāk sakot, pelēks. Nabadziņš. Pidžama karājas uz viņa pleciem kā trako krekls. Vajadzētu aši pašauties garām. Es paguvu veikli aizmanīties visiem viņiem garām. Bet viņš gauži mokās. Ko lai ar viņu iesāk?

Pirms gadiem pieciem viņu atveda pie mums ar spēcīgu kuņģa asiņošanu. Izdarījām kuņģa rezekciju. Izglābām. Bet nu — ne saukts, ne aicināts — dempinga sindroms: ik pēc ēdiena reizes uznāk karstumi, vājums, aumaļām plūst sviedri. Un nevar nekā strādāt. No kā šis dempings tomēr radies? Te ir ko palauzīt galvu.

Lai gan biju nodomājis sakurt pirti visiem gluži cita iemesla dēļ, tagad vairs netieku vaļā no šī dempinga. Pats saprotu, ka jānokārto darba jautājumi, jārunā par lietu, bet nevaru. Nē, tāds cilvēks kā cs nedrīkst būt par priekšnieku. Allaž zinātne aizvilina sāņus.

—    Pasakiet — ko lai iesāk ar dempingu?

—    Kas tad ar šo jāiesāk?

Se tev nu bij!

—     Kā tā — kas? Teiksim, jūs! Jau esat iemācījušies ārstēt dempingu? Tā jums vairs nav nekāda problēma! Es gan nezinu, ko iesākt. Vai pamanījāt, kādā izskatā viņš nāca no pusdienām?

—    Nu un tad? Viņš ir jāārstē.

—     Kam tu to saki? Radiniekiem vai ārstiem? Varbūt tu zini, kā izārstēt? Prātnieku man te saradies bez gala. Es pats, piemēram, neprotu dempingu izārstēt. Arīvakar te viens izvērsa plašu diskusiju. Pagaidām, vismaz man tā šķiet, neviens no jums vēl nav gudrāks par mani. Tā ir vēl pavisam miglaina problēma. Nezinu, kā izārstēt sitos cietējus. Man nupat pagadījās šis slimnieks pa ceļam, tāpēc ari sāku par viņu runāt. Ne jau viņš ir galvenais.

Vakar kopā ar Sergeju — tas ir viņa slimnieks — izmeklējām viņu zem ekrāna, aizvedām uz rentgenu. Pēdējā laikā es reti kad esmu gājis tur tumsā, pie rentgenologiem. Starp citu, tomēr par spīti visam, aši vien apradu ar tumsu, adaptējos. Mēs jau vairākkārt esam viņu caurskatījuši. Dempinga gadījumos bārijs ļoti ātri iziet cauri atlikušajam kuņģim un ieveļas zarnā. Bet šoreiz nolēmām sajaukt bāriju ar cukuru un krējumu. Viņi to pacieš sliktāk par visu citu. Tātad būtu jāiztukšojas vēl ātrāk.

Rentgenoloģe apsēdās savā tronī.

—    Tagad norijiet mazu malciņu. Tā. Labi. Kā jums šķiet?

—    Pagaidām viss normāli. — To teicu es.

—    Un tagad izdzeriet visu līdz dibenam. Manuprāt, organikas detaļas tagad nebūtu ko pētīt. Esam viņu jau skatījuši.

—    Labi, lai dzer visu.

Kamēr mēs runājām un spriedām — dzert vai nedzert visu, viņš jau bija paguvis iztukšot visu glāzi un izteica savu spriedumu:

—    Ir gan pretīga putra.

—    Kā nu tā var runāt! Nevienu putru aizdars nemaitā, bet te bija gan cukurs, gan krējums.

—    Nogaršojiet paši šo cukuru un krējumu. Starp cilu, es jums to nenovēlu, to es tāpat, aiz puiciskas bezkaunības pateicu.

Mēs, kā jau kulturāli cilvēki, pasmējāmies un sākām skatīt.

—    Tur nav ko teikt, evakuācija rit normāli, ne sevišķi ātri.

—    Jā. Labi.

—    Es tūlīt uzņemšu filmā, pēc tam paskatīsimies vēl pēc minūtēm piecpadsmit.

. Ielika kaseti un skaļi, gandrīz kliegšus nokomandēja: «Slimniek! Aizturiet elpu! Aizturiet elpu!»

Aparāts iedūcās, noklinkstēja, un rentgenoloģe klusām, tikko dzirdami sacīja: «Varat elpot.»

Pēc piecpadsmit minūtēm visa šī masa vēl aizvien atradās kūņģī. Se tev nu bija dempings! Es taču vienmēr esmu teicis, ka tā ir mums galīgi nesaprotama parādība. Vajadzētu gāzties laukā pāri visām normām, bet te viss otrādi.

Arī pēc trīsdesmit minūtēm bārijs ar visu krējumu vēl • atradās kuņģī. Tas jau bija kaut kas galīgi nesaprotams, tas runāja pretim visam tam, kas zināms par dempingu.

—    Kā būtu, ja mēs viņam pirms ēšanas iedotu atropīnu? — Sergejs, protams, nevar iztikt bez nepamatotiem priekšlikumiem, kas aizdod dusmas. Kā viņš man ir apnicis!

—    Kāpēc?

—    Ja viņam tas paliek iekšā un nenāk laukā, bet viņam no tā kļūst slikti, tas nozīmē, ka jāmēģina iedot kādu antispastisku preparātu. Lai ātrāk nonāk zarnā, ja viņam no tik niecīgas aiztures grūti.

—    Viss, ko esmu mācījis, jums bijis vai nebijis. Vienu reizi kaut ko pamanījis — un gatavs. Problēma atrisināta. Un tas saucoties zinātnieks! Nu, kā tu vari, redzot tikai šo negaidīto parādību, vadoties tikai no šī viena gadījuma un nepārbaudot pie kontroles slimniekiem, kam nav dempinga, un pie citiem slimniekiem, kam šis dempings ir, kā tu uzdrošinies kaut ko ieteikt? Cik viegli gan jūs visi atrisināt visas problēmas!

—    Es taču nerunāju par problēmu. Es runāju par slimnieku. Man gluži vienkārši ienāca prātā: ja nu viņam palīdz? Konkrēta, atsevišķa situācija, — varbūt, pavājinot sfinkteru, viņam kļūst vieglāk.

—    Kā jūs drīkstat tā domāt par cilvēkiem! Tik bezatbildīgi manipulēt ar viņu veselību. Nekas nav līdz galam pārdomāts, bet jau grābj un dakterē. Sitā, domādams tikai par vienu slimnieku, tu nepalīdzēsi nevienam un nekad, arī šim te ne,

—    Man taču nenāk ne prātā mēģināt pēc viena veiksmīga gadījuma tūlīt aplaimot visus slimniekus. Tomēr šim konkrētajam slimniekam, kā man šķiet, var palīdzēt. Kaitēt tas viņam nekādā ziņā nekaitēs.

Vai tu re, viņš vēl tiepjas!

—    Mūsu priekšā nav šis te vien slimnieks, bet vēl simtiem citu, un mums jāpalīdz viņiem visiem. Tāpēc jāizdibina, kas te notiek. Tātad jāizdara neskaitāmas izmeklēšanas, nevis jādzenas pakaļ kaut kādam vienam zaķim, kas turklāt var izrādīties tikai mirāža.

Viņš neatbildēja nekā. Viņi visi nekā neatbild. Domāšana paviegla, vai?

Un nu atkal ieraudzīju šo slimnieku — pēc ēšanas viņš ir vienos sviedros, gluži pelēks.

Nekā, mēs tomēr pārkodīsim šito riekstiņu un palīdzēsim šim te slimniekam un visiem citiem tāpat.

Jā gan, palīdzēsim — un palīdzēsim visiem.

Jods viņu sazin, varbūt šim patiešām derētu iedot atropīnu?

DEMPINGS-II

(Slimnieks)

Visus odus iznīcinājuši, bet zāles pret malāriju, manuprāt, tā ari nav izdomājuši. Bet vai mana kaite labāka par malāriju? Ik pēc ēdienreizes viss slapjš, kā no mārka izvilkts. Interesanti, kāpēc tikai no mārka? Un karstumi, un drudzis. Un tā jau piecus gadus. Stāsta, ka no visām medicīnas nozarēm vienīgi ķirurģija esot saprātīga un spējot līdzēt. Viņi paskatoties, ieraugot, izdarot. Un izdarīja ar. Veselu pusstundu pēc ēšanas nedz pagulēt, nedz ko palasīt, pat domāt nevar. Jau piecpadsmit minūtes pagājušas. Un nevienas citas domas. Tikai par to. Un nevaru saprast — man auksti vai karsti. Drebina un līst sviedri. Kā tas var būt viss vienā laikā? Pēc operācijas priecājos: beidzot būšu ticis vaļā. Un visi priecājās, arī viņi sasolīja nezin ko. Bet nu saka: «Ko lai dara! Operē ne jau iegribas dēļ. Tas,» saka, «atgadoties, kaut arī ļoti reti. Operācijas, protams, nav labākais ārstēšanas veids, bet nebija citas izejas.» Es taču pats zināju, ka varu tūlīt nolikt karoti. Un ja nu nebūtu izķepurojies? Ar tādu asiņošanu, kā stāsta, reti kāds paliekot dzīvajos. Tā tikai mani mierina. Stāsta, ka komplikācijas gadoties tikai nie

cīgam slimnieku procentam. Bet man taču ir visi simt procenti. Turklāt viņu, tas ir, tādu kā es, jau sanācis prāvs daudzums. Siem vēl neesot skaidrs. Jau divdesmit minūtes pagājušas. Vajadzēs pēc visa tā apmainīt kreklu. Nez kāpēc šodien tik stipri. Bet vakar pirms rentgena tas dzeramais gan bija pretīgs. Ar mokām spēju norīt. Tāda kā salda un balta ķite. Pēc salda ēdiena allaž ir sliktāk. Mans palātas ārsts, šķiet, ir krietns vīrs. Bet vispār — visi viņi ir kretīni. Sāk tielēties — dot vai nedot atropīnu. Atradies ar: šim gribas iedot un izmēģināt, paskatīties, kas iznāks. Es taču neesmu trusītis! Patiešām: lai vispirms pierāda, ka palīdz, un pēc tam lai dod. Bet šis viņam pamatīgi atbāza. Pat žēl sametās. Bet vispār pareizi. Mēs, slimnieki, taču esam cilvēki. Ne jau velti saka: ārstēties vajag pie profesoriem. Fū! Šķiet, kļuva vieglāk. Divdesmit piecas minūtes. Tā kā būtu jau laiks. Eku, ar vienu te bija mēģinājuši, bet šim nekā nav, tikai operāciju veltīgi iztaisījuši. Tikai viņam nevajadzēja par to sūdzēties. Viņi taču gribēja, lai būtu labāk. Bet arī viņi ir labiņie. Ja nav ar rentgenu pierādīts — nav ko graizīt. Ko tas nozīmē — un ja nu pēkšņi vēzis! Ja ir vēzis, tad tas arī tūlīt redzams, ka vēzis. Nav taču nekāds nieciņš vai, teiksim, mikrobs. Taču sūdzību rakstīt — tas nu gan bija aplam darīts. Stāsta, ka viņiem pilsētas veselības aizsardzības nodaļā esot izteikts rājiens. Pa šo laiku, kamēr te guļu, esmu saklausījies sazin ko. Un nekas viņiem nenāk par mācību. Neaptēsti. Laikam par sevi vien tik domā. Par citiem nav laika padomāt. Nu, re, palika pavisam labi. Tikpat kā pulkstenis — trīsdesmit minūtes. Jāceļas augšā — jāapmaina krekls. Negribas. Pagulēšu vēl. Pēc visa šitā vienmēr uznāk vājums. Tomēr, godīgi runājot, aplam, aplam viņš darīja, rakstīdams sūdzību. Viņi taču centās darīt to labāko. Nezinu, ar ko tas viss beidzās. Ķeras pie ārstēšanas, iepriekš, kā nākas, nepadomājuši. Kāds izgudrojis nez kādu teoriju un, nepārbaudījis to, ķeras pie ārstēšanas. Tikai tādēļ, ka sliktāk no tā nekļūst. Un tomēr var būt, ka viņam ir taisnība: ja jau no tā atropīna sliktāk nekļūst, var būt, ka vajadzētu pamēģināt. Uzspļaut visām viņu problēmām — ja nu tomēr paliek labāk. Vajadzēs pamēģināt slepus. Ņemšu un katrā ziņā pamēģināšu. Ja pateikšu, ka sāp, atropīnu man iedos.

—    Vai cik labi, māsiņ, ka ienācāt, — iedodiet, lūdzu, kreklu, šis te ir galīgi slapjš.

«SODĪT NEVAR APŽĒLOT!»

—    Ludmila Arkadjevna! Ludmila,..

—    Nekliedziet! Es tāpat dzirdu, es neguļu, — Ļusja iekšēji lepojās ar savu prasmi dežūras laikā pamosties vienā mirklī — viņa atmodās allaž tieši tajā brīdī, kad no otras puses kāds tikko pieskārās durvju rokturim. Arī nule bija tāpat: — Es neguļu. Kas noticis? Kādu atveda?

—    Nē. Slimniecei slikti, tai, kura pēc operācijas. Bāla. Vienos aukstos sviedros. Spiediens nokrities.

—    Kādai slimniecei? Pēc kādas operācijas? Kad operēja? Izstāstiet visu! — To viņa noprasīja, jau steigdamās līdzi, jau uz kāpnēm. Māsiņa skrēja vienu pakāpienu viņai pa priekšu.

—    Trešā diena pēc barības vada rezckcijas. Nu, tā večiņa — otrā gultā pa labi no loga. Vakara apgaitā sūdzējās par nelielām sāpēm, taču pēc injekcijas aizmiga un nu pirms minūtēm desmit… jā, bija tieši pusčetri, pirms desmit minūtēm pamodās no sāpēm. Iededzu gaismu, bet viņa visa bāla, vienos sviedros, pulss pavisam vājš. Izmērīju spiedienu — augšējais astoņdesmit pieci. Bet vakarā bija simt divdesmit.

—    Klusāk! Palātā uzvedieties pavisam mierīgi. Nerunājiet par spiedienu skaļi. — Un viņas iegāja palātā.

Vakar apgaitas laikā šī slimniece patiešām bija mierīga, arī asinsspiediens bijalabs. Ļusja arī viņu bija apskatījusi. Būdama vecākā dežūrārste un atbildīgā ķirurģe, viņa visus smagākos slimniekus izklaušināja pati kopā ar dežurējošo ārstu, kam jāuzrauga slimnieki. Tam jau vajadzēja būt te.

—    Kur tad ārsts palicis?

—    Es aizskrēju tieši pie jums. Manuprāt, viņai ir ļoti slikti.

No vienas puses, Ļusjai sagādāja patiku, ka viņu ne tikai formas pēc, bet arī pēc būtības uzskata par vecāko, labāko; no otras puses — tā jau bija nekārtība: palātas ārstam jau vajadzēja būt te.

—    Lūdzu, pasakiet kādam, lai paaicina viņu šurp. Un lai pie reizes apvaicājas, vai nav kāds atvests. Ja nav, lai paaicina šurp vēl otru dežurējošo.

Ne jau vairs pirmais, bet laikam būs jau trešais gads, kopš Ļusja paliek slimnīcā par atbildīgo ķirurģi, taču no smagi sasirgušajiem baidās tāpat, kā baidījās pašu pirmo

reizi. Bet no viņiem baidās laikam visi. Un tādām bailēm arī jābūt — citādi ārstējot pietrūks atbildības izjūtas! Tagad pat: vai nu kāds joks — večiņai pāri septiņdesmitiem, bet tādu operāciju spēj izturēt tikai jauns un ļoti spēcīgs cilvēks. Tas arī ir visīstākais ķirurģijā sastopamais konflikts: jo smagāka operācija, jo, gluži dabiski, vairāk spēka vajag slimniekam; jo grūtāka slimība, jo smagāka operācija un, pats par sevi saprotams, mazāk spēku slimniekam. Bet tā ir, tā sacīt, formālā loģika, vairākums operēto tomēr izveseļojas, un tā ir, tā sakot, dzīves īstenība. Interesanti, kur te meklējama formālā kļūda?

Tas viss jaucās Ļusjai pa galvu, kamēr viņa izklausīja, iztaustīja, perkutēja un mērīja. Pēc tam kad galvā jau bija radušies un uzkrājušies konkrēti fakti, domas novērsās no globālajām problēmām un sapulcējās vienkop — tās vērpās ap slimnieci, kas gulēja tepat viņas priekšā. Kas viņai noticis? Un ko lai dara?

Vispirms kaut kas ir jādara un tikai tad, darba gaitā, jādomā un jācenšas izprast, kas viņai gadījies.

—    Steidzīgi uzstādiet pilinātāju, atnesiet asinis, poliglukīnu. Manšeti atstājiet uz rokas, asinsspiediens jāuzmana visu laiku. Paaiciniet šurp arī māsiņu no otrā posteņa — viena pati jūs galā netiksit. — Ienāca otrs dežurējošais ārsts, durvīs saskriedamies ar Ļusju. — Vai uzņemšanas nodaļā viss mierīgi?

—    Nu jau divas stundas, kopš neviens nav vests. Varbūt dievs dos un vairāk nevienu nevedīs. Bet kas šeit, Ļusja, lēcies?

—    Vai tu šo slimnieci zini? Esi agrāk skatījis? Pec barības vada.

—    Kā nu ne. Šķiet, ka šī jau trešā diena.

—    Pēkšņi sācies kolapss — nokrities spiediens. Patausti vēderu. Un vispār izmeklē, lūdzams, viņu. Meitenes tagad uzstādīs pilinātāju, bet tu apskati un iznāc gaitenī, pasaki, ko tu domā.

Gaitenī viņa sastapa vēl vienu dežurējošo ārstu, kas arī steidzās šurp. Patlaban pa visu ķirurģisko korpusu šī bija vienīgā apgaismotā palāta. Gluži kā bākas uguns aicināti te sapulcējās visi dežurējošie: trīs ārsti, vairākas māsiņas, — bet tas jau vēl tikai pats sākums. Kam gaismu raida bāka. Kam zvana zvans.

Ļusja sagaidīja dežurējošo ārstu diezgan paskarbi, gluži priekšnieefski, kas vispār nebija viņai raksturīgi.

—    Kā tad jūs tā?! Tas ir jūsu pienākums, jo jūs taču šodien dežurējat pie slimniekiem. Mēs jau visi esam te, bet jūs vēl tikai nākat.

—    Man taču neviens nekā nepateica. Bet telepātijā, tā sakot, neesmu apmācīts. Tu, dārgā, esi kļuvusi gluži kā Priekšnieks: dusmojies un sāc «jūsot». Kas tur tāds ir, kas noticis?

—    Aizej, paskaties!

Patiešām, Ļusja reizēm sāka atdarināt Priekšnieku. Laikam tāpēc, ka sāka viņu labāk saprast. Labāk un dziļāk. Agrāk viņi bieži vien nebija vienis prātis, kad viņš aizsvilās dusmās un sašutumā, bet tagad, visu apdomājusi, viņa sāka izturēties pret to krietni savādāk. Kaut vai šodien pat. Sanitārs dzina laukā no apmeklētāju istabas kāda slimā radinieku. Sanitārs skaļi, tā, ka dzirdēja visi, klaigāja: «Ejiet laukā! Jūs vakar bijāt atnācis piedzēries, jums aizliegts šeit nākt!» Viņa kopā ar Sergeju gāja tobrīd garām, Sergejs apstājās, piegāja pie sanitāra un klusām, tā, lai neviens cits nedzirdētu, sacījai «Klusāk, klusāk! Pareizi, viņu nevajag te laist, bet nevajag taču kliegt. Viņam taču neērti — visapkārt sveši cilvēki, bērni, varbūt arī viņa paša bērni.» Sanitārs nesaprataj «Protams, atvainojiet, bet viņam te nākt aizliegts. Pietempies vakar un atnācis. Es daru, ko liek. Kas tad man! Manis pēc, kaut visi… lai nāk, kā kuram iešaujas prātā.» Bet Sergejs viņam atkal klusītēm saka: «Tad nē taču. Jūs pareizi teicāt, tikai nevajag kliegt. Vakar atnāca piedzēries, bet viņš taču ir cilvēks, kāpēc viņu šodien tā aizvainot. Viņš aizies pats. Klusītēm vien aizies.» Sanitārs savukārt atbild: «Kā vēlaties! Es daru, kā likts. Tāds ir mans darbs. Bet kā lai te strādā? Viens saka vienu, otrs — otru. Protams, atvainojiet!» Ļusjai šķita, ka Sergejam it kā būtu taisnība, taču vēlāk, kad Priekšnieks lasīja viņam morāli, Ļusja saprata arī Priekšnieku, viņu pat drusku vairāk. «Tu norāji sanitāru, kas, pildīdams savu pienākumu, darīja to, kas viņam bija pavēlēts. Pildīja kārtīgi. Pēc tavām domām, aktīvāk, nekā būtu vajadzējis, nedelikāti. Bet es gribu uzspļaut šim delikātumam. Man būs sliktāk, ja te tāda sanitāra nebūs, bet pa slimnīcu vazāsies piedzērušie. Eku, vēl ņems un apvainosies šis te pats sanitārs un aizies! Jūsējo, ārstu, pēc mana pii^piā svilpiena saskries, cik uziet! Bet kur lai es rauju sanitārus un sanitāres? Tava delikātuma dēļ es drīz vien vairs nevarēšu

strādāt,..» Viņš vēl ilgi brēkāja uz Sergeju, un, lai gan pa prātam tas, ko un kā Sergejs pateicis sanitāram, un iespējams ne visai patika, kā Priekšnieks kliedz uz Sergeju, viņa tomēr bija tais domās, ka Pašam taisnība. Priekšnieks ir labs ķirurgs. Priekšnieks ir labs priekšnieks, — viņa sāka saprast viņa rīcību. Un tomēr nevajag viņu atdarināt. Bet varbūt visi jau to zina? Nē. Pats viņš nevienam neka neteiks. Ek, «vairs nepiestāv tas manos gados, sen laiks bij prātīgākam kļūt».

Beidzot visi trīs dežurējošie ārsti sapulcējās pie loga un sāka spriest: ko darīt? Viņi saprata, ka vēdera dobumā notikusi kaut kāda katastrofa. Sāpes uznākušas pēkšņi, tātad arī katastrofa ir pēkšņa. Visticamāk, ka pēc operācijas atgājušas vaļā anastamozes vai arī aizšūtā zarnas gala šuve. Tāds bija visu spriedums.

—    Un ja nu asiņošana?

—    Pa drenāžu taču nekas nenāk.

—    Kas to lai zina!

—        Tas, protams, ir vērā ņemams, — Ļusja atteica. — Ja būtu atgājusi vaļā anastamoze — vajadzētu nākt izdalījumiem pa krūšu dobuma drenāžu. Iesim pamēģināsim pavilkt.

Pamēģini. Viss bija kārtībā.

—    Nē, puiši, tas ir peritonīts.

—    Tatad zarnas gals.

—    Tad jāatver vedera dobums.

—        Bet tas taču nozīmē, ka jātaisa laparotomija, — vai ar to pašu nebūs pagalam?

—    Tu taču pats saki — peritonīts.

—        Apzvērēt jau nevaru, galvu ķīlā nelikšu, taču man šķiet, ka večiņai ir peritonīts. Es neuzdrošinos taisīt operāciju. Varat iedomāties, kas būs, ja tur nekā tāda neatradīs! Operēja taču Pats!

—    Nu, iev jau nu Priekšnieks neteiks nekā.

Ļusjai asinis saskrēja sejā, tikai, pirmkārt, velti — to viņš izmeta tāpat vien, laikam neka īpaša nedomādams; bet, otrkārt, no sarkšanas nebija ko baidīties, — viņi sarunājās gandrīz pilnīgi tukšā gaitenī, un neviens to neredzēja.

—        Te jau nav galvenais tas, vai man kaut ko teiks, vai arī man ko izdarīs! Večiņa taču nomirs.

—         Un, tavuprāt, patlaban viņa nemirst? Kaut kas tomēr jādara.

—         Mēs arī darām. Pārlējām asinis, poliglikīnu. Starp citu, jāsagatavo viss pārliešanai tieši artērijā.

—         Bet tas viss taču tikai tāds priekšdarbs. Kāpēc tas tā noticis? Jānovērš cēlonis.

Ļusja pat apvainojās.

—         Tu domā, es to nesaprotu? Vispirms paskatīsimies, kā viņa reaģēs uz mūsu darbošanos, Ja, teiksim, spiediens nemaz necelsies, tātad jādomā par asiņošanu.

—    Tas tiesa.

—         Starp citu, — Ļusja pēkšņi atcerējās, — kur palikuši studenti? Viņi jāpamodina un jāaicina šurp. Iešu pasaukšu. Tu nāksi man līdzi, bet tu uzmani slimnieci. Tūliņ būšu atpakaļ.

Viņi izgāja kāpņu telpā.

—         Paklau, kaut kas tomēr jādara, bet neuzdrošinos izšķirties par operāciju. Operēja taču Viņš pats. Aizej piezvani viņam, es tikmēr pamodināšu studentus.

Viņi abi atgriezās reizē.

—    Viņa mājā neviens nenāk pie tālruņa.

—    Ko tas varētu nozīmēt? Ir taču nakts.

—    Varbūt atvienojis tālruni?

—         Tas nevar būt! Viņš taču ir ķirurģiskās nodaļas saimnieks.

—         Ja nu, teiksim, jutās pagalam noguris? Vai tad maz kas var gadīties.

—    Labi. Iesim palūkosimies!

Ap slimnieces gultu jau bija sapulcējies bars ļaužu. Pilns ar studentiem. Visi aktīvi, visi nemierīgi. Gluži kā dienā. Arī slimnieki pamodušies — snaiksta galvas, skatās. Visiem acīs izbīlis. Dīvaini, taču šādās reizēs no citām gultām skalās baiļu pilnām acīm, bet no objekta gultas — visbiežāk tikai ar nesapratni.

—    Spiediens deviņdesmit pieci. Augstāk nekāpj.

—         Ļaujiet, es vēlreiz aptaustīšu vēderu. Vai leikocitozei un hemoglobīnam asinis paņēmāt?

—    Jā. Četrpadsmit tūkstoši un sešdesmit astoņi.

—    Pasūti uz septiņiem rītā atkārtotu analīzi.

—    Vecmāmiņ, vai jums pašlaik arī kas sāp?

—    Vēders. Visu laiku sāp vēders. Ļoti sāp.

—         Parādiet mēli! Pasausa. Padodiet roku! Manam pulkstenim nav sekunžu rādītāju — saskaiti, lūdzu, tu!

Ļusja pētīja vēderu, perkutēja, izklausīja, glaudija. Tad piecēlās un izgāja gaitenī. Viņai līdzi izgāja arī ārsti un studenti.

— Būs tomēr peritonīts. Būs kādam jāzvana. Šefs nenāk pie telefona. Piezvanīt docentiem, vai? Zini ko, aizej, lūdzu, tu un piezvani Sergejam, Sergejam Pavlovičam. Viņam vistuvāk ko braukt.

Ļusjai iešāvās prātā, kā viņš klusām bija lūdzis, lai sanitārs netrokšņo un neapvaino cilvēku. No vienas puses, Sergejs tic katram, kurš uzsmaida, bet šefs laikam ir gudrāks: smaidi vai nesmaidi — viņš nevienam netic. Tomēr Sergejs ir labāks.

Viņš atbrauca samērā drīz.

Slimā jau atradās pirmsoperāciju istabā.

—• Vai nolēmāt operēt? — tas bija «labrīt» vietā. — Kas tā par slimnieci? Es pa tālruni negribēju skaidroties. — Viņš piegāja pie gultas, ko jau stūma operāciju blokā.

—    Ak, lūk, kas tā ir! Sveicināti! Kas noticis? Vai sāp?

So muļķīgo jautājumu uzdod katrs ārsts, lai gan tāpat ir skaidrāks par skaidru — sāp. Būtu vismaz jautājuši: kas sāp? Bet tāda jau ir ārstu domas būtība un loģika. Vispirms, kas notiek, pēc tam — kur notiek, tad — ko darīt un vispēdīgi — kā darīt. Taču, no malas raugoties, tas izskatās diezgan dumji. Labi, ka slimnieki to nemana, — viņi jau neskatās no malas. To pamana veselie, kam nav ar to sakara.

Sergejs atcerējās, kā viņi pirms operācijas apspriedās par šo slimnieci.

Vispirms viņi visi sanāca kopā palātā. Sergejs pa gabaliņu vēroja divu kolēģu sarunu. Viņi abi stāvēja pie loga, un Sergejs, kas atradās iepretim, redzēja tikai viņu augumu aprises, bet sarunas būtību tikai noģida. Viens bija mazliet garāks, it kā taisnāks — drusku iznesīgāks augumā un stājā, arī otrs nebija kumps, tikai mazdrusciņ īsāks. Un Sergejs zināja, ka tas, kurš izskatās staltāks, kurš var tik pamācoši jautāt un tai pašā laikā kārtot sasavam biedram uzsvārča apkakli, — tas arī ir Priekšnieks. Tūlīt viņš dos rīkojumu un visi sāks darīt to, ko viņš liks.

Taču arī viņam patlaban nav tik viegli izšķirties. Visapkārt ārsti. Visi gaida viņa lēmumu. Bet vai gan varēja viņš, vai viņi visi varēja uzreiz izšķirties tepat pie slim

nieces gultas? Vajadzēja iet uz kabinetu un tur apspriesties.

Un, lūk, visi sasēdušies kabinetā ap viņa galdu. Priekšnieks staigā pa istabu un skaidro situāciju:

—    Barības vada vēzis. Taisīt radikālu operāciju, aizvākt audzēju — deviņdesmit astoņi no simta, ka nomirs. Neoperēt — viss simts par to, ka nomirs, un ne jau ar vezi, tik tālu nenoies, bada nāvē — nevarēs norit ēdienu. Glābt no bada, iztaisīt atveri uz kuņģi un barot pa caurulīti? Bet kas viņu kops? Viņa ir viena pati. Vientuļa večiņa. Viņai gan ir brālis, bet tas dzīvo kopā ar savu ģimeni un pavisam citā pilsētā.

Priekšnieks jautāja vispirms jaunākajam.

Sergejam visa šī aptauja šķita kā labākās vietas izraudzīšana komatam diezgan plaši pazīstamajā frāzē «Sodīt nevar apžēlot».

Jauns puisis, slimnieces palātas ārsts, tikai pērn kā beidzis institūtu, runā vienkārši, pārliecināti un skaidri. Tāds paradums, vai?

—    … Stāvoklis ir bezcerīgs. Radiniekiem viņa nav vajadzīga. Tikai lieka nasta. Ielikt viņai caurulīti — tas nozīmētu mocīt viņu pašu, mocīt viņus, mocīt līdz pat izrakstīšanai mūs visus, parādīt viņai, kāds slogs viņa tagad būs citiem cilvēkiem, un līdz ar to galīgi. sagandēt viņai mūža pēdējās dienas. Domāju, ka labākā būtu radikala operācija, jo tad vai nu nomirs — nemocīsies pati un nemocīs citus —, vai arī izveseļosies, un tad būs labi kā viņai, tā citiem. Manuprāt, jāgriež laukā viss, kas griežams. Radiniekiem jāpasaka, kā tas ir.

(«…Sagandēt mūža pēdējās dienas.» — Hrn …)

Kāds no vecākajiem metās viņam pretim. (Viss kārtībā — diskusija ir sākusies.) Viņš runāja par to, ka mums nav tiesību taisīt operācijas, kas draud ar letālu iznākumu, ka pastāv ārsta ētika, medicīniska deontoloģija, medicīnas mūžsenās tradīcijas un padomju medicīnas izkoptās jaunās tradīcijas. Runāja par to, kam var teikt patiesību un kam to nevar teikt, kā vārdā drīkst riskēt un kā vārdā ne. Vārdu sakot: cik jaunatne netaisnīgi spriež! — tā vēl ir audzināma. Tas viss bija domāts Priekšnieka ausīm, bet arī pats nobeidza ar to, ka nepieciešama radikāla operācija.

Runāja vēl viens un ari par ētiku, par to, ka nevar atļauties taisīt operāciju, kas draud ar nāvi, un ka mēs

galu galā nevaram tik daudz domāt par radiniekiem, ka mūsu pienākums — paildzināt slimnieka mūžu līdz pēdējai iespējai, ka radikāla operācija — tā ir tikpat kā nenovēršama nāve, un, ja vēl radīsies niecīgākā komplikācija, tad… Bet jaunā paaudze ir jāmāca un jāaudzina un vienmēr jārunā tikai patiesība. Un cita cilvēka vietā nekad neko nedrīkst lemt.

Saruna ievirzījās galvenokārt par audzināšanu un krietni mazākā mērā — par slimnieci. Tā laikam bija vieglāk.

«Sodīt nevar apžēlot.»

Sergejs sēdēja, domāja, gatavojās teikt savu vārdu.

Tāpēc viņš vispirms sāka domāt par profesionālo ētiku. Par to, ka galīgi aplam izgudrojuši kaut kādu profesionālo ētiku, it kā ārstam būtu kāda sava ētika, kas atšķirtos no ikviena cita godīga cilvēka ētikas, ka ārsta galvenais princips — «No nocere» — «nenodari ļaunu» — tikpat labi attiecināms uz visiem cilvēkiem kā galvenais tikumiskais kanons…

Priekšnieks pagriezās pret viņu.

—    Es taisītu radikālu operāciju, — Sergejs atbildēja.

Priekšnieks:

—    Zinātnieku domas, tā sacīt, dalījās. Zinātnē nav dienesta pakāpju un nav uzpleču, katram var būt… — un tā viņš vēl ilgi skaidroja, ka ikviena slimnieka liktenis jāizlemj koleģiāli un tā tālāk un tā joprojām.

Galu galā viņš arī operēja slimnieci un operēja radikāli. Un nu jau rit trešā diennakts.

Ari Sergejs izmeklēja viņu, taustīja, izklausīja, domāja, pārlika.

—    Bet kur ir viņš pats? Varbūt tālrunis nedarbojas?

— Nezinu. Man neērti. Atvaino, lūdzu, ka izsaucu tevi.

— Ko nu runā aplamības. — Viņi iegāja anestezioloģijas istabā. — Tas taču nav svarīgi. Tavuprāt, vajadzētu operēt?

—    Nezinu, Serjoža. Kā tu pats domā? Operēja taču Pats — kā lai es tagad uz savu galvu grābju un lieku uz galda? Tādēļ arī pasaucu tevi.

—    Izbeidz atvainošanos. Manuprāt, pagaidām jūs visu darāt pareizi. Vispirms viņa jādabū laukā no kolapsa. Lai pagaidām vēl pārlej. Labi arī tas, ka sākāt liet artērijā. Bet laika man nemaz nav žēl. Vai zini, ja mēs dzīvojam pēc sava Priekšnieka ģīmja un līdzības, tad darbs un

mērķtiecība ir svarīgāki nekā laiks. Domājot tādā griezienā, laikam nav patstāvīgas vērtības, patstāvīgas nozīmes; mirklis nav skaists pats par sevi, tas ir skaists tikai tādēļ, ka ir pamats, placdarms nākamajam, vēl nākamajam mirklim, kas droši vien būs vēl skaistāks. Tāpēc nežēlo manu laiku — es esmu mūsu Priekšnieka epigonis.

Sergejs pļāpāja, lai tikai novilcinātu laiku, — viņš domāja. Ļusja nervozēja.

—    Beidz ērcināties! Labāk padomāsim abi, ko darīt.

Ļusjai ļoti gribējās aizstāvēt šefu, taču viņa kautrējās.

Viņa domaja: «Sergejs laikam visu zina. Varbūt arī ne?» — un nolēma: «Ja zinātu, tad tā nerunātu. Kaut gan — ko viņš tādu sevišķu pateica?»

—    Ko tur daudz domāt! Tu jau tāpat visu dari pareizi. Tūlīt dabūsim viņu laukā no šī stāvokļa — pacelsim asinsspiedienu un sāksim operāciju. Tu taču pati sacīji — peritonīts, — ko tad vēl citu iesākt? Vienīgi operēt.

—    Man bail rakņāties viņai pa vēderu: operēja taču Pats. Nezinu. Neceļas rokas, ja nu nebūtu operējis Pats…

—    Mīļā Ļusja, veselu Bonaparta impēriju likvidēja tikai tādēļ, ka kaujā pie Vaterlo Grušī baidījās koriģēt Paša rīcību, lai gan visiem bija skaidrs — plānā kaut kas ir jāgroza! Vai tā nav?

—    Arī man ir bail no sava Napoleona.

—    Ak kungs, Ļusja, kas vēl nebūs! Pats vēl tev paldies pateiks. Kaut gan ir Napoleons.

—    Nezinu, nezinu. Serjoža, es tevi lūdzu, operē tu!

—    Mīļā Ļusja! Ludmila Arkadjevna! Tavs lūgums man ir likums. Kā mēdz izteikties mūsu Priekšnieks: priekšniecības lūgums — tā ir pavēle. Bet man pavēle ir tavs lūgums.

—    Pārstāj, lūdzu, zoboties!

«Zina, visu zina!» Ļusja nodomāja un steidzās pie slimās. «Vai nu pats aizdomājies tiktāl, vai arī Viņš pateicis? Nē. Viņš neteiks. Itin nevienam.»

Pie slimās jau izrīkoja Sergejs.

—    Ko jus, puiši, stāvat kā sālsstabi un skatāties? Strādāt vajag! Un jūs, meitenes, pagādājiet studentiem darbu! Citādi aug cilvēku dīkstāves stundu skaits. Mēriet spiedienu! Atdod to bumbiņu studentam — lai viņšsūknē iekšā artērijā, pali tikmēr sagatavo sistēmu. — Un čukstus Ļusjai: — Studentiem jādod pašiem kaut ko darīt. Līdzdalība darbā saista pie tā vairāk nekā plašā izrunā

šanās vai nolūkošanās tajā. Līdz ar to uzņemsies arī daļu atbildības un vairs nebūs tādas vienaldzības. Nebīsies atbildības — mazāk pakļausies visu pirmdzimtā grēka kārdinājumam. Vai ne? Tie ir mani pedagoģijas noslēpumi, ko tev klāstu. Starp citu, nav nekāds dižais noslēpums. Pats galvenais tas, ka vēlāk, ja arī studenti ir piedalījušies kopīgajā darbā, var mazdrusciņ par savu rīcību paironizēt. Padarīt viņus arī par līdzvērtētājiem, turklāt pašu līdzvērtētājiem darbā. Re, kā!

—    Rimsties, Sergej! Večiņai pārāk slikti.

—    Mēs darām visu. Puiši! Kāds spiediens?

—    Simt un četrdesmit.

—         Nu, redz! Ja runātu godīgi, es patiešām zobojos, bet tas aiz samulsuma. Taču par to nevienam ne pušplēsta vārda. Saproti, man galva nav nekādas skaidrības. Es nesaprotu, kas tai vecenītei noticis. Es nesaprotu, kas tur vēderā ir. Un, manuprāt, šuves tomēr ir veselas. Bet kas tad?

—         Es arī nekā nevaru izdomāt. Zinu tikai vienu — jāoperē.

—        Tas ir saprotams, tomēr drošāk jūties, ja zini, kur un kas tevi gaida. Puiši, kāds spiediens?

—    Simt desmit un piecdesmit pieci.

—        Sākam lēnām guldīt uz galda. Pagaidiet! Ļusja.vai tu ar viņu par operēšanu esi runājusi?

—    Apmēram… Hipotētiski.

—         Kā tad tu, mīļā, šitā? Ejam aprunāties! Cik pulkstenis?

—    Pusseši. •

—    Līdz konferencei nepagūsim. Kā viņu sauc?

—    Zinaida Borisovna.

Viņa piegāja pie gultas.

—         Zinaida Borisovna, vajadzēs jums iztaisīt vēl vienu mazu operāciju. Patiesībā tā nav pat operācija, bet tā tas vajadzīgs.

—         Kas tad noticis, dakter? Kas man vainas, dakter? Es negribu, es to nepārcietīšu. Kas man, dakter, tur tik neganti sāp?

—         Tāpēc jau jāoperē, Zinaida Borisovna. Jums viss ir kārtībā, tikai viens diedziņš pasprucis vaļā — un nu asiņo. Tas tā gadās. Jāsasien no jauna. To pat par īstu operāciju nevar uzskatīt.

—    Vai tad nevar pagaidīt?

i

—         Vai prāts! Patlaban tas ir tikai tāds nieciņš, bet, ja gaidīsim, — var gadīties, ka būs nepieciešama liela operācija.

—         Mani jau tā ir pagalam nomocījuši. Visu sadurstījuši. Man sāp.

—         Par to jūs, Zinaida Borisovna, neuztraucieties! Jūs aizmigsit.

—    Narkoze?!

—        Nē, kāpēc! Mēs tikai iešļircināsim zāles, un jūs aizmigsit, kamēr mēs pārsiesim. Pavisam ātri. Un tūlīt arī pamodīsities.

—         Tad jau nekas. Dariet! Jums tas labāk zināms. Jūs taču esat mūsu glābēji.

Ļusja piegāja pie māsiņas.

—        Vediet prom uz zāli! Un sāciet dot narkozi, lūdzu! Šerjoža, kur rodas šitāda aktivitāte — ir gadu papilnam, ir slimība, ir komplikācija vēl klāt. Parasti viņi taču tik vien zina, ka jā vai nē. Kā tu domā, Serjoža, kur?

—         Nevaru tikt gudrs, kas tur viņai vēderā notiek. Vai tu vari iedomāties, ko viņš ar mums izdarīs, ja tur nekā nebūs? Raksti kaut vai atlūgumu. Bet kaut kas tur ir — par to varu galvu likt ķīlā.

—         Paklau, piedod man, ka iepinu tevi šajā jezgā, bet es pati nespēju, saproti mani, nekādi nespēju…

—         Rimsties, Ļusja! Es nesaprotu, itin nekā nesaprotu, kas tajā vēdera atgadījies. Ejam mazgāt rokas!

Viņu abu bļodas atradās blakus, taču viņi nostājās viens otram pretim, zemu noliekušies un rokas bļodās iegremdējuši. Arī galvas ar cepurītēm sabāztas kopā. Ja kāds nesapraša no malas paskatītos, nudien domātu, ka badās. Abi rāmi sarunājās.

—         Tūlīt paskatīsimies, kas tur ir. Ehē-hē, manu mīlulīt! Būs jau labi, nedrebinies!

Nomazgājušies viņi, rokas uz priekšu pastiepuši, devās uz operāciju zāli.

Slimā jau gulēja uz galda, rokas izplestas sānis un piesietas pie balsteņiem, pie katras rokas stāvēja māsas un studenti: vienā pusē patlaban iestiprināja adatu vēnā, otrā pusē — artērijā; kājgali ar visiem instrumentiem jau gaidīja operāciju māsa.

Operēja četratā. Ļusja, Sergejs, otrs dežurējošais ārsts un vēl viens students. Aši apklāja slimnieci ar palagiem,

katrs nostājās savā vietā, veicīgi izdarīja pirmo griezienu. Tūlīt viss kļūs skaidrs.

—    Veiklāk, zēni! Aiziet! Nemaz nav tik resna.

—    Vēzis taču.

—         Protams. Ei, narkoze! Ja sāks kristies spiediens, brīdiniet! Mēs jūs netirdīsim, taču būtu labi, ja varētu noturēt uz simt divdesmit. Dodiet, ar ko norobežot, salvetes. Strutu nav.

—    Eksudāta arī nav.

—    Pabāz šite āķi.

—    Pavilkt?

—        Jā, — Sergejs strupi atteica: kaut kas nebija tā, kā vajadzētu.

—         Uzmanīgi tur, citādi aizķersim ar āķi šuvi, pasarg dievs, vēl pārrausim. — Ļusja pēkšņi atcerējās, kā šādus brīdinājumus uzņēma Priekšnieks, un žigli uzmeta Sergejam acis.

—         Gan būs labi, meitenīt, neuztraucies! Atbildēsim paši par sevi, ne jau par citiem… Kas te notiek… Būs viss labi, Ļusja… Paskaties: zarnas kā nedzīvas. Vai nu tas tā pēc operācijas, vai arī būs kas cits.,. Sasodīts! Turi, puis, uzmanīgāk, ja mēs šitā rīkosimies ar āķiem — būs daudz ar šūšanu jānoņemas. Skaties un mācies, kā tie jātur. Saprati? Pacenties, lai būtu tā… Ļusja, zarnas kā nedzīvas. Un tādas kā zilganas.

—         Paļauj, es šeit tev drusciņ pacelšu. Paskatīsimies, kas notiek ar pūsli.

—         Kā rezekcijas stumbrs, tā arī pūslis kārtībā. Vainīgas zarnas, Ļusja… Atkal! Tu, dārgais, turi, kā nākas! Un stāvi rāms! Tu taču man traucē! Visu laiku rokas pa gaisu vien iet… Apzarņa asinsvadi nepulsē. Paskaties tu ar!

—    Jā. Bet šeit pulsē.

—    Cik sen, kopš sākās sāpes?

—    Stundas trīs.

—        Tad vēl ir laiks. Tas nav necik sen. Meklēsim rokā trombu. Aizvāksim, vai ne?

—    Vispirms jādabū rokā.

—        Meitenīt, sagatavo mums turniketus, asinsvadu spailes un atraumatiskās adatas, — kā redzams, vajadzēs šūt asinsvadus. Puiši, panāciet tuvāk! Skatieties! Parādīšu, kamēr viņa sagatavo. Un arī pats paskatīšos. Tāpēc lūdzu atvainot, bet mana mugura jums traucēs. Skatieties! Te

zarnu artērijas nepulsē. Te, kā redzat, pulsē. Tātad asinis neiekļūst augšējās apzarņa artērijas baseinā. Vai ne? Tas noticis pēkšņi. Te ir embols. Citiem vārdiem, tromba gabaliņš, kaut kur norāvies sarecējušu asiņu pikucītis un te iestrēdzis. Bet no kurienes? Ja tas ir nokļuvis artērijā un to aizsprostojis, tātad no sirds vai no aortas. Tā var gadīties? Protams. Slimniece ir ļoti veca. Diezgan stipra skleroze. To varēja redzēt jau pirmajā operācijā — asinsvadi, kad tos grieza, skraukšķēja kā sausiņi, — atceros, ka šefs operēdams jau toreiz pievērsa tam uzmanību. Uz kādas no sklerotiskajām pangām aortā vai sirdī izveidojies trombs. Viens pikucītis atrāvies un nokļuvis šajā artērijā. Kopš tā laika pagājušas apmēram trīs stundas. Mēs vēl varam pagūt, ja tikai atradīsim, izņemt šo sarecējuma gabaliņu, ja tas vēl nav.nostiprinājies, manuprāt, tam vēl par agru — pārāk maz laika pagājis. Teorētiski mēs varam izņemt trombu, aizšūt asinsvadu un tādējādi atjaunot asinsriti šajā zarnu iecirknī. Skaidrs? Tikai…ja mēs to atradīsim. Sasodīts! Palīdzi, Ļusja, šite ar tupferu! Sapratāt, puiši? Ja kaut ko nesapratāt — sīkāk paskaidrošu pēc tam. Site, Ļusja! Bet tu slauki… Tikai ne tad, kad es rakņājos tieši tajā vietā. Labi, puiši! Strādājiet! Mīlulīt, vai tu sagādāji visu, ko lūdzu?

—    Viss ir sagatavots.

Māsiņa bija kā uzvilkta stīga. Viņa saprata, ka operācija ir pietiekami sarežģīta, un šāda viņai bija pagadījusies pirmo reizi. Vismaz labi, ka operē Sergejs Pavlovičs, viņš neklaigās.

—    Ļusja, mīļumiņ, šite pavisam vieglītēm ar tupferu! Jūs, puiši, sapratāt, kāpēc jums visu to skaidroju? Tā sacīt, lai iztīrītu no biksēm traipu, jāzina, kas tas ir par traipu. Mūsu civilizācija katram draņķim izgudrojusi savu traipu tīrāmo… Site ar āķi.

—    Esi te piesardzīgs, Serjoža!

—    Redzu. Arī tu, dārgā, sargies jaukties vidū ar padomiem.

Ļusja tīšuprāt atkal ieminējās par piesardzību. Viņai gauži gribējās uzzināt, kā to uzņems Sergejs. Ļusja domāja par to, ka ari Sergejs labi operē, kaut arī varbūt ne gluži tik skaisti, — taču viņš nelamājas, neklaigā. Un, ja nu šefam taisnība, ka šis miers ir aiz vienaldzības? Nē, Sergejs tomēr operē lieliski.

—    Re, Ļusja! Rekur! Pataustiet! Visi pataustiet! To var labi samanīt. Šķiet, ka viegli dabūsim laukā. Apskatījāt? Vai nav tiesa? Re! Patausti ari tu, jaunekli! Varbūt nākamreiz tu šitādu pieredzēsi pēc gadiem piecpadsmit. Bet jums, puiši, visiem gan nevaru ļaut aptaustīt. Lai viņš viens pats par jums visiem. Dod nu, mīlulīt, asinsvadu spailes… Tūlīt ņemsim laukā. Eu, reaniinatori un narkotizētāji! Kas jums labs? Kāds stāvoklis?

—    Spiediens turas. Turpiniet!

—    Bet tad neveicas ari viņai, velns parāvis! Jau tā pagalam veca, tagad vēl šis embols, vēl viena operācija. Nu, Ļusja, vai tagad prāts nav mierīgāks? — neesam operējuši veltīgi. Tikai viņa ir pārāk veca.

—    Veciem jau šitās lietas arī notiek biežāk.

—    Tev taisnība, dārgā! Starp citu, tās sastopamas arī mazspējniekiem, bet viņi tad neko neatšķiras no gados vecajiem. «Mazspējnieki», puiši, tas ir mūsu žargons, tie ir slimnieki ar sirds insuficienci, vājumu. Aizmirstiet to… Punkts! Uzmanību! Mierīgi! Tagad sākas pats galvenais .«.

Viņam paveicās ātri tikt galā, un viņš jau itin priecīgs sāka šūt ciet brūci, kad piezvanīja no uzņemšanas nodaļas.

—    Ludmila Arkadjevna, jūs aicina uzņemšanas nodaļā. Atveduši ar smagu traumu.

—    Ej vien, Ļusja, ej! Mēs paši aizšūsim un paši visu sarakstīsim.

Ļusja aši nomazgājās, novilka cimdus, uzsvārci un jau sāka domāt par ko citu.

«Spriežot pēc balss, tā trauma nemaz tik smaga nav. Tūlīt aiziešu, paskatīšos. Vai viņš patiešām bija atvienojis tālruni? Nevar būt! Es tam neticu. Viņš nav no tiem, kas žēlos savu laiku. Tukšas pļāpas! Bet neviens taču arī neteica, ka atvienots. Sergejs operēja lieliski. Taču kāpēc viņš pirmīt meklēja kašķi — aiz bailēm par slimnieci vai aiz vienaldzības? Un nemaz neklaigā. Un vēl māca. Protams, var arī tā. Kā nu kuram labāk veicas.»

Ļusja noskrēja lejā, vēl uzsaukdama, ka aicinās arī otru ārstu, ja trauma būs patiešām smaga.

—    Lūdzu! Mums pietiek studentu. Tiksim galā, vai ne? Jūs tur, puiši, neaizmirstiet savu darbu! Starp citu, kam nav ko darīt, arī pucējiet lejā. Jā! Tagad jāievada aritikoagulanti. Vai zināt, kas tie tādi ir? Tie ir preparāti, kas

nejauj asinīm pārāk strauji sarecēt. Tagad jābaidās no tromba asinsvada griezuma vietā, šuves vietā. Sapratāt?

Studenti, māsiņas, dežurējošais ārsts vēl noņemas ar večiņu, bet Sergejs ar otro dežūrārstu aiziet mazgāties.

—      Sergej Pavlovič, tas taču ir gatavais brīnums, ka tā paveicās.

—      Pirmkārt, brīnums. Otrkārt, vēl nekas nav paveicies. Viņai vēl jānoturas pie dzīvības. Viņa varēja nolikt karoti jau pēc pirmās operācijas, bet nu pēkšņi vēl viena… Vēl dabūsim pamatīgi papūlēties. Tā vien šķiet, ka ari nākamnakt es nodirnēšu šitepat.

—      Bet man šķiet, ka viss ritēs gludi. Ka večiņa tiks uz pekām.

—    Tfū! Tfū! Nospļaujies, muļķi!

Sergejam patiešām vajadzēja palikt slimnīcā arī nākamo nakti. Un Ļusjai tāpat, kaut arī večiņa nemaz nebija viņas slimniece. Palika, tā sakot, aiz solidaritātes, jo viņa bija iepinusi Sergeju šajā jezgā.

Priekšnieks pateica« «Lieliski!» — un, kad večiņa aizgāja uz mājām, viņš kaut ko ierakstīja Sergeja lietā, ko glabāja sava galda atvilktnē kopā ar kartītēm par visiem citiem ārstiem.

Kaut ko ierakstīja. Laikam taču par Sergeja panākumu.

Tas patiešām bija panākums.

Komats bija iēlikts aiz vārda «nevar».

GLĀBĒJS

Viņam bija parakstīts absolūts miers, taču viņš pēkšņi atspiedās uz elkoņa un pārliecās pāri gultas malai. Atkal bija sākusies vemšana. Lai būtu kaut ķēdēm piekalts, vienalga, ja vien vēl atlicis kaut cik spēka, vemšanas brīdī cilvēks pasliesies sēdus.

Vēmekļi bija asiņaini. Bļodā gulēja veseli asinsrecekļu kamoli.

«Tur nav nekādu šaubu, tā ir čūla,» Toporkovs nodomāja, visu sagatavodams asins pārliešanai. «Es būtu viņu tūlīt pat licis uz operācijas galda.»

Asiņošana sākās dienā. Un visa šī cīņa un pārējā jezga pieļaujama tikai ar Priekšnieka ziņu. Vismaz dienas laikā viņam noteikti jāataicina Priekšnieks. Pagaidām, kamēr viņš ieradīsies, pārlēja asinis. Priekšniecībai jāizrīko, ko

un kā darīt. Naktīs — tad ir labāk. Naktī viņš rīkotos pats. Naktī viņš jau būtu noguldījis uz operāciju galda.

Bet pašlaik te papilnam visādas priekšniecības. Un viņi atnāks visi, pirmais — pats Priekšnieks.

Nupat jau arī nāk.

Priekšgalā pats Priekšnieks, bet aiz viņa vēl kādi seši priekšnieki.

—    Kas ir? Atkal vemšana?

—    Atkal.

—         Jā-ā. Pēc plankumiem uz palaga redzams… Tās, bez šaubām, ir asinis. Bet kā tas izskatās bļodā? Parādiet!

«Kas te vēl īpaši, ko rādīt, ja bļoda tepat stāv. Skaties!» Toporkovs gan neteica ne vārda.

—        Tipiski kafijas biezumi. Un kamoli ar. Pamatīgi plūst. Vai agrāk jums čūla konstatēta?

Slimnieks noraidoši papurināja galvu.

—    Vai sāpes vēderā ir bijušas?

Slimnieks piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Jau sen?

—    Gadus piecus.

—    Un pastāvīgas?

—    Nē, brīžiem.

—    Vai sakarā ar ēšanu?

—         Reizēm minūtes divdesmit vai pusstundu pēc ēšanas. Reizēm nevaru saprast, no kā,

—    Vai tagad arī sāp?

—    Ne visai.

—    Kāds viņam patlaban asinsspiediens?

—    Simts un sešdesmit.

—    Vai jums vienmēr tāds spiediens?

—    Nezinu.

—    Pie ārstiem nekad neesat gājis?

—    Nē.

—        No kurienes viņš atsūtīts? No kādas poliklīnikas? — Priekšnieks pajautāja Sergejam.

—         Pārvests tepat no terapeitiskās slimnīcas, — pačukstēja nodaļas vadītājs, kas stāvēja turpat aiz muguras.

Priekšnieks sāka skaitīt pulsu — laikam domāja, ko teikt.

—         Iesim aprunāsimies. Bet tu pagaidām paliec pie viņa, — Tā bija ir pavēle, ir norādījums, ir instrukcija

dežūrārstam Sergejam Pavlovičam Toporkovam, kas patl.iban nostiprināja rokā adatu. — Ja manāt, ka sāk celties spiediens, — vediet uz rentgenu. Mēs tikmēr aprunāsimies.

—         Kādi būtu jūsu apsvērumi šajā sakarā, biedri? Ko darīt? Sāksim pulksteņa rādītāja virzienā. Lūdzu, jūs.

—Manuprāt, tā ir čūla. Protams, ja pēc jūsu…

—        Nevis «jūsu», bet pēc mūsu klīnikā pieņemtās metodes.

—         Protams… Vajadzētu ārstēt konservatīvi: pārliet asinis, atsūknēt kuņģa saturu, kā tas pienākas, — dabūt laukā no šī stāvokļa, pēc tam izmeklēt un, ja vajadzīgs, operēt…

—• Viss? Un ko jūs teiksit?

«Mēs tikmēr aprunāsimies.» Aizgāja uz kabinetu. Tagad tur spriedīs. Bet ko lai dara ar viņu — un jau tūlīt? Starp citu, tur nav ko gudrot, tas tāpat redzams. Jāpārlej asinis.

—        Vai uz laboratoriju piezvanījāt? Kāds viņam hemoglobīns?

—    Septiņdesmit divi.

—         Pagaidām vēl labi. Cik sen kopš paņēmāt pārbaudei?

—    Pirms pusotras stundas.

—         Palūdz, lai paņem vēlreiz! Laiks būtu atkārtot. Kāpēc asinis pil tik lēni? Palaid spēcīgāku strūklu…

—    Un ko jūs teiksit?

Vajadzēja redzēt, ka nākamais pulksteņa rādītāja virzienā sēdošais apakšpriekšnieks ar nepacietību gaida savu kārtu.

—         Iespējams, ka tā vēl nav čūla. Galu galā viņu taču neviens ārsts nekad nav izmeklējis. Ej nu sazini, kādas slimības viņš izslimojis. Viņš, kā stāstīja uzņemšanas nodaļas ārsts, esot daudz dzēris. Var būt, ka viņam ir ciroze. Tā taču nevar uzreiz pateikt — ir čūla vai nav. Vispirms jāaptur asiņošana. Tad redzēsim, kas no visa tā iznāks. Galu galā viņš pie mums guļ tikai divas stundas. Var gadīties, ka ciroze, var gadīties, ka vēl kas cits …

—    Kas viņam ir, tas ir pavisam cits jautājums. Galvenais — ko darīt patlaban? — Priekšnieks tīšuprāt bija saraucis pieri, lai izliktos, ka vērīgi klausās.

—    Pagaidām jāturpina asins pārliešana. Jūs pats savā rakstā aizrādāt, ka ar šīm operācijām nevajadzētu steigties …

—     Steigties nevajag ne ar kādām operācijām. Vispirms jāizmēģina citas mazāk radikālas metodes — un tikai tad ķirurģija. Ķirurģija lai tiek likta lietā, kad nekā cita vairs nevar darīt. Asins, asins izliešana — tā, ja gribat zināt, ir netikumiska parādība, un nekā nevajadzētu ārstēt ar asins izliešanu. Ķirurgs jāvērtē nevis pēc izdarīto operāciju skaita, bet gluži otrādi — pēc spējas atteikties no operācijas, kas bieži vien tik kārdinoša, taču patiesībā ir priekšlaicīga. Tikai galīgi kritiskā gadījumā! Tāpēc jānoskaidro, vai šis kritiskais mirklis ir jau pienācis. Lūk, kas mums jādara. Kā jūs domājat? Un es palūgšu runāt konkrēti un atklāti. Atcerieties, ka zinātnē, vēl jo vairāk diagnosticēšanā un ārstēšanā, ģenerāļu nav. Viens ģenerāļa prāts ir laba lieta, bet daudzi — kaut arī tikai ierindas virsnieku prāti vēl labāki. Te mēs visi esam vienādi. Ik spriedums, ko jūs izteiksit, var kļūt par izšķirošo. Un tagad jūs: kādas būtu jūsu domas?

—    …Palaid spēcīgāku strūklu! Tagad ar pārliešanu jāpanāk ne tik daudz asiņošanas apturēšana, cik jāaizstāj zaudētās. Paši saprotat. Lejiet, un tas arī pagaidām viss.

Viņš aizgāja pie loga, apsēdās uz apaļā ķeblīša un atspiedās ar muguru pret silto bateriju. Skatījās uz slimnieku, uz māsiņām, siltums pamazām apņēma visu muguru, un viņam kļuva labi. Viņš nedomāja par priekšā stāvošo nakti, par dežūru, tukšu skatienu viņš cieši vērās slimniekā un sāka gudrot: «Kas mani nomāc? Slimnieks? Nē. Te tas ir jādara, un es daru, — tātad kaut kas cits. Dežūra? Nekādu prieku tā nesagādā, bet nekad arī nenomāc.»

Siltums apņēma visu miesu, un būtu pavisam labi, ja nebūtu tā mazā, melnā punktiņa kaut kur pašā krūts vidiņā.

—    Jusu domas?

Nākamais sēdēja un lūkojās kaut kur istabas kaktā un nemaz nedzirdēja, ka viņu uzrunā. Iespējams, ka viņš domās pārlika, kāds būtu labākais ārstēšanas paņēmiens. Bet varbūt prātoja par kaut ko savu, kas skar tikai viņu vien.

Priekšnieks pēc uzrunas nodūra galvu un sāka kaut ko zīmēt uz papīra. Tā kā viņš nesaklausīja ierasto kārtējā runātāja balss dudināšanu, nācās pacelt galvu un paskatīties turp. Viņa palīgs sēdēja, kā sēdējis, un šķita, ka nemaz netaisās kaut ko bilst.

—    Es taču ar jums runāju, — Priekšnieks laikam tīšuprāt nenosauca viņu vārdā, lai palīgs atkal palaistu šos vārdus gar ausīm, taču viņš izdzirda, saprata un pielēca kājās. — Pirmkārt, pie mums šādās reizēs pieņemts sēdēt, nevis lēkt augšā. Neesat taču klīnikā pirmo dienu. Otrkārt, mēs te nebumbulējam pa tukšo. Mēs patlaban izlemjam slimnieka likteni, dzīva cilvēka likteni, no mūsu lēmuma, iespējams… Kas to gan īsti var pateikt, cik ļoti viss atkarīgs no mums! Tas taču ir cilvēks! Un tas ir drusciņ vairāk nekā taurenītis Bredberija stāstā, un ari tad, ja jūs vispār lasāt, zināt, kādas sekas tam visam var būt. Es palūgšu visus būt uzmanīgākiem. Ja kādam mūsu kopējais viedoklis ir vienaldzīgs, lūdzu, varat iet uz patstāvīgu darbu, pat palīdzēšu iekārtoties. No slimnieka likteņa ir atkarīgs arī jūsu liktenis. Tas nu katrā ziņā. Un to nu jums derētu iegaumēt.

Priekšnieks strauji piecēlās no krēsla, iegrūda rokas kabatās, atmeta uzsvārča malas aiz muguras un sāka staigāt pa istabu.

—    Mēs risinām svarīgākos dzīvības un nāves jautājumus. Galu galā runa nav tikai par vienu slimnieku vien, runa ir par principiālu pieeju šāda rakstura slimniekiem. Es par to rakstu, mani raksti — tas ir visas mūsu klīnikas viedoklis. Katrs jauns slimnieks ir vēl un vēl viens mūsu viedok|a pārbaudījums. Viena bezdelīga vēl pavasari sev līdzi nenes, arī desmit bezdelīgu ir par maz. Un tagad notiek kārtējais pārbaudījums. Bet jūs pa šo laiku domājat sazin par ko. Ja tas viss jūs neinteresē, mēs varam radīt jums apstākļus un piešķirt laiku domāšanai par visu ko, taču… taisīt operācijas… lūdzu… citā vietā… Lūdzu. Mēs gaidām. Tātad ko ierosināt jūs?

Melnais punktiņš krūtīs joprojām grauza un nelika mieru. Tā kā siltums radīja labsajūtu, bet ar slimnieku notika tas, kam jānotiek, — šim melnajam punktiņam neatlika nekas cits kā augt augumā. Sergejs sēdēja un domāja par šo nez no kurienes uzklīdušo nomāktības sajūtu.

Un tad pēkšņi atcerējās. Punkts krūtīs pazuda.

Šodien no rita viņš saņēma uz slimnīcu atsūtītu paciņu. Tajā atradās galīgi sašķiebtas sejas lielformāta fotogrāfija.

«Dārgajam Sergejam Pavlovičam ilgai piemiņai par veiksmīgi izdarīto operāciju no uz mūžiem slimā Kirejeva.»

Tā tas notiek pirms katra Jaungada. Jau pieci gadi pagājuši kopš tās dienas, kad viņš izoperēja Kirejevam ļaundabīgo audzēju auss apvidū un savainoja sejas nervu. Slimais izveseļojās, arī vēža recidīva nebija, taču uz mūžīgiem laikiem sašķiebtā seja kļuvusi viņam par ikgadēju ziemsvētku dāvanu.

Gatavā nediena ar to seju! Un vēl dežūras laikā. Tad vēl šis te slimais. Siltums pie jozmeņa vairs nesagādāja omulibu, melnums no krūtīm bija pagaisis, un viņš atkal pievērsās slimniekam. Asinis pilēja. Māsiņa mērīja spiedienu.

—    Nu, ko jūs mums teiksit?

—    Kā man rādās, tad …

—    Nerādās nekas, bet, ja sāk rādīties, — pārmetiet krustu. Ko jiīs domājat?

—    Domāju, ka te iespējams arī vēzis.

—    Es jau teicu, ka asiņošanas cēlonis pagaidām nav pats svarīgākais. Mācītājs divreiz kancelē nekāpj, bet man būs vien jakāpj. Tagad mums jāizlemj — ko darīt? Esmu spiests atkārtoties.

—    Bet no tā taču atkarīga taktika.

—    Kāpēc tāda aplama stīvēšanās? Savus apsvērumus jūs izklāstīsiet vēlāk. Tagad pasakiet, kas jādara! Es taču skaidri pateicu.

—    Slimnieks jāoperē, jo var gadīties, ka viņam ir vēzis.

—    Re nu. Re, kurp aizved gremdēšanās savās darīšanās, neprasme uzklausīt citus. Mācieties uzklausīt. Kāpēc vēzis?! Visi te runā par konservatīvu taktiku, atceras rakstu, kur atspoguļots visu mūsu viedoklis šajā jautājumā.

Bet jūs pēkšņi nc no šā, ne no tā operēt! Par ko jūs tikko domājāt?

—    Man vajag tūdaļ pat vest dēlu pie ārsta.

—    Padomju iestādes darbiniekam vispirms jādomā par darbu un tikai tad par savām lietām. Te guļ trīs simti slimnieku, bet mājās tikai viens. Ne no šā un ne no tā — pēkšņi «operēt»!

Māsiņa mērīja spiedienu. Pēkšņi slimnieks atkal atspiedās uz elkoņa un izšļāca asiņainu vēmekļu strūklu.

Māsa tomēr paguva izmērīt spiedienu.

—    Septiņdesmit un četrdesmit.

—         Sasodīts! — Sergejs Pavlovičs vairs nenovaldījās.

—    Vediet prom uz operāciju! Te vairs nav ko gaidīt! Tā jau var novilkt līdz nāvei. Ašāk uz operāciju! Lai viņš brauc ratā! Lai pēc tam notiek kas notikdams. Es dežurēju — es ari atbildu. Vediet kopā ar visu pilinātāju! — Tad pagriezās pret slimo. — Vai esat ar mieru? Jātaisa operācija.

—    Dariet, kā zināt. — Un vēl atkārtoja: — Dariet, kā zināt.

—    Pēkšņi — operēt! Iespējams, ka jums taisnība, bet tas ir jāpamato. Ar tādu vieglprātību jūs izlemjat pašu galveno — mūsu esības jautājumu. Turklāt vēl — vēzis! Protams, ja mēs to varētu precīzi uzzināt — tad nebūtu ko vilcināties. Taču šajā gadījumā ļoti jāšaubās. Vismaz es to neņemos apgalvot,.. Domājat, ka vajag operēt?

—    Dariet, kā zināt, — slimnieks nez kādēļ netika vaļā no šīs frāzes un vairākkārt atkārtoja to vēl operāciju zālē, kad jau sagatavojās narkozes došanai, bet asinis sāka pārliet gan rokā, gan kājā.

Sergejs Pavlovičs beidza mazgāt rokas. Tūlīt pēc viņa atnāca un arī sāka mazgāties vēl divi dežurējošie ķirurgi — asistenti. Māsiņa kārtoja savu galdu.

Sākās darbs.

•— Domājat, ka vajag operēt? — viņš atkārtoja, aizsmēķēdams un turpināja iztaujāšanu.

Patlaban runāja kārtējais Priekšnieka palīgs:

—         Ja mums izdotos uzturēt asinsspiedienu un pārtraukt asiņošanu, protams, būtu labāk pagaidīt un viņu izmeklēt. Man šķiet, ka to varēsim panākt. Sā vai tā — laika mums vēl pietiek. Turklāt iespējams, ka ir ari ciroze, kaut gan mēs par to nerunājām …

—    Kā nerunājām! Es taču teicu, ka iespējams.

—         Piedodiet, būšu palaidis garām. Esmu vienis prātis ar jums. Bet, ja ir ciroze, tad ..,

Priekšnieks kaut ko rakstīja vai zīmēja. Pie durvīm pieklauvēja.

—         Ir gan izlaidušies! Visi taču zina, ka esam aizņemti! Esiet tik laipni, pasakiet, lai taču uzvedas pieklājīgi.

Viens no palīgiem piegāja pie durvīm, pavēra tās un sāka runāt.

—         Pasakiet savu sakāmo un veriet durvis ciet! Sajā kabinetā pieņemu tikai es viens. Jūs tam neesmu pilnvarojis.

—    Te saka — esot kaut kas steidzīgi runājams.

—         Ja steidzīgi, lai iet pie dežūrārsta. Tādēļ mums ir atbildīgais dežūrārsts Toporkovs. Aizveriet durvis! Nekādas disciplīnas. Pagalam izlaidušies. Kā pēc tam vēl var runāt par darbu? Atvainojiet! Jūs pārtrauca.

—    Patiesībā tas ari bija viss. Es būtu vēl nogaidījis.

—         Tātad jūs uzskatāt, ka tā ir čūla un vēl var nogaidīt. — Un Priekšnieks pagriezās pret nākamo: — Visā visumā pamatviedoklis kļūst skaidrs. Vēl tikai jūs. Ko jūs teiksit?

Sākās darbs, taču ķirurgi vēl staveja zāles kaktā un sačukstējās,

—    Kāds spiediens?

•— Simt desmit un s'ešdesmit. Pārlejam asinis pa diviem kanāliem.

■— Paldies dievam!

Ienāca māsiņa un sāka kaut ko čukstēt Sergejam PavIovičam pie auss. Viņš sarauca uzacis, noraustīja plecus, atmeta ar roku un devās pie galda.

—         Var sākt? — viņš pajautāja anesteziologam un paņēma nazi.

*— Jā. Lūdzu,

—    Ko teiksit Jūs? Kad jums bija jābūt ar dēlu pie ārsta?

—    Piecos.

—    Labi, jūs varat Iet. Tikai pēdējo reizi atgādinu — mūsu darbā nekādu mājas padarīšanu nav. Pirmajā vietā darbs un tikai darbs! Viss pārējais pēc tam. Gan ģimenes lietas, gan savstarpējās attiecības. Jūs sākāt domāt par ko citu un vairs nespējāt sekot līdzi mūsu domu gaitai. Es saprotu, ka medicīnā, tāpat kā jebkurā citā zinātnē, visi nevar būt vienis prātis, taču simptomātiski ir tas, ka aizmirsāties vienīgi jūs. Jūs domājāt par tīri personiskām darīšanām, un tūdaļ pat jūsu domas aizvirzījās prom no mūsu kolektīva domām. Vai tad jūs viens pats gribat doties cīniņā? Tas nebūs efektīvi. Lūdzu, es jūs vairāk neaizkavēju. Ejiet! Un iegaumējiet! Jā. Mēs jūs klausāmies. Jā! Pa ceļam tomēr palūkojieties, kas tur notiek. Iespējams, ka patiešām būtu prātīgāk izoperēt. Uz redzēšanos! Jā. Mēs jūs klausāmies.

—    Manuprāt…

Un atkal plūda runa, patstāvīga, nekā nepārņēmusi no iepriekšējām runām, runa, kas pauda patstāvīgu pārspriedumu, taustījās vajadzīgajā virzienā. Lai gan minējumi bija vienādi un gandrīz vienādas bija arī visu domas, tās (viedokļa runas) cita citu nedz pastiprināja, nedz arī atbalstīja. Tās gan varēja noskārst, nevis izsecināt no iepriekš teiktā. So domu autori cits citā nemaz neklausījās. Patiesībā tās anulēja cita citu.

Vai Priekšnieks varēja nākt pie kopīga secinājuma, balstoties uz šīm domām? Tajā pašā laikā visi zināja, ka secinājums būs un ka būs kopsavilkums Visam viņu teiktajam.

šoreiz pie durvīm klauvēja ilgi un uzstājīgi. Priekšnieks neganti pārskaitās un, pieskrējis pie durvīm pats, atrāva tās vaļā un ieraudzīja savu palīgu, ko tikko bija nostrostējis un atlaidis uz mājām,.,

Sergejs stāvēja gluži kā troņmantnieks Aleksejs mākslinieka Gē gleznā. Priekšnieks atšķirībā no Pētera nevis sēdēja, bet staigāja viņpus sava galda. Priekšnieks pat nemēģināja loģiski analizēt pārkāpuma iemeslus, viņš emocionāli šausminājās un racionāli izgāza savas dusmas.

—    Kā jūs uzdrošinājāties, nesagaidījis lēmumu, uzsākt kaut ko radikālu, vēl jo vairāk — izdarīt operāciju?

—    Atkal sākās asiņošana un kritās spiediens.

—    Kad vajadzīgs, jūs vienmēr dabūjat mani rokā. Un nu pēkšņi tāds neizprotams biklums. Tā ir patvaļība manā klīnikā, tas te nekad vēl nav bijis… un nekad arī nebūs. Sīs izdarības tu varēsi atļauties un atļaut arī citiem, kad pāriesi patstāvīgā darbā. Vai tu redzējies! Viņš esot izlēmis patstāvīgi. Lems visur kur! Tikai ne pie manis. Mēs visu izlemjam koleģiāli. Mēs lemjam visi kopā, izlemj vairākums, Mēs šeit visu apsveram, neņemot vērā ne grādus, ne amatus, — te ir runa’ par dzīvību. Pie manis neviens šitādus patstāvīgus lēmumus nepieņems, neviens! Vai saprati?

—    Bet slimnieks taču mira .,.

—    Vai tu redzējies! Sis vēl esot glābējs! Iegaumējiet — šeit glābējs varu būt tikai es. Jūs, es pat varu to pieļaut, izglābāt slimnieku. Iespējams, ka tas tā arī ir. Labi. Slimais, iespējams, atveseļosies. Kuņģa rezekcija nav nekas sarežģīts. Tu esi uzvarējis. Taču uzvarētājus tiesā. Mēs izstrādājām metodiku, mēs izspriedām, cik tā ir pareiza, mes iedibinām kārtību, kas jāievēro visiem, bet ne jau izredzētiem vieniniekiem. Taču jūs, redzat, uzdrošināties to pārkāpt. Cik slimnieku nav nomiruši, kad viņi operēti šādā stāvoklī! Starp citu, ne pieredze, ne vēsture nenāk par labu tad, ja secinājumus izdara diletanti. Un šāds diletants patlaban bijāt un joprojām esat jūs. Tu izrīkojies patvaļīgi un līdz ar to iedragāji mūsu slimnīcā ar tādām grūtībām izstrādāto kārtību. Mums nav tiesību šo kārtību pārkāpt, jo no mums atkarīgas desmitu un simtu cilvēku dzīvības. Mums nav tiesību glābt tikai vieniniekus. Izglābsi vienu — aizies bojā desmit. Ja gadīsies neveiksme — jūs pie manis strādājat tikai līdz viņa nāves dienai. Varat iet! Un apdomājiet savu rīcību! Nezaudējiet savu cieņu, savu «es» šajās anarhistiski partizāniskajās izdarībās!

Sergejs izgāja laukā, Viņam priekšā bija visa dežūra.

Pēc darba Priekšnieks aizgāja kopā ar vienu no saviem palīgiem uz restorānu paēst pusdienas.

Parasti viņš klaigāja uz savējiem, tā sakot, tikai tāpat, bez kādām dusmām, taču šodien tik nopietni bija pār

kāpta viņa noteiktā kārtība un tik nopietni ignorēts viņa viedoklis, ka viņš bija no sirds satraucies. Pēc pirmajām divām glāzītēm Priekšnieks palūkojās Kramskoja «Nepazīstamās» reprodukcijā, kas karājās pie sienas pretim viņu galdam, un ierunājās.

—    Droši vien arī Sergejam mājās karājas tāda pati. Viņam vajag, lai kāds viņu paskubinātu un pabalstītu viņa neatkarību un patstāvību.

Palīgs nekā nesaprata un arī nemēģināja izdibināt. Priekšnieks turpināja:

—    Un tomēr žēl viņa, žēl dzīt prom.

—    Žēlošana nogalina. — Palīgs labprāt iesaistījās sarunā.

—    Nu, nē, puis! To mēs jau esam mācījušies. Tu nejauc žēlošanu ar žēlumu. Mūsos vēl maz žēluma jūtu. Tajās nav nekā ļauna, ļauni ir tad, ja to nav.

—    Varbūt viņu vajadzētu konferencē pamatīgi nostrostēt un atstāt?

—    Tu esi pārāk labiņš uz citu rēķina. Ja slimais izveseļosies, tad arī padzīšu, lai citiem būtu mācība nekad tā nedarīt. Bet, ja nomirs, — tad pažēlošu. Bet vispār jūs, aiz manas muguras slēpdamies, esat kļuvuši pārāk labiņi. Viens saka: vajag piedot. Otrs mācās virsū: pažēlot. Bet kas notiks ar kārtību?! Jūs aizmirstat, ka jūsu labklājība turas uz maniem panākumiem. Tas nozīmē: uz visas klīnikas nodaļu panākumiem, nevis uz atsevišķām veiksmēm. Šodien izglāba viņš, rīt izglābsi tu, bet pēc mēneša sāksim rēķināt — un iznāks, ka mirstība visumā palielinājusies. Ja viņš paliks dzīvs, mēs tik un tā sarīkosim šī gadījuma apspriešanu un…

MĒS, ARBATA PUIKAS…

Galdiņi atradās pie sienas uz paaugstinājuma. Viņš ieraudzīja puišus tūdaļ.

Sergejs. Vai jau pasūtījāt?

T o ļ a. Beidzot! Atkūlies gan! Nē, vēl neesam, — tūlīt pienāks. Ko ņemsi?

Sergejs. Gaume mums tā kā būtu vienāda. Mazlietiņ iedzert, mazlietiņ uzkost un drusciņ gaļas.

Viktors. Tev ir piecnieks. Toļikam trijnieks un arī man piecnieks. Ar šitādu naudu var sēdēt līdz pusnaktij. Vai ne?

Sergejs. Tad nu plostojat gan!

Toļa. Neesam jau šādi tādi, mēs esam Arbata puikas.

Viktors. Ko tu tāds, kā no laivas izmests?

Sergejs. Kāpēc no laivas? Viss kārtībā. Vai zvanījāt vēl kādam?

T o | a. Nevienu nedabūjām rokā. Taču koordinātes atstājām visiem. Vai tu neesi noguris?

Sergejs. Nemaz. Tikai Priekšnieks pagalam apnicis.

Viktors. Un ko tu no viņa gribi sagaidīt? Labāk pasaki: vai viņš operēt prot?

Sergejs. Zināms. Un šo to pat itin labi.

Viktors. Ko tad tu no viņa vēl gribi? Padomā, c 'k nav tādu priekšnieku, kuri vispār nekā nespēj izdarīt un arī neprot nekā. Ja man pagadīsies kuņģa vēzis, viņš pratīs pareizi izgriezt? Nu, tad priecājies un nekurni, — tavs priekšnieks dara pasaulei labu. Viss pārējais ar dievpalīgu nokārtosies pats.

Sergejs. Ko nu daudz pjāpāt. Dievs ar viņu!

T o | a. Un tu laikam gribēji, lai viņš izturētos pret tevi tāpat kā mēs? To tu nesagaidīsi.

Sergejs. Pietiek, čaļi! Vai tad nekā cita nav par ko runāt?

Viktors. Tik tiešām! Varam vēl samaitāt labu ideju. Pagaidiet! Tūlīt pasūtīsim, iedzersim, tad parunāsim. Labdien! Lūdzu, paēdiniet mūs!

Oficiants. Es klausos!

Viktors. Pirmkārt sākumam jūs mums atnesiet, atnesiet … Vai šņabīti ēstgribas veicināšanai paņemsim? Pa mazai drusciņai, jā?

Tola. Nestiep garumā! Atnesiet mums, lūdzu…

Viktors. Tāds kā! Ko jaucies vidū, vēl samaitāsi visu.

Sergejs. Pūcē vaļā! Tikai ašāk! Cilvēks taču gaida.

Viktors. Ja ašāk, tad ašāk. Atvainojiet, lūdzu, par aizp|āpāšanos. Es tūlīt! Tātad tā: degvīnu — sākumam trīssimt gramu. Kas jums ir no sausajiem? Ak tā? Nu tad pudeli Gamzas, nē, labāk divas vai pat visas trīs, lūdzu! Tagad uzkodas: teiksim, sijķīti Borodina gaumē…

Pēc pirmās glāzītes ap sirdi kļuva jautrāk. Ne jau no alkohola — tas uz viņiem nekad nekādu labo iespaidu neatstāja. Jautrāk kļuva no dzeršanas rituāla tuvu, pat ļoti tuvu cilvēku kompānijā. Degvīns taču ir patīkams, vismaz Viņiem tas ir patīkams, tikai tad, kad to iedzer pašu pul

ciņā, tuvu cilvēku pulciņā, kur cits ar citu labi saprotas. Laikam tāpēc arī kļuva tik patīkami jau pēc pirmās mazītiņās degvīna glāzītes.

S e r g e j s. Ar ko tu esi tik apmierināts?

Viktors. Es izdarīju atklājumu un tagad priecājos. Pie mums organizē semināru — un nosauks to manā vārdā. Varbūt piešķirs arī kādu nekādu prēmiju.

Toļa. Kas tas par atklājumu? Vai mūsu prāts spēs to aptvert?

Viktors. Nē-ē. Nekādi nespēs.

Toļa. Es, puiši, esmu nolēmis iet prom no šī darba.

Viktors. Kāpēc tā, Toļa?

Toļa. Institūta zēni pārāk daudz par karjeru sākuši runāt, — kādas man izredzes, saka, tas, protams, pēc viņu uzskatiem, esot pavērušās, kāds ceļš man pavērts. Bet man nez kāpēc viss derdzas: karjeras iespējas ir, taču darba iespēju nekādu. Viss tikai tāda tukša un bezjēdzīga pļāpāšana. Es gribu strādāt. Tev, Cirvīt, ir labi. Ķirurgam darba netrūkst.

Sergejs. Netrūkst! Ja manam priekšniekam labpatiks, tik būs tā prieka, ka skaitīšos darbā, bet pie operācijām klāt nelaidīs. Sapūšu, ka nedabūs ne manīt.

Toļa. Tu, Cirvīt, patiesi esi noraizējies?

Sergejs. Redzi, Toļa, līdz iedomāju Priekšnieku, tā labais garastāvoklis pagalam. Nekādi nespēju viņu izprast, tāpēc arī nekad nevaru izdarīt pa prātam. Vai nu es uzskatu viņu par labāku, nekā viņš ir, vai arī pats esmu labākās domās par sevi, nekā vajadzētu būt. Varbūt es vispār vairāk domāju par viņa izturēšanos pret mani un nedomāju par savu izturēšanos pret viņu. Var arī gadīties, ka es vispār neprotu domāt. Vakar mums abiem iznāca konflikts.

Toļa. Kādā ziņā?

Sergejs. Vakar, kamēr viņš ar saviem apustuļiem sprieda, kā ārstēt slimnieku, es iztaisīju operāciju.

Toļa. Kādu slimnieku?

Sergejs. To, kuru es izoperēju.

—    Un tu zināji, ka viņi patlaban apspriežas?

—    Protams.

—    Ir gan tev dūša! Tad jau pelnīti vien esi dabūjis.

—         Pelnīti vai nepelnīti, bet ilgāk nedrīkstēju vilcināties.

—    Vajadzēja aiziet pie viņa pēc atļaujas.

—        Viņš taču nelaida iekšā. Un bail ari bija. Domāju? sāksies spriedelēšana par teoriju un praksi, par statistiku un dzīvību, par ekstrēmismu ķirurģijā un, sazin jods, par ko vēl. Bet slimnieks pa to laiku var nomirt.

—    Vajadzēja pēc tam visu paskaidrot.

—         Viņš jau tāpat visu saprata, nav taču muļķis, tikar nekādi citādi nevarēja rīkoties. Pats taču zini, kā tas ir, — prestižs, renomē, zinātne, disciplīna, kārtība, vārdu sakot, šādā garā.

—    Ko tagad lai dara?

—         It kā es zinātu! Zināju, ka tā nedrīkst, un zināju arī, ka citādi rīkoties nav iespējams. Vismaz labi, ka pagaidām ar slimnieku nekas nav noticis.

—    Un ko Priekšnieks domā tagad?

—         Pats velns viņu zina! Viņš spēj izdarīt visu ko. Var sākt piesieties. Var vienu pašu iesaukt savā kabinetā, nolamāt un piesolīt iedzīt kapā, — bet tas būtu tikai tā, kārtības labad, vispār runājot, viņam labāk patīk publiski sodi, aci pret aci viņš parasti ir mīļš zaķītis. Var arī uzspļaut visam. Tajā brīdī var uzspļaut, bet sirds dziļumos pataupīt kādu preteklību, nogaidīt izdevīgu mirkli — tad atcerēties un cilvēku iznīcināt. Es viņu nesaprotu, galīgi nesaprotu. Citreiz vīrs uz goda, citreiz… Vārdu sakot — kā Nilas dūņas: gan dod spēku labībai, gan var noslīcināt, nobendēt — visu var. Šķiet, ka pats visu labi saprot, taču rīkojas tā, kā viņam tai brīdī iepatīkas.

—         Pirmkārt, tādu vīru ir papilnam, otrkārt, tu laikam drusku pārspīlē.

—         Iespējams, ka pārspīlēju. Taču grūti strādāt. Saproti, morāli grūti.

Abi iesmējās.

—         Bet jūs vienmēr nez kādēļ klusējat, taču nevajag klusēt.

—         Pie mums taču ir patvaldība — bez kādas jēgas, dažkārt tā kā bail, citreiz garlaicīgi.

—    Tad ej prom! Meklēsim darbu kopā.

—    Drusku bail.

Viktors. Pats vainīgs.

Sergejs. Pats arī, bet no tā vieglāk nekļūst.

Viktors. Nospļaujies, Sergej, ej vien uz darbu un strādā, operē!

Sergejs. Bet ja man neļaus operēt?

Viktors. Tas nevar būt.

Viktors sāka liet degvīnu glāzītēs.

Sergejs. Man patīk, kad tu man saki, kas pie mums var būt un kas nevar būt.

Viktors. Nezinu, Serjožiņ, nezinu, tu vari mani kaut stāvus zemē iedzīt,..

Sergejs. Labi, Viktor, ja jau esam aizrunājušies līdz zemē dzīšanai, tad tālāk vairs nav nozīmes diskutēt.

Viktors. Tā jau ir, tā jau ir, tikai es nekādi nevaru apjēgt, kā ķirurgam var neļaut operēt. Ko tad jūs — strādājat pēc gabaldarba metodes, vai?

S er ge j s. Ja tu tā jautā, atbildēšu. Par noteikumu pārkāpšanu ķirurgs priekšnieks var oficiāli neļaut kādam no savējiem operēt zināmu laiku. Cits variants — ja viņš nav ar kādu apmierināts, tad var klusītēm ar savu tuvāko darbinieku palīdzību vispār nepielaist pie darba. Sis būs kā vatē ietīstīts — skaitīsies darbā, bet nekā nedabūs darīt. Saņems tikai algu.

T o | a. Tātad tu gribi iet prom?

Sergejs. Nevaru sadūšoties: kā nekā — alga, dzīvoklis, ēst un ģērbties, un visu citu arī vajag.

Viktors.. Pats velns te nekā nevar saprast, Sergej. Pamēģini, pabaksties vēl kādu laiciņu, un, ja nu tad nekas nemainās, — ej prom, negaidi, kad sāks ar varu dzīt. Vai ne, Toļa?

To ļ a. Es ari tā domāju.

BRAUC

—    …Kāpēc jūs atļaujaties nākt darbā ar visiem saviem untumiem? Mani neinteresē jūsu nervu sistēmas iekšējais fons. Esat atnākuši uz darbu — lūdzu, smaidiet! Uzsmaidiet kolēģiem, padotajiem, slimniekiem! Samaitāsit garastāvokli kolēģim — tas tūlīt atsauksies ari uz slimniekiem. Vajag lasīt avīzes, vajag lasīt, dārgie biedri! Pirms pāris dienām bija publicēts feļetons «Iekarsīgas dabas cilvēks» — uzņemiet to kā vadošu norādījumu savai darbībai. Tas rakstīts par jums visiem. Garastāvoklis jāatstāj mājās. Mazāk runāšanas — galvenais ir darbs, mierīgi dariet savu darbu, bez steigas, tukšas pļāpāšanas un nervozas ķīvēšanās. Un vispār — mazāk runu, vairāk darba.

Sergejs palūkojās blakus sēdošajā kolēģī.

—    Vai tu to feļetonu atceries?

—    Atceros gan. Mēs jau par to izrunājāmies.

—    Viņam nav viss kārtībā ar atgriezeniskajām saitēm.

Priekšnieks paskatījās uz Sergeja pusi.

—        Jā, jā, Sergej Pavlovič, tas skar arī jūs. Veiksmīgi iztaisīta operācija nebūt nenozīmē, ka pēc tam var sev palaist vaļā grožus. Mēs abi operējam ar vienu un to pašu skalpeli…

Nošķind tālruņa zvans.

Priekšnieks. Klausos!

It ka būtu atskanējusi komanda «brīvi» — visi apsēdās vaļīgāk, sāka runāties.

Sergejs. Kādā sakarā viņš to teica?

—    Pajautā kaut ko vieglāku.

Priekšnieks. Kad, kad?

Sergejs. Man šķiet, es vienmēr turu sevi grožos.

—        Viņš taču nerunā par tevi. Drīzāk jau pats par sevī, tikai neatskārš to.

Sergejs. Esmu noguris. Feļetons taču rakstīts tieši par viņu.

—    Nu un tad?

Priekšnieks. Kas to izlēmis?

Visi sarunājas klusītēm.

—    Parādi šķiltaviņas! Kur tādas ņēmi?

—    Japāņu ražojums. Iedod cigareti!

—    Vai tu šodien operē?

—    Mazliet vēlāk, pēc minūtēm četrdesmit sākšu.

Priekšnieks. Labi. Un kad var gaidīt?

—         Pirms pulciņa nodarbības aizskriesim līdz šašliku bodei?

—         Kāpēc ne. Kāda stunda laika. Ja nekas neaizķersies ar operāciju.

—        Vai Priekšnieks arī būs pulciņā? Studenti gribēja ar viņu tikties.

—    Ap trim dabūsim zināt.

—    Man sunim mēris piemeties…

Priekšnieks (piesedzis klausuli ar plaukstu). Vai nevarētu brītiņu paklusēt, kamēr es runāju? Labi! Paldies jums par brīdinājumu. Mēs allaž laipni. Gaidām, gaidām! Atnāciet arī jūs! Ak nav laika? Bet kuram tad tas ir? Pasēdēsim, iedzersim kafiju. (Smejas.) No kā tad bīties? Nu, tad uz redzēšanos, visu labu! Paldies… Nu tad tā! Tik tālu nu esam tikuši?! Komisija.

r

f — Kāda komisija? Nesen taču bija.

—    Un kas par to, ka bija?! It kā nezinātu, kā tas tiek <1.1 rīts! Pirms nedējas bija viena instance, tagad otra, pēc nedēļas trešā. Man apriebušās šīs komisijas, kad pētī visu darbu uzreiz — mācību, ārstniecisko, zinātnisko darbu. Ka par nelaimi, vēl tā sūdzība mums uz kakla. Ķersimies, bērniņi, visi pie darba, sagatavosimies! Pārbaudiet sli-

mību vēstures! Sūdzību un visu^ ar to saistītos dokumentus — šurp uz mana galda! Ar tiem atnāksit jūs un jūs!

Sakarā ar šo sūdzību viss jāsagalavo, kā nākas. Te mums visiem būs ko pasvīst. Ir arī mans pieraksts. Pašā nereize uzkūlās, kaut viņus velns parautu!

Sergejs. Nekā sevišķa taču nav. Mēs tur ne par matu neesam vainīgi.

—    Vai tu esi bērns, vai? It kā nezinātu, — ja gribēs, vainu atradīs. Un, ja ko atradīs, — tad labāk atvainoties, nevis taisnoties. Iegaumējiet! Labi. Jūs ejiet, bet jūs un jūs — palieciet! Tagad, bērniņi, visi pa savām vietām! Starp citu, ja jau pavisam aplami, var arī taisnoties. Pie darba! Un tu sāc savu operāciju.

Visi aizgāja. Palika «jūs un jūs».

—    Pie mums, šķiet, viss ir kārtībā. Viss labi. Neviens arī nekā neteiks, tīšuprāt nemelsīs.

Priekšnieks. Tagad arī dabūsim redzēt, kurš ir krietns cilvēks, kurš ne. Šitādām komisijām der tikai kārtīgi cilvēki. Bīstami ir tie, kuri dzenas pēc karjeras. Tādiem komisijas ir vislabākais tramplīns, tad viņi var kādam iezāģēt, lai paši iesēstos tā vietā.

—    To taču neviens nedarīs.

—    Nedarīs! To mēs vēl redzēsim. Tagad tik atklāsies jūsu morālās vērtības, redzēsim, kuram no jums patiesība ir laba, bet paša laime tomēr labāka. Cik daudz jūsu dēļ esmu pūlējies. Visi jūs esat man parādnieki līdz kapa malai, bet vai es varu uz jums pajauties? Viens «glābējs* man pēkšņi jau uzradies! Kas tas ir? Tas ir klajs izlēciens pret mani, pret manu taktiku ķirurģijā un pret maniem zinātniskajiem uzskatiem.

—    Vai nu prāts! Viņš tobrīd nekā cita nedomāja kā tikai par slimnieku. Būtu padomājis — neuzdrošinātos

—    Tu man viņu neaizstāvi. Es pats viņu labi pazīstu. Turklāt viņš, pēc visa spriežot, ir kārtīgs cilvēks, viņš ne par vienu nekā nesatenkos. Tikai tāpēc vien paturēju viņu

pēc visa notikušā. Kaut tevi nelabais, nekad nevar zināt, kādam nolūkam un kam šitā komisija vajadzīga. Jods ar viņu, puiši, visiem sagatavoties! Ja kādam kas nav skaidrs — pie manis! Viņš jau nu neiegāzīs. Es viņam daudz laba esmu darījis. Un arī pēc visa tā atstāju darbā. Viņš to nav aizmirsis. Viņš ir goda vīrs.

KURLMĒMAIS (Ķirurga stāsts)

*— Sergej, vai tu šodien tikai ar viņu noņemies? Vai arī vēl kādu operēsi?

—    Tikai viņu.

—    Pretīga operācija. Man nepatīk.

—    Ko tad būs citu darīt?

—    Es jau tāpat vien. Turklāt vēl — kurlmēmais.

—    M-jā.

Sergejs noīdējās. Tas ir idiotisks niķis — īdēt, kad ar tevi runā.

—Un karsts pēc velna. Uzsvārči, priekšauti, cepures, maskas. Tā jau var nosprāgt.

—        Pagaidi, kamēr iegādāsies kondicionēšanas iekārtu. — Pagaidām Sergejs vēl episkā noskaņojumā.

—    Tā jau to sagaidīs. Ātrāk garu izlaidīsim.

—    Stāsta, ka jaunajā institūtā jau esot.

—        Tur jau visa kā gana. Vakar biju aizgājis. Tāda aparatūra, kāda mums sapņos nav rādījusies!

—    Kas tevi turp dzina?

—         Priekšnieks aizsūtīja. Es viņam saku, ka tur visās operāciju zālēs kondicionētā gaisa iekārtas, ka darba ražīgums, saku, pēc aprēķiniem, esot par astoņiem vai pat desmit procentiem augstāks; bet viņš man atbild, ka darba ražīgums operāciju zālēs visur un vienmēr ir vienāds, tāpat kā mirstība, kas arī jebkuros apstākļos beigu beigās vienāda. Operēt, saka, jāmāk un vajag, lai neviens nejauktos pa vidu. Un, saka, arī bez palīdzības paši tiksim galā. Šorīt bija labā omā. Jāpajautā, vai ir ielikuši novārīt stiepli. Re, kur jau ved.

—         Palūkojies, cik tas slimnieks drausmīgi skatās. Skatās un nekā nevar pateikt. Klusē — un cauri. Un arī ne-

d/ird. Interesanti būtu zināt, ko viņi sajūt — nemitīgu troksni ausīs vai nemitīgu klusumu?

—    Es ar viņu palātā aprunājos. Mazliet ar zīmītēm, mazliet ar žestiem. Tomēr grūti kaut ko sarunāt. Un ne jau tāpēc vien, ka mēms, arī raksturs diezgan pretīgs: kaprīzs, izlaidīgs. Līdz ko nav pa prātam — tūlīt taisa traci. Bet kā viņš to prot?! Kliedz, vicina rokas. Vari iedomāties?

—    Laikam jau būtu grēks viņu par to bārt. Viņa dzīve, godīgi atzīstoties, nav nekāda parastā, — Sergejs atteica tā, kā tas viņam reizēm paspruka, — ērcīgi un mazliet paštaisni. Ko tur daudz attaisnot un skaidrot. Lai viņš būtu kaut trīskārt mēms un pieckārt kurls — raksturs paliek raksturs.

Operāciju zālē slimajam arī kaut kas nebija pa prātam. Negribēja gulties uz galda. Kaut kam negribēja piekrist, vai?

—    Galu galā noguldiet taču viņu! Jūs taču ar viņu tik un tā netiksiet nekādā jēgā! Jūs nesapratīsit viņu. Viņš nedzirdēs, ko sakāt jūs. Tagad pats redzi: galīgais preteklis. Man pat dusmas sanāca, skatoties uz šo bezvārdu diskusiju.

—    Varbūt viņš tikai baidās. Ar vietējo anestēziju operēt nevar, nekas nesanāks. — Sergejs joprojām teoretizēja.

—    Nekas viņam nenotiks. Izturēs. Pats mēms, bet, paskat, kādu traci sacēla! Starp citu, laikam tomēr labāk būs iedot narkozi.

Iedrāzās Priekšnieks un kā vienmēr ar troksni. Sabrēca uz visiem un pavēlēja operēt ar narkozi. Arī šis bija apmierināts, kaut tāpat dabūja brāzienu. Protams, viņam vieglāk ar narkozi. Kā gan visi vairās padarīt kaut ko vairāk! Tā vien skatās, lai iznāktu vieglāk. Bet Priekšnieks gluži kā labs futbolists — jebkurā stāvoklī trāpa no vārtsarga vistālākajā augšējā stūrī. Vispirms uzklupa narkozes devējiem:

—    Ja jūs, strādādams pie manis par anesteziologu, vēl neesat apguvis šo patiesību vai arī gribat pārāk patstāvīgi domāt, tad… — Un tālāk, kā allaž, par pāriešanu patstāvīgā darbā. Interesanti būtu zināt, kāds anesteziologam var būt patstāvīgs darbs (viņš taču dod narkozi slimajam kāda ķirurga uzdevumā). Ir gan muldētājs. Lūk, kam vējš galvā svilpo. Tad metās virsū mums:

—        Arī jūs domājat tikai par savu mazgāšanos, it kā gar citu nebūtu nekādas daļas! Jau tā operāciju zālē ne paelpot nevar, bet šie vēl sacēluši troksni.

Viss pareizi. Tagad lai sadod Sergejam.

—         Man tādi darbinieki nav vajadzīgi. Ja vēl reizi kaut kas tāds notiks — veselu gadu jūs netiksiet operāciju galdam ne tuvumā.

Viņš sarunāja vēl visādus brīnumus un beidzot aizgāja. Katrs ķērās pie sava darāmā.

Kad tā kliedz, narkozi nemaz nedrīkst dot. Bet slimais jau daļu narkotiku bija dabūjis. "Katrs, pat neliels troksnītis viņa smadzenēs var radīt veselu orkānu. Ak tā! Viņš taču ir kurls. Jocīgi, bet nekā nevaru to vēl apjēgt. Pareizāk sakot, nespēju tā īsti iejusties viņa ādā. Tagad, noguldīts uz muguras, viņš ir rāmāks. Negrib gulēt uz sāniem. Un acīs šausmas. Gan jau. Tūlīt sāks iedarboties tiopentāls un acis aizvērsies.

—        Vai jau guļ? Pagrieziet uz sāniem, laiks sākt! Sitajā istabā ilgi neizturēsi — neganti smacīgs.

Apsēdos uz ķeblīša un sāku skatīties laukā pa logu. Bet viņš vēroja, kā nogulda slimo.

—    Tā, tagad var arī sākt. Vai sāksim?

—    Lai iet!

—    Ņem āķus!

—    Bet hemostāze?

—    Te taču asiņu — pāris pilienu.

—    Kā kungs vēlas, tikai es gan te būtu uzlicis spaili.

—    Liec ar! Tikai veicīgāk! Turpināmi

—    Ko tu steidzini?

—    Te nav ko vilkt garumā.

—         Paklau, te taču no hematomas nav ne miņas. Vai tiešām būtu jau uzsūkusies? Un nav nekādu bojājumu.

—        Var būt, ka tā ir dziļāk? Pagriezīsim vaļā! Zili brīnumi! Arī te viss kārtībā. Atnesiet rentgenuzņēmumu!

Kad atnesa uzņēmumu, Sergejs kļuva gluži balts. Viss ērcīgums izčibēja vienā mirklī. Un kādām acīm viņš paskatījās uz mani. It kā es būtu vainīgs. Pats taču uzmanīja, kā slimo nogulda. Bija noguldījuši uz pretējā sāna. Cīkstēdamies ar slimo, sajaukuši, kur labā, kur kreisā puse. «Ek jūs, lutauši,» būtu sacījis Priekšnieks. Tikai es jau pie tā neesmu vainīgs. Galu galā nekāda īpaša traģēdija tā nav (Sergejs gan būtu teicis: «Traģēdija nevar būt nedz īpaša, nedz neīpaša, — traģēdija ir un paliek

traģēdija.» Es taču viņu smalki pazīstu), apgriež otrādi un izoperē otrā pusē. Ne jau pati kļūda ir bīstama, bīstami ir atstāt kļūdu neizlabotu. Kļūdījāmies, nu, kas tur liels, — neesam taču mašīnas.

ES NEESMU TĀDS

Pēc iešļircinājuma ļoti grūti paciest visu šo troksni. Iztaisīja injekciju, bet palātā notiek sazin kas. Stumda gultas, vicina rokas, sarunājas. Gultas stumda tādēļ, lai varētu dabūt cauri ratiņus, mani vedot uz operāciju. Pirms iešļircinājuma mazliet tomēr sāpēja, bet tagad vairs nesāp. Viņi domā, ka es nekā nedzirdu, taču es dzirdu visu ar acīm. Ja redzu, ko runā, — saprotu. Arī tagad redzu visu šo trokšņošanu. Taču iešļircinājums nomierina. Viņiem vajadzēja man visu rāmā garā paskaidrot — es taču redzu. Bet viņi domā, ka nesapratīšu. Taču galveno saprotu: jātaisa operācija. Protams, roka taču lāgā nekustas.

Viņu acīs es laikam esmu ne tik daudz slims, kurls un mēms, cik jocīgs cilvēks. Viņi ir tik pārliecināti, ka operācija man nepieciešama, ka es tik un tā nekā nesapratīšu, un nedzirdēšu, ka neesmu ārsts, — un viņi pilnīgi kategoriski visu izlemj un mēģina man ar zīmēm paskaidrot. Kāda te vēl var būt runāšana un ar ko! Viņi zina, viņi rīkojas pēc likuma — un pareizi dara. Bet tas, ka es kaut ko nesaprotu, ka visu neredzu, ko un kā, un par ko viņi runā, laikam ietekmē manu veselību. Bet pēc viņu likumiem viņi jau visu man ir pateikuši, un es visu zinu, lai saglabātu savu laimi. Tepat slimnīcā es vēl vakar izlasīju Dostojevska «Smieklīgā cilvēka sapni». Viens, otrs domā apmēram tā, ka dzīvības apzināšanās ir augstāka par pašu dzīvību, bet laimes likumi ir augstāki par laimi. Bet mana veselība stāv pāri manam mieram. Kaut gan, kā lai viņi spēj man kaut ko izskaidrot, ja viņi nesaprot, ka man var'izskaidrot.

Tagad ņem un ved prom. Gaitenī tāds pats troksnis: skraida, staigā, stumda krēslus. Bet operāciju zāles durvīm, kā man šķita, jābūt smagām, taču tās — no stikla. Te visiem sejas aizsegtas, un es nekā neredzu, ko viņi saka. Tas ir drausmīgi. Reku, stāv mans ārsts un mazgā bļodā rokas. Pamāja man ar galvu, bet, ko teica, to nere

dzēju. Beidzot esmu uz galda. Visiem uz sejām maskas — baigi.

Ari pašā operāciju zālē troksnis. Visapkārt tādi milzīgi aparāti, kad tos pārbīda, laikam liels troksnis.

Nez kādēļ mani gulda uz labā sāna. Man taču sāp! Slima ir labā puse. Mani vajag guldīt uz kreisā sāna. Jāoperē taču labajā pusē. Viņi nekā nesaprot! Ar rokām arī neļauj parādīt — tur ciet. Tur kā knaiblēs! Cūcība! Un vēl nav apmierināti — cenšas pagriezt ar varu. Es taču esmu slims! Tūlīt pagriezīšos pats. Neļauj. Bet es taču nevaru gulēt uz slimā sāna! Sāp!

Tur jau nav ko operēt. Atkal groza. Oho-ho-lio! Nesaprot neviena vārdiņa. Jūs taču neguldāt uz vajadzīgā sāna! Nemaz neklausās! Pārliecināti, ka nekā nesapratīšu, ka nesaprotu. Domā, ka neesmu tāds kā citi. Paši nekā nesaprot! Un vispār neuzskata mani par tādu pašu kā viņi. Un ja nu es runātu kādā citā valodā?! Arī tad es viņiem būtu tāds pats kurlmēmais. Atkal sāk grozīt! Es taču nevaru! Un neviens negrib mani saprast! Bet mēs lāču visi. droši vien lasām vienas un tās pašas grāmatas. Dežūrārsts taču vakar paņēma no manis Dostojevski palasīties. Neļaušu! Neļaušu! Vājprātīgie! Tā taču sāp! Sanākuši visi kopā. Un nevienam ne prātā!… Acis vien zib. Kāpēc viņi tik neapmierināti?

Un nu atskrēja profesors. Neredzu, ko viņš kliedz, — maska priekšā. Un arī acis zib vien — tātad kliedz. Kāpēc gan uz mani būtu jākliedz?! Viņi taču mani nesaprot. Arī viņš neuzskata mani par cilvēku, par tādu pašu cilvēku kā viņš. Nē, nē! Viņš kliedz uz šiem, uz šiem! Profesors tomēr paliek profesors. Tūlīt saprata, kas par lietu. Uzreiz visi nobijās. Sāka skraidīt. Piestūma kādu aparātu. Ne jau velti viņš ir profesors. Palaida vaļā. Noguldīja uz muguras. Pavisam cita būšana. Iedūra vēnā. Reibst galva. Miegu ciet, vai? Narkoze! Re, kas tas ir. Gan būs labi… būs labi.., labi.,.

BET ES ESMU SLIKTĀKS

—    Krī-ī-tū-ū, — kaut kur istabas dziļumā, dobji atbalsodamās, skundēja kāda balss.

—    Vēl mazlietiņ, Ļoša, mazlietiņ, — kāda pavisam pazīstama balss rāmi mierināja.

Mēs četratā drūzmējamies tumsā viņpus ekrāna un pūlamies saskatīt viņa kuņģi.

—    Krī-ī-tū-ū, — joprojām vienaldzīgā basā skundēja slimais.

Kaut arī rentgenkabinetā bija tumšs, es viņu tomēr redzēju. Viņš stāvēja, paceltām rokām turēdamies pie kaut kādiem dzelzs stieņiem, kas rēgojās virs galvas, mazliet izvirzījis uz priekšu plecus un uzmetis kumpu gluži kā kariatīda, kas balsta gleznu, antīku karnīzi.

—    Krī-ī-tū-ū, — paspruka aizsmacis, somnambulisks vaids. Viņš lēnām un nereāli sāka svērties uz vieniem sāniem, bet kājas cēlās gaisā. Viņš reizē it kā krita un it kā lidoja prom.

Es un Priekšnieks abi reizē metāmies viņu atbalstīt, un laikam tieši no šīs miegā izdarītās kustības es pamodos.

Biju gluži slapjš, bet sirds lēkāja un dauzījās kaut kā no apakšas uz augšu, atsizdamās kaklā un kāpdama vēl augstāk, tuvāk zodam.

Galu galā tas nebija mans slimnieks, es viņu neoperēju, nekad agrāk nebiju sastapis un pirmo reizi redzēju pēdējās operācijas laikā, pēc kuras viņš arī nomira, bet nu jau kuro reizi man sapņos rādās šī vai kāda cita līdzīga situācija, kas vairs nejauj man mierīgi atpūsties.

Cik gan bieži pie mums mēdz teikt: «Izdari tā un tā, lai pēc tam nemoka Jauni murgi!» Bet es taču nekā nedarīju. Patiesībā esmu tikai liecinieks, — tad kāpēc man allaž tik smagi? Vai arī jau būtu pienācis laiks nemierīgam miegam aiz jebkura iemesla?

Priekšnieks, kā jau vienmēr šādās situācijās, uzvedās labi. Viņš toreiz nepateica man neviena Jauna vārda, taču kopš tās dienas, ja vien nodaļā atgadās kāda neveiksme, es vairs nevaru gulēt. Kopš tās reizes vairs neesmu iztaisījis nevienu nopietnu operāciju — es to nespēju — un tomēr nevaru mierīgi gulēt.

Slimnieku atveda uz operāciju, kad es jau mazgājos. Viņš lūkojās uz mums kā notramdīta pūce. Es nezinu, kā skatās notramdīta pūce, taču tieši šis salīdzinājums man iešāvās prātā, kad viņu veda man garām. Visi kurlmēmie pirms operācijas skatās tā, it kā būtu nāvei nolemti, un man ļoti, ļoti nepatīk viņus operēt. Ar viņiem nevar aprunāties, nekā nevar viņiem paskaidrot. Nekā nezinādami, viņi no visa baidās. Viņiem trūkst informācijas, un tāpēc viņi kļūst bailīgi un nomākti. Lai viņus nomierinātu, nez kādēļ'

samelš viņiem visādus brīnumus, turklāt vel kroplā valodā un nepavisam ne to, ko īsti vajadzētu. Tagad es saprotu, ka viņiem iespējams visu paskaidrot, ja vien izturas pret viņiem kā pret normāliem cilvēkiem. Taču toreiz domāju, ka tā nav. Es biju tas, kas nedzirdēja, ko saka viņi, bet uzskatīju, ka nesaprot viņi, un izturējos pret viņiem kā pret cilvēkiem no citas pasaules.

Slimnieku veda man garām, un es, gluži kā pieņemdams parādi, pacēlu cēlsirdīgam sveicienam roku. Viņš pasmaidīja. Droši vien arī es būtu tāpat pasmaidījis. Taču ieraudzīju notramdītas pūces acis.

Viņš bija kritis un pārrāvis pleca locītavas saites. Vajadzēja tās sašūt. Tā ir operācija, ko izdara bez narkozes, bet man šausmīgi nepatīk vietējā anestēzija. Man metas baisi no domas, ka slimnieks pie pilnīgi skaidras apziņas piedalās pats savā operācijā. Man uznāk bailes un kauns, jo nezinu, ko runāšu operācijas laikā. Man bail, ka viņam . sāpēs, bet es turpināšu savu darbu un stulbi gvelzīšu — «pacieties, dārgais», «drīz, pavisam drīz beigsim, mīļumiņ» un vēl citādus labvēlīgus niekus. Bet šodien man ir bail vēl tādēļ, ka es nevarēšu arī šādā veidā mierināt sevi: slimais t#ču ir kurlmēms.

Es beidzu plunčāties pa bļodu — slimo jau guldīja uz galda.

—    ī-ī-ī, — es pa ausu galam dzirdēju it kā no dziļumiem plūstošu īdošu skaņu — viņa runas ekvivalentu.

—   M-m-m! — kurlmēmais īdēja, ar mokām cenzdamies izteikt savu bezvārdu protestu.

—   O-o-ol — viņš izmisīgi skaidroja tiem, kas bija sastājušies apkārt.

Iegāju operāciju zālē, ieraudzīju ciešanu un baiļu pilnas acis un novērsos. Viņu guldīja uz sāniem, bet slimais centās izrauties, pagriezties otrādi un visu laiku izdvesa galvenokārt patskaņus.

Nē, nevar operēt ar vietējo narkozi — tā ir ņirgāšanās par cilvēku. Kā var atteikties no narkozes tikai tādēļ, ka «vienmēr tā ir darīts». Jau gribēju sacīt, lai tomēr dod narkozi, taču nokautrējos uzvelt citiem lieku darbu, un bija arī bail pārkāpt slimnīcā noteikto kārtību.

—   A-ā-ā! — rāvās laukā no rokām slimnieks.

Tad operācijas istabā iedrāzās Priekšnieks.

—   Vai jūs te vēl ilgi mocīsiet slimnieku? Kāpēc te tāds troksnis? Ja nevarat slimniekam paskaidrot — dodiet nar-

kozil Vai tad pašiem prāta nemaz nav? — Un pagriezās pret mani: — Ja tas vēlreiz atkārtosies, es atkal aizliegšu jums operēt. Galīgi izlaidušies! Tad jūs pēkšņi, ne no šā, ne no tā uzmetaties par glābēju, gribat būt, redziet, gudrāks par citiem, bet tagad taisāt operāciju zālē nekārtības, Piesargieties, Sergej Pavlovič!

Un es tomēr nopriecājos. Sajā mirklī man kļuva ap sirdi vieglāk, bet pēc tam — kas būs, būs.

Slimo noguldīja uz muguras, un viņš tūdaļ nomierinājās. Viņš nezinaja, kas viņam draud no šīs injekcijas, un mierīgi aizmiga, aizmiga pavisam drīz, noguris šajā stulbajā un bezjēdzīgajā cīņā.

Aizmiga.

Viņš bija pagriezies tā, kā gribēja. Viņš vairs nepretojās.

Turpmākais jau bija pavisam vienkārši. Jods. Palags. Nazis. Grieznes.

Es atsedzu locītavu un biju pārsteigts, ka tur nekādu bojājumu nav.

—   Atnesiet rentgenuzņēmumu!

Aiz operāciju zāles loga rībināja skaldveseris, un tā skaņas urbās manī kā bormašīna.

Parasti es operāciju zālē nesvīstu, taču, kad ieraudzīju uzņēmumu… it kā manā ādā pēkšņi tiktu atvērti visi krāni. Es parāvu vaļā kingstonus.

No uzņēmuma stūra man acīs iedzēlās burts «K» — kreisais.

Laikam Jau («laikam» tādēļ, ka nekā neatceros) lādēdams gan savus, gan slimā senčus, gan tos āpšus, kas mierīgi turpināja narkozes došanu, es stulbi blenzu labā pleca locītavā, ko biju operējis.

—   Ak kungs! Viņš taču gribēja tikai pagriezties uz otriem sāniem.

Pēc operācijas devos pie Priekšnieka uz viņa kabinetu. Viņš bļāva uz savu pirmo palīgu. Durvis bija palikušas pusvirus, un es dzirdēju.

—   Pārāk daudz zini. Kas tevi lūdza uzdot šos jautājumus? Muļķis! Gribi'būt gudrāks par mani! Vai tu maz apjēdz, ko nozīmē neapdomīgi izmestais vārds «nolaidība»?! Vajag domāt ar galvu! Tas taču ir gatavs pants. Tu taču te visus tuptūzī sabāzīsi. Un mani arī. Runā to, ko es, un nelien nekur pats! Vēl esi par dumju. Disciplīna — tā ir apzināta nepieciešamība būt dumjākam par priekšniecību.

Stāvu aiz durvīm un neuzdrošinos iet iekšā. Par ko viņš tur ārdās? Kurš ir tas nolaidīgais? Vai vēl kādam būtu kas atgadījies?

Iegāju. Viņš stāvēja, galvu pieliecis un plaukstu sāniski kaklam pielicis.

—   Lūk, cik tālu jūs visi man esat… — Taču, ieraudzījis mani, aprāvās pusvārdā.

Es sapratu: viņš jau visu zina. Un tomēr viegli un uzmundrinoši man uzsmaidīja un pateica:

—   Aizej apskati slimnieku piektajā stāvā! Rīt operēsi! Resnās zarnas vēzis.

Viņš ne|auj man pakrist. Pašreiz neteica man neviena pārmetoša vārda. Ar to viņš lika saprast, ka tomēr esmu cilvēks, nevis mēsls, kaut gan patiesībā es tomēr esmu mēsls.

Aizgāju apskatīt slimnieku.

Labi, ka aizgāju apskatīt viņu, to slimnieku. Es viņu apskatīju un itin nekā nesapratu, itin nekā nepaturēju prātā.

Es domāju par sevi, par Priekšnieku, domāju par to, kas viņš tāds ir un kāds viņš ir, kas es esmu un kāds es galu galā esmu.

Kad atkal iegāju pie Priekšnieka, viņš pašlaik klāstīja: Kā tā — paveicās?! Redziet, man veicās — es esmu profesors, bet viņam neveicās — viņš nav nekas! Kad mēs mācījāmies, es nekur negāju, ne uz kādiem dančiem, arī uz kino negāju, itin nekur; taču es dežurēju, atkal dežurēju, operēju, asistēju. Bet viņš? Viņš dejoja, nodarbojās ar sportu, braukāja uz sacensībām. Viņš baudīja dzīvi. Tāpēc es arī esmu «karalis», bet viņam sirdī «rudens vien», kā rakstīja Bābels. Es pats visu ar savām rokām. Es pats sevi iztaisīju. Es pats ar savu kupri, ar neatlaidību, ar savu prātu visu panācu. Paveicies! Darbs ir galvenais, nevis veiksme. Pats. Pats. Visu pats. Un tagad es varu dejot, cik man tīkas, un varu dzīvot no procentiem. Varu nekā nedarīt un tikai dzīvot. Un es to arī daru.

Es sēdēju un jo skaidri apzinājos, ka rīt nevienu neoperēšu. Un neoperēju arī. Jau mūžsen neesmu ne reizi operējis.

Piedzērušais stāvēja tumšā gaiteņa galā. Pa seju tecēja asinis. Mati pilni sarecējušu asiņu — it kā būtu uzmaukta

bruņucepure. Viņš vicināja kaut kādu koka gabalu, bet apkārt šaudījās baltas ēnas, mēģinādamas viņu satvert, lai pēc tam droši vien aizšūtu brūces vai vismaz apskatītu, kas tur ir.

—   Neļaušu! — gaiteņa pustumsā ālējās piedzērušais muļķis, milnu sev ap galvu vicinādams.

Piedzērušajam aiz muguras uzradās baltas ēnas — cilvēki ar baltu palagu — un uzmanīgi sāka lavīties tam klāt.

—    Prom! — piedzērušais turpināja uzbāzīgi ālēties un mēģināja pasprukt mums garām.

Viens no baltajiem cilvēkiem, sarāvies kamolā, metās dulburim zem kājām. Tas pakrita. Tūlīt citi saklupa tam virsū …

—   Kuņas! — sasietais sēcoši iestenējās.

Pēkšņi viss ķermeņu mudžeklis sāka dīvaini slieties augšā.

Alēs abi ar Priekšnieku metāmies palīgā, bet laikam tieši šīs kustības deļ es pamodos.

Tik un tā nespēju mierīgi gulēt, kaut ari sen jau esmu tikai liecinieks, nevis operētājs.

MŪZIKA

—   Varbūt jūs vismaz uz brītiņu pārstāsiet krākt?!

Manī raudzījās ļaunas acis, kas likās mazliet iešķības. AA-jā, bet man visu laiku bija šķitis, ka mūzika nomierina, padara cilvēkus maigus, kautrīgus. Taču, re, cik yiņš ir skarbs savas taisnības apziņā. Viņam taisnība.

Atceros sevi piecpadsmit gadus jaunāku. Vēl nebija nekādu darīšanu ar slimajiem. Man bija liels vēl kara laika kabatas pulkstenis. Tas skaļi tikšķēja, un es to nēsāju kabatā. Traucēja — es taču nebiju kurls.

Bet, ja man blakus kāds aizmiga, es centos viņā neskatīties — man bija neērti. Arī tagad, kad lasu studentiem lekcijas, ja kāds no viņiem aizmieg, es tāpat novēršos, man tāpat ir neērti. Kaunos klusēdams. Esmu mēms.

Tajā laikā mūzika man mācās virsū, un es peldējos tajā, tā viesa manī, manās domās pavisam ko citu, ne to, ko dzirdēju, taču vienmēr kaut ko pieskanīgu šai mūzikai. Mūzika viegli aizplīvuroja smadzenes, ļāva izrauties no realitātes, es sev šo to atļāvos un tomēr kļuvu maigāks.

Bet, eku, vīns taču nepadara ne maigāku, ne rāmāku, vai ne? Starp citu … tas kurlumu pārvērš mēmumā.

—   Varbūt jūs vismaz uz brītiņu pārstāsiet krākt?

Pa trotuāru grūti paiet — slidens. Iešu pa bulvāri. Bet

sieviete, kas slauka sniegu, nemaz neatskatās. Neliekas ne zinis. Pavei, kā vicina slotu! Slauka. Viņa pilda savu dienesta pienākumu, tāpēc arī neskatās. Domā, ka viņai ir tiesības nelikties par citiem ne zinis. Viņa dara darbu. Viņa godīgi un kārtīgi dara savu darbu. Ko tur daudz skatīties apkārt!

Cūcība. Droši vien dzird manus soļus. Vicina slotu pāri visam celiņam. Pilnīga vienaldzība pret mani, cilvēku: viņa taču godīgi un kārtīgi dara savu darbu.

Ja viņa man tomēr iesitīs …

Tas taču tikpat kā tīšām, Aizvien tuvāk. Zibinās slotas kāts. Tuvāk. Tūlīt iesitīs.

Sitiens!

—   Atvainojiet… — es sacīju.

Protams, ja sāks uz visiem skatīties, nekad ar darbu galā netiks. Pašiem taču ir acis pierē.

Protams, nāk nez kāds apvelties sācis inteliģents, labi ģērbies, nāk lēnām, nesteigdamies… Vai nu pēc iemešanas, vai pēc kādas citas nepieklājīgas izdarības … Bet cik tad viņai tās algas… Tāpēc arī skaišas. Tikai aplam dara. Es taču …

Sitiens … — es esmu mēms.

—   Varbūt jūs vismaz uz brītiņu pārstāsiet krākt?

Kāpēc viņš to tik skaļi? Neesmu taču kurls. Visapkārt

taču skan mūzika.

Bet es?

Kur tas laiks, kopš neesmu bijis konservatorijā! Skaņas krīt manī kā dziļā mucā. Tās netiek lidz dibenam. Es ieklausos. Gaidu, kad no lejas atskanēs balss. Nav nekā. Vai nu mucai nav dibena, vai arī pats esmu kurls?

Agrāk konservatorijā vienmēr sēdēju otrajā amfiteātrī. Man priekšā atradās barjera, es atspiedos pret to ar elkoņiem un bužināju matus. Toreiz man mati vēl bija. Es aizvēru acis. Galva atbalstījās rokās uz barjeras… Es nekad neaizmigu.

Es esmu dzīvs, es staigāju, kustos, strādāju, dzeru, dzirdu, runāju, vēl šo to lasu …

Taču man jau beigta puse zobu, četras piektdaļas matu, man ir lieks svars, manī ir miris vēl šis tas.,.

—   Varbūt jūs uz brītiņu pārstāsiet krākt? šorīt darbā mans biedrs stāstīja par savu dežūru. «Atveda sievieti, ko izvilkuši no vilciena apakšas. Ienesa iekšā. Gluži baltu. Degungals smails. Kā mirušai. Domāju — šoks. Vai pulss vēl ir? Saķeru roku. Roka paliek manā rokā. Roka bijusi norauta. Protams, viņa jau mirusi. Aizsūtījām uz morgu.»

Mūzika nomierina, mūzika padara maigāku. Bez mūzikas cilvēki nonāk līdz šādam stāstīšanas veidam. Cinisms? Bet kā to pastāstīt citādi? Mūzika visu nogludina. Un vīns? Vīns ne. Ir slimnieki, ir kļūdas — nekas un nekādi nevar nogludināt. Mēs nemēdzam runāt par kļūdām, bet mēs tās dzirdam.

Skaņas līdz manim nenonāk. Es skatos diženajo ģīmetnēs pie sienas. No tām atplūst vārdi: «Varbūt jūs vismaz uz brītiņu pārstāsiet krākt?»

Lūk, Dargomižska ģīmetne šeit karājas Mendelsona ģīmetnes vietā jau no piecdosmit pirmā gada. Viņa seja ir mazliet tumšāka nekā vecajās ģīmetnēs. Savādi, vecās ģīmetnes ir vecas, bet mazliet gaišākas nekā jaunās. Arī jaunajām jau būs savi piecpadsmit gadi, pat vairāk. Es atceros, kad tās, šīs te ģīmetnes, nomainīja. Toreiz biju sašutis un šķendējos gan starpbrīžos, gan arī pēc koncerta. Taču koncertu laikā es klausījos mūziku, un man nevajadzēja ieklausīties atbildē, kas nāk no mucas dibena.

Dargomižskis jautājoši un pārmetoši skatās manī. Tikai atbildi viņš nesaņems. Viņš jautā:

«Varbūt jūs vismaz uz brītiņu? …»

Tu nekur nesteidzies. Tu domāji, ka dzīvosi mūžīgi. Taču pa šo laiku vienam tavam pielūdzējam palika bezgala daudz, pārlieku, bezgala daudz gadu.

Es gribēju tevi apskaut. Un sajutu, ka zem manas rokas tu brīnumainā kārtā ietērpies akmenī. Es atrāvu nost roku un skaidri ieraudzīju, kā es (es, es, es — tikai es, tas biju es, kas mīlēju, un laikam jau tādēļ visu laiku tikai es) tevi apskauju. Rokas man garas, jo pats esmu pieliekami dūšīgs augumā. Bet tu esi pietiekami maza. Es apskaušu tevi, un tu būsi kā knaiblēs. Un spirināsies manās rokās kā zivtiņa smiltīs. Taču tu spēsi pakustēties tikai daļēji — tikai kaklu un galvu pagrozīt, Tavas rokas un augums būs manās skavās. Ar kājām tu varēsi atsperties. Pēc tam es ar savu seju atradīšu tavējo. Es atradīšu to, ko meklēju. Es tevi sākšu skūpstīt. Sākumā tevi vēl segs

burvja akmens. Tad akmens sāks drupt. Tu pamazām kļūsi maigāka, pieļāvīgāka. Pēc tam palaidīšu tavas rokas vaļā, bet ne jau tādēļ, lai palaistu tevi, bet gan tādēļ, lai tu varētu apskaut, un tu apskausi mani… un atkal es skūpstu, skūpstu tevi.

Bet tu esi ietērpusies burvja akmenī… Man visapkārt burvja akmens. Un es neapskāvu tevi. Es neapskāvu tevi. Tu mani nemīlēji. Tu biji nedzirdīga, bet es biju mēms.

Tu nesteidzies, un vienam tavam pielūdzējam paliek pārlieku, bezgala daudz gadu. Tā es sevi mierināju.

Un mēs sākām braukt gar diezgan skraju birzi. Bērzu stumbri baltoja tumsā kā atsevišķas skeleta daļas..,

«Varbūt jūs …»

Man mācās virsū šis jautājums. Te tas stāv man priekšā. Te tas virs manis, pie sāniem. «Varbūt jūs…» — lien iekšā kaklā, aizsprosto to, spraucas plaušās — vairs nevaru paelpot. Nav nekā cita, tikai šis jautājums. Tas sasaistījis mani, rauj atvarā. Jāiet prom. Kurp? Prom no mūzikas, vai arī mani pašu izvada citā pasaulē?

Var jau iedomāties, ka viss ir izzināts, kas vien būtu interesants. Var jau atmirt. Mūzika nomierina. Mūzika atmaidzina. Mūzika gan nesagaida mūs, mums piedzimstot, taču kaut kur skan, ievadot mūs vēsturē, ja esam līdz tai aizsniegušies, ja esam kļūdījušies, ja… Ja mēs visā šajā laikā nebūtu kurli un mēmi.

—       Varbūt jūs… Varbūt jūs… Varbūt jūs.,, pārtrauksiet, un es kaut uz brītiņu pārstāšu krākt.

LŪDZĒJS

—   Ienāciet!

Priekšnieks pavēra durvis, pabāza spraugā vispirms galvu, ieraudzīja, ka istabā ir tikai sekretāre, iegāja iekšā un pasmaidījis piegāja pie galda.

—   Labdien, bērniņ!

—   Oho! Labdien! Kāpēc jūs tik reti šeit rādāties?

—       Nebija nekādas īpašas vajadzības. Vienīgi, ja nu tevi apraudzīt.

—   Un vai ar to nepietiek?

—        Tu, manu mīlulīt! Protams, tas ir pats galvenais iemesls, bet nav taču ērti. Sāks vēl runāt, ka vazājos šurp un uzmācos.

—   Hā-hā-hā! Visi te uzmācas. Bet runāt runās, tas nu gan tiesa. Tikai jūs nu gan neaprunās. Varbūt vienīgi jūsu palīgi, ha-ha!

—   Mani?! Tieši manējie nesacīs nekā. Saki, mīļā, — vai pats ir te?

—   Ir gan. Taču pošas kaut kur iet. Vai jums viņš būtu vajadzīgs?

—   Pat ļoti.

—   Bet es jau iedomājos, ka jūs tiešām pie manis. Haha-ha! Tūdaļ apjautāšos. Varbūt lūgs iekšā.

Sekretāre iegāja kabinetā un kā nenāca, tā nenāca laukā. Priekšnieks pastaigājās gar durvīm un prātoja:

«Sekretārēm allaž jābūt glītām, tām jāmodina simpātijas vīriešos, tāpēc jāgādā, lai viņām nebūtu nepatikšanu, lai dzīve būtu viegla un neuznāktu vēlēšanās ļauni izgāzt savu neapmierinātību uz apmeklētājiem. Un būtu labi, ja arī pilsētas veselības aizsardzības nodaļas inspektori visi būtu apmierināti un glīti, lai visas sūdzības izskatītu bez ļaunuma un klajas nelabvēlības. Un ar izmeklētāju (varbūt šos inspektorus dēvē kā citādi?) Sergejam arī nav paveicies — nikns, sīciņš, bet kāds jau ir teicis, ka vajag vairīties no maza auguma vīriešiem. Labestībai ir ļoti no svara laba dzīve — neviens no labā sludinātājiem nav bijis nekāds trūkumcietējs, arī Buda un Tolstojs ne. Un ari izmeklētāja pienākums ir ticēt, citādi visi Sergeja spēki tagad tiek izšķiesti tieši tāpēc, lai pierādītu, ka tas nav darīts ļaunprātīgi. Par ļaunu nolūku te nevar būt ne runas. Jā, neuzticas. Bet no neuzticības zaudējumi vien ir. Eku, salikuši trolejbusos aparātus. Lai iemestu tikai četras kapeikas. Ne vairāk un arī ne mazāk. Baidās, ka piešmauks, iemetīs mazāk. Un nav kam palūgt izdot lieko atpakaļ. Un arī desmit kapeikas par diviem nedrīkst. Bet man šodien kabatā ir tikai divas trīskapeikas. Neiemetu nekā. Tātad zaudējums. Ilgi gan nerādās atpakaļ. Droši vien kaut ko paraksta, kādus papīrus. Tomēr sekretāres ir vajadzīgas mums visiem. Citādi nāk un nāk vienā laidā, neļauj strādāt, turklāt tie ir slimie, viņus prom neaizdzīsi. Tad ta ietaupījums — sekretāres amatu nolikvidējuši! Nauda jāiegūst ne jau ar ietaupīšanu, bet ar peļņu. Ir nu gan ilgi. Jā-ā, lūdzējam jāgaida vien ir. Ek, cilvēki, cilvēki! Un es pats? Esmu labāks, vai? Nebūtu slikti, ja viņš piezvanītu pilsētas veselības aizsardzības nodaļai. Būtu

pārtraukuši šo lietu. Sergeja žēl. Ir gan viņam raksturs. Un ko viņš trako, nevar pasēdēt rāms, tagad te visiem jānoņemas, lai pierādītu, ka viņš nav kamielis. Labi, ka «s viņu pazīstu, un arī tad …»

—   Lūdzu, lūdzu, ejiet iekšā!

—   Sveicināti, Dmitrij Mihailovič!

—        Labdien, puis, labdien! Kāpēc tik reti iegriezies? Esi kļuvis iedomīgs? Lepns?

—        Ko nu! Ko te par lepnību runāt, Dmitrij Mihailovič. Darba pilnas rokas, un arī negribas uzmākties.

—        Tas nozīmē, ka esi atnācis savā labā kaut ko izspiest.

—   Ne nu gluži savu labumu meklēt, bet lūgt gan.

Dmilrijs Mihailovičs bija lieliskā omā. Interesanti būtu

zināt, kādēļ? Varbūt iztaisījis veiksmīgu operāciju? Var arī gadīties, ka paveicies administratīvajā darbā. Bet iespējams, bērni prieku sagādājuši.

—        Ko tad tu tā dziries lūgt? Neminstinies, jaunekli, runā atklāti! Par lietu. Laiks, kas mums abiem iedalīts,— piecas minūtes.

—        Redziet, Dmitrij Mihailovič, man vienam dakterim neiet labi izmeklēšanas lietās pilsētas veselības aizsardzības nodaļā. Viens no manējiem gaužām smagi apgrēkojies. Pat nezinu, kā lai to pasaka.

—        Saki atklāti, nebīsties! Hc! Jūs, jaunieši, taču neesat draudzes skolā mācījušies, citādi zinātu, ko Jāzeps teica saviem grēka gabaliem brāļiem. Nebīstieties manis, jo es bijājos dieva! Tāpēc saki vien, nebīsties!

—        Diemžēl, Dmitrij Mihailovič, dievs te nevar līdzēt. Viņš taču biežāk soda. Un soda itin bieži pavisam netaisni, bet nopelni paliek nepamanīti. Diemžēl viņš bieži pavērš savu soģa pirkstu pret tiem taisnajiem.

—        Ha! Pirmkārt, ne jau mums izspriest, par ko sodīt un par ko celt goda krēslā. Un, otrkārt, jaunekli, ha-ha-ha, taisno sodīšana — tā vēl ir pirmatnējā haosa palieka. Un vispār nebāz dievu un klasēs audzinātāju vienā maisā. Tātad kas noticis? Nevelc garumā!

—• Saprotiet, Dmitrij Mihailovič, man Ir kāds puisis, lielisks ķirurgs, cilvēks,«.

—        Ko viņš pastrādājis? Kas viņš tāds ir un no kurienes — nav svarīgi.

—   Nekā īpaša. Strādā pēc citādām metodēm nekā es,

bet nupat izdarīja galīgu aplamību — iztaisīja operāciju pleca locītavā pretējā pusē.

—   Nu un tad?! Tā arī pameta?

—   Nē, laikus pamanīja. Iztaisīja arī otrā pusē.

—   Tik un tā trenkt tādu ratā — un beigta balle!

—        No vienas puses, Dmitrij Mihailovič, tā jau vajadzētu, taču ļoti labs ārsts. Katram taču var gadīties.

—   Tiesa, var gadīties. Un ko tu gribi?

—        Iekārtojiet viņu kaut kur par nodaļas vadītāju. Ir viņš būs pie vietas, ir es būšu ticis no viņa vaļā. No vienas puses, tā izmeklēšana pilsētas veselības aizsardzības nodaļā, kamēr viņš pie manis strādā, tā taču tāds trieciens visai klīnikai!

—   Tas taisnība, manu draudziņ.

—        Bet, no otras puses, padzīt tāpat vien man neērti no kolektīva. Lai gan cenšos, daru visu iespējamo. Ja izdotos viņu kaut kur iekārtot labā vietā, mans kolektīvs strādātu un skatītos uz mani pavisam citādi. Es jūs apgrūtinu bērnu dienu draudzības vārdā, lūdzu kā vectēvu, Dmitrij Mihailovič.

—   Viltīgs gan tu esi, sātans tāds. Un pareizi dari!

—        Ļoti .lūdzu! Līdz ar to es atrisinātu milzum daudz problēmu. Pazemīgi lūdzu!

—   Tu saki — nav zemē metams ķirurgs?

—        Labs ķirurgs, labs. Bet kāpēc viņam jābūt pie manis? Man labu ķirurgu papilnam. Mīļais Dmitrij Mihailovič! Man puiša žēl. Ģimenes cilvēks. Esi tik labs, izlīdzi!

—        Viltīgs, tu esi viltīgs! Bet vai pats esi meklējis? Esi kur gājis?

—   Kur tad?…

—        Vajadzēja vispirms pašam. Citādi es tagad iešu, bet kas es tāds esmu?

—        Ko tad es varu izdarīt, Dmitrij Mihailovič! Vienīgi jūs to varat, neviens cits. Otra tāda taču nav. Un nevienam citam nav tādas ietekmes. Ne formālā, ne garīgā ziņā, ne arī iespēju ziņā. Jūs esat vienīgais cerības stariņš, Dmitrij Mihailovič.

—        Uzraksti man viņa uzvārdu, pašu galveno, ap ko lieta grozās, kas viņš tāds ir. Piezvani šodien pati Varbūt Iekārtosim. Ejam, mazliet pavadīsi manil ~ Viņi abi izgāja pieņemšanas istabā. — Meitiņ, līdz ko atgriezīšos, tūlīt sazvani man šo tālruņa numuru. Un ko jūs gaidāt?

—   Dmitrij Mihailovič, — sekretāre bija nadzīgāka par lūdzējiem, tie nepaguva ne muti atvērt, — tie ir slimnieki. Viņi pagaidīs, kamēr jūs atgriezīsities. Es jau sarunāju.

—   Tad ir labi. Pēc stundas būšu atpakaļ. Ejam! Paklau, kā tev pa mājām? Kā mātei ar veselību?

—   Māte …

—   Neesmu redzējis viņu kopš tavas bērnības.

—   Viņa …

—   Protams, tagad jau pavisam, pavisam veca?

—   Viņa jau …

—   Jā, jā. Gadi iet. Tur nekā nepadarīsi. Arī tev droši būs jau piecdesmit?

—   Man … _

—   Atceros, atceros. Savā laikā tiku gājis pie tava tēva, tur, pie jums. Tu toreiz vēl biji pavisam mazs zēniņš. Un tava cīnīšanās ar vecākiem izskatījās galīgi smieklīga.

—   Kāda cīnīšanās?

—   Kā tu ar viņiem cīnījies, man neredzot, to es nezinu, bet manā klātbūtnē… Pavisam smieklīgi. «Mām, dod, lūdzu, kafiju!» — «Dzer, dēliņ, labāk sulu!» — «Bet es gribu kafiju.» — «Sula taču veselīgāka, dēliņ.» Un kā tu uz to, uz šiem prātīgajiem vārdiem, reaģēji. «Ja gribas guļus lasīt, pacel augstāk spilvenu!» — «Man tā nepatīk.» — «Bet tā taču ir sliktāk.» Visu jau vairs neatceros. Aiz smiekliem galu varēja dabūt. Ieiesim paēdīsim kopā pusdienas! Pie vienas reizes iemantosim tik daudz noderīga dzīvei. Tev taču mācīja, kas nāk par labu un kas izdabā tikai iegribām. Katram jādod sava tiesa. Un pareizi mācīja. Bet tu: «Kas ir derīgs, bet nesagādā patikšanu, tas vispār nav derīgs.» Es toreiz izsmējos no sirds. Joki, tie tik bija joki. Bet tagad kādā komisijā es pats no savas mutes dabūju dzirdēt: «Blakus noderībai ir vēl ari prieks, vēlmes, patikšana.» Es, protams, nebūtu pievērsis tam uzmanību, taču nez kādēļ ļoti labi atcerējos tavu cīkstēšanos. Un atmiņa tūdaļ fiksēja šitādu paziņojumu.

—   Protams, mums taču jāatceras un nav jāatsakās no nenoderīgā, tāda, kas sagādā prieku, labpatiku, no tieksmēm …

—   Re, re! Runā vien, runā vien, puiškān! Tev toreiz pavisam kas cits bija prātā. Manās acīs tu tāds pats puiškāns vien vēl esi. Tu neapvainojies. Ja nebūtu atmiņu, man nebūtu bijis iespējams pamanīt, ka aizrādījumi tomēr nāk bērniem par labu. Ja nebūtu atmiņu, es tevi ar

visu tavu lūgumu viens un divi būtu pa durvīm izsviedis, Ha! Paskaties, kas tajā ēdienu kartē ir! Jā, jā. Nav dzīves tikai dzīves dēļ, tikai lai dzīvotu, lai eksistētu. Dzīve — tā ir eksistēšana darbošanās labad, un tad arī sanāk tā, ka svarīgāks ir tas, kas noderīgāks. Lasi, lasi ēdienu karti! Bet tu toreiz tikai spurojies. Reizēm tas ir tīri patīkami. Bet man tas sagādā patiku tagad kā atmiņa no tiem laikiem, kad vēl biju jauns, spēcīgs un kāpu kalnup. Tagad es jau esmu tajos augstumos, kur stāv uz vietas un nekur vairs netiecas. Nav vairs kurp tiekties. Esmu ticis augstu, augstu. Ha! Nu, vai izvēlējies? Tagad dod, paskatīšos es! Jā, jā. Un tu neslej degunu gaisā un nelēkā kā apsvilisl Iegaumē, ka pirmajā vietā ir darbs, bet vēlmes un izpriecas tikai pēc tam! Tāpēc arī palīdzēju tev. Tāpēc, iespējams, izlīdzēšu arī šoreiz. Citādi tāds nesmukums tavai bodītei. Un vispār, es teikšu, tev vajadzētu… Atnes mums, meitiņ, lūdzu, kociņu ar divi simti piecdesmit gramiem degvīna. Ko lai tev atnes uzkodām?

—   To pašu, ko pasūtīsi sev, Dmitrij Mihailovič.

—   Ha! Vai tas piedienas tavā amatā? Vai jau esi pakāpies līdz manas uzkodas līmenim? Es jau tikai pajokoju. Tā. Tagad pasūtām, nopietni paēdam un vairs ne vārda par nopietnām lietām: savs laiks mūsu iegribām un savs — baudai.

Un tomēr Priekšnieks nesagaidīja palīdzību, nedabūja Sergejam vietu. Viņš bija pārlieku temperamentīgs, nepacietīgs, nemierīgs. Un tad atgadījās kāds notikums… Un sabruka visa stratahēma.

NEUZSKATU IEMESLU PAR PAMATOTU

—   Lai notiek, varam sākt!

—   Tur jūs gaida. Divi gabali pie kabineta.

—   Kas viņi tādi ir? Aizejiet, uzziniet!

—   Es apjautājos: slimnieki. Vienam gadu četrdesmit, otrs — jau večuks.

—   Vai es viņus būtu šodien aicinājis?

—   Nē, viņi atnākuši ar norīkojumu.

—   Lai tad pagaida. Ja nāk paši bez mana rīkojuma, lai pagaida. Turklāt vēl slimnieki. Ārsti, vēl jo vairāk, profesori, ir aizņemti cilvēki. Būs lielāka cienīšana.

—   Tas viens ir pavisam vecs.

—   Nu un tad? Viņus žēlojat! Bet mani? Mēs taču šeit neniekojamies, nepļēgurojam. Viņi taču labi redzēja, ka te ienāca vismaz desmit cilvēku, visi baltos uzsvārčos, — tātad darīšanās. Kad reiz jūs iemācīsities strādāt! Labi. Pietiks. Sākam! Vai visi ir klāt? Es gribu …

Visi sēdēja un klausījās, nē, viņi uztvēra viņa runu, kamēr viņš reizē klāstīja gan notikušo, gan savu attieksmi pret to, runāja gan par notikušā iespējamām sekām un augstākās priekšniecības varbūtējo reakciju, gan par ietekmi uz slimnieku veselības stāvokli, gan par iespējamiem attaisnojošiem argumentiem un sody, kas būtu piemērojams vainīgajam, kā ari par sodiem un vērtējumiem, kādus viņš paredzējis tiem cilvēkiem, kuri gribētu nodarījumu attaisnot, un… Konkrēti izsakoties, šajā runā bija gan situācijas izklāsts, gan nepieciešamais gala spriedums jeb vai, ja tā varētu teikt, samezglojums, kulminācija un atrisinājums, ko atlika vēl vienīgi īstenot.

Visi sēdēja un pūlējās atrast viņa runā kaut mazāko āķīti, kas ļautu celties augšā un aizstāvēt. Taču runa bija skarba, gudra, ar pareizi izvietotiem akcentiem, un pret to grūti bija ko iebilst. Priekšnieks bija pieredzējis orators, un viņa spēks slēpās nemitīgās un patiesās rūpēs par darbu. Viņam varēja pretstatīt vienīgi pseidohumānistiskus, kā viņš izteicās, šņukstus par iecietību pret cilvēku. Tas bija tik nevarīgs arguments, ka viņi pat muti neatvēra.

—   Varbūt tomēr pagaidīsim, kamēr atbrauks viņš pats? Mēs taču vēl neesam runājuši ar viņu pašu.

—   Tieši šo cēlsirdību, uz kuru viņš, starp citu, arī cer, es izskaudīšu pašos pamatos. Ko jūs, Ludmila Arkadjevna, vēlētos no viņa dzirdēt? Viņš taču pirms aizbraukšanas piezvanīja. Tiesa, ne jau man, — starp citu, kad esmu bijis viņam vajadzīgs, viņš allaž ir dabūjis mani rokā. Gan pa tālruni, gan man atstātajā vēstulītē viņš visu ir paskaidrojis, turklāt vēstulīte, atklāti runājot, uzrakstīta nevērīgi, netaktiski. Vēl bērnībā mani mācīja: «cienījamais» raksta amata stāvoklī zemākajam, «ļoti cienījamais» — amata ziņā vienādam, «augsti godājamais» — amatā augstākajam vai gados vecākam cilvēkam, bet «dārgais» — to var atļauties tikai tuvam cilvēkam un nekādā ziņā ne priekšniekam. Taču šis zirdziņš nezina savu steliņģi. Taktiska izturēšanās nav viņa dabā, kultūra dienesta attiecībās viņam ir sveša. Tam, starp

citu, nav būtiskas nozīmes, tas tikai raksturo cilvēku. Tātad viņa paskaidrojums mums ir. Pat tad, ja tā ir patiesība, — par ko gan es nopietni šaubos —, tas nekādā gadījumā nevar noderēt par attaisnojumu. Un šī versija, pie kuras viņš tagad būs spiests turēties, jo ir atstājis rakstisku dokumentu, un to nekādi vairs nevar noliegt, neko nenozīmē. Protams, es varēju at|aut, bet varēju arī kategoriski atteikt. Tāpēc arī viņš mani nesastapa, nevarēja, tā sacīt, dabūt rokā.

—   Bet jūs taču toreiz nebijāt šeit. Jūs bijāt aizbraucis komandējumā.

—   Protams, ari laiku viņš izraudzījās ar nolūku, kad manis nebūs klāt. Jūs, Ludmila Arkadjevna, nemaz necentieties viņu attaisnot. Pat katrs jūsu visniecīgākais mēģinājums viņu attaisnot lej ūdeni uz tām nekārtību dzirnavām, pret kurām mēs cīnāmies un kurās viens no vaininiekiem ir tieši viņš. Bet jūs ar saviem cēlsirdīgajiem un pseidoobjektīvistiskajiem jautājumiem varat gluži neviļus kļūt par cēloni nekārtībām, kas mums nodara tik daudz ļauna. Vai gan man būtu jāpaskaidro, ka mūsu nekārtības — tās ir slikti iztaisītas operācijas, neaprūpēti slimnieki un gala rezultātā — ne ar ko neattaisnojama slimnieku nāve. Lūk, kas tas viss ir! Jūs vēl esat jauna, tikai samērā nesen sākāt strādāt un jau gribat peldēt līdzi tam pašam sava un mūsu darba necienīšanas vilnim, kas nāk ari no viņa. Galu galā jūs saņemat pie manis algu tādēļ, lai uzlabotu vispārējo kārtību, nevis lai aizstāvētu nevīžas. Mums vajadzīga kārtība, un tāpēc nepieciešama stingra roka. — Priekšnieks pasmaidīja, pat pasmaidīja it kā atvainodamies, bet to saprata tikai Ļusja; tad viņš piemiedza aci, izpūta dūmus pa muti un caur nāsīm, noņēma brilles, sāka tās slaucīt; joprojām smaidīdams, pamirkšķinājis ar briļļu stiklu nepiesegto aci, turpināja!

—   Visbeidzot atcerieties, kas maksā jums algu un kādam nolūkam esmu iecelts par jūsu priekšnieku! To, protams, saku joka pēc, taču mums patlaban jāizšķir jautājums par viņu. Vai jums vēl ir kādas šaubas, ir kādi iebildumi?

—    Ko nu vairs, tikai žēl, labs darbinieks. Turklāt varas spēks taču slēpjas vārdā, nevis dūrē. Protams, arī viņam ir savas vainas, tomēr… — Ļusja pateica un nobijās, ka atļāvusies vairāk, nekā atļautos jebkurš eits viņa līdzstrādnieks, nobijās, ka klausītāji var sākt ko noskārst par viņu ārpusdienesta attiecībām. Taču viņš neļāva leska-

tīties viņuabu personiskajās, mājas attiecībās. Viņš bija sava amatā augstumos, viņš atbildēja tā, kā būtu atbildējis jebkuram, — pārtrauca un atbildēja:

—   Ha! Vārdi jāapstiprina ar darbiem. Vārdi un darbi, Ha! Ko nozīmē labs darbinieks! Viņš var būt tūkstoškārt labs darbinieks… Taču ja tiks grauta kārtība… Pagalam viss! Lai būtu cik labs darbinieks būdams. Galu galā ne jau viņš viens ir labs darbinieks. Citādi iznāk tā, ka lāgiem slavē viņu, viņu vienu, bet ne jūs, jūs, kas viņu aizstāvat. Bet jācildina ir viss kolektīvs, nevis viņš viens pats. Vai redzējies, kāds izcils kadrs uzradies! Turklāt arī tā ir tikai fantāzija. Kādā ziņā tad viņš ir tik labs darbinieks? Daudz rakstu uzrakstījis? Nedomājiet, ka man vajadzīga jusu zinātne. Zinātnei, idejām pietiks ar mani vienu pašu. Bet jums jāraksta' raksti, jāpamato idejas, jāsavac materiāls un jāsacer raksti. Viņš daudz darījis? Ir gan «glābējs» pēdiņās! Glābējs slimnīcā var būt tikai galvenais ķirurgs, kas pārstāv visu kolektīvu. Papūlieties atcerēties, cik daudz trokšņa sacēlās, kad viņš iztaisīja operāciju sakarā ar kuņģa čūlas asiņošanu. Mēs spriežam par šo slimnieku, bet viņš, izmantodams brīdi, kad mēs esam aizņemti, turklāt aizņemti šī paša slimnieka dēj, patvaļīgi nogulda viņu uz galda, patvaļīgi neievēro mūsu pieņemto, izstrādāto un apstiprināto šādu slimnieku ārstēšanas metodiku. Nedomājiet, ka es ticu, — situācija bija tik draudīga, un vajadzēja steidzīgi operēt, — ne velna nebija! Tie ir meli! Tagad to grūti pierādīt, bet rezultātus jūs zināt. Sis slimnieks, vienīgais, atsevišķs slimnieks palika dzīvs, bet jau pēc nedēļas un jau cits savas dežūras laikā arī gribēja uzmesties par glābēju un izoperēja žultspūsli, tāpat pārkāpdams klīnikas nostādni un tāpat, protams, izgudrodams, ka bijusi apdraudēta slimnieka dzīvība un nepieciešama steidzama nakts operācija, Esmu pārliecināts, ka varēja pagaidīt līdz rītam. Attaisnojums — viņš esot domājis! Tavu brīnumu — domājis! Nevajag domāt, bet zināt. Bija nolemts: holecistītu operēt tikai no rīta — naktī nedrīkst. Un te pēkšņi naktī uzrodas steidzīgi priekšnosacījumi. Protams, tas var gadīties, taču šoreiz es neticu, tāpat kā neticu mistiskajam ticējumam, ka nelaime nekad nenāk viena. Bet sekas aug augumā. Vecmāmiņa aiz vectētiņa, vectētiņš aiz rācenīša un aiz visiem viņiem vēl Duksītis. Un jau jūs, jā, jūs, jūs, mans pirmais palīg, mans docent, nevajag skatīties nez kur prom, jūs šorīt

vadījāt konferenci, un jums nemaz neienāca prātā, ka vajag sadot jaunajam glābējam tā, kā pienākas. Bet rīta konferencē piedalās duksīši, studenti. Un tieši studentiem mums pirmām kārtām jāsniedz precīzas zināšanas, priekšraksti, instruktīvas zināšanas, nevis jāradina pie nepamatotas prātošanas un grābstīšanās. Domāt viņi mācīsies vēlāk, kad jau būs iemantotas konkrētas zināšanas. Te nu jūs redzat ķēdīti, kas aizsākusies no vienas vienīgas viņa izdarības. Jā, jau toreiz vajadzēja viņu padzīt, bet mēs vēl joprojām kulstām tukšus salmus, izniekodami visiem mums tik dārgo laiku.

—   Zēlo taču viņu pavisam cita iemesla dēļ, žēlo, tā sakot, aiz cilvēkmīlestības. Padzīt no darba nav nekāda lielā māksla, turklāt patlaban viņš taču nekā aplama nav izdarījis, — Ļusja atkal nenocietās, bet tas jau bija kaut kas galīgi nepieredzēts, un viņš bija spiests mesties viņai pretim un galīgi pierādīt, ka Ļusja viņa acīs ne ar ko neatšķiras no pārējiem viņa vadītā kolektīva locekļiem.

—   Patlaban! Bet viss, ko es runāju par agrākajiem laikiem, jau izlidojis skurstenī. Kāpēc es jums visu to stāstu, kāpēc skaidroju? Un lieciet mieru dievam, no kura jūs nekā nesaprotat! Cilvēki ir radījuši dievu pēc sava ģīmja un līdzības, tāpēc tas viņiem itin bieži arī ir tik atriebības kārs. Dievišķīgā atriebība! Vai jūs dzirdat, jūs, kas te runājat par mīlestību!

Viņš par šo tematu vēl izrunājās gari un plaši.

Priekšniekam bija uznākusi iedvesma, tāpēc ka viņam bija izdevies novērst iespējamās tenkas sakarā ar Ļusjas replikām, bet, otrkārt, — viņš jutās apmierināts, ka var tā parādīt savu intelektu, ka viņš zina, tā viņam pašam šķita, daudz vairāk nekā viņa palīgi, ka viņi, un arī Ļusja, klausās, mutes atvēruši, ka droši vien viņi nekad nav par to domājuši, ka viņš tagad parāda tik plašam cilvēku lokam savu zināšanu un uzskatu vērienu, savu neparasto domāšanas veidu.

Patiešām, visi klausījās uzmanīgi: gan aiz ieraduma, gan pienākuma pēc; tas viss vienlaikus bija gan interesanti, gan arī garlaicīgi. Kaut arī negaidīti, tomēr garlaicīgi. Garlaicība, kā jau tas allaž mēdz būt, pārņem tūlīt, tiklīdz praktiskas, lietišķas sarunas vidū kāds sāk bez īpašas vajadzības spriedelēt par augstām matērijām. Un tomēr pašā sākumā tas bija interesanti; tas pārsteidza, kaut ari pavisam drīz uzmācās gurdums. Runāšana varēja

svērties arī par labu Sergejam, — padižojies un parādījis, ka ir liels prātnieks, Priekšnieks varēja arī atmaigt un apžēloties. Tāpēc visi klausījās un cerēja.

—      … Mēs esam šīs zemes radības. Mums ir sava vēsture, savas bēdas, ir savs rīcības loks. Sajā rīcībā mēs dažkart esam spiesti būt nelaimīgi, un tad mums nav labi. Kad cilvēkam ir labi, viņš ir labsirdīgs. Es uzskatu, ka Toporkovs ar savu rīcību nav bijis labsirdīgs pret mums. Iespējams, ka viņam nav labi, iespējams, ka viņš ir nelaimīgs, bet kāpēc jācieš mūsu kopīgajam darbam? Viņš nez kādēļ pēkšņi kļūst labs pret vienu un cietsirdīgs pret mūsu kolektīvu un simtiem nākamo slimnieku. Vienam dod rausi, visiem citiem — pa ausi. Gala rezultātā nav labi mums visiem, tāpēc mēs neesam labi pret viņu. Viņam nav absolūti nekādu priekšstatu par dzīves galveno mērķi, par mūsu darba galveno mērķi. Dzīvodams bez mērķa, bez satvara, viņš arī nonācis līdz tai patoloģiskajai situācijai — jūs jau saprotat, ka es runāju par operāciju, kuru viņš izdarīja veselajā plecā un kuru negribas i pieminēt. Nedomājiet, ka mēs esam viņam to piedevuši. Mēs viņam, protams, tik un tā palīdzēsim. Un palīdzēt mēs varam vienmēr, ja tikai tas nav krimināls aborts vai aplamas grupas asins pārliešana. Iespējams, ka vispār izdosies izdarīt tā, 1-ai šis sīkums nenonāktu līdz pilsētas veselības aizsardzības nodaļai. Bet, ja nonāks līdz viņiem, tad nu gan viņš vairs nevarēs pie mums strādāt. Tad, protams, arī es netikšu sveikā cauri un gala rezultātā — arī jūs visi! Viņš mums pinas pa kājām. Bet mūs virza uz priekšu labais un ļaunais. Un, raugi, tev, jā, jā, tieši tev es to saku, tev, kas tā rūpējas nez kāda tur dieva dēļ, turklāt nemaz īsti nepadomādama par šo vārdu jēgu, bet izrunādama tos tikai tāpat, gaisu ar skaņu viļņiem tricinādama. Tev klājas pārāk labi, tāpēc tu esi pārlieku labsirdīga, bet arī pārāk vieglprātīga, bet no šīs tavas labsirdības tāpat cietīsim mēs. Ko lai dara, mēs, cilvēki, laikam vēl neesam izauguši līdz abstraktai labsirdībai. Viņš, piemēram, turas pie konkrētas labestības, kas katrureiz domāta atsevišķam konkrētam cilvēkam, galīgi aizmirsdams — gan konkrēti, gan abstrakti — padomāt par visu mūsu sabiedrību. Jādomā ir par darbu, par dzīvi šai pa' saulē, nevis debesīs. Par darbu, par dzīvi — tās ir savstarpēji saistītas parādības. Dzīvi virza darbs. No tā arī izsecināma mūsu attieksme pret šo cilvēku. Runājot īsi

un skaidri: ko mēs izlemsim? Jautājums, manuprāt, skaidrāks par skaidru. Nevienam nekādu iebildumu nav? Manuprāt, mēs esam visu sīki un vispusīgi apsprieduši…

—   Kas tad tas? Kāpēc jūs nebijāt klāt?

—   Te ir mans ziņojums. Es tajā visu paskaidroju.

Tepat blakus, kā jau parasts, sēž viņa palīgi. Sēž un

cieš klusu. Priekšnieks lasa ziņojumu.

—        Nu, šito mēs zinājām jau agrāk. Jūsu ziņojumā nekā jauna nav. Es neuzskatu iemeslu par dibinātu. Jūs esat tikai darba kavētājs un nekas vairāk, bet mēs jums uzticam slimniekus un — kas ir vēl bīstamāk — jaunatnes, studentu audzināšanu. Vakar pie mums notika sapulce un, ņemot vērā jūsu ziņojumu par izbraukšanas iemesliem, mēs apspriedām jūsu nodarījumu. Izlasiet, lūdzu, sapulces lēmumu!

—        «… Uzskatīt nodarījumu par Ieņemamajā amatā nepieļaujamu un, ievērojot agrāko izrīcību, lūgt vadību atbrīvot no darba … Pieņemts vienbalsīgi.»

Priekšnieks:

—   Ko darīsim?

—       Jūs esat priekšnieks, jums ir sapulces lēmums, Jums arī pašam jāizlemj.

—        Jums ir divas iespējas. Vai nu Iesniegt atlūgumu tūlīt, vai arī ļaut, lai tas tiek izšķirts oficiālā ceļā, kas jums nāks tikai par ļaunu.

—   Sajā situācijā es uzskatu par vēlamāku oficiālo ceļu.

—   Tādā gadījumā sarunu beidzam.

Kad Sergejs Pavlovičs aizgāja, Priekšnieks pielēca no krēsla un ilgi sašutis runāja par šī nepateicīgā cilvēka izrīcību. Viņš runāja par to, ka . ..

Vārdu sakot, visu to pašu, ko agrāk.

—        Uzskatīsim, ka esam aizsūtījuši viņam zīda auklu — sak, «pakaries pats4», kā to darīja sultāni ar nežēlastībā kritušiem pašā. Bet kā lai to izdara praktiski? Kurlmēmo nekur nedrīkst pieminēt. Par darba kavēšanu — rājiens. Likvidēt plānā paredzēto zinātnisko produkciju. Izsvītrot viņu no pēdējā raksta līdzautoriem.

—   To nevar darīt.

—        Kā tā — nevar? Kas man var aizliegt rīkoties ar savu materiālu, ar savas klīnikas materiālu?! Es domāju citādi!

—   Tad nē jau. Viņš nav līdzautors. Viņš ir autors, pārējie tikai līdzdalībnieki.

—    Tā nav nekāda problēma. Es nedodu savu vīzu iespiešanai — un cauri. Es tā uzskatu — un cauri. Tas ir vēl labāk — viņa dēļ dabū ciest arī citi. Pirms medībām suņus nekad nebaro — lai būtu niknāki. Ejam tālāk! Katru dienu pārbaudīt visus viņa ierakstus slimības vēsturēs. Esmu pārliecināts, ka jau pirmajās pāris dienās var sameklēt ierakstos kādu kjūdu. Un tad pateiksim, ka neuzskatām viņu par pietiekami kvalificētu speciālistu, un tā tālāk, un tā joprojām. Tas ir aptuvens plāns. Mērķis ir skaidrs. Kā rīkoties — arī skaidrs. Varat iedomāties — nāves gadījumā valsts piešķir trīs dienas. Taču te vēl neviens nebija nomiris, bet viņš jau prom… Draugs esot pakļuvis zem mašīnas — taču pagaidām ir dzīvsl

Es iemeslu neuzskatu par pamatotu.

TREŠAIS TRIECIENS

—   Kas izdarīts sakarā ar operāciju «Toporkovs»?

■— Pagaidām vēl nekas. Pagājušas tikai trīs dienas.

—   Trīs dienas! Un tā pilda manu uzdevumu! Trīs dienas valsts atvēlē cilvēkam kāzu svinībām. Trīs dienas! Ar tām pietiek, lai iztaisītu jaunu cilvēku, nākamo sabiedrības locekli. Trīs dienas! Bet jūs vēl neesat ne pirkstu pakustinājuši. Ne pirksta! Kur jūsu centība?! Es…

—   Bet pēc likuma .,.

—   Likums! Likuma šeit nav — ir priekšnieka rīkojumi, mani rīkojumi. Vajadzētu gan saprast, ka medicīnā viss ir relatīvs, tā nav eksakta zinātne, tajā likumu pagaidām nav. Likums! Iedod viņam, piemēram, darbu, kur viņam ir zināma vara. Aši vien apjuks un paklups — un mēs viņu uz četrdesmit septītā panta pamata atlaidīsim no darba. Pavisam vienkāršs eksperiments! Likums! Nevis likums, bet mums vēl neizprotamais vēzis diktē eksistēšanas noteikumus…

Priekšnieks, kā allaž, uzsēdās savā zirdziņā. Viņš atcerējās gadījumus, viņš vispārināja, meklēja gleznainus tēlus un salīdzinājumus, aicināja palīgā klasiķus, bībeli, viņš runāja par visu ko, aplūkoja no kreisās un no labās puses, viņš runāja progresīvi un reakcionāri, katrs vārds

radīja jaunu ideju līniju; viņa runa atgādināja sazarotu koku. Sis «dzīvības koks» sazarojās kā bronhi, — viens zars izaug no otra un dod dzīvību vēl trešajam zaram, un katrs atzarojums bija jauna doma, jauns tēls, jauns spriedums, atmiņu pavediens, paskaidrojums un pamācība. Viņš atgādināja sunīti, kam jāpiestāj pie katra stabiņa. Pārsteidza tas, ka viņš nekad neaizmirsa, ar ko sācis, un allaž atgriezās pie pamatzara, bet pa to doma aizlocījās līdz nākamajam pamatzaram un vēl tālāk līdz galvenajam stumbram. Viņa runas koks sākumā pleta kuplumā zarotni, bet pēc tam atkal dzina saknes. Koks un antikoks. Viss šķita sakarīgs, saprātīgs un loģisks. Runāšanas laikā viņš pats sevi uzkurināja gluži tāpat, kā ar rokas vēzieniem tiek uzvilkts automātiskais pulkstenis; iesāka viņš mierīgi, tad iekaisa, pēc tam atkal nomierinājās, sāka runāt nosvērti un metodiski.

—   …Ja tas vajadzīgs lietas labā, tad viss raisīsies pats no sevis un tā, kā vajag. Mēs to darām ne jau aiz savtīgiem iemesliem, — tātad tas ir taisnīgi. Viss jau rit savu gaitu, taču pašplūsmas varā to atstāt nevajag. Pirmo triecienu, pareizāk sakot, pirmos triecienus sev viņš devis pats jau ar to, ka aizbraucis. Aizbraucis, pamezdams savu posteni, pamezdams studentus, galu galā pamezdams slimniekus,, atstādams cietējus likteņa varā. Runājot pēc būtības, viņš dezertēja. Tas bija pirmais trieciens. Iedomīgs muļķis. Otru triecienu viņam devām mēs ar savas sapulces lēmumu. Viņš saņem rājienu. Pirmo rājienu. Tālāk? Ko darām tālāk? Es gaidu konkrētus priekšlikumus.

Visi sēdēja un klusēja. Tas nebija pretspars, tā nebija nepiekrišana. Te pilnos ziedos bija plaucis viņa izauklētais inertums, tā bija konkrētu norādījumu gaidīšana. Viņi nebija aktīvi — un cauri.

—   Nav neviena priekšlikuma? Atkal viss jāizlemj man pašam! Savu ideju jums, protams, nav un arī nevar būt. Bez manis jūs pat soli nevarat paspert. Taču droši vien savā prātā domājat, ka esat patstāvīgi ķirurgi. Jūs varat būt tikai patstāvīgas vecmātes: dzemdības nav novēršamas, ja apritējuši deviņi grūtniecības mēneši, dzemdības katrā ziņā sāksies, un te nu, šajā posmā, jūsu iniciatīva nav vajadzīga. Pietiks par to. Tagad iegaumējiet: te es uzrakstīju rīkojumu, kas viņam būs jāievēro, bet jums, maniem tuvākajiem palīgiem, vajadzēs uzmanīt, kā tas tiek pildīts. Tāpēc klausieties:

«Par pienākumiem, kas jāpilda S. Toporkovam — atbildīgajam par klīnikas klīniskajiem ordinatoriem un aspirantiem.

«1. Saskaņā ar plānu regulāri vienu reizi divās nedēļās rīkot ordinatoru un aspirantu kvalifikācijas celšanas nodarbības. Par referentiem pieaicināt ordinatorus un aspirantus. Nodarbības rīkot semināru veidā darba dienas beigās S. Toporkova vadībā. Rīkojuma izpildi kontrolē klīnikas direktora palīgs zinātniskajā darbā.»

Vai jums, biedri palīgi, ir skaidrs, ka zinātniskajā jomā man palīdzība nav vajadzīga, ka jums jāpilda citas funkcijas? Jūs būsit klāt jau pašā pirmajā viņu nodarbībā.

«2. Sekot, lai klīniskie ordinatori un aspirantj, laikus noformētu plānus un pārskatu dokumentāciju, šajā darba nozarē pakļaujoties klīnikas zinātniskajam sekretāram, pie kura minētā dokumentācija glabājama.» /

Jūs, .biedri zinātniskais sekretār, sapratāt, kas jums jādara? Ņemiet to vērā! Tālāk…

«3. Lai nodrošinātu sakarus starp klīnikas darba divām fāzēm, uzlikt S. Toporkovam par pienākumu reizi nedēļā stingri noteiktā dienā piedalīties lekcijā, kas tiek lasīta studentiem. Kontrolē klīnikas mācību daļas pārzinis.»

Tātad jūs …

«4. Klīnikas zinātnisko konferenču kopējā plāna ietvaros pēc saskaņošanas ar klīnikas zinātnisko sekretāru iesniegt klīnisko ordinatoru un aspirantu zinātniskos referātus un pārskatus un šajā nolūkā pašam piedalīties šo referātu izstrādāšanā, kā arī būt klāt to apspriešanā.

«5. Uzņemties pilnīgu atbildību par to, lai studentu nodarbības klīnikas filiālē būtu nodrošinātas kā metodiskajā ziņā, tā arī uzskatāmo mācības līdzekļu ziņā. Sī darba nozares kontroli uzdot klīnikas mācību daļas pārzinim.»

Arī jums, biedri pārzini, ir skaidrs, kas jādara? Atcerieties un neiedomājieties, ka jūs patiešām pārzināt mācības! Jums pareizi jāsaprot savas funkcijas un savi pienākumi. Toporkovs nodarbībās nav jāvada, viņš pats visu zina un arī prot droši vien labāk par jums. Bet dokumentācija un noformēšana — tā nu ir jūsu ziņā. Mūsu spēks — tā ir uzskaite. Vai skaidrs? Tad tā arī paliek. Lai viņš tagad sāk strādāt un lai sniedz jums visiem pārskatus, bet mēs paskatīsimies. Gan viņš kādā no punktiem aši vien paklups. Tas būs trešais trieciens un otrs rājiens. Ja ārsts nepadodas — viņu iznīcina! — Priekšnieks pasmaidīja.

—    Sito papīru lai laborante izsniedz viņam jau šodien pat. Un lai uzliek šodienas datumu. Būs labāk, ja es ari jums katram uzrakstīšu papīru par jūsu pienākumiem, lai viss šis pasākums pārāk nedurtos acīs, lai neizskatītos savādi. Viņš taču nav nekāds baltais zvirbulis.

VĒSTULE

Mans Priekšniek!

Pat lāgā nesaprotu, kā man tagad Jūs uzrunāt. Lai tas tad arī ir pēdējais joks no mūsu kopīgās pagātnes.

Es aizeju — to esat izlēmis gan Jūs, gan arī es pats, — neiešu taču ar jums plēsties.

Esmu gauži sarūgtināts par to, ka Jūs tik dīvainī un cietsirdīgi izturaties pret atsevišķu cilvēku nelaimi. Man vismaz šķiet, ka cilvēku attiecībās pirmajā vietā izvirzāma nelaimē nokļuvušu cilvēku pažēlošana pat tad, ja mēs savu līdzjūtību nespējam noformēt ar likumu. Man šķita, ka Jums nav svešs teiciens: mīli savu tuvāku kā sevi pašu. Man šķita, Jūs, gluži dabiski, apzināties, ka ne jau kurš katrs ir pelnījis, lai viņu cienītu, bet līdzjūtību neapšaubāmi ir pelnījis ikviens. Un nu pēkšņi.,.

Visu esmu sapratis kaut kā citādi: laikam jau esmu bijis kurls un akls, un tāpēc tagad tas man liekas «pēkšņi». Pats esmu vainīgs: cilvēkam ir dotas acis, ausis, mēle un rokas, — dotas, lai uztvertu savstarpējās attiecības, nevis tikai apliecinātu sevi.

Droši vien arī Jūs, tāpat kā es, daudz domājat par citiem: kurš kādā ziņā vainīgs, kurš un kāpēc ir slikts, kurš bntu sodāms, mācāms, labojams, taču pats galvenais mūsu dzīvē, kā man tagad šķiet, ir vērst visus šos jautājumus pašam pret sevi, attiecināt uz sevi. Ja tā darītu visi.

Es biju iedomājies, man tā likās, ka nodomi un darbi Jums nesaplūst vienkop, tie iet paralēli katrs savu ceļu. Bet tagad es saprotu, ka tā nevar būt.

Man žēl, ka mēs šķiramies tik skarbi un naidīgi. Lūdzu, alvainojiet manu daudzvārdību — tā ir pēdējā reize! Pacentīšos Jūs nenosodīt kaut vai tādēļ, lai netiktu nosodīts pats.

Jā, ļoti cienījamais biedri Priekšniek, mans ģenerāli! Dzīvot mums atļauts tikai vienu reizi — un tāpēc jādzīvo

tā, lai sagādātu maksimāli daudz patīkamā sev un minimāli maz sarūgtinājumu citiem. Kaut gan viss droši vien atkarīgs no tā, ko kurš uzskata par patīkamu. Tas pirmkārt.

Bet tālāk.,.

Lūk, kādu ideālu cilvēka shēmu es izdomāju — diemžēl tikai izdomāju:

Dzīvo krietns cilvēks. Viņam ir savas iemīļotas nodarbības, ir savi prieki dzīvē. Viņš allaž patur vērā — pamācītāju ir daudz, bet tādu, kas iepriecinātu, gandrīz neviena. Viņš cenšas būt godīgs, labs pret citiem. Viņš cenšas cilvēkā vispirms saskatīt labo. Viņš visus apriori mīl, bet pēc tam… kā nu pagadīsies. Ja viņš kādam nepiekrīt, tad to pasaka ar cieņu, bez kliegšanas, jo viņš meklē patiesību, nevis tiecas to uztiept.

Viņš meklē patiesību un šajā meklēšanā rod arī baudu.

Un tieši šis ideāls, kam es gribu maksimāli tuvināties, kļuvis par dzīves mērķi un tātad arī par manu viedokli.

(Vai esat kādreiz ievērojis pārpildītā metrostacijā cilvēku, kura mērķis par katru cenu apsēsties: kā viņš stāv uz perona, kā tuvojas durvīm, kā iedrāžas vagonā, kā izturas pret citiem, kāda ir viņa sejas izteiksme?)

Cilvēks sācis taisnā ceļā nešaubīgi virzīties uz savu mērķi. Viņš, tas, kurš dodas uz savu mērķi, pēc tam atnesīs cilvēkiem prieku vai, lietojot mums tuvāku vārdu, — cilvēkiem ļaus atgūt veselību. Bet pagaidām vēl ir jāmāca, jo viņa viedoklis, viņaprat, ir vispareizākais. Viņš pārstāj iepriecināt tuvākos — viņš cenšas tos mācīt.

Mērķis ir cēls — cilvēka veselība. Cīņā var daudz ko atļauties… protams, tikai drusciņ un vienu reizi, un tad arī cauri. Bet vēlāk, kad tas — viņa mērķis būs sasniegts, vēlāk, protams, viss atgriezīsies savā vietā — gan godīgums, gan krietnums —, viss, kas ticis zaudēts cīņā. Tajā cīņā, kad piepeši aizmirst, ka «līdzekļi» nav ceļš uz mērķi, bet tikai tā sastāvdaļas.

Es necīnīšos pret Jums, nesagādāšu Jums jaunus sarūgtinājumus. Taču es neesmu no tiem, kas nepretojas ļaunumam. Ļaunumam ir jāpretojas, tikai gauži negribas pretoties ar varmācību. «Ļaunuma» un «varmācības» karš! Kuras puses uzvara gan nesīs prieku?

«Pretoties ļaunumam ar labu, ar uzticību» — tas ir grūti, reizēm pat pavisam neiespējami, taču pēc tā ir jātiecas. Jāmēģina.

Jūs sakāt, ka patiesība Ir to vērts, lai tās dēj krautu pa ģīmi. Nē. Viņa, patiesība, tik un tā izlauzīs sev ceju — ja ne tūlīt, tad pēc gada, kaut pēc simt gadiem. Tikai nav lemts zināt, kā un kādā veidā.

Nākotne kā realitāte pašreiz dzīvojošajam neeksistē. Vismaz viņš to nopietni nespēj iztēloties. Mēs nomirsim, un kopā ar mums nomirs mūsu pasaule. Paliks citu cilvēku pasaule, citāda pasaule. Mēs tā arī neuzzināsim, kāda tā būs. Un arī citu cilvēku pasaule varbūt pasmiedamās novērsīsies no mūsu taktikām, metodikām, operācijām. Jūs izstrādājat vēža operācijas paņēmienus (un, protams, pareizi darāt), bet to ārstēs ar pulverīšiem.

Līdzko mēs nolemjam, ka nākotne ir, ka tā mums fiziski eksistē, ka šī nākotne ir mūsu mērķis… Tieši tad jau mēs sākam atļauties …

Pat tad, ja mēs tiecamies uz mērķi mūsu tiešās, tikpat kā rokām taustāmās nākotnes labā, sava paša bērna labā. Nākotne un arī mūsu pašu bērns smiedamies un nicinādams atmetīs mūsu ārsta ideālus, ārstēšanas principus, rūpes un izdomās kārtējos «tēvu un dēlu», «ārstu un slimnieku» un tamlīdzīgus konfliktus.

Ļoti pareizi ir pateicis kāds no visrāmākajiem senatnes prātniekiem: «Nav nekā labāka cilvēkam kā priecāties pašam par saviem darbiem; jo kurš gan atvedīs viņu paskatīties uz to, kas būs pēc viņa?» Un vēl kāds cits, daudz senāku laiku prātnieks (atvainojiet, ka Jūs garlaikoju): «Viņš apvainoja mani, viņš mani sita, viņš uzveica mani, viņš apzaga mani.» Tiem, kas slepus sevī glabā tādas domas, ienaids nekad nepierimst. Jo nekad šajā pasaule ienaidu neizskaudīs ar ienaidu, taču, ja nebūs vairs ienaida, tas iznīks, — dīvaina indiešu loģika!

Nu, un tad ardievu, mans ģenerāli!

Esmu pateicis visu, ko, protams, vajadzēja pateikt daudz agrāk. Bet es neesmu nekāds ideāls. Es to neizdarīju laikā, tādēļ arī tiku sodīts un nu nosodu pats sevi.

Iespējams, ka nākotnē, pēc vairākiem gadiem, satiksimies, tad parunāsimies.

Droši vien mēs abi tad būsim citādi.

Dzīvojiet laimīgs, Mans Bijušais Priekšniek!

Jūsu bijušais līdzstrādnieks un brīžiem pat palīgs S. Toporkovs

—   Velns ar ārā! Nu esam tintē!

—   Kas noticis?

—        Laikam kādu sagaida. Noslēguši ceļu. Būs jābrauc apkārt.

—       Un nekad nepabrīdina. Nekā nevar plānot uz priekšu. Es taču nokavēšu.

—   Bet ko es tur varu darīt?

—   Es jūs arī nevainoju. Es tikai nokavēšu.

—        Ari iedomājušies plānot. Eku, es aizgāju uz darbnīcu, lai iztaisa atslēgu. Zinu, ka tā strādā. Zinu, kad pārtraukums. Aizeju — meistars sēž, bet pie stikla zīmīte, ka viņš šodien nestrādā. Es viņam kaut ko saku, bet viņš man aiz stikla baksta ar pirkstu zīmītē. Ne dzirdēt negrib. Runā vai nerunā.

—        Ar jums, taksometru šoferiem, arī nekā prātīga nesaplānosi.

—   L'n kas tur sevišķs. Esam tādi paši kā visi.

—        Kā visi, kā visi, bet paši runājāt par plāniem. Labāk padomājiet, kā lai apbraucam.

—        Ko te daudz domāt! Kaut kā jāizgrozās laukā un jādrāž — oho-ho! — kādu gabalu apkārt. Kāpēc jums jātiek prokuratūrā?

—       Jūs sākat pārāk daudz taujāt. Varbūt esmu kāda noziedzniece?

—        Kas tad man? Man jāaizved jūs vajadzīgā vietā, un darīts. Jāapcietina arī nav — pati turp braucat. — Viņš

iesmējās.

Ļusja sāka atcerēties visus notikumus, visu, kas bija atgadījies. Un pamazām apskaitās uz visu pasauli, uz apstākļiem, uz mīlestību, uz iemīļoto. Visa dēļ, visa šī stulbuma dēļ, aprobežotības un šķietamā saprātīguma dēļ viņai tagad janoņemas ar izmeklētāju.

—        Ir gan negals! Te arī neļauj izbraukt. Kā tagad lai tiek apkārt?

—       Tas taču par traku, nu, kā tā drīkst?! Slēgt tik milzīgu iecirkni. Kā es tagad lai nokļūstu parkā? Tagad būs slēgts ne jau stundu vien. Bet man sešos, lien vai no ādas laukā, jābūt parkā. Citādi nāks klāt stundas — un arī plāns tūlīt būs cits. Tā taču ir nauda.

—   Toties mums ir plānveidīga saimniecība.

—   Un kas tad es esmu? Es nepiederu pie šis saimniecības?!

—   Nevajag skaisties! Jūs taču nekā te nevarat grozīt.

—   Vismaz pašķendēšOs. Kļūs vieglāk. Ja parkā kasīsies klāt, gāzīšu vainu uz šo sagaidīšanu. Zinātu vismaz, ko šodien sagaida!

—   Nav ne jausmas. Avīzi nelasīju. Uz karogiem arī neskatījos.

—   Butu avīzē vismaz sagaidīšanas laiku izziņojuši.

Ļusja iegrima atmiņās… Tad viņi vēl strādāja kopā.

Viņa tad vēl mīlēja viņu. Todien nodaļā bija liels satraukums. Viņš bija operējis kādu dižu darbinieku no kādas ietekmīgas organizācijas, un tas bija palīdzējis viņam dabūt kabineta iekārtu, tas ir, izgādājis slimnīcai mēbeles Priekšnieka kabinetam. No rīta mēbeles jau atveda. Sākumā visi nosmējās par nosaukumu: «Vadoša darbinieka kabinets».

—   Iedzen respektu! Vai ne? — viņš gluži apmierināts klaigāja.

Visi sanāca kopā un sāka no atsevišķiem koka gabaliem radīt vadoša darbinieka mēbeļu komplektu. Ļusja, kā jau vienīgā sieviete, sēdēja uz krēsla un vēroja.

Viņa skatījās Priekšniekā, — starp citu, kas šis viņai par priekšnieku, viņa taču mīl viņu un arī viņš mīl. Un tomēr Priekšnieks. Un pats galvenais, ne jau nu gluži galvenais, bet galvenais ir tas, ka, par spīti viņu attiecībām, viņš varēja visu klātbūtnē kā kabinetā, tā arī operāciju zālē tik neganti nostrostēt viņu, ka pēc tam veselu nedēļu ausis svila. Bet tās pašas dienas vakarā, pie viņas mājās, viņš bija jauks, apburošs un mīļš, it kā nekas nebūtu noticis. Un viss aizmirsās. Tādās reizēs aizskāra, ka viņš spēja tik viegli nostādīt «sabiedrisko pāri personiskajam», bet kur tad paliek personība, kur jūtas, kas tad viņš tāds ir — strādājoša mašīna, vai, un kā tā var; taču, tiklīdz bija prom no darba, — personiskais nostājās pāri sabiedriskajam, viņa jutās tik labi un tūdaļ sāka saprast, ka citādi nevar, ka viss ir pareizi. Viņa aizmirsa visus aizskarošos vārdus, kas allaž sāpīgi trāpīja visvārīgākajā vietā un sava aizvainojošā rakstura dēļ vien vairs neskanēja kā taisnīgs pārmetums. Ja arī pagadījās izdevība aizrādīt par to viņam turpat darbā aci pret aci, viņš, daudz nedomādams, bez jebkāda lirisma sadeva vēlreiz.

—   Jā. Te es tā domāju. Un tā ir vajadzīgs. Te ir darbs, nevis pļapāšana, emocijas. Darbs — tas pirmām kārtām ir aprēķins. Tu meklē taisnīgumu? Darbā nevar būt taisnīguma. Un taisnīgas tiesas darbā nebūs. Iegaumē — te ir netaisna tiesa. Es esmu priekšnieks, un es viens arī izlemju. Tā un tikai tā varēs ieviest kartību.

Visumā iespējams, ka viņam taisnība. Darbam taču jāvirzās uz priekšu. Vienreiz gan viņa kaut ko pateica par cilvēku attiecību ētiku, kaut ko aptuveni šādu: sak, ja, pēc taviem ieskatiem, taisnīguma nevar būt, tad tam visiem spēkiem jāstājas ceļā un tas jānoliedz. Tā nedrīkst darīt. No tā rodas visas kolīzijas un konflikti. Tā ir aplama ētika. Starp citu, viņš toreiz pateica, ka nepiedienas ētikai piekabināt kādu apzīmētāju.

Nezin ko viņš būtu atbildējis, paliekot aci pret aci, bet šaja mirklī kabinetā kāds ienāca, un viņš uzbrēca: «Mana ētika — tā ir mans eksistences veids, līdzāspastāvēšanas paņēmiens un veids savstarpējā sadarbībā ar pasauli, lai varētu veiksmīgāk un ietekmīgāk eksistēt pats un vienlaikus pārveidot šo pasauli. Jā, jā! Un, to pārveidodams, es reizem izlemju tavā vietā, — ko un kā darīt! Un, kā allaž, pat viņai pa šodien pašu sāpīgāko vietu: «Tu noteici aplamu diagnozi, slimniekam aplam pielipināji kuņģa vēža etiķeti — un par to tev likšu trūkties. Mana ētika prasa, lai es tevi sodītu par veltīgi izdarītu operāciju. Nekā darīt! Esmu spiests lemt tavā vielā, izrādījās, ka tu pati to nespēj.»

Tika izvirzīts formulējums, turklāt vēl citiem dzirdot, un apstiprināts ar faktu. Strīdēties pretim nebija nekādas jēgas, un viņa arī nebija gluži pārliecināta par savu taisnību. Gan plašākā mērogā, gan runājot par to konkrēto gadījumu, kur viņa bija kļūdījusies. Savu darbu viņš taču padara labi.

Mājās par šo tematu runāt negribējās. Pie viņas mājās viņš runāja citādi. Vai nu nejutās kā postenī, nejuta rokās vadības stūri, vai ari dziļi personiskais viņu gluži vienkārši atmaidzināja. Un tomēr viņa reiz viņam pārmeta:

—   Kāpēc tev nekad neienāk prātā, ka taisnība var būt kā tev, tā arī kādam citam, kas domā savādāk?

Viņš atbildēja: «Vai zini, ienāk gan, tikai nez kādēļ ne tūdaļ, bet vēlāk. Kad ir jau par vēlu. Kad man ko saka, iebilst, vai arī, pasarg dievs, mani apvaino vai man pār

met, — pirmā reakcija — atbildēt, strīdēties pretim, taisnoties, apvainot pašam un uzbrukt — un tikai pēc tam uzrodas kaut kāda trešā vai septītā reakcija: nostājos sarunu biedra pozīcijā un saskatu viņa teiktajā daudz ko l.idu, kas viņu attaisno, saskatu, ka viņa rīcība bijusi l'Juži dabiska un pat vienīgi pareizā un kas pamudinājusi viņu runāt vai darīt tikai tā un ne citādi. Tad nāk vēl viena reakcija: «Bet es?! Bet es, Priekšnieks, taču tiku teicis …» — tālāk jau sāk darboties mašīna, tad savādāk vairs nespēju. Tādēļ vēlāk jūtu, ka esmu preteklis, — tikai kam no tā kāds labums?» Tā viņa dzirdēja.

Ļusja mīlēja viņu arī šīs skarbās, varbūt pat cietsirdīgās pašanalīzes dēļ un nožēloja, ka tā pagaidām vēl notiek tikai vārdos. Bet nu jau bija vismaz vārdi. Ne jau katrs spēj tā atmaskot sevi, it īpaši sarunā ar sievieti, kad daudzi, gluži otrādi, cenšas izlikties labāki, nekā ir patiesībā, un arī labāki, nekā paši ir savās acīs. Tā viņa domāja.

Ļusjai patika uz viņu nolūkoties darbā, operāciju laikā, kad izdevās laist gar ausīm viņa klaigāšanu, viņa vārdus, kad izdevās pievērst visu uzmanību tikai viņa rokām. Arī toreiz, kad viņi montēja kopā galdus, skapjus un krēslus, arī tad viņš parādīja, ka viņa rokas prot strādāt. Kaut kādas tapiņas nebija iedzītas īstajā vietā, — no operāciju zāles atnesa galvaskausa trepanācijas urbjus, un viņš itin veikli un precīzi ieurba jaunus caurumus. Nesakrita caurumu vietas ar bultām — viņš veikli pārtaisīja visu, kā nākas. Viņa palīgi, paši nekā nespēdami izdarīt, pakalpīgi rāpoja pa grīdu, pasniegdami viņam no apakšas te šo, te to, un uz šī fona viņš izskatījās lielisks. To viņa redzēja.

Tiesa, viņa allaž atcerējās viņa iecienīto izteicienu: «Disciplīna — tā ir apzināta nepieciešamība izlikties mazliet dumjākam par savu priekšnieku.» Iespējams, ka viņi bija visu to itin labi iegaumējuši, un tomēr — uz viņu bija tīkami paskatīties, uz palīgiem — itin nemaz. Viss viņā bija lielisks. Augums. Veselība. Apņēmība sejā. Mazliet iesirmā galva. Un vispār viņa mīlēja šo vīrieti un nemaz nevēlējās padomāt objektīvi. Neviena cita līdzīga viņa nebija sastapusi. Tā sakot, visi viņas paziņas integrāli neapšaubāmi palika aiz viņa.

—   Ludmila Arkadjevna, jūsu slimnieks nomira.

Ļusja izskrēja no kabineta. Neviens to nepamanīja. Slimnieks bija pavisam parasts. Arī operācija pavisam

parasta. Nekā īpaša. Un atkal tā pati nolādētā plaušu artērijas embolija. Divpadsmitajā dienā pēc operācijas gluži jauns cilvēks atstāja šo pasauli. Traks var palikt! Aizskrēja viņa, protams, veltīgi. Slimnieks bija miris. Jau bija izmēģinājušies atdzīvināt, bet viss veltīgi.

Dažas dienas vēlāk uzradās sūdzība. Protams, sievas rīcību var saprast. Jauns cilvēks iegūlās slimnīcā, lai izdarītu, kā likās, nieka operāciju, un piepeši… Gluži dabiski, ka rodas vēlēšanās sameklēt kādu vainīgo. Ne jau velti mēdz teikt, ka nenozīmīgu operāciju vispār nav.

Šoferis sacīja:

—   Jūs sakāt, plānot..,

—   Es nesaku — plānot. Kāds angļu rakstnieks ir teicis, ka plāni ir asprātīgas rotaļas, kuras risinādams nogurst ātrāk, nekā dabū savilkt kopā visus galus.

—   Nu, redziet! Man bija jālido uz brāļa kāzām Ļeņingradā. No rīta beidzu darbu, mazliet nosnaudos un braucu uz Seremetjevu. Biļete jau bija, lidoju ar tādu aprēķinu, lai pagūtu ierasties Dzimtsarakstu birojā pulksten piecos. Visu biju aprēķinājis. Taču nebija salasījies tik daudz pasažieru, lai pietiktu reisam, tāpēc apvienoja vairākus reisus. Un tā es izlidoju tikai četros. Man skaidro, ka neesot lietderīgi. Bet kāda man gar to daļa! Būtu to zinājis — jau dienā ar vilcienu aizbrauktu. Iznāktu divas reizes lētāk. Plāno nu pēc tam. Un neviens nav vainīgs. No kā un ko tu prasīsi? Visumā taču pareizi darīts. Būtu aplam laist ceļā lidmašīnu ar piecpadsmit pasažieriem. Tā, tagad esam tikuši pāri tiltam, te nu neviens vairs neaizturēs, protams, ja atkal nebūs izrakņāta kāda iela. Arī jums, starp citu, brauciens tagad izmaksās divas reizes dārgāk.

Ļusja kavējās atmiņās …

Sūdzību vispirms izskatīja slimnīcā. Sanāca komisija — galvenā ārsta vietnieks, terapeitiskās nodaļas vadītājs un viens no vietniekiem ķirurgiem. Bija klāt arī Priekšnieks, kā jau ķirurgu galvenais šefs.

Galvenā ārsta vietnieks. Ir nu gan posts, Ludmila Arkadjevna. Tagad pats galvenais — lai tas viss neizietu ārpus slimnīcas. Varat iedomāties, kā sāks plucināt pilsētas veselības aizsardzības nodaļā. Visos pārskatos pieminēs. Bet te nav vainīga slimnīca, un arī jūs kā ķirurģe itin nemaz neesat vainīga.

Ļusja. Kāpēc tad būtu jābaidās?

Terapeits. Kā, kāpēc? Ko tad jūs — nesaprotat, vai? Ir nomiris cilvēks, kam nevajadzēja nomirt. Tātad kāds tomēr ir vainīgs.

Ļusja. Bet te taču katram ārstam saprotams, ka nekādas vainas nav. Vienīgi es pati varu sevi vainot un mēģināt atrast kaut kādus grēkus. Tikai to es daru pati un nevis šeit, bet mājās, savā spilvenā.

Ķirurgs. Tu taču saproti, ka tavs spilvens nevienu neinteresē. Tava gulta — tā ir pašas problēma.

Priekšnieks. Pašlaik nav īstā reize dzīt jokus. Pilnīgi pareizi, ka pirmām kārtām jadomā par slimnieku, par nodaļu, jāglābj klīnikas reputācija.

Ļ u s j a. Es nebūt neesmu pret to. Tikai kā?

Galvenā ārsta vietnieks. Jāizsaka rājiens. Tad radinieki būs apmierināti un lieta tālāk neaizies.

Ļusja. Par ko tad jūs varat izteikt man rājienu? Tam nav pat nekada formāla pamata. Es to nevaru saprast.

Terapeits. Ludmila Arkadjevna, jūs esat kā bērns! Pieredzējusi ķirurģe, nestrādājat pirmo gadu, bet runājat aplamības. Es te ieskatījos slimības vēsturē un tūlīt atradu pamatojumu.

Ļusja. Kādu tad?

Terapeits. Operācijas dienā jūs neesat izmērījusi asinsspiedienu. Vai tad tā drīkst?

Ļusj a. Ak tu kungs! Uz operāciju galda visiem mērī, un tas redzams anesteziologa ierakstos.

Terapeits. Tas ieraksts rada, kas noticis uz operāciju galda, taču nav zināms, ar kādiem rādītājiem viņš uz tā noguldīts.

Ļusja. Bet kāda tam nozīme? Pat no formālā viedokļa?

Priekšnieks. Tas nav svarīgi. Tas ir formāls iemesls un arī izeja no situācijas.

Ļusja. Nekādā gadījumā. Es tam nepiekritīšu. Kas vēl nebūs! Cilvēks nomiris, jūs te atrodat nez kādu vainu un izsakāt rājienu. Ja esmu vainīga cilvēka nāvē, tad mani jānodod tiesai. Es kategoriski protestēju.

Ķirurgs. Bet tas taču tā vajadzīgs, Ļusja. Jāglābj taču visi. Jādomā par visu labklājību.

Ļusja. Tā tik vēl trūka! Viņš jau visu aprēķinājis, visu apsvēris un, kas pats galvenais, ar mani nerēķinoties. Tu domā par visu citu reputāciju, it kā manis nemaz nebūtu.

Un man nepelnīti jācieš. Atrasts āķis, kur piesieties, — tā nav nekāda joka lieta!

Priekšnieks. Ludmila Arkadjevna, jūs nedrīkstat domāt tikai par sevi vien. Mēs visi ciešam jums līdzi, un mums ir jūsu žēl. Morāli mēs visi šo rājienu izjutīsim kā smagu slogu. Mēs taču runājam ar jums pa labam.

Galvenā ārsta vietnieks. Velti jūs tā uztraucaties. Vai jums tā rājiena dē| kas |auns notiks? Tas taču nekur un neko neietekmēs. To jūs it labi zināt.

Ļusja. Kā tā — neietekmēs? Un, ja nu viņi iesniedz tiesā, tur tūlīt pateiks: izteikts rājiens — tātad ir vainīga. Un galu galā es nemaz nevēlos saņemt rājienu. It kā man trūktu savu nepatikšanu! Ja patiesi būtu kāds grēka darbs, tad cila lieta. Izteiksit rājienu — es sūdzēšos pilsētas veselības aizsardzības nodaļai.

Priekšnieks. Ludmila Arkadjevna, nevajag būt tādai egocentriķei. Ja mēs neizteiksim jums rājienu, radinieki sūdzēsies tālāk pilsētas veselības aizsardzības nodaļai, nodos tiesai. Tev taču pašai būs Jaunāk. Ko tu tā kā bērns? Mums vēl jānoņemas ar pierunāšanu, lai gan patiesībā mēs gribam tevi paglābt.

Tā viņš domāja.

Visu šo spriešanu pārtrauca zvans no pilsētas veselības aizsardzības nodaļas. Pateica, ka sūdzība atsūtīta arī viņiem. Nākamajā trešdienā apspriedīs. Pavēlēja, lai atbrauc šefs kopā ar vainīgo, līdzi ņemot slimības vēsturi.

Līdz ar to vietējo apspriedi pārtrauca. Ļusja tikai uzrakstīja paskaidrojumu.

Pilsētas veselības aizsardzības nodaļā notika tas pats. Arī tur biedēja Ļusju ar tiesu, teica, ka būtu labāk, ja izteiktu rājienu un visu lokalizētu medicīnas iestāžu ietvaros. Radinieki kaut kā jānomierina. Tā kā patiesībā nekādas vainas nebija, gribēja, lai Ļusja pati piekrīt, ka rājiens nepieciešams. Bez viņas piekrišanas tomēr negribēja to izteikt. Protams, viņu rokās bija vara, un viņi varēja arī rājienu izteikt, taču tas izskatītos tik aplam, ka bija neērti to darīt. Lai jau piekrīt pati.

Viņu pūlējās pierunāt, viņai draudēja, atgādināja viņas jaunību un to, ka viņa nepazīst dzīvi, pieminēja savu vecumu un lielo pieredzi, minēja piemērus no agrākajiem laikiem. Ļusja nebija ar mieru. Un tā arī nedabūja rājienu. Lēmumā ierakstīja: nelaimes gadījums.

Ļusja savukārt uzrakstīja viņiem paskaidrojumu.

Un tā viņa jau otro reizi brauc pie izmeklētāja.

Visiem, kuri labi pazīst mūsu pasauli, savā ziņā bija taisnība. «Ja nereaģē attiecīgās instances, lai tiek ar to galā tiesa,» laikam tā bija nolēmuši radinieki,

—       Tā, beidzot jūsu prokuratūra ir klāt. Vai esat nokāvēj usi?

—   Desmit minūtes.

—       M-jā,-nav patīkami aizkavēties, ja aicina šī organizācija.

—   Atvainošos. Uz redzēšanosl Paldies!

—   Vēlu visu labāko!

Izmeklētāja nokavēšanu laipni piedeva.

—        Es te iepazinos ar visiem papīriem. Pats par sevi saprotams, ka no tiesas puses nekādu pretenziju pret jums nevar būt. Mēs iedevām visus dokumentus ekspertam, ari viņš nekādu lietu neierosina. So gadījumu jau divkārt izskatījušas jūsu medicīniskās komisijas un arī nekādu vainu nav atradušas. Ja jau tās nav atradušas, ko tad lai atrodam mēs? Mēs taču esam galīgi profāni. — Izmeklētāja pasmaidīja. — Vai tad tā nav? Tikai vienu gan, mī|ā… — Ļusjai no šīs uzrunas sametās šķebīgi. «Kaut gan,» viņa tūlīt pat iedomāja, «vai tad mēs savus slimniekus uzrunājam citādi?» — Vienu gan, mīļā. Jums vajadzēs uzrakstīt mums paskaidrojumu, bet radiniekiem atbildēsim mēs paši.

Ļusja apsēdās, lai uzrakstītu paskaidrojumu.

VĒSTULE (Priekšnieka atbilde)

Dārgais Sergej!

Varbūt sakarā ar radušos situāciju man vajadzēja tagad uzrunāt Tevi citādi? Labi.

Cienījamais Sergej Pavlovič!

Kas īsti ir Tava vēstule? Vēlēšanās parādīt, kas es tāds esmu? Vēlēšanās parādīt, kas esi Tu? Atvadīšanās? Piedāvājums visu aizmirst un atkal strādāt kopā?

Tās visas ir Tavas problēmas. Apspriešanai es būtu atstājis tikai pašu pēdējo — vai mēs varam strādāt kopā.

Jā. Es uzskatītu par labāko variantu strādāt kopā. Un strādāt kopā, lai Tavs viedoklis par dzīvi būtu kāds būdams.

Tu uzbrūc mērķim, viedoklim. Bet būtībā Tu taču pats esi sava viedokļa vergs. Nē, dārgais, man ir redzesloks — es domāju par daudziem; taču Tavs redzesloks ir sašaurinājies līdz vienam punktam — Tu ik reizi domā par kaut ko vienu. Tādēļ arī nokļūsti dažādās muļķīgās situācijās.

Jā, man ir grūti, taču mani nevajag žēlot, jo man patīk mans mērķis, jo mans mērķis ir vēlēšanās palīdzēt lielākam skaitam cilvēku, slimu cilvēku. Un runāšana par līdzekļiem te nekādi neiederas — tu sagāzi vienā gubā dažādus mērķus. Es palīdzu cilvēkiem, daudziem cilvēkiem. Tādēļ man jārīkojas mērķtiecīgi. Es gribu nodibināt pie mums labu ārstēšanas organizāciju, labu ārstēšanas iestādi, lai varētu labi ārstēt lielu slimnieku kolektīvu. Bet, ja man ir šāds mērķis, un Tu pats saproti, cik šāds mērķis ir svarīgs un tikumisks, esmu spiests reizēm ķerties pie akcijām, kas ir nepatīkamas ne tikai Tev, bet arī man pašam. Tādi izskatās darbības likumi dzīvē. Ko lai dara! Mani sagaida kaut kāda atmaksa. Esmu ar mieru samaksāt pilnu cenu. Es apzinos, ka esmu spiests rīkoties ne jau simtprocentīgi taisnīgi. Taču kopumā mans darbs ir taisnīgs. Bet darbs ir darbs, un dzīve ir dzīve. Reizēm es nepiekritu pats sev, taču vai nu es strādāju, vai nestrādāju. Savā darbā es vadu kolektīvu un ārstēju veselus kolektīvus. Man ir jādomā par visiem un diemžēl reizēm viņu vietā arī jāizlemj.

Un Tu esi pakļuvis tieši zem šī taisnīguma riteņa un, manuprāt, pakļuvis pamatoti un pelnīti. Jā, pamatoti, jo Tu gribi dzīvot un lemt tikai par sevi, savas sirdsapziņas labā, — uz to Tev ir tiesības. Taču par to Tev jāsamaksā pēc likuma — tas ir mans pienākums.

Es nedrīkstu Tev atļaut pažēlot un ārstēt vienu slimnieku un apdraudēt simt citu dzīvības. (Starp citu, ne jau tikai es vien, tā būs arī citur, lai kur tu strādātu.)

Es nedrīkstu samierināties ar Tavu vēlēšanos ik reizi glābt un žēlot tikai kādu vienu. Mūsu nodaļas nākotnes vārdā, mūsu klīnikas vārdā Tev mazāk jārūpējas par kaut kādiem, varbūt Tev pat ļoti tuviem vieniniekiem, bet gan pietiekami nopietni un ar atbildības apziņu jādomā par mūsu kopīgo darbu. Tu gribi dzīvot bez mērķa, gribi dzīvot no labestības vien — tikai dzīvot bez mērķa nevar.

Ja tu esi ārsts, tad ir arī mērķis — ārstēt visus, nevis darīt labu tikai atsevišķām personām.

Turklāt ne jau vienmēr mēs varam pateikt, kas ir labs un kas ir ]auns. Ja slimniekam ir jau neoperējams resnās zarnas vēzis, kas ir labāk: iztaisit fistulu, lai viņam būtu vieglāk un lai viņš varētu vēl kādu laiku padzīvot, vai atstāt visu, kā ir, aizšūt ciet, lai nebūtu tik ilgi jāmokās, lai samazinātu mokošo dienu skaitu. Kas šim slimniekam ir labais un kas ļaunais? Tu gribi, lai slimnieks pats to izlemj? Nē. Reizēm jāizlemj viņa vietā. Un dažkārt palaimēsies — būsi izdarījis labu, dažkārt būsi kļūdījies — tātad nodarījis ļaunu. Tāpēc jārīkojas pēc instrukcijas, kas ir vienāda visiem, nevis jācenšas izgudrot izeju atsevišķām personām.

Cilvēka patiesā vēlēšanās ir netverama kategorija, un strādāt un rīkoties, vadoties pēc tās, nekādi nevar.

Es gribēju strādāt kopā ar Tevi labsirdīgi, bez asins izliešanas. Taču padomā pats, kādā stāvoklī nonāks mūsu kolektīvs, ja viens no tā locekļiem nokļuvis medicīniskās sabiedrības tiesā savas neiedomājamās nedisciplinētības dēļ un tādēļ, ka izdarījis no medicīnas viedokļa kriminālu noziegumu. Taču tam visam mēs nebijām laikus pievērsuši uzmanību, un tā ir mūsu kopīga vaina, visa mūsu kolektīva vaina.

Tu teici, ka mums jābūt tikumīgiem gan domās, gan darbos. Bet es uzskatu, ka domās mums jābūt tikumīgiem katrā ziņā, taču darbos — atkarībā no apstākļiem. Un kas tas ir «tikumīgi darbi»? Tāda kritērija taču nav.

Abi mēs esam reālisti. Tu esi subjektīvais reālists, es — objektīvais. Kuram taisnība? To parādīs laiks. Un atkal — kritēriju taču nav. Es spriedīšu pēc kopīgā darba rezultātiem, Tu — pēc atsevišķiem likteņiem. Paskatīsimies. Es jau redzu. Bet Tu?

Un, ja jau citējam senos indiešus, tad patiešām: «Nav nekad bijis, nebūs un nav arī tagad cilvēka, kas būtu pelnījis tikai nosodījumu vai tikai uzslavas.»

Lūk, tā, dārgais Sergej, cienījamais Sergej Pavlovič, mēs nu esam izskaidrojušies. Bet kas un kā būs mūsu turpmākajā dzīvē, to vēl redzēsim. Iespējams, ka mēs vēl kādreiz pastrādāsim kopā. Vismaz es nebūt nedomāju, ka mēs šķiramies kā ienaidnieki.

Uz redzēšanos!

Palieku joprojām Tavs bijušais Priekšnieks.

* * Iļc

Tie, Mans Priekšniek, vienmēr saplūst kopā — kopīgā darba rezultāti un personiskie likteņi.

S. T.

MĀTE

Viņi nāca no slimnīcas puses nelielā pulciņā. Bija nolēmuši aiziet līdz metrostacijai kājām. Līdz tai tikai dažas tramvaja pieturas. Sīs nelīdzenās, līkumotās rindas vidū sojoja Priekšnieks. Kā allaž viņš bija tas, kas uzturēja sarunu. Viņš arī to bija uzsācis. Un viņš arī bija galvenais runātājs. Viņš te sāka iet ātrāk, te pagausināja soli, te apstājās pavisam un, mazliet pieliecies un piebāzdams seju gandrīz vai pie pašas sarunu biedra sejas, ņēmās kaut ko stāstīt. Balss joprojām palika tāda pati skaļa.

Līdz ar viņu arī viss pulciņš te soļoja ašāk, te lēnāk, te apstājās pavisam.

—    Interesanti būtu zināt, kā es drīkstu uzticēties studentam un arī kuram katram, vispirms viņu nepārbaudījis. Vai viņš maz ir pelnījis uzticību. — Priekšnieks jau atkal bija uzņēmis savu meldiņu. — Apriori uzticēties nevar nevienam, it īpaši mūsu darbā. Vispirms pārliecinies un tikai tad uzticies. Un šajā gadījumā, vai redzi, vēl studentiem! Students, protams, vienmēr domā, kā apvest ap stūri. Un mūslaiku studenti jo īpaši. Bet jūs man sakāt: iznāk krāpšana. Nu un tad? Patiešām, solījām, ka nevienam par atklātu valodu nekā nedarīsim, un tomēr radās vajadzība darīt — tātad tas ir jādara. — Sajā mirklī viņš apstājās, piebāza seju pie kaimiņa sejas un apstājās arī visi pārējie. — Vai tu re, pie godīguma apelēt! Godīgums nav abstrakta kategorija. Godīgumu jāprot vadīt, ar to jāprot rīkoties, jāprot to savaldīt un ar to vadīt. Tie visi ir relatīvi jēdzieni. Kā jūsu godīgums, tā arī jūsu labestība. Es ieliku studentam divnieku — kas tas ir? Labums vai ļaunums? No cilvēces viedokļa varbūt labums, bet studentam — ļaunums. Tāpat tas ir ar godīgumu … — Viņš atkal sāka iet un visi viņam līdzi. — Jā, jā, nevajag aizmirst, ka laime un darbs ir labāki par taisnību. Kada jēga no mums kā no audzinātājiem, ja mēs

izlaidīsim viņus dzīvē ar absolūti abstraktu attieksmi un priekšstatu par godīgumu?

Visi soļo, klausās. Visi, pakļaudamies viņa ritmam, te paātrina, te pagausina soļus.

Beidzot viens no ceļa un sarunas biedriem mēģina pievērst sarunu citiem satraucošiem jautājumiem un ierunājas par šīrīta konferenci un slimnieka stāvokļa apspriešanu.

—   Tas bija brīnums, ka izdevās izglābt. Vai ne? Pagalam slims — pat ne slims vairs, bet ar vienu kāju jau «tur». Kaut kas nesaprotams, kā tas viņiem izdevās. Tādam jau vajadzēja būt mirušam.

Sazvērnieka balsī viņam piebiedrojās vēl viens: «Vēl jau nav sacīts. Man ir savs viedoklis.»

Priekšnieks. Protams. Kā jau allaž — visādi var gadīties.

Pirmais. Sajā gadījumā itin nekā nevar paredzēt. Es viņam pavaicāju: «Vai jūs visu darījāt apzināti? Piemēram, kad pagriezāt sirdi, — vai sapratāt, ka sirds var ari apstāties?» Apgalvo, ka visu esot sapratuši. Viņam, protams, nebija citas izejas. Un tomēr viņš nepavisam nebūs aptvēris, ko dara.

Otrs. Viss var būt. Viņam taču galvā domu — tik, cik ēnu izgaismotā filmā.

Priekšnieks. Kur tu to rāvi?

Otrs. Tā tautā runā. Tautas viedoklis.

Priekšnieks. Lieciet jūs savu tautu mierāl Viedoklis! Vācat visādas tenkas. Tu vispirms izdari to pats! Cilvēks jaapsveic, uz rokām jānēsā. Tas nav nekāds joks — slimniece jau veselu diennakti nodzīvojusi. Re! Tas ir panākums! Un ir izredzes, ka paliks dzīva. Un tas panākts mūsu klīnikā. Pēc šitāda ievainojuma! Esat gan jūs tenku vāceles. Ja jau ārsti, paša kolēģi, tā runā, ko tad no mietpilsoņa vēl gaidīt! Ko tur brīnīties, no tādiem kā jūs, viss arī sākas. Visi skandāli, visas sūdzības ceļas tikai no mūsu rīcības, no mūsu kretīniskajām attiecībām. Medicīniskā ētika pastāv — un pret to jāizturas ar vislielāko atbildību un godbijību. Ja to dzirdētu kāds no radiniekiem, tūlīt pēc nāves sāktu birt pieprasījumi izdarīt izmeklēšanu un vairs nenodarbotos ar ievainošanas apstākļu noskaidrošanu, bet pētītu, kāpēc miris. Un viss tikai tādu kā jūs dēļ.

Ceļa un sarunu biedri paskatījās cits citā.

(No rīta viņi satikās pie Priekšnieka kabineta durvīm.

Pirmais. Kas tur pie viņa ir?

Otrs. Kāds sievišķis. Savāds radījums — neatlaidīga un uzmācīga kā neirodermātiskā nieze.

Pirmais. Tu esi galīgs mu|ķis. Ejam un paglābjam Priekšnieku. Citādi mocīs līdz rītrītam. — Viņš pavēra profesora durvis. — Vai drīkst? — Atskanēja «drīkst», un viņi iegāja kabinetā. Cik noprotams, Priekšniekam iekšā viss jau vārījās.

Sieviete. Bet jūs taču pats teicāt, ka tādēļ viņš, nevelkot garumā, jāievieto slimnīcā.

Priekšnieks. Teicu. Bet tas nav tik steidzami, tas nav steidzams gadījums. Mums patlaban grūti viņu ievietot. Visas vietas pilnas.

Sieviete. Vienam cilvēkam vietu vienmēr var atrast.

Priekšnieks. Nē. Neredzu nekādas vajadzības tā steigties. Tagad mēs nevaram un ievietosim tad, kad būs brīva vieta.

Sieviete. Nē, nē. Cilvēks ir slims. Viņam ir sāpes, un mēs nedrīkstam nostāties šādā pozīcijā. Galu galā ir taču arī kaut kāda medicīniskā ētika.

Un tad notika sprādziens.

—   Medicīniskā ētika! Kas tā medicīniskā ētika tāda ir?! Es nezinu nekādu īpašu medicīnisko ētiku! Ir tikai viena vienīga krietna cilvēka ētika. Un nav nekādas ārstu, miliču, veterināru ētikas… Kāpēc jūs gribat, lai mums būtu kāda īpaša ētika! Bet attiecībā pret mums? Attiecībās ar mums var nelikties par to ne zinis?! Jūs varat izpļāpāt noslēpumus, vai ne? Varat kaitēt, varat spļaut virsū pieklājībai? Vai ne? To mēs visi zinām! Mēs esam priekš jums, nevis jūs priekš mums? Ko jūs vēl varat pateikt no tiem īpašajiem frāžu krājumiem par attiecībām starp «jums» un «mums»? Nav ko runāt! Pašlaik mēs jūsu vīru ievietot nevaram. Atnāciet pēc divām nedēļām. Tad arī ievietosim un es pats viņu operēšu. To es jums varu apsolīt.

Sieviete, protams, apklusa. Viņš taču apņēmās operēt viņas vīru. Un kaut kādā smadzeņu aizstūrī aizvien taču perinās doma: ja ķirurgs gribēs — viņš izdarīs operāciju labāk, negribēs — iztaisīs sliktāk. Taču patiesībā nekas nav no ķirurga atkarīgs. Viņš var operēt tikai tā, kā var, ne labāk un arī ne sliktāk.)

Visa komanda soļoja tālāk.

—   Visi jūs esat pārāk neapdomīgi savos izteicienos. Klaigājat, strīdaties …

Viņš joprojām runāja, pamācīja, pārmeta… Rinda līgojās un samērā vienmērīgi virzījās tālāk. Priekšnieks nedz paātrināja, nedz arī sagausināja soli. Drīz pēc tam viņi nonāca pie metrostacijas. Nokāpa lejup, brauca, pieturās le viens, te otrs izkāpa, un līdz savai pieturai Priekšnieks jau nokļuva viens pats. Viņam tik vien bija atlicis kā izkāpt, gabaliņu paiet, pieiet pie mājas, ieiet tajā, uzkāpt augšā, atvērt durvis, ieiet dzīvoklī, un to viņš arī izdarīja bez kādiem starpgadījumiem.

Bet mājās viņš atrada astoņdesmit gadus veco māti, kas gulēja, un uz galda vēstuli, kurā māte viņam rakstīja, ka viņa sasniegusi vecuma galējo robežu, ka viņai sakrājies bezgala daudz kaišu, ka savu turpmāko dzīvošanu viņa uzskata par aplamu un bezjēdzīgu, ka, prātīgi visu apsvērusi, viņa nolēmusi bez kādas nožēlas un histērijas aiziet no dzīves un ka viņa itin nevienu nevaino, ka savu dzīvi viņa nodzīvojusi visumā labi, ka tikai tagad viņa to īsti izpratusi un ka visa viņas agrākā neapmierinātība nākusi no prāta kūtruma un vienīgi tuvā aiziešana nebūtībā ļāvusi viņai izprast visu pavisam citādi… Un pašās beigās rāmas, gudras atvadas.

Pirmā doma — mātei taisnība.

Otra: vai vēl ir dzīva? — Un viņš metās pie gultas.

Māte gulēja un mierīgi elpoja. Arī pulss labs.

Trešā doma — kaut kādas miega zāles.

Visbeidzot — ko darīt?

Un… Kā par spīti, visi aizbraukuši.

Un … Labi, ka neviena nav.

Tālāk jau domas šaudījās, kā pagadās, juku jukām.

«Pēdējā vēlēšanās. Tā vajag. Nedrīkst. Jāizsauc specializētā ātrā palīdzība. Nedrīkst. Atbildēt. Kam? Par ko? Nedrīkst mierīgi noraudzīties. Bet mani? Neviena nav. Sāks iztaujāt. Jāatbild. Nedrīkst. Jāpiezvana. Nedrīkst. Citādi nedrīkst. Gaišs prāts. Bijusī ārste. Atbildība — izmeklēšana. Jāzvana. Pulss vēl ir. Elpo mierīgi. Jāzvana, jāizsauc.»

Mašīna atbrauca, un māti aizveda uz reanimācijas centru. Un, lai gan viņš pats bija ārsts un pat ārstiem priekšnieks, viņu tur neielaida. Un pareizi darīja. Jau tā viņam nav viegli, bet var kļūt vēl grūtāk. Tur tas viss izskatās

baismīgi. Lai arī viņš pie visa kā ir pieradis. Māti viņš tomēr tādā izskatā nav redzējis.

Paņēmis sev līdzi divus, varbūt arī ne pašus galvenos, tomēr sev vistuvākos palīgus, viņš nākamajā dienā aizbrauca uz turieni. Viņi gaidīja apmeklētāju pieņemšanas istabā un sarunājās.

Pirmais no viņiem ieminējās: «Neiedomājami drausmīga situācija.»

Priekšnieks atteica, ka mātei visumā taisnība un, lai viņš justos, cik slikti juzdamies, viņš tomēr priecājas, ka mātei bijusi tāda vīrišķība un ka viņa saglabājusi skaidru prātu līdz tik dziļam vecumam, un ka viņš lūdz dievus, lai tie saglabātu arī viņam tādu pašu ciešu apņēmību un pārliecību, ja gadītos nodzīvot līdz tādam vecumam. Viņš sacīja, ka laikam aplam darījis, izsaucot specializēto palīdzību, taču viņš allaž esot mācīts cienīt cilvēka dzīvību un tādēļ iedarbojies reflekss: civilizēts cilvēks tieši ar to arī atšķiras no mežoņa, ka ar godbijību, cieņu un sapratni izturas pret katras konkrētas dzīvības milzīgo vērtību, un šajā gadījumā reflekss, ko civilizācija ar dzīšanu viņā iedzinusi, kā izrādījies, bijis spēcīgāks par saprātīgo redzesviedokli un pat spēcīgāks par pēdējo vēlēšanos, ko izteikusi māte, kura visai ievērojamā mērā arī veicinājusi viņa pārvēršanos par civilizētu cilvēku.

Priekšnieks apklusa, un sāka runāt otrs palīgs: «Tas viss notika tik pēkšņi un negaidīti kā infarkts. Šādās situācijās grūti izšķirties, tāpat kā ielaista vēža gadījumā — operēt vai atstāt, vai nu paātrināsi nāvi, vai arī nogalināsi uzreiz, un ir tikai mazītiņa cerība, ka varēs paildzināt dzīvi vēl par dažiem gadiem.»

Priekšnieks sāka skaidrot viņam, ka vēža gadījumā vienmēr jādara viss iespējamais un jāiet līdz galam, ka jāizmanto katra iespēja, pat tad, ja cerība uzvarēt ir tikai viena pret trim simtiem, ka īsts ārsts, īsts ķirurgs nemaz nedrīkst līdzīgu alternatīvu iedomāties, ka jāizmanto jebkurš cerību stariņš, — tas ir likums, tā ir aksioma, un — «lai es no tevis nekā tamlīdzīga nekad vairs nedzirdētu».

Sajā brīdi atnāca centra vadītājs un sāka stāstit par slimnieces stāvokli.

Māte gulēja bez samaņas, viņai iedots viss, kas šādos gadījumos pienākas, cerību patiesībā nav nekādu, tomēr viņi pacentīsies darīt visu iespējamo. Viņš patlaban neieteiktu iet pie viņas, taču, ja nu «jūs vēlētos, mēs, pro

tams, jums neliegsim, un tomēr es no sirds iesaku — nevajag. Jūs taču labāk par citiem visu saprotat. Jums nekas nav jāpaskaidro. Lai nu kurš, bet jūs…»

Priekšnieks piekrita. Viņš nosēdēja tur kādā no viņu kabinetiem līdz pat naktij. Palīgi sēdēja kopā ar viņu. Viņi pārsprieda visdažādākās problēmas, vienīgi centās nerunāt par to, kādēļ viņi atrodas šajā slimnīcā.

Otrā dienā viņu ielaida pie mātes.

Viņš bieži bija redzējis slimniekus šādā izskatā, tikai ne māti!…

Aiz sirmuma pelēkie mati bija savēlušies uz pakauša kamolā. Viņš ieraudzīja, ka tie ir pavisam reti. Uz spilvena blakus galvai kaut kādi dzelteni plankumi un asins traipi. Kaklā caurums, un tajā ielikta caurule — iztaisīta traheotomija —, un tagad māte elpoja caur to.

«Elpošanas traucējumi,» uzplaiksnīja tīri profesionāla atziņa. Līdz rokai aizstīdza caurulīte, un pa to no burkas vēnā lija asinis. Arī pie kājas bija pievadīta tāda pati caurulīte, un arī kaut kas tika pārliets. Laiku pa laikam pienāca māsiņas un iedūra adatu caurulē, kas atradās pie kājas. Pie gultas galvgaļa stāvēja jau sagatavots mākslīgās elpināšanas aparāts.

Iespaids bija tāds, ka māte dzīvo tikai tādēļ, ka darbojas visas šīs iekārtas. Vajag tikai tās atvienot, un atvienosies ari dzīvība. Patiesībā tā tas arī bija.

Vēlāk viņš uzzināja, ka traheotomija izdarīta tikai šorīt, kad pēkšņi parādījušies elpošanas traucējumi. Ārsts tajā mirklī nav bijis tuvumā, un lieliski apmācītās šī centra māsiņas nav samulsušas un vienā mirklī izdarījušas šo ārstam veicamo manipulāciju, pareizāk sakot, operāciju.

Tas viss atstāja uz Priekšnieku bezgala smagu iespaidu. Viņš atcerējās līdzīgas situācijas savā nodaļā, taču tās nekad nebija viņu tā ietekmējušas. Bet tas bija gluži dabiski.

Viņam klātesot, māte uz mirkli nāca pie samaņas un laikam pazina viņu. Viņa gribēja kaut ko pateikt, taču gaiss plūda laukā pa cauruli, nevis caur balssrīkli, un skaņa neradās. Viņš piesedza ar pirkstu cauruli, gaiss iekļuva balsenē, un māte izgārdza: «Kādēļ tāda mocīšana?» Viņš noņēma pirkstu, bet māte aizvēra acis. Laikam atkal zaudēja samaņu. Varbūt arī ne.

Runādams ar vadītāju, viņš pūlējās ieskaidrot, ka viņa

-    māte pilnīgi apzināti gribējusi izdarīt pašnāvību, rādīja viņas vēstuli un apšaubīja, cik pareiza no tikumiskā viedokļa ir tik izmisīga cīņa par viņas dzīvību.

—     Meitenes māsiņas, protams, ir lieliskas, īstas varones, bet vajag arī saprast, kur viņu izcilā veiklība ir vietā un kur tā būtu jāpiebremzē.

Vadītājs taisnojās, teica, ka tas ir viņu darbs un viņas ir mācītas darīt to maksimāli godprātīgi.

—   Bet viņas ir pietiekami civilizētas, lai prastu spriest.

—    Viņas taču atbild par dzīvību. Viņām jāatbild par katru izdarīto kustību un vēl jo vairāk — par neizdarīto.

—     Katrā rīcībā jābūt savai saprātīgai jēgai. Dieva dēļ, nesāciet domāt, ka man pret jums ir kādas pretenzijas! Tas tāpat vien, abstrakta runāšana.

—     Es visu saprotu, taču mums ir savi likumi, mūs pārbauda. Jūs pats to visu it labi zināt. Ja reiz «ātrā» atvedusi — mēs darām savu.

Divas nedēļas vēlāk, jau pēc bērēm, viņš ielika slimnīcā tās sievietes vīru, kura, atsaukdamās uz medicīnisko ētiku, pieprasīja steidzamu operāciju. Viņš izpildīja visu solīto, viņš ielika, viņš pats operēja.

Un atkal viņi visi, tā pati komanda, soļoja uz metrostaciju un atkal sarunājās. Un atkal viņu slaidie soļi te paātrinājās, te palēninājās, un, kad vienā no starpstacijām viņi atvadījās no Priekšnieka un tas aizbrauca tālāk uz savām mājām viens pats, viens no viņam tīkamajiem palīgiem sacīja otram:

—     Seja viņam sakritusies kā sniega kupena pavasarī, tāda seja ir vēža slimniekiem.

LIDOJUMS

—   Kurš te būtu ķirurgs?

—   Es.

—   Jūs lidojat kopa ar mani?

—   Ja kopā ar mani lidojat jūs, tad tas esmu es. Sieviete ar ļoti priecīgo seju attaisnoja pirmo iespaidu

un iesmējās. Arī Priekšnieks sāka smieties.

—     Nu jā, es esmu jūsu važonis, jūs mani saprotat. — Un atkal iesmējās. — Ejam! Lūk, tur stāv mūsu mašīna.

—   Kā to sauc?

—        «Jak-12a». Mūsu pusē, šajos apgabalos, sanitārā aviācija tos vien izmanto. Tūlīt atvēršu jūsu pusē durvis.

—        Jums te viss kā parastā automobilī: vadītājs iesēžas kabīnē un atver no tās puses durvis.

—   Kāda starpība?

Un abi iesmējās. Viņa smējās tādēļ, ka, spriežot pēc sejas izteiksmes, vispār bieži smējās, bet viņš tāpēc, ka jutās mazliet pacilāts no šī profesora amatam tik neparasti nepiemērotā lidojuma, un arī tādēļ, ka lidmašīnu pilotēs jauniņa sieviete un ka lidojumā viņi būs tikai divi vien.

—        Pie jums te gluži kā volgā, nē, kā moskvičā. Mazāk vietas nekā volgā. Kur drīkstu apsēsties? Aiz muguras vai blakus?

—   Kur vēlaties.

—   Var arī priekšā?

—   Protams. Kā jau mašīnā. — Un atkal abi iesmējās.

—   Pults jums tomēr drusku varenāka nekā mašīnā.

—   Tas tikai tā šķiet. Tūlīt ieliksim vietā spiegu.

—   Kas tas tāds?

—        Nosaka augstumu, pieraksta. Lai mēs nepastrādātu kādu trakulību.

—   Vai jūs arī to spējat?

—        Laikam spēju gan. Tikai nekad neesmu mēģinājusi. Man reti gadās lidot ar sanitārās aviācijas lidmašīnu. Tikai pagājušoreiz, kad pēc izsaukuma jūsējais — Maskavas ķirurgs kopā ar studenti lidoja, viens no mūsējiem lidotājiem, laikam jau aiz priekiem, sāka gaisā tādus kliņģerus taisīt, ka pēc toreizējā pārbīļa nolēma šoreiz norīkot mani.

—   Vai tad viņš pēc izsaukuma lido kopā ar studentēm?

—   Vienmēr, kad lido, ņem līdzi arī viņas.

—   Nu viņš man dabūs …

—        Palīdziet, dakter! Spēka par maz šļirci pavilkt, bet ir jāizpūš.

—        Kādēļ? Arī tur augšā jums aptrūksies spēka? — Atkal abi iesmējās.

—   Nē, lidojumā tas nav vajadzīgs. Tikai uz zemes.

Izpūta. Pietika spēka.

—        Vai tad viņš nedrīkst ņemt studentus līdzi? Jūs esat viņa priekšnieks? Profesors?

—        Profesors. Un viņam priekšnieks. Studentus ņemt nav aizliegts, to var darīt, tikai kādēļ? Vai maz kas var

atgadīties? Un atbildi nu tad par studentiem un par viņu arī.

—       Viņi droši vien steidzamajos izlidojumos daudz ko iemācās. Viņi šeit ir praksē?

—        Jā. Viņiem ir vasaras prakse. Apgabala pilsētās un ciemos.

—   Un arī jūs kopā ar viņiem?

—   Es atbraucu pārbaudīt.

—   Kāpēc tad lidojat? Kāds komplicēts gadījums?

—        Nē. Tikai es pagadījos klāt, kad izsauca, nu, un sagribējās aizlidot pašam. Tāpat vien. Gribas gan paskatīties, gan arī paoperet ciema slimnīcas apstākļos. Citādi ņemšu un nomiršu, tā arī neuzzinājis, kā tas notiek.

—   Jūs patiešām esat profesors no Maskavas?

—   Dieva vārds.

—        Pirmo reizi redzu dzīvu profesoru. Viņi tur, eskadriļā, nezina, ka lidos profesors, citādi nebūtu mani laiduši.

—   Kādēļ?

—   Btitu lidojis pats komandieris.

—   Vai tad jūs tikai nesen esat sākusi lidot?

—   Neuztraucieties! Lidoju jau desmit gadus.

—   Es nemaz neuztraucos.

—        Es pat nezinu, vai pie mums kāds Maskavas profesors ir jel reizi lidojis.

—   Liels troksnis. Jūs es dzirdu labāk nekā pats sevi.

—       Apradīsit… Vai jūs no Maskavas nekad šādās darīšanās neesat lidojis?

—        Esmu gan. Tikai ne uz steidzīgiem izsaukumiem. Ar parasto pasažieru lidmašīnu.

—   Tagad es nevaru runāt. Mirklīti uzgaidiet!

Lidotāja uzmauca kaklā laringofonu un sāka kaut ko

čukstēt un laikam arī klausīties ar austiņām, ko bija uzlikusi uz ausīm. Troksnī vārdus viņš nedzirdēja. Jārunā tieši ausī, tikai tad var saprast. Viņš palūkojās apkārt. «Aiz loga termometrs. Vai tu re, kā motora saceltais vējš plucina zāli! Aiziet! Sākam braukt. Varen ātri. Jau koku galotnes zem mums. Jocīgi. Nē, drīzāk mazliet baisi. Pagriežamies. Fui, cik pretīga tada lidošana uz sāniem. Atsvērās atpakaļ.»

—   Tā, tagad priekšā taisns ceļš līdz pašam galam.

—   Tur ari ir aerodroms?

■— Tajā vietā ir labs lauks, īpaši sagatavots. Bet ir arī tādas vietas, kur pašam jāmeklē.

—   Kā tas saprotams?

—        Paši no augšas meklējam, kur nolaisties. Lai būtu līdzenāks un zāle nebūtu tik gara. Citādi, piemēram, nolaižoties dābolājā, var galīgi sapīties un apmest kūleni.

—   Un kas šis par kloķi man blakus?

—        Sī ir mācību lidmašīna. Un tur sēž instruktors. Vai negribat pamēģināt?

—   Protams.

—   Pavelciet kloķi uz savu pusil

—   Va, velns! Kā uzrāva augšā.

—   Jūs pārāk strauji parāvāt.

—   Vai tad es zināju?

—        Nekā bīstama jau nav. Es taču savu kloķi vaļā nepalaidu. Atveriet, profesor, lūdzu, lodziņu un drusku pabāziet laukā roku! Vai nelīst?

—   Roka sausa. Cik ilgi mums jālido?

—   Apmēram trīsdesmit piecas minūtes.

—        Un vai tālu no tā lauka būs jāiet? Jūs zināt, uz kurieni?

—        Viņi taču atbrauks ar mašīnu jums pakaļ. Uz slimnīcu jau piezvanīts. Bet, kad aizlidosim galā, apmetīsim virs slimnīcas divus lokus.

Pēc tam Priekšnieks sāka lūkoties apkārt, skatīties uz leju un vairāk klusēja. Viņš skatījās uz tīrumiem, kas atgādināja savādas lupatu strēmeles, uz vecajiem ierakumiem un uz lidmašīnas ēnu, kas joņoja pa zemi. Sarunāties tomēr bija grūti. Liels troksnis.

—   Lūk, zem mums slimnīca!

—   Tā divstāvu māja?

—        Te taču pilsētiņa. Nav jau ciems. Lūk, arī mūsu lidlauks. Redziet, kur piebrauc sanitārā mašīna. Tā pēc jums. Vai jūs pagaidīt?

—   Nezinu. Kā te jums pieņemts?

—        Ja kādas minūtes četrdesmit vai arī stundu — var pagaidīt. Bet, ja pāris stundu vai pat vairāk, — labāk piezvaniet, es atlidošu atkal.

—        Stundas divas es tur būšu katrā ziņā. Jāiegriežas pie studentiem, jāpaskatās, kā viņiem klājas, pat tad, ja nevajadzētu operēt. Te arī ir mūsējie studenti, Mēs labāk jums piezvanīsim.

—   Tikai tā, lai mēs pirms astoņiem pagūtu nolaisties. Citādi būs jau tumšs.

—   Un ja nepagūšu?

—   Pārnakšņosit tepat. Lidosim rit. Kāpiet laukā! Tagad jau var.

—   Liels paldies! Laimīgu lidojumu!

—   Pēc kāda laiciņa piezvaniet! Kad redzēsit, ka drīz jau būsit galā, tad ari piezvaniet! Visu labu! Veiksmīgu operāciju!

—   Uz redzēšanos! Paldies! — Viņš izlēca no lidmašīnas, aizcirta durvis un devās uz sanitāro mašīnu. Pretim jau nāca divi vīrieši baltos uzsvārčos. Priekšnieks pameta acis atpakaļ. Lidmašīna jau sāka kustēties. Lidotāja pamāja ar roku, viņš atbildēja, lidmašīna atrāvās no zemes un aizlidoja mājup.

—   Labdien, profesor! Es esmu ķirurģiskās nodaļas vadītājs, bet viņš — mūsu galvenais ārsts. — Priekšnieks paspieda abiem roku. — Piedodiet, lūdzu, ka uzdrošinājāmies jūs traucēt, taču mēs nezinājām, ka lidosit tieši jūs. Mēs tad nebūtu …

—   Liecieties taču mierā! Es pats gribēju atlidot. Un jūs pie tā neesat vainīgi.

—   Redzat, profesor, tas gadījums, kura dēļ izsaucām, galu galā nebija nemaz tik komplicēts. Izkūlāmies no ķezas paši saviem spēkiem.'Taču mums ir kāds cits lūgums. Pie mums guļ mūsu galvenā ārsta sieva, — galvenais ārsts viegli paklanījās, >— ar smagu holecistita lēkmi. Varbūt jūs viņu izmeklētu? Varbūt pat izoperētu, ja uzskatītu, ka tas vajadzīgs? Mūsuprāt, stāvoklis ir tāds, ka bez operācijas nevar iztikt. No vienas puses, paši saprotat, kāda ir sajūta, kad jāoperē sava priekšnieka sieva. — Visi pasmaidīja. — Un no otras — gribas paskatīties, kā strādā Maskavas profesors. Kad vēl citreiz gadīsies tada izdevība!

—   Kas tur ko skatīties? Nekas savādāks jau nav. Ar gadiem, vai zināt, cilvēks sāk apjēgt, ka viss ir vienāds. Protams, es izmeklēšu un, ja vajadzēs, protams, arī izoperēšu. Mums, ārstiem, sabiedrība piešķir tik maz atvieglojumu, ka mums pašiem jāpiešķir savi atvieglojumi, kas balstās uz savstarpēju izpalīdzēšanu. Ārstu, ārsta ģimenes locekļu ārstēšanai mums, ārstiem, vienmēr jāizmanto labākie spēki. Jādara viss iespējamais. Ārstiem allaž cik spēdamiem jānāk palīgā citiem. Ja šeit ir pagadījies ķir

urgs profesors, tad pats svētākais šī ārsta profesora pienākums — uzņemties maksimāli daudz rūpju. Tādam ir jābūt mūsu kredo. Vai nav tiesa, kolēģi?

—   Viscaur jums piekrītu. Būtu lieliski, ja tā spriestu visi mūsu kolēģi. Liels paldies jums, profesor, liels paldies!

—   Vēl par agru teikt paldies. Nu tad brauksim, biedri!

—   Lūdzu! Sēstieties! Te, tālāk. Nē, nē, jūs esat viesis, lūdzu!

—   Bet jūs vecāks.

—   Nē, nē. Priekšroka viesim. Viesim priekšroka. Lūdzu, profesor, ludzu! Braucam! Tieši uz slimnīcu. Varbūt iegriezīsimies vispirms pie manis, profesor? Mazliet iekodīsim un tad pie darba?

—   Nē, nē. Darbs vienmēr pirmajā vietā. Kā smejas: labs tas darbiņš, kas padarīts.

—   Tā jau nu ir. Padari darbu — paliec par kungu. — Visi nosmējās. — Tātad braucam tieši uz slimnīcu.

Galvenais ārsts, protams, uztraucies, nervozē, nezin ko runāt, ko nerunāt. Valodas pārņēma noda|as vadītājs:

—   Lūdzu, atvainojiet! Taču, kā tas gadījās, ka tieši jūs nok]uvāt pie mums? Kāpēc?

—   Es pārbaudu pa visu apgabalu studentus. Tad pienāca izsaukums uz šejieni un man sagribējās atbraukt. Pavisam vienkārši — sagribējās atbraukt, un cauri. Te es esmu ārsts, cilvēks, tikai ārsts. Apnicis visu laiku būt par priekšnieku. Un teikšu godīgi: ja tagad vajadzēs operēt, es būšu priecīgs, tas būs pat labi. Gribu pabūt pie dabas, pastaigāt, tā sacīt, pa zālīti, tikt atpakaļ pie zemes. Arī paoperēšu pie jums brīvā dabā. Jauki. Esmu Maskavā pārguris.

—   Atri tikāt galā. Vai tad neoperējāt?

—   Operēju. Viss kārtībā. Es tūlīt. Atvainojiet! Es tikai atvadīšos no biedriem. Nu, uz redzēšanos, uz redzēšanos, biedri! Kad būsit Maskavā, katrā ziņā ienāciet pie mums klīnikā. Katrā ziņā.

—   Uz redzēšanos! Liels jums paldies, profesor! Ir no manis, ir no sievas, kaut arī viņa vēl nav pamodusies pēc narkozes. Ļoti, ļoti žēl, ka nepalikāt pie mums līdz rītam. Būtu pasēdējuši vakaru kopā. 2ēl, žēl. Paldies jums, liels paldies!

—   Nevajag, nekad nevajag tencināt pirms laika. Paldies jāsaka tikai pēc izveseļošanās. Arī pasēdēt vakarā kopā var tikai pēc izveseļošanās, labākajā gadījumā pēc tam, kad būs noņemtas šuves. — Visi saprotoši pamāja ar galvu un iesmējās. — Turklāt šovakar nav īstā sēdēšana — šovakar jābūt pie sievas. Vai ne, kolēģi? — Atkal visi pasmējās. — Es jau tiku teicis par atvieglinājumiem — tie mums jāsagādā pašu spēkiem.

—   Jā, profesor, to jūs pateicāt ļoti pareizi.

—   Un tieši tagad jums ir īstā reize sagādāt pašam sev šo atvieglinājumu.

—   Jā, jā. Tāda iespēja man tagad ir radusies.

—   Laikam taču pirmajā dienā pēc operācijas radiniekus klāt nelaižat?

—   Nē. Nekādā gadījumā. It nekad.

—   Bet pats tomēr pie savas sievas aizejiet gan.

—   Ha-ha! Protams, profesor. Pats pārkāpšu savu likumu, noteikti pārkāpšu.

—   Un nu uz redzēšanos, dārgie kolēģi, uz redzēšanosl Te, apgabala centrā, paliek mans palīgs, zvaniet viņam. Ja kas atgadīsies, viņš atlidos. Es ar viņu no Maskavas pa tālruni parunāšu. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos! Uz redzēšanos! Laimīgu lidojumu!

Priekšnieks veikli, gluži kā jātnieks seglos, ielēca lidmašīnas kabīnē.

—  Vai durvis labi aizvērāt? Pārbaudiet! Nu, tad aiziet! Kāpēc jūs tāds kluss, nerunīgs?

—   Pats nezinu. Pēdējā laikā nejūtos diez cik labi. Un pēkšņi sametās kaut kā skumīgi. Šeit es normāli pastrādāju. Tikai pāris stundu, toties normālos apstākļos. Es nebiju priekšnieks, nebija nekādu intrigu, nevienu nevajadzēja arī turēt rokās un vadīt. Operāciju iztaisīju. Tā noritēja normāli. Arī rūpju te tik vien ir, cik par ārstēšanu, par ķirurģiju. Sametās skumji. Kaut kas tā kā smeldz. Aizbraukšu galā — tur atkal intriga intrigas galā. Kurš ar kuru un pret ko! Reizēm tā vien liekas — pats ar sevi paslēpes spēlē.

—   Bet jūs pamēģiniet biežāk palidot kopā ar mums. Uz šo te, uz jūsu normālo ķirurģisko darbu. Vai gan jūs domājat, ka pie mums intrigu nav? Tāpat pietiek. Viens dabūjis lidot vairāk, cits mazāk. Reisi. Mašīnas. Vārdu sakot, ja ir vēlēšanās dzīt intrigas, iemesls vienmēr atradīsies. Pēc tam kad dzemdēju dēlu, šī ķīvēšanās tā kā pie-

rimās. Mājās gaida dēls, bet te — līdzko paskaties lejup, ieraugi, ka atkal karajies virs tukšuma, bet tur pretī raugās ciela zeme, sametas baisi un aizmirstas visas nesaprašanās. Man pat lejup paskatīties negribas. Jus tagad ari mani uzvedinājāt uz lidošanai nederīgām noskaņām. Tā nedrīkst darīt.

Priekšnieks paskatījās lejup. «M-jā-ā. Blauks,.. un vairs nekādu intrigu. Bail. Pavei, kāds tukšumā varens ritenis virs tukšuma karājas.»

—       Reiz pirms lidojuma apsaukāju komandieri par muļķi, pēc tam, lūk, šitā pat paskatījos lejā un nožēloju. Un tūlīt galvā sāka šaudīties domas, ka neesmu vēl simt rubļu parādu vienam atdevusi, ka pienācis laiks norēķināties, ka gribēju dēla dzīvību apdrošināt un vēl neesmu izdarījusi … Tas viss, profesor, jūsu dēļ, jūsu sērīgais paskats mani tik nelāgi ietekmējis. Klāt arī lidosta. Tūlīt būsim galā. Paldies dievam!

—       Vai nevēlaties, ka es jums par piemiņu no ķirurga profesora pantiņu uzrakstu?

—   Jūs pats?

—   Pats.

—   Ila-ha-ha. Uzrakstiet ar!

—   Kāpēc smejaties?

—   Tūlīt laižamies zemē.

—       Tad jau labi. Mazliet pasēdēsim — un es uzrakstīšu, iztēlē tas jau gatavs.

—   Brīnišķīgi. Zemē esam. Viss kārtībā. Rakstiet!

Priekšnieks sāka rakstīt, bet viņa knibinājās ap savu

pulti.

—        Nē, labāk nerakstīšu, lai paliek. Dzīvojiet laimīga jūs, debesu vagotāja! Varbūt kādreiz kādā no nākamajiem lidojumiem vēl tiekamies! — Viņš izlēca no mašīnas un aizsteidzās.

«Dīvains vīrs. Tā kā būtu slims, vai.»

GLABEJS-II

—       Asiņošana! — Priekšnieks kļuva gluži vai sarkans,

—  No kurienes?

—        Nav saprotams. Izskatās, ka būtu kuņģa čūla, taču nekad agrāk nav slimojis.

—   Kad sākās?

—   Naktī.

—   Kāpēc visu laiku nekā neteicāt?

—   Konferencē ziņojām …

—   Nu, redziet! Tā tas ir vienmēr! Bet es taču teicu — pēc konferences man visu sīki jo sīki paziņot. Te nu redzama jūsu kārtība, biedri priekšnieciņi! Es allaž dabūju zināt pēdējais! Ko darījāt ar slimnieku?

—   Visu, ko vien var. Gan pārlējām asinis, gan devām hemostatiskos līdzekļus, gan likām ledu.

—   Ledu, ledu! Tad ta glābēju atraduši!

Priekšnieks sāka skaitīt pulsu un iegrima sevī: viņš turēja slimā roku un laikam domāja kaut ko savu, nevis skaitīja pulsu.

Tad atkal piesarka.

—   Ko iesāksim?

—   Esam jau ķērušies klāt, dal*Sm visu.

—   Bet asinis taču plūst! Asiņošana nepiestāj. Cik hemoglobīna?

—   Četrdesmit astoņi.

Neviens nevarēja saprast, kāpēc Priekšnieks par tik banālu gadījumu tā skaišas. Starp citu, neviens no Priekšnieka palīgiem nekad nevarēja uzminēt viņa noskaņojuma maiņas iemeslus. Viens no viņiem reiz teica: «Ar jums kopā par garlaikošanos nav ko domāt. Nekad neviens nezina, sakarā ar ko, kā un kāpēc saņems no jums belzienu. Tikko esi nopriecājies, ka viss izdarīts pareizi, uzreiz — blaukš! — un atkal trāpīts no vārtsarga pašā tālākajā stūrī.» Toreiz Priekšnieks nosmējās: «To es daru tīšām. Redzu, ka jūs sākat pierast, — tūlīt ar skubu mainu taktiku. Jūs taču jātur pastāvīgā saspringumā.» Iesmējās ari visi pārējie. Pamazām pierada pie tā, ka nav jēgas prātot par Priekšnieka noskaņojumu un visiem tā kūleņiem. Un patiešām: tas tikai nāk par ļaunu labām darba attiecībām.

—   Asiņošana turpinās. Visi jūsu pasākumi tikai tāds čiks vien ir.

Slimais gulēja šķietami vienaldzīgs pret visu. Priekšnieks uzklupa ārstējošajam ārstam:

—   Jūsu palātā guļ smags slimnieks, bet jūs sēžat gaitenī un rakstāt nevienam nevajadzīgas slimības vēstures. Jūsu vieta ir te!

Slimnieks it kā atdzīvojās. Palīgi sāka uztraukties. Viens no tiem, stāvēdams Priekšniekam aiz muguras, pačukstēja:

—   Kuš! Slimnieks dzird.

—       Jūs no mēness esat nokritis, vai? Ko jūs kušināt?! Man padomi nav vajadzīgi. Pats zinu, ko un kad vajag runāt! Tēvzemei jāpazīst savi varoņi. Bet, ja jūs esat gudrāks par mani, laipni lūdzu, ārsti vajadzīgi jebkurā pilsētā. Vakantu vietu, kur stāties patstāvīgā darbā, papilnam.

Vidū metās otrs: «Varbūt iziesim laukā, apspriedīsimies.»

Galvas lidoja nost cita pēc citas. «Tik vien ir prāta kā apspriešanās, izrunāšanās! Diploms jums iedots ne jau mēles kulstīšanai, bet darba darīšanai.»

Skarbums it kā mazināja viņa iekšējo saspringumu. Viņam pat sametās mazliet neērti. Palīgi tomēr mēģināja uzminēt šāda sprādziena iemeslus. Vēl pirms mirkļa, vēl tepat gaitenī viņš bija bijis mierīgs un laipns.

—   Ejam!

Visi devās viņam pakaļ, bet durvīs viņš apstājās, palūkojās slimniekā un pateica:

—   Vajadzēs jūs operēt un tūlīt pat.

—   Tūlīt?

—       Ja. Steidzami. Vispār mes cenšamies dabūt laukā no šāda stāvokļa, novērst asiņošanu, taču jums tā turpinās. Citas izejas nav.

—        Un kurš operēs, biedri profesor? — slimnieks apjucis skatījās uz tikko norātajiem palīgiem.

—   Es.

—        Paldies, paldies, profesor! Ja jau vajag, tad vajag, tur nekā nevar darīt.

—   Man palīdzēsit jūs un jūs.

Abi norātie palīgi devās laukā no palātas, laikam lai pārģērbtos.

—        Uzgaidiet! Vai, jūsuprāt, man nemaz nevajag pārģērbties?

Visi izgāja gaitenī.

irSāciet jūs! Kad būs atvērts vēdera dobums, pasauciet mani.

Pēc pusstundas slimnieks jau gulēja aizmidzis uz galda. Pašlaik zieda vēderu ar jodu.

—   Dod šurp palagus!

—   Tu piesedz no augšas, es no apakšas.

—        Ir nu gan jauks noskaņojums. Vai, kā mēs tagad dabūsim!

—   Nemaz nerunā, neklaigās jau aiz vienaldzības.

—        Gatavojies paciesties. Un lieki nerunā. Nedod dievs, sapļāpāsi ko šķērsām!

—   Ej nu ej! Vai es muļķis, vai? Pats nesaprotu?

•— Kas šim lēcies, nezini?

—   Tikpat daudz, cik tu. Sāksim!

—   Narkozes dienest, vai var?

—   Sāciet ar!

—   Skalpeli!

—   Ar palagu tieši pie vēdera plēves?

—   Aha.

—   Padod stūrim vēl vienu!

—   Eku, čūla. Saaugumu gan daudz nav, tas ir labi.

—   Toties čūla gods godam.

—        Nedzen velnu, citādi pēc inerces… Paaiciniet profesoru! Pagaidām nomobilizēsim. Tik un tā jātaisa rezekcija.

—   Vai vakar viņam nekā tāda nebija? Tu nezini?

—        Kā man to zināt? Varbūt no rīta kāds iegāja? Padod zīdu!

—        Šķiet, ka ne, viņš taču vēl gaitenī bija normāls. Mezglam pārāk lielus galus atstāji. Apgriez īsākus!

•— No viņa nekā nevar saprast. Tu vakar uz aizstāvēšanu biji?

—   Biju. Pēc tam pat iedzeršanā piedalījos.

—   Ak tā! Šķēres nevāc prom!

—   Nezini, kā Sergejam klājas?

—   Neesmu dienas trīs viņu redzējis.

—        Kā veicas, bērniņi? — Priekšnieks bija jau nomazgājies.

—   Čūla. Pamatīga. Sakam mobilizēt. Vai tā vajadzēja?

—   Labi. Turpiniet! Es tūlīt apģērbšos un nākšu palīgā.

Operācija turpinājās klusumā. Neviens nebilda ne

vārda.

Priekšnieks palūkojās apkārt.

—        Kāpēc studenti tik slikti nostājušies? Viņi taču nekā neredz. Pabīdiet tās kāpnītes! Tā. Un skatieties, biedri, ja nav kas saprotams, jautājiet! Es atļauju. Ja pamanāt, ka sāku lamāties, — cietiet klusu, — tas nozīmē, ka ir grūti, ka kaut kas ir samežģījies. Pavirzieties tālāk! Tas taču ir braši, nav vārdam vietas. Vai pa lielo loku jau pabeidzāt? Tikai te vien palicis? Labi. Un veicīgāk, veicīgāk! Nav ko vilcināties, te jāsteidzas lēni, kā teica vecie romieši. Vai tu re, kāda čūla! Jauki, zēni, labi palīdzat. Biedri stu-

(lenti, pievērsiet uzmanību: te ir čūla. Kuņģim jākļūst nekustīgam, citiem vārdiem, visas šīs saites ir jāpārgriež. Tam jāturas tikai divpadsmitpirkstu zarnā un vēl ar to daļiņu, kas tiks atstāta. Tagad mēs atdalām to no zarnas. Zarnas galu aizšujam ar dubultu šuvi. Skatieties, skatieties — tas viss jums jāredz pašiem! Vai tu vakar biji klāt aizstāvēšanā?

—   Biju.

—   Viss pagāja bez ekscesiem?

—   Pavisam gludi.

—   Paldies dievam! Kas bija priekšsēdētājs?

—   Dmitrijs Mihailovičs.

—   Tad ir labi. Es vakar nekādi nevarēju tikt. Padodiet salvetes! Nē, lielās, ko aplikt. Atnāciet šodien! Šodien būs labs mačs. Biedri studenti, tagad mēs nogriezīsim šeit, gar šo spaili, tad atliks vēl vienīgi piešūt zarnu, izveidot anastamozi, un mēs esam zirgā. Pārējais jau slimnieka paša rokās. Va, velns! Sātans tāds! Tikko paguvu palielīties, un jau sāk asiņot. Sito spaili, šito! Manējo spaili! Tā. Ko blenžat kā auni! Palīdzēt vajag. Bez jūsu palīdzības man neiztikt. Cik jauki ir pašam operēt! Steidzīgi, ārpus plāna, bez garas runāšanas un lūgšanas. Arī rīkojumi ir tīri lokāla rakstura: padod, pieturi, atgriez! Tā sacīt, rīkojumi bez plašākām sekām. Ja esi vainīgs — palūdz piedošanu, nevis taisnojies. Un darbs jau viscēlākā grēku izpirkšana. Tik un tā jūs ne velna nesapratāt. Es tūlīt iztaisīšu anastarnozi un iešu prom, bet jūs atnāciet vēlāk pie manis uz kabinetu, iedzersim kafiju. Operācijas gaitu pierakstīsiet pēc tam. Meitenīt, dod šujamo, šujamo, aši, nemīcies!

Lūk, tā, biedri studenti, galvenais ir izdarīts. Aizšūs viņi vieni paši. Bet jūs nāciet man līdzi, aprunāsimies par to, ko redzējāt. Cik pulkstenis? Cik ilgi mēs operējām? Stundu un divdesmit minūtes. Gluži pieņemami. Bet jums, zēni, tā vien gribas par katru gadījumu gari un plaši izrunāties. Nu labi, gaidu jūs kabinetā! Kafija būs jau uzvārīta.

SAPNIS UN ĪSTENĪBA

—   Es klausos.

—   Labdien, mana pagātne!

—   Ludmila Arkadjevna?! Ļusja! Labdien, mīļā! Kā klā

jas? Kāpēc tu ne reizi neparādies mūsu^ pusē? Lepna esi kļuvusi?…

—   Nevajag, nevajag tik daudz jautājumu! Dzīvoju savu dzīvīti tālāk. Es runāju ar tevi kā ar savu pagātni. Man gaužām negribētos aptumšot savu pagātni — kas bijis, izbijis, bet viss bija labi. Tagad es to saku pavisam mierīgi, jo tu esi tikai pagātne …

—   Pārstāj, Ļusja, pārstāj! Man tu vienmēr esi tagadne …

—   Neliekuļo! Tas nav galvenais. Es tev kļuvu par pagātni toreiz, kad apspriedām to nāves gadījumu un tu atradi par vislietderīgāko manā, savā un — galvenokārt — darba labā izteikt man rājienu…

—   Ļusja, dārgā …

—   Vai tavā kabinetā neviena nav, ka tu tik brīvi dēvē mani par dārgo?

—   Jā, es varu ar tevi mierīgi aprunāties.

—   Ak tu, mana pagātne, cik labi, ka tu tomēr esi mana «pagātne». «Vari mierīgi aprunāties?» Bet atcerēties to nepieciešamo rājienu tu arī vari mierīgi?

—   Ļusja …

—   Zvanu tev tāpēc, ka gribu paglābt savu pagātni. Tu taču, dārgais, progresē. Piesargies! Tas ir kaut kas drausmīgs, kā tu tagad izdaries ar Sergeju.

—   Tev taču jāsaprot, ka man nav citas izejas. Nepietiek ar to vien, ka ar viņu ir ļoti grūti sastrādāt, viņš taču arī nekā nepalūdz. Kaut vai operēt! Ja viņam vajag taisīt operācijas, ja viņš grib operēt — atnāc un palūdz, pasaki: «Priekšniek,» viņš taču mani tā dēvē, es zinu, un arī jūs visi viņam pakaļ, «es sen neesmu operējis, ļaujiet man iztaisīt kādu operāciju». Nē, to viņš nevar izdarīt. Necel spuras gaisā, atnāc un palūdz …

—   Ko tu runā! Vai tu pats dzirdi, ko tu runā?!

—   Un ne jau tas vien. Kaut vai viņa nodarbības ar studentiem. Viņš bez mitas runā par to, ka studentos jāieaudzina klīniska domāšana, bet konkrētas zināšanas viņiem nedod un pat nezina, dod vai nedod — viņš taču neatprasa. Spriedelēšana vien iznāk. Visu laiku spriež vien ar viņiem. Un vēl tā dogma, ko viņš pasludinājis: «Ne jau tas ir labs pasniedzējs, kuru neizdodas piekrāpt, bet gan tas, kuru negribas piekrāpt.» Man šitie aforismi jau līdz…

—   Rimsties! «No viņu sarežģītās dabas mūks nevarēja

saprast it nekā: bij priekšā ērģeles tam abas, un katra spēlē savādāk.»

—   Necenties aizslēpties aiz Puškina …

—   Tā nav Puškina, tā ir Zabolocka dzeja. Bet ne jau tas ir galvenais — tu patiešām esi ticis tālu. Un par to, ko tu man tikko pateici, tu viņu padzen no darba?

—   Labi, lai būtu Zabolockis. Bet, ja nu tu uzstājies viņa advokāta lomā, tad tev jāatceras visi viņa grēki. Tie nu nekādi nav piedodami.

—   Atceries, es arī tajā sēdē piedalījos, kur tu pasludināji visai pasaulei, ka viņš, Sergejs, ir noziedznieks. Un tomēr tieši patlaban vajag viņam palīdzēt. Tu labi zini, ka tas nebija aiz savtīgiem nolūkiem. Tu pats saproti, kā viņš mokās. Sirdsapziņa viņu moka vairāk nekā visi priekšnieki un tiesātāji pa visiem kopā. Esi taču cilvēks un palīdzi viņam tieši šajā brīdī! Galu galā, pat ja viņu notiesās, viņam jāsajūt atbalsts, viņā jāsaglabā ticība mums, biedriem, draugiem. Vai tiešām es tevi būtu aplam sapratusi? Man allaž šķitis, ka vismaz tas tev ir saprotams. Tev pašam pirmajam vajadzētu viņu atbalstīt. Bet tu esi atradis tādu ieganstu atlaišanai no darba, ka jākaunas.

—   Ja jau es esmu Priekšnieks, tad man pirmām kārtām jādomā nevis par ieganstu atbrīvošanai no darba, par to, cik tas labs, svarīgs un pieņemams, bet gan par visa kolektīva likteni: ja viņš izmeklēšanas laikā būs mūsu kolektīva loceklis — būs slikti visiem. Viņam jāiet prom visa kolektīva dēļ. Ja viņš pats to nesaprot — tas jāizdara man. Kolektīva glābšana — tā ir taisnīga akcija.

—   Ek, Priekšniek, mans Priekšniek, pagātnē tu esi «mana pagātne», tagad — tikai Priekšnieks. Vai gan tas nebiji tu, kurš mūsu kopīgās pagātnes laikā reiz teica: «Taisnīgums balstās nevis uz lietderību.» Tiesa, to tu man pateici, kad bijām divatā, kad personiskais tev guva virsroku pār sabiedrisko. Es toreiz biju sapinusies pretrunās un neatskārtu, kad tu esi mans, kad piederi visai sabiedrībai, kad tavi vārdi domāti man, kad sabiedrībai, — man viss bija sajucis kopā. Kaut arī patlaban es esmu galīgi sapinusies, tomēr tu man esi kļuvis labāk saprotams, man pašai saprotams.

—   Rimsties, Ļusja! Tev vajadzētu mani saprast. Mēs taču operējām — ārstējām cilvēkus. Lai gan es ļoti cienu Sergeju, es biju spiests,.,

—   Kur tad ir tā tava cieņa pret Sergeju?! Tikko tu visu izklāstīji: gan lūgties viņš tevi negrib, gan viņa aforismi tev derdzas, gan viņa pasniegšanas metodes nav pa prātam … Cienīt tu viņu cienī — bet vajag padzīt; mani mīli — bet rājiens lietderīgs… Tu esi laimes luteklis! Tev izdevies atšķelt savu paša dzīvi un emocijas no darba. Zemu klanos tev, brašuli. Iespējams, ka darbā no tā ir kāds labums… Nezinu, bet es tā nedomāju. Manuprāt, tev bija taisnība mūsu personiskajās, piedod man par šo vārdu, mūsu personiskajās attiecībās: patiesība — tā ir tas pats taisnīgums.

—   Es nesaprotu, Ļusja, kāpēc tu man to visu sarunāji? Kādā sakarā tu pateici «sargies», ko tu …

—   Nebīsties, mans mī|ais pagātnē! Sargies — attiecas tikai uz tevi pašu. Neviens tev atriebties negrasās. Es negribu atriebties pagātnei, bet Sergejs… Sergejs ir slims un guļ pie manis slimnīcā ar infarktu. Viņš tīri nejauši ar ātro palīdzību nogādāts mūsu slimnīcā. Neviens no kolēģiem, lai arī bijušajiem, pagaidām viņu nav apmeklējis. Kaut arī tu esi Priekšnieks, tomēr varētu …

—   Ko tu saki? Ko tu runā?! Vai nopietni? Tas nevar būt!

—   Nevar, protams, nevar, bet fakts paliek fakts.

—   Un smagā stāvoklī?

—   Ne visai. Izveseļosies un strādās. Un neiedomājies, vismaz es tā nedomāju, ka tas saistīts ar viņa konflikta situācijām.

—   Kā lai es pie viņa tagad rādos: viņam no tā kļūs tikai sliktāk.

—   Tu domā pats par sevi, par viņu neraizējies. Starp citu, to tu arī dari. Jā, tik tiešām, ja atnāksi, viņam būs sliktāk!

—   Es tūlīt pat aizsūtīšu pie viņa puišus. Vai viņam nekā nevajag?

—   Esi gan tu, mana pagātne, muļķis. Varbūt nelietis? Nevajag nevienu sūtīt — viņam ir jau labāk. Man tikai gribējās pašai sev pierādīt, ka pagātne nav nemaz tik slikta… Esi laimīgs, mīļais, nākotnē! Cik labi, ka mēs to ierunājām mašīnā — tālrunī, gluži kā neesošas, kā nereālas būtnes,

—   Ļusja …

•— Vai zini, grūti klāsies nākamajiem vēsturniekiem, arī taviem biogrāfiem nebūs viegli. Agrāk, ja kāds gribēja

padarīt kādam ko labu vai ļaunu, paglābt kādu vai galīgi nogremdēt, viņš rakstīja zīmītes, vēstules, izklāstīja uz papīra relācijas — un to visu galu galā varēja sameklēt arhīvos. Bet tagad, lai gan papīra loma ir vēl lielāka, visus jautājumus izšķir pa tālruni. Grūti klāsies taviem biogrāfiem — piemēram, šī pati saruna viņiem ir gājusi zudībā …

—   Ļusja …

—   Pietiks, ardievu!

—   lu …

Klaukts! — Ļusja nosvieda cauruli, saņēma galvu plaukstās un sāka lūkoties sienā uz dežūru sarakstiem. Piecēlās, kaut ko izlaboja sarakstā, piegāja pie loga, aizsmēķēja un ņēmās skatīties lejā.

Pēc tam izgāja no istabas. Tad aizsoļoja pa gaiteni, pa kāpnēm, pa eju, kas savieno korpusus, atkal pa gaiteni un iegāja palatā.

Sergejs sāka vicināt ar rokām.

—   Vai cik labi, cik jauki, ka tu atnāci!

—        Kas tad ir, Serjoža? Vai pie tevis šodien kāds bija atnācis?

—        Tu gribi mani apvainot? Ar ko tu sabāries? Vēl arvien esi inerces varā? Nevajag!

—        Kā nu tā, Seržik, var runāt. Es nemaz negribēju apvainot — tāpat vien pajautāju.

—        Bija gan, šodien bija. Pēc tam aizmigu. Un redzēju sapni. Man tagad visu laiku sapņos pasaciņas rādās. Vai zini, tā es droši vien kļūšu par pasaku teicēju. Visu laiku gribas kādam to pastāstīt — kamēr neesmu aizmirsis. Vai tās nav slimības sekas, ko?

—   Laikam taču esi sācis atveseļoties.

—        Atveseļoties! Kad biju vesels — man pasakas sapņos nerādījās un es nevienam tās nestāstīju. Vai tu nekur nesteidzies?

—        Nē. Nodaļā visu padarīju, bet uz mājām vēl pagūšu aiziet.

—        Tad noklausies pasaciņu! Es tikko to pierakstīju. Re, cik tālu var novest bezdarbība.

—   Ievadvārdu pietiek -— lasi!

—   Es lasu:

«Galva bija smaga, grūtu un drūmu domu aizmiglota, un, līdzko es pievēru plakstus, tā sāka mākties virsū gan reālistiskas, gan nesakarīgas ainas, viss juku jukām. Un, kā vienmēr pirms laišanās miegā, kad vēl jūtams, ka neesi aizmidzis, bet vairs īsti neapjēdz, kas notiek, kad vēl esi gan šai pasaulē, gan arī jau nošķīries no tās, vispirms parādās kaut kādas acumirklīgas, gaistošas ainas, bet pēc tam, kad jau esi iegrimis miegā, sākas sapņi, kurus no rīta vairs neatceries, — ir saglabājusies tikai noskaņa un jūti vai nu smagumu, vai vieglumu ap sirdi, taču arī tas prasa piepūli, un, liekot atmiņai darboties vienā virzienā, šīs ainas var atjaunot, un tad tās cita pēc citas aizslīd gar acīm vai nu visā savā gleznumā, vai ari pretīgumā, nesdamas līdzi vai nu jaunu cerību, vai nomācošu izmisumu, vai arī itin nekā — tikai tās tomēr ir.

Es aizmigu, pareizāk sakot, laidos miegā, kad sāka rādīties kaut kādi pakalni, ielejas, cilvēki, nami, izdarības, dzirdēju sarunas, atsevišķus vārdus, skaņas, tas viss galu galā saplūda vienlaidā sapnī, kaut gan, kā zināms, sapnis nevar būt vienlaids, bet tas, kas paliek pāri no rīta, ir sajūtas, iespaidi — un tie var būt vienlaidi, saskanīgi, par spīti redzējumu pilnīgam aloģismam.

Man rādījās cilvēki, kas mierīgi dzīvoja un mierīgi sarunājās, mierīgi ēda, gulēja, mīlēja, un tad pēkšņi kāds tīšām vai netīšām, ar nolūku vai bez tā, cerēdams uz laimīgu nākotni vai ari nekā nedomādams, apsvērdams savu rīcību vai darbodamies stihiski un impulsīvi, —.sapnī tas nav izdibināms, — šis kāds ar nejaušu vai arī labi aprēķinātu savu locekļu atvēzienu izsita kādam aci. Un šim kādam, kas piepeši bija kļuvis par vienaci, ar pusredzi izlikās, bet varbūt tas bija jau sensenis iekalts galvā, ka taisnība uzvarēs tad, ja viņš izsitīs pāridarītājam vienu aci; taču, domādams tikai ar pusi no acīm, viņš, vienacis, nespēja sacensties ar šo kādu, kam bija divas acis, un kāds viņa tuvinieks, ne īsti brālis, ne īsti dēls, ne īsti vēl kāds cits radagabals, izsita aci vai nu šim acu izsišanas kustības dibinātājam, vai tā tuviniekam, vai arī vēl kādam radagabalam, bet tas savukārt… un pasauli pārņēm acu izsišanas sērga. Viens otrs vēl bija palicis ar abām acīm, cits ar vienu, bet daudziem acu vietā vairs bija tikai divi caurumi vai arī tajā vietā nebija nekā, jo ķirurģija tajā laikā jau bija guvusi milzu panākumus, un ķirurgi spēja pilnīgi restaurēt seju, likvidējot šos cauru

mus, kas reizēm asiņo, bet reizēm pūžņo. Ķirurgi spēja izdarināt pilnīgi gludu, tīru vietu ar tādu pašu ādas krāsu kā visai sejai un pilnīgi bez jebkādām rētām.»

Vai kolēģi man lo piedos, kā tu domā? Un tu piedosi?

—   Lasi, lasi tālāk!

—   «Taču, no otras puses, es sāku vērot, ka saule it kā sākusi mazāk sildīt vai arī kļuvusi tumšāka. Vai nu man tikai tā šķita, vai arī tā ir patiesība, ka arī sauli mēs esam ar savām acīm apspīdējuši. Un visbeidzot nav vairs redzīgu ļaužu — iestājies vispārējs aklums… pilnīga tumsa.

Nezinu, cik ilgs bija šis sapnis, mēs taču nekad nezinām, cik ilgs mūžs bijis mūsu sapņiem, — laiks pa sapņiem rit pēc saviem likumiem, kas mums pagaidām nav zināmi. Reizēm, precīzi aprēķinājuši, ka esam gulējuši tikai divas minūtes, mēs ar pārsteigumu atceramies veselu mūža gājumu, ko esam nostaigājuši šajās minūtēs un pat minūtītēs.

Es nezinu, vai šis akluma sērgas redzējums ilga minūti, stundu vai pusi no nakts, es skaidri zinu, ka tas neaizņēma visu nakti, jo atceros arī sapņa otru pusi, lai gan nevaru pateikt, vai šie abi sapņi sekoja viens otrarn vai rādījās paralēli, vai arī sajaucās viens ar otru juku jukām.»

Tas viss man rādījās dienā, taču, lai izklausītos labskanīgāk, uzrakstīju, ka naktī.

—   Vari nepaskaidrot, tam taču nav nozīmes.

—   «Es te nošķīru tos tikai kārtības labad, jo tālāk… Es redzēju kustību, kas bija saistīta ar zobu izsišanu, kad cilvēki par katru izsistu zobu arī izsita zobu citam un visi cilvēki palika bez zobiem. Kad nevienam cilvēkam vairs nebija zobu, Zeme pārstāja runāt par uzplaukumu un perspektīvām, pārstāja runāt ne tikai gar gaišām, bet par jebkurām perspektīvām, jo vairs nebija zobu un iestājās vispārējs bads.

Dumjš, ļoti dumjš sapnis man ir rādījies.

Es pamodos ar apziņu, ka man sākas parasta darba diena ar operācijām, ka man šodien jāiztaisa kuņģa rezekcija vēža slimniekam un jāamputē kāja, jo tajā sākusies gangrēna. Pieceļos un eju. Izgriezīšu gan kuņģi, gan arī noņemšu kāju, ja tikai pa ceļam nekas neatgadīsies.»

Pašas beigas jau galīgi labskanīguma dēļ pierakstītas, literāri apliterarizētas: guļu un rakstu pasaciņas. Tu

iegriezies biežāk, es jo labprāt nolasīšu tās tev, citādi izlasīšu vēl kādam citam un iedzīvošos kaunā.

—   Un tu visu laiku domā par atriebšanos?

—   Tu esi muļķe. To es tāpat vien. Man patiešām tas rādījās sapnī.

—   Vai tev celties augšā atļāva?

—   Vel divas dienas jāguļ. Citādi jūtos labi. Muļķīgi — guļu vesels kā rutks. Esmu pārliecināts, ka medicīna, mani kolēģi terapeiti maldās: manuprāt, ar šādu mazītiņu infarktiņu nevajag tik ilgi turēt gultā. Fiziski esmu vesels, psihiski — galīgs grausts.

—   Iztiksim, lūdzu, labāk bez jauninājumiem, paguli nu vēl tās divas dienas.

—   Es jau daru to. Taču, kad piecelšos, izrakstīšos, — ko tad? Uz darbu? Bet kur? Vēl taču nav zināms, kas ar mani notiks.

—   Kad tiksi laukā, tad arī sāksi domāt. Tagad guli, bet es iešu. Tāds lai ir mūsu darba sadalījums šodienai.

KO VĒLAS SIEVIETE, TO VĒLAS PATS DIEVS

Pulkstenis desmit. Bet tas nozīmē, ka palātā ienāk māsiņa un saka: «Laiks gulēt,» — un tūlīt pēc tam iestājas tumsa, jo vārdiem seko darbs — māsiņa nodzēš gaisinu.

Sergejs šajā laikā parasti ieslēdz mazītiņu piecpadsmit sveču spuldzīti ar cepurei līdzīgu abažūru un kājiņu, ko ar spīlīti var piespraust pie grāmatas. Viņš tad lasa.

Vispār slimnīcā neļauj lasīt pēc došanās pie miera, taču Sergejam — kā jau ārstam — atļāva. Starp citu, šādu atļauju saņēma katrs, kurš vēlējās, un ne jau ārsti vien, taču maz bija tādu, kas vēlējās pa vakariem lasīt. Toties daudzi sūrojās, ka slimnīcā nav televizora. Arī Sergejs piedalījās šīs problēmas apspriešanā, tikai viņš teica, ka īsta grāmata un televizors salīdzināmi ar īstenību tāpat kā «Karš un miers» vai «Borodinas panorāma» ar paša divpadsmitā gada karu. Vēlāk viņš gan lamāja sevi par neuzveicamo vēlēšanos iebilst un pakašķēties.

Kad palātā iestājās tumsa, Sergejs ķērās pie grāmatas, bet citi aizsāka garum garās sarunas, kas tagad bez gaismas nez kādēļ šķita sirsnīgākas un nevienu netraucēja. Ja palātā šajā brīdī neviens nebija aizmidzis, tad arī māsiņas uz šīm nepieļaujami ieilgušajām sarunām raudzījās caur pirkstiem.

Palāta bija maza — tikai četriem cilvēkiem, un viņi allaž varēja norunāt, kā pavadīs vakaru.

Domstarpības palātā radās tikai tad, kad sākās runas par vēdlodziņu un gaisa kvalitāti un temperatūru iekšpusē un ārpusē. Uzskati par vēdināšanu bija visdažādākie. Patiesību sakot, viedokļu nianšu bija samērā maz, un tās turējās «vajag» un «nevajag» robežās. Sergejs parasti mēģināja noapaļot vēdlodziņa radīto pretrunu asākos stūrus un sāka stāstīt kādu pasaciņu, tā sacīt, «lasīja» pašsacerētu «romānu» iz dakteru dzīves. Taču pašreizējā, tā teikt, konkrētajā vakarposmā nekādas debates nesākās, visi palātas iemītnieki bija noskaņoti miermīlīgi.

—   Un tomēr tas nav glīti, dakter, — slimnieki bieži vien sauca Sergeju par dakteri, lai gan pašreiz viņam nebija nekāda sakara ar to darbu, kas viņam būtu jādara savas izglītības dēļ, — viņš bija tāds pats slimnieks ka visi viņa palātas biedri, — nav glīti, ka jums pastāsta, ko rāda analīzes, bet mums nesaka nekā.

—   Un jūs nesaprotat, kādēļ tā dara? Paši labi zināt, tikai runājat.

—   Vienalga, dakter. Tas aizvaino. Apgaitas laikā ārsts apsēstas jums blakus, rāda slimības vēsturi. Tas nav godīgi. Arī apmeklētājus laiž pie jums vairāk nekā pie mums.

—   Kāds tam sakars ar godīgumu? — Sergejs turpināja mierīgi atspēkot miermīlīgi izteiktos pārmetumus. — Te galvenais ir tas, ka es pats visu saprotu un, ja no manis mēģinātu ko slēpt, varētu vēl radīt manī galīgi nepamatotas aizdomas. Laiž gan pie manis vairak, tas tiesa, bet es, puiši, esmu dakteris, es, un par to nav ko nosodīt, esmu viņiem caur un cauri savējais, pašu cilvēks!

—   Bet mēs taču arī esam cilvēki — un tas nav godīgi. Arī mēs gribam zināt, kas mums tur iekšā ir. Sakiet, lūdzu, — ja šajā slimnīcā nestrādātu jums pazīstams dakteris, vai arī tad jums tāpat rādītu analīzes un laistu apmeklētājus?

—   Protams.

—   Un vai tu, dakter, šo slimnīcu tikai viņas dēļ izvēlējies, vai? — sarunā iejaucās vēl viens slimnieks.

—   Šķiet, ka tiku jums jau stāstījis: man mašīnā — taksometrā atgadījās infarkts, un šoferis aizveda uz tuvāko slimnīcu. Es pat nepaskatījos, kurp viņš mani ved, — man bija ļoti slikti. Bet ar viņu mēs agrāk kopā strādājām. Viņa šurp atnāca nesen.

—   Nē, tu stāstīji pavisam citādi. Teici, ka tas tev atgadījies ceļā un šurp tu esot atbraucis pats un ne jau ar ātro palīdzību. — Sis slimnieks ir apmēram vienos gados ar Sergeju, tāpēc viņš atļaujas uzrunāt Sergeju ar «tu» un tajā pašā laikā maksā meslus arī viņa izglītībai un dēvē par «dakteri». Savukārt tas slimnieks, kurš ir jaunāks, uzrunā ar «jūs» un arī sauc par «dakteri». Bet trešais slimnieks — visvecākais no viņiem — godā tikai par Sergeju Pavloviču.

—   Jā. Dīvaini tas ir, Sergej Pavlovič, kā mums tās slimības, tā sacīt, uzklūp. Jums, eku, mašīnā. Bet man skolā, stundā. Un, jāsaka, novadīju to līdz galam. Tikai skolotāju istabā es kaut kā pavisam sašļuku un vajadzēja izsaukt ātro.

—   Dakter, vai jums kuņģa čūlu ir nācies griezt?

—   Protams. Esmu operējis.

—   Man saka: ja tagad ārstēšana nedošot nekādu efektu, vajadzēšot griezt. Piekrist vai nepiekrist? Tāpēc es ari runāju par godīgumu — būtu kauču parādījuši analīzes man arī. Graizīs taču mani! Tas nav taisnīgi — griezt un pirms tam nekā nepaskaidrot.

—   Ko jūs īsti vēlaties — taisnīgumu vai veselību? Viņi taču jums skaidro, ka nav nozīmes rādīt jums tāpat kā man. Man, piemēram, rāda elektrokardiogrammu un saka: «T zobs kļuvis pozitīvs, bet Q zobs praktiski izzudis.» Es to saprotu. Bet ko lai saka jums? «Redziet, kur uz mugursieniņas ir niša.» Vai ne? Jums no tā — tik gudrs bijis, tik nebijis.

—   Tā jau ir, tikai būtu labāk, ja es nedzirdētu, kā viņi visu jums pašam izstāsta.

—   Tam varbūt ir savs pamats.

—   Bet kāpēc tu, dakter, tā saslimi?

—   Kas to lai zina, kāpēc… Atgadījās šādas tādas nepatikšanas. Gan oficiālas nepatikšanas, gan tāpat nebija nekā laba.

—   Ak tā! Droši vien mīlestības būšanas?

—   Nē. Visas medicīnas jomā. Izdarīju šo to aplam. Varbūt arī man nebija taisnība. Vismaz patlaban tā šķiet, un tāpēc savu slimību uzskatu, tā sacīt, par sodu. — Sergejs iesmējās. — Tātad braucu taksometrā, kaut ko savā nodabā domāju, un piepeši kā sagrāba, kā sāka žņaugt sirdi, tā viss uzreiz vienos sviedros, kaut gan ārā ziema un salst, tikko mēli spēju pakustināt un tik vien vairs va

rēju pateikt šoferim, lai dragā, cik jaudas, uz tuvāko slimnīcu. Viņš ari nekā vairāk netaujāja — laikam jau mans izskats bija pietiekami labs — un atveda šurp. Tas arī viss. Tātad ne jau pa blatu, bet godīgi un taisnīgi un ari liktenīgas sagadīšanās deļ es šeit nokļuvu.

—   Godīgi. Neviens ari par godīgumu nerunā. Dakterim jau katrā slimnīcā blats pats par sevi nodrošināts.

—   Varbūt gribat, lai es jums par godīgumu un blatu medicīnisku pasaciņu pastāstu? Tikai ja nekā nesapratīsit — uzprasiet vēlāk, bet mani nepārtrauciet, citādi sajauksit manu galvu — es taču visu tepat izdomāšu.

—   Klausāmies, dakter, stāsti!

—   Jā, Sergej Pavlovič, man ļoti iet pie sirds jūsu skumīgie stāstiņi. Un, kauču tie ir patiešām skumji, tomēr pacilā sirdi. Laikam cietumos kriminālisti tāpat priecājas par dažnedažādu romānu pārstāstiem, ja viņu barā kamerā nokļūst kāds inteliģents. Inteliģents, kas labi pazīst literatūru un kam ir laba atmiņa.

—   Jūs gribat sacīt, ka slimnīcā ir tāpat kā cietumā? Ka jūs esat kā ieslodzītais? Labi, lai tā būtu. Klausieties…

«Man toreiz visu nedēļu sāpēja roka. Es tikko spēju to pakustināt un ar milzīgām mokām strādāju, un visi to it labi redzēja, to redzēja ari visi mani kolēģi un reizēm pat apjautājās: «Vai tev nav pārāk lielas sāpes?» Es teicu, ka gauži sāp. Un tad viņi sacīja: «Vajadzētu paņemties ap to.» Es biju ar saviem kolēģiem dakteriem vienis prātis un appētīju savu roku. Viņi pēc kāda laika atkal man apvaicājas: «Nu, kā klājas rokai?» Es tad viņiem teicu, ka tūkums pieņemas un ka radies pat sasarkums. Viņi teica: «Kas to būtu domājis! Vai temperatūra arī ir?» Es atbildēju, ka pagaidām vēl nav. Un tad viņi izteica savas domas: «Uzmanies, ka nesākas flegmona!» — un deva visādus padomus. Un es atkal atteicu, ka patiešām izskatās tā, it kā sāktos flegmona, un ka viņu ieteikumus katrā ziņā ņemšu vērā un ka jau esmu sācis visu to darīt.

Viņi man neteica: «Parādi mums savu roku!» — un arī es neteicu, lai viņi to apskata. Viņi laikam negribēja būt nesolīdi un nepieklājīgi: mums taču ir tik daudz ķirurgu, ķirurgu ar dažādu kvalifikāciju, un viņi varēja nodomāt, ka es kādam no viņiem dodu priekšroku, uzskatu par labāku. Bet es nevienu nelūdzu tāpēc, ka, aprunādamies ar vienu, es varēju neviļus aizvainot otru, un arī vēl tāpēc, ka es nekad un ne no viena nekā nelūdzu: visi cilvēki,

kuru vidū es apgrozos, allaž taču zina galveno, kas man vajadzīgs, un tātad var arī paši piedāvāt palīdzību, kāpēc tad man viņus vēl lūgt.

Bet, ja nu, es pats domāju, sak, kādam ko palūgšu, tad arī man vajadzēs rūpēties par viņu vajadzībām, dalīties ar viņiem bēdās un likstās. Es nezinu, kas mani vadīja, taču es nekad un neko nevienam nelūdzu un nekad un nevienam nekā nepiedāvāju. Tiesa, es vienmēr izdarīju visu, ko vien man palūdza, taču nekad nekā un nevienam nedarīju ar aizrautību, lai gan visu paveicu ātri, krietni un nekad nepiekrāpu.

Tādēļ arī nezinu, tagad nespēju pateikt, kādēļ neviens nepiedāvāja man savu palīdzību, un tā viss nogāja līdz augstai temperatūrai, līdz īstai flegmonai, līdz tam, ka vakarā biju spiests aizbraukt uz savu slimnīcu un mūsu dežurējošais ķirurgs iztaisīja man operāciju. Operāciju viņš iztaisīja labi — es nevienu nebiju aizvainojis, nevienu nebiju īpaši izraudzījis, nevienam nekā nebiju lūdzis un nevienam nekā parādā nebiju palicis. Es, gluži tāpat kā visi tie, kam nav ar medicīnu nekāda sakara, atbraucu uz slimnīcu, un man, tāpat kā jebkuram citam, iztaisīja operāciju.

Slimnīcā es negulēju, es staigāju uz mūsu nodaļu uz pārsiešanu un pavisam drīz atkal sāku strādāt, kaut gan operēt nevarēju, jo man rokā bija strutojošs process un tas man neļāva piedalīties operēšanā.

Pirms darba sākšanas es iegriezos uz pārsiešanu un palūdzu, lai māsiņa nomaina man apsēju. Es nesu līdzi pats savu saiti, savu jodu, savu ziedi pārsiešanai, lai neviens nevarētu man pārmest, ka lietoju kroņa mantu. Māsiņas man teica: «Kāpēc jūs tā darāt? Mums taču viss te ir.» Tomēr es necentos nekā paskaidrot un nemeklēju pārliecinošus argumentus. Turpināju ārstēšanos tāpat, kā biju paradis dzīvot, un naktīs, kad biju viens pats, jutos varen lepns uz sevi par to, ka esmu tik godigs. Nez kādēļ es nelepojos ar to, ka elpoju vai guļu, vai arī sarunājos.

Ritēja gadi, un, gluži dabiski, dīvainā kārtā es pārvērtos. Mainījās mani uzskati par pasauli un par apkārtējiem cilvēkiem, par notikumiem, kas risinājās ap mani.

Es, piemēram, kopš bērnības nēsāju brilles. Es skatījos sievietēs un meitenēs, kas gāja man garām, un man vienmēr šķita, ka esmu sastapis gauži maz glītu, simpātisku sieviešu seju un augumu. Taču līdz ar brieduma gadiem,

varbūt ari līdz ar novecošanu es savā ceļā aizvien biežāk un biežāk sastapu pievilcīgas sievietes un meičas un nolēmu, ka novecodams es kļūstu mazāk izvēlīgs, bet reizēm teicu sev … pareizāk sakot, uzskatīju, ka esmu kļuvis iecietīgāks. Arī tagad es nespēju pateikt, kas tas ir — neizvēlība vai iecietība. Patiesībā laikam bija tā, ka tajās reizēs, kad raudzījos uz viņām kā pats uz sevi, — tad tā bija neizvēlība; bet tad, kad nemēģināju izspriest tiesu, kura skaista un kura neskaista, — iecietība.

Gāja gadi, mana redze mainījās, samazinājās mana tuvredzība, beidzot sākās un aizvien vairāk pastiprinājās vecuma tālredzība, drīz vien es jau atteicos no brillēm un staigāju bez tām un tad pēkšņi pamanīju, ka visas tās, kuras esmu uzskatījis par pievilcīgām, ir tikpat nepieņemamas man kā jaunības gados. Laikam jau brilles bija tās, kas tik dīvaini pārvērta pasauli un cilvēkus.

Atgadījums ar roku pamazām sāka aizmirsties, pārgāja arī sāpes, es atkal strādāju un operēju kā allaž ar pilnu jaudu, cik vien manos spēkos, kā to biju darījis pirms slimošanas, un tad pie manis atnāca un pateica, ka es esot iedalīts komisijā, kas inventarizēs slimnīcas mantas, un pabrīdināja, ka nekādu papildu darbu tas man nesagadās, man tikai laiku pa laikam vajadzēs parakstīt aktus par nolietoto, salauzto vai gluži vienkārši vairs nederīgo vai arī morāli novecojušo mantu norakstīšanu — starp citu, pie mums reti kas morāli noveco, visbiežāk kaut kas tiek aplam iegādāts, — bet mani viņi izraudzījušies tāpēc, ka visiem esot zināms mans skrupulozais godīgums un mans uzvārds zem tāda akta būšot it kā garantija, ka situācija novērtēta pareizi.

Es parakstīju šos aktus, taču gluži neviļus sāku pētīt, kā un cik pilnvērtīgi izmanto mūsu slimnīcas mantas. Es pievērsu uzmanību tam, ka daudzi mani kolēģi ārsti slimodami lieto nevis paši savas, bet slimnīcas zāles, dežurējošās māsiņas reizēm ēd slimnīcas ēdienu, izmanto slimnīcas pārsienamo materiālu — vati un marli, es pamanīju vēl daudz ko tamlīdzīgu, pareizāk sakot, pievērsu tik daudz kam uzmanību, ka visu nav pat iespējams uzskaitīt.

Es biju pārsteigts, ka mani kolēģi, kas sašuta par aprobežotību un tik nikni runāja par cilvēka cieņu, pareizāk sakot, ar nievām nopēla šīs cieņas trūkumu un sašuta par cilvēka gara stulbumu, kad, piemēram, viņi redzēja, ka uz tā nama gala sienas, kurā atradās abortārijs, uzzīmēts

plakāts, kurš reklamē jaunatnes presi un kurā ar milzīgiem, pusotra stāva augstiem burtiem uzrakstīts: «Tas viss tev, jaunatne!» — viņi skaitās, ka cilvēki nedomā par cilvēkiem; viņi pukojās par to, ka specializētais veikals aklajiem saucas «Ausma», un lamāja tos, kuri bija šo nosaukumu ieteikuši un apstiprinājuši, biju pārsteigts, ka, par spīti savam abstraktajam pseidohumānismam, viņi itin nemaz nedomāja paši par savu cieņu un lietoja slimnīcas mantas, zāles un ēdienu.

Dažus aktus es neparakstīju, aizrādīju nepieļaujamu izšķērdību (it kā būtu arī pieļaujama izšķērdība), atgādināju, ka nepieciešams ekonomijas režīms (apzinādamies, ka ekonomijas režirns iespējams arī bez nepieciešamības). Taču man demagoģiski teica, ka labklājība palielinoties nevis ekonomijas, bet peļņas rezultātā.

Tomēr es vēl nebiju noņēmis acenes, manī vēl joprojām zēla tā pati iecietība un pielaidība. Naktīs es domāju par visu, kas notiek ar citiem un ar mani, prātoju, ka cilvēkiem vajadzētu būt godīgiem, ka godīguma trūkums ir kārtības pārkāpums, bet kārtība ir cilvēku mierīgu attiecību pamats. «Es taču nekā neņemu un nekā sveša nelietoju, bet vai tad viņi ir sliktāki? Ja varu es, tad to pašu var arī citi.» Ka tikai godīgi, atklāti cilvēki var nodarboties ar kārtības iedibināšanu un arī tikai tad, ja viņi paši ir bez mazākās vainas. Sajā sakarā minēšu, tiesa, vēsturiskajā aspektā apšaubāmu piemēru, taču piešķirsim dažas atlaides tiem laikiem, tātad, piemēram, askēts Torkvemada bija iemantojis neparastu autoritāti un cieņu kā dižais inkvizitors, — viņš bija gandrīz vai svētais, un tas, ka mēs viņu šodien nosodām, ir tikai zinātnes attīstības dēļ, taču toreiz kārtību varēja nodibināt tikai tādi kā viņš, nesavtīgi un godīgi cilvēki, un tā bija kārtība, kas tolaik radīja vispārēju mieru, bet atsevišķi, gadījuma pēc cietušie cilvēki taču vēstures gaitu nespēj grozīt. Naktīs savās pārdomās nācu pie atziņas, ka arī mūsu slimnīcā nepieciešams iedibināt kārtību. Ja es varēju un varu nevienu nelūgt, kāpēc tad pārējie to nevar. Galu galā, ja arī nonāks tiesā kāds no tiem, kas stiepj prom no slimnīcas viņam nepiederošo, citam vairs nenāks prātā to darīt…»

—   Es, dakter, protams, atvainojos, bet vai tu patiešām esi tāds utavnieks?!

—   Es taču teicu, ka tā ir pasaciņa, bet jūs tūlīt meklējat visam reālu pamatu. Tā nevajag. Varu iedomāties,

cik grūti klājas rakstniekiem paziņu un kolēģu vidū, — laikam jau tāpat viņi meklē visā un visos reālu pamatu.

—   Vai tas patiešām, dakter, notika ar jums pašu?

—       Pasaciņa. Tā ir tikai pasaciņa. Starp citu, beigas es piedomāju klāt. Un tagad pietiek. Tas nav ņemts no dzīves. Tikai tāds mīts.

—       Tā jau, Sergej Pavlovič, tas notiek, ka izzināšanas prieks liek meklēt reālu prototipu, turklāt jūs tik pārliecinoši lietojāt pirmo personu, ka šāds jautājums radās gluži dabiski. Cilvēkiem patīk uzzināšana un pareģošana — fotogrāfijas un laika ziņas, vai ne?!

—   Bet jūs to uztverat kā mākslas darbu.

—   Kā tad tā, dakter, jūs esat pret godīgumu?

—        Protams, par. Tikai nevajag pārvērst godīgumu par cīņas, par soda ieroci… par ieroci vispār.

—   Nesapratu.

—       Jā, Sergej Pavlovič, tas viss, manuprāt, labi jāapsver un rīt jaapspricž. Sitā filozofija jāpārdomā un jāpārrunā. Tikai es domāju, ka godīgums ir godīgums un taisnīgums — taisnīgums. Tomēr… padomāsim… Vai ne, biedri? Rīts, tā sacīt, taču gudrāks par vakaru?

—   Tagad nemaz tik aši neaizmigsi.

Tomēr visi aizmiga pavisam drīz, bet Sergejs gulēja un lasīja. Viņš lasīja kādu pusstundu, tad nodzēsa spuldzīti, piecēlās, apģērbās un izgāja gaitenī. Māsiņas sēdēja pie galda un nodarbojās ar saviem parastajiem darbiem: līmēja slimības vēsturēs analīzes, papildlapiņas, rasēja norīkojumu lapas un darīja tamlīdzīgus nepieciešamus darbus.

—        Būs visu nakti ko nolīmēties? — Sergejs, kā jau kolēģis, lietišķi apjautājās.

—       Nē, vairs tikai drusku palicis. — Atbilde apstiprināja viņa tiesības tā jautāt.

—   Vai smagu slimnieku nav?

—   Šodien viss mierīgi.

—       Vai dežurējošais terapeits savā postenī tikai snauž vai arī ko jauš? — Kā saka, viņam bija iedevuši mazo pirkstiņu, bet viņš jau ir gatavs visu roku noraut, šo jautājumu pat viņam kā ārstam nepiedienējās uzdot: galu galā viņš taču te nestrādāja.

—        Pagaidām guļ. Tfu, tfu, nepiemini ļauna — pagaidām viss mierīgi. Sergej Pavlovič, jums tikai pirms

nedēļas atļāva staigāt, bet jūs jau pavisam nevaldāms.

—   Meitenes tomēr aizrādīja viņam, kā jāuzvedas.

—       Mani taču pēc manas sajēgas noturēja gultā divas nedēļas ilgāk, nekā pienākas.

—   Ar jums, dakteriem, paši zināt, kā jārīkojas.

—       Tas nu gan tiesa. Ar mums jārīkojas pēc principa: labāk vairāk nekā mazāk.

—   Atkal iesit uz ķirurģisko?

—       Tu esi liela gudriniece. Šodien dežurē Ludmila Arkadjevna.

—   Tikai uz mazu brītiņu, Sergej Pavlovič.

—       Nu, nu, citādi, bērniņ, jau nedrīkst. Tikai drusciņ ieniršu ķirurģijas jūras putās — un atpakaļ gultiņā.

—        Pie jums taču šodien bija lēvenis viesu! Droši vien bija arī darbabiedri.

—       Tieši darbabiedru nebija neviena, tāpēc arī velkos uz ķirurģisko, lai parunātu ar savējiem. Tikai dežurantam par to — neviena vārdiņa.

Māsiņa pasmējās, bet viņš lēnītēm soļoja uz ķirurģisko korpusu. Labi, ka pāreja uz to korpusu sākas šajā paša stāvā. Sergejs neko lielu nebijās, viņš pat izturējās pret visu mazliet vieglprātīgi, taču no kāpnēm viņam tomēr bija bailes. Mistiskas bailes, kas droši vien pamatojās ar ierasto priekšstatu par infarktu.

Ļusja sēdēja ordinatoru istabā un rakstīja slimības vēsturi.

—   Vai daudz darba? Labvakar!

—        Sveiks, Serjoža! Atkal atskrēji? Nē, pavisam maz. Jāuzraksta līdz galam šī te — un tad ir cauri. Un vēl viens apendicīts. Puiši tiks ar to galā bez manis.

—        Teikt, ka esmu atskrējis, būtu pārākais pārspīlējums. Es vienkārši brīnos, kādas bailes var uzmākties cilvēkam pēc infarkta. Pats to visu labi zinu — un tomēr nespēju sevi savaldīt — baidos. Es taču neeju, bet velkos.

—       Gan būs labi, Serjoža, drīz iesi mājās. Pamazām atkopsies. Es priecājos, ka tu, kad tev šitā nepaveicās, vismaz nokļuvi šajā slimnīcā — pie manis.

—        Jā, man nepavisam negribētos nokļūt tur, pie mums. Pie mums… Pie «bijušajiem mums». Šoreiz, Ļusja, liktenis izrīkojies apbrīnojami labi. Es taču nemaz nezināju, ka tu tagad strādā šeit. Pēdējo reizi ar tevi tiekoties, tu vēl meklēji darbu. Tā taču bija?

—       Nevajag piesaukt likteni. Drīz iesi mājās. «Cik gan mājās dzīvot jauki, pa Mjasņicku braukt vai jāt un par līgavu, par ciemu paklusītērn padomāt!»

—   Es šito pantiņu nezinu, bet droši vien atkal Puškins,

—   Patiešām. «Ceļa braucēja žēlabas».

—       Atzīsties godīgi! Vai tu katru dienu pirms gulētiešanas izmācies pa dzejolītim?

—        Bet es taču to nemaz nezinu no galvas. Tikai brīžiem atmiņā pēkšņi iešaujas kāda rinda. Laikam jau viņš man ļoti patīk.

—        Gatavais brīnums, kā liktenis mūs savedis kopā. Un tikai infarkta dēļ.

—        Ek, Serjoža, Serjoža, līdzko kļuvi par infarktnieku, tā uzreiz sāki plātīties un apnikt. — Ļusja skaļi iesmējās. Pavisam citādi, nekā viņa smējās parasti.

«Allaž pavedinu viņu uz muļķīgām valodām un pat rīcību,» Sergejam iešāvās prātā. «Un tomēr gribu, laiviņa man palīdzētu.»

—        Ļusja, mīļā, ja jau tu esi humāniste, tev jānāk man palīgā. Vai nāksi?

—   Ko tev vajag?

—       Vai tu tam piekrīti, ka infarkta slimniekiem jāprot sevi savaldīt un ka viņiem pašiem jāuzveic sevī bailes no slimības? Jo sevišķi tiem, kam bijis infarkts; jo sevišķi — atšķirībā no visiem citiem slimniekiem,

—   Un tad?

—   Tad nāc man palīgā!

—   Tu taču teici: pašiem — kā tad es varu tev palīdzēt?

—        Ļauj man izoperēt to apendicītu, kas gaida savu kārtu.

—        Traks esi, vai! Ja es būtu tu, es katrā ziņā sacītu: «Tāds kā aptaurēts!» Tu gribi, lai krūtis es pāršķeļu un sirdi kā dāvanu pasniedzu?

—        Gribu gan. Un gandrīz vai Puškina garā. Esi tik mīļa. Neturies pie likumiem, Ļusja, es tevi lūdzu! Es taču, Ļusja, baidos pat pa kāpnēm uzkāpt. Ļauj gan, Ļusja!

—        Kā es drīkstu atļaut?! Un ja nu kas atgadās? Es taču pēc tam pakāršos.

—        Ļusja, mīļā, nu kas tāds var atgadīties! Infarkts taču bija niecīgs, tu pati zini. Nekas nenotiks. Tev tikai vajag gribēt man palīdzēt. Tu taču zini pašu galveno: «Ko vēlas sieviete, to vēlas pats dievs.» Ļusja, es taču neesmu vairs cilvēks — es esmu slimnieks, tikai slimnieks. Pec

būtības es taču esmu vesels, tikai galīgi slims. Ļusja, man nepieciešams operēt. Es saprotu, ka man nekas nevar līdzēt — varbūt vienīgi tu kopā ar Puškinu.

—   Nejauc man galvu, Seržik! Starp citu, par Puškinu: nesen atradu kādu viņa dzejoli, ko agrāk nekad nebiju lasījusi un kas pat neatgādina Puškina rindas: «Te slimais students guļ jo vārgs, tam liktens nesis smagu velti. Nost zālesl Līdzēt var vien zārks: kas mīlas slims — to ārstēt velti.»

—   Ko tad man būs darīt? Vai tu maz apjēdz, ko no manis prasi?

—   Un, ja atmetam malā mīlu, — vai tev nešķiet, ka «liktens nesis smagu velti» man?

—   Kā es to lai izdaru, mīļais cilvēk! Ko lai saku saviem puišiem?

—   Kas dežurē kopā ar tevi?

—   Divi jauni puiši. Starp citu, viens ir tavs bijušais students.

—   Tad jo labāk! Vai patiešām tu nevarēsi ar viņiem sarunāt?

—   Man, Serjoža, gluži vienkārši bail.

—   Mjā-ā. Labi. Laikam tev tomēr taisnība. Ja jau esi nolēmis izlauzt ar pieri mūri, tad lauz pats ar savu pieri.

—   Labi, Sergej. Paaicināsim šurp manus puišus, sarīkosim konsiliju, saskaitīsim tev pulsu, izmērīsim asinsspiedienu, un, ja arī viņi neiebildīs, tad … Taču pirms tam tu tomēr ņemsi nitroglicerīnu. Norunāts?

—   Ļusja, mīļo manu meitēn, es piekrītu visam. Es zināju, tikai tu vari…

—   Pietiek glaimot! Cik labprāt es tevi tagad.., Tikai niknuma manī par maz.

Sergejs jau šuva ciet brūci, kad viņa domu gājiens atkal atguva kaut kādu kārtību un viņš sāka apsvērt visu situāciju.

Vispār viņš bija izrīkojies kā nelietis. Nostādījis grūtā stāvoklī Ļusju. Tagad viņš sāka apjēgt, ka bija lauzis mūri ar pieri, bet ne jau ar savējo. Tagad viņš izlēma cilu vietā — viņš izlēma Ļusjas vietā, vai viņa drīkst riskēt un ar ko drīkst riskēt. Tad viņš sāka sunīt sevi, viņš šaustīja sevi un pārmeta, un tai pašā laikā viņā dzima jauns spēks, pareizāk sakot, atgriezās agrākais spēks, spēks, kas

bija mitis viņā gan pirms saslimšanas, gan pirms kurlmēmā operēšanas, gan pirms tā brauciena. Nē, tagad tomēr ir cits spēks. Viņš kļuvis stiprāks. «Un tomēr kāds es esmu nelietis! Vienīgi Ļusja spēja uzdrošināties…»

Sergejs uzlika pēdējo šuvi. Māsiņa viņam sacīja:

—   Ejiet vien, dakter, es aizlīmēšu! Runā, ka jūs pats esot slimnieks. Kaut visi slimie šitā operētu. Nāciet pēc atveseļošanās pie mums strādāt!

«Arī viņa grib pateikt ko patīkamu,» Sergejs klusībā nodomāja, bet skaļi pateica:

—   Ja jūs nebūtu sterila, es jūs noskūpstītu. Kaut gan neesmu pārliecināts, ka jūs to vēlētos, pareizāk sakot, esmu pārliecināts, ka nevēlētos, taču patlaban es domāju tikai par sevi. — Un klusi iesmējās. — Bet jums, puiši, lielum lielais paldies! Tāds paldies, ka vārdos nav izsakams! …

—   Labi, labi, Serjoža, ej tagad uz palātu! Es pati visu ierakstīšu.

Ļusja pavadīja viņu līdz nodaļai.

—   Ej vien droši, Ļusja! Viss ir kārtībā.

—   Nē, mans miļais, tu ielīdīsi gultā manā klātbūtnē, atkal ieņemsi nitroglicerīnu, un tad es mierīgi iešu un nodežurēšu līdz galam.

—   Labi, esmu ar mieru izpildīt visu, ko tu man liksi. Tu taču dzemdēji mani no jauna, vai tu to maz apjēdz!? Un nekas slikts te nemaz nevarēja būt, manuprāt, viss notika, kā nākas, gods godam. Vai ne? Galvenais bija tava vēlēšanās man palīdzēt. Un es to itin labi zinu: «Ko vēlas sieviete, to vēlas pats dievs.»

PUSIERIS

«Divdesmit gados astoņi patstāvīgas izveseļošanās gadījumi. Nebiju pat iedomājies, ka var būt tik daudz. Un tas tikai vienā institūtā. Visi gadījumi pilnīgi neapšaubāmi. Sis raksts jānodrukā, katrā ziņā jānodruka. Cik daudz man to te sakrājies! Jāpagūst visus izlasīt. Tas tik redakcijai būs brīnums, ja viņi tagad, tūlīt, saņems no manis visas recenzijas. Bet brīnumi taču notiek. Gadās taču, ka notiek zili brīnumi, brīnums brīnuma galā. Rakstus izlasīšu pats. Disertācijas sadalīšu puišiem. So gan ne. So izlasīšu pats un pats arī atsauksmi uzrakstīšu. Kur

tas laiks, kopš neesmu rakstījis atsauksmes. Man ir krietni puiši, nekad neatsakās. Un viņiem ir tiesības atteikties. Kaut gan — viņiem taču jānāk man palīgā. Sūta man — taču domāts mūsu kolektīvam. Mans vārds ir tikai izkārtne. Turklāt vēl esmu slims. Man ir grūti. Grūti ne jau slimības, grūti darba dēļ. Viņi taču nekā nezina. Arī tas ir brīnums, ka nezina. Jāuzraksta recenzija. Tomēr izveseļojas arī. Izveseļojas.»

Priekšnieks pagriezās pret rakstāmmašīnu un sāka klidzināt:

«Rakstā skarta ārkārtīgi aktuāla tematika. Katram skaidrs, ka jebkuras ziņas par izārstēšanos no ļaundabīgajiem audzējiem obligāti jādara zināmas plašam praktizējošo ārstu lokam. Izklāsta stils apmierinošs. Materiāla analīze atbilst prasībām. Materiālu var publicēt.»

Pie durvīm pieklauvēja.

—        Es taču lūdzu — līdz pulksten vieniem pie manis nenākt.

—   Jūs steidzami izsauc uz uzņemšanas nodaļu.

—        Vai tad neviena cita vairs klīnikā nav, tikai es viens pats?

—   Vecākais ārsts lūdza.

—   Sasper jods! Sakiet, ka eju.

«Varbūt gadījusies kļūda. Braukšu uz turieni, uz institūtu. Labi vēl, ka uzņēmumus neizdarīja tepat.»

Priekšnieks uzsmēķēja, mazu brītiņu paskatījās logā un tad aši devās uz durvīm.

Pa kāpnēm noskrēja kā parasti: ātri un lēkdams pāri vienam pakāpienam, tāpat kā skrej visi klīnikas veselie darbinieki.

Gaitenī atradās vairāki piedzērušie. Vienam kaut ko skaidroja. Otrs klaigāja, ka viņš esot atbraucis šurp nevis izpļāpāties, bet ārstēties. Trešais …

—   Kādēļ tik daudz piedzērušo?

—   Svētki nāk virsū.

—   Kaut velns parautu! Mūžīgā nelaime. Kur man jāiet?

—   Uz mazo operāciju zāli.

Viņš pagrūda durvis …

—   Es taču lūdzu pasaukt Priekšnieku!

—   Nekliedz! Kas noticis?

—        Labdien! Atvainojiet, ka izsaucām, taču smags slimnieks un tāds nesaprotams.

—        Tādēļ jau es šeit atrodos. Un tu pats maziņais esi, vai?

—        Nevaru lāgā saprast. Nokritis no sastatnēm. Četrdesmit gadus vecs. Kreisajā pusē lauzts liela kauls un delms. Lūzumi segti. Spiediens — septiņdesmit. Pulss — simt divdesmit. Auksti sviedri. Izskatās pēc šoka. No otras puses — slimnieks uzbudināts. Spiedienu pacelt nevaram.

—   Un kā ar vēderu?

—       Tur jau tas āķis. Paskatieties pats! Es nesaprotu. Izskatās, ka viss būtu kārtībā, mierīgi.

Laikam kāds pavēra durvis. Operāciju telpā kūleņu kūleņiem ievēlās piedzērušu balsu gūzma: «Kur likāt Vitju?! Nekliedz pie auss, kuņa tāds… Kā maukšu pa tavām brillēm!… Pasauciet Vī-ītju!… Vī-ītjā-ā! Padod šurp ārstu …»

Priekšnieks vai salēcās. Vecākais ārsts viņam aiz muguras padeva zīmi, droši vien lai apklusina piedzērušos.

—   Kā viņš ir nokritis?

—   Uz sāniem, uz kreisajiem. Uz roku un kāju.

—   Arī lūzumi tajā pusē. Bet vēders vispār ir mīksts.

—   Es ar to pašu saku.

—        Saku. Tu saki! Bet kreisajā pusē skaņa tomēr klusāka. Asinis?!

—   Neliekas vis. Nē, neliekas.

—        Kāpēc asinis pārlej tikai pa vienu kanālu? Lejiet kājā arī! Lai saņem pa diviem kanāliem. Vai pašiem tas prātā neienāk?

«Vī-ītja-ā-ā!…»

Vecākais. Tūlīt apklusināšu tos bļaurus.

Priekšnieks. Tu, puis, nešaudies kā apsvilis! Katrā atgadījumā, tāpat kā dzīvē, allaž jābūt kaut kam galvenajam. Tagad galvenais ir šī te vīra dzīvība. Bet tevi nez kādēļ sāk uztraukt piedzērušie. Tu dari savu! Ar tiem citi tiks galā. Brīnumu pasaulē nav. Bet var būt, ka ir arī. Te vainīga liesa! Steidzīgi uz operāciju, kamēr nav par vēlu. Kāds spiediens?

—   Sešdesmit pieci.

—   Redzi nu! Dodiet lielāku strūklu un narkozi!

—   Seit pat?!

—        Uz kurieni tad tu viņu vedīsi?! Asinsspiediens krīt. Sāciet dot narkozi! Bet es sākšu mazgāties. Un viņš man palīdzēs.

—   Paši operēsit?

—        Kāpēc tik aplami jautā? Ne jau tāpēc mazgājos, lai ieturētu pusdienas.

Priekšnieks aizgāja uz priekšistabu, vecākais sāka izrīkot.

—        Ej mazgā rokas! Palīdzēsi pašam Priekšniekam! — Vecākais bija notvēris otro dežūrārstu.

—   Kas tad nu tā?!

—   Kas, kas! Vai es zinu? Pasaule griežas otrādi.

—   Un kas tur par vainu?

—       Teica, ka liesa. Nerunā gari! Ej ašāk mazgāties! Tūlīt sados visiem piparus.

Otrais dežūrārsts piegāja pie Priekšnieka,

—   Drikst mazgāties?

—        Ak kungs! Kas jums te notiek: jautājumu un atbilžu vakars? Ja jau es mazgājos, tad tev pēc likuma jau sen vajadzēja būt gatavam un stāvēt pie galda. Mazgājies veicīgāk!

«Vī-ītjā-ā!… Kā vilkšu pa… Turi muti, pļēgur .., Vī-ītja-ā! Sāp!…»

Priekšnieks. Bet tu nekur nepazūdi — stāvi un gaidi! Ja nu ievajagas vēl kādu roku. Turklāt es tik sen neesmu operējis nevienu steidzamu traumu.

Vecākais. Es esmu tepat. Kur tad es palikšu?

Kad atvēra vēdera dobumu, ieraudzīja asinis.

—   Re, kāds izskatās tavs mierīgais vēders.

—        Atzīstos grēkā. Bet bija taču mierīgs. Jūs pats arī tā teicāt.

—        «Teicāt, teicāt»! Būtu teicis — nebūtu operējis. Pavelc ar āķi — apskatīšu liesu! Nē, vispirms pataustīšu. Kāds spiediens?

—   Sešdesmit pieci.

—        Protams. Pārplīsusi liesa. Pavelc nost! Pasniedz spailes! Vēl. Tagad padod Fjodorova spailes! Pavelc vairāk! Lūk, tā. Tā, tā. Viss. Aizspiedu. Dod šurp sūkni! Aizvāksim asinis un paskatīsimies, kas tur vel redzams. Vēders ir mierīgs. Spiediens?

—   Septiņdesmit.

—       Nu, re! Tagad var strādāt rāmā garā. Vai labi atsūc? Kaut gan — es pats to redzu.

—   «Vī-ītja-ā-ā!» — noskanēja gluži kā elsas.

—        Aizveriet durvis! Nesteidzieties! Tagad lēnītēm visu izslaucīsim, tad aizvāksim sarecējumus un pēc tam pārlū

kosim visu pārējo. Un kas notiek tur augšā, operāciju zālē? Pietiek, te ir sauss! Pasniedz šķēres! Re, kur!.Vai redzi, kāda?! Pārrauta uz pusēm. Tagad pametīsim aci, kas notiek šite. Uzliec te āķi! Tā — viss labi. Site. Arī kārtībā. Kāds spiediens?

—   Astoņdesmit pieci.

—        Nu, re! Viss kārtībā. Jāšuj ciet. Es taču jautāju, kas notiek tur, augšā?!

«Vi ītja-ā-ā! …»

—        Vai jūs galu galā vērsit ciet durvis? Kas tā par kārtību! Ej un sadod, kā nākas!

Vecākais izgāja laukā un pie durvīm sastapās ar vienu no tiem, kas operēja augšstāvā.

—        Kā klājas pie jums? Priekšnieks izgrieza liesu. Vareni! Ir gan velna vīrs. Gan diagnozi noteica, gan izoperēja tā, ka prieks skatīties. Bet es nošāvu greizi.

—   Vai morāli nolasīja?

—        Kā tad citādi: viņš tieši desmitniekā, bet es taču garām. Taisnība viņam.

—   Uz kurieni tagad?

—        Cīkstēties ar piedzērušajiem. Labus darbus darīt. Noskaidrot, vai cilvēks, arī nikns būdams, spēj darīt labu. Viņš jautā, kas notiek pie jums augšā.

—   Tagad es dabūšu savu tiesu.

—        Par ko? Par diagnozi? Varbūt aplam ko nostrādājāt?

Ārsts neatbildēja, tikai atmeta ar roku un nozuda aiz durvīm.

—   Nu, kas pie jums labs?

—   Pušieris.

—   Kas tad vēl?

—   Tur nekā nebija.

—   Kur, kam?

—   Trīs reizes uz rentgena skatījāmies…

—   Ko tad?!

—        Kardijas vēzi — nav tur nekā. Nav ne vēža, ne kā cita. It kā visu bijām izdarījuši…

—        Pušieris! Dievam paldies jāsaka. Siem pušieris! Tā taču ir laime. Ak kungs! Un šie vēl nav apmierināti! Jums taču jādomā par slimnieka veselību, nevis par sava mundiera godu vien. Tātad viņš ir vesels! Pagulēs vēl divas nedēļas un atgriezīsies dzīvē. Aizšūsi pats. Es iešu prom. Uz šitādiem brīnumiem visa pasaule turas. Pušieris! Kur

atrodas slimais? Ejam pie viņa! Kā viņam tas viss noritēja?

—   Viņš guļ pēc narkozes,

—   Jums tik darba lietas vien rūp. Bet te ir runa par cilvēka dzīvību. Ejam pie manis! Es tev iedošu disertāciju atsauksmi. Man jābrauc prom.

—   Šodien padomes sēde?

—   Kāda sēde! Jābrauc uz onkoloģisko institūtu.

—   Aicina uz konsultāciju?

—   Ejam! Pušieris!

PĒDĒJĀ DIENA

Atceros to pēdējo dienu, kad mēs tikāmies mūsu slimnīcā. Toreiz vēl nebija ne mana brauciena, ne mūsu slimību. Mēs toreiz divatā sēdējām tavā kabinetā un runājāmies. Tas notika vakarā, visi bija jau aizgājuši. Man nez kādēļ toreiz bija gluži vienkārši slinkums iet prom, lai nu kā, bet dažādu nepatikšanu bija papilnam. Arī tev laikam kaut kādu iemeslu dēļ bija grūti spert šo izšķirošo soli — piecelties, pārģērbties, iziet ārā un pa mūsu šķērsielām tvarstīt kādu taksīti. Pat ne «kaut kādu»: manas nebūšanas toreiz bija arī tavas nebūšanas, turklāt tu laikam jau toreiz nejūties īsti labi, tikai mēs to vēl nezinājām — tu pats un vēl jo mazāk es. Mēs nezinājām, ka tā ir mūsu pēdējā diena un mūsu pēdējā labsirdīgā un «saprātīgā» saruna.

Saruna ritēja mierīgi, rāmi, klusi. Tu teici, ka tev nepatīk braukāt uz darbu ar pilsētas transportu: tu grūsties, tevi grūsta, tu teici, — jau no rīta jūties kā uz adatām uzsēdināts, un tāds pustraks ierodies slimnīcā. Bet tad katrā ziņā vajag atrast kādu, uz kuru izgāzt dusmas, lai atgūtu savu normālo stāvokli. Citādi visu dienu būsi kā uzvilkts. Visiem klāsies slikti un — galu galā — tev pašam tāpat.

Es ievēroju, ka tu, tāpat kā es, un laikam vēl daudzi citi, allaž pieej pie loga, kad gribi tikt vaļā no savām domām, varbūt arī kad gribi sadabūt tās vienuviet, varbūt ari tad, kad gribi paslēpt savu reakciju no citiem, bet varbūt gluži vienkārši tādēļ, lai neredzētu un neuzminētu sarunu biedra reakciju uz taviem vārdiem un domām.

Tu aizgāji pie loga un turpināji runāt, muguru pret mani pagriezis:

—   Un tad iznāk, ka no rīta uzklūpu pirmajam, kas pagadās priekšā, pats zinu, ka aplam aizvainoju cilvēku, bet nekā nevaru sevi savaldīt. Un turpinu aizvainot. Un tā līdz galam, un manī pat nerodas vēlēšanās atvainoties par nodarīto pārestību. Starp citu, kāda velna pēc galu galā vajadzētu aizvainoties? Sāda aizvainošanās ir tīrais stulbums. Tai nav eksistences tiesību! — Sajā vielā tu vienīgo reizi pacēli balsi. — Vai nu tu pieņem cilvēku tādu, kāds viņš ir, vai arī ielaidies ar viņu darīšanās tikai tik, cik tas nepieciešams. Bet aizvainojums, kā salīdzinoši izteicies Cerniševskis — te tu iesmējies, — ir ne šis, ne tas, tukša vieta.

Es tev piekritu, tikai aizrādīju, ka labāk gan būtu pacensties neaizvainot. Tu biji vaļsirdīgs, bet es nespēju novaldīties, jo kad vēl citreiz es varētu tev ko līdzīgu pateikt. Bet tu pats taču biji vainīgs pie tā, ka neviens no mums nekad nenolaidās (varbūt arī nepacēlās) līdz tādam līmenim, lai normāli un cilvēciski izrunātos ar tevi. Jebkurā situācijā un jebkurā sarunā mūsu domās tu allaž biji Priekšnieks. Protams, kad runājāmies ar tevi divatā aci pret aci, tevī vairāk bija cilvēciskuma, un tomēr… Tikai mēs arī vairs nevarējām runāt ar tevi kā cilvēks ar cilvēku. Un arī tas mani tagad sāpina.

Pēc tam tu klusām pateici to, ko parasti izkliedzi.

—   Kādam velnam tas vajadzīgs, nu, padomā pats! Šorīt pat. Tikko esmu atnācis. Sagaida mani dežurējošais ārsts un saka: «Ar vakardienas operāciju nav labi.» Bet kas nav labi? Vajag taču arī mani saprast. Viņu taču operēju es. Tā nu bija sagadījies, ka atgājušas vaļā anaslamozes šuves, bet vispirms taču jāpasaka, vai slimniece vēl ir dzīva vai nav. Kāpēc neviens nedomā arī par mani? Nu, es ņēmu un sabrēcu. Pa to laiku atrodas otrs prātvēders: dzird taču, par ko ir runa, tomēr paziņo, ka esot slims, taču palikšot darbā. Pasaki, kāda velna pēc man šī varonība vajadzīga? Ja slims — lai iet un sūt mājās. Protams, visi drausmīgi aizvainojās. Tagad visiem tik daudz aizvainojumu, ka grāb kaut vai ar liekšķerēm.

Es klausījos un brīnījos par to, cik rāmi tu pateici šos vārdus. Nomierināja, ka bija atgriezies agrākais runātnīgums. Es taču nezināju, ka tu jau esi slims, ka esi neglābjami slims, ka es tikšu padzīts no mūsu darba un ka

šī ir mūsu pēdējā mierīgā garā ieturētā saruna. Tādēļ es klausījos, kā jau vienmēr, tikai ar vienu ausi un tagad ar mokām cenšos atcerēties visu, ko tu toreiz teici. Man ir tāda sajūta, ka es iebildu vai pēc katra tava vārda, bet savus iebildumus tikpat kā neatceros. Es taču itin bieži tev iebildu tikai klusībā un reti kad to pateicu arī skaļi. Kā tas bija toreiz, neatceros. Bet tu turpināji ar tādu pašu kaismi un tikpat klusi un nesteidzīgi:

—   Galu galā man nav vajadzīgi palīgi, kas tik nadzīgi prot aizvainoties. Visi jūs esat bezgala emocionāli. Bet man emocijas nav vajadzīgas. Man vajadzīgas zināšanas. Ar emocionālajiem allaž negals vien ir — nekad nevari paredzēt, ko viņi pastrādās pēc piecām minūtēm. Bet man vajag, lai pareizi izprastu notiekošo un pēc tam pareizi rīkotos. Tā ir, vai tā nav? Jūsu emocijas — tās ceļas no vilšanās dzīves mērķa izvēlē. Profesija nav jāizraugās pēc dvēseles aicinājuma, no tā tikai tāda mētāšanās vien un emocijas iznāk. Savs dzīves mērķis jāizraugās lietpratīgi, apzināti, bet, ja arī nav pa prātam, neko nevar darīt, — ar laiku iepatiksies.

Kad vēlāk atcerējos visas tavas runas, tās man likās manu nepiekrītošo un protestējošo repliku saraustītas, taču, kad atsaucu atmiņā visus sīkumus, — visi šie tavi pārspriedumi ieguva loģiku. Un arī šoreiz man vispirms nāk prātā mana replika: bet kurš ir tas tiesnesis, kurš drīkst uzskatīt tieši šo izpratni par pareizu, tieši šo rīcību par pareizu? Bet vēlāk es atcerējos, ka skaļi es teicu: «Protams, tā!»

—   Viņi domā, ka vispareizāko rīcību rada nepiebremzētas emocionālās reakcijas. Un domā aplam. Emocijas rodas tad, kad notiekošais pārsniedz zināšanu ietvarus. Piemēram, mīlestība. Kādēļ un kāpēc es mīlu? Vai vari uz to atbildēt? Itin nekad.

Šoreiz es tev piekritu no visas sirds.

—   Kad skatos kinofilmu, teātra izrādi, kaut ko lasu, un mani sāk smacēt asaras, — es saprotu, ka tā ir lēta lektīra, nevis māksla. Mākslai jārisina domas, vesela domu stafete, mākslai jāiedarbojas uz intelektuālajiem, nevis asaru izdalīšanas centriem. Asarainība — tā visbiežāk ir bezsaturība. Es te minēju asaras tikai kā emocionalitātes galējo izpausmi. Uzskatāmības labad. Ķirurgu operāciju laikā bailes māc tikmēr, kamēr viņš vēl nezina un neprot, īsts, zinošs ķirurgs operē un nebaiļojas. Nebaiļojas un

dara to, ko zina, pareizāk sakot, ko var. Bez kādām emocijām.

Es labi atceros, ka novaldījos un neteicu nekā par tiem pat visai emocionālajiem izkliedzieniem operāciju zālē. Es tev pilnīgi un viscaur piekritu. Tātad klaigāšana operācijas laikā — tā ir vai nu spēle, vai izlaidība, vai arī liecina par smagu nelaimes gadījumu, kad nezini — izdosies vai neizdosies tikt ar to galā, varbūt arī par nedrošību. Tev tā laikam galvenokārt bija spēle. Gribētos ticēt, ka tā bija spēle. Tev taču patika spēle. Atceros, kā tu tiki teicis: «Spēlē vairāk — bus vieglāk dzīvot. Dod tev ēst viru — prasi klāt virloku.» Un, protams, arī izlaidība. Tu taču brēci uz visiem, un visi, tu pats arī, itin labi zināja, uz kuriem tu atļaujies brēkt un uz kuriem vairies izgāzt dusmas. Uz kuriem varēji brēkt un aizvainot un uz kuriem tikai pabrēkāt. Un pat izlaidības niknumā tu, paldies dievam, tomēr spēlēji. Un, lai gan operācija nav īstā vieta un nav arī īstais laiks spēlei, mēs visi tomēr mazliet spēlējām. Un kā gan citādi! «Es te esmu radītājs, veidotājs!» Bet spēle katram cilvēkam izpaužas savādāk — atkarībā no rakstura, no kultūras, no vēl kaut kā.

Bet tu turpināji:

—   Mjā-ā! Nekādu emociju. Ja vajag — tad vajag. Un dari to, ko vajag, bez kādām emocijām, bet tā, kā vajag. Un, ja nu kas traucē, — aizvāc prom.

Es sapratu, ka tu sāc sevi uzkurbulēt. Tev tas allaž varen viegli izdevās. Vēl pirms trim minūtēm tu biji pat tāds kā miegains — un nu pēkšņi — Jupiters!

Un es metos tev pretim — ērcīgi, jo ir taču tik patīkami visgudri paprātot, šajos brīžos jūties pats ar sevi apmierināts, tevi pārņem patīkama sajūta, un, ja jau ir pagadījusies tāda izdevība, katrā ziņā sākas moralizēšana. Bet tagad nekādi nespēju sev to piedot. Taču šī apziņa vienmēr nāk par vēlu — tad, kad jau atrodies aiz durvīm, vai pat mājās, uz dīvāna, vai sēdot pie galda.

—   Arī aizvākt vajag ar apdomu: tā jau var nogalēt gluži nevainīgu. Vai arī tādu, kas vēl ir cilvēks. Kaut kas nav pa prātam — un prom. Jūs taču esat Priekšnieks. Jums jārūpējas par tiem, kas strādā kopā ar jums.

Redzēju, ka tu esi gatavs vai uzsprāgt, taču nekā neteici un paliki mierīgi sēžam. Laikam tev arī negribējās sagandēt uzsākto sarunu. Diez kad vēl pienāks cita tāda reize. Visiem taču gribas mierīgi parunāties, pafilozofēt,

paprātot. Tu klausies, tevi uzklausa, tu Ieklausies arī pats sevī — un visu dari ar prieku. Bet, ja nenovaldīsies, — runāšana pajuks.

—   Vai zini, no tavas piesardzības, es pat būtu teicis — kvazipiesardzības, vēl nekāda labuma nav bijis. Ļaunumam, lai tas izpaustos kā izpauzdamies, lai cik maz traucētu, jāstājas pretim un jāstājas ar visiem spēkiem. Un, ja šajā cīniņā kāds var arī nejauši ciest, tur nekā nevar darīt… Toties jaunums būs iznīdēts.

—   Bet kāpēc tad pretcīņai jāizmanto ari ļaunums? Ar ļaunumu pret ļaunumu lietas labā?! Ļaunums, kas pareizināts ar ļaunumu, dod ļaunumu kvadrātā. Un nekā cita.

—   Ne jau tev būs runāt par labā noderību.

Tu man nekā neatbildēji, man gan šķita, ka gribi savu domu turpināt, taču tu sāki kaut ko pētīt pa logu un domās aizlidoji pavisam citā pasaulē un pameti mani vienu ar visu manu aplamo retoriku. Es ari piegāju pie loga. Tava seja atmaiga, tajā pazuda saspringums. Uz ielas meitenes lēkāja ar aukliņu. Tur nebija nekā interesanta, bet no tavas sejas varēja manīt, ka tu dzīvi tam seko. Aukliņa meta lokus aizvien ātrāk un ātrāk, arī meitene lēca aizvien ātrāk, un, kad viņa galu galā tomēr sapinās, tevi tas acīm redzami sarūgtināja. Tavas domas droši vien klaiņoja kaut kur tur, kur man nebija ļauts piekļūt. Taču es vēl aizvien mēģināju atsākt ar tevi sarunu agrākajā līmenī. Un arī tu mēģināji runāt tāpat kā agrāk. Bet tu laikam jau biji domās no visa tā tālu prom, tikai sarunā vēl gribēji atgriezties pagātnē, tāpat kā vēlāk savā rīcībā tu reizēm atgriezies pagātnē. Bet mēs, ārsti, taču zinām, ka laiks nav pagriežams atpakaļ. Tikai diemžēl mēs bieži vien to uzzinām pārāk vēlu. Tu ņēmies vērot pavasarīgās rotaļas — lēkāšanu ar aukliņu, klasītes, bet es sāku moralizēt, tikai jau pats savā nodabā. Atcerējos šīs dienas rīta pusi. Kā tu bāri dežūrārstu, kā šķendējies par nepieredzēti mazo studentu skaitu lekcijā, kas notika pirms šīs manā atmiņā tik labi saglabājušās dienas priekšvakarā. Tu kliedzi, bet es aizgāju uz rīta konferenci, priecādamies, ka man izdevies aizmukt un pamest tevi tavu paša klaigu vidū.

Sēdēju auditorijā konferencē. Uz paaugstinājuma uz pieciem kopā sasistiem krēsliem sēdēja četri nodaļu priekšnieki. Gluži kā zālē. Dežūrārsts ziņoja par to, kas noticis slimnīcā.

Tu ienāci auditorijā, pakāpies uz paaugstinājuma, skatuves, estrādes. Visi piecēlās kājās un sastinga.

—   Tagad ziņojiet. — Tu tā teici.

—   Es jau beidzu, — dežūrārsts atbildēja.

—   Varen nadzīgs. Tad varat iet!

Dežūrārsts devās prom, un visi nodaļu priekšnieki arī nokāpa no paaugstinājuma. Biji atnācis tu, un viņiem visiem tur vairs nebija ko darīt. Tu paskatījies uz krēsliem. (Tā vien gribas sacīt: «Vai atceries, kā tu paskatījies uz krēsliem.») Tad paskatījies uz zāli un iesāki:

—   Ja esmu aizgājis uz teātri vai kino un mani baksta ar elkoņiem, tur nekā nevar līdzēt, — ko esi gribējis, to dabūjis. Taču, kad sēžu šeit, prezidijā, es gribu sēdēt ērti. Kurš šeit ir galvenais, kas atbild par auditoriju? Vai jums neuzticas, vai? Baidās, ka nenosper? Sanaglojuši! Taču sēžamvieta mums katram, starp citu, ir savādāka. Pat tad, biedri no administrācijas, ja te stāvēs atsevišķi krēsli, mēs tos nenozagsim. Varu galvot gan par sevi, gan par visiem mūsu darbiniekiem. Lai cik man te palīgu, nevienam tas ne prātā neienāks, — viņiem viss vienaldzīgs. Aizvāciet to prom! Man vairs nav pa spēkam to pastiept. Pirms gadiem divdesmit, tad gan es vēl varētu ar jums visiem pacīkstēties. Bet tagad — pasarg dievs no dažādiem spēka paņēmieniem. Man šim nolūkam pilnīgi pietiek ar operācijām.

Divi jauni dakteri aizskrēja sameklēt tev krēslu un aiz pārbīļa atnesa divus. Toties tu dabūji pārliecināties, cik netaisns esi, ka palīgiem nav vienalga, — pat krēslu pienesa klāt un pat divus uzreiz. Tu drūmi noskatījies uz viņiem, un tavā sejā varēja lasīt: «Aplamīši tādi, es taču pavisam par ko citu,» — un vēl: «Nu es vēl… Viņiem taču prātiņa nav. Grūti man klājas. Neesmu es tik… bet vajag.» Un skaļi turpināji:

—   E-he-he. Būs jau labi. Tagad darīsim tā: pēc konferences pārbaudīt un atzīmēt visus studentus, kas ir klāt, bet tos, kuri nokavējuši un sēž gaitenī, — tūlīt pat nogādāt dekanātā, un sarakstu man uz galda. Kad vajadzēs kārtot ieskaites, lai nāk aprunāties ar mani. Un lai tā būtu tagad katru dienu! Vai sapratāt, biedri pasniedzēji? Tad ir labi, un tagad turpināsim.

Kāds no ārstiem izklāstīja savas disertācijas saturu. Viņš norunāja piecpadsmit minūtes un piepeši apklusa: «Man pietrūka laika.»

Tu. Tas nekas.

Viņš. Man vajag vēl desmit minūtes.

T u. Ko? Mums nav tik daudz laika.

V i ņ š. Bet man taču vēl jāpastā …

T u. Nevajag tirgoties, tas vienmēr atstāj sliktu iespaidu.

Referents atkal sāka runāt un pēc trim minūtēm beidza.

T u. Nu, re! Pavisam cita lieta. Referents mums parādīja labu paraugu. Nepilnas divdesmit minūtes. Kā jau tas paredzēts. Un cauri. Tā ir zinātne. Nevienam itin nekādu piekāpšanos. Mums nav laika liekai runāšanai. Tā ir zinātne. Piecpadsmit — divdesmit minūtes, ne vairāk. Runāt vajag tā, lai vārdiem būtu par šauru, toties domām netrūktu plašuma. Mājās var izrunāties, cik vien tīkas. Bet te nav bērnudārzs. Mums maz laika. Kāda kuram galva, tik tas arī runā. Jāprot atlasīt pašu galveno un pašu svarīgāko. Katrs, kam vien ir mēle mutē, var norunāt stundām ilgi, bet mums tas nav vajadzīgs. Lūdzu, kas vēlas ko jautāt. Tikai tā, lai jautājumi neatkārtotos. Klausieties citu jautājumus un fiksējiet tos. Citādi iznāk tā, ka katrs izdomā savu jautājumu, un tas viņam tā iepatīkas, ka viņš citos nemaz vairs neklausās, tikai gaida savu kārtu. Vispirms jautājumus. Kad sāks atbildēt, jautāt vairs neļaušu. Citādi tas ievilksies līdz bezgalībai. Mums katra minūte uzskaitīta. Pēc atbildēšanas — tikai jūsu spriedumi. Pēc referenta un mana galavārda — beidzam un nekādas liekas runāšanas. Kārtībai jābūt. Tā ir zinātne, nevis parlamentāriska balamutēšana. Un lai tas tiktu ievērots vienmēr, arī tad, kad manis nav klāt. Tātad sākam ar jautājumiem.

Neviens, arī tu pats, toreiz nezināji, ka tā ir tava pēdējā runa auditorijā. Taču tavi vārdi bija teikti mūžiem — lai tā būtu vienmēr. Arī bez tevis.

Pēc tam tu norunāji savu galavārdu. Es to visu atceros, it kā būtu pierakstījis. Bet kāpēc tā? Nekādu jaunatklājumu taču nebija. Tu runāji savā parastajā stila. Runāji tā, kā uzskatīji par vajadzīgu. Varbūt mūsu smadzenēs vienmēr tā ierakstās un jānotiek kaut kam ārkārtējam, lai viss ierakstītais pilnībā ataustu atmiņā. Un iespējams, ka tieši mans dīvainais stāvoklis klīnikā, tava neticamā saslimšana un pēc tam tik neticami ātrā nāve ari uzvandīja manas atmiņas virspusē visu šo parasto, pavisam, pavisam necilo dienu. Un, lūk, tu sāki runāt:

—   Labs pētījums. Jaunie zinātnieki vienmēr ļoti aizraujas ar saviem pētījumiem un tiecas pateikt visu, kas vien viņu galvās uzkrājies. Vēlāk viņi sāk vairāk cienīt savus vārdus un auditorijas laiku. Ņemiet vērā, ka mēs nezinām visu, ko varētu mums pateikt referents, kas ir speciālists šajā šaurajā jautājumā. Tādēļ jums jārunā tikai par pamatiem …

Šajā mirklī manas domas paklīda sāņus un es atcerējos konferenci, kurā es tieši tāpat tiku ziņojis par savu disertāciju pirms tās aizstāvēšanas. Un tu man toreiz aizrādīji, ka šeit nesēž skolēni, ka man nav jārunā par pamatiem, bet gan jāizklāsta paša iegūtie fakti. Iespējams, ka toreiz tu uzskatīji, ka «šajā gadījumā tā vajag».

—   Un šeit, šajā slimnīcā, ir ieperinājušies daudzi tādi, kas nekā nezina un ari negrib zināt. Kas domā, ka zinātne ir pavisam parasta padarīšana. Bet gala rezultātā no tās atkarīga cilvēka dzīvība. Un jūs, biedri referent, manuprāt, iztērējāt četras reizes vairāk laika, nekā patiesībā jums vajadzīgs. Aizstāvēšanā jus par to saņemsit melnās bumbas.

Pēc tam tu apsveici referentu ar panākumiem, atgādinādams, ka viens saņem kliņģeri, cits caurumu no kliņģera, un atkal pievērsies visiem pārējiem:

—   Lai jau pēc nedēļas manās rokās būtu visas ziņas — tieši cik, cik bieži un ar kādu slimnieku kontingentu izdarīti pētījumi un kādi secinājumi iegūti no šādiem pētījumiem, — te tu nosauci vairākas speciālās laboratoriju analīzes, kas nepieciešamas ne tik daudz slimniekiem vai ārstiem, cik disertācijām, Vissavienības atestācijas komisijai un oponentiem. — Man vajadzīgi patiesi dati, nevis no pirksta izzīstie. No pirksta izzīstos es pats varu dabūt. Sos no pirksta izzīstos datus var iesmērēt slimnīcas administrācijai — viņi mīl zinātni. Taču es, profesors, cienu praksi. Man jāzina… Kas raksta konferences protokolu? Citādi vēlāk tēlosit nevainīgas jaunavas, apgalvosit, ka nekā nezināt un ka es nekā neesmu teicis. Par jums, biedri vadītāj, runā, ka jūs esot krietns cilvēks un ka tas esot labi. Tā domā mani palīgi, bet es spļauju tam visam virsū, — klīnika nav morālo vērtību izstāde. Man vajadzīgs darbs, vajadzīgas zināšanas, tāpēc visus šos datus iesniegsit man pēc desmit dienām. Un nevis pacentieties atcerēties, bet gan pierakstiet. Viss, ko saka priekšniecība, ir jāpieraksta. Nepaļauties uz atmiņu. Beidzam!

Sādā veidā tu ari nobeidzi savu pedejo paradīšanos ķirurģiskajā korpusā.

Un, kamēr tu lūkojies pa logu uz bērniem, es atcerējos ritu un sarunu, kas joprojām tika turpināta. Bet varbūt tu nebiji viens, bet bija divi tu? Varbūt trīs? Un varbūt ikvienā no mums ir divi trīs? ..,

Tu novērsies no loga un teici: «Skatos uz bērniem un domāju: sievietēm tomēr ir ļoti spēcīgs mātes instinkts. Viņām pa prātam pat tas, ja sasirgst kāds tuvinieks, it īpaši, ja tie ir pieaugušie bērni. Viņas tad atkal virsroku gūst iedoma, ka bez viņām nevar iztikt. Viņas atkal jūtas kā dzīvības devējas, kas viņas patiesībā arī ir. Tādēļ nav labi, ka pie mums slimnīcā medmāsu vietā parādās medbrāļi. Viņi tīri fizioloģiski nespēj kopt slimniekus. Bet bērniem nepieciešama maksimāla kopšana, gādība, pat tad, kad viņi ir veseli.»

Es truli pamāju ar galvu un aizvien vēl domāju par konferenci un laikam tomēr inducēju tevi, jo tu pēkšņi sacīji: «Vai zini, mēs allaž runājam par savām kļūdām: meklē defektu pats savā rīcībā, kļūdījies esi tu pats, ja stipri asiņo — neesi pārsējis asinsvadu, piemēram, un ta tālāk, tikai analizējot savas kļūdas, iespējama pilnveidošanās, tas nāks par labu slimniekiem un tā tālāk un tā joprojām.» Un vēl daudz ko gudru mēs sarunājām par savām kļūdām. «Un vispār: ja sāksi rakņāties pa savām kļūdām — iemantosi skaidrību. Taču šodienas ziņojumā viņš ļoti labi pateica, ka tad, kad sākas asiņošana, ķirurgs vispirms sāk meklēt nenosieto vai slikti nosieto asinsvadu un zaudē laiku. Patiesībā asinis sākušas slikti recēt, un ar steigu jāķeras pie attiecīgajiem medikamentiem. Bet laiks iet zudumā tādēļ, ka neesi par sevi pārliecināts un meklē pats savas kļūdas. Nē, laikam tomēr vajadzīga ne tikai pārliecība, bet ari pašpārliecība. Bet, no otras puses, kāpēc salīdzinājumā ar Ķīnas, Tibetas un Āfrikas medicīnu tik strauji evolucionējusi Eiropas medicīna? Eiropas ārsti un pūšļotāji nekā neprata, nekā nezināja un patiesībā nebija pārliecināti par savas rīcības pareizību. Tādēļ meklēja un progresēja. Bet to ārstu rīcībā bija papilnam visādu iedarbīgu līdzekļu, viņi daudz ko prata, prata pat brūci ar skudrām aizšūt, viņi bija pārliecināti un sastinga savos augstumos uz mūžiem. Vai ne? Vai, tavuprāt, tā nav?»

Un cs atkal nenovaldījos, atkal sāku pārgudri vāvuļot: «Protams, pielāgojās esošajiem, un attīstība apstājās.»

Tu it kā tukšām acīm cieši palūkojies manī. Tu paskatījies vēl kaut kur prom aiz manis un tūdaļ sāki steigties uz mājām.

Tā arī ir visa mūsu pēdējā diena klīnikā. Tu tajā dienā neoperēji, tu jau biji slims, tādēļ arī kavējies tik ilgi un nebrauci mājās.

Kad jau bijām izgājuši uz ielas, tu aizmirsi, kā steidzies uz mājam, un piedāvāji aiziet uz restorānu paēst pusdienas. Pavisam klusi un mierīgi piedāvāji aiziet uz restorānu paēst pusdienas. Es nesapratu, kas ar tevi notiek, un arī tu pats tobrīd nekā nesaprati.

Mēs iekāpām taksometrā, es apsēdos aizmugurē un jau sagatavojos sarunai ar tavu pakausi, visu dienu es nebiju ņēmis vērā tavu neparasto noskaņojumu, neierasto stāvokli. Bet tu pagriezies ar seju pret mani.

—   Saproti, Serjoža, man kaut kas ar garastāvokli… Tas nekas, ka tu nāksi kopā ar mani? Tu nekur nesteidzies?

«Priekšniecības lūgums — iā jau ir pavēle,» es atcerējos šo tavu iecienīto pusē pa jokam, pusē pa nopietnam teikto aforismu. Es domāju, kā biju radis domāt, — pēc šablona.

—   Nē, man nekur nav jāsteidzas.

Restorānā mēs pasūtījām degvīnu. Pasūtījām daudz, tu pasūtīji daudz, un es, dzīvodams pēc tava šablona, domāju, ka atkal, kā jau allaž, pats nedzersi, baidīsies, ka nepasaki ko lieku, lai gan, ja es būtu domājis kā uzmanīgs draugs, bez aizspriedumiem, es būtu nopratis, ka degvīns tev vajadzīgs, lai turpinātu aizsākto sarunu agrākajā toņkārtā, taču cs iedomājos, ka dzert vajadzēs galvenokārt man. Toreiz cs tā arī nekā neatskārtu. Vēl neatskārtu.

Tu tūlīt pat sāki dzert. Dzēri daudz un nenogaidīdams, kad mums atnesīs ēdienu. Sapratu, ka gribi, lai tev atraisas mēle.

—   Pasaki, Cirvīt, — kas manī ir galvenais?

—   Viss. Ja pienācis laiks iet gulēt — galvenais šajā brīdī ir miegs. Vajag ēst — par galveno kļūst ēšana.

—   Bet ko par mani teiks cilvēki? Pašam par sevi man gauži miglains priekšstats. Par citiem daudz skaidrāks.

Saproti, es nez kāpēc daudz labprātāk domāju par citiem, labprātāk ari laboju viņu grēkus nekā pats savējos.

—   Tieši tā ari ir galvenā nelaime: citi cilvēki mums vienmēr šķiet saprotamāki nekā mēs paši. Tāpēc prātnieki ari ieteic netiesāt citus.

—    Ieteic gan. Bet es tiesāju. Tas nāk pats no sevis, nāk no darba. Idiotiskais jēdziens «prestižs» ļoti traucē dzīvot. Cik cilvēkus nav nogalējusi rūpēšanās par «prestižu».

—   Kāpēc jūs pēkšņi tā? Vai kas nelabs atgadījies?

Arī to es pateicu nevilšus, bez apdoma, it kā sarunas

uzturēšanai.

—   Vai zini, līdz ko ieraugi sevi, tā sacīt, no nelāgās puses, līdz ko iedomājies, ka cilvēki, tev tuvi cilvēki var domāt par tevi sliktu — sametas nelabi. Tu saki: nevajag tiesāt, — bet mani droši vien arī tiesā. Un arī tu to dari. Taču man gribas visiem uzkliegt: «Nedomājiet par mani sliktu, kamēr vēl esmu dzīvs! Esmu dzīvs — tātad varu padarīt ko labu. Negribu, ka mani parāda netīru, citādi arī es pats sākšu par sevi tikai netīri domāt. Tad ir cauri, tad ceļš uz uzlabošanos būs slēgts.» Ir taču tā: kamēr esmu dzīvs — vēl neesmu galīgi zudis, vai ne?

Tu atkal iedzēri un atkal uzkodi tikai cigaretes dūmu.

—   Kāpēc jūs domājat, ka jūs tiesā? Ja jums gadījies izdarīt ko aplamu — iespējams, jūs žēlo.

—   Kāpēc tad tā?! To es nevēlos. Kāds tam sakars ar žēlošanu? Labāk iedzersim. — Abi iedzēra. — Kāpēc tu klusē?

—   Baidos runāt.

—   Runā vien, Sergej, man ir tāds noskaņojums. Esi tik laipns! Vēl jo vairāk tāpēc, ja tu mani žēlo. Tad pasaki: kas tā par žēlošanu?

—   Redzat, es uzskatu, ka tā ir laba doma: «Tev būs savu tuvāku žēlot kā sevi pašu.» Vismaz šodien tas ir daudz reālāk, nekā mīlēt viņu, savu tuvāko vai tālāko. Starp citu, «tālāko» vēl var, tas ir vairāk vai mazak viegli izdarāms, bet tuvāko daudz grūtāk. Pažēlo savu tuvāko. Cilvēks ne jau vienmēr ir pelnījis cienīšanu, mīlestību, taču vienmēr ir pelnījis līdzjūtību.

—   Iespējams, ka tev taisnība. Un tomēr nevajag meklēt un rakņāties sliktajā, kamēr cilvēks vēl ir dzīvs. Nesaki pat žēlodams sliktu, kamēr cilvēks vēl ir dzīvs.

—   Un, kad miris, vēl jo vairāk: «Par mirušajiem vai nu labu, vai neko.»

—   «De mortuis aut bene, aut nihil.» Un tieši tas ir aplam, Sergej! Par mirušajiem var runāt visu ko. Viņi nekad vairs labāki nekļūs — veltīgi uz to cerēt, Mirušais ir sastindzis. Un tad, ja nespēj novaldīties, — tiesā ar. Kas bijis — bijis. Lai nu kā, bet vismaz tiesājamajam tu nekā ļauna vairs nenodarīsi.

—   Pareizi. Darbi saglabājas uz laiku laikiem, pēc tiem arī jāspriež tiesa. Kā jau stāv rakstīts: «Un tie mirušie tapa tiesāti pec tiem rakstiem tais grāmatās, pēc viņu darbiem.»

Brīdi klusējām, un tu tad teici: «Nupat muļķis piedzima,» — bet manai mēlei vairs nebija savalda:

—   Gribat zināt, kas ir slikti? Ja jau esam sākuši par to runāt! Jūs visu aprēķināt, apdomājat katru soli, pat nedzerat, lai tikai nepaspruktu lieks vārds. Bet vai tā var dzīvot?

—   Bet kā tad citādi? Ja jau es dzīvoju aktīvi un kaut ko daru — tad ir jāaprēķina.

—   Tad arī tavu darbu krietnums allaž būs apšaubāms. Vai, piemēram, to pašu banālo bausli — «tev nebūs nepatiesu liecību dot» — jus allaž turat godā?

—   Ek tu, mīļais cilvēk! Tā taču ir cilvēces mūžsenā alošanās. Es uzskatu, ka principā pie tā visa būtu jāturas ar maksimālu sīkumainību. Vajag darīt gan labu, gan nemanipulēt ar varu. Taču dzīve ir dzīve, un, ja es esmu Priekšnieks, tad arī nekad īsti šķīsts nevaru būt. Tas nav no mums abiem atkarīgs. Pat «tev nebūs nokaut» nevar būt visaptverošs jēdziens. Vai gan tu nenokauj govi, kuru tu apēd? Un vai mēs nenokaujam mikrobus, kas nokauj mana darba augļus? Un tāpat ar bausli «tev nebūs nepatiesu liecību dot».

—   Un tomēr vajag iedibināt savus spēles principus, kuros par galveno jāizvirza «tev nebūs nokaut». Un pasludināt visiem, kas «mērķtiecīgi taisa dzīvi un paši sevi»: jums ir savi likumi, bet man — pašam savi, un to dēļ es negribu nokaut. Un nevajag uzskaitīt tūkstošiem situāciju, kad es būšu spiests nokaut. Tas tik un tā būs slikti. Un, ja liktens būs man lēmis taisnīgi nokaut, — man par to jācieš un jāgaida atmaksa.

—   Pats Jēzus Kristus nespēja noturēties šajos ietvaros. Izrādījās, ka gan piedošana, gan «tev nebūs nokaut», gan

vaigu pagriešana, gan «lev nebūs aplamu tiesu spriest» — viss, viss, līdzko tas bija jāliek lietā dzīvē, ir pavisam savādāks. Izrādījās, ka viņš nācis ar zobenu, nevis ar miera vārdu uz lūpām un sludina, ka brālis brāli nodos pie nāves un tēvs dēlu, viņš uzskata, ka labāk mesties ūdenī ar dzirnakmeni kaklā, un vīģeskoku, kas viņam savus aug|us nedeva, viņš nolādēja, un tas nokalta uz mūžīgiem laikiem. Tā ka pats redzi: iecietības ziņā arī viņam nekas neturas kopā. Arī solījumi ir klaji propagandistiski, neīstenojami: «Patiesi, es jums saku: citi no ticin, kas še stāv, nāvi nebaudīs, pirms tie nebūs redzējuši dieva valstību ar spēku nākam.» Bet viņš taču bija tas, kurš nāca cilvēces sapni īstenot. Un ko tu, Sergej, pēc tam vēlies no manis?

—   Laikam jau tad iznāk tā, ka mēs cits no cita pārlieku daudz gribam, daudz vairāk nekā paši no sevis.

—   Protams, tāpat kā Kristus apustuli. Tic arī meklēja nesaprašanu un sapratējus. Izgudroja, ka Jūdass esot nodevis. Bet viņš tik vien izdarīja, ka atvadījās, noskūpstīja Kristu. Noskūpstīja, jo ieraudzīja pūli un saprata, ka atnākuši pēc viņa, bet viņam, mācītājam, jāiet pa savu paša nosprausto ceļu, tā ka viņam to vajadzēja darīt pēc paša vēlēšanās. Bet vēlāk viņi teica, izgudroja, it kā Jūdass bijis tas, kas parādījis «rakstu mācītājiem» un vecajiem, kurš ir «mācītājs». To vajag prast izdomāt, — visi taču bija viņu redzējuši dievnamā iepriekšējā dienā un arī pirms tam, visiem viņš lasīja sprediķi un ar visiem viņiem strīdējās. Viņš taču ne no viena neslēpās, pat gluži otrādi, es teiktu, reklamēja sevi. Nemaz nevajadzēja nodot — viņu tāpat visi pazina. Nemaz nevajadzēja nodot — viņš pats visu izdarīja tā, kā gribēja. To visu sagudroja viņa ierēdnīši māceklīši. Bet kādēj? Līdzko Judasam sāka skaidrot, ka varbūt viņš ir apgrēkojies un vēl trīsdesmit sudraba grašus sainangojis Kristus un viņa dienderu uzturēšanai (viņš taču bija vienīgais, kas par to gādāja), Jūdass visu saprata, tūlīt pat aiznesa atpakaļ naudu, taču vēlāk, jau iedomājoties vien, ka dažs labs var ne tikai nodomāt, bet arī sākt runāt par viņa iespējamo nodevību, tik un tā mocījās sirdsapziņas pārmetumos — līdz neizturēja un pakārās. Bet tie, kuri izmanījās vienā naktī pa treji lāgi Kristu aizliegt, lai atvieglotu savu likteni, kuri kāvās, pacēla zobenu un nocirta ausis, tie, «no šīs pasaules», tie sāka meklēt nodevēju. Un at

rada. Tas nebija grūti iždarāms. Jo viņam vienīgajam bija sirdsapziņa. Bet viņi taisnojās, jo miris bija tikai viņš viens. Pēc tam sāka ticību dibināt un visu pierakstīt tā, lai pašiem būtu saprotamāk un ērtāk. Un nodibināja arī. Protams, no mirušā prasīja daudz vairāk nekā paši no sevis. Tā tas viss bija. Tikai tu, Sergej, neiedomājies sazin ko. Es jau netiesāju. To es tāpat.

—   Kā tad jūs netiesājat? Viss, ko tikko teicāt, ir skaidrs, apsvērts un tūkstoškārt prātā iztiesāts. Ne jau aiz nejaušības, bez apdoma tiesājat, bet pārdomāti un vēsu prātu. Un arī runājat visu tā, ka man, iespējams, nebūtu pat ko iebilst. Bet ne jau tas ir galvenais. Sev pašam, tikai sev pašam iedibiniet stingrus noteikumus un turieties pie tiem. Nosakiet pats savu pozīciju. Tāpat kā jūsu izcildinātais Jūdass, viņš izraudzījās sev noteikumus, taču līdz ko radās doma: «Vai tikai neesmu kļuvis nodevējs, pats to nemaz negribēdams?» — nodevība neietilpa viņa noteikumos, nodevība nav savienojama ar dzīvošanu, viņš bija īsts Kristus māceklis, no visiem vienīgais, kas ticēja Kristum, — un, līdzko radās šādas aizdomas, viņš ņēma un pakārās. Jo viņš sprieda sev visbargāko tiesu — pats sodīja sevi. Taisnība, viņš nosodīja arīapustuļus, bet tāda jau ir pašnāvības loģika. Taču jūs, nobīdamies vai arī nevēlēdamies spriest sev tiesu vai ļaut to darīt kādam citam, sākāt tiesāt visus un visu, arī Kristu līdz ar visiem. Par paraugu jāņem tie, kam ir sirdsapziņa, Jūdass.

—   No Jūdasa? Viņš laikam domāja, ka saglabāsies piemiņā uz mūžiem kā varoņmoceklis. Bet dzīve, kuru viņš bija ignorējis, izlēma citādi, dzīve viņu nosodīja. Ja jau esi ienācis dzīvē, šajā saulē, — domā par katru savu soli, aprēķini — tas nav grēks. Bet noteikumi tiek izdomāti tāpēc, lai zinātu, kā šo dzīvi nodzīvot.

—   Šķiet, ka esmu jau piedzēries, taču es teiktu: lieciet mani mierā ar saviem noteikumiem, Jūdasiem un dieviem! Jums vajag kaut kādu iemeslu deļ nokaut — kaujiet ar, es jūs netiesāšu, vajag melot — melojiet, un es jums ticēšu, ka nebija citas izejas. Rīkojieties, rīkojieties, tikai mani gan lieciet mierā. Es dzīvošu pats sava pasaulē, un, ja tā nes nāvi, — nekā nepadarīsi: esmu ar mieru, kā jus mēdzat teikt, samaksāt par visu pilnu cenu. Bet jūs par visiem gribat aprēķināt, nevienam nespējat nekā piedot, tāpēc domājat, ka arī jums nekā nepiedos, un tāpēc ar vēl lielāku ļaunumu nevienam nekā nepiedodat… Baidāties,

vai? Nu gan laikam iebraucu galīgi purvā. Sāku pat pamācīt — nelaimīgais sprediķolājs, pļēgurs.

—   Ek tu! Tu, Sergej, esi nelga un mēsls, tu taču nedzīvo pats, bet dzīve staipa tevi sev līdzi. Taču es domāju tāpat kā tu, tikai peldu pa dzīvi ar airi rokās.

Mēs ap šo laiku jau bijām pamatīgi iedzēruši.’

—   Nez kāpēc pēkšņi uzmācās miegs, Sergej? Vairs īsti neapjēdzu, ko tu sacīji man un ko es tev… teicu un saku. Paldies tev, Sergej, man tā kā .vieglāk kļuva ap sirdi.

—   No kā tad vieglāk? — es teicu.

—   Aizvāc, Cirvīt, naudu! Kas tevi uzaicināja pusdienās! Katram putniņam jātup uz sava zariņa. Maksāju es.

—   Vai anekdoti atceraties? «Džoni, maksā tu par brokastīm, es samaksāšu par kadiljaku.» Es aizvedīšu jūs uz mājām.

—  Tad jau labi, Sergej, pavisam labi. Paldies, Cirvīt, paldies! Varen ierāvām. Vai ne?

Pēc tam man bija jāaizbrauc un tu sāki mani spīdzināt, tad tev nomira māte, pēc tam saslimu es, tad saslimi tu pats, un pēc tam arī visam pienāca gals. Radās iespēja tevi sodīt — ta'gad tu vairs nevari nedz ko labot, nedz arī ko samaitāt. Tagad tikai es, guvis iespēju spriest tiesu, tikai es pals varu pārvērsties un raudzīties pasaulē citām acīm.

Es tevi tolaik vēl aizvien uzrunāju ar «jūs», līdz pat lava mūža galam uzrunāju ar «jiis», lai gan tu jau biji gatavs pāriet uz draudzīgākām attiecībām. Tu man piedod, ka es tagad ar tevi tā runāju. Pareizāk gan, piedod, ka netiku runājis ar tevi tā. Tagad, nākot pie gala secinājuma, es pateikšu: tu biji slikts cilvēks — tuviniekiem, tiem, kas allaž bija ar tevi, klājās slikti, ļoti slikti, grūti tevis dēļ, tu sagādāji daudz rūgtu brīžu; man ir slikti, grūti un rūgtums māc sirdi patlaban, jo tu tāds biji, iespējams, tādēļ, ka neviens tevi nemīlēja, visi vēlējās pretmīlestību arī. Arī es tevi nemīlēju, nežēloju tevi. Tu man piedod, ka nekad agrāk netiku ar tevi tā runājis — uz «tu».

ALLAŽ TIKAI KAPRACIS

Mēdz teikt: ārsti ir nāves izpalīgi.'

Saka arī: ārsti ir bendes.

Bet vai tā ir?

Mēs pretojamies nāvei, (Saprotu, ka runāju banalitātes, bet ko lai dara?)

Taču mēs allaž ari pavadām cilvēkus uz viņpasauli. Visbiežāk iznāk tā, ka mūsu līmenī aiziet uz TURIENI bez ārsta starpniecības reti kādam izdodas.

Mēs esam kaprači — tas tiesa.

Iespējams, ka vēl neesmu notrulis, tomēr jau esmu pieradis pie nāves.

Mēdz teikt: pie nāves nevar pierast. Tā saka ārsti.

Neticu. Paši sev glaimo.

Nevar pierast tikai pats pie savas nāves.

Pamēģiniet jūs visi, kas tā saka (kas nostrādājuši jau ilgus gadus), atcerēties, vai jūs uzņemat savu slimnieku nāvi tikpat sāpīgi kā pirmajos darba gados?

Es aizvadu uz TURIENI labu cilvēku. Es vairs nekā nevaru viņam līdzēt. Es tikai vēlos, lai viņš aizietu uz TURIENI miegā. Tā ir vieglāk. Viņam vieglāk. Kaut gan — kā man to zināt? Tā laikam ir vieglāk man un arī citiem.

—   Varēja jau vēl drusku padzīvot. Vismaz kādas pāris dienas.

Cilvēki ir nonākuši piepešas bezdarbības baiļu varā. Jau kuro dienu viņi ar neparastu aktivitāti gādājuši dažādas zāles, runājuši ar dažādiem ārstiem, nodarīdami sev pāri, kopuši slimo. Viņi kaut ko ir darījuši. Un vienmēr viņi ir zinājuši, ka kaut kas jādara. Ārsti, kas paši vairs īsti nezināja, ko vēl varētu iesākt, deva saprotamus norādījumus, runāja par jaunām un atkal jaunām zālēm. Un cilvēki, kas bija tuvi viņam, vēl slimniekam, šie cilvēki aktīvi dzīvoja.

Un tad pienāk brīdis, kad visiem kļūst skaidrs — viņš drīz mirs.

Ārsti vairs nedos precīzus norādījumus, nevadīs viņu rīcību. Un viņi aiz bailēm no gaidāmās bezdarbības, no gaidāmās pasivitātes lūdz, lai liktenis piešķir vēl kaut vai pāris dieniņu.

Slimniekam, vēl slimniekam, tas vairs nav vajadzīgs. Viņš mirst grūtā nāvē. Viņam glābiņa vairs nav.

Mēs, ārsti, esam darījuši visu. Reizēm slimniekam tas nācis par ļaunu, reizēm nesis glābiņu. Medicīna diemžēl nav eksakta zinātne.

Kādēļ viņam vēl vajadzīgas šīs mokpilnās «pāris dieniņas», šī dzīvība bez dzīvošanas, šī moku pārņemtā, vēl dzīvā, bet jau nedzīvā miesa?

Arī ārstus moka bieds, ka viņiem vajadzēs pateikt: «Nomira. Nav vairs.» Un ir ļoti grūti pēc šādiem vārdiem izdabūt no sevis «man nu tagad jāiet» vai arī klusējot iziet no istabas.

Radinieki vēl nezina, vēl īsti neaptver, ko darīs viņi, kur liks savu enerģiju. Tagad priekšā apbedīšana — izziņas, atļaujas, mašīnas, zārks, kapa vieta. Viņi būs ļoti aizņemti — tas nodarbinās viņu prātus. Citādi viņi justos pavisam slikti.

Es esmu pieradis pie nāves. Es neraudu, pat tad, kad nomirst tuvi cilvēki. Es skatos uz viņam, tagad jau mirušajam, tuvajiem cilvēkam. Viņi raud. Bet es — ne. Esmu atradinājies raudāt, ja cilvēki nomirst. Kad nomirst kāds tuvinieks — es vienmēr esmu kapracis. Man plakstos sariešas asaras, taču netiek laukā no acīm, nelīst pār vaigiem, bet, sakrājušās acu kaktiņos, iztek pa asaru kanālu deguna, un es šņaukājos. Man tūdaļ sākas iesnas. Citi tuvinieki raud, man sākas iesnas.

Es esmu kapracis, bet kaprači neraud.

BERES

Toporkovs stāvēja uz metro perona malas, skatījās garāmslīdošajos vagonu logos un cilvēku slāvos, kas vīdēja tajos, un domāja par to, ka nomiris Priekšnieks, ka dzīvojis viņš tapat kā visi, ka arī viņam, tāpat kā visiem, bijis savs mērķis dzīvē, taču nomiris ne tā kā visi. Starp citu, laikam jau vienīgi kara laukā cilvēki mirst vienādi (un ari šajā ziņā karš ir pretīgs). Bet vispār taču katrs mirst atšķirīgi, lai gan visiem nāve iestājas, kā to raksta slimības vēsturē, «sirds vājuma un elpošanas traucējumu rezultātā».

Nomiris. «Eksitējis». Stulbs žargons, stulbs termins: eksitējis, nomiris. Tas taču nav pareizi. Exitus — iziešana. Tatad «izietējis», vai? Priekšnieciņš izietējis. Termins jāatvasina no vārda Mors — nāve. Bet kā skanēs tad? Morsējis? Varbūt nomortējis?

Vilciens apstājās. Sergejs ieraudzīja sev priekšā veselu rindu jaunu cilvēku, kas stāvēja visgarām vagonam, ar

vienu roku turēdamies pie stieņa virs galvas, ar otru — pie avīzes. Viņi bija ģērbušies gaiši zaļganos lietusmēteļos, baltos kreklos ar tumšām kaklasaitēm, sīkākas detaļas nebija saskatāmas, un tas nav arī tik svarīgi. Visi droši vien steidzās uz darbu, visi lasīja.

«Laikam avīzēs jau parādījies ziņojums. Šķiet, ka to aiznesa uz vakara avīzi. Bet to taču rītā neviens vairs nelasīs.» Viņš spraucās cauri vagona drūzmai un pēkšņi ieraudzīja gan vajadzīgo avīzi, gan vajadzīgo sludinājumu. «Ir nu gan! Kādā sakarā viņi uzrakstījuši «pēkšņā nāvē no mums šķīries»? Vajadzēja būt «pēc ilgas un grūtas slimības», varētu būt arī «pāragrā nāvē». Tad nu gan pēkšņa. Ja tā būtu bijusi pēkšņa! Un viņš sāka prātot, kāpēc šķīries. Nāvē šķīries. Pēkšņi nāvē šķīries. Pavisam stulbi. Pēkšņi šķīries. Nav nedz mocījies, nedz domājis par tuvo galu, bet pēkšņi ņēmis un šķīries. Bet viņš taču domāja par savu galu un kā vēl domāja. Rakstīt, ka viņa nāve bijusi pēkšņa, tā ir zaimošana. Es būtu par viņu uzrakstījis, ka «nelaikā miris». Nē, ja jau es būtu rakstījis, tad rakstītu pavisam vienkārši — miris tāds un tāds cilvēks. Nē, es, šķiet, nerakstītu nemaz. Kādēļ? Arī «nelaikā» tomēr ir aplam. Vai tad tobrīd nebija laika? Viņš nomiris pirms sava laika. «…Dziļās sērās paziņojam, ka priekšlaicīgā nāvē…» M-jā-ā — mans Priekšnieks nomiris «bezlaikā».

Eskalatora galā kā parasti mazais gadatirgus. Tas bija jau ierasts. Beidzot viņš nokļuva pārejā starp stacijām. Pie sienas stavēja neliels pulciņš jauniešu — biksēs ar platiem staru galiem un pēc viduslaiku pāžu modes sasukātiem matiem; rokās viņiem bija mapes, portfeļi, vienam — sportista soma. Uz kādu skatījās. Vai uz kaut ko skatījās.

Bet Sergejs tikai gāja, gāja, pēc tam brauca. Un ieradās slimnīcā krietni pirms laika.

Konferenču zālē patlaban novietoja šķirstu, bet Sergeju palūdza nostāties pie durvīm un, sagaidot pavadītājus, parādīt, kā aiziet uz zāli. Cerēja, ka atbraukšot ari «Pats». Vai kā Priekšnieks viņu necieta! Priekšnieks necieta daudzus.

Pēc tam viņš izgāja cauri vairākām istabām un nokļuva zālē. Visi kaut ko dara. Sieva sēž, viņa mīlējusi viņu, droši vien baiļojusies par viņu, viņas dzīvē viņš ir bijis viss — slikti viņai klāsies bez viņa.

Un tur stāv bērni, ari viņiem smagi ap sirdi. Par kaut ko viņi tomēr mīlējuši viņu. Bet viņš mīlējis bērnus tāpat vien. Ne par ko. Tāpat kā visi vecāki — nesavtīgi. Tikai tādēļ, ka tie ir bērni, viņa bērni. Bet tagad viņi raud. Tikai asaru nav — viņi ir kulturāli. Taču raud.

Bet te stāv skolnieki, palīgi, līdzstrādnieki. Viņi apiet apkārt šķirstam, klusām sarunājas. Arī viņiem ir slikti. Neviens no viņiem nevar pretendēt uz brīvu palikušo vietu. Par agru, daudz par ātru. Bet jaunais… var būt, ka padzen, var būt, ka nomāc, bet var būt, ka neļauj strādāt. Jauns priekšnieks — jauna klīnika, jaunas nostādnes, principi, jaunas operācijas; laikam būs vajadzīgi jauni cilvēki. Viņa celtā ēka sabruks. Arī viņiem nav labi ap sirdi.

Sergejs nolūkojās viņos jau it kā no malas, ne kā pašu darbinieks, bet pa pusei kā kolēģis. Viņš nolūkojās viņos, atcerējās viņus pašus, viņu darbus, kā kurš virzījies augšup, kā rāpies, kurš kuru stūmis, kuru centies pabīdīt maliņā, kurš un kā pats kūlies uz priekšu. Taču viņu darbus nekādi nespēj atcerēties. Grūti tagad viņiem — Priekšnieka skolniekiem un palīgiem.

Bet vispār par ko cilvēki šeit sarunājas? Lūk, tajā istabā stāv tīri prāvs pulciņš. Viņu vārdu klusā duna atlido lidz pat šejienei.

—   Man tas viss ir zināms, zināms.

—   Jā. Maksa par visu.

—   Nesaudzējam savu veselību.

—   To, kas ir, neglabājam, kad zaudējam — raudam.

—   Jaunībai vējš galvā, vecumam vārgums miesās.

—   Tas vēl nav nekāds vecums. Pavisam jauns.

—   Es jau to tāpat vien.

—   Maz ēdis, vai?

—       Visa nauda par ēšanu vien izdota. Mūžu nodzīvojis un nekādu mantu nav sakrājis.

—   Jā. Kas no tās dzīves ir.

—   Liktenis.

—   Visi turpat nokļūsim.-

—   Visi.

Pauze. Visi klusē. Un atkal.

—   Veselība jāsaudzē kopš jaunības,

—   Jā-ā. Veselība ir galvenais.

—   No viņa dzīves var mācīties.

—   Mūžam visiem piekāpās, centās visiem izpalīdzēt.

—   Bet Borisu Sergejeviču atceraties?

—   Kā tad, kā tad!

—        Nomira. Pēkšņi sameties slikti. Atbraukusi ātrā palīdzība. Turpat, ārstam klātesot, arī nomiris.

—        Ātrā palīdzība laikam tāpēc domāta, lai paātrinātu nāvi.

—   Ir gan dīvaina organizācija.

—   Bet labi izskatās.

—        Jā, jā. Cēls izskats. Arī sirmums cēls. Skarbs, bet cēls.

—   Vakar tomēr bija labāks. Izskatījās labāk.

—        Nē, arī tagad izskatās labi. Guļ kā dzīvs. Pat savādi viņu redzēt guļam zārkā.

—   Savādi, savādi.

—   Izskatās pavisam ciešami.

—   Jā, tikai briļļu nav. Ļoti neparasti.

Atkal visi apklusa.

Ciešami!

—   Slimo taču arī jauni cilvēki.

—   Slimot jau slimo.

—   Gadiem nav nekādas nozīmes.

—   Liktenis.

—   Tas nav no mums atkarīgs.

—   Dialektika. Viss plūst, viss mainās.

—   M-jā-ā. Dialektika, dialektika.

—   Jā-ā. Jaunāki mēs vairs nekļūstam. Dabas likums.

—   Ko lai dara? Dievs devis — dievs ņēmis.

Atkal apklusa.

Ciešami!

—   Ir gan tas de Golls! Ko neteiksi? Ir gan brīnumi!

—   Viņš domāja esam gudrāks par visiem.

—        Un, protams, nekas neiznāca. Bet kad visa zeme streiko. Nošāva buku, protams. Bija pārāk stingrs.

—   Visa pasaule taču no prāta nojūgusies.

Pusbalss dunoņa atkal uz brīdi pieklusa. >

—   Maskavā trūkst kapsētu.

—   Un arī krematorija netiek galā. Vajag celt jaunu.

—   Stāsta, ka jau ceļot.

—   Bet Ļeņingradā vēl nav.

—   Nē. Ir tikai Maskavā. Viena pati visā valstī. Ciešami!

Stāv vēl viens pulciņš. Skolnieciņi — palīdziņi. Arī Sergejs iesaistās sarunā:

—   Jā. Mēs vairāk domājām par to — vai viņš mūs mīl vai nemīl — un nepavisam nedomājām, kā mēs mīlam viņu. Un tādēļ piedosim viņam visas viņa apgrēcības gan tīšās, gan netīšās.

—   Bet vai viņš meklēja mīlestību? Laikam taču meklēja.

—   Meklēja, tikai pats pa savu, kaut kādu dīvainu ceļu.

—   Cilvēka ceļi taču nav izdibināmi.

—   Cilvēka. Jā-ā.

—  Jā-ā. Dievs devis — dievs ņēmis; tā laikam mēdz leikt?

«Lai jau runā. Viņiem pagaidām viss vēl ir ciešami. Bet ko viņš sacīja pirms nāves? Ko? Pirms nāves cilvēki dažkārt kļūst neparasti gudri. Es to esmu reizēm ievērojis.»

Sergejs aizgāja no palīgu un skolnieku pulciņa.

Pēc tam, kā jau parasts, sākās sēru mītiņš, un tajā, kā jau vienmēr, turēja runas. Bija pavisam piecas runas. Tikai neviens nepadomāja par sievu, par bērniem, un ar šīm savām runām paklusām plosīja viņus sīkos gabaliņos.

Sacīja, ka Priekšnieks visu savu mūžu un darbu veltījis padomju vēdera dobuma ķirurģijai. Toporkovs tūlīt pat iedarbināja savu domāšanas sistēmu: «Kāpēc padomju vēdera dobuma ķirurģija? Vai tad ir arī nepadomju? Vajadzēja sacīt: ziedojis dzīvību uz vēdera dobuma padomju ķirurģijas altāra. Ziedojis dzīvību. No kurienes šādi vārdi radušies? Un kas to saka? Bijuši lieli draugi! Skaidrs, kāpēc Priekšnieks viņu necieta. Domādams neizdomāsi — «padomju vēdera dobuma ķirurģiju». Ak kungs! Un vēl šis, šis arī draugs esot bijis. Neattapa citādi iesākt savu runu kā ar vārdiem — «man liktenis bija lēmis lielu laimi…», tumsonis tāds, «strādāt ar viņu kopā trīs gadus». Netaktiski cilvēki. Bet sievai un bērniem jāstāv un jaklausās par šā laimi. Viņai taču liktenis lēmis lielas bēdas. Zēl, ka viņiem vēl nav mazbērnu. Tad viņa tagad pārnāktu mājās, bet tur gaidītu mazs puisēns vai meitene, un viņi aši vien piespiestu aizmirst notikušo. Viņi, bērni, ir drausmīgi netaktiski, un neviens cits nespēj tik neatvairāmi aizvilināt prom no drūmām domām kā viņi, turklāt viņi to izdara ar neticami objektīvu smalkjūtību.»

Raiti rit runas — raiti sokas arī darbi. Jau pienācis laiks vest uz krematoriju, kaut ko vēl noskaidrot un norunāt, kaut ko sagatavot un nokārtot. Lai gan Sergejs

klīnikā vairs nestrādāja, tomēr bija savs cilvēks. Visas pārējās nedienas bija aizmirsušās. Viņš vairs nebija tādā mērā savs cilvēks, lai brauktu mašīnā kopā ar šķirstu, tomēr savs vēl tādā mērā, lai nevilktos līdzi pavadītāju barā, un tādēļ viņu aizsūtīja uz krematoriju citiem pa priekšu, lai tur visu noorganizētu.

Krematorijas pagalms bija pilns ļaužu, un pēc dažām puspazīstamām sejām, pēc visa cita viņš saprata, ka te gaida viņa Priekšnieku. Bija pat daži slimnieki, kurus viņš nez kādu iemeslu dēļ atcerējās. Parasti uz ielas, civildrānās ģērbušos, viņš tos nepazina. Kad viņi novilka savus slimnīcas tērpus, grūti bija pazīt. Un nu pēkšņi pazina.

Cik stulbi tas izskatās — slimnieki apbedī savu ārstu.

Pat vēl stulbāk — ķirurgu.

Viss tika aši nokārtots, un viņš izgāja atpakaļ pagalmā. Tikai te nebija neviena tāda paziņas, kam varētu pieiet klāt, parunāties, uzsmēķēt.

Lūk, tur stāv pulciņš vecāku plikpaurainu vai sirmu vīru pelēcīgi dzeltenīgos lietusmēteļos, gandrīz visiem uz deguna brilles. Laikam radinieki.

Te vēl bariņš cilvēku bez īpašām atšķirības zīmēm, arī gadu ziņā viņi ir dažādi.

Viņš pastaigāja pa pagalmu. Ieklausījās sarunās.

—        …Viņai tādas dīvainas pazīšanās mūždien pagadās. Tak mūsu laikos …

Bet šajā puķu dobē saber nepieprasīto līķu pelnus.

—        …Nez kādēļ kavējas. Kaut gan šurp neviens neierodas par vēlu. VISI ierodas pirms laika…

—   … Vēlāk te viss būs jāpaplašina …

—   …Visi mēs esam īslaicīgi viesi zemes virsū…

—   … Pēdējā laikā es par savu labsajūtu …

Ciešami!

Pie ieejas ēkā uzrakstīts: «Krematorijas galvenā zāle».

Seit visi šie vārdi izskatās dīvaini. Kas te var būt galvenais?

Bet iekšpusē urnas, urnas, urnas… Nišās, zem stikla, uz postamentiem. Ir pat ar īpašiem uzrakstiem: «Solovjovs F., dzimis 1873. gada 15. maijā, miris 1927. gada 1. jūlijā.» Un tālāk ar zeltu: «Pirmā kremācija Padomju Savienībā.»

Apbedīšana. Bedīt. Tātad noslēpt. Bet ja sadedzina? Sublimē? Svilina? Kā citādi varētu nosaukt kremāciju?

Kad zārku nesa iekšā «Galvenajā zālē», pretim vēlās jau pūlis, kas savu darbu jau nodarījis. Bet durvis šauras. Kam pašķirt ceļu? Mirušajam vai dzīvajiem? Cilvēkiem, kuri nes zārkā smagas, svešas miesas, vai večiņām, kuras tikko spēj pavilkt savus kaulus?

Galu galā kaut kā nokārtojās. Pašķīra ceļu. Tika cits citam garām.

Kāds dīvains postaments zārkam. Visi sastājušies tam apkārt. Arī visa šīs «Galvenās zāles» priekšiņa tāda dīvaina. Te var pastāvēt klusumā un mierā, kamēr tajā zāles daļā notiek iepriekšējā… nē, sagatavošanās… arī neder … pirmsapbedīšana, arī nav gluži tas, tomēr … Laikam jāsaka «pirmējā apbedīšana» un «pēcākā apbedīšana». Nē, mūsu valodā nav tik bagātīgu vārdu krājumu, ar ko apzīmēt visu krematorijas konveijera darbu.

Tajā zāles daļā ap paaugstinājumu ar zārku sapulcējušies visi, kas piedalās «pirmējā apbedīšanā». Tur uzliesmo spoža gaisma. Noskan profesionāli skaļa balss, gandrīz vai uzkliedziens: «Nostājieties tā! Nē, jūs pavirzieties uz to pusi!» Tad vēl skaļāk: «Gaismu šurp!» Pūlis kustas, līgojas, pārkārtojas, fotografējas. Tikai zārks stāv nekustīgi.

Nodzisa sofites, un muzikanti samērā klusi uzsāka «Solveigas dziesmu». Kāds ievaimanājās, skaļi iešņukstējās. Vaimanas un šņuksti šaudījās zem «Galvenās zāles» jumola un no augšas gāzās virsū bēriniekiem un tiem, kas vēl atradās zāles sagatavošanas nodalījumā un, sadrūzmējušies ap savu zārku, gaidīja savu kārtu. Skaņas uzjundīja skumjas pat vienaldzīgajos; divi pilnīgi nesalīdzināmi vērojošu cilvēku pulciņi, divas bēdas, ko šeit vienoja kaut kas kopīgs — jumts.

Kopīgā telpa sajauca vienkop dažādās — pašu un svešās bēdas un sāpes, apvienoja tās un padarīja bezpersoniskas.

Kaut kādas sievietes piespraucās pie Priekšnieka zārka.

—   Nē. Te guļ kaut kāds vīrišķis.

—   Bet kad galu galā bedīs zeniņu?

—   Šodien/ bet, kad īsti, — to nesaka.

Un atkal gluži kā trauksmes zvans Sergeja smadzenēs nodunēja: ciešami, ciešami!

Priekšnieka sieva atvainojās un nostājās šīm sievietēm priekšā.

Pie kolonnām, kas simboliski nošķīra šo zāles daļu no galvenā — no apbedīšanas nodalījuma, stāvēja divas večiņas.

—        Skaties no šejienes! No šejienes! Vei, kur iekšā, redzi, uz tāda krāma, mazliet augstāk stāv zārks. Tūlīt, līdz ko visi atvadīsies, tā arī sāks laist lejā. Un tad uz turieni. Re, kā to pie mums Maskavā dara! — Balsī jautās patriotēs triumfs un lepnums: ja jau Maskavā, tātad vislabāk.

—   Un sadedzina tur, apakšā?

—   Nuka.

—   Un arī puķes sadedzina?

—   Nezinu.

—   Ur. urnu arī tūlīt izsniedz?

—   Ne, to dara vēlāk. Urna taču jāizraugās, jānopērk.

—   Un nekad nesajauc, vai tu re, kā?!

—        Viņi, apkalpotāji, taču uz katra zārka uzliek tāfelīti ar numuru, lai vēlāk nesajauktu.

—        Ak tā! Nu, tad jau gan. Bet vainagus gan līdz kapa vietiņai taču nevar saglabāt. Kur tos liek?

—   Kur liek? Aiznes.

—   Un žārku ari sadedzina?

—   Pie mums visu sadedzina.

—   Nevaru lāgā saredzēt. Kļūstu akla.

—        Pacieties, kad šitie aizies, mēs paiesim tuvāk, pie tās sētiņas, un tu visu redzēsi, kā, vei, šito apbedīs.

—   Un vai Maskavā visus šitin tā?

—        Kuri paši tā grib — visus šitā. Bet, kuri negrib, — tos kapsētā.

(It kā šī veida pakalpojumu klienti paši vēl spētu ko gribēt.)

—        Ko tik tā pasaule neizdomā! Bet kur liek pašnāvniekus?

—   Arī uz šejieni. Pie mums jau viņus atsevišķi nebedī.

—        Tfu! Ka tevi nelabais! Piedod, kungs, manus grēkus! Ejam prom! Kaut nu dieviņš dotu, lai nenodzīvotu līdz tam laikam, kad arī pie mums šitais pats notiksies.

Priekšnieka sieva stāvēja klusēdama uri skatījās pāri citu galvām uz pretējo sienu.

Bet Sergejs sāka domāt, cik tas ir slikti, ka večiņas ne tikai zaudē redzi, bet arī dzirdi, ka viņām vajag kliegt, ka varbūt patiešām būtu saprātīgi zārkus nepirkt un

nesadedzināt, bet tos iznomāt šai vajadzībai. Vajag, lai būtu apbedīšanas piederumu iznomāšanas ateljē.

Priekšnieka bērni stāvēja blakus mātei un lūkojās tēvā, kas vairs nebija viņu tēvs.

Kaktā pie durvīm stāvēja Ļusja un domāja… Nē, viņa nedomāja gandrīz nekā. Viņa pūlējās atcerēties, taču nevarēja nekā atcerēties. Un tomēr viņa domāja un pūlējās atcerēties, tikai domas nez kādēļ aizklīda pa sānceļiem kaut kur prom pašas uz saviem un tāliem novadiem, gluži kā klausoties labu mūziku, kas uzvedina uz domām, kurām, šķiet, nav nekāda sakara ar to tematu, ko tik labi saprot mūzikas pazinējs un saklausa jebkurā skanējumā.

Bet Sergejam, pavisam nesaprotami, kādēļ, ienāca prātā ne jau nu labākās un ne jau tieši šai situācijai atbilstošas Heines dzejas rindas: «Mirušiem lai mūžīgs miers, priecājies par dzīvi, dzīvais!» Ciešami!

Un vēl, arī pavisam nesaprotami, kādēļ, viņš atcerējās, ka morga sanitāri negribeja braukt un Priekšnieku iebalzamēt. Protams, kāpēc noņemties ar savējo. Un ja nu par to nesamaksā? Ja apī maksā, tik un tā kaut kā neērti ņemt no savējā. Taču kāds viņš savējais? Ja būtu atnākuši pie viņa ārstēties — būtu ārstējis, nepadomādams, ir vai nav savējais.

Atmiņas vēlās virsū aizgūtnēm: sanitāriem un sanitārēm viņš vienmēr sniedza roku, visus viņus pazina, toties visus ārstus nepazina. Ārstu nekad netrūka, to vienmēr bija papilnam — tie nebija deficīts. Bet slimnieku kopēju trūka.

Ciešami!

Pēkšņi tajā zāles nodalījumā kā nelaimes signāls atskanēja kliedziens — tur nolaida lejā zārku un sāka izklīst «pirmējās apbedīšanas» bēru viesi, apglabājuši kādu no savējiem. Mums nepazīstamu cilvēku.

Priekšnieka sieva tā kā sarāvās, izslējās taisnāka un sāka skatīties nelaiķī. Viņš necieta, ja kāds kliedz, — pats savu kliegšanu viņš nedzirdēja.

(Kas gan tagad lai pasaka, kas viņam patika un ko viņš necieta. Mums šķita, ka viņam patīk troksnis ap viņu un ka viņam patīk runāt par sevi un saviem darbiem, taču viņš, kad konstatēja, ka ir nedziedināmi slims, nevienam neteica par to ne vārda, tikai slepus ārstējās, pat ne uz ko labu necerēdams. Mēs redzējām, ka viņš nav sava vārda saimnieks, ka viņš, pašapmierināti domādams par

sevi, nedomā par citiem, tomēr pirms nāves viņš sāka atmaksāt parādus — rakstīja jau sen aizkavētas recenzijas par rakstiem un disertācijām, ko pirms viņa slimības vienmēr darījām mēs. Mums šķita, ka zinātnē viņš cienī tikai sevi, ka mēs visi strādājam galvenokārt tikai viņa labā, taču pirms nāves viņš paaicināja visus savus paziņas un uzdeva viņiem izsekot, lai izdabūtu cauri savu palīgu rakstus un palīdzētu disertāciju aizstāvēšanā. Mums viņš likās tāds, kas domā tikai par teorijām, nevis par cilvēkiem, kurus, kā mums šķita, viņš uzskatīja tikai par teorijas virzītājiem un virzāmiem elementiem, bet pirms nāves viņš centās palīdzēt katram atsevišķam cilvēkam, spļaudams virsū visām teorijām un principiem. Mēs uzskatījām viņu par nedzērāju, bet neilgi pirms galīgas saslimšanas viņš vairākkārt pamatīgi piedzērās un pretēji savam paradumam visu klātbūtnē sarunāja daudz lieka, vismaz mums tā šķita, jo mēs uzskatījām sevi par nemirstošiem un arī nezinājām, ka viņš jau ir… Viņš ne no viena nelūdza piedošanu, taču pirms nāves vislabprātāk runājās ar tiem, kurus bija vajājis, krāpis, lamājis.

Iespējams, ka tieši pirms nāves viņš aptvēra savu cilvēcisko vērtību, sāka cienīt sevi kā cilvēku, nevis kā darboni, bet no tā laikam atkarīga arī otra cilvēka cienīšana; viņš iemīlēja sevi pa īstam un sāka nopietni cienīt arī citus. Iespējams arī, ka tāds viņš bija bijis vienmēr.)

Pirms kremācijas runu bija mazāk un tās bija īsākas — laiks bija stingri noteikts. Pēc runām sāka spēlēt Sopēna maršu. Iepriekšējo nelaiķi izvadot, spēlēja to pašu — un slimnīcā tāpat.

Tad kaut kas aizķērās, aizvien vēl nenesa un nenesa vāku, un muzikanti jau kuro reizi atkārtoja marša beigu daļu, kamēr zārku galu galā aiztaisīja.

Un, kā vienmēr, šajā mirklī ienāca sieviete, viņa, šī sieviete, vienmēr ierodas tieši šajā mirklī, un uzlika uz zārka numuriņu. Sī ir nomierinoša manipulācija — tagad jau visi ir pārliecināti, ka vēlāk saņems tieši savus pelnus, nevis svešus un pēc tam notiks pareiza un taisnīga apbedīšana, un varēs atnākt un godināt tieši viņu, tos pelnus, kurus esi vēlējies, nevis citus.

C i e š a m il

Jau bija zināma vieta, kur atradīsies šie pelni, — krematorijas dārzā. Runāja, ka sabiedriskās organizācijas jau domājušas par pieminekļa uzstādīšanu šajā vietā.

Pa to laiku zārks lēnām aizslīdēja, un aizvars uz «Turieni» aizdarījās.

Priekšnieka sieva nez kādēļ pagriezās uz otru pusi.

—   Tur ne, tur ne, atpakaļ!

—   Es negribu iet garām svešam zārkam.

—   Bet te nav citas izejas.

—        Kādēļ? Man taču sava bēda. — Un pēkšņi sāka elsot. — Tas ir šausmīgi, ka nav citas izejas.

Un Sergejs sacīja:

—   Patiešām. Tas ir galīgi neciešami!

PĒCVĀRDS

—   Beidzot esam vieni paši.

—   Sito laimi, Serjoža!

—        Te nav nemaz tik slikti. Dzīvot var. Tomēr braukt vajag tikai starptautiskajā vagonā.

—       Mums jau nu katrā ziņā. Kā es tevi mīlu, Serjoža! Grūti pat iedomāties, kā tas varēja ar mani atgadīties. Serjoža! Mīļo Seržik!

Viņa apskāva, piekļāvās ar visu augumu, visa, visa, un it kā sastinga.

—        Ļusja, dārgā! It kā mēs būtu pirmo reizi vieni paši. Vai ne? Man atkal šķiet, ka vieni paši esam pirmo reizi.

—        Ak kungs! — Viņa palaida Sergeju vaļā un paskatījās apkārt. — Labi. Krēsls. Tu, protams, apsēdīsies krēslā un lepni sēdēsi, es apgulšos tev iepretim un lepni gulēšu. Un skatīšos tevī.

—        Aplam ceri! Es arī apgulšos! Tu gribi, lai starp mums stāvētu galds, — nekā nebija!

Viņa skaļi iesmējās un atkal metās Sergejam ap kaklu. Un viņš atkal apskāva viņu.

—        Mēs izturamies kā bērni, bet mēs taču sen, sen vairs neesam nekādi maziņie. Kur tu, nelieti, biji agrāk?! Kādēļ man tik ilgi vajadzēja dzīvot bez tevis?

Viņš neatbildēja, tikai atkal apskāva viņu, pēc tam skūpstīja, tad glāstīja galvu. Un tad pēkšņi muļķīgi ievaicājās: — Bet vai tu mani nekrāpsi?

—        Vai atkal? Tu mani traku pataisīsi. Es tevi lūdzu… Vairāk ar mani tā nerunā! Es tevi lūdzu, Seržik! Lai gan pats par sevi saprotams: «Ik vaibstu, soli miņā lieku, ik vārdu tveru — mīļš tas kļūst…»

—        Piedod, lūdzul Es esmu psihiski slims. Viss cauri! Vairāk tā nerunāšu.

—   Tā vien liekas, ka tevi visu mūžu krāpuši vien ir.

—   Neesmu tam sagatavots, tāpēc arī baiļojos.

—        Ļausim, lai vilciens sāk kustēties, pēc tam sarīkosim viens otram scēnas — kā negatīvās, tā arī pozitīvās.

—        Inteliģents cilvēks — pozitīvās, negatīvās. Vai tu neievēroji, cik tālu no mūsu vagona atrodas restorāns?

—        Šķiet, ka tālu. Gan jau aiziesim. Es to redzēju kaut kur ap to vietu, kur uznāk uz perona.

—   Patālu gan.

Viņa atkal metās pie Sergeja, taču pēkšņi pussolī apstājās.

—        Norunāts? Pagaidām viens otram scēnas netaisīsim, labi?

—   Lai notiekl Vispirms sabāzīsim augšā koferus.

Beidzot vilciens sakustējās. Beidzot atnāca pavadonis

un paņēma no viņiem biļetes. Beidzot viņi palika vieni.

Kaut kur zem viņiem klabēja riteņi. Aiz loga zibēja, kam tur pienākas zibēt. Viņi gulēja uz apakšējā sola un sarunājās.

—       Ak kungs! Cik tas viss tagad tālu. Kaut kāda noņemšanās, kaut kādas problēmas. Pat tas, ko es darīju un domāju aplami, visas kļūdas — viss pagātnē.

—        Tad ir jauki! Serjoža, lai šajā mūsu pasaulē paliek tikai mūsu mīlestība un mūsu darbs. Un lai tie saplūstu kopā: ir mīlestība, ir darbs.

—   Vai tu re, ko sagribējusi! Vai tad tā var?

—        Pagaidām taču tā iznāk. Mēs taču to mīlam, mūsu darbu. Tā mums ir viena, šī mīlestība. Mums tā ir vieglāk, Scržik, tu man pasaki — vai patlaban ir mīlestība? Vai ir mīlestība, Seržik? Ir?

—        Jā, mīļā, dārgā, jā! Kā es tevi mīlu… Tas ir muļķīgi — visi vārdi banāli, miljardiem reižu teikti.

—        Bet tu necenties būt oriģināls, netēlo sazin ko. Cik labi tu pateici — banāli. Iespējams, ka šī mīlestība izvērtīsies par lāstu. Serjoža, dārgais, vai tu mani nepametīsi?

—        Nu, lūk, es arī palūgšu tevi vairs nekad tā nerunāt. Tā vien liekas, ka visu mūžu tevi krāpuši vien ir.

—        Es arī baiļojos. Arī neesmu tam sagatavota. Rēķins noslēgts? Un ja arī būtu pametuši. Citi varēja arī pamest. Bet tu .,.

—   Vārdu sakot, rēķins noslēgts. Ja es varētu pamest! Tieši tad ari ir interesanti nepamest. Ja vari pamest — tad taču nav nekādas varonības. Tad ir viss vienalga. Bet es taču esmu audzināts ar Beļinska gudrībām, es uzskatīju, ka greizsirdības nav, ka tā ir tikai izlaidība. Es teicu: mīli — tātad uzticies. Vairs neuzticies — tātad nemīli. Tavas mīlas objekts pārstājis tevi mīlēt — tevi moka sirdssāpes, un tu, iespējams, aizej. Atkarībā no apstākļiem. Kas par stulbumu, ka neesot greizsirdības! Tikai racionālisms. Tikai tagad es saprotu, ko nozīmē mīlestība, laime un mokas.

—   Gluži kā bērni. Kā bērni! Kur mēs bijām agrāk?!

—   Agrāk mēs strādājām un laikam nemīlējām.

—   Nerunā! Nenoķengā mūsu pagātni! Mīlējām taču, tikai laidām vējā mīlestību.

—   Tev, mīļā Ļusja, taisnība. Mīlestība ir bijusi. Ir bijusi tev un arī man. Tikai es gribēju atsaukties uz sazin kādu tur objektivitāti: mīlestības nav bijis. Un tieši tas laikam ir vislielākais grēks.

—   Pareizi, Seržik, pareizi. Cilvēki to jau sensenis ievērojuši. Vai atceries leģendu par iedzimto grēku?

—   Protams, Ādams un Ieva. Apēda aizliegto augli un krita grēkā.

—   Pareizi. Bet, kad viņus sāka rāt, Ādams sacīja: «Ne jau es, to man iedeva Ieva,» — bet pats ēda un nekā neteica. Ieva savukārt uzvēla visu čūskai: «Tā bija viņa, kas man iedeva.»

—   Un tad?

—   Katrs centās novelt atbildību no sevis un uzvelt citam. Un cilvēki jau senatnē to ir sapratuši: grēka pirmtēvs ir bailes no atbildības, bailes atbildēt par savu rīcību, tiekšanās saskatīt vainu nevis sevī, bet kādā citā vai kaut kur citur. Vai ne? Arī mēs klīnikā grēkojām ar klusuciešanu. Cits vairāk, cits mazāk. Klusēsi, varbūt uzvels vainu citam.

—   Ak, tu mīļā gudrā galviņa! Es taču gribēju teikt to pašu, tikai varbūt ne tik sakarīgi.

Abi apklusa. Viņa nolika galvu viņam uz krūtīm, un abi bridi gulēja nekustēdamies.

—   Kā man derdzas šī pretīgā laka tavos matos. Izskatās, it kā būtu netīri.

■— Ciet nu labāk klusu, mīļais! Tas tikai tāpēc, ka tā ir slikta laka. Mājās man ir pašai sava, laba. Tad tu nekā nemanīsi.

—   Un ja nu manīšu?

—   Ja manīsi — būsi muļķis.

Pēc tam viņiem kļuva karsti. Vēl pēc tam viņi nometa palagu.

—        Paklau, agrāk, savā iepriekšējā dzīvē, es briesmīgi kautrējos. Bet nu visa kautrība pagaisusi. Kopā ar tevi es ne no kā nekautrējos. Kopā ar tevi es jūtos tāpat kā pati ar sevi. It kā būtu vienatnē ar sevi.

Viņš nogrima domās un atmiņās, un viņam ienāca prātā viņu pirmās dienas, viņiem arī līdz tam bija daudz dienu, bet tad piepeši uzradās «viņu pirmās dienas», viņš atcerējās, kā brauca pie viņas, kad viņiem vēl eksistēja arī cita pasaule, apkārtējā pasaule.

(— Lūk, tur! Redziet, tur viņa stāv, kājās bikses, zeltainā galviņa mirdz vien. Piebrauciet tieši klāt! Mugurā zaļa jaka.

Lietus veidoja nevis tradicionālās slīpās līnijas, bet gan stāvas vertikālas strēles, kas nokarājās lejup. Caur tam viss bija saskatāms. Un nejuta ne mazākā mitruma.

Mēs piebraucām pie zeltainās galviņas. Es iekāpu šajās strēlēs un tad sajutu, ka tās nevis karājas, bet gan gāžas stāvus zemē.

—        Piedod, lūdzu, taču labklājība tā cēlusies … Tikko ar mokām sadabūju mašīnu.

—   Es to saprotu.

—   Kurp brauksim?

—   Kurp acis rāda.

—   Un kurp tās rāda?

—   Kurp pagadās.

—        Mums ir tikai stunda laika. Iesim uz kafejnīcu. Līst taču. Iesim?

—   Ejam!

—        Pēc stundas man jābūt darbā. Bet viņai pēc stundas … Viņa tad atkal ies uz mājām, jo viņai šodien ir brīvdiena. Un atkal mūs šķirs lietus, atkal viss būs pelēcīgs, bez mazākā gaišuma, tāpat kā pašreiz.

Kaut gan es patlaban runāju tukšu. Var būt, ka būs.

Lietus ne īsti līst, ne īsti karājas gaisā. Neatceros, ko tas īsti darīja, atceros tikai, ka tas bija. Tad ta liela

muiža — neesam taču no cukura!

Viena kafejnīca ciet.

—   Iesim uz citu?

—   Protams.

Tagad pagājušas tikai divas nedēļas. Ari agrāk pagāja nedēļas, bet tās bija gluži citādas nedēļas. Viss sākās labā laikā. Tikai labā laikā var dzimt patiesa mīlestība. Bija vakars, tumsa. Un, lai gan šķita, ka ir vēss (ne jau man — viņai), tomēr bija silts. Man vēl tagad ir silti no tā vakara siltuma.

Pēc tam bija vēl viens vakars, tad vēl. Un pēc tam vakaru jau sāka pietrūkt.

Gribējās tikties, tikties, redzēties, redzēties, vienmēr, kad vien pagadījās brīvs brītiņš. Un šodien pa vidu — brīvs lodziņš. Un šaja lodziņā gaisma.

Arī otra kafejnīca bija ciet.

—        Kur lai pamūk no šitā lietus? — Piesardzīgais biju es.

—        Lai līst savā nodabā. Lai līst, bet mēs iesim savā nodabā.

—   Neesi salijusi slapja? Vai ilgi gaidīji?

—        Nē. Un, ja arī esmu salijusi, — man, vienalga, ir silti.

Kad pienāca otrs vakars, mums bija vēl siltāk. Dzērām vermutu, ēdām sieru un runājāmies… Par visu ko. Un, šķiet, ka visu noskaidrojām un par visu vienojāmies. Visu laiku problēmas vien risinājām. Bet vajadzēja runāt pašiem par sevi. Taču mēs risinājām problēmas — un tomēr vienojāmies.

Mēz aizgājām līdz parkam, tas ir, līdz parastam mežam, kas auga pilsētā. Gar meža malu vijās taciņa, kas vēlāk meta loku un pazuda aiz kaut kādas peļķes vai dīķa starp kokiem.

—        Nopirksim pudeli vīna un iesim uz mežu. Iesim pamazām un dzersim. Vai tad kafejnīcā ir labāk? — to teica viņa.

Bet kur bija mana galva?! Ģeniālu ideju man apkārt allaž papilnam, tikai nekad nelaimējas tās sastapt aci pret aci.

Lietus, manuprāt, nevis lija, bet karājās gaisā. Un pavisam dīvaini, ka mēs izmirkām aizvien vairāk un vairāk. Bet zāle no lietus laikam kļuva aizvien zaļāka un zaļāka.

Joprojām bija gaišs.

Dzērām tāpat no kakliņa. Viņa ieņēma malku. Pavisam nemākulīgi. Ar pudeli rokā pārlēca pāri dubļu lāmai. Es aiz viņas. Skatos viņas iemītajās pēdās. Dīvains zīmējums viņas kedu zolēm. Kāpēc dīvains? Agrāk es gluži vienkārši neinteresējos par šādiem nospiedumiem, šādām pēdām, par svešām, neinteresantām pēdām.

Mēs apgājām apkārt peļķei vai arī dīķim. Viņa iesvieda tukšo pudeli pašā lāmas vidū. Odens bija zaļgans, aļģēm aizaudzis. Arī pudele bija zaļa. Gluži dabiski, ka mēs sākām dziļdomīgi vērot apļus. Bet pašā apļa vidū vēl krietnu brīdi no dibena burbulēja augšup gāze.

Pēc tam mēs atkal gājām un runājām par visu ko. Par visu pasauli.

—   Es tevi ļoti, ļoti mīlu!

—   Es arī!

—   Tu arī?

—   Bezgalīgi!

—   Ak kungs, kāda laime!

Jā, un par laimi jāmaksā. Tikai nedrīkst aizmirst, ka esi grēcīgs. Par visu vienmēr ir jāsamaksā. Taču par laimi — jebkura cena nav par lielu. Kaut gan?… Lai pēc tam būtu kā būdams. Es gribu laimi un atceros, ka no atmaksas nevar izbēgt.

Bet ko kurš no mums runāja… Vai tad to maz var…

Mums taču jau krietni daudz gadu. Bet mēs visu laiku risinām problēmas.

Negribējās šķirties.

Bet darbs?

Mēs apstājāmies pie koka un vēl aizvien risinājām problēmas.

Pienāca piedzērusies sieviete. Sāka kaut ko runāt, taču, ko, — es lāgā neatceros. Viņa, šķiet, teica, ka dzīve ir grūta padarīšana un ka dzīvē pats galvenais — netraucēt citus, bet pašam sev sagādāt patiku. Viņa runāja labi — to atceros. Taču mēs gribējām būt vieni, arī to atceros, tomēr viņa arī mūs netraucēja, viņa bija labsirdīga.

Runāja viņa ilgi. Bet par ko?

Es redzēju tevi. Es skatījos tikai uz tevi.

Pelēkas debesis. Viss pelēks. Un tomēr gaišs.

Tikai man jau vajadzēja iet prom …

Bija gaiši ap sirdi, silti…

Un tādā bridi darbs …

Priekšā gaidīja gara darba diena. Tikai vakarā atkal redzēšu viņu. Pēc darba.)

Un atkal viņi guļ pieklusuši. Karsts.

—   Ļusja, es ļoti vēlos, lai mums būtu bērni.

—        Ko nu par tevi runāt! Bet es to vēlos pirmo reizi mūžā. Man bērni no tevis. Es taču ar šo domu vien dzīvoju. Es tā priecājos, ka tu to pateici pirmais. Vai negribi dvīnīšus?

—   Gribu. Bet tu?

—   Es arī.

—        Un kā tev patiktu labāk — abus līdzīgus vai dažādus, abus vienādus, vai zēnu un meiteni?

—   Es gribu zēnu un meiteni. Bet tu?

—        Es arī. Taču, vai zini, patlaban, šajā mirklī, es visvairāk …

—   Mīļais. Kā es tevi mīlu …

Pēc brīža atkal:

—   Vai zini, man šķiet, ka esmu jau grūta.

Viņš iesmējās.

—   Iespējams. Ak kungs, cik tas būtu labi.

—        Pārbrauksim mājās un sāksim strādāt. Vai ne? Citādi esam galīgi izlaidušies. Par mīlestību vien domājam. Bet man bail. Būs darbs un mīlestība, vai ne? Man bail, ka tad, ja es vairs nedomāšu par sevis pilnveidošanu, par savu darbu, tu mani pametīsi. Es saprotu, ka bez savām zināšanām, bez darba — es neesmu nekas. Vismaz tev es vairs nebūšu nekas. Tu mani pametīsi. Pēc tam gribēsi mani pataisīt par grēcinieci, bet man taču no tā vieglāk nekļūs.

—        Nerunā, mīļā, aplamības! Ir jau tiesa: ja cilvēks nedabū nodoties savai sirdslietai, viņš nolaižas.

—   Kas nu kuram ir sirdslieta.

—        Protams. Vienam jāauklē mājās bērni, citam jāārstē slimnieki, vēl citam — jāvirza uz priekšu zinātne. Vēl kādam jāslauka grīda. Taču galvenais — lai darbā tiktu ielikta arī daļiņa sirds.

—   Es taču teicu — pametīsi, ja nebūs darba.

—        Nejauc man galvu! Turēsimies pie tā, ko esam iemantojuši. Patiešām, pārbrauksim mājās, ķersimies pie darba.

—   Zini ko? Iegādāsimies suni. Bērnu un suni.

—        Netiksim galā. Es taču esmu nekrietnelis. Bet tu pārlieku nomocīsies.

—   Mīļais! Mans dārgais! Kā es tevi mīlu!

—   Bet ziemā aizbrauksim uz Pamiru?

•— Kāpēc ziemā?

—   Vasara taču jau beigusies. ‘

—   Nu, tad brauksim ar. Aizbrauksim visur.

—   Jāpasteidzas, citādi var vēl piedzimt bērns.

—   Kaut nu tā būtul

—        Protams, mūsu runāšana ir pārāk abstrakta. Pagaidīsim, nav ko lieki zīlēt.

—   Kā es varēšu bez tevis iztikt?

—   Kas tad tev liek iztikt bez manis?

—   Rīt būsim mājās, parīt uz darbu.

—        Nemaz negribas. Negribas tāpēc, ka veselu pusi no dienas būsim šķirti.

—   Nupat, mīļajs, tu sāc ņerkstēt.

—   Laikam palaidu grožus vaļīgāk.

—   Vajag atkal saņemties.

Pēc tam viņi atkal gulēja klusēdami un viņa sāka atcerēties «viņu pirmās dienas» un atcerējās to pašu, to pašu viņu brīnumaino dienu, kad viņi vēl atradās kopā ar to pasauli, kad viņi vēl neatradās savas, tikai viņu pašu pasaules apskāvienos.

(— Tevi aicina pie tālruņa.

Šodien ir sestdiena. Sestdienās parasti nekas nenotiek. Bet kāpēc parasti? Līdz šim mūsu mūžā ir bijusi tikai viena sestdiena. Taču normālu, saprātīgi domājošu cilvēku pieredze ļāva ekstrapolēt. Toreiz es vēl nezināju, ka normālu cilvēku normālai pieredzei nebūs nekāda sakara ar mums. Diemžēl? Par laimi?

—        Man divpadsmitos jābūt atkal darbā. Vai nevarētu brītiņu pabūt kopā? Tu vari?

Kaut kāda līdz galam neizmazgāta veļa. Līdz galam neizvārītas pusdienas. Un nez kāds nepiekopts (mans!) dzīvoklis…

Protams. Tūlīt…

—   Piebraukt pie mājas vai kā parasti?

—   Labāk jau kā vienmēr.

Bet vienmēr — tas nozīmē reizi vai divas.

Arā līst. Uzvelku bikses, jaku.

Ielu krustojumā ilgi nevaru izturēt — auksti. Vējš. Nedroši rāju sevi: «Uz vecuma dienām mu|ķa prātā palikusi.» Taču patiesībā pa iekšu velniņi danco. Šķiet, vajadzētu aiz prieka smieties un gavilēt. Bet velniņiem jādanco arī, un viņiem jābūt zaļiem. Kaut gan — zaļi velniņi rādās alkoholiķiem. Taču es pati esmu pilna velniņu. Palūkosimies, ko tas nozīmē.

Taksometrs. Ak kungs, šito brīnumu!

Mēs ejam, sadevušies rokās. Mēs neesam kā visi! Mēs esam nenormāli! Bet ejam pavisam tradicionāli. Tāpat kā miljoniem citu tadu pašu nenormālo. Taču mēs paši, sev pašiem — sev mēs esam vienīgie, neatkārtojamie. Visus savus jautājumus mēs izlemjam paši. Un arī savu neatkārtojamību izraugāmies paši. Un mums nav nekādas daļas gar pārējo nenormālību. Mēs esam visnormālākie. Mēs esam vienīgi normālie. Mums ir sava pasaule. Mēs dzīvojam mīlas pasaulē un esam šīs pasaules centrs. Un neviens nespēs sagraut mūsu centru, mūsu valstību. Mēs spļaujam visam tam virsū. Atvarā. Atvarā. Mēs, es pati esmu ar mieru pilnībā samaksāt par savu grēku. Vai tas ir grēks? Un tomēr grēks.

—    Izdzersim pudeli sausā? Man ir nauda. — Lai gan vēl jāiet uz darbu, tiesa, ne jau pie slimniekiem.

—    Kāpēc tad nekā neteici? Nebūtu atlaiduši taksometru, ņemtu un tūlīt aizbrauktu.

—• Būs labi, tepat blakus ir šašliku ēdnīca.

Tā, protams, ir slēgta.

Kafejnīca arī.

Toties veikalā ir vīns.

Nopērkam pudeli un aizejam uz mežiņu jeb parku, kā to sauc, kad tas atrodas pilsētas robežās.

Lietus aizvien pieņemas. Ko mēs runājām un kas vispār tajā rītā notika, to es lāgā neatceros. Bija tāda savāda izjūta, kada šķita jau sen vairs nav iespējama, un, ja arī iespējama, tad ne jau mūsu dzīvē, bet literatūrā — un ne jau labākajā literatūrā.

Un vēl nāk prātā pavisam nevajadzīgi, galīgi nenozīmīgi Sīkumi. It kā varētu būt arī kaut kas tāds, kas nekā

nenozīmētu. Atceros, kā tu izkāpi no taksometra, pa kādām taciņām mēs gājām, slapjos kokus, apļus ar burbuļiem zaļajā ūdenī pēc iemestās zaļās pudeles. Pēc tam mēs stāvējām zem koka, smēķējām atvadu smēķi. Bet tad pienāca sieviete, laikam drusku iedzērusi, ar laipnām jo laipnām acīm, vecās, basās kājās uzautās tupelēs (bet bija taču auksts). Seja vienās krunkās. No acu kakliņiem krunciņas kā stari izklīst uz visām pusēm. Krunciņas kā stari — banāli. Tāpēc ka bieži dzirdēts. Viss, kas bieži dzirdams, kļūst banāls. Kā stariņi. Varbūt seja tāpēc tik laipna. Starp citu, krunciņas acu kaktiņos visiem ir banālas.

Viņa palūdza uzsmēķēt. Pastāvēja brītiņu kopā ar mums. Vairākkārt apjautājās, vai netraucējot. Pēc tam teica, ka esot bijusi karā, un tūlīt sāka sunīt savu priekšnieku, kas darot kaut ko citādi, nekā pēc godaprāta pienāktos, — vārdu sakot, traucējot citiem dzīvot, traucējot bez jebkāda pamata, bet cilvēki nedrīkst traucēt cits citam. Un atkal un atkal apjautājās, vai viņa mūs netraucējot. Teica, ka nosmēķēšot līdz galam un iešot prom.

Nosmēķēja. Un aizgāja.

Un, lai gan es jau zināju — tu nevari citādi uz to reaģēt, man atkal kļuva briesmīgi labi, ka mums viss tā saskan: tu atbildēji tāpat, kā varētu atbildēt es, kā es vēlējos, lai tu atbildētu. Es priecājos, ka tu esi tu, un man tu kļuvi par «tu» tieši tādēļ, ka esi tuvs manējam «es». Kāpēc mēs tā priecājamies, sastapuši sev līdzīgus? Vajadzētu taču priecāties, sastopot citādus. Teorētiski vajadzētu priecāties, sastopot citādus. Kāda laime, ka sastapu sev līdzīgu. Patlaban es nepavisam neatceros ne tavus vārdus, ne tavu balss noskaņu, taču kā no vārdiem, tā no balss noskaņas man kļuva ļoti labi, un es tev kaut ko tādu pateicu. Bet pieredzējuši normāli cilvēki par to sacītu, ka kāršu spēlē to saucot par «iepirkšanos», to man nevajadzēja teikt, tas nebija prātīgi darīts. Bet es taču kārtis nespēlēju. Man patīk runāt atklāti.

Un tomēr par līdzību es neizteicos gluži pareizi. Tā nav līdzība atkārtošanās nozīmē, bet gan līdzība, kurā allaž atklājas kaut kas jauns. Šķiet, ka tā, bet vispār man te kaut kas ir sajucis.

Pie taksometra abi apstājāmies. Ak kungs, kas ar mums noticis!

—   Es tevi ļoti mīlu.

—   Es ari.

—   Un mīli vēl.

—   Un mīlu ar.

—   Gan būs labi. Tas drīz pāries. Gan tiksim ar to galā.

—   Tā ir vienīgā cerība.

Cerēdami, ka patiesībā nemaz tā nebūs, apmierināti ar savu neatkarību, mēs taču nevarējām iedomāties uzbrūkošās stihiskās nelaimes … bet varbūt arī laimes patiesos apmērus.)

—       Drīz ausīs rīts. Bet man ir tāda sajūta, ka mēs tikai nupat kā esam palikuši divatā.

—       Tur, mīļais, nekā nevar darīt. Pārāk vēlu esam viens otru atraduši, tāpēc mums viss steigšus jāatgūst.

Abi iesmējās. Pavisam bezrūpīgi iesmējās.

Viņš pagriezās pret viņu un apskāva.

Pagriezās un apskāva.

1967—1970

ĶIRURGS

ROMĀNS

.

PIRMAIS IERAKSTS

Dakteri ķirurgu Miškinu Jevgeņiju Ļvovičy izsauca uz pilsētas veselības aizsardzības nodaļu sakarā ar saņemto sūdzību par viņu. Apspriedīs, cik pareizi viņš rīkojies. Gluži dabiski, ka viņš ir pārsteigts un nobažījies. Precīzāk — pat aizvainots. Viņš izdarījis pat vairāk, nekā spēj, un nu pēkšņi… Kādēļ un kas rakstījis sūdzību? Tūlīt viss noskaidrosies. Bet pagaidām Miškins Jevgeņijs Ļvovičs vēl brauc un liek savai, iespējams, taisnīgajai neizpratnei pāraugt ne visai taisnīgās dusmās, kas nez kādēļ vērstas pret pilsētas veselības aizsardzības nodaļas komisiju.

Kāds gan tam sakars ar komisiju!

Atbrauca.

Maza istabiņa. Vismaz cilvēku desmit — kārni un tukli, sirmi un plikpauraini, ar kaklasaitēm un bez tām, ar cigaretēm un bez cigaretēm — izsēdušies pa visu istabu, gan ap galdu, gan tāpat, uz krēsla tukšā vietā. Gandrīz visi izskatās pavisam mierīgi, pat labsirdīgi. Visi viņi ir ķirurgi.

Tā ir pilsētas veselības aizsardzības nodaļas ķirurģiskā komisija, kas šeit sapulcējas reizi nedēļā, lai izskatītu darbaļaužu sūdzības par vienu vai otru aplamu — no šo darbaļaužu viedokļa — kāda pilsētas ķirurga rīcību. Sī komisija darbojas pilsētas galvenā ķirurga vadībā. Pārējie pilsētas ķirurgi to dēvē par «melno tribunālu».

Visi sarunājas, neviens nepievērš apsūdzētajam, tā sacīt, nekādu uzmanību.

Beidzot priekšsēdētājs, viens no ķirurgiem, kas sēdēja pie galda, padauzīja pret to ar šķiltavu.

Priekšsēdētājs. Šķiet, vajadzētu sākt. Un nav arī nozīmes vairs kādu gaidīt. Nevar tā spīdzināt cietušo. Sākam!

Viens no komisijas locekļiem, kura kuplais matu ērkulis nebija kļuvis ne retāks, ne arī sirmāks, iesmējās.

—   Ja vēlaties, viņu var saukt arī par cietušo, taču man šķiet, ka cietušais nav vis viņš, bet gan… Ko?! — Viņš saka skaļi smieties. Ari lielākā daļa klātesošo iesmējās.

Priekšsēdētājs. Pajokojām, un pietiek. Nosauksim viņu par apspriežamo. Lūdzu, kolēģi! Te būs sūdzības teksts. Inspektore, kas gatavoja materiālu, saslimusi. Lasiet, lūdzu, pats, tikai skaļi!

M i š k i n s. «Cienījamā redakcija …»

Resnais komisijas loceklis ar gludiem matiem. Kam rakstīta sūdzība? Vai tā nav rakstīta mums?

Komisijas loceklis ar matu ē r k u 1 i. Vai jūs bieži esat redzējuši mums sūtītas sūdzības? Vienmēr taču sūta uz kaut kurieni, bet mums — jau no turienes. Nez kādēļ viņiem šķiet, ka avīze vai partijas organizācija ir augstākās medicīnas instances. (Atkal skaļi smiekli.)

Kārns komisijas loceklis ar garenu seju. Nav ko lieki runāt! Vai pirmā reize, kad mums atsūta sūdzības no turienes. Lasiet!

M i š k i n s. «Mūsu kolēģis, darbabiedrs, atradās slimnīcā sakarā ar sirds infarktu. Terapeiti viņu izārstēja, un viņam jau vajadzēja izrakstīties, un varat iedomāties mūsu pārsteigumu, kad reiz, atnākdami uz slimnīcu, mēs uzzinājām, ka mūsu darbinieku ķirurgi naktī sagriezuši, lai gan viņš atradās terapeitiskajā nodaļā, bez iepriekšējas sarunāšanas ar radiniekiem pat…»

Komisijas loceklis ar pīpi zobos. Ko jūs lasāt kā ķesteris bez kādām pieturas zīmēm?

M i š k i n s. Lasu tā, kā te rakstīts.

Komisijas loceklis ar sirmiem matiem. Atceros, ka arī pie mums slimnīcā vajadzēja operēt slimnieku ar infarktu. Viņam pēkšņi notika ielaistas kuņģa čūlas perforācija. Viss noritēja normāli, bet viņš par mums uzrakstīja sūdzībur teica, ka pie tā vainīgas zāles. Toreiz sūdzējās par terapeitiem. Viņiem visu paskaidroja.

Mazs un apaļš komisijas loceklis. Arī man reiz gadījās operēt ar infarktu slimo: pārplīsa žults pūslis. Tas taču nav nekāds joks! Tiesa, tas viss notika, radiniekiem klātesot. Paši redzēja, kādas viņam bija sāpes, un paši lūdza uz ašāko operēt. Es teikšu tā: reizēm, kad radinieki turpat pie rokas, mums ir pat mierīgāk ap sirdi.

Pats vecākais komisijas loceklis. Un tomēr, kad tev radinieki nemācas virsū, ir daudz vieglāk strādāt.

Mazais un apaļais. Vai tad kāds ko saka? Protams. Un tomēr es teikšu tā: ja viņus laiž klāt katru dienu, kaut arī viņi visu laiku bāž degunu, kur nevajag, tomēr juties mierīgāk. Arī sūdzas mazāk, bet tas jau kaut ko nozīmē!

Resnais ar gludajiem matiem. Mani personiski šīs sūdzības neuztrauc. Ja slimības vēsturē ierakstīts viss, kā nākas, — ar to pietiek, nav ko baiļoties.

Komisijas loceklis ar matu ērkuli (sāk smieties). Oho! Izrādās, ka galvenais mūsu darbā ir tas, lai būtu labi ierakstīts, cik lieliski mēs visu esam izdarījuši.

Priekšsēdētājs. Te nav ko dzīt jokus, biedri! Lasiet tālāk! Kāpēc jūs viņu operējāt? Kas bija atgadījies?

M i š k i n s. Mēs … viņam …

Pats vecākais. Lasiet, lasiet, tad jau uzzināsim!

M i š k i n s. «…bez iepriekšējas vienošanās ar radiniekiem pat tika operēts, bet viņiem pateica, ka viņu vajadzējis atdzīvināt. Mēs neiedziļināmies medicīnas sīkumos un detaļās. Taču šīs rīcības rezultāts ir tik skumīgs, ka mēs griežamies pie redakcijas ar lūgumu palīdzēt mums noskaidrot veselu virkni pārpratumu.»

Kārnais ar gareno seju. Atraduši īstos! Bet vai pie jums viņi negriezās ar jautājumiem, neizteica izbrīnu? Vispirms taču vajadzētu aprunāties ar ārstiem.

Miškins. Jūsu izsaukums mums bija pilnīgi negaidīts.

Mazais un apaļais. Katrā ziņā sīki, ilgi un rūpīgi jāaprunājas ar tuviniekiem, it īpaši, kad ir runa par atdzīvināšanu. Tas taču nav nekāds joks!

Miškins. Ar radiniekiem esam izrunājušies atliku likām. Neraksta jau radinieki.

Mazais un apaļais. Vajadzēja vēl. Tātad par maz runāts. Tas taču nav nekāds joks, laikam nav nemaz tik viegli ieskaidrot, ka viņu radinieks, darbabiedrs bijis

miris un viņu vajadzējis atdzīvināt. Augšāmcelt no miroņiem — tas nav nekāds joks!

Resnais ar gludajiem matiem. Ko tur vēl runāt? Ja viss pareizi izdarīts, tad nav ko bīties. Galvenais — viss jāpieraksta. Skaidrāks par skaidru — ja gaidāma sūdzība, labāk daudz neielaisties.

Priekšsēdētājs. Kā visas šīs sūdzības mūs pagalam samaitājušas. Par rakstīšanu vien vairs domājam. Vai jūs apdomājāt, ko pateicāt — «nedarīt». Bet ja nu vajag darīt?

Miškins. Lūdzu atvainot! Kas jāpieraksta? Ir taču ministra pavēle — rakstīt mazāk, tikai nepieciešamo.

Resnais ar gludajiem matiem (aši izvilka roku no kabatas un no savas lielās plaukstas, kas laikam arī ir tā «ķirurga gudrā roka», izveidoja pigu). Vai šito pazīsti?! Tu man piedod, bet visi tie norādījumi un pavēles — blēņas vien ir, kaķim zem astes ko palikt, lūk, tā! Veselības aizsardzības ministrs var dot norādījumus, kādi vien ienāk prātā, bet izmeklētājam ir pašam savas instrukcijas. Viņam ir tikai viens dokuments — slimības vēsture. Ja tur būs viss ierakstīts — tu esi glābts. Nav ierakstīts — pagalam.

Miškins. Tad jau iznāk, ka es ar savu slimības vēsturi pierādu savu nevainību?!

Resnais ar gludajiem matiem. Nūja!

Miškins. Nu, nē! Ir tiesību likumi — ir nevainīguma prezumpcija. Vai tad man ar savu slimības vēsturi jāatgainās no viņa aizdomām kā ar priekšturamām bruņām, vai? Nē, izmeklētājam es esmu nevainīgs, bet, ja viņš tur aizdomās, tad viņam tas jāpierāda, jānopamato savas aizdomas un man nebūt nav no viņa jāatgainās. Jāatgainās ir izmeklētājam.

Komisijas loceklis ar matu ērkuli. Man šķiet, ka jūs esat gudrs pār mēru, kā būtu teikuši mani novadnieki. Vai kādreiz esat bijis pie prokurora, prokuratūrā? Nē. Bet, kad jums tur pasaka, ka esat nepareizi ārstējis, jo tā vēstulē uzrakstījusi sieva, dēls, darbabiedri, — tad jūs, tieši jūs, nevis kāds cits, būsit spiests pierādīt, ka pareizi ārstējāt jūs, tieši jūs, nevis izmeklētājs. Jums jāpierāda, ka esat sava darba meistars. Un tieši ar savu slimības vēsturi! Re, kā!

Miškins. Tad nē taču! Lai izmeklētājam pavērtos mute pateikt kaut vārdu par aplamu ārstēšanu — viņam

ar sūdzību vien ir par maz, šī doma, iekams to ietērpj skalos vārdos, vispirms jāpierāda. (Visi smejas.)

Komisijas loceklis ar matu ērkuli. Jaunais cilvēk! Man šķiet, ka to visu jūs esat salasījies ne jau medicīnas žurnālos. Jūs teoretizējat, bet mums te katru nedē|u jānoņemas ar jūsu aizstāvēšanu. Jūs jāglābj.

Miškins. Tātad jāmaina kontroles sistēma…

Priekšsēdētājs. Manuprāt, tomēr vajadzētu ]aut viņam izlasīt visu līdz galam, vai ne?

Mazais un apaļais. Bet es jums teikšu, ka kolēģim ir sava daļa taisnības. Protams, ne jau viscaur. Šauj arī pār strīpu aiz savas jaunības. Kāpēc tas jādara izmeklētājam, viņam taču nekas …

Miškins. Bet tāds ir likums …

Resnais ar gludajiem matiem. Ko tu vienā laidā atkārto — «likums», «likums». Skaidrais saprāts saka: kuram draud, tas arī aizstāvas.

Miškins. Bet tas ir beztiesīgas cilts saprāts. Valstij jāstāv, un tā stāv personības sardzē, un jums nav taisnība.

Mazais un apaļais. Pagaidiet, pagaidiet! Sajā ziņā mēs visi esam analfabēti. Te ir runa par likumu, un tas nāv nekāds joks! Arī pie mums, slimnīcā, reiz notika negadījums — pēkšņi aizgāja bojā slimnieks. Ienāca sūdzība. Mēs toreiz izstaigājamies pa medicīnas instancēm — itin neviens negrib cilvēkam ticēt. Ir ierakstīts vai nav ierakstīts un kas ierakstīts. Un bāz kaut galvu cilpā. Tā, kā jau tas pienākas. Tāpat kā, ek, mēs. Un teikšu jums atklāti — vienīgi izmeklētājs mums noticēja. Viņš nepētīja tik daudz papīrus, bet apjautājās lieciniekiem. Un lieciniekam, cilvēkam, licēja. Tā kā kolēģim ir sava daļa taisnības.

Miškins. Tāpēc labāk nekā ar jums, piedodiet, es ar to nedomāju tieši jūs pašu, tāpēc labāk caur tiesu nekā ar jums. Te valda instrukcijas un rīkojumi, tiesā — likums.

Sirmais ar matu ērkuli. Vai tad mēs nerīkojamies pēc likuma?

Priekšsēdētājs. Pietiek stīvēties! Mēs neesam nekāds likums — mēs pārstāvam rīkojumus, instrukcijas, cirkulārus, metodiskas vēstulēs. Lūdzu, lasiet tālāk!

Miškins. «Pirmkārt, mums nav gluži skaidrs, kā var cilvēku, kas guļ ar tik smagu sirdskaiti, operēt…»

Pats vecākais. Apbrīnojama loģika! Izdarīta atdzīvināšana — un pēkšņi šāds jautājums.

Miškins. «Otrkārt, mums ir zināms, ka medicīnas līmenis šodien ir pietiekami augsts un atdzīvināšanu izdara, neuzšķēržot krūšu kurvi ar nazi, bet gan ar slēgtu metodi…»

Sirmais ar matu ērkuli. Vai tu redzējies — cik visi gudri kļuvuši! Cik vien te sūdzību nav bijis — visas aiz pārliekas gudrības.

Mazais un apaļais. Aiz pārgudrības.

Sirmais ar pliko pakausi. Tādus ari grūti ārstēt. Indiešu vēdās jau pirms pieciem tūkstošiem gadu rakstīts: «Muļķus var izārstēt vieglāk.» Tā vien šķiet, ka mums patlaban daudz grūtāk ārstēt nekā toreiz viņiem. Pirmkārt arī muļķiem pašiem bija vieglāk ārstēt… (Visi smejas.)

Sirmais ar matu ērkuli. Senos indiešus par muļķiem nevajadzētu vis saukt.

Komisijas loceklis ar matu ērkuli. Man šķiet, ka mums vajadzētu vienoties par terminiem. Muļķis, pat tad, ja viņš ir kaut ko uzzinājis, — tik un tā paliek muļķis. Vai ne? (Skaļi smejas.)

Resnais ar gludajiem matiem. Nē, tas jau būs pamuļķis. (Visi smejas.)

Pats vecākais. Pamuļķi — tie esam mēs.

Sirmais ar pliko pakausi. Nē, mēs esam pagudri. Neatceros, kurš bija teicis, ka zināšanas vēl neesot prāta pazīme.

Priekšsēdētājs. Tā mēs te nosēdēsim līdz rītam.

Miškins. Nesen kādā grāmatā izlasīju, ka muļķis esot tas, kurš uzskata sevi gudrāku par mani.

Komisijas loceklis ar pīpi zobos. Tad jau viss lielais vairums ir muļķi, un tad arī ārstēšana ir viegla. Un visiem ir viegli. Lasām tālāk! Jums, kolēģi, jau nepavisam nevajadzēja jaukties valodās.

Miškins. Es jau tāpat vien. Pagadījās mēles galā. Patlaban taču esmu tikai vienkārši priekšālasītājs.

Komisijas loceklis ar p ī p i. Varbūt labāk būtu pastāstīt saviem vārdiem, nevis lasīt visu pēc kārtas?

Priekšsēdētājs. Kā par nelaimi, saslimusi inspektore, kas šo materiālu gatavoja. Tāpēc nolēmām tāpat vien, bez kādas iepriekšsagatavošanās — izlasīt un izlemt.

Bet tādēļ vajag mazliet pacietības, biedri. Ļaujiet izlasīt līdz galam!

Miškins. «Cik mums zināms, runa nav tikai par sirds masāžu,, par ko esam lasījuši avīzēs, tā ka, pēc baumām spriežot, esot šuvuši ciet arī kaut kādus vadus…»

Resnais ar gludajiem matiem. Bils laikam kaut ko pārrāvuši?

Mazais un apaļais. Patiešām, sanitārās izglītošanas darbs kļuvis absolūti kaitīgs. Piemēram, būtu ņēmuši un apmācījuši mūs visus kontrolēt pulksteņmeistaru un televizoru meistaru darbu. Tas nav nekāds joks! Visi kaut ko zina, bet īstenībā nezina nekā. Starp citu, es atceros, reiz vajadzēja atdzīvināt kādu slimnieku — bija asiņošana, tad es toreiz taisīju masāžu, bet palīgs pa to laiku pārsēja asinsvadus.

Komisijas loceklis ar p ī p i. Ak saproti gan? Tagad esi lielais spriedelētājs. Bet vai atceries1 ; kad viss šitais vēl tikai sākās un es, masēdams sirdi, pārrāvu asinsvadu un nekā nevarēja padarīt? Atceries? Tu atbrauci ar komisiju. Ko tu toreiz izdarīji ar mani? Tu taču pataisīji mani melnu un maziņu, dzīvu zemē iedzini. Es vēl šobrīd nevaru aizmirst.

Mazais un apaļais. Pirmkārt mēs tevi glābām no tiesas…

Komisijas loceklis ar pīpi. No tiesas! Mēs vienmēr glābjam no tiesas …

Mazais un apaļais. Toreiz vēl biju jauns, visu zināju, kā citiem vajadzētu dzīvot. Turklāt toreiz pats vēl ne reizi nebiju to darījis …

Priekšsēdētājs. Starp citu, kad Barnards izdarīja sirds transplantāciju, francūzis Duboss viņu par to nosodīja, taču drīz pēc tam pats to izdarīja. Tāpēc — kas bijis, tas izbijis.

Pats vecākais. Tas viss tikai tādēļ, ka personāls ir pagalam izlaidies. Kā tas iespējams, ka visa pasaule zina par sašūtajiem asinsvadiem. Un tā nu, bez kādām šaubām, ir jūsu vaina. To, kas notiek operāciju zālē, nav jāzina nevienam.

Mazais un apaļais. Nu, vai zināt! Pasniedziet, lūdzu, ūdeni! Visu, kas notiek pie mums vai jebkur citur, absolūti nedrīkst pārvērst par noslēpumu. Nē, nē! Nepārtrauciet mani. Jā, jā. Atklātību, tikai atklātību! Un lai

nekad nerastos tada situācija, kad mums butu no tas jābaidās.

Resnais ar gludajiem matiem. Ūja, ūja! Tad jau mēs uzkurināsim tādu psihozi, ka… Mūsu asinis, strutas, netīrumi, komplikācijas — nesaprašu no tā visa sagrābs šaušalas. Nē, visam mūsu darba drausmīgumam jābūt apslēptam svešām acīm.

Mazais un apa|ais. Savā laikā Ambruāzu Parē lamāja par to, ka viņš nerakstot medicīnas grāmatas latīņu valodā. Nevar pieļaut, viņam teica, ka tās lasa arī tie, kam tas nav lemts. Ārsti nolādēja viņu — baidījās par savu labklājību. Un nekas nenotika. Pasaule otrādi neapgriezās. No atklātības tai nekad nekas ļauns nav lēcies.

Sirmais ar pliko pakausi. Tā nav. Jau kāds prātnieks ir teicis: «Par slepus saudzējamo visiem neklaigā un zināšanu pērles stulbiem nedāļā.»

(Cits citu pārtraukdami, visi sāk brēkat. Katram ir savs viedoklis par atklātību, visi spriedelē. Lielākā daļa aizstāv slepenību.)

P r i e k*š s ē d ē t ā j s. Mieru! Galu galā darīsim galu noslēpumam un nodosim atklātībai šo sūdzību. Kāds sakars te ar asinsvadiem, kolēģi? Te taču nav asiņošana, bet infarkts. Kas te īsti ir? Paskaidrojiet! Patiešām, kāpēc jūs taisījat atklāto masāžu?

Sirmais ar matu ērkuli. Agrāk, kad vēl tikai sākās pirmie atdzīvināšanas mēģinājumi, es arī vienmēr taisīju atklāto. Bet tagad — tikai slēgto. Manuprāt, tā ir ne tikai mazāk bīstami, bet arī efektīvāk.

Pats vecākais. Bet es teikšu tā: visas šīs atdzīvināšanas sirds masāžas ir tikai tāda vīzīga izrunāšanās. Protams, vajag. Ja cilvēks mirst — jādara viss, ko varam, taču ticēt es tam neticu.

Sirmais ar pliko pakausi. Pat ja mūsu atdzīvināšana nedotu nekādus rezultātus, mums to vajadzētu izdomāt. Pat tad, ja dieva nav, tas katrā ziņā jāizdomā. Atdzīvināšana dod gan cerību, gan ticību; mietpilsonis sāk ticēt medicīnai, ārsts — saviem spēkiem.

Priekšsēdētājs. Vienu mirklīti, biedri. Lūdzu, atbildiet, kolēģi!

Miškins. Atdzīvināšana bija jātaisa, kā nekā…

Komisijas loceklis ar pīpi. Kā jūs uzdrīkstaties teikt: «atdzīvināšana» un «kā nekā»! Tā taču ir at-

<l/.ivināšana, nevis vienkārši pārsiešana. Šāds vienkāršots priekšstats galu galā ari ir iemesls sūdzībām.

Priekšsēdētājs. Ļaujiet taču cilvēkam izrunāt līdz galam. Es vairs nesaku — izlasīt līdz galam. Man jau spoka aptrūcies. Sēžam turpat vai visu stundu, bet vienu sūdzību nevaram izlasīt. Ja nu mums nav tiesa, bet tikai komisija, tad tomēr ir vajadzīgi arī birokrāti. Ap šo laiku mūsu ierēdne, mūsu inspektore, jau būtu visu noziņojusi, un mēs varētu drīz beigt. Uzskatīsim, ka mūsu šodienas eksperiments, mūsu ekspromts nav izdevies. Turpiniet, kolēģi!

Miškins (pasmīnēja). Es vairs lāgā neatskāršu — uz kuru jautājumu lai atbild? Vai jūs slimības vēsturi arī vēl neesat lasījuši?

Priekšsēdētājs. Protams, neesam. Visus šitos papīrus mēs pirmo reizi redzam. Es taču par to arī runāju. Kādēļ bija vajadzīga atklātā masāža? Kāpēc atvērāt krūšu dobumu? Kas tie par asinsvadiem?

Miškins. Tieši par to arī, gribēju pastāstīt. Es par mūsu «atdzīvināšanas cerību» tā teicu tikai tādēļ, ka patiesībā tās mums parastajā nozīmē nemaz nebija. Es taču viņu operēju, nevis masēju viņam sirdi …

Priekšsēdētājs. Tātad sūdzībniekiem taisnība? Kāpēc vajadzēja operēt?

Miškins. Es taču par to stāstu. Slimniekam bija plaušu artērijas embolija.

(Visi katrs pa savai modei iesaucās: «Ko!?» — «Un jūs uzdrošinājāties?!» Cits sarkastiski smīnēja, cits atmeta ar roku, vēl cits tikai tās noplātīja. No malas skatoties, kļuva skaidrs, ka viņi te tikai aplam tērē laiku tukšai runāšanai un gaisa piļu būvēšanai.)

Kārnais ar gareno seju. Tā, tagad te nedabūs rokā ne galu, ne malu. Kā jūs varējāt ķerties pie tādas avantūras?! Pie mums labākajos institūtos ar lielisku iekārtu nekas neizdodas, bet jūs… Visi slimnieki, kā operētie, tā neoperētie, aiziet bojā. Vai patiešām jums tas vēl jāpaskaidro? Piedodiet, var būt, ka nevajadzētu vēl gluži cilāt jautājumu par atbilstību amatam, bet dīvainis jūs tomēr esat. Laiks beigt, jāiet mājās! Pietiek! Es esmu par rājienu.

Priekšsēdētājs. Nē, biedri! Tomēr jāļauj mūsu jaunākajam biedram izteikties lidz galam. Kaut gan — apriori — ari es to uzskatu par avantūru.

Sirmais ar pliko pakausi. Kāpēc avantūra? Teorētiski, ja pagūstam izņemt no artērijas aizsprostojumu, — mēs ar to izglābjam cilvēku.

Pats v e c ā k a i s. Tā ir aksioma, truisms. Taču «ja pagūstam»! Vai esat dzirdējuši, ka jel kāds ir paguvis? Es, piemēram, neesmu.

Sirmais ar pliko pakausi. Se tev nu bij! No literatūras zināms, cik atceros, visā pasaulē kādi trīsdesmit veiksmīgi gadījumi.

Resnais ar gludajiem matiem. Un miljoniem nāves gadījumu.

Priekšsēdētājs. Vispārībā runājot, pat viena vienīga veiksme visā pasaulē jau atļauj riskēt un mēģināt izglābt. Galu galā no miljoniem nāves gadījumu šie trīsdesmit tomēr jāatrēķina nost. Operē taču klajus nāviniekus.

Komisijas loceklis ar matu ērkuli. Tomēr mēģinājums jāizdara ar godīgiem līdzekļiem. Man šķiet, ka nevienam no man pazīstamajiem ķirurgiem tas vēl nav izdevies. Un ne jau parastiem ķirurgiem, bet ķirurģijas gigantiem. Bet te nelielā slimnīciņā kaut kādas himeras dēļ metas virsū slimniekam ar nazi, skaidri zinot, ka bez sūdzības cauri netikt. Ko slimnīca ar šito neslavu lai tagad iesāk?!

M i š k i n s Bet mēs taču …

Kārnais ar gareno s e j u. Jūs, jaunais cilvēk, būtu labāk paklusējis. Runājiet tad, kad jums ko vaicā! Pastrādājat sazin kādus brīnumus, sagādājat nepatikšanas visai slimnīcai, atņemat mums milzum daudz laika. Būtu vismaz rātni uzklausījis, ko jums saka vecākie biedri.

Miškins (atkal pasmīnēja). Ne jau es jums šo laiku nolaupīju. Nebūtu sūdzējušies par mani, izskatītu sūdzību par kādu citu.

Priekšsēdētājs. Nekašķējieties! Pataupiet spēkus!

Sirmais ar pliko pakausi. Bet es saku, ka ikvienam no mums ir tiesības uz šādiem mēģinājumiem. Mums taču ir darīšana ar līķi. Un ja nu pēkšņi!…

Komisijas loceklis ar p ī p i. Ne jau nu tādiem zīdaiņiem jaizdara mēģinājumi. Cik liels ir jūsu stāžs? Cik gadu…

M i š k i n s. Piecpadsmit.

Komisijas loceklis ar pīpi. Redzat nu! Mēs te visi esam nostrādājuši vismaz ap trīsdesmit, taču neiztu-

i .1 mies tik bramanīgi.

M i š k i n s. Gadi taču nav nekāds argu …

Priekšsēdētājs. Un tomēr es piekrītu, ka teorētiski iespējams šādu mēģinājumu labvēlīgs iznākums. Un nevienam ķirurgam nevar aizliegt to darīt.

Komisijas loceklis ar pīpi. Bet tas taču ir eksperiments ar dzīvu cilvēku!

Sirmais ar pliko pakausi. Pareizi. Bet no tā nevajag baidīties. Tas taču jau bija līķis. Ja ne gluži par simt, tad par visiem miljons procentiem katrā ziņā. Tas vairs nav eksperiments ar cilvēku, bet ar līķi.

Kārnais ar gareno seju. Ja pie manis slimnīcā kāds to uzdrošinātos, es tādam bramanim tā sadotu, ka viņš man veselu gadu netiklu galdam ne tuvumā. Piesēdinātu, lai raksta slimības vēstures. Bet šis jau ir pals sev priekšnieks un galva. Tikai nekam nederīga galva.

Mazais un apaļais. Sito uzņēmību! Tas nav nekāds joks! Ņemt un klupt virsū embolijai! Bet kādēļ gan neklupt?! Lai izmēģina laimi. Slimnieks taču patiešām praktiski jau bija miris. Ha! Zaudēt te vairs nevarēja neko, taču iemantot varēja veselu pasauli veselam cilvēkam. No priekšniekiem vajag atstādināt, bet mēģinājumus vajag atļaut. Ha!

Komisijas loceklis ar matu ērkuli (smejas). Un pareizi. Patiešām embolija! Elpošana apstājusies. Beigts. Lai papūlas. Protams, avantūra tā ir, taču atdzīvināt var. Lai arī tikai teorētiski, taču tas, vienalga, bija līķis. Un arī mēs būsim savu izdarījuši — atstādinājuši no amata.

Pats vecākais. Nē. Tā nevar! Biedri! Nedariet tādu muļķību! Praktiski tas nav iespējams. Slimnīcai no tā tikai nepatikšanas vien iznāks. Nevarēs ne atkauties no sūdzībām. Šodien viens izdara nekam nederīgu eksperimentu ar līķi, bet rīt viņš jau sāks eksperimentēt ar dzīvajiem. Es lieku priekšā kategoriski nosodīt. Un tā, lai par to uzzinātu visi pilsētas ķirurgi. Citādi te drīz sāksies masveidīga rotaļāšanās ar nāvi. Bet ar to, biedri, neviens nerotaļājas.

(Miškins atkal pasmīnēja.)

Sirmais ar pliko p a k a u s i. Tik tiešām — ar nāvi. Ar dzīvību viņš taču nerotaļājās. Viņš kaitināja nāvi, jau

iestājušos nāvi. Galu galā rnēs visi stāvam pie sliekšņa. Ja mani kāds censtos izglābt, darīt it visu. Kas tad būtu, ko?! Nē, es te neredzu nekāda pamata nosodīšanai. Tā nav nekāda loģika: šodien tu piekrāpi mani, rīt skolotāju, bet parīt…

Priekšsēdētājs. Mēs nedrīkstam nosodīt par to, ka ķirurgs mēģinājis uzveikt jau atnākušu nāvi.

Kārnais ar gareno seju. Pareizi. Kādēļ gan to nedarīt! Lai mēģina! Rājienu jau var arī izteikt, lai no tiem tur atšūtos, tikai bez plašākas izziņošanas. Es gandrīz vai balsoju par rājienu. Reiz taču jābeidz arī.

M i š k i n s. Bet jūs taču nemaz …

Pats vecākais. Še tev nu bij! Tikko padzirdēja kādu vārdu sev par labu, tā tūlīt jaucas iekšā vecāko darīšanās. Jūs, dakter, taču neesat pilntiesīgs mūsu sinklīta loceklis. Mēs taču apspriežam jūsu rīcību. Jums — velns parāvis! — vajadzētu uzklausīt un pamācīties.

Sirmais ar pliko pakausi (uzrunādams pašu vecāko). Es tevi pazīstu veselu gadsimta ceturksni, bet kāds bijis, tāds ari esi palicis. Tu neesi saprātīgs skeptiķis, tu tikai meklē kādu apslēptu cūcību. Un vēl centies aizbāzi citiem muti.

Pats vecākais. Kur tad esmu meklējis to apslēpto cūcību?

Sirmais ar pliko pakausi. Redzi, nekonkrēti tu netici, bet globālā mērogā — drošs paliek drošs — neuzticies nevienam.

Priekšsēdētājs. Rimstieties! Neesam taču tādēļ šeit sanākuši. Rakstura īpašību savstarpējā noskaidrošana jāsarīko ne jau sēdēs, bet pie pudeles.

Pats vecākais. Es nemeklēju vis kādu apslēptu cūcību, bet gribu noskaidrot, vai aiz vienkāršas avantūras neslēpjas ļaunprātība vai cilvēciska izlaidība.

Sirmais ar pliko pakausi. Nu, re! Es taču teicu, ka tu kāds bijis, tāds arī esi palicis. Tu — rauj tevi kociņš! — tāds esi ne jau aiz vecuma, tev tas gēnos.

Kārnais ar matu cekulu. Beidziet taču, tikai laiku veltīgi tērējam.

Sirmais ar pliko pakausi. Atceros, pirms divdesmit gadiem viņš partijas birojā izskatīja manu romānu ar kādu medmāsu. Sito jandāliņu! Toreiz viņi bāza degunu svešās darīšanās. Protams, visu sagandēja. Un jau toreiz viņš teica apmēram to pašu, ka, raugi, viņš cenšo-

lies noskaidrot, vai aiz mūsu attiecībām neslēpjoties kāda ļaunprātība vai dīkdienīga izlaidība. Viss pārsteidzoši vienkārši!

Pats vecākais. Bija itin glīts meitēns. Sito maigo ndu! Kur viņa tagad ir?

Sirmais ar pliko pakausi. Vai tev nav vienalga? Toreiz visam pārvilkāt svītru. Un tu arī.

Priekšsēdētājs. Pietiek…

Sirmais ar pliko pakausi. Nē, arī tagad tu esi tāds pats. Es par to ari runāju. Piedevis es tev esmu, taču aizmirsis neesmu.

Pats vecākais. Pārstāj! Galu galā te atrodas mūsu jaunākais kolēģis.

Resnais ar gludajiem matiem. Man šķiet, ka jūs, draugi, esat mazliet aizmirsušies. Lai gan ari tas ir interesanti. (Ha-ha-ha!) Kur tā meitene ir tagad?

Sirmais ar pliko pakausi. Dzīva, arī sveika un vesela …

M i š k i n s. Atļausit uzsmēķēt?

Priekšsēdētājs. Protams.

(Lielākā daļa aizsmēķē. Brīdi visi cieš klusu.)

Resnais ar gludajiem matiem. Sazin jods ko te iesākt! Es nezinu.

Priekšsēdētājs. Tātad, cik es noprotu, vairākums šādu mēģinājumu nenosoda, taču ari neatbalsta mūsu jaunāko kolēģi. Vai tā ir?

Pats vecākais. Es tomēr kategoriski nosodu gan mēģinājumu, gan ari pašu tā autoru.

Sirmais ar pliko pakausi. Es jau tā domāju.

Priekšsēdētājs. Es taču teicu, ka vairākums (smejas).

Kārnais ar gareno seju. Dažs labs drīkst, bet dažs arī nedrīkst. Kaut arī mēs nenosodām šādu mēģinājumu pašā principā, taču nosodām mēģinājumu to darit ar nederīgiem līdzekļiem, kā tas noticis šajā gadījumā.

Sirmais ar pliko pakausi. Bez lēkšanas neviens nekur nav aizlēcis.

Kārnais ar gareno seju. Galu galā tas nav tik svarīgi. Jau sen būtu laiks beigt. Sitā sūdzība nav pat plika graša vērta.

Priekšsēdētājs. Nolasīsim tomēr sūdzību līdz galam. Es jūs lūdzu.

Miškins (viņš klaji nostājies opozīcijā un tāpēc tīšuprāt ironiski smīn). Manuprāt, tā nemaz nav nekāda sūdzība.

Saucieni. Lasiet! Nevelciet garumā! Jau tā te esam aizsēdējušiesļ

M i š k i n s.’ «… un rezultāts mums, darbabiedriem, ir gauži bēdīgs…»

Komisijas loceklis ar pīpi. Darbabiedriem! Vai tu redzējies, ko?!

Miškins. «…Mēs esam zaudējuši lielisku darbinieku. Viņš ir invalīds un tagad spiests sēdēt mājās…»

(Paskats tāds pats kā pazīstamajā «mēmajā ainā», tikai ar izsaucieniem un vaicājieniein: «Ko?!» — «Kas!» — «Kā tā?!» — «Embolijas nebija?!» — «Tas nu nav pieredzēts!» — «Dzīvs?!» Un tā tālāk.)

Miškins. «Galu galā mēs ne …»

Saucieni. Pagaidiet! Paskaidrojiet! Un viņš ir dzīvs? Utt.

Miškins. Dzīvs.

P r i e k š s ē d ēt ā j s. Un ko jūs izdarījāt?

Miškins. Aizvācu trombu. Atjaunoju sirds darbību. Aizšuvu krūšu dobumu un pēc mēneša izrakstīju uz mājām. Pašlaik viņam piešķirta invaliditāte.

Priekšsēdētājs. Kāpēc tad jūs visu laiku klusējāt un jaucāt mums prātus? Piedodiet, kā jūsu vārds un tēva vārds?

Miškins. Jevgeņijs Ļvovičs. Jūs taču nejāvāt man ne muti pavērt.

Pats vecākais. Tas nevar būt, Jevgeņij Ļvovič.

Mi š k i n s. Tāpēc, ka tas vispār nevar būt? Nē, tā ir taisnība. Goda vārds, piešķīra invaliditāti (viņš zobojas).

Sirmais ar pliko pakausi. Un paguvāt?

M i š k i n s. Citādi jau nebūtu dzīvs.

Priekšsēdētājs. Kad tas notika, Jevgeņij Ļvovič?

Miškins. Pirms kāda pusgada.

Priekšsēdētājs. Kāpēc tad jūs par to nekur netikāt ziņojis, kaut vai ķirurgu biedrībai?

M i š k i n s. Nepaguvu.

Mazais un apaļais. Nu, vai zināt! Tas nav nekāds joks!

Resnais ar gludajiem matiem. Kā jūs to izdarījāt? Jevgeņij Ļvovič, pastāstiet, lūdzu!

Miškins. Tāpat kā tas jau aprakstīts.

Sirmais ar matu ērkuli. Cik rninūļ~s pagāja kopš operācijas sākuma līdz tromba izņemšanai?

Miškins. Ne vairāk par piecām. Varbūt ari mazāk.

Priekšsēdētājs. Kā jūs to paguvāt?!

Miškins. Mēs ļoti steidzāmies.

Priekšsēdētājs. Ja. plaušu artērija ilgāku laiku ir pāržņaugta, sirds parasti apstājas. Bet šķērslis taču to kavē jau pirms tam?

Miškins. Tas notiek labā priekškambara pārslodzes dēļ. Bet mēs to nejauši ievainojām un tā novērsām pārslodzi.

Pats vecākais. Ievainojāt un tomēr nepārtraucāt?

Miškins. Izlaidām no labā priekškambara nedaudz asiņu, brūci aizspiedām un operējām tālāk.

Sirmais ar matu ērkuli. Un ko darījāt pēc tam?

Miškins. Pēc tam aizšuvām.

Resnais ar gludajiem m a t i e m. Man būtu rokas nolaidušās.

M i š k i n s. Domās man tās nolaidās ne vienu reizi vien. Pirms tam nolaidās arī īstenībā.

Sirmais ar pliko pakausi. Tas nu patiešām nav ar prātu aptverams. Tā jums visiem arī vajag.

Pats vecākais. Negribas ne ticēt.

Miškins. Nekā nevaru līdzēt.

Pats vecākais. Nē, Jevgeņij Ļvovič, jums es ticu. Fakts ir un paliek fakts. Un tomēr grūti noticēt tādam faktam. Neticami!

Miškins. Izlasiet slimības vēsturi!

Pats vecākais. Katrā ziņā izlasīšu! Katrā ziņā! Izstudēšu! Es jūs apsveicu, kolēģi Miškin! Es pat neesmu par tādu gadījumu ne dzirdējis.

Priekšsēdētājs. Bet kāpēc tad sūdzības?! Kāpēc bēdīgs iznākums, kā viņi tur raksta?

Sirmais ar matu ērkuli. Kas tad viņiem! Kāda viņiem daļa gar panākumiem! Kāda-viņiem daļa par mūsu priekiem, mūsu rūpēm un bēdām. Viņiem ir savas. Viņiem — cilvēkam piešķirta invaliditāte. Viņu darbā tas ir bēdīgs iznākums. Taču mums, piedodiet, tas ir priecīgs notikums. Dārgais Jevgeņij Ļvovič, mēs jūs no sirds apsveicam, kolēģi! Bet šito sūdzību …

Miškin s. Es izlasīju to līdz galam …

(Visi trokšņo, neļauj viņam ne parunāt.)

Priekšsēdētājs. Biedri, Jevgeņijs Ļvovičs grib kaut ko pateikt. Klusāk! (Visi tūdaļ apklust. Klausās.) Lūdzu, dakter!

Miškins. Es saku, ka izlasīju sūdzību līdz galam, tur nekas…

Komisijas loceklis ar pīpi. Spļaujiet tai sūdzībai virsū! Mēs atbildēsim …

Miškins. Es saku, ka te beigās nekādas sūdzības nemaz nav.

Priekšsēdētājs. Kā — nav? Kas tad tur ir? Mums taču atsūtīja to no avīzes izskatīšanai.

Sirmais ar pliko pakausi. Laikam būs atsūtījuši, paši līdz galam neizlasīdami.

Resnais ar gludajiem matiem. Arī mēs taču neizlasījām līdz galam. Kas, Jevgeņij Ļvovič, jūsu rokai vainas? Operācijā savainojāt?

Miškins. Sestdienas talkā. Kartupeļus krāvu mašīnā.

Priekšsēdētājs. Pietiek, beidzot pietiek! Es taču teicu, ka ziņošanai nepieciešams ierēdnis. Ko tad viņi īsti grib? Padodiet man, Jevgeņij Ļvovič, es izlasīšu.«… Galu galā mums nav nekādu pretenziju. Mēs nesūdzamies.» Tā, biedri, arī raksta! «Mēs nesaprotam.» Viņi pirmkārt nesaprot, ka viss uzrakstītais tiek nosūtīts instancēm un vienmēr uzskatīts par sūdzību, un tādēļ mēs šeit sēžam. Mums tad nu jādomā — sodīt vai nesodīt, sodīt vai apbalvot. Lasu tālāk. — «Un, ja tas ir izcils notikums, kā mums slimnīcā paskaidroja, tad uzrakstiet par šo izcilo notikumu avīzē. Ja tas ir parasts gadījums, bet viss izdarīts pareizi, — pastāstiet mums, lai mēs saprastu. Ja slikti — pabrīdiniet!» Viss, tālāk seko paraksti. Cik slikti, ka inspektore saslimusi tieši tagad. Tas arī būtu šodien viss, biedri. Vadīšanai vajadzīgs izglītots ierēdnis, nevis speciālists. Uz redzēšanos! Vai jums, Jevgeņij Ļvovič,-kaut kas nepatīk?

Miškins. Nē. Tikai tagad katrā embolijas gadījumā vajadzēs riskēt. Vajadzēs vienmēr operēt.

Sirmais ar pliko pakausi. Nesaprotu. Un kas tur ļauns?

Miškins. Pienācis gals izvēles brīvībai. Katrs panākums atņem mums izvēles brīvību. Tagad es vairs nevīs šaubīšos, bet operēšu. Nevis domāšu, bet darīšu.

Pats vecākais. Vai tad tas kas slikts, ja eksperiments pats par sevi jau visu izlēmis?

Miškins. Bet es nevēlos, ka kaut kas vai kaut kāds izlemj manā vielā, pat tad, ja es pats esmu to aizsācisl Man patīk pašaubīties.

Pats vecākais. Nē, rājienu jums tomēr vajadzētu. Viņš priecājas, ka arī ciliem tagad samazinājusies izvēles brīvība.

Priekšsēdētājs (smejas). Es taču teicu, ka mums trūkst ierēdņa, kas būtu jau sagatavojis materiālu. Ir jau vēls. Uz drīzu redzēšanos, biedri!

OTRS IERAKSTS

īstenībā viss notika tā. Jevgeņijs Ļvovičs sēdēja mājās krēslā un, izstiepis savas garās, ļoti garās kājas, pūlējās, neizkustoties no vietas, no krēsla, iedzīt kaktā suni. Suns — lielisks ruds iru seteris — ik reizes pamuka tālāk, bet Miškins aizvien vairāk un vairāk izšļūca no krēsla, un patlaban viss viņa gandrīz divus metrus garais augums, slīdēdams laukā no krēsla, jau karājās gaisā, — balstījās vēl vienīgi tā daļa, kas sākās ap lāpstiņu vidu un beidzas pie pakauša. Dēls valstījās pa tahtu un činkstēja:

—   Papu, liec viņu mierā, papu, nemoki suni, papu!

—   Es taču viņu nemoku, — viņam arī tas patīk. Mēs spēlējamies.

—   Ja tevi sāktu tāpat bakstīt.

—   Ja to dara ar mīlestību, tad …

Tas viss ilga jau kādu pusstundu. Visi šīs rotaļas un diskusijas dalībnieki bija apmierināti.

No gaiteņa atskanēja kaimiņienes balss:

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs aicina pie tālruņa.

Miškins piecēlās un devās uz durvju pusi. Suns, it kā nemaz nebūtu bēguļojis no viņa kājām, aizslāja pakaļ. Tas it ka pielipa pie viņa bikšu staras un tāds pielipis aizvadīja lidz pašām durvīm. Taču dzīvokļa kopīgajā gaitenī neizgāja. Suns laikam saprata, ka komunālajā dzīvoklī jādabū visu tā iemītnieku rakstiska atļauja, lai viņš varētu te mitināties, bet Miškinain šādas atļaujas nebija, jo suni viņš bija nopircis pavisam impulsīvi, līdz ko bija ieskatījies tagad par Redu nosauktā, bet toreiz vēl bezvārda kucēna acīs.

Reds neizgāja no istabas, bet palika stāvam durvīs pat tad, kad tās bija līdz kājai vaļā.

—        Klausos… Terapijā?.,. Kāpēc domājat, ka embolija?,.. Cik laika pagājis?… Pusotras stundas! Varējāt jau agrāk piezvanīt… Zilgans? Aizdusa ir? … Tātad asinis, kaut arī nedaudz, tomēr nonāk plaušās… Labi, labi. Sagatavojiet operāciju zāli.

Reds sagaidīja Jevgeņiju Ļvoviču durvīs, atkal pielipa ar degunu pie bikšu staras, taču rotaļāšanās vairs neiznāca.

—   Es braucu uz slimnīcu.

Neviens par to neko īpašu neteica. Jevgeņijs Ļvovičs ģērbās.

Gaļina pavaicāja:

—   Kas tur noticis?

—   Teica, ka plaušu artērijas embolija.

—   Tavam slimniekam? Ko tu operēji?

—        Nē, terapijas nodaļā. Infarkts. Guļ jau trešo mēnesi.

—   Un ko tu darīsi?

—   Pamēģināšu.

—        Traks esi, vai?! Ja nu tā nav embolija, bet atkartots infarkts?

—   Ja šaubīšos, neoperēšu.

Pagaidām tas viss risinājās un tika runāts samērā gausā tempā.

—   Kad tu pēdējo reizi mēģināji to darīt?

—        Pirms četriem mēnešiem. Bet tas bija bezcerīgs gadījums. Viņam bija arī neoperējams vēzis. Es rīkojos kā automāts — redzu, cilvēks mirst, — metos glābt.

—   Vai vēlāk ar līķiem mēģināji?

—   Pāris reižu.

—   Es braukšu tev līdzi, labi?

—        Protams. Tur taču nav, kas dod narkozi. Labi, ka tev nav dežūras.

—   Bet kāpēc, Zeņa, tu nemaz nesteidzies?

—   Vai patiešām nesteidzos?

Pa kāpnēm viņi vēl nokāpa samērā lēnām. Uz taksometru pieturu jau soļoja ašāk.

—   Kāpēc nepalūdzi, lai atsūta mašīnu?

—        Kad vēl tā pagūs atbraukt. Turklāt viņiem pašiem tā kaut kur jāizlūdzas. Un var arī nedot. Sitā būs ātrāk.

Gaļinai mugurā bija garš, moderns mētelis, kas bija sapogājams tikai ap vidukli. Jo viņa ašāk gāja, jo mētelis

aizvien vairāk pavērās vaļā, un tā apakšstūri plivinājās kā milzu spārni.

Taksometru pieturā gara rinda.

—   Zeņa, es tūlīt palūgšu rindā stāvētājiem atļauju.

—   "Šāda kā jukusi. Tas nav ērti.

—        Biedri, mums steidzīgi jānokļūst slimnīcā, izsauc uz operāciju.

Neviens nekā neatbildēja — nedz iebilda, nedz ari atļāva.

Viņš nošņāca, ka jāiet labāk prom un jāmeklē taksītis pa ceļam. Viņa atmeta ar roku. No rindas aizmugures iznāca dispečers ar sarkanu apsēju uz rokas.

—   Lūk, nāk viena mašīna. Sēstieties iekšā!

Gaļina kopā ar dispečeru piegāja pie mašīnas. Rindā kāds pabikli ieminējās: «Varbūt melo, — vei, kādu garu mēteli apvilkusies, šis pats arī garš.»

—        Ar ko viņi nebija apmierināti? — gabaliņu pabraucis, šoferis pavaicāja.

—       Mēs bez rindas, — Gaļina labprāt paskaidroja.

—   Mums taču vajag uz slimnīcu. Izsauca uz operāciju.

—        Nemaz nevajadzēja prasīt. Vajadzēja pateikt milicim. Kuru katru mašīnu apturētu. Tas tā pienākas.

—   Mums dispečers palīdzēja.

Viņi apsēdās aizmugurē. Miškins apsēdās pašā maliņā, muguru un kaklu uz priekšu pastiepis un ar ceļiem pret priekšējo atzveltni atspiedies. Arī agrākais mierīgums bija kaut kur pagaisis.

—   Kaut nu nebūtu aizmirsuši ielikt kaltu.

—   Vai tu piekodināji?

—        Es pateicu, lai sagatavo visu, kas vajadzīgs asinsvadiem … Iespējams, ka to ari aizmirsu.

—   Droši vien būs ielikuši.

—       Ja viss būs labi, tad tas ir darbs visai naktij, Gaļina. Bet tev rīt jādežurē.

—        Ko lai dara? Labāk jau es iedošu narkozi nekā māsiņa. Jūs laikam zināt, — viņa teica šoferim, — ka pie slimnīcas var piebraukt tikai pa apkārtceļu. Tur nav kreisā pagrieziena. Vai nu jums jāizdara pārkāpums, vai arī mēs pie pārejas izkāpsim un aizskriesim kājām. Tur jābrauc apkārt vismaz kilometri četri.

—       Varētu jau arī pārkāpt. Man tikai bail no viena. Ja apturēs, viņš taču vispirms izpētīs manas tiesības un pēc

tam sāks rādīt savu varu un izprašņāt jūs. Zaudēsim laiku. Bet es saņemšu sodu — ej nu pēc tam meklē taisnību.

—        Izkāpsim, izkāpsim! — No bijušā miera,un gausuma Miškinam vairs nebija palicis ne miņas.

Izkāpuši no mašīnas, viņi tūdaļ metās skriešus. Mijkrēslī varēja samanīt tikai viņu stāvus. Pa priekšu virzījās nereāls, tumsas vēl vairāk pagarināts milzenis, nezinu pat, kā to īsti nosaukt — garā jūdze, vai. Viņam aiz muguras steidzās sieviete, kuras apakšdaļu veidoja divi spārni.

Skolā zēni viņu saukāja par bezgalīgo taisni. Bet patlaban te skrēja garš, salauzīts stabs un tam paka] lidoja putns.

Gaitenī viņus sagaidīja māsiņa: — Slimais ir operāciju zālē. Arī visi ārsti ir tur.

Pulss — samērā labs. Asinsspiediens turas. Kaut kas jau tiek pilināts vēnā.

—   Ar slimnieku tikāt runājuši?

—   Protams.

—   Ar radiniekiem?

—   Terapeiti runāja.

—   Un ko terapeiti saka? — to jau uzprasīja Gaļina.

Viņa bieži šajā, viņai formāli svešajā slimnīcā nāk pa

naktīm dot narkozi. Kad smagākajos gadījumos izsauc operēt Miškinu, brauc arī viņa, ja vien tajā laikā nedežurē.

—        Terapeiti saka to pašu: slimnieks mirst, un nekā nevar līdzēt.

—   Ko rāda kardiogramma?

—   Uzskata, ka embolija.

—   Kad bija infarkts?

—   Jau sen. Sāka pat staigāt.

—   Tam gan nav nozīmes. Citas izejas taču nav.

—   Jūs uzskatāt, ka tā ir izeja?

Ārstu Oņisovu māc šaubas.

—        Un tomēr jūs esat unikumi. Te taču nav nekādu cerību. Un nekas nevar iznākt. Atbraukuši! Tagad būs noņemšanās visai naktij. Iztērēsim savus spēkus. Zāļu izlietosim — veseliem lēveņiem. Asinis no stacijas ātrā palīdzība atveda — arī tās iztērēsim.

Miškins jau bija pārģērbies operācijas pidžamā.

—   Vai asinis pasūtījāt?

—   Jau atveda.

—       Slimnieks jau guļ. — Gaļina strādā veikli. Tas gan nav viņas nopelns. Slimnieks gauži vārgs, iemiga uz

vietas.

—   Gaļina Stepanovna, vai asinsspiediens turas labi?

—        Kad lejam vēnā — turas, Jevgeņij Ļvovič. Mazgājieties ašāk!

Reizē ar Miškinu mazgājas arī dežurējošie ķirurgi Aleksejs Artamonovičs Oņisovs un Igors Ivanovičs Iļuščenko.

Oņisovs. Saki, ko gribi, bet tu, Miškin, esi unikums. Braukt un uzsākt šito …

Miškin s (nepacietīgi mīdās, tā sacīt, suinī kājas). Pārstāj gvelzt niekus! Mazgājies! Kāpēc tad pats piezvanīji?

Oņisovs. Kā tad es. drīkstēju nezvanīt?! Tu taču būtu mani apēdis, tikai es uzskatu, ka tas viss veltīgi.

Miškins mazgājas, tā sacīt, pēc īsākā varianta.

—        Neesam taču pirtī, vajag ašāk, ašāk. Ir taču gadījumi, kad visas instrukcijas nevar līdz galam ievērot.

Viņš zieda ar jodu slimniekam krūtis un visu laiku grozījās kā uz adatām. AAīdījās, lāgu lāgiem it kā iestenējās, brūnās acis virs baltās maskas te šķita galīgi melnas, te atkal kļuva gaišākas. Viņš tikai pārsedza slimnieku ar palagiem un, nenogaidījis, kamēr tos nostiprina, pasniedzās pēc instrumentiem.

—   Pagaidiet, Jevgeņij Ļvovič, tūlīt izmērīsim spiedienu.

—        Vajadzēja to izdarīt agrāk, tagad man nav laika, Gaļina Stepanovna.

—       Zeņa, pagaidi! Pirms griešanas jāizmērī vēlreiz. Nav taču asiņošana, tāpēc nav ko steigties.

—       Jūsu jaunības dēļ, Gaļina Stepanovna, mēs jums piedodam jūsu neapdomīgo izteicienu, ka nav ko steigties. — Rupjā izturēšanās pret sievu, kas parasti samazināja nervu saspringumu, šoreiz tikpat kā nenomierināja, taču viņš skalpeli nolika.

Gaļina čukst anestēzijas māsai:

—        Pats taču saprot, ka var arī nesteigties, re, kādiem gariem teicieniem izrunājas. Jāsteidzas tad, kad būs atvērts krūšu dobums.

Sarunā iesaistījās Oņisovs:

—        Tu, Miškin, šodien izskaties tāds kā nedrošs. Šaubies, vai?

—     Es vienmēr jūtos nedrošs. Droši rīkojas tikai slepka• vas. Hitlers bija pirms kara sākuma drošs un apņēmīgs.

Tu esi muļķis, nedrošība allaž liek būt apdomīgam. Tikai ļaunums rodas pats no sevis, viss labais ir rūpīgi jākopj, un tāpēc prasa apdomu.

Jevgeņijs Ļvovičs daudz runā — tātad nervozē.

—   Varat sākt!

Miškins paņēma nazi. Viņš divreiz ievaidējās — vai nu aiz nepacietības, vai aiz uztraukuma, vai arī aiz šaubām.

Gaļina saspringti, taču bez izbrīna paskatījās viņā.

(Es tomēr būtu pabrīnījies. Bezgala daudz reižu esmu redzējis viņu darbā, ikdienas dzīvē — un tik un tā brīnos. Es nevaru pierast ne pie viņa dzīves veida, ne viņa operēšanas paņēmieniem. Skatos, kā un ko viņš dara, un arī es varētu visu to pašu, es varētu visu izdarīt tāpat kā viņš, es arī domāju tāpat kā viņš; taču viņš nez kāpēc dara, bet es nedaru. Reiz jau tiku dzirdējis šo vaidu. Pirms grūtas operācijas ar šaubīgu iznākumu. Tas ir kaut kāds kaislību izpausmes veids, atvieglojuma vaids, šausmu un prieka vaids, tas izsaka baiļošanos pašam par sevi un otru cilvēku. Nezinu, kā rodas šis vaids, jo viņš taču nekad nav runājis par savu darbu kā par kaut ko neaptveramu, viņš allaž runājis par to kā par parastu smagu darbu. Kāpēc tad šis vaids? Viņš man teica: «Tu taču redzi, kā te iznāk strādāt. Es mīlu šo darbu, mīlu. Darbs man nav ikdienas nodarbība, bet pati parastākā pilsoniskā parādība. Tāpēc man ir vajadzīga atslodze, kaut vai iedzeršana kopā ar kādu man patīkamu cilvēku. Ne jau vienkārši iedzeršana, bet iedzeršana katrā ziņā patīkamā kompānijā. Ar patīkamiem cilvēkiem var pat piedzerties — tad nesāp galva. Galva sāp tad, kad iedzerv šana bijusi pašmērķis. Darbs, ģimene — tas viss ir labi, tas ir lieliski, bet tas diendienā atkārtojas, tā ir ikdienība. Vajadzīga izlādēšanās. Kaut gan dažlaba operācijā var dot ari atslodzi.»

Taču tas viss laikam ir tikai tukša runāšana, tukšas deklarācijas.

Kāpēc šis vaids?

Viņam tas viss ir ikdienas nodarbība, taču viņš izturas pret savu darbu mazliet savādāk nekā citi. Atceros vēl kādu viņa runu, kad mēs sēdējām labā, manā izpratnē pašu kompānijā, tas ir, viņš un es.

«Al< dievs augstais! Kads es esmu kretīns! Pašapmierināts niekala. Izlasīju aprakstā: «Saudzīgi, gluži kā Kašmiras šalli, ķirurgs pārgrieza sirds somiņu…» Es uzskatīju, ka tas ir banāli, ka sirds somiņa tomēr ir dārriika un smalkāka par Kašmiras šalli, ka ķirurgi par to sašutis un smiesies… Es biju muļķis! Izrādās, ka daudzi ķirurgi patiešām uzskata to par labu salīdzinājumu. Viņi laikam uzskata, ka Kašmiras šalle patiešām ir… Ko te lieki runāt! Es esmu kretīns!»)

Miškins novilka ar skalpeli gar krūšu kaulu.

—   Sternotornu un špateli!

Viņš paņēma kaltu, pastūma zem krūšu kaula sirds pasargāšanai špateļa metāla plāksni un ar trim vesera uzsitieniem atvēra krūšu dobumu gluži kā grāmatu.

—   Perikards, — viņš pats sev pačukstēja un kaut ko norija — vai nu siekalas, va: vēl ko citu. — S-s-sātans… — Arī tas bija čukstus, un viņš pēkšņi viss nosvīda.

Iespējams, ka tās bija bailes, visbanālākās cilvēka bailes.

Gaļina vienā mierā spaidīja maisu, turpināja elpināšanu.

—   U-ū-ū! — ieelpojot. — A-ā-ā! — izelpojot. — V-v-v-ai viņš tev elpo ar?!

—   Elpo.

—   Pārtrauc! Redzi taču, ka tas man patlaban traucē. Pārtrauc elpināšanu!

Gaļina uz mirklīti pārtrauca elpināšanu un pieliecās pie māsiņas.

—   Vai zini, Taņa, viņš, manuprāt. ..

—   Perikards. Saņem spailēs! Tūlīt pārgriezīsim. Kur šķēres? Sātans! Labāk ar skalpeli. Ka tevi jupis! Sirdi ievainoju! Sūkni! Aizvāc lupatas! Es aizbāzu ar pirkstu. Dod šujamo! Ceturto zīdu. Kāds stāvoklis?

—   Viss ir labi.

—   Labi. Aizšūsim vēlāk. Turi pirkstu šajā vietā! Paskaties, sirds sāka labāk pukstēt! Mēs taču noņēmām slodzi sirds labajai pusei! Tā ir labāk! Padod spailes vēnām! Ne jau tās. Sitos — «buldogus»! Jā, tos pašus. Uzliku. Uzmani tās un palīdzi man! Saspiedīsi, kad pateikšu. Satinska spaili! Sī te ir labāka. Griežu. Padod turētājus! Nē taču! Ar atraumatiskajām adatām. — Atkal atskan kluss, gari stiepts, vibrējošs «ū», pēc tam: — Labi būs,

puiši. — Tas tiek pateikts gandrīz čukstus, bet pēc tam jau skaļi: — Saspied vēnas! Ņemu nost Satinski! Re, kur ir tas trombs! Se, paglabā! — to viņš sacīja māsiņai. Pats iebāza abas rokas krūšu dobumā un saspieda abas plaušas. — Re, kur vēl vairāki trombi! Atkal uzlieku Satinski. Saspiedu. Ņemiet nost no vēnām! Ir vaļā? Ceturto zīdu — sirdij te pietiks ar divām šuvītēm. Aizšuvu… Tagad artēriju. Diegu nevajag. Aizšūšu ar šito… Viss aizšūts. Te vēl vienu šuvīti, sūcas. Cauri ir! Visu aizšuvu. Vēl atlicis perikards. Kā slimais jūtas? Elpojiet, kā pienākas!

—    Nekliedziet, Jevgeņij Ļvovič! Viss ir kārtībā. Elpojam. Asinsspiediens ceļas.

—    Jūs toties esat pārlieku mierīga, Gaļina Stepanovna… Padod veicīgāk zīdu aizšūšanai! Cik laika pagājis, kopš atvērām krūšu dobumu?

—   Piecas minutes līdz asins rites palaišanai.

—    Tad ir labi. Tagad var ari nesteigties. — Ališkins sāka ņurdēt iemīļoto dziesmiņu: «Un lai gājēji veikli laipo tālāk pa peļķēm, un lai straume pa asfaltu trauc …»

Suva viņi lēnām. Kad krūšu dobums bija aizšūts, Miškins pateica, ka ādu varot aizšūt viņi paši, un izgāja operāciju zāles priekštelpā.

Gaļina atdeva elpināšanas maisu māsai un arī izgāja laukā.

Viņš stāvēja, sasarcis gluži sarkans, viņa blakus pavisam bāla. Neviena cita te nebija. Viņš uzsita viņai uz pleca, apskāva un piespieda sev klāt.

—   Vai tiešām paveicās? Gaļina!

—    Tu pavisam nepieklājīgi rēci, gluži kā Otello provinces teātrī pagājušajā gadsimtā, un vēl tā mazbērnu dziesmiņa.

—    Tu esi muļķe. Tas taču pirmo reizi. Tagad tikai jādabū uz kājām. Ko tu viņam lej iekšā?

—    Nejaucieties citu darīšanās, Jevgeņij Ļvovič! Ko vajag, to arī lejam.

—   Hormonus iedevi?

—    Es vēlāk visu uzrakstīšu un sarakstīšu, ko darīju un ko darīt turpmāk.

Viņš nosvieda uzsvārci un priekšautu uz grīdas, cimdus iemeta izlietnē un aizgāja. Gaļina viņam pakaļ.

Ordinatoru istabā viņš paņēma no galda baltmaizes ga-

Iialu, parakņājās pa ledusskapi un sāka dzert pienu tieši no paciņas, norāvis tai tikai stūrīti.

—   Tu taču atstāsi dežūrārstus bez ēdamā. Būs jādzīvo

badā.

—   Lai iet uz mājām. Es palikšu te.

—   Cilvēki atnesuši sev ko paēst,! bet tul

—   Liecies mierā!

Viņa aizgāja uz operāciju zāli.

Kad ordinatoru istabā ienāca Oņisovs, Miškins sēdēja krēslā un pētīja kādu žurnālu.

—   Kā viņš jūtas?

—   Normāli. Bet tu, Zeņa, tomēr esi unikums.

—        Paskaties! Karikatūra. Līgavainis ar līgavu. Abi garmataini, abi briļļaini, abiem kājās bikses. Viņš, karikatūrists, nespēj atšķirt, kurš puisis, kura meiča. Luk, ko nozīmē pievērst uzmanību tikai formai, nevis būtībai. Arī bērniem vajag, lai cilvēki būtu dažādi ģērbti, citādi viņi neatšķir, kurš zēns, kurš meitene. Pat tad, ja viņi ir kaili, vai arī tad?! — Miškins nedabiski skaļi iesmējās, kas nemaz nebija viņa dabā.

—        Nē, tu tomēr esi neiedomājams unikums! Viņš taču tik un tā nomirs.

—        Vācies prom, muļķi! Ej prom no dežūras, lai ne smakas no tevis te nebūtu. Es pats pie viņa palikšu.

Un atkal aizgāja uz operāciju zāli.

Dienā Gaļina stāstīja darbabiedriem par vīra drosmīgo uzņēmību. Visi brīnījās un šausminājās, izprašņāja un •lāgā neticēja. Var jau būt, ka ticēja ar.

—   Un tu sabiji tur visu nakti?

—        Aizgāju tikai septiņos no rīta, lai nopirktu viņiem kaut ko ēdamu.

—   Kāpēc tad palikāt, ja viss bija izdarīts?

—        Bet viņš taču ari negāja prom. Es viņam tāpat teicu. Visu sarakstīju, ko, kā, kad, kādēļ un kāpēc liet. Bet viņš tik un tā neiet. Viņš kā noliecas ar savu milzīgo augumu pāri slimniekam… Un, manuprāt, tie viņam izveseļojas ne jau no zālēm, bet no viņa, no viņa paša, no viņa ķermeņa siltuma.

—   Zini ko! Iespējams, ka viņam taisnība.

—   Bet izveseļojas ne jau viņam vien. Kā lai jūtos es?

—        Šitādu operāciju iztaisīt! Jums nu gan paveicies, Galina. Bet vai tad viņiem ēst nedod, vai? Kāpēc jums vajadzēja iet viņiem pirkt?

•— Nav tāda likuma, lai ēdinātu dežūrārstus arī, turklāt vēl kā pienākas. Tādēļ dažuviet ēdina, dažuviet ne.

—        Dežūrārsti ir dežūrārsti, bet te taču pie slimnieka paliek entuziasts — tas ir pavisam cits jautājums.

—        Kāds tam sakars ar finanšu izlietošanas kārtību un finanšu disciplīnu? Vajadzētu piezvanīt viņam.

—       Zeņa! Kā klājas? Tad ir labi. Ej mājāsl Lai nu kā, bet tur tomēr ir mājas, tur ir dēls, suns. Vakarā aizbrauksi atkal. Labi. Ēdamo atradīsi ledusskapī! Uzsildi pats!

Gaļina nolika klausuli, piegāja pie spoguļa un sakārtoja matus.

—       Neuzsildīs taču, ēdīs tādu pašu aukstu, es jau viņu pazīstu.

TRESAIS IERAKSTS

Pulkstenis astoņi no rīta.

Galvenā ārsta lielajā kabinetā gar sienām saliktajos krēslos un atzveltņu krēslos sasēdušies dežūrārsti, nodaļu vadītāji, galvenā ārsta vietnieki. Šai administrācijas piecrninūšu apspriedei jābeidzas pusdeviņos, kad sarodas visi ārsti, un tad tiek sasauktas tādas pašas apspriedes pa nodaļām.

Marina V a s i ļ j e v n a. Dodiet šurp savus ziņojumus!

Dežūrārsti iesniedz ziņojumus par slimnieku mainīšanos. Galvenais ārsts saskaita, salīdzina datus ar virtuves iesniegtajiem datiem un paraksta slimnieku uztursarakstu.

Marina Vasiļjevna. Tā. Sākam! Terapijas nodaļa.

Dežurējošais terapeits stāsta, cik slimnieku bijis, cik izrakstīti, cik uzņemti no jauna, cik atrodas slimnīcā patlaban, kurš no tiem ir smags slimnieks un ir vai nav bijuši darba disciplīnas pārkāpumi.

Dežurējošais ķirurgs ziņo pēc tādas pašas shēmas un vēl papildina ar to, cik operāciju iztaisīts un kāds ir operēto slimnieku stāvoklis.

Marina Vasiļjevna. Šodien esam saņēmuši daudz dažādu norādījumu, un mums daudz kas jāizdara un daudz kas jāizlemj. Pirmkārt atkal tiek dibināta Glābšanas biedrība …

M i š k i n s. Kas tā tāda?

Marina Vasiļjevna. Glābšanas biedrība uz ūdeņiem. Reiz tāda jau bija, tad to likvidēja, un tagad pie

ņemts lēmums atkal to dibināt. Tas nozīmē, ka mums tā jānodibina, citiem vārdiem, jāievēlē šis biedrības pilnvarotais un jāsavāc slimnīcā no visiem biedru nauda. Kādi būtu priekšlikumi? Ko mēs norīkosim par biedrības pilnvaroto?

Galvenā ārsta vietnieks administratīvi saimnieciskajos jautājumos, turpmāk saukts saimnieciskais vietnieks, ierosina, tā sacīt, racionalizācijas priekšlikumu.

—   To mēs izlemsim vēlāk, tagad jāsavāc biedru nauda.

Marina Va si ļ j evn a. To mēs iekasēsim algas dienā. Noliksim cilvēku pie kases — viņš tad arī savāks no visiem reizē. Vēl mums jāparakstās uz žurnālu «Za ruļom». — Viņa iesmējās, un visi sāka smieties. — Varat smieties, varat nesmieties, jāparakstās būs tik un tā — sadalījumu esam saņēmuši.

Dežurējošais ķirurgs. Mums atkal bija katastrofa ar veļu. Nepietika. Meitenēm pēc operācijām vajadzēja noņemties ar autoklāviem.

Marina Vasiļjevna. Jevgeņij Ļvovič! Kāpēc jūs aizvien vēl nevarat noorganizēt nodaļā šo dienestu atbilstoši speciālajām prasībām? Kas vainīgs?

Miškins. Prasa kā no Mēness nokritusi! Kas vainīgs! Pie mums slimnieki, atrazdamies stacionārajā ārstēšanā, veļas nodrošināšanas jautājumā nav nodrošināti speciālo prasību līmenī ne jau darba disciplīnas pārkāpšanas rezultātā, bet gan racionalizācijas priekšlikumu un, ja vēlaties, Marina Vasiļjevna, centralizācijas rezultātā. Kas vainīgs? Tas arī vainīgs! Vispirms apvienoja laboratorijas un pārtaisīja vienā laboratorijā, un to pārtaisīja par rajona laboratoriju, pēc tam grāmatvedība kļuva par rajona mēroga iestādi. Tagad centralizētā rajona veļas mazgātava pieņem un izsniedz veļu reizi nedēļā. It kā jūs to nezinātu.

Marina Vasiļjevna. Tas viss ir nieki, kaut arī jūs te ironizējat. Tas tikai nozīmē, ka jāpieprasa vairāk veļas no noliktavas. Lai būtu rezerve. Vai tad mums veļas nav, vai?

Miškins. Viegli pateikt — pieprasīt! Tas nozīmē, ka virsmāsai uzvels vēl lielāku materiālo atbildību par materiālajām vērtībām. It kā viņai vēl darba trūktu! Un vispār — ko nozīmē nedēļa? Saprotiet taču,, mūsu veļa guļ veselu nedēļu, gaida savu kārtu uz mazgāšanu. Bet veļa taču pūst — tā taču pilna asiņu, strutu, izkārnījumu —

es pat nezinu, kā to visu lai nosauc saīsinātajā putnu valodā.

Marina Vasiļjevna. Vai nevar ar viņiem sarunāt, lai tomēr mainītu biežāk?

Saimnieciskais vietnieks. Centralizētā mazgātava nevar biežāk, tai jāapkalpo pārāk daudz iestāžu.

M i š k i n s. Kad bija slimnīcai pašai sava mazgātava — šādu problēmu nebija. Bet tagad pat bijušās mazgātavas telpa stāv tukša un iet bojā. Un viss tikai šito elku — centralizācijas un ekonomijas dēļ. Vajag taču domāt, kur var, kur nevar! Mums bija veļas papilnam, un kam tas traucēja? Viss uzlabojas ne jau no ekonomijas, bet no peļņas. Uz medicīnas rēķina nedrīkst ekonomēt.

Marina V a s i ļ j e v n a. Te nav nozīmes trokšņot. Mēs paši te nekā nevaram grozīt, tātad jādara tas, ko mēs varam. Jādomā, kā varētu šajā lietā līdzēt. Jums, Jevgeņij Ļvovič, mēs uzdosim par pienākumu saņemt noliktavā pietiekami daudz veļas, lai nebūtu nekādu nesaprašanos. Ta. Tu, Zeņa, esi pagalam izlaidies.

Miškins. Es? Jūs man labāk pasakiet — ko man iesākt ar pēcoperāciju palātu? Iznāk pavisam nelabi. Man jānorīko uz turieni labākās māsiņas, uz kurām var paļauties. Tā taču ir?

Marina Vasiļjevna. Gluži dabiski.

Miškins. Sajā palātā dažkārt pa visu dienu nedabū pat ne reizīti apsēsties. Bet posteņos viņas pa naktīm septiņdesmit procentus laika nosēž pie galda vai arī guļ.

Marina Vasiļjevna. Ko tad viņas īsti grib?

Miškins. Grib, lai šajā palātā dabūtu strādāt visas pēc kārtas. Bet es nevaru norīkot uz šo palātu kuru katru. Jau tā man pašam iznāk tur nodirnēt katru brīvāko brītiņu.

Marina V a s i ļ j e v n a. Un tas ir aplami, ka jūs paši tur dirnat. Tāpēc ka esat slikts organizators.

Miškins. Protams, slikts. Bet ko lai izdara? Pccoperāciju slimnieku dzīvība tomēr ir dārgāka par manām organizatora spējām. Es būtu laimīgs, ja kļūtu par labu ķirurgu vien, bet jūs vēl prasāt, lai es būtu arī organizators.

Marina Vasiļjevna. Personāls ir jāaudzina. Viņiem jāsaprot, ka tas ir nepieciešams.

Miškins. Tā tikai tāda izrunāšanās! Nevar taču visu laiku aizstāt apmācīšanu un normālus darba apstākļus ar kaut kādu mītisku audzināšanu. Viņas pareizi saka: «Jo

labāk strādā, jo tev grūtākus darbus uzveļ, bet naudiņu saņem to pašu. Tad jau labāk mēs esam viduvējas māsas, strādājam vieglu darbu un saņemam to pašu naudu.» Viņām taču taisnība.

Marina Vasiļjevna. Ja pats vadītājs tā domā, tad ne par kādu audzināšanu vairs nevar būt ne runas!

Miškins. Atkal audzināšana! Maksājiet šīs palātas māsiņām kaut vai ceturto daļu likmes vairāk — tikai divdesmit rubļu vien jau iznāk. Pat desmito daļu — materiālajam stimulam taču jābūt.

Marina Vasiļjevna. Jāiemācās stimulēt morāli, biedri Miškin. Apnicis tu man esi kā rūgta nāve. Ir taču pateicības, Goda plāksne, galu galā ir sienas avīze!

Miškins. Nē. Par darbu vajag gluži vienkārši maksāt'. Samak-sāt! Jo vairāk apbalvojumu, jo mazāka vajadzība vadīties pēc banālajām iekšejām tikumiskajām normām. Ne jau apbalvojumu dēļ, bet tā, kā prasa morālais pienākums. Bet par normālu darbu jāsaņem normāla atlīdzība. Tā taču ir medicīna. Citur var iztikt ar apbalvojumiem, bet te tomēr darīšana ar dzīvību.

Tatjana Vasiļjevna. Jūs, Jevgeņij Ļvovič, taču ne reizi neesat aprunājies ar mums, ar vietējo komiteju. Mēs būtu iesaistījušies, palīdzējuši.

Miškins. Ko jūs varat izdarīt? Jūs varat pielikt viņām pie algas?

Tatjana Vasiļjevna. Pielieciet viņām klāt vienu maiņu! Būs drusku vairāk stundu — tad arī varēsim apmaksāt.

Miškins. Vairāk par diennakti?

Tatjana Vasiļjevna. Nē, to nepieļaus darba aizsardzība.

Miškins. Varbūt pierakstīt klāt stundas?

Tatjana V a s i ļ j e v n a. Ko jūs runājat! Krāpties nav brīv!

Miškins. Ja mums atļautu algu sarakstā ierakstīt vairāk stundu, nekā nostrādāts …

Marina Vasiļjevna. Gana runāt niekus, 2eņa! Vai tu maz apjēdz, ko tu runā?

Miškins. Gan jūs pieredzēsit, ka pēcoperāciju palātā māsiņu dēļ mēs nonāksim līdz katastrofai. Galu galā, ja jau esam sākuši par to runāt, tad kāpēc es nevaru dežurējošajiem rakstīt vairāk par divām likmēm mēnesī?

Marina Vasiļjevna. To es nevaru atļaut. Darba

aizsardzība nepieļaus. Arodbiedrības aizstāv darbaļaužu intereses un veselību.

Miškins. Bet man nav, kas dežurē. Ārstu nav. Viņi tik un tā dežurē, bet jūs svītrojat nostrādātās stundas laukā. Kas tā par veselības aizsardzību? Man ķirurgs kopā ar anesteziologu trīs diennaktis tikpat kā soli neatgāja no Krilova. Gribējām viņiem par to kaut kā atlīdzināt — atkal arodbiedrība neatļauj. Krilovu tomēr dabūjām uz kājām. Tik ārkārtīgi smagu slimnieku!

Marina V a s i ļ j e v n a. Ko tu, Miškin, visu laiku kašķējies, kā tu izrunājies? Ko varam, to arī darām, bet pastāvošās instrukcijas taču ignorēt nevaru. Nedrīkstam. Es negribu riskēt. Lasīji avīzē feļetonu «Brīnumdare»? Tur galvenā ārste izdarījusi tā: ļāvusi cilvēkiem nopelnīt, pierakstījusi fiktīvas stundas, lai apmaksātu tādās pašas trīsdienu sēdēšanas pie slimniekiem. Arī celtniekiem kaut ko pierakstījusi klāt. Darbā nekādu traucēkļu nav bijis. Pēc tavas izpratnes viņa rīkojusies normāli, tā, kā tu te prasi. Tur viņa pusdienošanai paredzēto laiku no dežūrām nav rēķinājusi laukā …

Miškins. Vai tad dežūras laikā ir kāds pārtraukums? Uz ašu roku norijam to, ko esam no mājām līdzi paķēruši. Jūs taču dežurējošajiem ēst nedodat.

Marina V a s i ļ j e v n a. Tur jau tas joks, ka pusdienas pārtraukums tomēr jāizrēķina laukā.

Miškins. Un jūs to darāt?

Marina Vasiļjevna. No katras dežūras pa pusstundai vidū un beigās.

Miškins sāka smieties.

Marina Vasiļjevna. Te nav ko rādīt zobus. To galveno ārsti notiesāja. Tiesa, viņa bija arī sev pierakstījusi par darbu celtniecībā. Viņa bija ar viņiem kopā strādājusi. Laikam pa vakariem, vai. Celtnieki bijuši apmierināti — stāsta, ka esot daudz laba izdarījusi viņiem, pareizāk sakot, slimnīcai. Un nu arodbiedrības arī iesniegušas savas pretenzijas sakarā ar to, ka slimnīcā dežūru laikā nav ievēroti pusdienas pārtraukumi. Tur daudz kas sarakstīts no tava, tā sacīt, priekšlikumu krājuma.

Tatjana Vasiļjevna. Un ar ko tas viss beidzās?

Marina V a s i ļ j e v n a. Ar ko! Dabūja gadu nosacīti ar aizliegumu kādu laiku, cik ilgi, neatceros, strādāt administratīvos amatos. Palasi, Miškin, palasi! Avīze man ir saglabājusies. Varbūt kļūsi gudrāks. Un tagad beigsim

par to. Ko varam darīt, darām, ko nevaram … Tik daudz laika tevis dēļ esam šodien zaudējuši. Bet mums te vēl darba bez gala. Saņemta pilsētas veselības aizsardzības nodaļas pavēle. Mums jāiesaistās šajā darbā. Semjon Arkadjevič, nolasiet pavēli!

Semjons Arkadjevičs (vietnieks saimnieciskajā darbā izvelk papīru un uzliek brilles). Mums šī pavēle jāapspriež un jāsāk pildīt: «Pilsētas veselības aizsardzības nodaļas pavēle «Par talkas mēnesi, lai pabeigtu ārstniecības un profilaktisko iestāžu sagatavošanu ziemai»._ Nolūkā pabeigt telpu un ēku sagatavošanu ziemai PĀVELU: rajonu veselības aizsardzības nodaļu priekšniekiem, ārstniecības un profilaktisko iestāžu galvenajiem ārstiem, saimniecisko organizāciju vadītājiem kopā ar partijas, arodbiedrības un komjaunatnes organizācijām: a) visas pilsētas mērogā rīkotā pasākumu mēneša laikā sarīkot ārstniecības un profilaktiskajās iestādēs sestdienas un svētdienas talkas; b) izvērst veselības aizsardzības darbinieku kolektīvos masu izskaidrošanas un organizatorisko darbu, lai panāktu aktīvu līdzdalību visas pilsētas mērogā rīkotajā pasākumā; c) izstrādāt un apstiprināt konkrētus organizatoriskus pasākumus, kā pabeigt ārstniecības iestāžu sagatavošanu ziemai, pievēršot galveno uzmanību šādiem jautājumiem: novērst trūkumus apkures sistēmā, katlu telpās, ūdensvada centrālajos siltumpunktos, siltumtrasēs; jumtu, notekcauruļu, ārdurvju remontēšana, logu iestiklošana un aplīmēšana, kāpņu telpu apsildīšana, ventilācijas sistēmas pārbaudīšana, ugunsdzēšanas līdzekļu, ūdensvada, liftu saimniecības, elektroiekārtas stāvokļa pārbaude, attīrīšanas iekārtu darba pārbaude, pagrabtelpu un bēniņu iztīrīšana no drazām un neuzstādītām iekārtām, darbu veikšana teritorijas labiekārtošanā, bedru aizbēršana un nojaukšanai paredzēto ēku novākšana, skvēru, dārzu un parku zonu apzaļumošana; d) talkas mēneša organizēšanai un vadīšanai nodibināt pastāvīgus štābus 3—5 cilvēku sastāvā. Uzlikt štābiem par pienākumu uzskaitīt katru dienu paveiktā darba apjomu, sastādīt pārskatus par nedēļu un šos pārskatus iesniegt Pilsētas veselības aizsardzības nodaļai.» Tālāk seko paraksti.

Marina Vasiļjevna. Vai visiem skaidrs? Visiem savās nodaļās jāpievēršas šim pasākumam.

Tatjana Vasiļjevna. Arī vietējā komiteja iesaistīsies šajā darbā. Mēs dosim štābam arī savu darbinieku.

A1 ! i š k i n s. Kā teikuši senie indieši: «Labāk nedari savu darbu nekā dari svešu darbu.» Es aizeju strādāt. Mēs esam briesmīgā laika badā.

Marina V a s i ļ j e v n a. Visi ies strādāt, bet tu uz brītiņu paliksi, man ar tevi jāaprunājas.

Visi aizgāja. Miškins iekārtojās krēslā ērtāk.

—   Sāksit lamāt?

—   Nav jau vērts. Esmu pieradusi. Tikai gribu tevi brīdināt, ka tu reizēm lec ārā no sliedēm un es nespēšu tevi aizstāvēt. Ja vēl būtu jaunāka, tad varbūt arī varētu. Sitā vietējās komitejas daiļava staigā pa rajonu un visu tavu spurošanos, čikstēšanu un izrunāšanos iztēlo tā, ka cilvēki var sākt par tevi domāt sazin ko. Tu esi kā untumains bērns. Un taisi nepatikšanas arī man. Ja vien varam kaut ko darīt tavu māsiņu un ārstu labā, pasēdēsim un divatā padomāsim. Taču nē, tev vajag kāpt tribīnē un sarīkot mītiņu. Padomā pats, ko es varu tev visu klātbūtnē pateikt! Bet tagad gatavojies talkai. Pati bez tevis zinu, ka ķirurgiem nav vietas ne kartupeļu tīrumā, ne kādā citā tādā darbā. Taču vajag — iesim un darīsim!

Pa durvīm iedrāzās anestezioloģijas māsa.

—   Tu taču redzi, ka esam aizņemti! Kāpēc traucē?

—   Atvainojiet, Marina Vasiļjevna, man vajag Jevgeņiju Ļvoviču.

—   Tā sacīt, biedri major, atļausit griezties pie biedra kapteiņa. Griezies ar, ja tā svilst! Neļauj ne aprunāties.

—   Jevgeņij Ļvovič, skābekļa vairs nav. Nevaram sagatavot narkozei.

—   Redzat nu! Kur tad .mūsu Semjons Arkadjevičs pazudis? Būtu vismaz to pirms tās siltumtalkas nokārtojis.

—   Tas nav viņa pienākums, viņš tikai pats aiz laba prāta to uzmana.

—   Blakus uzmanīšanas dienestam vajadzētu būt arī skābekļa nešanas dienestam. Vai ugunsdzēšanas līdzekļi ir viņa pienākums? Katru rītu es staipu un pievienoju balonus ar skābekli. Labi vēl, ka neesmu indietis un varu atšķirībā no indieša Semjona mierīgi padarīt arī cita darbu. Un ja nu pie jums par nodaļas vadītāju strādātu sievišķis? …

—   Pie manis ne, pie manis tas nekad nevar notikt. — Marina Vasiļjevna priecīgi iesmējās.

—   Man gan smiekli nenāk. Vai arī, teiksim, ja es būtu tāds kā Puškins — simt piecdesmit četrus centimetrus virs jūras līmeņa?

—   Arī tas nav iespējams. Kas nu nav Puškins — tas nav Puškins. Ej, Miškin, un negrēko, slēdz klāt savu skābekli! Kad es galu galā tikšu no tevis vaļā?

Miškins izgāja laukā, pievienoja pie sistēmas divus balonus ar skābekli, iegriezās pēcoperāciju palātā un tikai pēc tam, jau krietni pēc deviņiem, ieradās ordinatoru istabā.

—   Sāksim, vai?

—   Mēs-jau noziņojām bez jums, Jevgeņij Ļvovič. Jāsāk lāču operēt.

—   Labi. Tikai es vispirms gribēju aprunāties par slimnieku, kas šodien jāoperē. Pastāstiet, Nataļja Maksimovna!

Nataļja Maksimovna. Slimniekam piecdesmit četri gadi. Pirms pāris mēnešiem sācis slikti justies. Parādījies vājums, nespēks, nenoteikta rakstura sāpes, kam sākumā nav pievērsis uzmanību. Apmēram pirms nedēļas palicis dzeltens. Ievietots pie mums ar diagnozi «mehāniskā dzeltenā kaite». Izmeklēšanā nekas īpašs nav konstatēts, vienīgi paaugstināts bilirubīna daudzums un paātrināta grimšana.

Oņisovs. Vai žultsvadu rentgens iztaisīts? Ko tas rāda?

Miškins. Ek, Oņisov, Oņisov! Cik ilgi tevi vajadzēs mācīt? Slimniekam ar dzelteno kaiti tu nekad uzņēmumā žultsvadus neredzēsi, tie taču nekontrastējas. Te ir darīšana ar dzelteno kaiti, un tāpēc jāpagudro, kāpēc tā radusies. Vai vispār vajadzīga operācija? Vai tas nav hepatīts? Ja tā ir «mehāniskā», tas nozīmē, ka jāoperē. Acīmredzot hepatīts tas tomēr nav — cilvēks sirgst jau divus mēnešus. Aknu funkcionālās proves — ari labas. Tas nozīmē, ka arī par cirozi nav ko uztraukties. Stipru lēkmju nav bijis — tātad maz ticams, ka būtu žultsakmeņi. Visticamāk, ka darīšana ar tumoru. Tiesa, žults pūslis nav palielināts. Visticamāk, ka tas ir aizkuņģa dziedzeris, tā galviņas tumors. īsumā runājot, operācija ir nepieciešama, un tā arī visu noskaidros. Iespējams, ka vajadzīga ļoti plaša operācija — ar aizkuņģa dziedzera, kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas rezekciju. Nekā tāda, kas neļautu taisīt operāciju, nav.

Iļuščenko. Tātad ja radikala, tad paredzama pankreātoduodenālā rezekcija?

Miškins. Laikam gan. Taču iespējams ari, ka dziedzera totāla amputācija.

Iļuščenko. Bet vai to maz drīkst?

Miškins. Jūs pie mums strādājat nesen. Agrāk to vispār, šķiet, nedarīja. Uzskatīja, ka slimnieks neiztiks bez šī dziedzera un nomirs ar diabētu. Tai pašā laikā ir vairāki ziņojumi par labvēlīgu iznākumu. Pie mums ir trīs tādi gadījumi. Vienu slimnieci mēs novērojam jau apmēram četrus gadus. Arī tehniskajā ziņā tā, manuprāt, vieglāk izdarāma nekā rezekcija. Nevajag savienot dziedzera izvadu ar zarnu. Labi, beidzam, anestezioloģijas dienests lai ņem slimnieku un sāk narkozi. Šodien gaidāms grūts darbs. Vai asiņu pietiek? Man šķiet, ka te katrā ziņā būs darīšana ar vēzi un, manuprāt, ar vēl izoperējamu vēzi. Igor, iedod, lūdzu, uzsmēķēt!

Oņisovs. Nē, tu esi unikums. Tu gribi taisīt radikālu operāciju?

M i š k i n s. Ja izdosies — protams.

Oņisovs. Vairāk nekā pusē šādu gadījumu operācija beidzas ar nāvi. Turklāt pretīgs tēvainis. Bandīts. Vairākkārt sēdējis par zagšanu un bandītismu. Pirms tam pats strādājis apsardzē, tur kādu nogalinājis un par to ari dabūjis sēdēt cietumā pirmo reizi. Nekur nestrādā. Tagad nodaļā kašķējas ar visiem, gan ar slimniekiem, gan ar māsām. Radinieki pie viņa tikpat kā nenāk, bet, ja arī atnāk, tad tāpat lamā māsiņas un dežurējošo ārstu. Kāpēc tev tas vajadzīgs? Nē, tu tomēr esi unikums!

Miškins. Tavā mutē «unikums» skan kā «idiots». Un, ja tas ir tā, tad unikums esi tu, bezjūtīgais putnu biedēkli. Apdomā, ko tu runā! Viņš ir slimnieks! Katram jādara savs darbs. Bet tu visu laiku noņemies ar viņa un viņa radinieku problēmām. Ne jau katrs cilvēks ir pelnījis cienīšanu, bet līdzjūtību — ikviens. Viņš ir slimnieks. Tas taču pats elementārākais. Tu man atgādini to skudru, pie kuras atnācis sienāzis un, badā mirdams, palūdzis paēst. Bet šī atteikusi: «Visu laiku trillināji, tagad ej un padejo.» No kurienes tu tāds man par sodību esi uzradies? Unikums. Tikumisko pirmpamatu unikums. Es taču ārstēšu kuru katru. Pat noziedznieku, un pēc tam lai viņu tiesā tie, kam pienākas to darīt. Tu nekad par ārstu ne

kļūsi. Linčošanas apustulis — lūk, kas tu esi. Ej labāk operēt, dari pats savu darbu!

—   Jevgeņij Ļvovič, jāiet mazgāties!

—   Ejam, Iļuščenko! Pārģērbies, un ejam!

Igors aizgāja aiz skapja, kur aiz pakārtā palaga parasti ārsti pārģērbās. Miškins aizgāja uz savu kabinetu, kur viņš bija pārģērbies vakar. Viņam nav savas noteiktas vietas. Kur kurā brīdī pagadās, tur viņš savu uzsvārci arī noliek. Tas var gadīties ordinatoru istabā, var gadīties arī viņa kabinetā — vai tam kāda īpaša nozīme!

Kad Miškins ienāca operāciju zālē, slimnieks jau gulēja. Viņš piegāja klāt, ieskatījās sejā. Seja kā daždien seja. Uz rokām un kājām tetovējumi. Vēders tīrs — tātad tetovējumam nebūs jāpāršņāpj. Uz krūtīm uztetovēts pazīstamais divprofilu zīmējums, mūsu jaunības dievs. Arī tos nebūs jāsagraiza. Citādi pēc pamošanās vēl sāks meklēt tiesu un taisnību. Vārdu sakot, operācija sākās un pēc kādām piecām stundām beidzās. .

Kā mēdz teikt: no operāciju zāles viņš iznāca gurds, bet apmierināts.

Oņisovs. Iztaisīji radikālo?

Miškins. Izdevās. Tumors bija tikai galviņas audos. Pats ķermenis vesels. Arī metastāžu nebija. Iztaisīju pankreātoduodenālo rezekciju.

Oņisovs. Zinu. Biju paskatīties. Bet vai izcietīs?

Miškins. Jāuzmana. Iešu paskatīšos.

Slimnieks operāciju zālē joprojām gulēja ar cauruli rīklē, joprojām tika turpināta mākslīgā elpināšana,

—   Vai pats nekādi vēl nevar atsākt?

—   Kaut kas nav labi, Jevgeņij Ļvovič.

Miškins paņēma klausuli un sāka izklausīt plaušas. Tikai pēc krietna brīža viņš pateica:

—        Slikti dzirdams Jabās puses lejas daļā. Pavājināta elpošana. Pamēģiniet pārtraukt spontāno elpošanu. Sāciet piespiesto, plaušu mākslīgo ventilāciju.

—   Jau mēģinājām.

—   Pamēģiniet vēlreiz! Viņš ir mikls. Slikta elpošana.

—   Jā. Arī asinsspiediens ccļas. Skābekļa bads.

Jevgeņijs Ļvovičs palūkojās uz slimnieka plecu. No

spiediena mērāmā aparāta manšetes apakšas rēgojās laukā kapa kopiņa ar uzrakstu: «Mūžam atcerēšos māti.»

—        Ņemsim un pamēģināsim vēlreiz! Vaļa, iedod vēl listenonu!

Māsiņa iešļircināja kaut ko vēnā no šļirces, kas jau pilna gulēja turpat uz galda.

—        Elpošana apstājās. Sāku ventilāciju. Bet jūs, Jevgeņij Ļvovič, paklausieties!

Miškins paklausījās.

—        Nē, labājā pusē apakšējās daļās tik un tā slikti dzirdams. Pamēģināsim kādu pusstundu paelpot viņa vietā, pēc tam paskatīsimies. Labajā pusē laikam tomēr būs atelektāze. Visa daļa neelpo. Vai jūs no plaušām izsūknējāt?

—   Protams.

—   Varbūt pasūknēt vēlreiz?

—        Jau vairākkārt sūknējām. Pēdējo reizi pirms pašas jūsu ienākšanas.

Miškins atkal izgāja laukā.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs galvenā ārste meklē.

—   Kaut tevi nelabais! Kas tur atkal lēcies!

Aizgāja.

—   Kas noticis? Mana darba diena ir beigusies.

—        Nē, mīļais! Līdz darba dienas beigām vēl trīs minūtes. Te, Zeņa, pavisam cits jautājums. Tevi aicina uz rajona veselības aizsardzības nodaļu uz apspriedi.

—   Kad?

—   Tūlīt. Zvanīja jau no rīta, bet tu operēji.

—   Lai brauc ratā! Man nav laika.

—        Es jau viņiem teicu, ka tev ir smaga operācija un tu laikam nepagūsi, bet viņi ļoti lūdza. Sakarā ar mūsu jaunatveramo poliklīniku tu viņiem kā rajona ķirurgs esi ļoti vajadzīgs.

—        Kāpēc? Ko es tur darīšu? Ja uzcēluši — lai priecājas.

—        Tur viņiem jāizlemj, vai šajā poliklīnikā var atvērt rajona traumatoloģisko punktu.

—   Tik un tā izlems, kā pašiem sagribēsies.

—        Iejūties taču arī viņu stāvoklī. Tas viņiem ir jāizšķir apspriedē un jāieprotokolē, turklāt obligāti ar rajona ķirurga piedalīšanos.

—   Lai ieraksta, ka esmu bijis klāt.

—        Bet kur tava pašcieņa? Ko tu tik daudz ampelējiesl Aizej!

—   Patlaban nevaru — man ir ļoti smags slimnieks.

—        Es tev iedošu mašīnu — pusstundas laikā ar visu tiksi galā.

—   Kas tā, velns, par padarīšanu! Uz nekam nevajadzīCinii apspriedēm trenkā, pašam jāskraida ārā skābekli picvii'not, elpināšanas aparatūras nav. Tā taču ir ņirgāšanos! Iešu pie čigāniem. Ārstēšu čigānus un klaiņošu ar viņiem pa pasauli. Aprēķiniet, lūdzu, cik mums sanāk kopā apspriežu, semināru, nodarbību, skolu, te mums jāmāca, lc jānoņemas ar civilaizsardzību, te ar sanitāro izglītošanu, te sazin ko vēl! Bet man smagi slims cilvēks guļ uz galda.

—   Zeņa, neauro! Es taču teicu, lai jūs sastādāt grafiku pa noda|ām. Sajā mēnesī, piemēram, uz visām apspriedēm iet jūsu noda|a. Nākamajā mēnesī — cita. Arī pašā nodaļā savu grafiku ārstiem. Un tad jau par mums visiem — par mani, par vietniekiem, vadītājiem.

—   Jūs pati pirmā arī iesiet uz savu sanāksmi!

—   Labi jau, labi. Ej pārģērbies — un ar mašīnu turp un atpakaļ!

Miškins aizgāja uz operāciju zāli.

—   Kas labs?

—   Tāpat vien ir.

—   Cik ilgi vēl domājat ventilēt?

—   Vismaz stundas pusotras.

—   Vera Sergejevna, es tūlīt aizdrāzīšu ar mašīnu līdz rajona veselības aizsardzības nodaļai un pēc pusstundas būšu atpakaļ. Bet jūs pagaidām turpiniet ventilāciju. Labi?

Miškins pārģērbjas. Ienāk Oņisovs.

—   Tev zvanīja no poliklīnikas. Iļuščenko atbildēja, ka tu patlaban operē un uz pieņemšanu nepagūsi.

Miškins atmet ar roku — sak, pareizi darīts.

Darbu apvienošanas kārtība viņš gāja konsultēt tepat uz kaimiņu poliklīniku, kur viņam par to maksāja apmēram trešdaļu likmes. Viņa mēneša budžetā ar viņa pusotru likmi, ko viņš saņēma slimnīcā, šiem trīsdesmit pieciem rubļiem bija ārkārtīgi liela nozīme. Taču reizēm, kad viņam pagadījās ilgstošas operācijas vai smagi slimnieki, viņš zvanīja un brīdināja, ka uz pieņemšanu nevarēs ierasties. Poliklīnikai tas sagādāja lielas neērtības, bet tas tomēr bija Miškins, poliklīnika bija ieinteresēta viņu paturēt un tādēļ piecieta.

Pirms izbraukšanas viņš norunāja, lai pēc trīsdesmit minūtēm izsauc viņu no apspriedes atpakaļ uz slimnīcu un atsūta pakaļ mašīnu.

Apspriedē viņš ieradās pašā laika. Tā sākās ar novēlošanos, to atklāja kāds rajona varas iestāžu pārstāvis, un tas vispirms apsveica rajona ārstus ar dāvanu, ko viņiem pasnieguši celtnieki, uzbūvēdami jaunu poliklīniku.

—   Jums, biedri ārsti, viss tiek dots, jums atliek tikai ārstēt. Celtnieki jums uzbūvējuši, sagatavojuši lielisku dāvanu.

Miškins (no vietas). Tikai durvis neveras ciet un pagrabā ūdens nāk.

Rajona varas pārstāvis. Saskaņā ar defektu aktu visu salabos, — jums jāstrādā, un tas ir pats galvenais.

Miškins jau grasījās pateikt, ka tā nav vis dāvana viņiem, ārstiem, bet gan viņiem, visiem iedzīvotājiem, kas dzīvo šajā rajonā. Viņš gribēja pateikt, ka tā nav laika ietaupīšana viņiem, ārstiem, bet gan slimniekiem. Viņain jau mēles galā bija vesels birums vārdu, kurus viņš uzskatīja par noderīgiem šādā gadījuma, taču pie viņa pienāca un pateica, ka viņu steidzīgi aicinot uz slimnīcu pie grūta slimnieka. Priekšnieciba vēlīgi piekrita viņa aiziešanai, un tā, nesagaidījis citas vēstis par priekiem, kas nākotnē sagaida rajona ārstus, viņš aizbrauca.

Plaušas elpoja slikti.

Miškins kopā ar Veru Sergejevnu uzlika traheostomu, citiem vārdiem, izgrieza trahejā caurumu un ar mākslīgo elpināšanu turēja slimnieku pie dzīvības. Visu laiku turpat blakus atradās arī Vera Sergejevna, Nataļja Maksimovna un pats Miškins. Ap desmitiem vakarā visi, kas vien šajā brīdī atradās nodaļā, — dežūrārsti un tie, kas bija palikuši pie slimnieka, — iesaistījās darbā. Vajadzēja elpot slimnieka vietā. Automātiska elpināšanas aparata slimnīcai nebija. Visi pa kārtai stājās pie slimnieka galvgaļa un elpināja — saspieda un palaida vaļā elpināšanas maisu, bet no tā gofrēta gumijas caurule stiepās uz aparātu, un no tā jau cita caurule bija ielikta slimnieka elpošanas rīklē. Visi strādāja pa kārtai.

Miškins. Nataša, ej uz mājām! Kas tev uzrauga bērnus?

Nataļja Maksimovna. Kas! Vīramāte un vīrs. Nekas viņiem nenotiks.

Miškins. Ej vien, ej! Un tomēr es jums teikšu, ka nodaļā ir jāstrādā vīriešiem. Ej taču, kad tev saka! Jums, Vera Sergejevna, labi, jums bērnu nav.

Vera Sergej evna. Kas tas par labumu?

Miškins. M-jā-a, Ejiet ari jūs, Vera Sergejevna! Medicīna — tā tomēr nav sieviešu padarīšana.

(«Ņēmuši un vienā rāvienā savairojuši medicīnas iestādēs tik daudz bābiešu,» Miškins filozofēja, maisu spaidīdams. «To vajadzēja darīt pakāpeniski. Vajadzēja pieradināties pie tā pamazām. Piemēram, vajag sašūt lielu brūci. Teiksim, pēc krūts amputācijas. Pirmajā mirklī gribas tūlīt uzlikt šuves pa vidu. Šķiet, savilksim malas kopā, bet pēc tam jau būs vieglāk. Taču nē! Vajag sīkiem dūrieniņiem, aiz pašas ādas maliņas, sīki, sīki, pamazītiņām, palenītiņām aizšūt, tad būs vairāk izredžu, ka šuve iznāks k'luda, bez savilkumiem, un ari aizdzīs labāk. Taču te ņem un uzreiz — bladāc! — veselu lēveni sieviešu medicīnas iestādēs iekšā.»)

Vera Sergejevna. Manuprāt, jūs esat noguris, Jevgeņij Ļvovič. Ejiet uz ordinatoru istabu, atpūtieties! Mēs tikmēr paspaidīsim.

Miškins. Neiešu. Ar mani viss kārtībā. Ejiet mājās! Tas nav sieviešu darbs. Tā jau var visu dzīvi palaist.garām. Ejiet mājās un labāk dzemdējiet bērnus! Vai tad tā ir kāda dzīve: septiņas dienas — noņemtas šuves, septiņas dienas — noņemtas šuves, un pēkšņi pamana — viss mūžs aizritējis. Ejiet vien mājās, Vera Sergejevna, ejiet mājās! Paklausiet mani un nerunājiet pretī! Galvenais ir iemācīties klausīt, nevis klausīties un gudrot, kā labak iebilst. Citi ir jāuzklausa, jācenšas viņus saprast. Citam cits jāuzklausa un jācenšas, lai cits citu saprastu. Bez visa tā kņazs Miškins ir idiots, bet Stavrogins — sabiedrības sirds un dvēsele.

Miškins, protams, ir noguris — viņš pļāpā, bet tā ir pirmā pazīme. Protams, noguris.

—   Jevgeņij Ļvovič, ejiet taču atpūsties! Iztaisīt tik smagu operāciju …

—   Tādēļ jau arī neeju atpūsties. Kad aiziesit jūs, tad arī es pasēdēšu ordinatoru istabā. Bet meitenes pa to laiku pasūknēs. Vēlāk atkal es. Pēc tam dežūrārsti. Un tad jau atnāksit jūs un Nataļja Maksimovna.

Vera Sergejevna un Jevgeņijs Ļvovičs abi aiziet uz ordinatoru istabu.

CETURTAIS IERAKSTS

Galvenā ārsta kabinets. Galvenajai ārstei, jaunavīga izskata blondīnei, šodien nikna seja. Blakus stāv sieviete ar neizteiksmīgu ārieni, ko grūti aprakstīt. Mati, iespējams, pelēki. Sejā ir viss, kas sejai piederas, un viss pareizas formas. Taču nekā raksturīga viņas ārienē nevar saskatīt. Sieviete kaut ko dedzīgi skaidro galvenajai ārstei. Paklausīsimies:

—   Marina Vasiļjevna, bet viņš taču šorīt atkal neatnāca uz rīta konferenci. Tā taču vairs nevar.

—   Kaut arī jūs, Tatjana Vasiļjevna, esat vietējās komitejas priekšsēdētāja, tomēr jums jāsaprot, ka Miškinam es to spēju piedot. Viņš šeit sēž dienām un naktīm, viņu izsauc, kad vien ievajagas. Viņš dienām ilgi neatstāj slimniekus. Viņš taisa tadas operācijas, ar kurām mūsu slimnīca var tikai lepoties. Mēs prasām disciplīnu no itin visiem un ari paši no sevis, taču Miškinam mēs varam piedot un piedodam.

—   Bet to taču redz citi. Ņem par paraugu!

—   Kāpēc tad katrā ziņā par paraugu jāņem viņa nosebošanās, nevis viņa lieliskais un pašaizliedzīgais darbs? Ja visi strādātu tāpat kā viņš, es būtu ar mieru pieļaut pat zināmus pārkāpumus mušu disciplīnā un kārtībā.

—   Dariet, kā zināt, Marina Vasiļjevna, taču es kā vietējās komitejas priekšsēdētāja uzskatīju par savu pienākumu jums to pateikt. Galu galā mums, sabiedriskajām organizācijām, ari jābūt modrām un jāgādā par darba disciplīnu. Kārtība pie mums noteikta ne jau atsevišķiem ģēnijiem, bet gan visiem, un mums jāgādā, lai visiem būtu apstākļi savas ģenialitātes izpaušanai, ^isiem vienādi.

—   Visiem vienādu pelēcību kā darbā, tā disciplīnas ziņā. Tā jūs domājat? Labi, paldies, Tatjana Vasiļjevna! Ņemšu vērā! Jums vēl būtu man kas sakāms? Nav? Tad sāksim darbu!

Neizteiksmīgā sieviete izgāja laukā. Marina Vasiļjevna nosvieda uz galda spalvaskātu un pikti satvēra tālruņa klausuli.

—   Kas runā?… Vai Miškins ir nodaļā?… Steidzīgi pie manis!

Marina Vasiļjevna sāka kaut ko rakstīt, laiku pa laikam pārbīdīdama skaitīkļu kauliņus.

Pie durvīm pieklauvē. Tās atveras, un kaut kur pie nugšējās aplodas parādās Miškina galva. Viņš smaida.

—   Labdien! Atkal bārsiet?

—   Un tu domāji, ka nebāršu. Cik ilgi tas tā var vilkties?! Kāpēc līdz apnikumam jārunā par vienu un to

pašu?

—   Marina Vasiļjevna, es taču tikai naktī no šejienes aizgāju prom.

—   Es jau jums esmu teikusi, ka jūsu aiziešanas laiks — tā ir jūsu paša un jūsu sirdsapziņas darīšana. Kaut vai neejiet pavisam prom. Tikai neviens jums nevar atļaut l.iikā nenākt uz darbu. Un neviens jums neļaus ignorēt rīta konferenci.

—   Vai Sašarn iedot ēst nevajag? Vajag. Suni izvest laukā nevajag? Vajag. Bet Gaļina šodien dežurē.

—   Miškin! Miškin! Tu man esi uzsēdies, rau, šite, — un parādīja, kur tas ir, — vārdu sakot, uz skausta. — Kad tu beidzot kļūsi par cilvēku?

—   Kādam tad man jākļūst? Tādam kā šīs te jūsējās ar trulajām sejām un mūžīgo čiepstēšanu, stacārstēšana, specuzraudzība, statblanka, laist darbā pavēli … Nu, nē, Marina Vasiļjevna …

—   Labi, pietiek! Tu man esi galīgi apnicis. Kā klājas slimniekam?

—   Vai zināt, mazliet labāk. Pozitīva dinamika. Tagad jau ir cerības. Taču es jums, Marina Vasiļjevna, godīgi teikšu — tā vairs nevar. Visa nodaļa jau ceturto dienu pēc kārtas spaida maisu.

—   Ko tu man katru reizi to atgādini! Man nav nekādu iespēju jums palīdzēt. Vai tad man būtu katru dienu uz turieni jāzvana, vai?

—   Protams. Kad jūs pēdējo reizi zvanījāt? Tad piezvaniet tagad.

—        Lūdzu! — Viņa noceļ klausuli un uzgriež numuru.

—    Ādams Adamičs? Labdien, dč\rgais. Kā klājas? Ko mums labu varat iedot?… Kā — nekā nav? Nē, tā nevar, Adam Adamič, pie mums ķirurgi vairs kājās neturas … Jā. Atkal par to pašu RO. Šodienas medicīna jau tādā līmenī, ka vairs nevar strādāt bez automātiskajiem elpināšanas aparātiem … Kā tā — var vēl pieciest! Pirms četrām dienām viņi iztaisīja smagu operāciju — aizkuņģa dziedzera rezekciju. Vai jūs, Adamič, aptverat, kas tā ir par operāciju? Un pēc operācijās sākās nelaime

ar plaušām. Viņi uztur slimnieku pie dzīvības ar mākslīgo clpināšanif un jau ceturto dienu elpo viņa vietā ar rokām. Ar rokām jau ceturto dienu! Visa nodaļa aizņemta. Visi pēc kārtas: māsas, ārsti. Arī Miškins, protams, bendē sevi nost kopā ar citiem… Kā, ko jūs teicāt?… Nevar taču viņi pārtraukt, ja ir kaut mazākā cerība izglābt. Var būt, ka izdodas. Starp citu, man šķiet, ka tas viņiem arī izdosies. Tfu, tfu, ka nepiesauc nelaimi! Tu padomā, Adamič, pats, kā tas ir, ja ar rokām visu laiku bez apstājas! Var būt, ka tomēr var dabūt elpināšanas aparātu? Nav jau pirmā reize, kad visa nodaļa dabū šitā ar rokām spaidīt maisu. Nestāsti tu man, lūdzams, kas būs nākamajā desmitgadē. Cilvēkiem palīdzība vajadzīga tūlīt… Tā nu tas ir! Nodaļā izjūk viss darbs, izjūk operāciju grafiks, nak klāt slimnīcā pavadīto dienu skaits. Mūsu zemes veselības aizsardzības sistēmā par šito arī paldies nesaka… Ko nu tur par Miškinu runāt, viņam nekas nenotiks, mēs galu galā taču nerunājam par viņa nogurumu vai viņa iedragāto veselību, šajā ziņā mūsu «darba aizsardzība» nebilst ne vārda. Bet cieš darbs, Adamič, darbs cieš… Brauc uz centru, gāz ar dūri pa galdu; ja vajag kukuli iedot — labprāt iedosim; ja vajag kādu aizvest uz restorānu — aizvedīsim … Jaunais gads — kad tas vēl būs! Lai gan gada beigas jau tepat durvju priekšā, tomēr jārupejas par šodienas slimniekiem un šodienas ārstiem… Kam jābrauc? Miškinam? Kā rajona ķirurgam? Ar ko kopā? … Tātad norunāts, Adamič! Es tevi ļoti lūdzu.

—   Redzi nu, Zeņa. Kas no visa tā iznāks, pagaidām nav zināms. Tev jābrauc sakarā ar iekārtu jaunajam korpusam.

—   Vai tad tas ir ķirurga darbs — nodarboties ar iekārtu iegādi?

—   Ak kungs! Sāksim atkal visu no gala! Tu gribi, lai tavā jaunajā korpusā būtu tavi elpošanas aparāti? Ja gribi, tad tev šodien pat jābrauc.

—   Man taču ir slimnieki.

—   Kad tu beidzot aiziesi pensijā? Vai arī es. Es vairs nespēju tevi paciest. Bet tu vēl esi laidis pasaulē dēlu. Arī tas būs tāds pats. Trakie nedrīkst laist pasaulē bērnus.

Abi iesmējās, bet Jevgeņijs Ļvovičs pēkšņi aprāvās un kļuva nopietns.

—        Bet kāpēc, atklāti runājot, trakiem nedrīkstētu būt bērni? Tas vēl ir noskaidrojams jautājums. Galu galā pasaule mainās uz labo pusi arī trako dēļ. Tikai viru taču spēj iziet ārpus zināmā, parastā, nebīstamā ietvariem,

—   Brauc tu ratā!

—        Nē, patiešām, neprāts — tā taču galu galā ir iziešana ārpus nebīstamā ietvariem.

—        Paklau, ej taču, ej prom, nejauc man galvu! Man vēl, re, kur visi algas saraksti jāpārbauda. Rēķināšanas bez sava gala.

—        Katrs dara to, kas viņam nav jādara. Atdodiet grāmatvedim! Droši vien neuzticaties, tāpēc arī tapsit sodīta.

—        Ko tad tu?! No debesīm esi novēlies, vai?! Vai tad nezini, ka mūsu grāmatvedību jau pirms gada likvidēja?

—   Kā, vai tad visu?

—        Kā — visu? Un tu domāji, ka pusi? Esi gan tu, puis, varens prātvēders!

—        Es domāju, ka tikai algu izmaksā centralizēti, ka grāmatvedi būs tomēr atstājuši.

—        Sc tev nu bija! It kā tu nemaz šeit nestrādātu. Ej tagad, Miškin, ej prom! Pasargi no grēka!

—        Patiešām gan, Marina Vasiļjevna, kā tad ar tiem rēķiniem, kas tos gatavo?

—        Kas! Kas! Es. Saimniecības vadītājs. Aptieķnieks. Virsmāsa. Diētas māsa. Gatavo visi, un visi gatavo slikti, nekvalificēti. Tādēļ arī pati visu pārbaudu, sēžu te un skaitu. Ne jau tādēļ, ka zinu labāk, bet līdz ar to ir vēl viena lieka pārbaude, lai neiespruktu kāda kļūda.

—        Un tā tas ir visā rajonā? Slimnīcās un poliklīnikās ar?

—   Nūja. Un mazbērnu novietnēs tāpat.

—   Bet kādēļ?

—        Lai viss būtu centralizēti. Iznāk ietaupījums uz štatu, uz administratīvā aparāta rēķina.

—   Un vai no tā kļuva labāk?

—        Laikam taču labāk. Tagad viņiem ir elektroniskā skaitļojamā mašīna, kas saskaita. Kļūdu nedrīkst būt. Vai tad slimnīca viena pali var nomāt ESiVl?

—        Tāpat kā viensēlnieks nevar iznomāt kombainu. — Miškins jautri iesmējās.

—   Ko smejies? Par ko priecājies?

—   Tāpat vien. Cik medicīnas iestāžu rajonā ir?

—   Divdesmit viena.

—   Un katrā bija grāmatvedis?

—        Un kasieris ari. Tagad ej, ļauj man sarēķināt! Citādi nepagūšu.

—        Bet man vajag iegūt kaut vai priekšstatu par visu šito, ja jau mani sūta pēc iekārtas.

—   Labi. Ko tu vēl gribi uzzināt?

—        Cik cilvēku tajā centralizētajā grāmatvedibā strādā tagad?

—   Četrdesmit septiņi, un atšujies!

—   Bet bija četrdesmit divi? Kas tad tā par ekonomiju!

—        Uz mašīnas rēķina kaut kāds ietaupījums sanāk. Varbūt tāpēc, ka mazāk kļūdu. Vai tu beidzot iesi prom?

Pie durvīm pieklauvēja.

—   Vai Miškins nav te?

—   Es esmu šeit.

—   Jūs steidzīgi aicina uz rentgenkabinetu.

—        Ak kungs! Beidzot tu atbrīvoji mani no šī garā izdzimteņa.

—        Vienu reizīti pa visu šo laiku patraucēju. Jūs taču mūždien atrodat iemeslu, lai šķendētos par mani.

—        Ir gan tev šodien runasplūdi uznākuši! Tevi taču gaida smagi slimie.

Rcntgenkabinetā traumatologs Vasilijs Nikolajevičs pūlas pie ekrāna noturēt piedzērušo, bet tas visu laiku gāžas sāniski zemē.

—       Jevgeņij Ļvovič, rentgenologa nav. Paskaties, lūdzu, kas tur viņam uz ekrāna redzams! Vai pleiras dobumā nav gaisa vai asiņu. Es viņu tikmēr paturēšu.

—        Labi. Bet tas taču mūsu sētnieks. Hallo, dārgais, pacenties mirklīti noturēties kājās! Sātans tāds, apvēma visu! Un sevi arī. Tfu, kā piemāvies! Pasniedziet dvieli! Vismaz mazliet apslaucīšu viņu. Tā. Tagad uzstutē viņu uz kājām! Arī pie tumsas būšu pieradis. Vai smags? Noturēsi viens pats?

—   Noturēšu. Jau no paša rīta pietempjas.

—        Vasja, brauc man šodien līdzi uz kantori parunāt par iekārtu!

—   Labi, braukšu. Nu, kā, vai ko redzi?

—   Redzu. Paga, paga! Kur jūs abi palikāt?

—   Viņš taču gāžas zemē. Nepavisam neturas kājās.

—        Manuprāt, viņam nekā nav. Pamet, lai guļ. Piecelies pats! Tev gan kaut kas ir.

—   Kur tad lai es viņu pametu?

—        Kur gribi. Lai guļ uz grīdas. Nebūtu tu pievācis, gulētu, kur pakritis.

—   Paskatīsimies, Zeņa, vēlāk. Tiksim galā vispirms

nr šo.

—        Bet viņš taču apzināti darīja visu, lai kaut kur liktos garšļaukus. Es, protams, jokoju. Es paguvu paskatīties — viņam nekā nav. Bet tev gan kaut kas ir.

—   Skaties ar! Kas tur ir? Tumors?

—        Nedzen jokus! Patiešām ir kaut kāds ēnojums. Vajadzētu rūpīgi izmeklēt.

—   Tumors, droši vien, Zeņa, man ir tumors.

—       Tikai mazs, pašā maliņā, perifērisks. Vairāk atgādina cistu.

—   Būs labi, Zeņa, operēsim, un viss būs kārtībā.

—   Ko tu māžojies? Iztaisi kaut vai asins analīzi.

—        Neuztraucies taču! Tas man jau no bērnības. Bērnībā, kara laikā, ievainoja, bet vēlāk sadzija. Tā ir rēta. Mani jau cik reižu šitā joka dēļ pētījuši. Bet ko darīsim ar slimo?

—        Dari, ko gribi. Vajadzētu drusku apkopt, vēlāk, kad mazliet atskurbs, tad arī izklausīsim. Manuprāt, varēs palaist uz mājām. Atdod viņu dežurantiem. Mums pēc divām stundām jaizbrauc.

Miškins ieiet pēcoperāciju palātā. Pie slimnieka sēž jaunā māsiņa anestēziste un vienmērīgi astoņpadsmit — divdesmit reižu minūtē saspiež un palaiž vaļā elpināšanas aparāta maisu.

—   Vai jau sen kopš tā sēdi?

—   Vairāk par stundu.

—   Un kā viņš jūtas?

—   Viss kārtībā, Jevgeņij Ļvovič!

—   Hm … Kārtībā. Esi laikam nogurusi? v

—   Drusku. Jau sen neviens nav nācis nomainīt.

—   Tūlīt tevi nomainīšu. — Viņš atvienoja aparātu.

—   Tagad vari neelpināt.

—   Redzu, ka tagad var neelpināt.

—        Redzu. Tu patiešām esi nogurusi. Tikai neapvainojies. Tagad atsūknēsim no trahejas.

—       Es nemaz neesmu apvainojusies. Kādēļ un uz ko lai apvainotos? Labi, atsūknēsim.

Viņi iepilināja trahejas atvērumā šķidrumu. Ietarkšķējās sūkņa motoriņš. Ar caurulīti sāka atsūknēt šķidrumu no trahejas.

—   Paskaties, kas tur viss sakrājies. Šitā vajag darīt ik pēc pusstundas. Tūlīt slimniekam kļūst vieglāk. Nu, kā, vai ir vieglāk? — viņš nez kādēļ itin skaļi noprasīja slimniekam.

Slimais pamāja ar galvu, pareizāk sakot, pakustināja galvu un plakstiņus. Pateikt viņš taču nekā nevar: viņam izdarīta traheostomija — balsene nedarbojas.

Miškins pataustīja pulsu, izmērīja spiedienu, atkal pievienoja aparātu.

—   Ej un dari savu darbu! Es paelpināšu.

Viņš apsēdās un sāka atkal ritmiski spaidīt balonu. Māsiņa aizgāja apkopt citus slimniekus, kas gulēja pēcoperāciju palatas pārējos boksos. Pēc tam viņš palaida balonu vaļā un sāka vērot, kā šis elpināšanas maiss pie izelpošanas pats piepildās un saplok pēc ieelpošanas.

—   Paskaties, Vaļa, viņš jau pats elpo pietiekami dziļi un ne vairāk par divdesmit divām reizēm minūtē. Vēl kādu stundiņu paspaidīsim un tad paskatīsimies, kā viņam veiksies ar patstāvīgu elpošanu. Ja viss būs labi, tad varbūt jau rīt ņemsim caurules laukā. Tikai vajag tīrīt, regulāri vajag iztīrīt un laiku pa laikam piespiest viņu elpot vajadzīgajā ritmā.

Vaļa klusēdama piekārtoja kādam pilinātāju.

Miškins klusēdams elpināja slimnieku un kaut ko domāja.

Maiss saspiests — ieelpojums; maiss palaists vaļā — izelpojums. Saspieda maisu — palaida vaļā. Saspieda — palaida. Ieelpojums — izelpojums.

Ko viņš tagad domāja? Laikam par to, cik viņš ir slikts vadītājs, ja pašam jāsēž un jānodarbojas ar ko tādu, kaut gan vajadzētu organizēt darbu pēcoperāciju nodaļā tā, lai katrs darbinieks darītu tikai savu, nevis cita darbu. Lai vadītājam nebūtu te jāsēž un jāspaida elpināšanas maiss.

Bet varbūt viņš domāja, ka šis te pats apnicīgais darbs, par spīti tam, ka nav automātu, tomēr reizēm palīdz, un dažkārt izdodas glābt slimnieka dzīvību pat galīgi bezcerīgos gadījumos. «Viņi tagad laikam smejas par mani,» Miškins domāja, «laikam runā, ka jāārstē ar zālēm un pareizām metodēm, nevis ar savas miesas siltumu. Tā Gaļina sākusi par mani runāt. Runāt vai arī domāt. Un tomēr mums jāziedo visi mūsu miesas un dvēseles spēki,

citādi viņi nespēj atkopties. Lai runātu ko runādami un smietos kā smiedamies.

Tas nenozīmē, ka mans mūžs tādēļ būs īsāks. To tikai Gaļina tā saka, par mani uztraukdamās, tā ir parasta sievas bažīšanās, pati taču dara tāpat. Tas tomēr nav sieviešu darbs. Re, Sveicers piecdesmit gadus visus savus miesas un gara spēkus ziedoja spitālīgajiem nēģeriem, bet nodzīvoja deviņdesmit gadus. Kaut gan tas pats droši vien tikpat labi noderētu slimajiem eiropiešiem.

Arī man pašam taču viss varēja iegrozīties citādi. Viss varēja ieiet gluži citās sliedēs. Un gandrīz iegāja arī, kad vel strādāju klīnikā un kad man sākās psoriāze.

Cik labi viņš pielāgojas elpināšanas ritmam.»

—   Kā klājas?

Slimnieks uzmundrinoši pagrozīja acis un galvu, laikam taču gribēja sacīt, ka klājas labi, ka viņš sāk atlabt. Un Miškins atkal ņēmās šķetināt savu jau agrāk aizsākto

domu:

«Toreiz, kad strādāju klīnikā un taisīju karjeru, nez kādēļ mazāk savas miesas siltumu atdevu, rau, šādiem slimniekiem. (Kādi bija rezultāti, viņš nemaz neatceras. Nē, tomēr atceras.) Atceros. Visu atceros. Vajadzētu piezvanīt Gaļinai, lai arī atbrauc mums līdzi. Es taču nekā nesajēdzu no visiem šiem viņu anestezioloģijas, reanimācijas un elpošanas aparātiem. Es viscaur vainoju vienīgi savu priekšnieku, savu šefu. Ne jau viscaur, bet ļoti lielā mērā gan. Kaut kāda vaina bija taču arī manī pašā. Tas viss bija manī iekšā. Nav vērts man par to… Šķiet, Marks Aurēlijs ir teicis, ka tad, ja esi uz kādu noskaities, vajag iedomāties šo cilvēku mirušu, zārkā, un tu viņam tūlīt visu piedosi. Tik tiešām. Labi, ka aizgāju no turienes. Labi, ka tas viss notika laikus. Bet varēja iznākt arī tā, ka es tagad sēdētu viens pats un noņemtos ar savu psoriāzi. Nedarītu nekā no tā, ar ko aizraujos, bet aizrautos ar to, ko kādreiz tiku izsmējis. Es tiešām smējos. Bet laikam jau nevajag neko apsmiet, izrādās, ka šajā pasaulē nekas nav apsmejams, visam ir sava vieta un sava vērtība. Dievs mani gandrīz vai sodīja par to, ka smējos par visu, ko nesapratu, tāpat k>ā viņš soda tos, kas apsmej to, ko paši nesaprot. Tā dievs soda visus, kas apsmej kaut ko tādu, kas citam nemaz neliekas smieklīgs.

Jā, atceros, es gāju uz mājām un domāju, domāju gluži kā bērnībā — ja man tagad uzbruktu bandīti, blēži un

pieprasītu, lai atdodu pulksteni (kam gan tagad vajadzīgs pulkstenis apmaiņai pret dzīvošanu bez raizēm? Bet varbūt tieši tāpēc, lai dzīvotu raizēs), es vienam iegāztu pa purnu ar duri, otram iespertu ar kāju pa vēderu, bet no trešā gluži vienkārši aizmuktu un tā izglābtu savu pulksteni. Un šī tukšā domāšana aizvilināja mani un pārņēma savā varā, tikai neviens cilvēks nepagadījās pretim šajā manā dīvainajā ceļā, kamēr melnajā tumsā un nez kādēļ tieši mūsu rajonā sastapu šefu.

Šefs soļoja naigi, viņš bija elegants, un pat šajā tumsā varēja saredzēt, cik viņš gaiši smaida, laikam taču domāja par kaut ko labu, nākdams no kaut kurienes un no kaut kā gaiša.

Nesāku iztaujāt, no kurienes viņš nāk tm kādēļ viņš ir mūsu rajonā: viņš ir šefs, priekšnieks, viņam vienmēr jaatrodas manā rajonā.

—   Pavadi mani līdz taksometra pieturai! — Mēs sākām iet blakus, un es sagausināju viņa ašo gājienu. — Kāpēc tu ej tik lēnām? Par ko tu domā?

Tad es sāku stāstīt, kā nācu pa šejieni, kā neredzēju neviena cilvēka un kā pie manis pienāca trīs vīrieši un pieprasīja, lai atdodu pulksteni, un kā es iegāzu vienam pa ģīmi ar roku, otram iespēru ar kāju pa vēderu, bet no trešā aizmuku, taču savu pulksteni neatdevu. Mēs abi ar šefu pasmējāmies par to, kuram es biju iespēris ar kāju pa vēderu, un par to, kurš baidās no sliktiem cilvēkiem, pie tās pašas reizes pasmējāmies par cilvēku māņticību un norunājām, ka mums nav no kā bīties, jo mēs zinām, ko gribam, uz ko tiecamies, un zinām, kā mums ko panākt, un allaž atceramies, ka neesam nelieši.

Pēc tam sākām runāt par darbu mūsu nodaļā un kalām plānus, kā to uzlabot. Mēs to darījām un visu izlēmām ar tādu cilvēku pārliecību, kas dara tikai labu, lai nākotnē būtu vēl labāk, kas nešaubīgi pārliecināti par savu absolūto taisnību.

—   Cilvēki ir jātur grožos. Viņi ir pagalam izlaidušies, — viņš teica.

—   Jā, un vairāk par visiem Kašins. — Es viņu labprāt atbalstīju. — Mūždien visās konferencēs lien priekšā ar saviem spriedelējumiem. Iespējams, ka viņam reizēm arī ir taisnība, bet nekāda labuma no visa tā taču nav. Sanāk tikai bezgalīga izrunāšanās, bet jēgas nekādas.

—  Tas vīrs no maniem nagiem neizspruks. Viņam uz rokām reizēm uzmetas ekzēma. Ja viņš tā turpinās, vajadzēs atgādināt, ka tādu cilvēku, kura roku āda nesaderas ar cildeno ķirurga vārdu, var ari palūgt no nodaļas

aiziet.

Mēs abi ar šefu pasmējāmies, atcerēdamies, kā Kašins spriedelē un kā operē, pasmējāmies par viņa roku raupjo adu un neveiklajām kustībām. Kašins patiešām ļoti traucēja mums strādāt.

—   Vispār vajadzētu visus mazliet samainīt vietām. Batinai allaž patīk izvairīties no operācijām — mēs viņu biežāk pieliksim pie āķiem, lai asistē. Toties Jolkinam pārlieku patīk operēšana, viņš pat jau uzskata, ka protot labi operēt. Man ir savs princips: ja cilvēks zina vairāk par inani vai tikpat, cik es, tad tas nozīmē, ka viņš ir izaudzis un viņam jāiet patstāvīgā darbā.

Es tam piekritu.

—   …tātad Jolkinu mēs paturēsim par palātu ārstu. Lai sāk saprast, ka vajadzīga kārtība, ka tādā darbā kā mūsējais anarhija nav pieļaujama. Galu galā mums ir darīšana ar dzīviem cilvēkiem, un domstarpību mūsu vidū nedrīkst būt. Kad sapratīs, palūgs, tad mēs viņam atkal iedosim nazi rokās. Vai ne?! — Šefs uzsita man pa plecu, un es viņam bez kādas šaubīšanās piekritu. Kāpēc man vajadzēja viņam piekrist!

Brīdi mēs klusējām, aizsmēķējām un devāmies tālāk.

—   Zeņa, vai tu vakar bērēs biji? — šefs ierunājās par kāda profesora nāvi. Šobrīd vairs lāgā neatceros, ko toreiz apbedīja, taču labi atceros, ka bēres notika tieši iepriekšējā dienā pirms mūsu tikšanās. — Cilvēks visu mūžu bija darījis sazin ko — pēc kaut kā dzinies, taisījis intrigas, izplatījis baumas, vienus centies nospiest, citus — atstumt maliņā, visu mūžu šaudījies kā apsvilis, neviens viņu necieta, visiem viņš bija apnicis, paguvis un izmanījies visiem nodarīt ko ļaunu, reti kādam varbūt ari kaut ko labu, bet, paskaties, kādas bēres viņam sarīkoja. Divkoši, trumi! Pretīgi, bet tā patiešām ir lieliska ideja — es par to nesen izlasīju kādā grāmatā: kādai sievietei nomiris vīrs vai kāds cits tuvinieks, viņa to sadedzinājusi, bet pelnus iejaukusi mālos vai ģipsī, kas nu tādai reizei vajadzīgs, un izgatavojusi viņa krūšu tēlu. Ari es gribētu tāpat. Un lai stāv mājās. Vai arī nodaļā, darba vietā. Tas būs taisnīgi! Vai ne?

Es sacīju, ka man derdzas viss, kas saistās ar nāvi, apbedīšanu, kapu, ka arī es vēlētos, lai mani sadedzina, un tā kā ne no nāves, ne no apbedīšanas nav iespējams izvairīties, tad būtu labi, ja varētu tikt vaļā vismaz no kapa. Vajag sadedzināt un pelnus izkaisīt. Nomirt un neaizņemt vietu. Lai maniem bērniem un mazbēriem nevajadzētu rūpēties par manu kapu, lai mirušo atceres dienās nevajadzētu braukāt pieminēt tēvu, vectēvu. Viņiem, kamēr vien ir dzīvi, jādzīvo sava dzīve.

Tā, jautri sarunādamies, mēs gājām tikmēr, kamēr dabūju iesēdināt savu patronu taksometrā, un tad devos atpakaļ uz to ceļu, kur biju varonīgi plātījies ar triecieniem pa vēderu sava pulksteņa glābšanas labad.

Beidzot aizgāju līdz mājām un nez kādēļ, kaut kādu iepriekš neparedzamu dvēselisku svārstību dēļ, nolēmu palīst zem dušas.

Es pamanīju, ka man uz krūtīm ir viens psoriāzes plankums. Lai gan maz ko zināju un sapratu no ādas slimībām, kas ir visgrūtāk ārstējamās un vismazāk izprotamās tāpat kā psihiskās slimības; tām abām pat ir daudz kas kopējs, tomēr es atcerējos, ka psoriāze bieži vien ir saistīta ar dažādiem nervu sistēmas stāvokļa un alerģiskām predisponācijām un vēl dažiem citiem tikpat nenosakāmiem momentiem, ka to ir grūti izārstēt, pareizāk sakot, nevar izārstēt, ka tā var parādīties atsevišķu perēkļu veidā, var aptvert kādu miesas daļu, var izplatīties pa visu miesu un pat sakropļot locītavas un ka visbiežāk tā uzmetas uz rokām lejpus elkoņiem.

Ar šausmām paskatījos uz savām rokām. Tās bija tīras.

Atsevišķi plankumiņi — tātad nieks vien ir. Nevajag nervozēt. Vientuļi plankumiņi var saglabāties visu mūžu, neizplatoties tālāk.

Par psoriāzi es biju uzzinājis, jau mācīdamies skolā. Mans draugs reiz parādīja savus elkoņus un pastāstīja par kādu večuku, kas varen labi ārstējot psoriāzi ar degošas avīzes dūmu nosēdumiem. Es to biju iegaumējis pirmkārt jau tādēļ, ka bērna atmiņa labprāt un viegli uzņem un saglabā visādus niekus, un vēl tādēļ, ka mani pārsteidza cilvēku prāta spējas, kas ļāvušas aizdomāties lidz šādam dīvainam ārstēšanas paņēmienam.

Pēc tam ilgus gadus nebiju sastapies un arī nebiju nekā dzirdējis par šo slimību. Tikai jau institūtā satiku kursa biedru, kas pirms katras eksāmenu sesijas viss pār-

klājās ar psoriāzes plankumiem. Pie tam tiku redzējis šos slimniekus, kad mācījāmies par ādas slimībām. Bet taļj;ad arī man pašam ir viens psoriāzes plankumiņš.

Atceros, kā pētīju šo savu psoriāzes plankumu un domāju, ko tas man nodarīs. Brīdi padomājis, es nomierinājos, jo, lai gan psoriāze ir ādas slimība, tomēr tā ir pavisam cēla slimība un tai pat sakars ar dažādiem nepatīkamiem pārdzīvojumiem, turklāt ķirurgam bīstamās vietās man nekā nav un — kas pats galvenais — tā man nav uzmetusies uz rokām, tātad manai profesijai nekas nedraud, bet darbs allaž stādāms pirmajā vietā.

Taču dažas dienas vēlāk man darbā atgadījās kaut kas neparedzēts. Pirmo manā mūžā tik smago operāciju priekšnieks nez kādēļ bija ieplānojis pirmdien, trīspadsmitajā datumā. Aizgāju pie viņa.

—   Lūdzu, pārceliet Fiļipova operēšanu uz citu dienu!

—   Kāpēc?

—   Pirmdiena. Trīspadsmitais.

Šefs paskatījās uz saviem tuvākajiem palīgiem, kas sēdēja turpat kabinetā, un iesāka:

—   Vai zini, mans dārgais, mēs nevaram dažu cilvēku untumu un idiotisma dēļ graut vispārējo kārtību. Esmu bijis daudzās zemēs, esmu redzējis pasaules lielāko ķirurgu vadītas nodaļas, tur patiešām strādā, kā vajag strādāt, ne jau tā kā mūsu slimnīcā, tur šefs patiešām ir savas nodaļas saimnieks, taču nekur neesmu sastapis, ka ņemtu vērā šādus niekus. Var nākt cilvēkam pretim daudzās lietās, bet nevar graut iedibināto kārtību. Operāciju saraksts — tas ir svēts un negrozāms, un es neļaušu to pārkāpt. Esmu ar mieru izdabāt dažādiem savu palīgu untumiem, tomēr ar mēru. Esmu demonstrējis savas operācijas dažādiem pasaules ķirurgiem, bet nekad neesmu veltījis uzmanību šādiem niekiem. Es saprastu, ja tu man teiktu, ka tev šodien gadījies kaut kas tāds, kāpēc tev būtu jāsteidzas, piemēram, svarīga tikšanās mīlestības lietās vai arī dzimšanas, diena. Bet atbalstīt šādu stulbumu — nē, tas nekad nenotiks. Es ievēroju visiem noteikto kārtību, un, esiet tik laipns, ievērojiet jūs arī! Draudzei jābūt tādai pašai kā draudzes gans. Pats pirmais, pret ko mums jācīnās un pret ko mēs cīnīsimies mūsu slimnīcā — pret muļķībām un pret noteiktās kārtības pārkāpumiem. Pats galvenais, kas mums jāpanāk — kārtības ievērošana bez ierunām .«,

Viņš runāja, runāja, runāja… un nobeidza:

•— …notiks paredzētajā dienā, un operēsi tu.

Visi cieta klusu, klusēju ari es.

Tuvojās operācijas diena.

Slimniekam bija rezusnegatīvās asinis, bet šādu asiņu nekad nav krājumā tik, cik būtu vajadzīgs; es asinspārliešanas staciju sevišķi netirdīju, cerēdams, ka līdz paredzētajai dienai tik un tā nesavāks pietiekami daudz asiņu. Es nesteidzos. Es nevienu neskubināju. Es neuztraucos. Es nekā nemeklēju. Pirmdien, trīspadsmitajā, asiņu nebija. Otrdien, četrpadsmitajā, tās atveda. Otrdien, četrpadsmitajā, es šo operāciju arī iztaisīju.

—   Ko tu iedomājies?! Es esmu muļķis, vai?! Es nesaprotu, ka tu to nostrādāji tīšām? Jūs, Jevgeņij Ļvovič, sajaucāt operāciju kārtību visai nedēļai. Es nevienam neļaušu graut kārtību, ko esmu ieviesis. Es varētu arī pats tikt ar jums galā, bet es to negribu. Lai to izšķir sapulce. Es vispār nospļaujos uz šo sapulci no visaugstākā plaukta, saimnieks šeit esmu es, un to, ko ar tevi iesākt, galu gala izlemšu es, bet vispirms lai jums pamazgā galvu sapulcē. Interesanti būs paklausīties, ko tu teiksi. Runāsi par māņticību, ko? Es taču jūs izāzēšu visa slimnīcas personāla priekšā. Un, lūdzu, neiedomājieties, ka es pats netieku ar jums galā! Lai arī es neesmu tāds saimnieks, kādi bija brāļi Meijo, un es arī nevaru un negribu tevi padzīt, taču ņirgāties par savu noteikto kārtību neļaušu. Turklāt viens pērts ir allaž divu nepērtu vērts.

Un viņš atkal runāja, runāja, runāja, vērsdamies ne tik daudz pie manis, cik pie saviem rokaspuišiem, kas bija sasēdušies visapkārt pa krēsliem un uz dīvāna.

Bet pēc tam, atceros, notika darba disciplīnai veltīta sapulce un runāja visi, kas toreiz sēdēja krēslos un uz dīvāna, un gānīja mani par padomju ārsta necienīgu māņticību, kas sajaukusi visu noteikto operēšanas kārtību.

Pēc tam izvilka mani pie tribīnes un pieprasīja paskaidrojumus. Bet mūsu patrons sēdēja, smīnēja, mirkšķināja man ar aci un pat pačukstēja, ka viņš man parādīšot, kāds labums esot, ja valdot kārtība, un es zināju, ka tūlīt pēc manis runās viņš un, lai es būtu teicis ko teikdams, viņš visu spīdoši apgāzīs, jo runāt viņš prata un viņam patika runāt.

Es arī sāku runāt, ka īsti nesaprotu, par kādu māņticību viņi runā, ka gluži vienkārši nebija tik daudz va

jadzīgo asiņu, ka arī es nosodu māņticību padomju ārstu vidū un pat angļu un vācu ārstu vidū. Es nosodīju māņticību. Es teicu, ka mums jācīnās pret māņticību, kas visbiežāk sastopama starp to profesiju pārstāvjiem, kam ir darīšana ar stihiju un nāvi, 'piemēram, starp jūrniekiem, lidotājiem, kalnračiem un ķirurgiem, ka māņticība daudz inazāk sastopama ierēdņu, juristu, skolotāju vidū un ka vienmēr, lai arī māņticība izpaustos kā izpauzdamās, mums, padomju cilvēkiem, jācīnās pret to, ka mums jāineklē saprātīgi līdzekļi, kā cīnīties pret stihiju un nāvi, ka arī es esmu pret jebkuru māņticību, taču cilvēka dzīvība man vienmēr pirmajā vietā.

Savas runas laikā pamanīju, ka arī diviem auditorijā sēdošajiem uz sejas redzamas psoriāzes pēdas, un man kļuva vieglāk.

Mūsu boss pa manas runas laiku visu bija sapratis un gari un plaši izrunājās par kārtību un stingrības nepieciešamību, vienlaikus ieklausoties arī savu līdzstrādnieku pamatotajos lūgumos, kuriem visiem esot jācenšas iekļūt no «līdzstrādnieku» kategorijas viņa «palīgu» kategorijā, un ka tad visi daudz ko iemācīšoties un viņš nākšot visiem palīgā, visus pamācīšot, un visi būšot apmierināti, bet, ja kāds nevēloties, viņš nevienu arī neturot. Viņš vienlīdz labprāt jebkuru pieņemot darbā un vienlīdz labprāt arī atlaižot. Viņš saprotot, ka no mums vēloties aiziet tikai tie, kuri neesot pa īstam iemīlējuši ķirurģiju, bet, tā kā šajā nozarē strādājot, tad pēc savas būtības esot mūsu darba objektīvi ienaidnieki, mēs viņiem to piedot nedrīkstot, tāpēc arī jācenšoties tikt no viņiem vaļā. Lai iet prom, kas vēlas iet. Viņš ir nedomājot nevienu pierunāt, lai paliktu. Un, ja mūsu veselības aizsardzības sistēma neļaujot viņam gluži vienkārši padzīt nederīgu darbinieku, tad viņa spēkos vienmēr esot iespēja ierobežot šāda darbinieka kaitīgo rīcību, kaut gan ar to droši vien esot par maz.

Kad pēc šīs sapulces pārnācu mājās, atklāju psoriāzes plankumus arī uz vēdera un uz galvas. Man bija ļoti mazs spogulis un tāpēc ļoti grūti pārlūkot visu savu augumu un grūti pārmeklēt, kur man ir psoriāzes plankumi un kur to nav. Tāpēc nākamajā dienā nopirku lielu spoguli, piestiprināju to pie durvīm, un tagad es jau varēju daudz ērtāk appetīt sevi.

Sāku pievērst uzmanību visiem apkārtējiem cilvēkiem un daudziem pamanīju psoriāzes pēdas. Vai nu es agrāk

nebiju pamanījis, vai arī aizvien vairāk cilvēku sāka sirgt ar šo kaiti. Bet es |oti baidījos, ka mana pso.riāze var pāriet arī uz rokām un tad man būs jāpamet ķirurģija, un ko es pēc tam lai iesāku, jo es tik ļoti mīlu ķirurģiju, ka viss pārējais liekas vai nu nederīgs, vai nenozīmīgs, vai riebīgs… Un es izdomāju vēl daudz visādu apzīmējumu dažādiem man svešiem darbiem.

Pamazām es tā saradu ar domu, ka mana slimība ir cēla slimība, radusies uz nervu pamata, ka lielīgi sāku stāstīt par savu psoriāzi visiem apkārtējiem, un, kad visi to uzzināja, viņi sāka iztaujāt, kādas man esot rokas un vai šī slimība netraucējot mani darbā. Arī mani kolēģi slimnīcā laiku pa laikam apjautājās par manām rokām, un es visiem lepni stāstīju, ka rokas man ir tīras un ka mana cēlā slimība ir uz nervu pamata.

Vakaros es izģērbos kails un apskatīju lielajā spogulī savu ķermeni. Atsevišķi plankumiņi bija tikai uz galvas, uz krūtīm, muguras, vēdera un uz kājām. Tātad nekā bīstama.

Kā gan agrāk es to neredzēju, ka tik daudz cilvēkiem ir psoriāzes pēdas un tik daudz cilvēku lāgiem kasās! Līdz ar manas slimības progresēšanu, līdz ar paša progresēšanu sāku ievērot, ka lielākā daļa cilvēku, ar kuriem man gadās saskarties, lāgiem kasās. Laikam taču tagad daudzi sirgst ar psoriāzi, vai patiešām es agrāk to nebūtu ievērojis.

Atradis sev jaunus plankumus, es sāku nervozēt un diemžēl reizēm, kad sāka sevišķi niezēt, es sarunāju šefam par savu kolēģi to, ko viņam labāk nevajadzēja zināt, kas iesvēla viņā dusmas, bet priekšniecības dusmas kā jau parasti — un tas ir zināms visiem — allaž beidzas ar kaut kādiem iekšējiem organizatoriskiem pasākumiem, kas pēc tam parādās atklātībā un jo bieži ar nepatīkamām sekām gan tam, kas ticis aprunāts, gan arī visiem pārējiem..

Es jau sāku nervozēt arī tādēļ, un man uzradās aizvien jauni un jauni plankumi, un es centos pats sev ieskaidrot, cik tiesīgs biju darīt to, ko esmu izdarījis, pareizāk sakot, ievārījis. Sāku domāt par cilvēku, par kuru biju kaut ko savam priekšniekam stāstījis, un galu galā sapratu, ka viss teiktais ir patiesība, ka šis cilvēks patiešām ir nelietis un pilnīgi pelnījis visus pret viņu vērstos organizatoriskos pasākumus. Mēs taču vispār jo bieži sākam sliktāk

Izturēties, pārstājam cienīt tos, kuriem tīšām vai netīšām esam nodarījuši Jaunu, un tnan sāka likties, ka mēs visi esam pelnījuši to, kas beigu beigās nācis pār mūsu galvu.

Un visbeidzot es nolēmu, ka nekā lieka neesmu pateicis un neesmu izdarījis. Es pats taču no tā nekā neieguvu un nekā par to nesaņēmu, taču kārtība nodaļā uzlabojās, tā kļuva stingrāka, un nav vairs tālu arī tā diena, kad ievērojami uzlabosies arī mūsu diagnostika un ārstēšana, un operāciju rezultāti.

Vismaz tagad man šķiet, ka viss notika tieši tā, kā patlaban atceros.

Bet pats es aizvien biežāk ieslēdzos vannas istabā un pētīju savu ķermeni un piešķīru tam aizvien lielāku nozīmi. Un vienmēr, kad biju aizrāvies šajā nodarbībā, manus pētījumus traucēja ūdens pilēšana no krāna. Pilēšana atgādināja kādu dīvainu melodiju. Plikš — plikš — plikš — katram plikšķini bija sava tonalitāte, savs uzsvars. Un, kad biju pametis savas miesas pētīšanu, savu plankumu pētīšanu, es iedomāju, ka tā varētu pilēt viss, kas pil: ūdens, asinis, asaras, siekalas, puņķi. Es aizmirsies domāju un priecājos, ka nepilu pats, man šķita, ka es nepilu, es pilnīgi aizmirsu savu nekrietno aprunāšanu, savas psoriāzes izplatīšanos, aizmirsu, kādos gadījumos man atkal uzrodas jauni slimības plankumi.

Savādi, kā pats labākais var transformēties par pašu sliktāko atkarībā no paša cilvēka satvara. Līdztekus ķirurģijai es Vēl ļoti mīlēju grāmatas, un man palika būt kopā ar cilvēkiem. Es allaž centos no darba braukt kopā ar kādu citu. Mēs sēdējām metrovagonā un pļāpājām. Man patika, kad cilvēki nāca pie manis mājās. Mēs tad ierīkojāmies pie manām grāmatām un tērgājām. Jo vairāk laika es ziedoju cilvēkiem, jo mazāk man atlika grāmatu lasīšanai. Tad sāku no darba doties mājās viens pats, lai varētu, braucot metro, mierīgi palasīt, lai neviens mani netraucētu. Pamazām pieradu braukt bez ceļabiedriem. Kad atnāca kāds pie manis mājās, viņš itin bieži aiznesa līdzi kādu grāmatu — ne jau kā dāvanu, bet tāpat vien — palasīt. Un ne jau vienmēr grāmata tika atdota atpakaļ. Uzskatīja, ka es neesmu skops. Naudas ziņā. Bet par skopumu taču var spriest pēc izturēšanās pret mantām, kas cilvēkam dārgas, nevis pēc tā, kā viņš izturas pret to, kas nekā nenozīmē. Es pamazām arvien sašaurināju to cilvēku loku, kuri nāca pie manis, sāku iedalīt cilvēkus tādos, kas

var palūgt no manis grāmatu, un tādos, kas nekad nav lūguši iedot kādu grāmatu. Pamazām pie manis vairs sāka nākt tikai tādi cilvēki, kuriem grāmatas bija pilnīgi vienaldzīgas, kuriem, starp citu, visvairāk rūpēja viņu pašu miesa.

Šķiet, viss notika tieši tā. Es patlaban visu atklāti atceros.

Tātad es strādāju, es lasīju, es pētīju savu ķermeni.

Sādā garā dzīve ritēja uz priekšu. Vismaz pēc maniem ieskatiem — tā.»

—   Vaļa, nāc, pamēģināsim vēlreiz iztīrīt!

Iztīrīja.

—   Vai nevajadzētu jūs nomainīt, Jevgeņij Ļvovič?

—        Nevajag. Es-labāk pasēdēšu. Tā jau neviens no viņiem te neieskatīsies.

—   Viņi taču zina, ka jūs atrodaties šeit.

Un atkal viņš saspiež maisu un palaiž vaļā. Ieelpojums — izelpojums. Izelpojums — ieelpojums.

«Visas šīs filozofēšanas, zobošanās, pārdzīvojumu un nervozēšanas rezultātā mana psoriāze aizvien gāja plašumā, it īpaši uz galvas. Mans pakausis bija kā ieģipsēts, un domas netika tālāk par šo šķērsli.

Par ko gan es varēju runāt, kad es viss, bet jo sevišķi galva atradās šīs slimības pinekļos, kas sapina katru dzīvo domu.

Tikai operāciju laikā es aizmirsos un dzīvoju. Tas mani vēl vairak piesaistīja ķirurģijai. Tā kļuva man nepieciešama, tā kļuva par gaisu, ko elpot. Man šķita, ka tai laikā, kad es vairāk opereju, izsitumi samazinās. Taču klīnikā es jau operēju krietni mazāk.

Pēc mēneša psoriāze jau bija izplatījusies arī uz rokām.

Tā arī būtu aizgājis no ķirurģijas pavisam. Taču, paldies dievam, es aizgāju tikai no šīs klīnikas. Un aizgāju uz citu. Laikam vajadzēja iziet cauri vēl vienam tādam pašam pārbaudījumam, iekams atradu savu īsto vietu, atsāku normālu dzīvi.

Tagad man psoriāze saglabājusies tikai uz galvas. Kas tas īsti bija — šis savādais posms manā dzīvē? Nosaukt to par veltīgi zaudētu laiku nevar. Laikam …»

—       Jevgeņij Ļvovič, jūs taču gribējāt pēc stundas viņu atvienot.

—       Jā, Vaļa, gribēju. Tagad ņemsim, meitenīt, un vēlreiz izskalosim viņam traheju, Un paaicini kādu šurp! Pa-

nicini Oņisovu. Lai sēž un sūknē! Kaut reizi būtu ienācis lin apskatījis slimnieku.

—   Viņš patlaban operē trūci.

—       Tad lai atnāk Ļevs Mironovičs Ageikins. Vai paaicini kādu no meitenēm. Labāk ne. Ņemsim un izskalosim, un lai viņš paelpo pats. Mēs pavērosim. Cik tagad pulkstenis?

—   Divi.

—       Jau divi?! Man taču tūlīt pat jādodas ceļā. E-ū! Kā jūtamies? Vai ir vieglāk? — Slimnieks pateicīgi, izbrīnīti atsaucās ar plakstiem. Acis vaicāja: «Kas es tāds esmu? Kāpēc ar mani tā?» Miškins atmeta ar roku. — Tagad pastrādājiet pats!

No ordinatoru istabas viņš piezvanīja Gaļinai, un viņi norunāja tikties pie medicīniskās iekārtas apgādes kantora durvīm.

Bija noteikts, ka viņus pieņems pulksten 15.30. Ap pulksten četriem viņi arī tika pie šī kantora priekšnieka Pjotra Ignatjeviča Bojarova.

Bojarovs. Vai tad celtniecība jau iet uz beigu galu?

Adamičs. Tik tuvs tas gals vēl gluži nav, taču pienācis laiks domāt, ko tur likt iekšā.

Miškins. Vismaz jāzina, kas mums pienākas un ko jūs iedosit.

Boj arovs. Septiņi stāvi? (

Miškins. Aha.

Bojarovs. Sešas operāciju zāles?

Miškins. Diemžēl.

Bojarovs. Kāpēc diemžēl?

Bankins Vasilijs Nikolajevičs. Padomājiet pats — trīs simti piecdesmit gultu. Vai tad mums pietiks ar sešām operāciju zālēm?

Bojarovs. Kā tiek sadalīts gultu skaits?

Adamičs. Piecas nodaļas pa septiņdesmit gultām. Simt četrdesmit tīrajai ķirurģijai, simt četrdesmit — traumām, septiņdesmit — operatīvajai ginekoloģijai.

Bojarovs. Kā tad jūs sadalīsit galdus?

Miškins. Mēs pat nevaram saprast. Ķirurģiskajai nodaļai vismaz viens galds steidzamiem gadījumiem vajadzīgs? Vajadzīgs.

Bojarovs. Tālāk.

Miškins. Traumām vienu vajag?

Bojarovs. Pieņemsim.

M i š k i n s. Pa divi plānotiem galdiem uz katru ķirurģisko nodaļu un pa vienam traumām. Tā iznāk?

Bojarovs. Kāpēc katrai ķirurģiskajai nodaļai vajag divus galdus?

Miškins. Ja nodaļā ir septiņdesmit gultu, tad dienā būs caurmērā viena vai divas smagas operācijas ar narkozi un vairākas sīkas ar vietējo anestēziju. Vai tā nav?

Bojarovs. Pieņemsim, ka tā.

Miškins. Ar vietējo anestēziju operācijas parasti ir tīrākas. Tās ir trūces, vēnas, šādi tādi virsējo audu tumori. Tātad, ja ir tikai viens galds, vispirms jāoperē sīkumi un tikai pēc tam var ķerties pie smagajām operācijām. Tas nozīmē, ka, teiksim, kuņģa operācijas, žultspūšļa, zarnu trakta, barības vada, plaušu operācijas varēs sākt tikai pēc divpadsmitiem. Bet tā nedrīkst. Vai ne?

Bojarovs. Pieņemsim.

Miškins. Tātad vajag divus galdus.

B a n k i n s. Tātad — četri, plus divi, vēl divi un viens ginekoloģijai — kopā deviņi.

Bojarovs. Pieņemsim.

M i š k i n s. Ko «pieņemsim»?

Bojarovs. Pieņemsim, ka par maz. Kā jūs izkulsities no stāvokļa?

Bankins. Slikti izkulsimies. Nolēmām dot pa trim galdiem traumām un ķirurģiskajai nodaļai. Bet ginekoloģiskajā nodaļā no pārsiešanas istabas iztaisījām vēl vienu operāciju zāli. Tik un tā divi galdi vēl ir vajadzīgi.

Bojarovs. Bet vai vienā operāciju zālē divus galdus ielikt nevar?

Adamičs. Platība jau būtu pietiekama. Taču celtnieki neļauj pārvietot gaismekļus. Viņiem pa griestu blokiem esot nez kādas komunikācijas izvilktas.

Miškins. Projekts ir novecojis. Reanimācijas un pēcoperāciju nodaļas nav paredzētas vispār. Vajadzēs šur tur kaut ko lauzt un pārbūvēt. Slimnīcas ēka projektēta pirms piecpadsmit gadiem. Taču ceļ tikai tagad.

Bojarovs. Tagad ir arī cits projekts. Moderns. Vēl gadu būvēs pēc šī paša projekta, bet pēc pusotra gada jau pēc jaunā. Tad jums būs labi. Tāpēc ar jāpaciešas.

G a ļ i n a. Jāpaciešas! Un to jūs sakāt mums! Mēs jau būsim tepat iekārtojušies.

Bojarovs. Nu, tad būs jūsu draugiem un. pēcnākamajiem. (Smejas.) Labi, izšķiramies par septiņiem gal

diem. Lai gan tas ir slikti, taču jūs paši sakāt, ka projekts ir novecojis, Jūsu prasībām taču nevar pagūt tikt līdzi.

Miškins. Ja to dara ar simt kilometru ātrumu piecpadsmit gados. Bet mēs noņemamies ar pārkārtošanām un pārbūvēšanām. Taču iznāk: cik garš, tik plats. Tātad ko jūs mums dodat? Sāksim ar galdiem.

B o j a r o v s. Pieņemsim.

M i š k i n s. Cik?

Bojarovs. Es taču teicu, ka desmit. Un pārsiešanas telpām.

Bankins. Bet kādus?

Bojarovs. Šos te. (Rāda prospektu un attēlus.)

Miškins. Tie taču nav operāciju galdi, tie ir pārsiešanas galdi. Tādus mums vajag vismaz divpadsmit. Pa diviem katrā stāvā, uzņemšanas nodaļā un reanimācijā.

Bojarovs. Tātad esam norunājuši. Izraksti, Markin, divpadsmit galdus!

Istabas kaktā pie galda sēdēja cilvēks, ko viņi sākumā nemaz nebija pamanījuši.

Bankins. Mums vajadzīgi divi ortopēdiskie galdi. Katrai traumatoloģijas nodaļai.

Bojarovs. Bet tie taču maksā vairāk nekā trīs tūkstoši rubļu. Vai nauda jums ir?

A d a m i č s. Jaunajam korpusam naudu iedeva. Bet kāds no tās labums, ja nezini, kā realizēt. Jūs taču mums nekā nedodat?

Bojarovs. Pieņemsim.

Adamičs. Ko tad «ņemsim», ja jūs nekā nedodat.

Bojarovs. Kā tad nedodam? Divus ortopēdiskos galdus gribat?

Bankins. Pieņemsim.

Bojarovs. Ņemiet! Markin, izraksti vienu galdu!

Miškins. Vismaz viens būs. Vēl piecus universālos operāciju galdus.

B o j a ro vs. Nav.

M'i š k i n s. Kā tā — nav? Bez tiem mēs taču nevaram atvērt ķirurģisko nodaļu.

Bojarovs. Nu labi. Markin, izraksti viņiem divus galdus!

Miškins. Kāpēc divus? Katrā operāciju zālē taču jābūt pa galdam. Jūs taču plānojāt korpusu. Kā var plānot

ķirurģisko korpusu, bet nedot tam galdus! Tas ir absurds. Mēs nevērsim vaļā korpusu.

B o j a r o v s. Gan atvērsit. Piespiedīs.

B a n k i n s. Bet uz kā lai operē? Uz ratiņiem, vai?

Bojarovs. Atradīsim uz kā operēt. Noskaidrosim. Kas tālāk? ,

A d a m i č s. Narkozes aparati.

Bojarovs. Ar tiem ir slikti. «Narkonu» nevēlaties?

B a n k i n s. Vai tas ir tā paša tipa aparāts kā «Makintošs»?

Bojarovs. Pieņemsim.

M i š k i n s. Bet tie taču der tikai lauka apstākļiem un pārsiešanai. Taču smagajām operācijām… Katrā stāvā, pārsiešanas istabā, piecus gabalus, gan noderēs.

Bojarovs. Markin, izraksti piecus «Narkonus»! Smagajām operācijām iedosim viņiem «chirana-6» un mūsu UNAP-2.

Gaļina. Vai tad musu «Polinarkona» nav?

Bojarovs. Itin neviena.

Gaļina. Rūpnīca taču strādā, ražošana rit normāli — kur tad tie paliek?

Bojarovs. Vai tad mums tik vien ir kā jūsu slimnīca? Mums ir institūti, ir hospitāļi, mums ir civilās aizsardzības iestādes. Mums ir viss! Bet jūs tikai ar savu slimnīcu!

Gaļina. Ne jau mēs ieplānojām šo slimnīcu, bet jūs. Divi aparāti uz trīssimt ķirurģiskās nodaļas gultām — tā ir anekdote, tas ir smieklīgi, galu galā tas ir noziegums!

Bojarovs. Ne tik strauji!

Miškins (piebiksta Gaļinai pagaldē ar kāju). Pjotr Ignatjevič, tas taču patiešām ir bezdievīgi maz.

Bojarovs. Pagaidām būs tā. Vēlāk noskaidrosim. Kas vēl?

Miškins. Cerat, ka kaut ko aizmirsīsim? (Smaida. Smaida arī pārējie.) Vēl vajag elpināšanas aparatūru.

Bojarovs, Vienu RO-2.

Gaļina. Tas jau sen novecojis. Tagad lieto RO-3 vai RO-5.

Bojarovs. Kad iekārtosit un ar pilsētas veselības aizsardzības nodaļas pavēli apstiprināsit reanimācijas nodaļu — iedošu RO-5.

Miškins. Gaismekļus virs galdiem.

Bojarovs. Markin, izraksti, kas mums ir.

B a n k i n s. Un kas jums ir?

Bojarovs. Kas ir, to ari dabūsit. Gan iztiksit. No nekā dieva dāvanu nevar iztaisīt.

A d a m i č s. Un kā ar gultām?

Bojarovs. Kādām gultām?

M i š k i n s. It kā paši nezinātu. Ne jau ar tām, kas mūsu inventarizācijas grāmatās ierakstītas kā «slimnīcas Kultas», bet patiesībā ir karavīru gultiņas. Mums vajadzīgas funkcionālās gultas. Lai smagi slimie tajās gulētu.

Bojarovs. Cik?

M i š k i n s. Gribētos, lai tādas būtu visas. Lai būtu tāpat kā institūtos.

Bojarovs. Runāsim nopietni.

Miškins. Pa piecpadsmit uz pēcoperāciju nodaļu un reanimācijas nodaļu un pa desmit uz katru stāvu.

Bojarovs. Mums bija līgums ar ārzemju firmu. Simt četrdesmit rubļu par katru gultu. Bet viņi, draņķi, iztaisīja par simt četrdesmit septiņiem rubļiem. Tāpēc man uz visu pilsētu pagaidām ir trīssimt gultas. Desmit iedošu jums. Markin, izraksti! Un tagad viss. Cauri. Jābeidz darbs. Darba diena beigusies. Palūk, cik daudz laika notērējām. Markin, beidzam, ej mājās!

G a ļ i n a. Ja jau jums būtu viss, kas vajadzīgs! Te taču visa darba — desmit minūtēm.

Bojarovs. Jums tikai visu vajag uz to ātrāko. Tas taču ir darbs, nevis grābstīšanās. Šodien tik traka diena pagadījusies, ka nedabūju ne pusdienas paēst.

Miškins. Mēs arī, Pjotr Ignatovič. Varbūt aiziesim, kopā papusdienosim?

Bojarovs. Kad? Tūlīt?

Miškins. Nūja.

Bojarovs. Paēst tik un tā vajadzēs. Ejam ar! Paēdīsim bariņā. Tikai kur?

M i š k i n s. Tepat taču restorāns. Jums kaimiņos.

Bojarovs. Labi. Uzgaidiet mani tepat gaitenī! Es tūlīt.

Gaitenī viņi saspiedās bariņā.

G a ļ i n a. Preteklis, ne cilvēks.

Miškins. To nu tu aplam. Iejūties viņa stāvoklī! Nekā nav, bet uzmācas visi.

G a ļ i n a. Tik un tā viņš man nepatīk.

Miškins. Viss, kas vien nesaskan ar mūsu uzskatiem, liekas slikts. Tā jau ir tā galvenā nelaime. Patiesībā mēs

tikai domājam citādi, nekā domā viņš. Bet ko nu par to! Kam ir kāda nauda? Man līdzi ir tikai piecnieks.

B a n k i n s. Man ir trijnieks.

G a ļ i n a. Es gribēju iegriezties veikalā. Man ir desmitnieks.

M i š k i n s. Maz. Drāz, Gaļina, uz mājām un aši atpakaļ!

G a | i n a. Mājās taču arī nav. Algas diena tikai rīt.

M i š k i n s. Aizbrauc pie mātes! Rīt atdosim, gan jau saskrabināsim. Mums vajadzīga tūlīt.

Adamičs. Varbūt būs labāk, ja es jums netraucēšu un iešu prom?

B a n k i n s. Protams. Mēs te ar viņu aprunāsimies. Kā jums šķiet, vai līdzēs?

Adamičs. Pieņemsim.

PIEKTAIS IERAKSTS

—   Nē, Zeņa, saki, ko gribi, taču es nekādi nevaru saprast, ar ko jūs, mediķi, atšķiraties no visu citu profesiju ļaudīm, ja jums vēl vajadzīgs kaut kāds īpašs zvērests.

—   To tev saka eksaktās zinātnes pārstāvis, bet es, būdams puszinātnes un emociju pasaules pārstāvis, pilnīgi piekrītu. Re, kā. Taču, nepietni runājot, — tā tikai tāda pļāpāšana un plātīšanās vien ir. Kaut gan — varbūt tā ir tieši ķirurgu darīšana.

Zeņ a. Nezinu, ir vai nav vajadzīgs zvērests, taču darīšana ar svešu dzīvību, runājot tieši un konkrēti, ir ļoti bīstama. Tu taču zini, es neesmu māņticīgs, bet kāpēc man jāriskē ar svešu dzīvību un jāoperē tieši pirmdien, trīspadsmitajā datumā? Vai tā nav? Ir tu, Volodja, ir tu, Fiļa, jūs abi esat racionālisti. Jūs uz visu raugāties no divdesmitā gadsimta pozīcijām, ko nosaka elementārdaļiņu vai vēl kā sīkāka daudzums. Bet medicīna vēl nav sasniegusi divdesmitā gadsimta līmeni. Vienīgi bioloģija kaut cik cenšas. Un mēs vēl pagaidām rēķināmies ar viena cilvēka ķermeni. Tas ir baisi. Tāpēc arī cilvēce līdz pat šim brīdim vēl izdomā visādus zvērestus.

Volodja. Par daļiņām, par dematerializāciju tu nekā nesajēdz, tāpēc labāk nerunā.

Filips. Patiešām, izvēlies savus piemērus un tēlus no medicīnas jomas un nebāz savu degunu citur. Vai tu maz saproti, par ko tu runā?

2 e ņ a. Labi, nerunāšu, līdz mačam vairs tikai trīsdesmit minūtes. Slēdz laukā televizoru! Iedzeram — un es sākšu sludināt. Uz jūsu veselību! Vai pagūsim paēst pusdienas?

Filips. «Din skol, min skol,» kā mēdz teikt. Protams,

pagūsim.

V o 1 o d j a. Sālīti tomātiņi — tas jau kaut kas ir! Bet las jūsu zvērests — tfū! Ja pats cilvēks būs krietns, tad viņš bez visiem zvērestiem būs cilvēks. Ja nebūs — tad viena sālīta tomāta dēļ…

2 e ņ a. Vārds vielā. Iedzeram!

Iedzēra. Uzkoda. Brītiņu paklusēja.

2 e ņ a. Tur, kur darīšana ar eksaktajām zināšanām, tur var aprēķināt, kur precīzi zināms, kas jādara šā vai cita eksperimenta, ražošanas vai remonta brīdī, tur jau iepriekš var aprēķināt; kur visu nosaka nevis intuīcija, nevis pavirša informācija, nfcvis labā sirds, — tur par jebkādiem zvērestiem nevar būt ne runas. Zvērests vajadzīgs kā iesvētīšanas rituāls, kas apliecina, ka tu esi uzņemts par bruņinieku savā ordenī, un lai tu ievērotu statūtus.

Volodja. Pareizi. Bet kāpēc jums jākopē šāds bruņinieku ordenis?

2 e ņ a. Tad ne jau tikai mēs — arī jūs visi. Mēs līdz ar citiem. Mēs arī esam ordenis, brālība, brālība ideālajā variantā, brālība, kas aicināta palīdzēt cietējiem, kas dibināta, lai iznīcinātu iespēju robežās miesas ciešanas. Lūgtum man piedot par patosiĻ taču patoss un ceremonija arī ir rituāla sastāvdaļas. Un pēc savas idejas tas nav ierēdņu aparāts (nemaz nebūtu par ļaunu, ja tā būtu); diemžēl tas nav arī racionālistisks zinātnes aparāts — varbūt arī par laimi —, bet ir tāds kā dvēseles viļņojums ar nelielu zināšanu piedevu. Mēs vēl neesam tikuši līdz zinātnei, bet daudz ko protam …

Volodja. Tad cita runāšana. Tad tā arī pasludiniet.

2 e ņ a. Jūs man vaicājāt — es arī pateicu savu viedokli.

Volodja. Pareizi. īsta zinātne var atļauties brīvību, vaļību, var nicināt rituālu. Bet, kamēr zinātnes vēl nav, jādzīvo iegrožotam kaut kādos puspesteļošanas rituālos, piemēram, zvērestos. Sak, te ir pavisam cita pasaule. Nav nekādu jautājumu. Jābūt iegrožotam, visām podziņām jābūt aizpogātām; gluži kā sludinātājam jāvalkā augsta un

cieta apkakle, lai izskatītos pēc nopietna zinātnieka. Piemēram, zvērests. Zvērests un ārišķīga nopietnība ir brālis un māsa. Abi nepieciešami. It īpaši, ja vēl esi iedomājies, ka pārstāvi zinātni, turklāt pašu humānāko… kā jūs paši ar pāva lepnumu mēdzat sacīt. Pārāk ilgi runājam.

Filips. Ja jau runājam par zinātni, tad fiziķi, tāpat kā dzejnieki, var atļauties svīteros vai sporta jakās ierasties gan kongresos, gan doties kalnos. Turpretim mediķim, ja viņš uzskata sevi par «pārstāvi», jāmauc sev kaklā kravates cilpa. Kaut gan — dzejnieks jau kalnos nekāps. Mākslas progress vēl nav tik tālu attīstījies, protams. Katrs cita darbā orientējas labāk un, kad vien rodas iespēja, ar jo lielu labpatiku runā par citu cilvēku darbu.

2 e ņ a. Tas nevar būt, ka mākslā nav progresa. Tā vienmēr iet priekšgalā. Tā kā progress galvenokārt ir cīņa pret nāvi, tad …

V o 1 o d j a. «Mans draugs Arkādij, nerunā tik skaisti!» Un neklāsti truisrrius. Runā pats par savām būšanām.

Zeņa. Tu jau, protams, runā tikai par savējām. Ja iedzeršu vēl, tu nemaz nevari iedomāties, kā sākšu runāt! Kā fiziķi. Fiziķu žargons man tīri labi patīk. Tas, kura vispār nav. Un tas ir labi. Fiziķi, piemēram, var atļauties nosaukt kaut kādu daļiņu vai zemdaļiņu, vai pusdaļiņu kāda pusmītiskā rakstnieka fantāzijas dzemdēta rēga vārdā un pēc tam mērot šīs mirāžas savādību vai šarma vienībās.

Filips. Tu pārāk daudz zini, tāpēc tevi vajag nogalināt. ^

Volodja. Es tev, Fiļa, visu paskaidrošu. To viņš teica par kvarkiem un Džoisu. Ir gan pļāpa!

Zeņa. Pagaidi taču, es gribu pateikt par savējo. Redzat, mēs, mediķi, cenšamies likvidēt visu individuālo, brīvo, atraisīto, stingri neierobežoto. Anatomu starptautiskā komisija likvidēja personismus dažu organisma daļu nosaukumos. Maina sava ordeņa žargonu. Taču daudzas jo daudzas ārstu paaudzes jau simtiem gadu dēvējušas cirkšņa kroku Puparta vārdā. Tagad šis nosaukums atcelts. Fatera papilla tagad tiek saukta par divpadsmilpirkstu zarnas lielo papillu. Tagad vairs nav Falopija vai Eistaliija vada. Zināšanas mēs aizstājam ar stingrību, ar respektablumu, ar ceremonialitāti. Un, kamēr nav precīzu zināšanu, tas viss mums vajadzīgs: gan zvērests, gan apģērbs, gan apspriežu rituāls. Un viss tikai tādēļ, ka mūsu

zinātne — tā ir nākotne, tā ir komplicētāka par visām ķīinijām un fizikām. Cilvēks vai cilvēce vēl nav izaugusi līdz mūsu zinātnei.

V o 1 o d j a. Nu, puis, tu sāc izlaisties! Kas tad jūs bez šīm zinātnēm būtu?

2 c ņ a. Patiešām. Kam tās ir domātas? Cilvēkam. Lai i/.zinātu cilvēku. Viņa garu un miesu. Tāpēc arī gaidām j iis.

Filips. Esi jau sagaidījis. Mēs esam sapulcējušies.

2 e ņ a. Visas pārējās zinātnes rada cilvēkam lieluma māniju. Savā laikā atklāja — ja zem liela akmens pabāž koku, ko vidū atbalsta uz mazāka akmens, tad, uzspiežot uz koka brīvo galu, var pacelt no zemes lielo akmeni. Un tūdaļ jau pasludināja: dodiet atbalsta punktu, un es apgriezīšu otrādi pasauli.

V o 1 o d j a. Pļāpa. Pret ko tu pacel roku!

2eņa. Neuztraucies! Matemātiķi aplauza zobus. Toreiz, kad sāka domāt, kāpēc āboli krīt zemē. Tūlīt lieluma mānija saruka mazāka.

Filips. Es, pārstāvēdams nezin ko, ierosinu turpināt ošanu, citādi nepagūsim. Un nevajag, 2eņa, vispārināt! Pasaulē visas būtiskās kļūdas, visa alošanās un ļaunprātības sākušās līdz ar vispārināšanu. Bīsties no tā!

2 e ņ a. Brauc tu pupās un ciet klusu! Ķīmija nodarbojās ar burvju akmens meklēšanu, meklēja arī paņēmienu, kā no mēsliem iztaisīt konfekti, meklēja gāzu mirāžas.

Filips. Un atrada. Tagad no gāzes pat kažokus taisa.

2eņa. Tas viss tā ir, taču ļauj pateikt līdz galam, jo tad, kad sāks spēlēt Brazīlija ar Angliju, tad zinātnei un visam pārējam būs jāstāv klusu. Ļaujiet taču parunāt!

V o 1 o d j a. Gvelz vien, tikai ašāk! Mums nav vairs laika.

2 e ņ a. Mēs gaidām, kad visas jūsu paviršās zinātnes saplūdīs vienā mūsējā un radīs īstu medicīnu. Taču, kamēr jūs to nevarat panākt, netraucējiet mums kļūt par ordeni, mācītājiem, pūšļotājiem, ampelmaņiem, mums vajadzīgi zvēresti, aizliegumi smēķēt, dzert, ēst saldu un sālītu, atļauja skriet teciņus un tā tālāk, jo mēs tomēr daudz ko protam un daudz palīdzam. Bet tas, ka cilvēki tomēr mirst, — simtprocentīga mirstība taču droši vien saglabāsies līdz pat pasaules galam.

Filips. Ja runājam par skriešanu, tad katru ritu pa stundai — un viss brīnišķīgi.

2  e ņ a. Es nezinu. Iespējams, ka tu jūties labi. Tu gūsti sev baudu. Un es priecājos par tevi un visiem pārējiem līksmajiem skrējējiem. Taču, vai tas ir labi vai jauni, — to parādīs laiks, pagaidām tas vēl nav zināms.

V  o 1 o d j a. Un tagad papļāpā vēl par garu! Tev jau šodien uznākusi runāšanas kāre. Par deviņiem mēmiem.

Ž e ņ a. Gars — tā ir pavisam cita sfēra. Te pagaidām jātic uz vārda — tāpat kā medicīnai, kā skriešanai, lēkšanai, cukuram, smilšērkšķu eļļai… visam. Kad mēs pēkšņi atklāsim, kā sadalīt garu elementārdaļiņās un kvarkos, tad arī to mēs sāksim mērīt savādībās un šarmos.

Filips. Esmu atkal spiests iejaukties. Laiks pagājis. Spiežu televizora pogu.

Filips ieslēdza televizoru, un tieši šajā mirklī atskanēja tālruņa zvans.

Filips. Volodja, atvieno taču to, pie visiem velniem!

V  o 1 o d j a. Tā vienmēr — līdzko kas interesants, tā tūlīt zvana tālrunis. Tas būs pēdējais zvans, un pietiek — atvienoju. Es klausos. Jā, pie manis. Tūlit. Tagad būs tev kaklā! No slimnīcas. Tu esi priekšnieks — veicīgi nodod savus stingros rīkojumus un sēsties, netraucē!

tķ * #

M i š k i n s. Lūk, tā. Esmu atkal slimnīcā. Nemaz nedabūju redzēt, kā spēlē Pele. Neredzēju šoreiz arī Mūra un Carltona spēli. Braucu uz slimnīcu, kur bija atveduši kādu ar smagu traumu. Puišu bļāvienu un izmisīgo vaimanu pavadībā es vēl paguvu piezvanīt Gaļinai, taču viņas nebija mājās, bet mūsu anesteziologs atradās atvaļinājumā.

«Kas varēs dot narkozi?» es domāju, sēdēdams taksometrā. «Kas tā varētu būt par traumu? Teica, ka galvaskauss. Un es braucu, pat lāgā neizprašņājis. Varbūt gluži velti. Vai tikai nebūšu aizdrāzies, nekā sīkāk neuzzinājis, aiz tīras plātības. Vai tikai nebūšu gribējis parādīt puišiem, ka tādi kā mūsējais ordenis prasa, lai tiem kalpotu, nevis tajos dienētu vai apkalpotu tos. Sak, jūs te palieciet baudīt izpriecas, bet es esmu spiests… Aplam, ka neiztaujāju sīkāk. Tādu futbolu palaidu garām. Tagad jau par vēlu. Sitā plātība izmaksājusi pusotra rubļa. No Volodjas līdz slimnīcai. Bet, ja esmu izsaukts veltīgi un braukšu atpakaļ uz otro puslaiku, tad sanāks visi trīs. Pārāk dārgi tev, vecīt, izmaksās visa šī plātība. Bet ja nu pēkšņi

vajadzēs operēt? Kas dos narkozi? Protams, Ageikins pareizi darīja, ka izsauca. Krietns puisis, nebaidījās iztraucot. Var taču neizsaukt ari aiz lepnības.»

Slimnīcā man nekā nestāstīja, tikai ņēma un parādīja cilvēku, kam no sejas rēgojās laukā dzelzs gabals — daļa no ripzāģa. Sis ripzāģa posms gluži kā senlaiku āva bija iecirties tieši sejai pa vidu, pāršķeldams pieri, degunu, augšžokli un pārplēsdams apakšlūpu. Zāģa zobainā mala atradās mutē. Cietušais bija pie apziņas un kliedza: «Dakteri, glābiet!» Mute un apakšžoklis kustējās, bet zāģa zobi plosīja apakšlūpu. Rentgena attēlā bija redzams, ka zāģis iecirties krietni pāri galvaskausa vidum.

—   Kāpēc viņš ir dzīvs?

—   Tas nav saprotams. Turklāt nav zaudējis samaņu.

—       Nekliedziet! Klusējiet! Jūs tā nodarāt tikai Jaunu. Kā viņu sauc?

—   Palīdziet!

—   Redzi, kā. Zāģē lūpu. Pārstājiet!

—       Vasilij Petrovičl Viņš taču nesaprot. Viņš ir piedzēries.

—   Jādod narkoze.

—       Te grūti to izdarīt. Māsiņa nepratīs. Vera ir atvaļinājumā, bet Gaļinas nav mājās.

—   Palīdziet taču!

•— Ak kungs, viņš taču zāģē savu muti,

—       Pagaidām uzstādiet pilinātāju un tūlīt pat iedodiet fentanilu ar droperidolu.

—        Vai nu prāts, Jevgeņij 1,.vovič! Kur mēs lai to raujam? Es pat neprotu to izrunāt. To jau neiropatologs atnesa no tās slimnīcas. Savējā mums nav. Bet tas ir izbeidzies.

—       Es pa vienai pudelītei paslēpu savā kabinetā. Tūlīt atnesīšu.

Es paņēmu no savas slēptuves institūtu un privilēģiju pasaules zāles, atdevu māsiņai, pateicu, kā ar tām rīkoties, un tad man pēkšņi iešāvās prātā ideja.

—   Vai asins grupu noteicāt?

—   Trešā.

Es aizskrēju pie tālruņa.

—        Ļev Miroņdēls, — manuprāt, es viņu ar šādu uzrunu ir pārsteidzu, ir apstulbināju un vēl aiz sajūsmas par savu ideju uzbelzu viņam pa plecu pat stiprāk, nekā pienāktos. — Ideja! Man ir ideja, kolēģi Ageikin!

—   Kas tad jūs tā iepriecinājis?

—        Vai mums ir orgānu transplantācijas mobilās brigādes tālrunis?

—   Jūs domājat, ka neizturēs? Man ari tā šķiet.

—        Tu esi stulbs, Miroņdēls. — Es, protams, biju pārlieku sajūsmināts ir par savu ideju, ir izdomāto vārdu un varbūt arī no izdzertā vīna skurbuļa, kas pamazām sāka gaist. — Dod šurp tālruni!

•— Lūdzu! Te tas ir pierakstīts.

—        Hallo! Labdien! Transplantācija? Pie mums atvests slimnieks ar ļoti smagu galvaskausa traumu.

—   Jums nav nekādu izredžu?

—        Zināt, kamēr cilvēks vēl ir dzīvs, izredzes ir vienmēr. Kā lai jums to pasaka. Ļoti smags gadījums.

—   Kāda asinsgupa?

—   Trešā.

—   Oho, tā mums ļoti vajadzīga. Kas viņam noticis?

—   Ripzāģa gabals pāršķēlis galvaskausu uz pusēm,

—   Vai citādi viņš bijis vesels? Cik vecs?

—   Trīsdesmit četri gadi.

Ienāca māsiņa.

—        Jevgeņij Ļvovič, iedevām. Tagad klusē. Šķiet, jau aizmidzis.

Es pamāju ar galvu un pamāju ar roku, lai iet atpakaļ pie slimnieka.

—        Tūlīt būsim klāt. Pie mums guļ slimnieks ar mākslīgo nieri. Urēmija. Trešā grupa vajadzīga kā ēst.

Kā ēst!

Tagad pateikšu viņiem pašu galveno.

—        Tikai man ir viens lūgums. Te, lai operētu, vajadzīga ļoti komplicēta narkoze, bet mums nav anesteziologa, tikai māsiņa. Tāpēc paķeriet līdzi savu reanimācijas brigādi. Palīdzēsit mums, bet, ja nekas neiznāks, varēsit ņemt.

—        Norunāts. Kā pie jums var aizbraukt? Kas tā ir par slimnīcu?

Pateicu, un pēc minūtēm piecpadsmit viņi jau bija mūsu slimnīcā.

Kad biju beidzis sarunu, ordinatoru istabā ienāca kāds vīrietis.

—        Labdien! Man teica, ka esot atbraucis nodaļas vadītājs. Vai es varētu ar viņu parunāt?

—   Lūdzu. Es klausos!

—   Jūs esat Jevgeņijs Ļvovičs?

—   Jā.

—       Es esmu drošības tehnikas priekšnieks tajā rūpnīcā, kur šī nelaime notika.

—   Ak tā! Es klausos.

—        Sakiet, Jevgeņij Ļvovič, — vai nav it nekādu cerību? Varbūt ir vēl kādas izredzes?

—        Izredzes ir vienmēr. Taču viņam ir ļoti smaga trauma, un es nekā nevaru solīt. Varbūt izdosies izglābt. Tūdaļ sāks dot narkozi.

—   Ko lai saku sievai?

—   To pašu arī pasakiet. Vai bērni ir?

—       Viens ir. Pēc četriem mēnešiem jābfit otram. Piedodiet, Jevgeņij Ļvovič, kā jūs domājat, vai viņš nav piedzēries?

—   Šķiet, ka ir.

—        Saprotiet, arī tas ir ļoti svarīgi. Kas notiksies ar Vasju, tas, tā sacīt, dieva ziņā, bet tas, kurš atbild par tehniku, tā sacīt, par drošību tajā iecirknī, tas, tā teikt, var nokļūt tiesas nagos.

—   Bet vai viņš ir vainīgs?

—        Kas to lai sazina. Vasja strādāja bez aizsarga, bet tā nedrīkst. Taču, ja viņš ir piedzēries, kā sakat tad tas nav vainīgs, tā sacīt. Bet, ja nav piedzēries un nomirs, tad tiesās. Katrā ziņā tiesās. Tas drošības tehniķis tikko kā beidza, tā sacīt, pretalkoholisma ārstēšanas kursu, tā teikt. Tagad nedzer. Bet nu atkal būs pagalam, tas tikpat kā āmen baznīcā. Tiklīdz padzirdēja par šito, tā aizskrēja un pazuda. Tagad nezinām, kur viņš ir.

—   Patlaban nekā nevaru jums pateikt.

—        Un arī tam ir divi bērni, tā sacīt. Vai piezvanīt jums drīkst, apjautāties, kā klājas?

—   Protams. Pierakstiet tālruni!

Viņš pierakstīja.

Ageikins kādam pa tālruni atbildēja, ka māsiņu patlaban nevar pasaukt… Un atkal, gluži kā tas būtu viņā ieprogrammēts, sāka šķendēties par cilvēku nekaunību. Tomēr māsiņu paaicināt patiešām nav nemaz tik grūti.

Taču Ageikins vienmēr precīzi zināja, kas, kam un kā pienākas un kas nepienākas, kādai jābūt kārtībai un kas iās labā jādara. Viņš zina visu — gan to, ka valsts viņam maksā naudu ne jau tādēļ, lai viņš aicinātu māsiņu pie tālruņa, gan arī to, ka personiska rakstura sarunas ir

%

darba disciplīnas pārkāpums. Un, visbeidzot, viņa galvenais arguments: «Šodien paaicināsi vienu, rīt jau sāks zvanīt visām.»

Es nespēju ar viņu izstrīdēties. Es tikai varu, ja pagados pie tālruņa, iet un paaicināt māsiņu. Bet viņu pēc šādas veselībai kaitīgas nodarbošanās labprāt aizsūtītu ārstēties uz kādu sanatoriju vai kūrvietu. Citi taču aicina pie tālruņa. Varbūt arī neaicina.

Aizgāju uz operāciju zāli. Vasja gulēja, klusēja, acis aizvērtas, taču, ja uzrunāja, paskatījās. Tātad zāles viņu apdullinājušas. Tas ir labi.

Kamēr brigāde vēl nebija ieradusies, gribēju piezvanīt puišiem, uzzināt par futbolu, taču atcerējos, ka viņi atvienoja tālruni.

Beidzot ieradās kraukļi pēc orgāniem. Taču viņiem vispirms vajadzēs pie manis iejusties tādu baložu lomā, kuri atnesuši svēto dzīvības ūdeni.

Reanimācijas brigāde apskatīja slimnieku un sāka kārtot narkozes aparātu. Bet es, gaidīdams, kad dos rīkojumu mazgāties, aprunājos ar viņējo ārsti. Pirms operācijām, ja klāt ir kāds svešs cilvēks, man allaž uznāk runīgums. Un tagad tas pats!

—   Jūs esat tikpat kā kraukļi, kas cerat kaut ko izknābt savā labā. — To es viņiem pateicības vietā. Ir gan labiņais! Pats aiz kauna vai nosarku.

—        Neuztraucieties, kolēģi, — viņa atmeta man pretī.

—  Vārna vārnai taču acī neknābj.

Pelnīts vien bija.

—   Tāpat vien pajokoju. Mums jau nav kraukļu attiecības. Tā jau tikai viņi, kraukļi, barā salidojuši, nevar saprasties. Viņi laikam gan knābā cits citu. Un pie katra jauna līķa jauna plūkšanās. Tie ir viņi, kraukļi, kas paši sevi mierina, ka neizknābs.

Viņa pasmīnēja: «Dakter, ejiet mazgāties!»

Es kopā ar Miroņdēlu aizgāju mazgāties. Ātri gan pieradu pie šī vārda.

Sākās operācija. To āvu mums izdevās izņemt samērā viegli. Man bija bail, ka nesākas asiņošana no venozajiem dobumiem, brūce taču turpat blakus, bet tie laikam nebija skarti. Zāģi izņēmām, un nekas nenotika. Visi rādītāji joprojām palika stabili.

Brigādes anestezioloģe, lai gan viņi bija cerējuši dabūt nieri, visu laiku mierināja mani un visādi uzmundrināja:

—   Viss rit labi, dakter, viss ir labi! Slimnieks jūtas stabili. Strādājiet vienā mierā!

Puiši lieliski iedeva narkozi. Arī pati anestezioloģe ir ļoti patīkama sieviete. Blondīne slaidām kājām. Un vēl viņai bija kaut kas īpašs acīs — tikai neprotu to pateikt. Žēl, ka nenopētīju viņu jau tad, kad viņa vēl nebija uzlikusi masku.

Sāku šūt ciet brūci. Pieri, degunu un abas lūpas sašuvu viegli. Grūti bija aizšūt savainojumus mutē un aukslējās. Bet tās bija tīri tehniska rakstura grūtības. Kaulus es nešuvu — nebija nekādas vajadzības.

Kad operācija jau tuvojās beigām, anestezioloģe sacīja:

—   Uz šo slimnieku jācer nevis mums, bet gan jums.

—   Tur nu nekā nevar darīt.

—   Tas taču ir lieliski! Man, protams, žēl to urēmijas slimnieku, kuri dzīvo ar mākslīgo nieri. Taču lai dievs dod jūsējam veselību, bet jums labu veiksmi! Mēs atradīsim kādu citu. Tādu traumu diemžēl ir samērā daudz.

Pabeidzām operēšanu. Vasja izskatījās pavisam ciešams. Pēc tam kad pamodināja, viņš atvēra acis un pat kaut ko pateica. Viņš ir pie apziņas — un tas ir pats galvenais! Pagaidām viss ir lieliski. Ja izveseļosies, mūsu traumatologi varēs viņu demonstrēt savā traumatologu biedrībā. Tas taču nav joks — galva pāršķelta uz pusēm! Laikam āva nebija tikusi līdz pusložu savienojuma vietai. Arī bez maskas viņa izskatās itin jauka.

Kāpēc es pēc sarežģītām operācijām esmu tik satraukts? Stāsta, ka nez kādi disertanti esot izmanījušies izmērīt kaut kādās dīvainās un baismīgās vienībās to spēku daudzumu, ko ķirurgi patērē operāciju laikā. Nezinu gan, nezinu. Ar mani tā nav.

Anestezioloģe. Es viņu vēl paturēšu uz galda un, ja nepaliks sliktāk, vedīšu uz palātu. Atvediet šurp gultu!

M ā s i ņ a. Vai vedamos ratiņus nevar?

Anestezioloģe. Var jau. Taču divkārtēja pārcilāšana būs viņam par grūtu.

Māsiņa. Mums jau gultām nav ritentiņu.

Anestezioloģe. Vai tad speciālu pārvadājamo ierīču jums nav?

Māsiņa. Cik reižu neesam izbraukājušies uz veikalu — bet viņiem nekad nav.

Anestezioloģe (iesmejas). Atkal kā uz delnas mūsu praktiskās veselības aizsardzības sistēmas nemainīgā praktiskā puse. Sī sistēma allaž turas iebrauktās sliedēs. Bet institūtos, akadēmiskajā sistēmā, tur gan funkcionālo gultu ir papilnam, gan pārvadājamo ierīču netrūkst.

Tad nenocietos arī es.

—        Daktcrīt, bet vai mēs nevarētu pie jums kaut ko samangot? Kaut vai kādas deficīta zāles.

Anestezioloģe. Jāpaskatās, kā jums te trūkst.

Es. Labi. Jūs tagad nokārtojiet visu līdz galam ar slimnieku un, kad viņš kļūs vēl stabilāks, kā jūs sakāt, atnāciet uz ordinatoru istabu. Vajadzēs taču ari ierakstīt slimības vēsturē.

—   Es tūlīt. Jūs varat jau iet! Es pēc tam.

Patiešām lieliska meitene. Kāpēc viņai jāmedī līķi? Lai nāk strādāt pie mums. Bet tur viņa ir zinātniskā līdzstrādniece — vairak saņem. 2ēl gan.

Anestezioloģe. Ko jūs vēl gaidāt, Jevgeņij Ļvovič! Ģērbieties nost, iesim uz ordinatoru istabu.

Es. Jā, iesim! Kā jums šķiet, Ļev Mironovič, — vai ķirurgam pa operācijas laiku rodas jaunu spēku uzplūds, vai arī viņš pagurst?

Ageikins. Atkarībā no tā, kādai vajadzībai šie spēki vajadzīgi. (Iesmejas.)

Es. Tā arī es varu atbildēt. (Ageikins atkal iesmejas.)

Ageikins. Tur, institūtā, viņi kaut ko pētī. Mēģina noteikt ķirurgu darba kaitīguma pakāpi.

Es. Ķirurgdarba.

Ageikins. Kā jūs teicāt?

Es neatkārtoju.

—   Nu un tad?

Ageikins. Operācijas laikā apkabinājuši ķirurgu ar visādiem adapteriem gluži kā kosmonautu un nu tik pētīt kardiogrammu un asinsspiedienu. Tika izdarīta kuņģa rezekcija. Kad norāvās ligatūra no artērijas, kardiogramma parādīja pirmsinfarkta stāvokli, bet spiediens uzlēca virs diviem simtiem. Pārsēja — un viss atkal normālās robežās. Varu iedomāties, cik reižu tas notiek vienas operācijas laikā. Arī svars pa operācijas laiku nokrītas par veseliem trim kāgā.

Es teicu, ka esmu vairākkārt svēries pirms un pēc operācijas, taču svars allaž palicis nemainīgs. «Tas viss jau

ir labi, taču pasaki man — vai par darba kaitīgumu beidzot sāks piemaksāt rubļus piecpadsmit, trīsdesmit, nu, kaut vai desmitnieku, kā maksā par zinātnisko grādu, vai arī ne?»

To viņš, protams, nezināja, tikai sagrābstījis pa malu malām visādas leģendas. Es atkal gāju pie slimnieka. Bet viņš man saka: «Ejam, Jevgeņij Ļvovič! Labāk visu pierakstīsim. Oņisovam tomēr taisnība — jūs esat unikums. Kāpēc atkal pie viņa jāiet?»

Droši vien arī pats lāgā nezina, ko nozīmē vārds «unikums». Laikam domā, ka «idiots».

Es. Varbūt ierakstīsi viens pats. Nekā īpaša taču nav. Bet par narkozi ierakstīs tā meitenīte.

—   Nē, te ir pārāk sarežģīti. Es baidos. Labāk rakstīsim kopā.

—   Labi vien būs. Es eju pie anestezioloģes. Slimnieks jūtas pavisam labi. Kaut nu dievs dotu! «Spēlēju es ermoņikas tā, lai visi dzird; žēl, ka vienreiz gadā tikai dzimumdiena ir.»

Mēs nepaguvām norunāt, kā viņi varētu mums palīdzēt, nolēmām sazvanīties, jo viņiem vajadzēja steidzīgi braukt prom. Viņiem atkal bija pavīdējusi cerība kaut kur dabūt nieri ar trešo asins grupu.

Bet futbolu tā arī nedabūju redzēt. Un vispār pulkstenis rādīja jau otro nakts stundu. Gaļinai piezvanīt nevarēju — mums taču ir komunālais dzīvoklis, bet man teica, ka viņa esot zvanījusi pali un viņai viss pastāstīts.

Pēc operācijas piezvanīja drošības tehnikas priekšnieks. Es viņu nomierināju.

Tad piezvanīja sieva. Arī nomierināju.

Pēc tam sāku rakstīt.

■Vēlāk nolocīju pamatīgu tiesu no produktiem, ko bija paņēmuši sev līdzi dežurējošie ārsti. Starp citu, viņi paši arī ēda. Ap pieciem nolikāmies atpūsties. Līdz pusastoņiem varējām pagulēt.

Taču ap pulksten sešiem atkal piezvanīja tas no drošības tehnikas. Pamodināja. Visu samaitāja. Bet tā gribējās pagulēt.

Bet nu jau sākās arī darba diena.

Rīta piecminūšu apspriedē pastāstīju par šo traumu. Pēc tam visi gāja to apskatīt. Dienā piezvanīja anestezioloģe — apjautājās, kā klājas Vasjarn. Mēs, protams, varējām visu pa tālruni norunāt. Teicās, ka paskatīšoties,

kas viņiem ir no mums vajadzīgajām zālēm, un lūdza, lai vēlāk viņai piezvanot.

Un tad sākās darbs. Pirmajā dienā Vasjam klājās pavisam grūti. Trešajā dienā viņš zaudēja samaņu. Bet pēc tam tas viss pārgāja, un mēs tā arī nevarējām izprast, kas viņam toreiz bija noticis. Labi atceros, kā viņš pirmo reizi mēģināja paiet pa gaiteni. Viņu veda sieva un mūsu māsiņa. Viņš atlaba ļoti strauji. Mēs viņu nofotografējām. Nofotografējām arī rentgenuzņēmumus. Traumatologi nolēma demonstrēt viņu sava biedrībā.

Taču bija arī kaut kas tāds, kas bojāja mūsu labo omu, — tie bija drošības tehnikas departamenta priekšnieka tālruņa zvani, kas turklāt allaž patrāpījās nereizē. Viņš zvanija naktī, diena, no rīta. Ārsti pukojās. Viņš reizēm pamodināja, tiklīdz firsti pēc kādas smagas operācijās bija no rīta iesnaudušies. Dažkārt šķita, ka viņam kāds tīšuprāt pateicis: sak, nupat kā atgūlās, var zvanit, un viņš tūlīt arī to darīja. Viņš bija sameklējis manu mājas tālruņa numuru un reiz piezvanīja ļoti vēlu; kaimiņiene viņu nostrostēja, bet man vajadzēja atvainoties. Kaimiņiene nekad nebārās, un man nekad nevajadzēja atvainoties, kad zvanīja no slimnīcas. Bet tas nebija slimnīcas zvans. Viņš zvanīja uz mājām pat Marinai Vasiļjevnai.

Ordinatoru istabā viņu pats pirmais pa tālruni izlamāja, protams, Agcikins, ko viņš bija uzmodinājis ap četriem no rīta. Pēc tam Oņisovs. Un atkal man vajadzēja atvainoties. Galu galā izšķīrās ari viņa liktenis. Var atlaist no darba, var nodot arī tiesai. Bet tas, kura iecirknī bija notikusi nelaime, atkal pasācis dzert, — visa ārstēšanās par baltu velti, sākumam viņš atlaists no darba par dzeršanu, bet viss tālākais jau bija atkarīgs no Vasjas. Tagad priekšnieks zvana tikai man. Nezvanīt viņš vairs nespēj. Un ik reizi pie tālruņa eju es. Man viņa žēl. Ne jau nu katru reizi. Reizēm atmetu ar roku un lūdzu pateikt, ka manis nav.

Vārdu sakot, dzīve rit tālāk, Vasjam iet uz labo pusi.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs pie tālruņa!

—   Es klausos!

—   Jevgeņij Ļvovič! Labdien! Ar jums runā anestezioloģe no «orgānu transplantēšanas». Vai atceraties?

—   Protams. Labdien, labdien!

—       Jevgeņij Ļvovič, sadabūju jums gan zāles, kuru jums nav, gan traheotomiskās caurulītes, — jūs teicāt, ka jūsējās esot |oti sliktas.

—   Liels paldies! Bet kā es to visu varētu saņemt?

—        Puspiecos gaidiet mani pie savas autobusa pieturas, es tur piebraukšu, man ir mašīna.

—       Man taču neērti. Jūs jau tā esat tik daudz pūlējusies mūsu labā, un nu vēl.,.

—       Viss būs labi. Es taču teicu, ka man ir mašīna. Norunāts? Jā? Viss. — Un klausule iedūcās.

Es piecēlos, izstaipījos, pakasīju pakausi. Paskatījos uz skapi — šito putekļu kārtu!

—   Man šodien apsolīja dabūt…

Puspiecos es jau stāvēju pie autobusa pieturas. Piebrauca mašīna.

—        Nezinu, Jevgeņij Ļvovič, kā jūs varēsit iespraukties šajā mašīnā.

Es pat zaporožecā esmu varējis ielīst, bet žigulī iekārtojos pavisam omulīgi.

—        Braucam! Tur, aiz muguras, Jevgeņij Ļvovič, gu| jūsu pindeles, es, piedodiet, esmu krietni vien jaunāka par jums, tāpēc, lūdzu, sauciet mani vienkārši par Ņinu.

—   Lai notiek, vienkārši Ņina.

—       Vai tad mēs jums vairs neesam vajadzīgi? Nekad neesat mūs vairs aicinājuši.

—       Jūs taču nevar tāpat vien palīgā aicināt. Tikai tad, kad jums kādas izredzes no mums ko dabūt.

—        Pieņemsim, ka tā. Bet mēs jums toreiz palīdzējām pavisam citos nolūkos. Mēs taču glābām, nevis tīkojām dabūt kādu orgānu. Tātad viss bija otrādi. Starp citu, kā viņam klājas?

—        Labi, bet toreiz tas bija pavisam neiedomājams gadījums.

—        Ek, Jevgeņij Ļvovič, Jevgeņij Ļvovič, — tādu neiedomājamu gadījumu mūsu darbā ir papilnam, ik uz soļa.

Mājās atgriezāmies vēlu. Aizmugurē sēdēja mazliet iereibušais Volodja. Mazliet jautrākā dūšā, nekā pie stūres pienāktos, bija arī Ņina. Es vēl turējos tīri labi. Tas arī gluži dabiski: ja alkoholu sadalām pa svara kilogramiem, tad man, lai stipri iereibtu, vajag krietni vairāk dzeramā nekā viņiem.

Pirmo aizvedām uz mājām Volodju. Atvadīdamies viņš ilgi skūpstīja Ņinai rokas un vēkšīja:

—   Nespēju atturēties, tūkstošo reizi nenoskūpstījis roku tādai burvīgai reanimatorei. — Skūpsta roku. — Ja man gadīsies mirt, — skūpsta roku, — katrā ziņā aicināšu tikai jūs. — Skūpsta roku. — Bet, ja nebūšu mirējs, — skūpsta roku, — aicināšu jūs ar vēl lielāku patiku. — Skūpsta roku. — Bet Fija, kas neturēja par vajadzīgu atbraukt, — ir gatavais muļķis. — Skūpsta roku. — Lai tup vien mājās, lai birdina neveiksminieka asaras. — Skūpsta roku.

Beidzot aizgāja.

—   Tagad, Ņina, braucam pie tevis. Pirmkārt, tas nav tālu no manām mājām, otrkārt, tu viena pati un piedzērusi nedrīksti braukt!

—   Cita strīdētos pretim, bet es ne. Vai dieniņ, kā vīrs tagad bārsies, ka esmu pilnā braukusi. Bet tu te nekā līdzēt nevari. Tu proti braukt? Neproti. Tāpēc laižam tālāk.

Ņina noreiba aizvien vairāk un vairāk. Viņa nespēja novaldīt mašīnu uz ceļa, to visu laiku vilka sāņus. Labi vēl, ka krastmalā nebija ne gājēju, ne citu mašīnu, ne miliču.

Sāku domāt par to, ka mēs tuvākā nākotnē varam noderēt gan maniem kolēģiem, lai izvingrinātu roku, gan Ņinas brigādei, kad tā pilda savus tiešos pienākumus un pievāc pašam vairs nevajadzīgos orgānus, nevis dara to, ko darīja brigāde pie mums.

Laiku pa laikam mašīna tā vien tiecās uzdrāzties uz trotuāra, un tad es ķēros pie stūres un ar diviem pirkstiem pagriezu to mazdrusciņ pa kreisi. Iznāca tīri labi. Kad mašīna pārlieku tiecās uz kreiso pusi, pāri viduslīnijai, es ar tiem pašiem diviem pirkstiem pagriezu stūri uz savu pusi. Un atkal viss beidzās labi, un manī līdz ar katru bīstamo mirkli auga augumā lepnības gars.

Kad bijām laimīgi nokļuvuši galā, es jau uzskatīju, ka labāku automašīnas vadītāju nekā 2eņa ar Ņinu par abiem kopā nemaz neatrast un ka viņiem tikai vajadzētu braukt un braukt.

Bijām laimīgi tikuši līdz viņas mājai. Arī līdz savējai es aizkūlos bez starpgadījumiem. Un vēl ar suni it labi izstaigājos.

*     * #

Bet Vasja izveseļojās un tika izrakstīts no slimnīcas. Es piezvanīju un pateicu to Ņinai un apsveicu arī viņu. Visai slimnīcai tas bija priecīgs notikums. Mēs viņu izva«

(lijām gandrīz vai ar puķēm. Mēs — un ar puķēm! Māsiņas pavadīja viņu līdz vārtiem. Vai nav jocīgi? Slimnieku izvadīja ar ziediem. Varbūt tas arī nav nemaz tik jocīgi, taču avīžnieciski salkani katrā ziņā. Bet arī tā reizēm gadās. Viņam paka| atnāca sešus gadus vecais dēls. Sievai vajadzēja kuru katru dienu otrreiz dzemdet. Visai ģimenei un arī Vasjam paskaidroja, ka viņš kategoriski nedrīkst dzert. Bet viņš arī nemaz negribēja dzert. Mēs gan aizgājām un iemetām.

Nupat samelojos. Es nekur negāju. Ageikins kopā ar traumatologiem aizgāja un iedzēra.

Nolēmām, ka poliklīnikai Vasju neuzticēsim. Viņš nāca pie mums, mēs viņu izmeklējām un pagarinājām slimības lapu. Izmeklējām reizi nedēļā. Taisījām rentgenuzņēmumus. Rādījām neiropatologiem.

, Priecājāmies par viņu gluži tāpat, kā avīzes priecājas par saules vai mēness aptumsumu.

Reiz Vasja atnāca un sacīja: «Pavisam drīz — pēc dienām piecām sešām — viņai vajag dzemdēt!» Mēs izteicam savu sajūsmu un jutām līdzi viņa rūpēs.

—   Bet es taču tagad viens pats nelikšu ar viņu galā. Turklāt arī dēls.

Mēs piekritām.

—   Vai nebūtu labāk, ja es aizsūtītu vinu pie saviem vecākiem un arī pats aizbrauktu līdzi — tn<ai piecdesmit kilometru.

Mēs atkal piekritām. Mēs nesapratām, kāpēc viņš to jautā it kā lūgdams, it kā šaubīdamies. Taču Vasja laikam labāk par mums zināja visus slimības lapas noformēšanas noteikumus. Mums taču ar tām maza darīšana, tas ir poliklīniku ziņā. Mēs to vien zinām, ka ik pēc desmit dienām jābūt diviem parakstiem. Vispār mēs, protams, zinām visu, tikai aiz savas vieglprātības par to nedomājam. Parakstām — un cauri, nevis noformējam visu saskaņā ar instrukcijas burtu. Atļaujamies tā darīt, Tā ir vielāk.

Vasja jutās labi, daudz staigāja, darīja šādus tādus vieglākus mājas darbus. Tāpēc mēs arī tā teicām. Pareizāk sakot, tas biju es, kas, lāgā nepadomājis, pateicu: «Protams,“brauciet. Slimības lapu mēs tūdaļ noformēsim.» Es arī izrakstīju viņam slimības lapu no pirmā līdz desmitajam, no vienpadsmitā līdz divdesmit pirmajam un no

divdesmit pirmā līdz trīsdesmitajam. Parakstījos pats, un parakstījās vēl viens ārsts, kas pagadījās turpat pa rokai.

—   Novēlam tev, Vasja… Ko pats vēlies — zēnu vai meiteni?

—   Kas būs, tas būs labs.

—   Paziņo, kad piedzims. Bet pēc dienām piecpadsmit atbrauc uz pārbaudi. No trīsdesmitā tev jāsaņem invaliditāte. Jāsagatavo papīri, jāiztaisa analīzes, rentgena uzņēmumi. Katrā ziņā atnāc laikāk. Veco darbu tu vairs nevarēsi strādāt.

Mēs ar Vasju visu norunājām, un viņš aizbrauca.

Bet sešpadsmitajā Marinai Vasiļjevnai piezvanīja no izmeklēšanas daļas un paziņoja, ka pie viņiem atsūtīta šī Vasjas slimības lapa ar rūpnīcas administrācijas iesniegumu, ka ārsti, kas Vasju ārstējuši, nav ievērojuši likumu un nelikumīgi izsnieguši slimības lapu par veselu mēnesi uz priekšu, un nelikumīgi atļāvuši viņam braukt pie vecākiem uz laukiem, ka septītajā viņam piedzimis dēls, bet trīspadsmitajā (pēc manām domām, tieši tad, kad viņš veda sievu no slimnīcas māļās, septītajā dienā) viņš nomiris un ka rūpnīcas administrācija lūdz saukt pie atbildības ārstus, kas tik rupji pārkāpuši finanšu disciplīnu (ar to viņi domāja izsniegto slimības lapu) un veselības uzraudzības noteikumus. Ārsti pilnīgi pametuši ārstēšanu pašplūsmai, ar to pārkāpdami gan likumus, gan ignorēdami elementāro ārstu ētiku un tā tālāk, un tā tālāk.

Marina Vasiļjevna palūdza, lai atnesu slimības vēsturi un ambulatorisko kartīti. Slimības vēsturi atnesa, taču nekādas ambulatoriskās kartes man nebija. Kopš izrakstīšanas no slimnīcas es nekādus pierakstus nebiju izdarījis. Es biju izmeklējis slimnieku, devis norādījumus, konsultējis, taisījis uzņēmumus — ārstējis, bet nekur nekā nepierakstīju.

Tūlīt pat atbrauca arī no pilsētas darbspēju ekspertīzes komisijas un, nesaņēmuši ambulatorisko kartīti, kam jābūt klāt pie slimības lapas par laikaposmu līdz trīsdesmitajam, bet nāve iestājusies jau trīspadsmitajā.,. Ko tur vēl runāt!

Darbspēju noteikšanas eksperts pieprasīja, lai mani līdz tiesas dienai pazemina par feldšeri. Troksnis sacēlās pa visām instancēm — rajonā, pilsētā, ministrijā. Visi pieprasīja.

Visi kliedza, uzstāja: «Kur jūsu pieraksti?! Ko jūs te pūšat par ārstēšanu! Jūsu ārstēšana — tā ir jūsu personiska darīšana. Jūs parādiet savus pierakstus par ārstēšanu — tā būs mūsu kopīgā — valsts darīšana. Mēs studentus jau no pirmās dienas mācām: pierakstiet, pierakstiet— tas ir jūsu vienīgais juridiskais dokuments. Vārdiem neviens netic, tic dokumentam. Pierakstiet un neaizmirstiet, ka jums aiz muguras stāv prokurors. Kur ir jūsu dokumenti? Ko jūs parādīsiet prokuroram?» Instances ārdījās, trokšņoja, draudēja. Instances taču nekad netic. Un patiešām: ja nu es esmu pēkšņi ņēmis un izsniedzis slimības lapu par naudu, ja esmu pēc norunas pārstājis ārstēt slimnieku, ja nu pēkšņi esmu veselam cilvēkam atņēmis nieri, sirdi vai smadzenes un atdevis kādam citam.

Bet es taču esmu ārsts! Smieklīgi. Pēc tam tomēr līdz tiesai lemšanas un sodīšanas tiesības piešķīra galvenajam ārstam. «Vēlāk, jau pēc tiesas, mums (tas ir, instancēm) ar to nebūs jānodarbojas un nekas nebūs jālemj.»

Tā arī izlēma.

Marina Vasiļjevna kliedza un brēca uz mani savādāk. Viņa gan neraudāja, taču viņas balsī bija saklausāmas asaras.

—   Ko tu esi pastrādājis! Tagad taču visi uzspļaus uz visām tavām operācijām, uz mirstības līmeni, uz taviem panākumiem, uz mūsējiem. Notiesās kā likts! Ek, kas būs, būs … Cik reižu neesmu tev teikusi, brīdinājusi… Tagad izteikšu tev stingro rājienu ar pavēli, un gaidīsim, ko teiks izmeklēšana.

Man izteica rājienu, rajonā to apstiprināja. Galvenā ārste palika pie sava: par feldšeri nevar būt ne runas! Kas tad operēs? Tikai pec tiesas sprieduma. Rajonā tā arī apstiprināja. Es strādāju. Ej nu sazini, kā viss vēl iegrozīsies, bet pagaidām es operēju. Cita taču es nekā neprotu. Stāsta, ka arī meža darbos ķirurgam darba netrūkstot.

Turpināju operēt. Turpināju dzīvot, kā biju dzīvojis līdz šim.

Beidzot izsauca pie izmeklētāja. Slimības vēsture un medicīniskās ekspertīzes slēdziens jau atradās pie viņa.

—   Sēstieties! Vai smēķējat?

Ak kungs! Gluži kā anekdotē. Tūlīt viņš ņems un pateiks: «Kā tad būs — klusēsim, vai pats visu pastāstīsiet?»

Nē, viņš sāka runāt ko citu:

—   Ārstēšana bijusi pareiza. Eksperte man sacīja, ka

jūs esat izdarījis vairāk, nekā bijis iespējams. Un pat piebilda: gribētos paskatīties, kas tie ir par puišiem. Nez kādēļ jūs viņai esat iepaticies.

Es tikai īdēju. Ko gan lai es teiktu?

Izmeklētājs turpināja:

—        Kā jūs domājat, kāpēc mēs saņēmām tik skarbu iesniegumu no rūpnīcas? Vai jums ar viņiem bija kāds konflikts?

—        Nē. Viss bija labi. Laikam jau pirmajā karstumā. Iesniegums taču rakstīts jau pirmajā dienā. Nezināja arī, ko darīt ar slimības lapu. Viņiem laikam nekas tāds nebija atgadījies.

—        Nūja. Iespējams. Iespējams. Nē, dakter. Viņi glābj savu ādu. Par šitādām lietām drošības tehnikas dienestam jāstājas tiesas priekšā.

—        Kādēļ? Viņš taču bija piedzēries. Tas, manuprāt, pārvelk svītru jebkādiem apvainojumiem.

—        Piedzēries! Pirmkārt, nedrīkst piedzērušu pielaist pie darba. Otrkārt, jauzmana, lai ar zāģi nestrādātu bez aizsarga. Pats drošības tehniķis taču dzēris kopā ar nelaiķi.

—   Vai tad viņu tagad iesēdinās cietumā?

—       Nezinu. Varbūt sodīs nosacīti. Un nosūtīs ārstēties no alkoholisma. Viņi gribēja novelt visu vainu uz jums un izsprukt sveikā.

—        Bet es taču patiešām esmu vainīgs. Nepareizi izrakstīju slimības lapu.

—        Protams, rīkojāties aplami. Par to jums jāsaņem rājiens. Nedabūsiet prēmiju.

—        Rājienu jau saņēmu, bet prēmijas mums nav paredzētas. Turklāt man nav ambulatoriskās kartītes, kurā ieraksta, kas konstatēts, izmeklējot slimnieku, kāda konsultācija sniegta, kāda ārstēšana noteikta, rekomendācijas.

—   Kur tā palikusi?

—        Nebija, es nepierakstīju. Es ārstēju, izmeklēju, tikai nerakstīju. Izsniedzu slimības lapu.

—   Viens pats izmeklējāt?

—        Nē, izmeklēja arī citi ārsti. Tas taču interesēja mūs visus. Līdz ar ķirurgiem un traumatologiem viņu izmeklēja arī neiropatologs… pat anesteziologs, kas toreiz deva narkozi, atbrauca apskatīt.

—       Vai viņi apliecinās, ka ar jums kopā izmeklējuši slimnieku?

—   Protams, Viņi taču paši pētīja.

—   Kāda tad nozīme jūsu pierakstiem?!

—   Bet tas taču ir vienīgais dokuments.

—        Kāda mums vajadzība pēc jūsu dokumentiem! Liecinieki ir? Ir. Eksperatīzes secinājums ir? Ir. Varam vēl sarīkot konfrontācijas. Bet papīri… nu, vai zināt.

—       Bet mums skaidro, ka jūs vārdiem neticat, tikai dokumentiem.

—       Tikai jūsu instances visu izlemj pēc dokumentiem. Viņiem nav sajēgas par elementārajām tiesību normām. Sajā ziņā jūs visi esat neaudzināti analfabēti. Ja gribat panākt taisnību, — nemeklējiet to ierēdnieciski birokrātiskajās instancēs, bet tiesā. Mēs stāvam likumu, ne jau jūsu cirkulāru sardzē. Visas prāvas pret ārstiem rada ne jau dzīve, bet patiesībā paši ārsti, citi ārsti. Ja jūsu medicīniskās instances nejaucas mums pa kājām, mēs vienmēr stingri turamies pie likuma burta.

—        Burta vai gara? — es muļķīgi pajautāju, nezinādams, ko citu sacīt.

—        Protams, vispirms pie likuma burta. Garu, vai zināt, katrs var iztulkot pēc sava prāta … — Viņš pasmaidīja.

—  Likumā ir svarīgs tā burts. Bet jūsu instances vispirms uzraksta cirkulāru un pēc tam dzenas pakaļ instrukcijas garam. Un, lūk, jums tā rezultāts. Bojā ķirurgiem nervus.

Tā arī es tiku cauri tikai ar rājienu. Arī par zvērestu izmeklētājs man nekā nejautāja.

Viņam bija svarīgs burts. Burts un skaitlis.

Piezvanīju un pastāstīju anestezioloģei — arī viņa taču bija šīs epopejas līdzdalībniece.

SESTAIS IERAKSTS

—        Pamatos es visu zinu. Jūs, Jevgeņij Ļvovič, pastāstiet, kā tas notika. Kā nekā — tomēr ārstu ģimene.

—       Viņa, Zahar Borisovič, mājās nevienam nekā nebija teikusi. Tikai sestajā dienā pateikusi vecmāmiņai, un tā arī atveda viņu pie mums.

—   Kā viņa to varēja izturēt?

—        Kas to lai zina. Meitenīte ir ļoti jauka, pacietīga, pieklājīga. Ļoti saprātīga un, visbeidzot, glīta. Man sirds vai pušu plīst, uz viņu skatoties. Goda vārds, man rajons apsolīja piešķirt dzīvokli, pat no tā atsacītos, ja viņa izveseļotos. Tur es esmu vainīgs. Vajadzēja tūlīt. Bet es vēl šaubījos, šaubījos …

—    Protams. Pamēģini sestajā dienā tūlīt noteikt diagnozi! Gribot negribot sāksi šaubīties. Sešas dienas. Nē, Jevgeņij Ļvovič, netrakojiet, nenosodiet sevi vairāk, nekā pienāktos. Tas jau nāk aiz lepnības. Bet ko konstatēja operācijas gaitā?

—    Pats apendikss bija kā koka gabals — ciets, pārklājies ar fibrīnu, pašā galiņā maza atvere. Aklās zarnas jumols arī blīvs. Visapkārt infiltrāts, strutas centrā un vispārējs difūzs peritonīts.

—   Un ko jūs izdarījāt?

—   Apendiksu izgriezām. Kā varēju, salāpīju jumolu un peritonizēju, citādi bija bīstami. Pēc tam divas stundas slaucīju, skaloju un mazgāju vēdera dobumu. Četrās vietās ieliku drenāžu. Un tagad dzenu vēnās, ko vien varu. Paldies centra reanimatoriem. Vedam turp asinis uz analīzēm: sāls bilanci mūsu laboratorijā nevar noteikt.

—   Slikta laboratorija.

—   Mums tagad ir rajona laboratorija, centralizētā, — tikai no tā mums vēl sliktāk. Bet reanimācijas centrā mums izdara visu, vēl paši atbrauc pakaļ. Balansējam ar sāļiem — te lejam iekšā vienus, te otrus. Paši redzēsit — viss ir pierakstīts.

—   Neesmu pārliecināts, ka varēšu jums ko līdzēt; taču, pats saprotat, radinieki, gluži dabiski, uztraucas, lūdza mani, — tāpēc arī atbraucu.

—   Kāpēc tad tā, Zahar Borisovič, ļoti priecājos, ka jūs atbraucāt. Kopā padomāsim. Varbūt jums būs kas padomā? Tikai četrpadsmit gadu! Palūkojieties viņas šodienas analīzēs.

Zahars Borisovičs ir aptuveni tajā pašā vecumā kā Miškins, abi gandrīz vai vienāda auguma, un arī viņš ir ļoti labs ķirurgs, tikai operējis drusku mazāk, jo viņam taču vajadzējis tērēt laiku aspirantūrai, iztapt saviem zinātniskajiem vadītājiem, lai uzrakstītu vispirms kandidāta, bet pēc tam arī doktora disertāciju. Tagad viņš ir zinātņu doktors, profesors, un meitenes radinieki uzaicinājuši viņu uz konsultāciju. Profesors paņēma meitenes slimības vēsturi un sāka to šķirstīt.

Miškins sēdēja blakus un smēķēja. Šķita, ka viņš ne par ko citu nedomā kā tikai par savu cigareti un tikai vēro dūmus.

Lāgiem viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu satvēra zodu, palūkojās uz pirkstiem, it kā uz zoda saaugušie rugāji va

ri'tu pielipt pie rokām. Tad dusmīgi saviebās — atcerējās daļiņas aizmāršību. «Braukā taču šurpu katru dienu. Par to, ka palīdz mums tikt galā ar meiteni, — liels paldies. Bet var taču atvest man bārdasnazi ar! Pretīga aizmāršība. Laikam vajadzēs noopcrēt to bārdu nost, vai!»

. Viņš atspieda galvu rokās, uz mirkli pievēra acis un paberza plakstus.

—   Bet šeit, Zahar Borisovič, uz šīs te lapas, redzams viss, ko esam devuši un cik.

—   Redzu. Iesim apskatīsim meiteni. Pēc tam sāksim domāt. — Un, izlikdamies, ka viņi līdz šim vēl nekā nav domājuši, abi izgāja no kabineta.

Kad viņiem piebiedrojās ari pārējie nodajas ārsti, paskats no mugurpuses bija diezgan amizants. Pa priekšu soļoja divi gandrīz divus metrus gari karaļi, bet aiz viņiem parasta izmēra bandinieki. Kas un kādas domas dzen viņus uz priekšu?

Pēc kopīgas izdiskutēšanās ordinatoru istabā abi atkal iegāja Miškina kabinetā.

—   Kādu gan padomu lai cs dodu, Jevgeņij Ļvovič? Viss tiek darīts pareizi. Protams, ja jūs varētu dabūt arninazolu un intratipīdu, tas krietni vien palīdzētu uzturēt viņas spēkus. Viņa taču nekā neēd. Sajā gadījumā tas nāktu ļoti par labu.

—   Kur lai tos rauj! Nu, pie velna, — pateikšu radiniekiem, varbūt viņi var sadabūt. Mums taču neļauj dot radiniekiem receptes.

—   Nospļaujieties par to! Pasakiet! Zēl meitenes.

—    Protams, pateikšu. Tikai nekādi negribas sagādāt nepatikšanas galvenajai. Es jau pirmajā dienā iedevu vecmāmiņai recepti sigmacīnarn. Viņa jau ilgus gadus strādā par galveno ārsti — ir savi sakari — un atveda ar. Pēc tam mūsu galvenajai piezvanījuši no kaut kādām instancēm, kur vecmāmiņa laikam bija zāles meklējusi, un sākuši brēkāt par mūsu tiesībām un pienākumiem. Teikuši — ja jau bezmaksas ārstēšana, tad arī ārstējiet bez maksas ar to, kas ir, vai meklējiet paši. Bet, ja nav, — tad nav. Sak, nedz radiniekus pašus, nedz viņu naudu jums nav tiesības aicināt palīgā. Vecmāmuļa, kā stāsta, esot tur visas durvis izvirinājusi. Sie, redzat, no tā pārguruši. Mūsējā tad arī viņiem pateikusi: «Un pareizi darīja. Ja mana meita būtu tik slima — es arī tāpat skraidītu.» Pateikt jau viņa tā pateica, bet var arī viņai rājienu iegriezt.

—       Protams, var. Taču ķirurgi mūždien riskē. Tāda, tā .sacīt, ir selavī, kā saka mans dēls. Var būt, ka dabū ar. Viņai tas lieti noderētu.

—     Protams, noderētu. Tikai iznāk tā, ka riskē ķirurgi, bet atbild par to galvenais ārsts.

Konsīlijs beidzās ar tukšu, ikdienišķu pļāpāšanu, pat ne , ar tukšu, ar bezsaturīgu pļāpāšanu.

Viņi valstīja pa akmeņiem konsīlija beigu gala tukšo mucu. Zahars Borisovičs domāja par kaut ko savu, citēdams sava dēla «prātulas», bet Jevgeņijs Ļvovičs domās atkal atgriezās pie meitenes, lāgiem ska|i iemezdams starpā savu iecienīto «protams», bezpersonisko «sak», «nebūt ne» un visu pārējo no reizēm noderīgo un tik nekaitīgo vārdu arsenāla.

Beidzot viņi pie mašīnas atvadījās un Ališkins devās uz palātu pie meitenes.

Vispirms saskaitīja pulsu.

Tad apskatīja mēli.

Pēc tam pārbaudīja pilinātāju — cik ātri pil, kā turas adata vēnā.

Visbeidzot sāka taustīt vēderu. Sākumā vieglītēm, it kā paglaudot.

Pēc tam uzspīeda stiprāk un vēroja seju.

Tad sāka taustīt pie pašas brūces, novērsdams meitenes uzmanību ar sarunām.

Galu galā viņš lika meitenei mieru un pievērsās ārstei vecmāmiņai un pateica viņai par aminazolu un intralipīdu: — Būtu labi pa četrām pudelītēm kā vienu, tā otru.

—   Vai nebūs par maz, Jevgeņij Ļvovič?

—     Pagaidām tā kā pietiktu. Tās ir Joti dārgas zāles, Darja Gavrilovna.

—     Jūs, Jevgeņij Ļvovič, lūdzu, mūsu naudiņu netaupiet! Tagad tā mums nav prātā. Iešu un sākšu zvanīt!

Un viņš atkal pagriezās pret meiteni.

—   Kā tu šodien īsti jūlies?

—     Es jau teicu, Jevgeņij Ļvovič. Labi. Labāk nekā vakar.

—   Dzert negribas? Vai nav grūti bez dzeršanas?

>— Nē.

—     Arī mēle tev ir valga. — Un tad māsiņai: — Ir gan jauka meitene. Es viņu labprāt ņemtu par vedeklu. — Tad pagriezās pret meiteni: — Tikai žēl man tevis būtu. — At-

kal māsiņai: — Viņš taču šitādai meitenei pat par kājslauķi neder.

Tad Miškins aizsoļoja pa gaiteni. Iegriezās pie dežūrārstiem.

Viens no viņiem sēdēja un ēda. Otrs gulēja.

—   Jums gan labi klājas — neved nevienu. Uzmaniet, lūdzu, meiteni! Viņai patlaban pilina kāliju. Tur viss ir sarakstīts, ko un kad pilināt. Ja atvedīs aminazolu un to lipīdu — piezvaniet man! Jāuzmanās, lai neielietu viņā vairāk šķidruma, nekā nākas.

—   Pulkstenis jau septiņi, Jevgeņij Ļvovič, Ejiet mājās! Ja kas atgadīsies — piezvanīsim.

—   Piezvaniet katrā ziņā. Es jau eju. Iedod uzsmēķēt! Nosmēķēšu un iešu.

Apsēdās un it kā saguma.

Sākumā sēdēja kluss un smēķēja.

Tad atkal ierunājās par meiteni.

Beidzot piecēlās, atvadījās un aizgāja pa gaiteni atpakaļ pie meitenes.

Pulksten astoņos viņš tomēr no slimnīcas aizgāja.

Viņš gāja, lēni cilādams kajas, bet laikam jau garo kāju dēļ galu galā iznāca, ka viņš soļo ātri.

«Kā man tagad vajadzētu dažus jaunus puišus. Katrā ziņā tikai vīriešus.» Sākumā Miškins gāja lēnām un arī viņa domu gaita bija vienmērīga. «Ar vīriešiem ir vieglāk. Viņi ir brīvi no mājas katorgas. Kaut vai, piemēram, Nataša, laba ķirurģe, taču bērni, veikali, vīrs. Nē, vajag puišus, puišus vajag. Re, uzcēla mums jaunu korpusu, drīz tam jāsāk darboties, bet kas strādās? Nepietiek cilvēku. Derētu dabūt puišus — būtu arī kā uzraudzībā atstāt meiteni. Noliktu blakus, lai sēž, un sēdētu. Un turklāt ar lielāko prieku. Bet tagad, kad ir tikai daži cilvēki, — kur tādu lai rauj? Paskat, nāk autobuss. Nē, neskriešu. Vēl gabaliņu paiešos tāpat. Lēnītēm. Arī dežūru katram sanāk par daudz. Tiesa, viņi labprāt dežurē — vajag taču kaut kā piepelnīties. Bet arī te neko lielu izvērsties neļauj. Un ja nu ārsts pēkšņi sāk pārāk daudz strādāt. Darba aizsardzība šajā ziņā ir itin acīga. Bet, ja vēders paliek pustukšs, — tas nav tik svarīgi. Ēšanas aizsardzības sektors vietējā komitejā nav paredzēts. Laikam meitenei vajadzēs rīt injicēt vēl gammaglobulīnu. Jāpasaka aptiekai, lai sadabū. Arī Ņina apsolīja atvest kaut kādu

jaunu antibiotiku. Viņa gan tūlīt atbrauktu. Ar mašīnu tas iet ātri. Tomēr kur lai sadabū ķirurgus jaunajam korpusam? Stāsta, ka institūtā pēdējā sadalē studenti atsacījušies iet darbā par ķirurgiem. Ar mieru strādāt par psihiatriem, par rentgenologiem. Daži, pat drusku pastrādājuši, atmet ar roku ķirurģijai. No darba kaitīguma un grūtībām viņi nebaidās. Viņiem vajadzīga nauda.. Bet tur ir piemaksas par darba kaitīgumu, arī atvaļinājums ir garāks nekā ķirurgiem. Vismaz labi, ka tagad daudzi labprāt strādā par anesteziologiem. Viņiem tāpat tagad pagarināja atvaļinājumu un arī pielika algu. Toties mums izdomāja morālu gandarījumu. Bet tā taču nav. Kad ir labi — viss normāli, un tu mierīgi paej.tam garām. Morāls neapmierinajums — tas gan atgadās, tas uzmācas tad, kad neveicas. Šīs morālās reakcijas rada gandarījumu, ietekmē tikai atsevišķus vienpatņus, bet ķirurgu vajag tūkstošiem. Būtu kauču vairāk maksājuši. Noiešu vēl vienu pieturu kājām — kaut kā jūtos nogliris. Arī psoriāze saasinājusies. Laikam pēc tā gadījuma ar galvaskausa traumu. Protams, konsultants ir vajadzīgs. Bail arī vienam pašam uzņemties atbildību. Nezini taču, ar ko viss var beigties. Bet Zahars ir saprātīgs cilvēks. Protams, viņš tur, klīnikā, ir spiests kulties kā pa āliņģi. Taču tā āliņģa ietvaros viņš ir viens no tiem, kas noiet dibenā ātrāk nekā citi. Tfu-tfu, ka vēl nepiesauc ļaunu! Strutojošais process turpinās, protams, nav zemē metama doma — injicēt gammaglobulīnu. Jaunajā korpusā, ja tikai atļaus viņu projektu mazdrusciņ pārtaisīt, vajadzēs nodalīt pēcoperāciju reanimācijas nodaļu. Vajag prast ko tādu izgudrot! Uzcelt septiņstāvu ķirurģisko korpusu bez reanimācijas nodaļas. Cēla pēc piecpadsmit gadus veca projekta. Iztaisīsim paši. Arī meitenei tur būtu labāk. Kad viņai jau kļūs labāk — tfū, tfū — vajadzēs tomēr pārvest uz atsevišķu palātu. Jaunajā korpusā tāda būs. Vedekla — hm. Tādu meiteni, protams, būtu žēl atdot Sašam — lec acīs, rupjš. Kaut gan — tas taču tāds vecums. Turklāt ne jau no manis, starp citu, atkarīgs, kam viņu atdot, un pat tas, ko viņam ienāks prātā ņemt. Gaļina pat baidās viņam ko aizrādīt. Viņš gan izturas pret viņu kā pret māti — nezina taču. Bet viņa visu laiku patur prātā — es neesmu māte. Viņam taču to neieskaidrosi. Un nevajag arī. Cik daudz spēka viņa atdevusi, bet viņš — rupjš kā zābaks. Arī nopūlas viņa pāri mēram. Te savā darba vietā, te drāž pie

manis. Ari ar šo pašu meiteni noņemas. Pagalam nomocījusies. Novājējusi. Meitenīti pa šīm dažām dienām ne pazīt vairs nevar. Ak kungs, kaut nu sāktu atlabt! Nekā nebūtu žēl. Atdotu visu. Var vēl iznākt kā tajā leģendā: deva pirms kaujas zvērestu, ka uzvaras gadījumā upurēs, ko, mājās pārradies, pirmo ieraudzīs, — vajadzēja upurēt savu meitu. Tāpēc labāk nekādus zvērestus nedot.» Miškins ieraudzīja autobusu un pielika soli. «Zvēresti — tie ir tikpat kā māņticība. Bet no māņticības, katram zināms, apgrēcība vien iznāk. Māņticība — tas nozīmē, ka nav ne zināšanu, ne ticības. Kā man gribas tēju! Stipru. Nē, ne jau kafiju. Re, nāk! Autobuss.»

Vietu bija papilnam. Viņš apsēdās. Un atkal galvā sāka drūzmēties dažādas domas. Tad viņš ieņurdējās: «Lai tie izbrīnā skatās, kā var lietavās šādās jautri irgl mani smiekli kā strauts. Spēlēju es ermoņikas…»

Gaļina sagaidīja viņu jau durvīs. Palīdzēja noģērbt virsdrēbes. Svārkus iekāra skapī. Saša gulēja uz dīvāna.

—        Sveiks! Nu, Sveicer, kā klājas taviem mirstošajiem gaboniešiem? — viņš uzsauca tēvam savā jauneklīgajā, pareizāk gan būtu sacīt, savā pusnekaunīgajā, bērnišķīgajā augstprātībā un vīzdegunībā.

—       Ar tādām lietām nejoko! Pie manis patlaban guj smagi slima meitene, kuras mazā pirkstiņa tu neesi vērts.

—       Un kam tu esi ko vērts? Varbūt vienīgi mammai — un arī tikai tādēļ, ka viņa ir tepat blakus.

—   Ko tu tūlīt lec acīs kā tāds ērceklis?!

—        Un ko tu nāc mājās svētā mocekļa izskatā? Pats esi sev tādu ceļu izvēlējies.

—   Kas tev lēcies — divnieku ielikuši, vai?!

—        Sito gaišredzību! Tu jau visam cauri redzi — tev vajadzētu par rentgenologu strādāt, nevis par ķirurgu. Arī maksātu vairāk.

Gaļina sākumā klusēdama klāja galdu.

Tad sāka vērot abu savu vīriešu sejas izteiksmi.

Pēc tam klusēdama apsēdās.

Galu galā pēc dēla pēdējiem vārdiem iejaucās arī viņa:

—        Kā tu runā ar savu tēvu? Pamēģini kaut drusku iedomāties, kā viņš tagad jūtas. Tu taču zini! Pamēģini mazliet saprast viņa darbu. Tu, muļķīti!

—   Tu jau esi tā gudrā! Saprast viņa darbu!

Laikam jau Saša ari sava tēva darbā saskatīja galve

nokārt morālo gandarījuma. Pēc tam Saša kā nu prazdams mēģināja taisnoties.

—   Arī šie visi tavi joki — nav tevis paša izgudroti. Gan par to rentgenologu, gan par samaksu. Kā redzi, 2eņa, viņam dzirdot, par daudz ko vēl nevar runāt. Mēs uzskatām viņu par gudrāku, nekā viņš patiesībā ir.

Saša, tāpat nepiecēlies, izaicinoši uzgrieza viņiem muguru, atbalstīja pret sienu «Sveiceru» — no «Ievērojamu cilvēku dzīves» sērijas un sāka lasīt vai arī izlikās, ka lasa.

Galina aizgāja uz virtuvi. No gaiteņa atskanēja kaimiņu ģimenes lamāšanās. «Ko viņi nevar sadalīt? Katru dienu lamājas. Kāpēc cilvēki tik daudz baras?…» Miškins atkal aizsapņojās, ja vien viņa domas var nosaukt par sapņiem. Tās tikai rāmi plūda sapņa ritmā. «Baras — un cauri. Un kāpēc es uzklupu Sašam? Patiesībā — viņš jau uzklupa man. Bet viņam jau tāds vecums. Un to nav ko ņemt par pilnu. Laikam jau šajā vecumā itin bieži satrūkst saites starp bērniem un vecākiem. Un tad tas jau ir uz visu mūžu. Jābūt savaldīgākam. Laikam nevajag bārt, bet skaidrot. Vecāku dzīves veida saturīguma un pareizības kritērijs, protams, ir bērni. Tik tiešām tā tas ir. Ja Saša dzīvē būs tikai nulle vai pat sliktāks par nulli — tātad arī es esmu bijis nulle. Bet viss, kas ir, tā ir tikai šķietamība. Ari es šajā vecumā biju saviem vecīšiem kā smags krusts. Un Sašas bezkaunības pamati laikam meklējami kaut kur manī.»

Gaļina atgriezās no virtuves, un viņš pamēģināja ēst. Šķita, ka ēst gribas, bet nekas negaršoja, sprūda kaklā.

Sajā mirklī piezvanīja Ņina, pateica, ka rit atvedīšot antibiotikas, un palūdza, lai iedod viņai anestezioloģisko kartīti «tam slimniekam ar galvaskausa traumu. Es to iedošu te vienam institūtā, tā noderēs viņa disertācijai.» Abi norunāja tikties rīt pēc darba. Miškins atgriezās istabā.

—   Vai nekā asāka nav?

—   Nav, Zeņuk, es nekā nenopirku.

—   Protams. Un tā tas ir vienmēr. Nevarēji aizskriet līdz veikalam. Zini taču, ka man garšo asi ēdieni. — Miškins atstūma šķīvi sāņus.

—   Pa kuru laiku tad es to varēju izdarīt, Zeņa? No darba braukdama, iegriezos pie jums, pie meitenes. Pus

dienas man jau bija izvārītas. Tik vien paguvu kā aizskriet pēc maizes pirms tavas atnākšanas.

—   Tu taču zini, ka kaut kas stiprāks man ir svarīgāks par maizi. Pavisam labi iztiktu arī bez tās. Protams, nav arī nekā salda?

—   Arī salda nekā nav. — Gaļinas acīs sariesās asaras, un viņa pagriezās pret skapi.

Saša turpināja lasīšanu.

Miškins palūkojās vispirms dēlā, tad Ga|inā, pēc tam logā un visbeidzot piecēlās. «Paēdīšu pēc tam.» Paspēra dažus soļus. Gaļina rakņājās pa skapi. Saša joprojām lasīja. Gaitenī labāk nav ko rādīties — kaimiņi rājas. Pastaigāt šeit pat — vietas par maz. Tomēr viņš sāka staigāt. Septiņi soļi turpu — pagrieziens. Septiņi soļi atpnkaļ — pagrieziens. Septiņi soļi… un tā tālāk.

—   Saša, tu nu varēji aizskriet un nopirkt konfektes.

—   Atkal nav labi! Te neliek miera, ka maz lasu, te triec uz veikalu. Es …

—   Iztiksim. — Miškins atmeta ar roku un atgūlās uz tahtas. Šķita, ka viņš aizmiga vēl pusceļā līdz spilvenam.

Vēlāk Gaļina mēģināja viņu pamodināt, lai taču izģērbjas. Nekas nesanāca. Viņš pat nepamodās, lai vēlāk vakarā piezvanītu uz slimnīcu.

Dežūru laikā nez kāpēc sanāk tā, ka vienmēr pamosties tieši tajā mirklī, kad māsiņa jau nāk tevi modināt. Vēl nekas nav dzirdams, vēl neviena nav, vēl neviens nav nosaucis tavu vārdu, bet kaut kas un nez kādēļ jau rauj tevi kājās. Gluži kā suns, kas sajūt zemestrīci krietnu brīdi pirms mums saprotamu simptomu parādīšanās.

Miškins pamodās nevis slimnīcā, bet pats savās mājās. Paskatījās pulkstenī. Bija bez ceturkšņa pieci. Ieraudzīja, ka guļ neizģērbies. Tas nebija nekas neparasts, un viņš par to nemaz nebrīnījās. Tad pat arī atskanēja zvans pie durvīm. Viņš aizskrēja atvērt. Savā istabā kaut ko piktu noņurdēja kaimiņiene. Arī viņa droši vien, tāpat kā suns, jūt zemestrīci jau laikus.

—   Kas tur ir?

—   Atvainojiet, lūdzu! Vai te dzīvo ārsts? Atveriet, lūdzu!

Viņš atvēra. Durvīs stāvēja sieviete rītakleitā. Viņai vajadzētu justies pārsteigtai, ka ārsts jau apģērbies. Taču viņa to pat nepamanīja. Acis šausmu pilnas.

—        Piedodiet, lūdzu! Vai jūs neapskatītu manu vīru? Viņam uznāca kaut kāda lēkme ar krampjiem, un tad viņš pēkšņi apklusa… Nu jau būs kāda pusstunda, kopš guļ kluss … — Viņa vēl turpināja kaut ko stāstīt.

—   Es tūlīt. Paķeršu klausāmo. — Un ieskrēja istabā.

Pamodās arī Gaļina.

—       Tūlīt būšu atpakaļ. Es tepat pie kaimiņiem. Lūdza aiziet.

—   Ja vajag, pasauc arī mani. Aiziešu.

—   Labi.

Kad viņš piegāja pie gultas, kaimiņš jau bija miris. Turklāt miris jau sen. Kā lai to pasaka? Viņš taustīja pulsu. Mēģināja saklausīt sirds pukstus. Tas gan bija veltīgi — viņš tikai domāja, kā lai tagad to pasaka. Pa gaiteni izmisumā skraidīja sieva.

Miškins izgāja laukā un pateica: «Jāizsauc ātrā. Man nav ne šļirces, ne zāļu.» Sieva pieskrēja pie tālruņa. Bet viņš saka staigāt pa gaiteni. Aizsmēķēja. Atraitne runāja ar ātro palīdzību. Viņš joprojām palika gaitenī, cerēdams, ka kaimiņiene sapratīs, — ārsts taču nepametīs slimnieku un nestaigās ar cigareti rokās pa gaiteni. Viņš taču neies prom no slimnieka. Viņš staigāja un smēķēja. Viņa šaudījās turpat blakus. Tad uzvilka mēteli. Iešu sagaidīšu. Lai nebūtu jāmaldās.

—   Atradis paši. Nav ko steigties.

—   Nē, nē. Ilgi meklēs.

—   Nesteidzieties!

—        Nē, nē. Piedodiet man, dakter! Atvainojiet! Piedodiet, kā jūs sauc?

Viņš pateica. Viņa aizgāja. Gaitenī vairāk neviena nebija. Viņš atkal apstājās pie gultas. Miris. Jau sen miris. Nekā vairs nevar līdzēt.

Beidzot kaimiņiene atveda ārstu.

Abi ārsti iegāja istabā. Piegāja pie gultas.

—   Viņš taču ir beigts! Jau vairāk nekā stundu.

—   Pasakiet to viņai. Bet ko darīt mums?

—        Piezvaniet uz miliciju — pēkšņa nāve. Pasakiet, ka mēs apskatījām un konstatējām nāvi. Tūlīt uzrakstīšu. Ejam!

Ārsti piegāja pie sievietes.

—   Viņš ir miris. Jau pirms kādas stundas.

Sieviete… Kāpēc gan aprakstīt, kā viņa to uzņēma..,

Miškins piezvanīja uz miliciju. Tad palika, lai viņus

sagaidītu. Viņš taču nevarēja pamest sievieti vienu pašu. Viņa metās ārstam ap kaklu, raudāja, nelaida viņu vajā. Jau sāka viņu saukt par 2eņu. Stāstīja par savu nelaiķi vīru. Cik viņš bijis labs, dzīvespriecīgs, cik pārliecināts bijis, ka nodzīvos ilgu mūžu, un, še tev nu bij, tikko novilcis līdz piecdesmit. Ko viņa lai tagad iesāk? Kā lai dzīvo? Arī par to, ka viņi sagājuši kopā nesen. Ka viņš pametis savu ģimeni. Ka viņam ir divi pieauguši bērni. Droši vien tagad vainos viņu. Bet viņai neviena tuvinieka nav. Nav pat ko paaicināt. Ka viņa, kad viņš atnācis dzīvot pie viņas, pat pametusi darbu, lai varētu viņu uzraudzīt. Un kā lai viņa to visu pasaka bērniem?

Tad atbrauca dežurējošie miliči. Virs piedurknēm apsēji. Piesvieda roku pie cepures. Iegāja istabā. Piegāja pie nelaiķa. Teica, ka izsaukšot izmeklētāju. Pabrīdināja, ka mirušo nedrīkst aizskart. Lai tas guļ tāpat kā patlaban, jo «ikvienā pēkšņas nāves gadījumā nepieciešama tiesas izmeklēšanas ekspertīze». Izteica līdzjūtību un, atkal piesvieduši roku pie cepures, nozuda.

Miškins palika gaitenī. Pēc tam viņa tomēr atcerējās, kam var piezvanīt. Piezvanīja. Tur sāka vaimanāt un aizskrēja pateikt bērniem.

Viņi atkal divatā staigāja pa gaiteni un virtuvi.

Pēc tam atnāca izmeklētājs. Pārlūkoja istabu, bet nekādas cīņas pēdas tajā neatrada, sāka meklēt vardarbības pēdas uz līķa. Bet arī tur nekā neatrada. Sastādīja aktu, iedeva abiem parakstīties un aizgāja, pateikdams, ka atsūtīs pakaļ mašīnu.

Pulkstenis jau rādīja astoņi. Miškins piezvanīja uz darbu, apjautājās par meiteni un pateica, ka drusku aizkavēsies.

Tad atkal sāka klausīties sievietes stāstā, ka viņa bērnus nekad neesot redzējusi, ka tagad ar tiem tikšoties pirmo reizi, ka viņai esot bail no tā, ka sēdēt pie viņa arī neesot spēka, ka nezinot, kā tagad varēšot bez viņa dzīvot, ka viņš nekad neesot atstājis viņu vienu un ka droši vien tagad jau kāds drīz atbraukšot.

Atnāca abi bērni. Puisis un meitene — abiem ap divdesmit, drusku vairāk vai drusku mazāk — to pēc izskata grūti pateikt. Ienāca, apskāva viņu, un visi trīs apraudājās. Ar viņiem kopā atnākusī sieviete raudāja savrup viena pati.

Pēc tam kaimiņiene norādīja uz Miškinu un sacīja:

—   Un tas ir dakteris, kas pirmais… kas… — Un atkal sāka raudāt.

Miškins nodzīvoja pie viņiem vēl kādu stundu, tad ieskrēja mājās, aši paēda un aizbrauca uz darbu.

Operāciju nebija. Miškins apskatīja meiteni, pēc tam visi sapulcējās ordinatoru istabā.

SEPTĪTAIS IERAKSTS

Nodaļas gaitenis ir garš un šaurs. Ja tajā ieskatītos ap pulksten vieniem dienā, varētu ieraudzīt vairākus slimnieku pulciņus. Gluži kā Annas Pavlovnas Sēreras salonā, trūktu tikai saimnieces, kas apvieno visus pulciņus vienkop. Gaiteņa pašā viņā galā, pie tualetes, sadrūzmējušies smēķējošie vīrieši. Smēķē viņi maz, vairāk runā tāpat, bez kūpināšanas. Visbiežāk viņi pārspriež slimnīcas iekšējos notikumus un komentē notikušo. Daudzi no viņiem sarunājas, uz papēžiem pietupuši. Kā viņi var tik ilgu laiku tā nosēdēt! Reizēm šāda sēdēšana taču velkas stundām ilgi.

Netālu no operāciju zāles sapulcējusies otra grupiņa — tie gaida, kad vedīs laukā kādu viņu pašu palātas biedru vai arī kad vispār kādu izvedīs. Tiem ļoti patīk gaidīt un noskatīties, kā kādu izved pēc operācijas laukā.

Arī viņi sarunājas, tikai klusākās balsīs. Sarunu temats tas pats. Toties te vēl uzņem laiku, cik ilgi kurš operēts, un pēc tā spriež, vai ķirurgs bijis labs vai slikts, arī par operācijas iznākumu, par cerībām izdzīvot. Ak kungs, kad beidzot uzcels to jauno korpusu! Operāciju un pēcoperāciju nodaļas tad atradīsies katra savā stāvā, līdz ar to būs novērsta arī daļa šādu tādu nepatikšanu. Tiesa, gan jau radīsies jaunas. Taču neviens vairs nejautās: «Dakter, mani operēja veselas piecpadsmit minūtes, — man ir vēzis, vai ne?», «D.akter, mani operēja piecas stundas — ar mani laikam ir cauri, vai ne?».

Vēl viens pulciņš stāv pie pārsiešanas istabas durvīm. Stāv rindā. Gaida savu kārtu. Tie vairāk klusē. Lāgiem parunā par šādām tādām blakus lietām.

Pa gaiteni tuvojas jauns, tikko institūtu beidzis ārsts — interns. Viņš te strādā pavisam nesen. No operāciju zāles iznāk Miškins.

—   Kā paveicās, Jevgeņij Ļvovič?

—       Izdevās. Saproti, izdevās izgriezt. Tumors izaudzis cauri audiem, infiltratīvi, taču atsevišķu mezglu un metastāžu nebija. Viens vienīgs liels audzējs. Izdevās labi izņemt. Ar visiem šūnaudiem — visu vienā blokā. Labi. Labi paveicās iztaisīt anastamozes. — Miškins apstājās gaitenī pie ledusskapja, izvilka kolēģim no kabatas pildspalvu un blociņu un sāka zīmēt operācijas shēmu.

—  Griezām, lūk, šādi. Saprati?

—       Jevģenij Ļvovič, uzņemšanas nodaļā atvests slimnieks. Ar čūlas perforāciju. Ne velna nevar saprast, varbūt ir arī. Tikai liekas pārāk mierīgs. Apskatiet, lūdzu! Man šķiet — arī vēders samērā mīksts. Kaut gan zināmā mērā tiešām atgādina perforāciju. Anamnēze: jauns, vēl pavisam zēnisks, tikai divdesmit viens gads.

Sajā mirklī atvērās lifta durvis, un pa tām izstūma ratiņus ar slimo.

—   Vai šis?

—   Jā. Apskatiet, lūdzu!

Miškins turpat uz vietas gaitenī, negaidīdams, kamēr slimnieku aizved uz palātu, sāka viņu izmeklēt.

—   Jāoperē.

Slimnieks neatbild.

—   Vediet tieši uz operāciju zāli!

Slimnieks neatbild. Viņu aizved.

—        Lai sāk dot narkozi. Operēsi tu, es palīdzēšu. Te droši vien rezekcija nebūs vajadzīga. Tikai jāaizšuj čūla.

Jaunais ārsts apmierināts. Dabūs operēt.

—   Es tomēr neesmu pārliecināts, ka te ir perforācija..

—        Pēc tavas apskates jau pagājis prāvs brītiņš. Aina taču var mainīties. Kad tu izmeklēji, varēja nebūt skaidrs, bet tagad jau ir. Tu taču pats redzēji.

—        Jā. Redzēju. Mēs izmeklējām abi ar Ageikinu, viņš izteicās, ka vajagot pagaidīt, paskatīties, pavērot. Viņš domā, ka nevajadzētu steigties.

—         Ageikins. Viņam vienmēr ir savi uzskati, tikai jēgas tajos nav nekādas. Gluži kā sunim — gribas pacelt kāju pie katra stabiņa, bet bieži vien aptrūkst, ar ko to aplaistīt. Ageikins! Viņam pats galvenais — ievērot noteikto kārtību. Viņš mani šodien galīgi apkaitināja. Māsiņu nav. .Šonakt dežureja tikai viena māsiņa, viena pati pie septiņdesmit slimniekiem! Taču viņš ir nedomāja palīdzēt māsiņai, nepadomāja, kā atvieglot darbu, tikai klaigāja par nekār-

tību un viņas nolaidību izgājušonakt. Visas šīs nekārtības nav ne plika graša vērtas. «Māsiņas jāapmāca! Māsiņas jāaudzina! Jārīko viņām nodarbības!» Ageikins! Protams, jārīko. Būtu tikai kam rīkot.

—   Jevgeņij Ļvovič. Es gribētu jūs palūgt. Piektajā palātā guļ slimnieks ar kuņģa čūlas rētojuma stenozi un atsakās no operācijas. Lūdzu, parunājiet ar viņu!

—   Piektajā? Tas, kurš pie loga? Gaišiem matiem? Kalsns? Labi, ieiešu. Ieiešu.

Ārsts devās uz steidzamo operāciju zāli, kurp tikko aizveda slimnieku.

Pie viņa pienāca virsmāsa.

—   Atnācis konsultants ginekologs. Vienmēr laikus klāt.

—   Redzat nu.

Tas viss sakās šādi. Viņu pastāvīgais konsultants ginekologs, strādādams amatu apvienošanas kārtībā, nekad neieradās laikā, bet reizēm neieradās nemaz. Kad aizrādīja, viņš aizbildinājās ar pamatdarbu. Viņš patiešām visur nepaguva — ginekologiem nodaļā ir darba bez gala — gluži kā pie konveijera. Tais reizēs, kad viņš neieradās laikā, taču visu savu darbu tomēr padarīja, viņam tik un tā atrēķināja nost to laiku, ko viņš bija nosebojis. Nodaļai šāds haotiskums sagādāja daudz neērtību. Taču arī citu konsultantu tik viegli nevarēja sadabūt. Tad Miškins pateica virsmāsai, kas gatavo algas sarakstus: «Rakstiet viņam visas stundas tā, it kā viņš nekad nebūtu nosebojies un nebūtu kavējis nevienu dienu.» Virsmāsa sākumā nobijās: pirmkārt, tā nedrīkst; otrkārt, «tā taču nebūs taisnība», bet, treškārt, nobijās, ka gan jau kāds papūtīs tālāk un tad pārmaksāto naudu atrēķinās no viņas algas. Taču Miškins uzņēmās atbildību uz sevi’ un pierunāja. Viņš cerēja, ka ginekologam sametīsies kauns, kad saņems pilnu algu, un tas būs pats efektīgākais gājiens viņu cīniņā ar ginekologu. Tagad virsmāsa arī ziņoja par šo efektu. Viņa bija pārsteigta un labprāt visiem stāstīja par to.

—       Nesakiet nevienam nekā, — Miškins viņu brīdināja.

—   Kāpēc tas visiem jāzina? Tik un tā jūs saņemsiet brāzienu, kaut arī viņš tagad ierodas darbā kārtīgi. Turklāt mēs taču nezinām, cik ilgi tā turpināsies.

Pienāca vēl viena māsiņa.

—   Jevgeņij Ļvovič, varat iet mazgāt rokas.

—   Tūlīt eju. Lai sāk viens pats, lai jau atver dobumu.

Tā arī viņš nedabūja aiziet lidz ordinatoru istabai, atlaisties krēslā, uzsmēķēt un parunāties ar citiem.

—   Jevgeņij Ļvovič, vai Trošinu jūs pats pārsiesiet? To ar fistulu.

—   Pēc operācijas. Sagatavojiet drenāžu!

—   Drenāžu nav, Jevgeņij Ļvovič. Nav nemaz.

«Drenāžu nav! Pēkšņi nozudušas. Visu laiku kaut kā

trūkst. Kādēj? Sen jau nokārtota to ražošana. Kur tās varēja pazust? Bet tā jau ir administrācijas dienišķā maize. Ja nevajadzētu visu laiku kaut ko bez apstājas meklēt, dibināt, organizēt, ja vajadzētu tikai ārstēt vien — viņiem taču aptrūktos darba! Bet šādi var daudz vieglāk uzņemties visādas saistības, var arī vienā laidā apspriest radušos situāciju. Nav drenāžu! Kāpēc? Nekā cita nevarēsim darīt, būs vien jājauc ārā asinspārliešanas aparatūra. Tikai viena nelaime! Radīsim citu deficītu.» Turpinādams šo iekšējo monologu, Miškins iegāja operāciju zālē, taču, līdzko palika rokas zem ūdens strūklas un būtībā jau pārslēdzās uz gaidāmo operāciju, visas domas par drenāžām, deficītiem un administrāciju lidz ar ūdeni aiztecēja izlietnē.

Operācija nebija nekāda ilgā. Tikko radusies čūla praktiski vesela, turklāt jauna cilvēka kuņģī. Aizšuva caurumu, nosusināja vēdera dobumu un: «Jūs droši vien aizšūsiet vēderu ari bez manis. Vai varu iet?»

—   Jā, protams, paldies, Jevgeņij Ļvovič!

Beidzot Jevgeņijs Ļvovičs iesvieda, kā viņš mēdza izteikties, savas miesas iekš cisām un uzsmēķēja. Ordinatoru istabā neviena nebija, un viņš droši vien kā allaž sāktu domāt par kaut ko nebūtisku un nepraktisku vai arī sāktu kaut ko atcerēties — kā, par ko viņš kļuvis vai nav kļuvis, vai arī par ko viņš varētu vai nevarētu kļūt, vai arī kāda bijusi viņa bērnība un kā viņš kļuvis par pieaugušu vīru, vai arī to, kādi viņam vēl bijuši šim līdzīgi slimnieki, vai arī par to, kā šodienas operāciju varētu iztaisīt citādi; taču, pašam par pārsteigumu, viņš pēkšņi sāka atcerēties, kā aizvakar sēdēja savu paziņu pulciņā un tajā bija arī kāds ārsts, cienījams kādas klīnikas ķirurgs, kas sāka pārmest Miškinam, ka viņš pārāk paplašinājis operāciju nosacījumu loku, paplašinājis pašas operācijas, it īpaši vēža gadījumos; viņš, šis ķirurgs, uzskatīja, ka šādas operācijas tikai palielina atskaitēs nāves gadījumu procentu un nav nekādas vajadzības maitāt nodaļas labo

slavu; viņš, šis ķirurgs, uzskatīja, ka Miškina labajiem operāciju rezultātiem reiz tomēr pienākšot gals un ka Miškins agrāk vai vēlāk saņemšot pelnīto sodu, jo uzdevums, ko viņš uzņēmies, un proti: ārstēt visus šādus slimniekus, — vienkārt, liecinot par lielu lepnības garu, otrkārt, tā esot tikai tāda dzīšanās pēc zilā putna; viņš, šis ķirurgs, uzskatīja, viņš, šis ķirurgs, teica, ka, par spīti savai cieņai pret donu Kihotu un tam, ka viņš, šis ķirurgs, augstu vērtējot tādus cilvēkus, viņš tomēr nevarot piekrist, ka vajag cīnīties ar jebkurām vējdzirnavām. Un tagad Miškins dusmojās, ka viņš nez kādēļ bija ielaidies diskusijā un atbildējis, ka cīņa pret vējdzirnavām — tā ir cīņa pret izfantazēto, nereālo, bet viņš, lūk, pirmkārt nevis cīnoties, bet ārstējot un ne jau izdomātas, bet reālas slimības. Taču ķirurgs viņam atteica, ka viņš, šis ķirurgs, uzskatot par vējdzirnavām, fantāziju un izdomu izveseļošanās iespēju tik ielaistos vēža gadījumos pat tad, ja tehniski izdodas visu izgriezt un ja slimnieki pēc šādas iejaukšanās vēl kādu laiku nodzīvo. Miškins pat nezināja, ko viņam atbildēt, jo šādi vārdi, šādas domas pašas par sevi jau bija visīstākās vējdzirnavas, un Miškins nodomāja, ka viņi abi uzstājas kā doni Kihoti, tikai katrs no savas puses un ka abi karo pret vējdzirnavām, tikai dažādām vējdzirnavām. Un ka viņi abi ciena, bet necieš to donu Kihotu, kas tagad nostājies pret viņiem un pret viņu reālajām vai iztēlē radītajām vējdzirnavām.

Sis ķirurgs laikam pēkšņi juta, ka ir šajā strīdā uzvarējis, jo Miškins klusēja, taču viņš, šis ķirurgs, nezināja, ko Miškins šajā brīdī domā, tāpēc ka šis ķirurgs, kad skatījās uz vējdzirnavām, arī redzēja vējdzirnavas un, redzēdams, ka Miškins, būdams uzvarēts, cieš klusu, turpināja klāstīt savu viedokli par ķirurģiju un dzīvi un teica, ka šāda rīcība attīstot cilvēkā, konkrēti runājot, ķirurgā un arī tieši pašā Miškinā bezatbildību visā dzīvē, ne jau tikai darbā vien. Cenšanās pagrābt pirmo pagadījušos cilvēkvienību un izglābt to, šo pirmo pagadījušos cilvēkvienību, no kaut kā, kas, protams, ir bīstams, bet ar rokām netverams, cenšanās glābt bez sistēmas, bez plāna, cerot, ka kaut kad taču arī notvers un izglābs, un patiešām kaut kad izglābs arī, jo reizēm tas izdodas, tikai par ļoti dārgu cenu, tas viss radot un attīstot ķirurgā vēl lielāku bezatbildību, kas galu galā varot būt par cēloni neattaisnojamiem nāves gadījumiem, un, lūk, šī bezatbildība šobrid

jau novedusi Miškinu līdz tam, ka viņam, kā noskaidrojies, rīt jāopere un jādežurē, bet viņš, raugi, šodien sēž un dzer. Un Jevgeņijs Ļvovičs atcerējās, kā viņš pārskaitās, raugoties un klausoties šajā nemaldīgajā ķirurgā, patiešam nemaldīgajā un, kā stāsta, itin labajā speciālistā, kam esot gan zinātniskie grādi, gan ari labi panākumi operēšanā; viņš atcerējās, kā bija nepamatoti apskaities visvairāk par to, ka viņam pārmeta šodienas iedzeršanu (lai gan: «Jupiter, tu dusmojies! …»), un viņš atteica, ka daži nez kādēļ domā, ka dzert pirms operācijas nedrīkst, bet pēc dežūras operēt nez kādēļ drīkst: «Kad jāoperē pēc trīsdesmit stundu ilgas darba dienas, tas ir daudz ļaunāk nekā iedzeršana, — bet jāoperē vien ir,» — bet šis iebilda: «Nekad nevajag nolikt operāciju uz šo dienu,» — bet Miškins savukārt metās pretim: «Jums jau viss sanāk ļoti skaisti, bet man ir nodaļa ar septiņdesmit gultām, tas ir, slimniekiem, turklāt mums nav nekāda klīnika, ir tikai trīs ārsti un vēl es — nodaļas vadītajs. Nedrīkst operēt tas, kas šodien dežurē, nedrīkst operēt pēc dežūras. Bet dzīvot drīkst!» Pēc tam viņi iedzēra par vispārēju veselību un Miškins ierosināja iztikt bez strīdēšanās. It kā viņš pats to prastu. Bet tas, ķirurgs, arī iedzēra — laikam viņam rīt nebija ne dežūras, ne operācijas — un teica, ka galvenais esot neķildoties, bet strīds neesot nekas slikts, jo strīdos dzimstot patiesība. Taču Miškins, viņš tagad pat to atcerējās, atsauca atmiņā visu pēc kārtas, uzdzēra degvīnam virsū sauso vīnu, iebāza mutē gabaliņu sevrjugas ar mārrutkiem un sacīja: «Strīdos patiesība nevar piedzimt, viņa tajos iet bojā. Strīdos mēs iekarstam, tie mūs aizrauj. Strīdā mēs visi gaidām savu kārtu, kad varēsim izteikties, un, kamēr otrs runā, meklējam jaunus argumentus sev par labu, meklējam kodolīgākus iebildumus. Strīdos mēs cits citā neklausāmies, mēs vispār reti kad protam klausīties. Bet patiesība dzimst tajās galvās, kurās tai pienākas dzimt, — klusumā, nevis strīda troksnī.» Miškinam vēl ienāca prātā, kā viņš pamatīgi noreiba pēc tam, kad šis tik pareizi domājošais cilvēks bija aizgājis, bet viņš ar saviem draugiem palicis pie galda. Miškins atcerējas, ka studiju laikā šis pats ķirurgs, kas mācījās tajā pašā institūtā, nebūt nebija tik nemaldīgs savos spriedumos. Var būt, ka taisnība ir vārdiem «laimīgs tas, kurš laikus pamanās», un laikam jau viņš drīz vien kļūs par profesoru un drīz sāks komandēt Miškinu … Viņš

sēdēja un atcerējās visu turpmāko — gan dzeršanu, gan arī to, kā viņš vēlāk aizgāja uz veikalu, jo Galina dežurēja un vajadzēja iedot ēst dēlam un sunim, un kā viņš ilgi stāvēja veikalā pie automāta un lasīja brīdinošo uzrakstu: «Cien. pircēji. Nemetiet automātā šādas monētas: jubilejas, slapjas, salocītas.» Pēc tam viņš pārcilāja atmiņā, kā bija izgājis ar suni pastaigāties, bet kaimiņu mājas sētnieks, ko viņš jau bija redzējis agrāk savā slimnīcā un pat redzējis no iekšpuses, ar rentgenu, sāka bļaustīties, ka neesot nolīgts staigāt ar slotu viņa sunim aiz astes un ka šai kundziskajai izdarībai reiz būtu jādara gals, tad sāka atcerēties, ka nez kāpēc uzvēdīja deguma smaka, ka dežūra pagadījusies samērā viegla un ka viņš jūtas spirgts un mundrs, bet tad tikko ienākusī Nataļja Maksimovna viņam kaut ko palūdza, un Miškins aptvēra, ka viņš bijis krēslā iesnaudies un cigarete izdedzinājusi uzsvārcī caurumu.

—       Jevgeņij Ļvovič, Igora palātā tas vīrietis ar stenozi atsakās no operācijas …

—   Man jau teica. Es ieiešu pie viņa.

—        Re, kur viņš stāv pie māsiņas galda un pieprasa, lai tūlīt izraksta uz mājām. Bet tagad jau par vēlu. Māsiņa vairs nevar.

—   Vai nezini, kā viņu sauc?

—       Tūlīt paskatīsimies slimības vēsturē. — Skatās.

—  Tepat ir. Sergejs Fjodorovičs Paņins.

—   Visu pārējo es zinu.

Viņš izgāja gaitenī, ieraudzīja pie māsiņas galda slimnieku.

—       Sergej Fjodorovič, lūdzu, ienāciet pie manis kabinetā!

Abi iegāja.

—       Sēstieties, lūdzu, Sergej Fjodorovič, cik ilgi jau slimojat ar čūlu?

—   Piecpadsmit gadu.

—   Vai saasinājumi bieži gadās?

—   Apmēram reizi gadā.

—   Vairākkārt esat gulējis slimnīcā?

—   Reizes četras.

—   Vai līdzēja?

—   Pēc tam kādu gadu bija miers.

—   Vai tagad kaut kas ir mainījies?

—   Tagad man bieži jāvemj.

—   Vai katru (lietni? Sāpes ari ir?

—   Nē. Sāpju nav. Un arī vemšana neuznāk katru dienu.

—   Vai atraugas nešķiet pēc puvušām olām?

—   Tā ir gan.

—       Bet, kad uznāk vemšana, kas nāk atpakaļ — vakardienas ēdiens, aizvakarējais?

—   Tas jau ir tas jocīgākais ,..

—       Tātad, Sergej Fjodorovic, ēdiens neiet cauri. Cik ilgi tā jau velkas? Vemšana?

—   Apmēram gadu.

—        Redzat nu. — Miškins nogrozīja galvu. — Jau gadu. Svarā arī esat krities?

—        Pa šo gadu drusku esmu gan. Par kādiem pieciem kilogramiem.

—       Tas ir daudz. Atgulslielies, lūdzu! Vai nesāp, kad šeit uzspiežu?

—   Nē.

—       Vai, kā skalojas! Dzirdat, Sergej Fjodorovic, kā jums vēderā skalojas?

—   Dzirdu.

—        Tas nozīmē, ka jums ēdiens neiet lāgā cauri. Tā var nomirt aiz bada.

—   Es taču ēdu.

—        Est jau ēdat gan, tikai organismam no tā nekas netiek. Vai krampji nav bijuši? Rokas vai kājas pa naktīm krampji nerauj?

—        Šķiet, ka ne, Jevgeņij Ļvovič. Varbūt arī… Nē. Tomēr ne …

—        Bet var sākties, Sergej Fjodorovic. Arī rentgenā redzams, ka ēdiens jums iet slikti cauri. Pēc divdesmit četrām stundām gandrīz puse no bārija vēl palikusi kuņģī. Vai baidāties no operācijas?

—        Nekādu īpašu baiļu nav. Bet patlaban jūtos tā nekas. Arī sāpju nav.

—        Kad vairs nebūs «tā nekas», tad būs pavisam slikti. Nāciet man līdzi!

Viņi izgāja no kabineta un iegriezās tuvākajā palātā. Uz krēsla pie loga sēdēja vīrietis un lasīja.

—        Pjotr Nikolajevič, atvainojiet, ka mēs jūs kādu mirklīti patraucēsim.

—        Ko nu, Jevgeņij Ļvovič, vienmēr mīļu prātu, vienmēr, Jevgeņij Ļvovič.

—   Sēdiet vien, sēdiet! Pjotr Nikolajevič, pastāstiet par savu slimību, pastāstiet, kā jūtaties, pastāstiet to visu Sergejam Fjodorovičam. Viņš vēl par šo to šaubās.

■— Es taču nešaubos, Jevgeņij Ļvovič. ,

•— Paklausieties vien, lūdzu!

—   Nav jau nekā īpaša, ko stāstīt. Kā jau visiem. Desmit gadus mocījos ar kuņģa čūlu. Izgulējos pa slimnīcām. Pēc tam kādu gadu bija miers, bet ne vairāk. Tad ne no šā, ne no tā sākās vemšana. Atnācu te pie jums, un Jevgeņijs Ļvovičs pierunāja, lai piekrītu operācijai. Bet nu pagājušas tikai divpadsmit dienas — un jau pavisam cita jušana. Edu labi, atraugu.nav, vemšanas arī nav…

—   Paldies, Pjotr Nikolajevič. Jūs parunājieties ar Sergeju Fjodoroviču. Man tagad jāiet, bet rīt izlemsim visu galīgi. Labi?

Miškins izgāja gaitenī, apmierināti smaidīdams. Tagad ' gandrīz droši var teikt, ka slimnieks ļaus, lai operē. Citādi viņam būs slikti.

—   Vai, Jevgeņij Ļvovič, kā es jūs meklēju! Marina Vasiļjevna nevarēja jūs sagaidit un aizbrauca, lūdza nodot jums zīmīti.

«Zeņuk, nedusmojies, izlīdzi šoreiz! Man steidzīgi jābrauc sarunāt par liftiem. Mūs pieņems kantora priekšnieks. Negrib poliklīnikā laist darbā — liftu apkalpotājas neesot apmācītas. Bet tautas kontrole draud, ka man uzlikšot naudas sodu, ja nesākšot darboties, uzlikšot par valsts līdzekļu izsaimniekošanu. Es tevi ļoti lūdzu — šodien pilsētas veselības aizsardzības nodaļā tiek sasaukti galvenie ārsti. Aizbrauc manā vietā! Tur būs liels bars. Tu pieraksties un, ja pagadās kāda iespēja, laidies prom! Jau iepriekš pateicos. M. V.»

—   Kaut viņus nelabais parautu! Atkal man par sodību. «Jau iepriekš pateicos!» Kad jābrauc?

—   Tūlīt. Pēc piecām minūtēm. Poliklīnikas mašīna lejā jau gaida.

—   Nolāpīts! Iešu pārģērbšos un būšu lejā.

Viņš iegāja ordinatoru istabā aprunāties. Pēc tam aizgāja pārsiet slimnieci, to — ar fistulu. Pēc tam iegāja kabinetā — sapīpēja ar Igoru, tad sāka pārģērbties, bet šajā mirklī atkal atskrēja viņam pakaļ.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs nokavēsit, nepagūsit pierakstīties.

—   Skrienu jau, skrienu. Piereģistrēties vienmēr pagūšu, toties aizmukt, ja būšu nokavējies, vairs neizdosies.

Un neizdevās ari. Piereģistrējās un bija spiests palikt.

Apspriedē runāja par «medicīniskās apkalpošanas organizēšanu pašreizejo prasību konkrētajos apstākļos», turklāt vel ņemot vērā dažadu infekcijas slimību parādīšanās iespējas.

Miškins sēdēja un savā nodabā kaut ko domāja, kamēr viņa domas neaprāva kādas priekšnieces valdonīgā balss. Viņa laikam strādāja kādā augstā amatā, jo iesāka bez uzrunas un preambulas, gandrīz vai uzkliegdama.

—   Tagad uzvar disciplīna! Un, ja to neiedibināsit jūs, tas būs jādara mums. Bet to vajadzēs panākt. Atsevišķi bīstamu infekciju gadījumi novēroti dažās Eiropas pilsētās un valstīs.

Balss no vietas: «Vai jūs nepateiktu konkrēti, kurā vietā?»

—    Lūdzu, izturēties pieklājīgi un neklaigāt no vietas. Otrkārt, kam tas pienākas zināt, tie zina. Bet jums — ja uzskatīšu par vajadzīgu, pateikšu. Es vēl padomāšu. Bet pagaidām neteikšu. Slimnīcās visam jābūt sagatavotam šādu slimnieku uzņemšanai. Un mēs jau rīt pat pārbaudīsim visas slimnīcas. Jāpārbauda, kamēr vēl šādu slimnieku nav. Mums jābūt gataviem. Nedrīkst pieļaut paniku. Par paniku mēs sodīsim. Kādā mājā ārstam radušās aizdomas par saslimšanu ar šo infekciju — starp citu, radušās paša nezināšanas dēļ, diez aiz kādiem apsvērumiem, mēs to vēl noskaidrosim. Atsūtīja slimniekam pakaļ mašīnu, sanitāri ieģērbušies pretmēra apvalkos, gumijas zābakos, maskās, ar galvassegām un brillēm — pārbiedējuši visu māju, visu rajonu. Kā to nosaukt?! Par stulbumu, vai?! … Sevišķi bīstamai infekcijai ir noteikts kodēts nosaukums. Tas visiem zināms. Ņemiet vērā, ka ārstam gluži vienkārši nav tiesību rakstīt bīstamas infekcijas diagnozi, viņš var tikai izteikt savas aizdomas. Par katru gadījumu jāziņo tieši centram. Mums tam jāiesniedz tikai neapstrīdami dati, ne jau viss, kas kuram sāk rēgoties. Ja radušās aizdomas, jums nekavējoties jāziņo rajona veselības aizsardzības nodaļai un sanitāri epidemioloģiskajai stacijai. Nekavējoties tiks izsūtīti cilvēki no laboratorijas un ievērojams speciālists infekciju slimībās. Tikai viņš un uz analīžu pamata drīkst noteikt diagnozi. Tad var arī slimnieku hospitalizēt. Tagad dažus vārdus par

mūsu slimnīcām vispār. Ienāk daudzas darbaļaužu sūdzības par ārstu rupjību un vienaldzību. Ārsti aizbildinās, ka slimnīcās nepietiekot vietu, ka slimniekiem jāguļot sliktos apstākļos, pa vairākiem cilvēkiem vienā palātā, taču, biedri, slimnieki par to nemaz , nesūdzas, mums tādas sūdzības nav ienākušas. Mūsu tauta saprot, ka visu uzreiz nav iespējams uzcelt, ka daudz kas atkarīgs no objektīviem apstākļiem, bet daudz kas arī no mums, no personāla, no entuziasma. Labāk jau mēs paši iedibināsim kārtību, negaidot, kamēr piespiež to darīt, bet mūs piespiedīs to izdarīt, tāpēc nepieciešams krass pagrieziens arī pagalam nepievilcīgās slimnīcās. Slimnīcas satrauc pilsētas organizācijas. Slimnīcās nonāk mūsu — padomju cilvēki! Bet, kad sākam analizēt mūsu darbu, tad jo skaidri atklājas pazeminātas prasības pret personālu, atklājas, biedri, visdrausmīgākās nekārtības, atklājas kā uz delnas. Prasības pret slimnīcām izvirzās pirmajā vietā. Ierodies slimnīcā, bet slimnieki dzer no majonēzes burciņām. Sāc runāt, kāpēc nav saņemti trauki, — noliktavās visa kā pietiek. Bet administrācija domā, ka nav. Vai tad slimnīcām trūkst naudas, ar ko samaksāt, — naudai vajadzētu būt. Te vairāki biedri lielākoties runāja par trūkumiem, kas saistīti ar instancēm, bet jums vajadzētu vairāk runāt par trūkumiem, kas saistīti ar personāla nolaidību. Biedrs gan savu kļūdu izlaboja, kad mēs viņam no prezidija aizrādījām, un sāka runāt pareizi, taču jūsu pašu domai vajadzētu darboties tajā virzienā, kā labot savus trūkumus, ne jau citu vainas. Vajag, biedri, daudz aktīvāk vadīt savu saimniecību.

Visi klusēja.

Pēc tam sekoja dažādu instanču dažādu pārstāvju īsi instruktīvi ziņojumi.

Tad visi piecēlās un devās uz durvīm.

Miškins paskatījās pulkstenī. «Man taču šodien vēl kaut kur bija jāiet. Tikai nudien neatceros — kur. Braukšu uz mājām.»

Mājās noskaidrojās, ka viņiem ir biļetes uz koncertu. Gaļina bārās, jo, lai nenokavētu, bija tūlīt pat jāskrien. Viņš paguva paķert gabalu maizes ar kotleti — un abi teciņus metās prom.

Tas bija Bēthovena mūzikas koncerts kāda ārzemju vijolnieka sniegumā.

Pie durvīm ap kontrolieriem drūzmējās vesels bars jauniešu, kam nebija laimējies nopirkt biļetes. Turpat stāVi'ja brīvprātīgie kārtības sargi ar ziliem apsējiem uz piedurknēm un miliči.

Kamēr viņi stāvēja rindā, lai nodotu mēteļus garderobē, Miškins vēroja cilvēku burzmu ap kontrolieriem.

Sākumā tā bija Brauna kustībai līdzīga cilvēku daļiņu haotiska pārvietošanās, mīdīšanās. Tad pūlis pēkšņi metās vienā virzienā — uz durvīm. Miliči un kārtības sargi saķeras rokās, bet kontrolieri aizvēra barjeras vārtiņus. Pūlis pavēlās atpakaļ. Apsargātāju sejas kaut kā ļauni sastinga. Viņi bija eju nosargājuši. Parasti šeit, koncertzālē, šādos gadījumos uzvarētāju sejās pēc atvairītā uzbrukuma paradās kaut kas cilvēcisks, vairāk pat labsirdīgs. Jo ko tad vēlas visi šie cilvēki, šie durvju apsēdēji, — tikai paklausīties labu mūziku. Un arī alkstošo bezbiļetnieku, uzbrucēju nav nemaz tik daudz — cilvēku trīsdesmit. Taču šoreiz apsargātāju sejas nez kāpēc palika niknas un saspringtas. Miškins šādu ļaunumu te redzēja pirmo reizi. Apsargātāju sejās bija rakstīts mēms jautājums: «Kurš? Kurš?! Kas ir šīs jezgas aizsācējs?! Atrast vainīgo!» Viņi šaudīja ar acīm jauniešu barā, cenzdamies saskatīt pagaidām vēl nezināmo trača aizsācēju. Puiši un meičas izklīda sačukstēdamies: «Izklīst, nepulcēties barā! Diezgan, puiši, — liekas mierā!» Arī viņu sejās vairs nemanīja vēlēšanos paklausīties mūziku, palika vienīgi sportisks azarts un vēlēšanās pārvarēt šķēršļus. Acīs iedzirkstījās kaut kas konspiratīvi revolucionārs. Kāds tam visam vairs sakars ar mūziku!

Miškinam ienāca prātā, kā drīz pēc kara beigām Maskavā konservatorijā notika Pola Robsona koncerts. Viņš kopā ar puišiem pienāca pie konservatorijas, kad koncerts jau bija beidzies. Robsons tajā laikā bija vienīgais Rietumu mākslinieks, kas atbraucis uz Padomju Savienību. Jauniešu pūlis stāvēja pie durvīm un gaidīja mākslinieku iznākam. Pūlis spiedās tuvāk pie durvīm, trokšņoja. Miliči klaigāja, stūma prom, ķēdē sastājušies. Kāds milicis dusmās uzbrēca Zeņam: «Lasies, kur acis rāda!» Tad pēkšņi miliči saspiedās ciešāk un izveidoja koridoru, viņiem palīgā pienāca vēl daži cilvēki. Pūlis saspringa, iekaisa un arī saspiedas gar izveidotā koridora sienām. Pūlis mācās virsū no visām četrām pusēm. Viss likās nokaitēts, saspringuma sastindzis — gluži kā pirms pērkona negaisa

pirmā brāziena. Un pēkšņi miliču ierinda it kā atslāba, viņi pasmaidīja, un sejās uzplaiksnīja kaut kas labsirdīgs, pavisam cilvēcisks, — viņiem veiksmīgi un bez kādiem zaudējumiem bija izdevies apvest ap stūri pārējos. Pa to laiku no blakus durvīm aizbrauca mašīna, un tur uz priekšējā sēdekļa sēdēja Pols Robsons. Miliči smējās. Smējās arī pūlis.

Taču patlaban šķiet, ka incidents tik vienkārši nebeigsies. -

2eņa un Gaļina izgāja cauri kontrolei. Apbrīnojami daudz glītu seju. Šķiet, te ir pat vairāk glītu, pareizāk sakot, te vērojams kaut kāds citāds skaistums nekā estrādes mūzikas koncertu vai futbola cienītāju barā, vai arī gluži vienkārši ielasgājēju vidū. Šeit, jau telpās, redzams nevis to skaistums, kas vēl cīnās un pūlas iekļūt iekšā, bet mūzikas gaidās mierīgi staigājošu cilvēku skaistums.

Beidzot sākās koncerts. Miškins klausījās, skatījās un visapkārt redzēja glītas sejas.

Koncerts beidzās. Kāpnēs kāds uzgrūdās viņam virsū. Viņš atvainojās. Beidzot viņi aizkļuva līdz garderobei, nostājās rindā, un viņš pastāstīja par šodienas apspriedi, pateica, ka nenožēlo šādi pavadītu laiku, ka viņš pirmo reizi picdalījīgs tādā apspriedē, ka tā viņu ļoti pārsteigusi, šī apspriede, ka tāda apspriede bijusi viņam kaut kas nepieredzēts un jauns.

—   Un ar ko tā beidzās?

—   Ar ko tad šī var beigties? Tā taču bija pavēļu un instrukciju apspriede.' Nekādas apspriešanas nebija. Balsošanas arī nebija. Iespējams, ka protokolā ierakstīja, kā tas allaž pieņemts. «Noklausījās — nolēma.»

ASTOTAIS IERAKSTS

Miškins stāv pie galda un apmierināts skatās uz konjaka pudeli. Pie pudeles ar leikoplastu pielipināta aploksne, un uz tās uzrakstīts: «No Saļņikova.»

«No Saļņikova. Armēņu treju zvaigžņu konjaks. Zvaigžņu lietus. Zvaigžņu bulvāris, pilsētiņa!»

Viņš tikko pabeidzis operāciju, un domas svaidās. Viņš atceras. Atceras arī Saļņikovu un viņa slimību, atceras ari šodienas operāciju.

Kad viņš atgriezās no operācijas, konjaks stāvēja viņa

kabinetā uz galda. Ališkins vilka nost operāciju pidžamu un tad ari ieraudzīja pudeli.

«No Saļņikova. Laikam māte būs atnesusi. Protams, māte, kas gan cits. Saļņikovam septiņpadsmit gadu, bet šodien operētajam Maslovam trīsdesmit pieci. Puisis bija slēpojis un noberzis kāju. Tulzna iekaisusi. Tad iekaisums gājis tālāk. Mājās nevienam nekā nebija teicis. Kad sacēlusies temperatūra, nolēmuši, ka saslimis ar gripu. Pēc tam — ar plaušu karsoni. Vēlāk noskaidrojās, ka locītavā radies sastrutojums. Tad sākās sepsis. Šaļņikovs nogulēja astoņus mēnešus. Bet šodien operētais Maslovs saslimis nezin no kā. Vēzis ir un paliek vēzis. No kā saslimis. No kā! Kā lai tiek vaļā no ieraduma visu nesaprotamo un nezināmo izskaidrot ar saprotamo un zināmo. No kā! Nebija jau nekāda grūtā operācija. Ari paveicas viss labi. Arī vēzi izgrieza pilnīgi. Šķiet, vēl laikus. Pie manis gulēja līdzīga slimniece, kam bija operēts tāds pats vēzis gadu pirms manas piedzimšanas. Pie manis viņa bija ievietota pavisam citas kaites dēļ — trīsdesmit trīs gadus pēc operācijas, šoreiz ne jau vēzis ir galvenais. Tikai trīsdesmit pieci gadi — bet pēc šīs operācijas var iestāties pilnīga impotence. Tādā vietā. Jauns, spēcīgs, kā saka, vīrs kā ozols. Bet ša|ņikovs pirmajās dienās bija uz dzīvības un nāves robežas. Sastrutojumu uzgrieza. Tur visa darba — trim minūtēm. Pēc tam meklēja antibiotikas, kas spētu iedarboties uz Saļņikova sastrutojuma mikrobiem. Gan braukāja pa institūtiem, gan pa dažādām slimnīcām, visas laboratorijas izvandīja. Gatavoja puisim īpašus serumus. Arī nodaļā visi ap viņu vien noņēmās. Un radinieki, protams, galvenokārt māte, neatgāja no viņa ne soli. Nogulēja astoņus mēnešus. Reiz vajadzēja apbraukāt vairākas laboratorijas un institūtus, kamēr salasīja pa tālruni izkaulētās zāles. Ārsti sameta naudu, un viens no viņiem pusi dienas trenkāja taksometru pa pilsētu. Taisni jāsmejas. Bet šim te operācija noritēja veiksmīgi. Tikai ļoti nomāc doma par iespējamo impotenci, īsts ķirurgs operācijas laikā nedrīkst par tādām lietām domāt. It kā runa būtu tikai par dzīvības glābšanu. Re…»

Miškins pagrozīja pudeli, paskatījas uz visam trim zvaigznītēm reizē.

Tad pakāra pidžamu. Uzvilka svārkus. Paņēma pudeli un noglabāja galda atvilktnē.

«Astoņus mēnešus puišelis nogulēja. Un tomēr brašs puika — izķepurojās.»

Viņš paskatījās uz pidžamu, uz galdu, sejā ieplaiksnījas tada kā atmiņu atēna, tad pavīdēja neapmierinātība un viņš devās pie vecākās ārstes.

Miškins piedāvāja konjaku Marinai Vasiļjevnai. Viņa savukārt painteresējās, kāpēc un sakarā ar kādu slimību. Pēc tam Marina Vasiļjevna apsveica Miškinu ar to, ka viņš šodien patiešām operējis. Viņa sejā parādījās vēl lielāka neizpratne. Izrādījās, ka bijusi ieradusies rajona finanšu daļas revidente pārbaudīt, cik pareizi tiek sastādīti algas saraksti un vai visi cilvēki atbilstoši grafikam atrodas savā vietā.

—   Viņa nostāvēja pie operāciju zāles durvīm vismaz divas stundas, gaidīdama, kad tu nāksi laukā. Taču ieiet un paskatīties uz tevi neuzdrošinājās — baidījās no asinīm. Paldies dievam, tu beidzot nāci laukā un viņa tevi ieraudzīja.

Miškins pazina šo revidenti, pavecāku sievieti, un nekādi nevareja iedomāties, ka viņa varētu tā stāvēt pie operāciju zāles durvīm kā sargs ar āvu rokās. Dīvaini, kā viņš netika to pamanījis.

—   Re, kam vajadzēja konjaciņu iedot.

—   Tā tik vēl trūka! Es vakar biju rajona finanšu nodaļā bārties. Aizgāju kopā ar galveno grāmatvedi lūgt naudu. Mums taču sanāk mežonīga pārslodze! Ceturkšņa plānu esam izpildījuši divos mēnešos. Saku — mums nepietiek naudas zālēm. Bet viņš man atbild, ka nevajagot pārpildīt. .Jūs, saka, neuzņemiet vairāk slimnieku, nekā paredzēts. Es viņam skaidroju par ātro palīdzību, saku, ka viņi taču ved. Bet viņš atbild, ka tā neesot viņa darīšana.

—   Vajag kādu palūgt, lai izpalīdz, nevis dusmoties. Bet jūs skaišaties. Re, angļu pamācībās strandējušajiem kuģiniekiem sacīts, ka dusmas un nervozēšana samazinot gribasspēku, — sak, ātrāk noslīksiet, puiši.

Galvenā ārste līdzjūtīgi paskatījās Miškinā un, pirmkārt, domās gauži apšaubīja, vai strandējušais kuģinieks, kuldamies, tā sacīt, pa ūdeni, vispār vēl spēj ko lasīt, un, otrkārt, nodomāja, ka viss uz savstarpējas izpalīdzības vien balstās, ka visur tā vien tiek darīts.

—   Tikai visam tam ir vairāk nekā divi gali vien. Tas patiesībā nav pat koks, tas ir kā zvaigzne. Un kāpēc gan

vnjadzētu šādu palīdzību lūgt — labāk jau samaksāt. Tā Ir vienkāršāk. Ar šādu izpalīdzēšanos noņemdamies, visu laiku jūties kādam parādā, tikai nekad nezini — ko īsti. I a var iepiņķēt cilvēku jebkurā draņķībā. Bet maksāt bezuaudas sabiedrībā — tad ir pavisam gals klāt, var dabūt pa sprandu. Labāk jau iztikt ar savu pretpalīdzību. Galu l>alā tik un tā sapīsies kā vista pakulās tāpat kā es ar savām rajona organizācijām. — Galvenā ārste galīgi sapinās savos skaidrojumos par morālo samaksu un samaksu naudā un pievērsās pagājušajā mēnesī nomirušo slimnieku slimību vēsturēm. Pārbaudīja. Necik daudz jau to nebija. — Esiet gan jūs, puiši, kļuvuši inteliģenti. Agrāk slimības vēsturē ierakstīja, ka slimnieks miris tikos un tikos sirds vājuma rezultātā. Bet tagad — nenāc par tuvu! Paskaties pats, visur: «Reanimācijas pasākumi efektu nedeva.» Jāsmejas. — Marina Vasiļjevna pamāja uz loga pusi. — Re, kur tava anestezioloģiene atbraukusi. Par Ņinu, vai, viņu sauc? Un ko viņa te braukā! Apnikusi jau.

—   Viņa taču mums tik daudz palīdz! Kopš tās reizes.

—   Labi jau, labi, skrej vien pēc viņas palīdzības, viņa, manuprāt, izpalīdz visiem.

Miškins aizgāja atpakaļ uz savu nodaļu. Ņina jau bija priekšā. Abi sasveicinājās un sāka spēlēties ar vārdiem. Kā vārds — tā klikt. Klikt — vārds. Vārds — klikt. Gluži kā pingponga spēlē. Jēga kļūs skaidra tad, kad paziņos rezultātu.

Parunāja par konjaku, par sepsi, par vēzi un impotenci, par finanšu inspektori, ķirurgu biedrību un atkal par konjaku.

Miškins pagaudās, ka nule jau mēnesis, kopš viņš iesniedzis demonstrēšanai savus materiālus, bet viņam neviens nav pat piezvanījis, un nu viņš nezina — ir pieņemti vai nav.

—   Bet vai tu iepriekš ar kādu sarunāji?

—   Ar ko tad? Es aizsūtīju biedrības sekretāram iesniegumu un nekā vairāk.

—   Jocīgais. Vajag kādu palūgt. Tad aši vien visu izdarīs. Citādi nevienam taču par to galva nesāp!

—   Negribu ķēpāties. Pašiem taču jāsaprot. Tas taču ir interesanti!

—   Tāds kā pavieglāks. Kā saka — mājās paviegls, darbā paviegls, ieej veikalā — arī paviegls, pat pavieglo

konkursā ieņemsi tikai otro vietu — tāpēc ka paviegls. Es aprunāšos ar mūsējo — viņš taču ievēlēts biedrības valdē. Varbūt palīdzēs.

—   Lai brauc ratā ar savu palīdzību!

Ņina pacēla klausuli, sāka runāt, parunāja, norunāja,— viņai apsolīja.

Un atkal: klikt, klikt, klikt, — sākās jauna punktu skaitīšana. Atkal konjaks un finanšu inspektore, un pārslodze, un atkal atvedusi šādas tādas zāles.

Dzīvo, kā vatē ietīstīts, un pēkšņi cauri šim mīkstajam, biezajam tukšumam tiek sniegta palīdzīga roka. Neviens pat nav lūdzis, tikai cilvēks jūt sevī vajadzību palīdzēt. Klikt, klikt.

DEVĪTAIS IERAKSTS

—   Sveicināts, kolēģi! Re, kā nokļuvu jūsu nagos.

—       Sveicināti! Tā jau gadās, ka reizēm jācieš pašiem no savējiem. Protams, tas nav nekas patīkams — pašam ķirurgam gulties uz operāciju galda. — Miškins pasmaidīja, slimais ārsts iesmējās. — Atvainojiet, jūs, šķiet, sauc Sergejs Aleksejevičs? Tātad, kā saka, par ko jūs sūdzaties, dakter?

—       Tā sauc gan, Jevgeņij Ļvovič. Man šķiet, ka man ir hroniska resnās zarnas necaurlaidība.

—        Labāk, Sergej Aleksejevič, sāksim kā ar neizglītotu slimnieku visu pēc kārtas. Kas sāp? Kā sāp? Anamnēze. Starp citu, iesim labāk uz manu kabinetu. Tur tad arī izstāstīsit. Kolēģi taču drīkst aprunāties divatā, vai ne?

Sergejs Aleksejevičs kaut kā vārgi pasmaidīja, un viņi aizgāja.

Abi uzsmēķēja.

—   Jau sen kopš strādājat tajā institūtā?

—   Būs jau savi astoņi gadi.

—       Bet kāpēc esat mūsu slimnīcā? Jūs taču neatveda ar ātro?

—       Es tepat blakus dzīvoju. Un vispār — kāda tur starpība?

—        Kā tā? Tur tomēr institūts. Aparatūra, instrumenti, ari deficīta medikamenti, galu galā speciālisti — mēs viņiem ne līdzi netiekam.

—   Visi mēs pārāk viegli runājam par to, ko sliktāk pārzinām. Jūs runājat par mūsu speciālistiem, taču man stāstīts par jums kā par lielu speciālistu.

—    Kā var salīdzināt mani un manus darbabiedrus ar jūsu profesūru. Jūsu kolēģi institūtā var vēl ņemt ļaunā.

—    Ko nu velti runāt, — ārsts atmeta ar roku, — manuprāt, tam nav nekādas īpašas nozīmes. Ja arī apvainosies, pateikšu, ka atveda ar ātro palīdzību. Turklāt viņi nav nemaz tā ieinteresēti.

—   Kāds tam sakars ar ieinteresētību!

—    Es jums paskaidrošu. Mūs tur tādu, kas pēdējos divos trijos gados aizstāvējuši doktora disertāciju, ir savi desmit cilvēki, varbūt drusku mazāk.

—   Tātad jūs esat zinātņu doktors! Redzat nu, bet mums nav nekādu grādu.

—   Jūs taču saprotat, Jevgeņij Ļvovič, ja cilvēks slims, grādi viņam nenāk ne prātā. Taču es runāju par ko citu.

—   Jā, atvainojiet! Es jūs pārtraucu.

—   Es saku, ka nav ieinteresēti, jo patlaban viscaur notiek štatu samazināšana un institūtos tāpat. Tāpēc izdevīgāk samazināt zinātņu doktorus, kas nestrādā par vadītājiem vai nav profesoru amatos.

—   Kādēļ? Kāda te loģika? Jums ir sliktas attiecības?

—   Nav jau runa par mani. Nedomā taču par personiskajām attiecībām, bet par darbu.

—   Vai tad zinātņu doktors nāk darbam par Jaunu?

—   Saprotiet taču, Jevgeņij Ļvovič! Mēs, doktori, strādādami vecāko zinātnisko līdzstrādnieku amatos, saņemam par simt rubļiem vairāk nekā kandidāti, kas ieņem tādus pašus amatus. Kāpēc gan institūtam būtu jāmaksā lieka nauda? Divas samazinātas doktoru — vecāko zinātnisko līdzstrādnieku vienības jau ir divas vecāko zinātņu kandidātu un vēl viena jaunākā vieta par to pašu naudu un vēl perspektīvā trīs disertācijas.

—    Bet direktors jau nemaksā no savas kabatas. Valstij ir viena alga, tik un tā nauda no tās kabatas ir ārā. Cik es saprotu, lieku jaunāko taču, ja nav štatu vienības, tā kā tā nevar pieņemt. Jums taču piešķir ne jau zināmu daudzumu naudas — sak, ņem no tās, cik gribi un kā gribi. Jums, tāpat kā visā valstī, ir štatu saraksts. Kāpēc institūta direktoram domāt par valsti, ja viņš vērtīgāku apmaina pret mazāk vērtīgu. Te ir tikai nauda, nevis labums valstij.

—   Tagad jau visi grib domāt valstiski, risināt problēmas, pirmām kārtām ņemot vērā naudas lietas. Disertāciju aizstāvēšanas perspektīva — tā ir izdevīga institūtam arī no morālā viedokļa. Ne jau personība, bet darbs pirmajā vietā un arī nauda kā darba ekvivalents, tā, redz, Jevgeņij Ļvovič. Savukārt arī ekonomijas režīms. Dzīve — tā ir spēle bez noteikumiem.

—   Atkal ekonomēšana! Pie mums arī par to runā. Taču, pēc manas loģikas, uzplaukums jūsu institūtā radīsies ne jau no -ekonomijas, bet no peļņas vai peļņas ekvivalenta. Un zinātņu doktors spēj dot, teiksim, slimniekiem daudz vairāk. Visumā šo loģiku es līdz galam nespēju izskaidrot. Kaut gan loģika — tā pēc būtības ir noteikumi. Bet, ja nu dzīve, kā jūs sakāt, ir spēle bez noteikumiem, tad arī pieņēmumiem nav jēgas, rezultāti iepriekš nav paredzami, secinājumi muļķīgi, pamācības nepamatotas. Laikam jau arī starp dažādiem loģiskiem piegājieniem var būt atšķirība.

—   Protams. Te jums būs otrs piegājiens. Kandidāts cenšas iegūt doktora grādu, viņš laužas par varītēm uz priekšu, viņam ir tēma, viņš aktīvāk pilda zinātnisko darbu plānu. Viņš gatavo rakstus, referātus, — viņš ir izdevīgs institūtam, vadītājam, direktoram. Bet doktoram nav vairs pēc kā censties, varbūt vēl vienīgi pēc vadītāja vai direktora vietas, ja tie aizietu prom vai arī nomirtu. Citiem vārdiem sakot, doktors ir potenciāls priekšniecības nelabvēlis.

Miškins cieš klusu, jo nezina, ko lai te saka, un nezina arī, ko par šādu loģiku lai domā. Laikam jau sava taisnība ir kā šiem doktoriem, tā arī viņu direktoriem.

—   Jā, dzīve — tā ir spēle bez noteikumiem. Tepat vakar es mēģināju atdzīvināt kādu traumatiķi. Vienu aci aizsegusi hematoma, otrai zīlīte sašaurināta. Ja acu zīlīte šaura, tātad cilvēks vēl ir dzīvs, kaut gan ne pulsa, ne spiediena. Visi ņemas vaiga sviedros. Kamēr zīlīte vēl šaura — parasti atdzīvinām. Pārlejam asinis, taisām mākslīgo elpināšanu, masējam sirdi. Tā ari ņēmāmies, kamēr izkrita šī acs, — izrādījās, ka tā ir no stikla. Te nu jums ir viens spēles noteikums. Un ja nu tomēr atbrīvo? Jūs esat šaura profila speciālists. Sādi speciālisti tikai tādos institūtos vien ir vajadzīgi. Kurp tad jūs iesit? Ko iesāksit?

—   Pirmkārt, tā jau ir problēma, kas skar tikai mani pašu, un direktoru tas nefnaz neuztrauc; otrkārt, piedāvās liraukt uz kādu tālas perifērijas pilsētas institūtu.

—   Un jūs negribat to darīt?

—   Ne visai, bet ne tas ir svarīgākais. Tagad visās pilsētās ir savi institūti un savi vadītāji. Viņi ieinteresēti Izvirzīt paši savējos, nevis saņemt ielikteņus no citurienes. Tāpēc viņi gatavo paši savus skolniekus, dibina savas skolas. Pirms desmit gadiem zinātņu doktoru pal’.rābtu atplestām rokām jebkurā pilsētā. Bet tagad atsūtīto doktoru uzņems droši vien pavisam nelabprāt.

—   Ko tad darīt?

—  Ja jau tāds lēmums tiks pieņemts un neizdosies iekārtoties savā specialitātē, vajadzēs vien iet strādāt jūsu lipa slimnīcā, krist vadītāja priekšā ceļos un lūgt, lai pieņem darbā par ierindas ārstu un atkal mācīties griezt apendicītus, trūces — darīt visu to, kas jau krietnā mērā aizmirsts.

—   Bet salīdzinājumā ar jūsu institūta algām te faču pārāk maz maksā.

—   Būs piemaksa par doktora grādu.

—   Divdesmit rubļu.

—   Mierināsim sevi ar to, ka kandidātam piemaksā tikai desmit. Jūs taču iztiekat. Arī mēs iztiksim.

—   Es neesmu patērējis tik milzum laika disertācijas rakstīšanai. Es pa šo laiku baudīju dzīvi.

—   Man stāstīja, ka jūsu dzīves baudīšana aizritot galvenokārt slimnīcā. Augām dienām un naktīm.

—   Pirmkārt, kas nu kuram sagādā baudu. Turklāt ņemiet vērā arī to, ka labs ķirurgs iztaisa operāciju un mierīgi iet mājās. Pa naktīm pie saviem slimniekiem dirn tadi aplamnieki kā es, kas nav par sevi droši. Otrkārt, tas viss ir pārspīlēts. Man patīk valstīties mājās uz tahtas, lasīt — un lai vēl man blakus šajā brīdī trītos suns. Man patīk iedzert kopā ar draugiem. Itin nemaz nevairos, tā sacīt, no gardēdības baudām. Redzat, kad pagadās kāda neparasti veiksmīga operācija, cilvēki savās alkās pēc brīnuma sāk melst sazin ko. Dieva viņiem vairs nav, taču ir saglabājušās ilgas pēc brīnuma, un tās tad arī rada šādu baumu varoņus. Un kā tad izšķīrās jautājums par samazināšanu?

—   Pagaidām valodas par to pieklusušas un arī mūs pašus liek mierā. Beigusies arī štatu samazināšanas kam

paņa. Taču bailes palikušas, iedragāta gan ticība, gan ari radusies plaisa dienesta attiecībās. Un sirdi urda nemiers.

—        Labi, nerunāsim vairs par nepatīkamo. Kas tad jums īsti sāp? Kaut gan arī šī laikam nav nekāda patīkamā saruna.

—       Jevgeņij Ļvovič, runāsim atklāti! Kā vīrs ar vīru. Pat vairāk nekā atklāti. Tūlīt jums visu izstāstīšu.

—       Un vēl ar šitādu preambulu! Es klausos, Sergej Aleksejevič!

—   Esmu pārliecināts, ka man ir resnās zarnas vēzis.

—   Tā jau nu uzreiz vēzis.

—       Uzklausiet, nepārtrauciet! Es taču zinu jūsu svēto pienākumu apgalvot pretējo.

—   Labi jau, labi.

—       Man jau sen sāp. Sāpēm ir ciešs sakars ar periodisku necaurlaidību. Tās simptomi ir klasiski. Sataustīt nekā neizdodas. Un tomēr, ja tas ir vēzis, manuprāt, to vairs neizdosies izgriezt…

—   Cik sen jau jūtat sāpes?

—   Apmēram gadus piecus.

—   Olio! Un vēzis! Tik ilgi.

—        Pēdējā laikā sāpes uznāk biežāk un arī necaurlaidības izpausmes ir spilgtākas. Galvenokārt tagad, pēdējā gadā.

—        Pieci gadi! Protams, ar vēzi sirgst ievērojami ilgāku laiku, nekā agrāk domāja, — par to esmu pārliecināts. Taču sāpes, kas ilgst jau piecus gadus! Ar ko esat slimojis?

—       Citādi esmu vesels cilvēks, Jevgeņij Ļvovič. Vienīgi zobi tikuši ārstēti.

—   Nekādas traumas vai operācijas nav bijušas?

—        Pirms kādiem septiņiem gadiem izgrieza aklo zarnu. Un vēl bērnībā reiz neveiksmīgi ielēcu ūdenī. Kādas pāris nedē|as sāpēja vēders, gulēju slimnīcā, baidījās, ka nav zemkapsulas plīsums aknās. Vairāk nekas tāds nav bijis.

—   Saprotams, ka baidījās. Atgulstieties, es apskatīšos.

Ārsts apgūlās uz dīvāna. Miškins apsēdās uz maliņas.

—   Novājējis neesat?

—   Pēdējā laikā mazliet esmu.

—        Paskatieties tik kāda kroka! Pēc pieciem gadiem slimošanas ar vēzi — un šitāda kroka. Kreisajā pusē jums nekā nevar sataustīt. Labajā… labajā aklā zarna mazliet pārpildīta.

—   Tā arī galvenokārt sāp.

—       Ja pārpildīta, protams, sāp. Kāda rakstura apendicīts jums bija?

—       Nejauks kā man, tā ķirurgam, tikai ne sastrutojis. Piedēklis atradās zem aknām un viss vienos saaugumos.

' Vajadzēja dot narkozi.

—       Tad jau nav ari nekāds brīnums, ka sāp. Saaugumu process. Kā jūs stāstāt, tad tas bija jau pirms operācijas, liet pēc tās pats dievs licis tam tā būt.

—     Jevgeņij Ļvovič, runāsim atklāti ari turpmāk, esat > ar mieru?

—   Tā taču norunājām.

—       Ja cilvēkam ir vēzis, it īpaši, ja tas nav vairs operējams, — tad jau labāk slimnieku vairs neārstēt, lai viņš ātrāk nomirst. Vai tā nav?

—   Es nepiekritu.

—        Bet pats savā prātā, ne jau manis mierināšanai, — mēs taču, dakter, tā norunājām, — jūs domājat citādi?

—        Nekad neesmu domājis citādi. Ne mierināšanai, ne vispār. Ja slimniekam ir necaurlaidība vēža dēj, viņš katrā ziņā jāoperē un, ja nevar audzēju izgriezt, tad jāizvada laukā zarnas gals vai arī jāizveido apkārtceļš. AAums jāpadara savs darbs saskaņā ar vēl jaunībā doto zvērestu. Mēs vairs neesam brīvi savā izvēlē. Mēs nedrīkstam rēķināties ar vēzi, mums jādara tas, ko protam un varam. Līdz galam.

—   Jūs patiešām tā domājat?

—   Es nezinu, kā es domāju, — es tā daru.

Miškins apsēdās krēslā. Ārsts lēnām saģērbās.

—        Esmu pārliecināts, ka visi citi ārsti neoperējama vēža gadījumā nedara nekā. Tas taču nav lietderīgi — kaut ko darīt, paildzināt mokas.

—        Nav lietderīgi. Tāpēc arī jūs neuzticaties saviem institūta ārstiem. Jums nav arī lietderīgi turēt institūtā zinātņu doktoru. Nav lietderīgi!

—   Bet, manuprāt, jūsu slimnīcā domā tāpat. Mēs…

—        Nav lietderīgi! Kas lai sazina, kas ir lietderīgi. Gluži vienkārši katram jādara tas darbs, kas viņam ir iemācīts.

—   Jā. Paskatīsimies? Paskatīsimies, Jevgeņij Ļvovič!

—       Turklāt esmu pārliecināts, ne jau nu gluži par visiem simt, bet, teiksim, par deviņdesmit pieciem procentiem katrā ziņā, ka-nekāda vēža jums nav. Galu galā ana-

līzes taču ir labas. Nē. Nav nekāda pamata domāt par vēzi. Manuprāt…

Pie durvīm pieklauvēja, un ienāca slimnieks.

—   Jevgeņij Ļvovič, mani šodien izraksta …

—   Piedodiet, bet šobrīd esmu aizņemts. Vēlāk ieiešu pie jums.

—   Jevgeņij Ļvovič, man jums ir daži jautājumi. Izlasiet, lūdzu!

Miškins paņēma aprakstīto papīra salveti un teica:

—   Ejiet atpaka] uz palātu! Es pie jums ieiešu. — Slimnieks aizgāja. — Tas ir kaut kāds pustraks. Es viņam izoperēju trūci. Galīgi nomocījis mani. Operācijas laikā viņam sāpēja. Viņš vaidēja un lūdza piedošanu — viņam, vīrietim, vajagot būt pacietīgam, bet viņš nespējot’ novaldīties. Man vēl vajadzēja viņu visu laiku mierināt. Varu iedomāties, ko viņš tur sarakstījis. Jums kā ārstam arī laikam var izlasīt priekšā. — Un Miškins sāka lasīt:

—   «1. Cik garai jābūt šuvei?» — Es taču teicu. Re, kā! Lasīsim tālāk! — «2. Vai nevar iztaisīt simetrisku šuvi arī otrā pusē? Estētika!» — Interesanti, kas nāks tālāk. — «3. Kad var sākt dzimumdzīvi?» — Nu, tas ir lietišķs jautājums. — «4. Ja sākšu justies slikti, vai nākt atkal pie jums? 5. Cik kg var nest somā? 6. Vai drīkst iet ūdenī, peldēties, airēt, spēlēt tenisu? 7. Vai pēc mēneša var iet sēņot ar lielu grozu un mugursomu?»

—   Nav ko iebilst, tādas tiesības ir. Būsiet dzirdējis, Jevgeņij Ļvovič, ka franču neiropatologs Sarko dēvēja šādus slimniekus par «slimniekiem ar zīmīti rokās». Atņemiet viņam zīmīti, viņš teica, un lai vaicā bez tās. Pašu galveno neaizmirsīs. Aizmirstas mazsvarīgais. Slimnieki ar zīmīti vienmēr ir hipohondriķi.

—   Kas lai sazina, kādi būsim paši, kad saslimsim.

—   Es taču jau esmu slims.

—   Jūs patlaban uzskatāt, ka neesat vairs tikai slims, bet jau notiesāts uz nāvi, jūs nekas neinteresē. Palūkosimies, kāds jūs būsit tad, kad sāksim runāt par izveseļošanos un turpmāko dzīvi.

Ienāca Natajja Maksimovna.

—   Atvainojiet, Jevgeņij Ļvovič, atveda slimnieku, autotrauma. Lūzumi, šoks. Operācija nav vajadzīga. Jāpārlej asinis, bet mums ir tikai viena ampula.

—   Aši pasūtiet no ātrās palīdzības!

—       To visu mēs zinām. Tikai ar telefona līniju kaut kas noticis. Ja dzīsimies ar mašīnu uz asins pārliešanas centru, paies ilgs laiks. Otrā grupa. Es apjautājos, kam no mūsējiem ir otrā. Jūs neiebilstat? Mums abiem ir pirmā.

—       Ak tu mūžs! Var liet arī pirmo. Ejam uz operāciju zaļi!

—       Uzgaidiet, Jevgeņij Ļvovič! Tās pašas grupas asinis tomēr ir labākas! Un tādu, kas būtu ar mieru dot., netrūkst. Ja tikpat daudz pieteiktos tad, kad jānodod asinis pec rīkojuma, rajonā mūs neviens nebārtu.

—       Atvainojiet, Sergej Aleksejevič! Darbs. Mēs vēl tiksimies. Ejam!

—       Protams, protams, Jevgeņij Ļvovič. Man arī, Jevgeņij Ļvovič, ir otrā grupa, ņemiet no manis! — Sergejs Aleksejevičs pabailīgi un vērīgi paskatījās kolēģos.

—       Paldies, Sergej Aleksejevič! Ņemiet, Nataļja Maksimovna, no viņa ar! Ejam ašāk!

Gaitenī pie operāciju zāles viņš apstājās un teica:

—   Asinis no viņa ņemiet, tikai…

—       Mums viņam pašam būs jāpārlej, nevis no viņa jāņem. Un ja nu vēzis?

—       Tu, Nataša, esi mu|ķīte un vēl jaucies vidū. Viņš taču'pārbauda, ko mēs par viņu domājam. Ja mēs domājam, ka vēzis, — tad viņa asinis neņemsim.

—       Viss skaidrs, bet viņam pašam taču jāsaprot. Viņš taču domā, ka vēzis .. •

—       Tā ir viņa paša problēma. Asinis mēs no viņa paņemsim un pēcāk viņam pašam arī pārliesim.

—   Vai viņam patiešām ir vēzis?

—       Kas to lai zina? Neliekas, bet varbūt ir arī. Jāiztaisa rentgens. Ejam pie šoka slimnieka.

—       Tur pagaidām nekas nav darāms. Jādabū tikai laukā no šoka. Es atnācu, lai brīdinātu, ka ņemsim no savējiem asinis.

—        Apskatīt tomēr vajag. Mēs taču esam dežūrārsti. Bet asinis ņem no manis! Nedrīkst ņemt no vidējā personāla, ja pats priekšnieks vēl nav devis savējās. Tas nav pieklājīgi.

—       Tās ir muļķības. Pirmkārt, visi zina, ka jūs savas asinis jau esat ne vienu reizi vien devis. Un, otrkārt, Jevgeņij Ļvovič, jūs pats teicāt, ka pret cilvēkiem jāizturas labi, ka viņiem jāuzticas. Un nu? …

■— Tev taisnība. Tas man no tā ārsta pielipis. Viņš nevienam ārstam netic. Viņa vājais punkts ir lietderība. Viņš uzskata, ka ārstēt neoperējamu vēzi nav lietderīgi un humāni. Un tagad baidās no visiem ārstiem.

—   Ko tad viņš uzskata par lietderīgu — galēšanu nost, vai?

—   Patlaban viņam nav nekādu uzskatu. Viņš ir sapinies savās izjūtās. Manuprāt, viņš jauc, neatšķir, kurš tai brīdī, kad slimība nonāk konfliktā ar lietderību, ir ārsts un kurš — bende. Gan mēs viņu vēl iemācīsim dzīvot, vai ne?! Kaut tikai nebūtu vēža. Vēl pavisam jauns puisis. Zinātņu doktors.

—   Doktors!

—   Nūja. Ejam, Nataša, slimnieks tomēr ir jāredz.

Pēc tam viņš sēdēja ordinatoru istabā un plaši izrunājās par to, cik cilvēki labprāt atsaucas, ja patiešām ir konkrēta vajadzība. Kad runa nav par kadu no dzīves atrautu plānu vai formālu ķeksīti. Četras māsiņas un viens ārsts deva asinis. Vēlāk atveda arī no stacijas. Tagad asiņu pietiek.

—   Viņa stāvoklis tomēr arvien vēl ir smags. — To saka Bankins, traumatologs. — Viņam vēl visi lūzumi jāfiksē, vēl ar viņu būs ilgi jānoņemas.

—   Tagad droši vien dzīvībai briesmas vairs nedraud.

Bet tad slimnieku dabūja laukā no šoka stāvokļa, iztaisīja izvilkšanu, un traumatologi varēja doties mājup. Visi aizgāja. Bija iestājies vakars. Pagaidām dežūra ritēja viegli. Viss mierīgi. Dežūrārsti Miškins un Nataļja Maksimovna nolēma paēst. Izņēma no ledusskapja savus no mājām atnestos krājumus, salika visu kopā. Nataša uzsildīja uz plītiņas to, kas bija paredzēts ēšanai siltā veidā, un, tā sacīt, vēl abi gana mundri viņi apsēdās pie galda.

* * *

MISKINS.

Mes paēdam. Apsēdāmies krēslos. Sākām gaidīt, atpūsties. Uzsākām dežurārstu rāmu sarunu, kāda vedas, kad nodaļā viss ir apdarīts un neviens no jauna klāt nav atvests.

Nošķind tālrunis.

Nataša noceļ klausuli.

—   Hallo… Patlaban nevar. Viņa ir pie slimnieka.

Un noliek klausuli.

—   Kā tā drīkst rīkoties, Nataša, vai tev grūti pieaicināt pie tālruņa māsiņu? Bet rit viņai vajadzēs aicināt tevi. Un ņem ari to vērā, ka būs lielāka cieņa — pati daktere iet paaicināt māsiņu vai sanitāri pie tālruņa. Padomā vien — pati'redzēsi, kas ir labāk. Un kāpēc vajadzīgs tas: «Patlaban nevar. Viņa ir pie slimnieka.» Fui! Vīrieši — lie parasti ir rupji tēvaiņi. Nekļūsti arī tu par kuci!

Lai tu būtu kāds kašķis būdams, taču ar sievietēm tā runāt nedrīkst. Viņa, protams, apraudājās. Es gan atvainojos, gan vai uz ceļiem metos. Pats velns mani rāva aiz mēles nosaukt viņu par kuci. Bet laikam ne jau kucē bija palvenā vaina. Pašai sameties neērti, ka tā atbildējusi. Un tomēr sāka taisnoties:

—   Esmu vainīga, Jevgeņij Ļvovič. Tikai apriebies viss līdz nemaņai. Gribas kaut brītiņu pabūt mierā. Tik vien man ir mierīgu brīžu kā dežūras laikā. Kad atved slimnieku — tā ir cita lieta, strādā, nogursti, bet nogursti normāli. Taču mājās! Mājās nekāda miera. Man drīz būs četrdesmit. Bet vēl joprojām dzīvojam kā pa elli. Vīrs, vira vecāki, bērns un es. Jūs jau redzējāt. Mūsu guļamos krēslus sakrauju pa dienu uz vecāku tahtas. Tās nolādētās šauribas dēļ jādzīvo vienās ķildās. Protams, ar vīramāti. Tai pašā laikā man jābūt viņai pateicīgai līdz kapa malai. Maitājas attiecības ar vīru. Dēls tā joņo pa istabu, ka galva plīst pušu. Gaitenī arī viņu izdzīt nevar — tur blakus slims kaimiņš, lamājas. Viņš patiešām ir slims. Jau divus gadus. Un būs slims līdz pat kapa malai. Dusmās citreiz gribas novelēt… Es jau nesaku, ko, bet pēc tarn, vienalga, gremžas, sāp sirds par to. Teica, ka drīzumā iedošot dzīvokli. Jau piecus gadus tā sola. Kooperatīvajam dzīvoklim nav naudas. Bet drīz jau četrdesmit — turpat arī mūžs galā. Tāpēc arī cenšos saglabāt klusumu šeit. Piedodiet, lūdzu! Pati saprotu, ka tā nav labi. Ek, Jevgeņij Ļvovič, kad dabūšu dzīvokli, iegādāšos suni tāpat kā jūs. Un jūs ari esat labiņais. Turat komunālajā dzīvoklī suni. Un pats galvenais tas, ka uzveļat visu kaklā Gaļinai, viņa taču noņemas ar to suni. Turklāt vēl komunālajā dzīvoklī. Seit, citu acīs, jūs esat delikāts. Bet kā jūtas viņa? Un tā mēs, nelaimīgie, velkamies pakaļ laimīgajiem.

Tātad pārgājusi uzbrukumā. Lai jau. Turklāt viņai galu galā taisnība.

Atkal noskan tālruņa zvans.

—   Ķirurģiskā nodaļa … Piezvaniet vēlāk! — Blaukš — un klausule nolikta. — Vai dieniņ! Kā es tā! Redzat nu, Jevgeņij Ļvovič, es taču biju nolēmusi aicināt visus pēc kārtas.

—   Piesargies, ka nenoskaud mūsu mieru! Miers ir jānopelnī. Sabojāji man garastāvokli. Ir tik patīkami iedomāties, ka tev, tas ir, man, klājas gaužām slikti. Trijatā divdesmit kvadrātmetru lielā istabā. Bet ir taču iespēja turēt suni. Bet man vēl par maz. Tev drīz piešķirs dzīvokli. Pieciem cilvēkiem katrā ziņā iedos trīs istabas. Kas tad tev būs par dzīvīti! Iešu pie tevis atpūsties. Vai laidīsi?

Viņa iesmējās. Nataļja Maksimovna bieži smejas. Arī tagad. Gaišie mati izspūruši. Sēž zem pašas spuldzes — mati laistās, mute liela — man patīk, ja sievietei ir liela mute. Nataša izskatās pavisam jauniņa! Neviens nenoticētu, ka viņai drīz jau četrdesmit.

—   Kāpēc tu izskaties tik jauniņa?

—   Kā jauniņa?! Pēdējos gados esmu sākusi ļoti pieņemties svarā. Visi, kas nodarbojušies ar sportu, līdzko to pamet, kļūst tuklāki.

—   Es arī saku, ka no sporta vairāk ļaunuma nekā labuma. Reiz tas tik un tā jāpamet. Un tad sākas sabrukums.

—   Būtu zinājusi, ka tik slikti jutīšos, nekad nebūtu ziedojusi tik daudz laika basketbolam. Bet par jauneklīgo izskatu paldies jāsaka divdesmitajam gadsimtam, kosmētikas un parfimērijas gadsimtam. Mēs negaidām dāvanas no dabas, mūsu uzdevums — tās ņemt.

—  Tev nu gan par tām dabas dāvanām nevajadzētu gausties.

—   Man taču ir viss, ko mūsu dzīve var piešķirt… — Viņa iesmējās. — Divdesmitais gadsimts ir izbeidzis aplamo sievietes stāvokli, kad viņai bija jāizskatās tādai, kādu dieviņš devis. Ja kaut kas nav izdevies, kā nākas, — var arī operāciju iztaisīt.

Ienāca sanitāre.

—   Atveda smagu slimnieku, pakļuvis zem mašīnas.

—   Se tev nu bija miers!

Aizskrējām uz uzņemšanas nodaļu.

Patiešām smags slimnieks. Nekā nevar izdibināt — piedzēries.

Noņēmāmies ar viņu līdz rītam. Pulksten piecos aizsūtīju Natašu prom, lai kaut vai stundiņu nosnaužas. Pēc tam pats atkal pamodināju. Nekā nevar saprast, šķiet, ka nekāda operācija nebūs vajadzīga. Vispirms jādabū laukā no šoka, tad varēs ķerties arī pie lauztajām kājām. Iztaisījām viņam blokādi, ielikām kājas lubiņās, lējām iekšā visādus šķīdumus, asinis, — vienalga elpo Joti slikti. Nolēmu izdarīt krūšu dobuma punkciju kreisajā pusē. Pavilku ar šļirci un izvilku dzidru, dzeltenu šķidrumu. Bet kas tas ir — to nekādi nevaru saprast. Paaicināju Natašu. Kā mēdz teikt: viena galva gudra, bet divas vēl gudrākas. Izrādījās, ka viens deguns labs, bet, ja divi kopā, — tad ir vēl labāk. Viņa pienāca, paostīja trauciņu ar šķidrumu un mierīgi noteica: «Vīns. Sausais vīns.» Paostīju es arī — nu kā tad! Abi pasmējāmies. Turklāt viņai daudz nevajag, lai sāktu smieties. Patrinām mēles par to, ka viņa ir ievērojama speciāliste šajā ziņā, bet es savu ožu esmu samaitājis, mani neviens par degustatoru neņems. Pasmējāmies — un arī diagnoze kļuva skaidra: plīsusi diafragma, un kuņģis ietriecies krūšu dobumā. Vajadzīga operācija. Nebūtu bijis tā vīna, nekādā skaidrībā netiktu. Reizēm arī no vīna nāk savs labums.

Iztaisījām operāciju. Izvilkām kuņģi, ielikām to vēderā atpakaļ, diafragmu aizšuvām. Ap desmitiem slimais jau bija drusku atguvies.

Ienāca prātā, ka vienā no mūsu ķirurģijas grāmatām par vēdera ievainojumiem minēts anekdotisks atgadījums sakarā ar Briāna vizītēm franču hospitāļos pirmā pasaules kara gados. Hospitālī viņš sastapis kādu zuāvu, ko tuvcīņā no durkļa tiešā trieciena vēderā paglābušas jostā iešūtās zelta monētas, — durklis noslīdējis gar monētām un tikai ieskrambājis vēderu. Briāns esot teicis: «Redzat, cik tas ir labi, ja vienmēr ir klāt kādsbišķītis naudas.»

Cik veselīgi ir reizēm mazlietiņ iedzert! Protams, tikai sauso vīnu, citādi ķirurģēm var rasties grūtības. Kaut gan, ja bijusi kāpostu vira, būtu bijis vēl vieglāk.

Pēc veiksmīgas operācijas jūti tādu kā spēku pieplūdumu. Varbūt tas no prieka?

Skatos Natašā — pa nakti drusciņ tā kā novecojusi. Nekas no mierīgas dežūras neiznāca. Krāsas kļuvušas mazliet blāvākas, tikai nav saprotams, kuras — dabiskās vai mākslīgās? To man grūti pateikt. Ņina, piemēram, laikam

ir jaunāka, bet kura no viņām glītāka… To man grūti pateikt.

Pulksten trijos viņa mazliet uzkrāsojās, kļuva it kā spirgtāka un aizgāja uz mājām. Atpūtīsimies. Un es arī. Un tā mēs, laimīgie, velkamies nopakaļ nelaimīgajiem. Un tomēr mēs esam laimes lutekļi. Mēs priecājamies par padarīto. Kad tā paskatās uz citiem, piemēram, uz Sergeju Aleksejeviču, — mums klājas pavisam labi. Arī darbs ir labs, sagādā prieku. Un nav ko gudrot — dzīve pati izgudro un piespiež mūs kaut ko darīt. Gandrīz vienmēr vienīgo iespējamo. Izvēles brīvība — iespējams, ka tā ir laba lieta, tikai grūta. Mums ir vieglāk.

DESMITAIS IERAKSTS

—   Saņa, vai aiziesim uz putnu tirgu?

—   Protams. Vai mamma arī nāks?

—        Ņemsim līdzi mammu arī. Posies! Gaļina, brauksi mums līdzi uz putnu tirgu?

—   Protams.

—   Tad posies ašāk!

—   Papu, vai Redu arī ņemsim?

—       Jucis esi, vai? Viņš taču tur tajā suņu barā prātu zaudēs. Turklāt suņa dēļ vajadzēs vēl meklēt taksīti. Bet tā aizbrauksim ar metro. Gaļina, bet kā būs ar ēdamo? Pagūsi?

—   Tiks izpildīts, mans kapteini!

—   Papu, un kas tur vēl ir bez suņiem?

—       Saucas par putnu tirgu — tātad ir ari putni. Un vēl ir kaķi. Ēdmaņa visādiem dzīvniekiem. Un zivis.

—        Bet suņi ir bez pasēm? Tie, kas nenāk caur klubu, vai ne? Nav sugas suņi?

—        Tas gan. Bet kāpēc pēkšņi tāda vilšanās? Kāpēc jāizkopj sevi tāds suņu rasisms? Starp citu, daži uzskata, ka visparastākie sētas kranči esot visgudrākie suņi.

—       Es jau nerunāju par to. Bet par tiem gudrajiem — vakar Miša atnesa uz skolu suņu žurnālu — suņu rēviju — viņam no Maskavas atveduši, — tur teikts, ka visgudrākie esot takši. Tur tā teikts — Miša mums pārtulko j a …

—       Vai pats vēl neesi iemācījies saprast? «Trīs musketierus» jūs visi tulkojat, bet suņu žurnālu …

—        Viņš taču to darīja pārtraukumā, lai visi dzirdētu. Tur teikts — ja jūs vēlaties, lai mājās būtu tirāns, iegādājieties taksi, tie ļoti labi orientējas katra ģimenes locekļa rakstura īpatnībās un katram atrod savu pieeju, izmanto savā labā katra individuālās vājības.

Ienāca Gaļina.

—       Tūlīt viss būs gatavs, bet jūs vēl neesat saģērbušies. Saša, notīri savas kurpes un papum arī, Zeņa, tu varētu izgludināt savas bikses!

—       Tu esi gatava atteikties no visa, ļauj tikai tev izrīkot citus. Būs labas tādas pašas.

—   Beigu beigās vajadzēs gludināt man.

—        Un pareizi vien būs. Kāpēc tad es tevi ņēmu par sievu?

—        Sākas! Ej, Saša, ej, nospodrini! Būtu vismaz šķīvjus uz galda salicis.

—   To gan var.

Visi ķērās pie darba.

Beidzot paēda. Apāva nospodrinātus apavus. Gaļina izņēma no skapja un pasniedza Zeņam svārkus.

—        Tagad, dēls, tev pa ceļam būs jānodarbojas ar analfabētisma likvidēšanu mūsu vidū suņu jautājumos. Kā kurus suņus šodien pasaule vērtē. Kas tur tajās jūsu suņu rēvijās stāv rakstīts.

—        Labi, te būs suņu žurnāli, taču es paņēmu no tevis grāmatu par Sveiceru, bet tā arī nesapratu, kas viņš ir.

—   Liecieties mierā, vīri, nav taču laika! Ejam!

—        Ejam! Vai tad kāds ko iebilst? Par Sveiceru es varu pastāstīt arī pa ceļam.

—        Lūk, tā, puis! Sveicers bija tāds, es pat nezinu, kā to lai pasaka, — ne īsti francūzis, ne īsti vācjetis. Dzimis viņš Elzasā. Tāpēc gan francūzis, gan vācietis. Arī runāja un rakstīja viņš kā vienā, tā otrā valodā. Laikam tomēr lielākā mērā bija vācietis. Viņš bija ievērojams teologs filozofs, ievērojams muzikologs, labs Baha mūzikas pazinējs, ievērojams ērģeļu speciālists un arī vērā liekams ērģelnieks — Baha mūzikas atskaņotājs. Turklāt četrdesmit gadu vecumā viņš pabeidza medicīnas fakultāti un aizbrauca uz pašu Āfrikas iekšieni, uz Gabonu, ārstēt cilvēkus.

—        Bet kāpēc viņš tik vēlu pabeidza medicīnas fakultāti?

—        Viņš nemaz negribēja k]ūt par ārstu un nodarbojās pavisam ar citām lietām, taču četrdesmit gadu vecumā nolēma, ka viņa morālais pienākums ir palīdzēt tiem cilvēkiem, kuriem klājas visļaunāk. Tāpēc sāka mācīties par ārstu.

—   Vai tad afrikāņiem klājas visļaunāk?

• — Viņš uzskatīja, ka eiropieši, nesaprazdami afrikāņu dzīvi, ar savu klātbūtni ir sagrāvuši visus viņu dzīves pamatus, un viņš, tā sacīt, aizbrauca maksāt par to, izpirkt, tā sacīt, eiropiešu grēkus.

—   Bet ari viņš taču ir eiropietis.

—   Tāpēc arī aizbrauca.

—        Bet kāpēc viņš iedomājās, ka saprot šo dzīvi? Varbūt viņš tāpat to grāva?

—        Var jau būt. Tikai viņš tā izprata savu morālo pienākumu. Un vairāk nekā pusi gadsimta nodzīvoja Āfrikā, jo tur ir ļoti daudz slimo.

—        Vai tad Eiropā slimo ir mazāk? Tu pats taču mājās tikpat kā nerādies, allaž stāsti, ka ārstu nepietiek. Kad tas Sveicers dzīvoja?

—        Viņš nomira tūkstoš deviņi simti sešdesmit ceturtajā gadā, bet aizbrauca uz turieni gadsimta sākumā.

—        Redzi nu, papu! Toreiz ārstu bija vēl mazāk. Bet slimnieku bija droši vien vairāk nekā tagad. Kāpēc viņš brauca?

—   Eiropā tomēr ārsti bija, bet tur nebija.

—        Bet, ja apmācītu tos, kas pazīst viņu dzīvi, nēģerus, un lai viņi ārstē? Vai tā nevarētu, papu?

—        Uz visiem jautājumiem nemaz nav iespējams atbildēt, tas pirmkārt. Otrkārt, tagad tā arī dara — apmāca, un pēc tam viņi brauc uz mājām.

—   Kāpēc tad Sveicers tā nedarīja?

—        Bija daudz visādu šķēršļu. Turklāt viņš bija misionārs, nodarbojās ar kristietības izplatīšanu pasaulē.

—        Bet kā viņš izpelnījies vislielāko popularitāti? Ar savu ārsta, mūziķa vai filozofa talantu?.,.

—       Ar visu kopā. Viņš saņēma Nobela miera prēmiju galvenokārt par pašaizliedzīgo ārsta darbu.

—   Vai tad tu neesi pašaizliedzīgs ārsts?

—        Kā šādos gadījumos mēdz izteikties tēvocis Filips: «Ciet klusu, muļķi, citi par gudru noturēs!» Ko tu man neliec mieru ar to Sveiceru!

—   Es, papu, nevaru aptvert, kāpēc viņš tā izdaudzināts. Viņš taču nav nekāds lielais zinātnieks medicīnas jomā, bet prēmiju viņam piešķīra kā ārstam.

—   Es taču tev skaidroju. Viņš ārstēja cilvēkus Āfrikā, nevis kādā lielā Eiropas pilsētā kā, piemēram, es.

—   Te jūsu ir papilnam, bet tur viņš viens pats. Vai ne?

—   Apmēram tā.

—   Tad es saprotu. Viņš it kā paceļas jums pāri. Citādi tu taču strādā vienā strādāšanā, bet tev prēmiju neviens

nedod.

—   Se pieckapeika — metro klāt.

Putnu tirgū viņi devās tieši pie suņiem. Gaļina, ieraudzījusi, ka pārdod Siāmas kaķi (nez kāpēc tos pārdeva turpat, kur suņus), tūlīt iesniedza interpolāciju: vai mums nevajadzētu to nopirkt. Taču nolēma vispirms izstaigāt visu tirgu. Drīz vien notika Sašas un kaut kāda doga aizkustinoša tikšanās. Varēja nodomāt, ka viņi viens otru ilgi meklējuši. Saša piegāja viņu tikai paglaudīt, taču dogs piecēlās un uzlika ķepas Sašam uz pleciem. Arī Saša savukārt apskāva dogu. Liels cilvēks būtu nobijies, bet Sašam nekas ļauns nenāca ne prātā, viņš visu saprata pareizi: suns vēlas apkampties — un kāpēc gan ne — arī viņš ar lielāko prieku. Labi, ka Gaļina to neredzēja, bet, kad to ieraudzīja Zeņa, viņu apskāvieni vairs neradīja nekādas šaubas, ka abiem ir vislabvēlīgākie nolūki. Pēc tam viņi ilgi nostāvēja pie kastītes, kuras malām karājās pāri kāds desmits mazu bokseru galviņu. Vienu kucēnu Saša izcēla. Kucēna āda bija sakrunkota vienās krunkās, it kā būtu domāta desmit tāda apjoma suņukiem.

Viņi noklaiņoja pa tirgu savas trīs stundas, pamieloja acis gar visādu dzīvu radību. Un tad pēkšņi Miškins iesaucās:

—   Ak mūžs, cik te visādas dzīvas radības!… — Pateica un pēkšņi apstājās. Pareizāk sakot, viņš pats vēl gāja, doma bija apstājusies, pareizāk sakot, doma vēl turpinājās, tikai vērpās ap vienu un to pašu. Viņš pūlējās atcerēties kaut ko, kam bija sakars ar «dzīvo radību».

«Bet kas? Kas? Ak tā! Vakardienas saruna. Patiesībā tā nemaz nebija nekāda īsta saruna, taču gluži kā iegravēta tā palikusi atmiņā:

—   Viņā taču nekā no dzīvas radības nav palicis pāri. Pagalam slikti. (Kādaš radības? Kāpēc radības? Kas tas

par dīvainu vārdu? Un kāpēc — «nav palicis pāri»? Dzīva radība. Laikam jau viņa gribēja teikt — nav vairs spēka. Varbūt arī — dzīvas miesas? Ko viņa ar to domāja? Dzīva radība. Viņš ir dzīvs, pat ļoti dzīvs. Dzīvs. Dzīvnieks. Mājdzīvnieks. Mājlops. Kādas muļķības jums prātā!)

—    KĀDAS MUĻĶĪBAS JUMS PRĀTĀ! (Varbūt viņa domā tā: ja jau mēs esam ķirurgi, tad laikam daža ziņā līdzīgi miesniekiem. Varbūt viņa sevī domā: slimnīca — ta ir slaktūzis. Kāds tam sakars ar dzīvu radību? Radība. Un kāpēc nav palicis pāri? Viņš nebūt nav tik sliktā stāvoklī. Viņš atveseļojas.)… VIŅS NEBŪT NAV TIK SLIKTĀ STĀVOKLI. VIŅS ATVESEĻOJAS… (Protams, viņš pēc operācijās bija ļoti vārgs. Novājējis. Un ka gan citādi? Nevar taču viņa stāvokli vērtēt pēc dzīvsvara. Atkal! Kāpēc es netieku vaļā no šiem dzīvnieciskajiem salīdzinājumiem? Viņš taču nav mājlops. Kāpēc viņa spriež par stāvokli pēc dzīvsvara? Tfu, tu! Dzīva radība! Kāpēc tieši dzīva? Vai tad es mēroju viņa spēkus un veselību kaut kādās dzīvās vienībās? Kur radusies tāda inženiertehniska pieeja cilvēkiem! Bet inženiertehniska pieeja — tā tomēr ir pieeja no eksakto zinātņu viedokļa. Bet te — dzīva radība! Dzīvnieciska pieeja. Bet dzīva vienība — tā ir inženiertehniska pieeja. Nē, arī tā neder. Cilvēks nav mašīna. Un ja nu cilvēks būtu mašīna? Tad gan būtu viegla ārstēšana. Nē, ne lauksaimnieciska, ne rūpnieciska pieeja neder. Pēc remonta nav atveseļošanās posma, speķu uzkrāšanas posma. Un mašīna vispār neatveseļojas.) … VIŅS TACU ATVESEĻOJAS UN DRĪZ… (Mašīna, līdzko tā izremontēta, tūdaļ ir vesela. Bet te — dzīva radība. Protams, viņa uzskata mūs par miesniekiem. Viņu tā uzskata par lopu, taču kaut kur, dziļi pati sevī, tā gluži nedomā, bet… domā, ka, re, tie ķirurgi, tie visus mūs uzskata par lopiņiem, ko var graizīt, kā tīkas. Nē, tā viņa, protams, nedomā. Tomēr cik bieži mums gadās dzirdēt: «Visi ķirurgi ir miesnieki. Ko dabū rokās, to tūlīt griež…» Bet kāpēc mums tūlīt jāgriež? Jo mazāk graizām, jo mazāk nogurstam, jo mazāk nervozējam, jo laikāk aizejam no darba mājās.) … UN DRlZ IES UZ MĀJĀM. (Un vispār — mēs nevienu negraizām. Graizīt — tas ir pretīgs vārds. Vai tad es kādu graizu? Es ārstēju. Bet šie saka — graizu. Par to, ka es griežu, par to runa, bet par to, ka es šuju ciet, — par to ne pušplēsta vārda.

Daždažādiem mājkustoņiem var griezt nost galvu. Bet es ārstēju cilvēkus. Ir gan neganti un uzmācīgi vārdi — dzīva radība! Vai tas būtu kāds pieņemts termins? Vai pēkšņi uzpeldējuši no zemapziņas dzīlēm? Protams, viņa uztraucas. Virs taču. Tāpēc ari tas slēpjas zemapziņā. Un veltīgi uztraucas.) …UN JŪS VELTĪGI UZTRAUCATIES… (Bet kā lai neuztraucas. Un ja nu nomirst. Sī doma laikam lodā pa smadzenēm kā tārps. Un, ja nomirst, tad tajās pašās zemapziņas dzīlēs jau gatavs spriedums — «dakteri graizīja, kamēr sagraizīja». Tā ir vieglāk. No tā ari nāk tā dzīvā radība. Fu! Nav nekādas dzīvas radības! — viss būs kārtībā.) … VISS BŪS KARTĪBĀ.

—      KĀDAS MUĻĶĪBAS JUMS PRĀTA! VIŅS NEBOT NAV TIK SLIKTĀ STĀVOKLI. VIŅS ATVESEĻOJAS. VIŅS TACU ATVESEĻOJAS UN DRĪZ IES UZ MĀJĀM. UN JOS VELTĪGI UZTRAUCATIES — VISS BUS KĀRTĪBA.

Saruna bija pavisam īsa. Bet palikusi atmiņā. Ko tur daudz runāt.»

Miškins paskatījās Gaļinā, viņa bija jau krietni nogurusi. Bet Saša joprojām vēl ir ņiprs un skraida no suņa pie suņa. Tā vien rādās, viņš tūlīt palūgs: «Ietiniet man sitos visus.»

Gaļina paklusām sacīja:

—   Ejam, Zeņa, prom, pietiks! Dabū prom Sašu no visas šitās radības.

—   Kāpēc radības?

—   Kā, kāpēc? — Gaļina gluži dabiski neaptvēra.

—    Kāpēc radības? Tāds dīvains vārds.

—   Tu taču pats tā teici… Labi, teiksim — no dzīvniekiem. Lopiem — kā vēlies.

Miškins iesmējās.

—    Pamēģināsim ar dabūt viņu prom.

—   Saša, met mieru savai andelei! Esam jau visu apskatījuši, bet tu, manuprāt, esi visus rokām aptaustījis.

—   Nemaz neesmu taustījis. Vēl tikai šitos apskatīšu, un tad iesim. Tikai šitos.

—   Saška, mums jāiet. Mamma vairs nemaz nejaudā…

—   Eju, eju, papu! Tikai vēl šitos …

Miškins noprata, ka vajadzīgi daudz svarīgāki argumenti nekā mātes vēlēšanās un nogurums.

—   Saša, es apsolīju, ka ap šo laiku jau būšu slimnīcā. Jābrauc tūlīt, esmu jau aizkavējies.

—   Ak tāl Brauksim ar taksīti, vai ne? Ar taksīti, papu, jā?

—   Brauksim ar. Mamma ari ir nogurusi. Gaļina, vai tu piekrīti braukt ar taksīti? Pareizāk — vai tu finansēsi?

—   Braucam ar taksīti. Vai tu patiešām gribi iegriezties slimnīcā?

—    Ko nozīmē — gribi? Vajag taču. Pati saproti.

Gaļina nopūtās. Saprast viņa saprata itin labi, turklāt

viņa pazina Zeņu un zināja ari, cik tas viss nepieciešams.

—   Sapratu. Bet kā dara citi?

—   Tu taču neapprecējies ar citu. Tāpēc nevajag veltīgi runāt.

Patiešām — ko tur tukšu runāt. Un patiešām — vēl nav bijis tādas reizes, ka viņš brauktu veltīgi. Tāpēc ka allaž tieši šajā mirklī viņš bija vajadzīgs.

Slimnīcā viņi ieradās visi kopā. Te jau bija pie tā pieraduši. Ja Jevgeņijs Ļvovičs būs nolēmis veltīt savu laiku ģimenei, tad tas nozīmē, ka viņš atstieps visu ģimeni uz slimnīcu.

Arī šodien viņš te bija gauži vajadzīgs.

Uz slimnīcu bija atvests slimnieks, kam patlaban taisīja operāciju. Nebija jau sazin kas, nebija nekāds smagais slimnieks — tikai kuņģa čūlas perforācija, taču tā jāoperē ar narkozi. Svētdienās tā allaž bijusi problēma. Narkozi dod māsiņa, jo pēc štatiem tādai mazai nodaļai dežurējošais ārsts anesteziologs nepienākas. Vienai māsiņai tas ir par grūtu — viņai palīgā norīko vēl vienu māsiņu, ko izsauc no nodaļas. Bet abi ārsti operē. Apmēram tā tiek sadalīti spēki, kad dežūras laikā izbeidzas skābeklis. Šodien notika tas pats. Atsauca no gaiteņa vēl vienu māsu no cita posteņa. Skābeklis jāpievieno pagalmā. Viņa nekad to nav darījusi. To zina un prot izdarīt tikai māsiņa anestēziste, kas nedrīkst atiet no slimnieka.

Vai tiešām vajadzēs vienam no ķirurgiem pamest operāciju un skriet krāmēties ar baloniem, uzgriežņu atslēgām, manometriem, reduktoriem …

Operē Ageikins, un tas klaigā uz māsiņām, ka nav laikus visu pārbaudījušas. Māsiņa kliedz pretī, ka bijis simt atmosfēru, ka ar tām vienmēr atliku likām pieticis pat lielai operācijai, «cik reižu tad man būs jālūdzas, lai at

brauc meistari, te nav divu domu, ka kaut kur ir noplūde. Bija taču simt atmosfēru! Bija!»

Ageikins bez mitas gaužas un brēkā, ka viņam trūkstot spēka, lai piedabūtu māsiņas ievērot kārtību. Bet māsiņa Maigā par noplūdi.

Galu galā Ageikins saka: «Nekā nepadarīsi, es mazgāju rokas un eju ķēpāties ar baloniem. Pēc tam atgriezīšos un nomazgāšos par jaunu.» To visu viņš pasaka izaicinoši, aizvainoti, ar pārmetumu balsī. Tikai kam? Pret ko viņš vēršas?

Un šajā brīdi kā erceņģelis operāciju zālē parādījās Miškins.

—   Jevgeņij Ļvovič, vai cik labi! Skābeklis!

—   Kas jums te notiek?

—   Perforācija. Šujam ciet.

—   Tūdaļ pievienošu.

Miškins izgāja pagalmā. Pienesa balonus pie skābekļa sadales iekārtas. Pievienoja vienu. Pie tās pašas reizes atvienoja arī divus tukšos un pievienoja jaunus. Visu saskrūvēja. Nolika vietā atslēgas un jau gribēja aiztaisīt kasti ar skābekļa baloniem, kad aiz muguras kāds uzsauca: «Dievs palīdz, dakter!» Aiz muguras stāvēja tehniķis, kurš agrāk darīja visu to, ar ko patlaban nodarbojās Miškins.

—   Ak tas esat jūs! Labdien!

—   Negribējāt mani. Tagad jādara pašiem. Saraujiet vien, saraujiet, bet es paskatīšos! Paskatīšos!

—   Skatieties vien vesels, — Miškins atteica tādā pašā tonī. — Jums taču šodien brīvdiena. Visiem atpūta vajadzīga.

—   Es jau nebiju jums pa prātam, padzināt. Tāpēc tagad raujieties paši.

—   Jūs taču nācāt uz darbu piedzēries, tāpēc arī padzinām.

Miškins atcerējās skandālu ar šo mūždien piedzērušo tehniķi. Viņu piecieta tikai tādēļ, ka neviens negribēja par trīsdesmit rubļiem mēnesī nākt šurp pēc darba un ķēpāties ar šo visumā vienkāršo parikti. Viņu piecieta un cik nu spēdami centās nelikties zinis par viņa meimurošanu ap baloniem. Taču visam reiz pienāk savs gals — un reiz tas pienāca. Un šo meistaru — meistaru, nepārspējamu speciālistu! — vienkāršāk runājot, absolūti nekvalificētu strādnieku — ņēma un padzina.

—     Kurš tad par puslikmi, par trīsdesmit rubļiem, ies jums skaidrā prātā strādāt?

Miškinam nebija ko iebilst. Un tomēr viņš gluži nevilšus, kā jau vienmēr, metās pretim.

—    Jūs taču strādājāt tikai amatu apvienošanas kārtībā. Tā nebija visa jūsu alga.

—     Tā jau ir manis paša darīšana. Bet kurš tad ies skaidrā prātā par tādu naudu strādāt. — Laikam viņam šis arguments bija ļoti iepaticies, un viņš to atkārtoja vēl vairākas reizes.

•Miškins aizslēdza skābekļa kasti un jau posās prom.

—     Starp citu, biedri dakter, jūs domājat, kāpēc es te dirnu. Es atvedu pie jums dēlu, — stāsta, ka patlaban viņu operējot. Tagadiņ iznāk tā, ka viņu neoperējat jūs, jūs ņematies gaiskābekli. Vai tas ir labi? — Piedzērušais nez kādēļ sāka smieties, laikam bija saskatījis šajā darba dalīšanā kaut ko jocīgu un sāka zvaigāt par šo, viņaprāt, ārkārtīgi smieklīgo.

Miškins apstājās.

—     Varat neuztraukties! Tur viss ir kārtībā. Čūla jau ir aizšūta. Patlaban beidz operāciju.. Tā ka viss jau ir kārtībā.

—     Es nemaz neuztraucos. Es zinu … — Pēkšņi viņa smiekli pārvērtās asarās. — Vai viņš paliks dzīvs, biedri dakter? Viņš taču man ir vienīgais. Es dažreiz skatos pa logu, es tepat, eku, pretim dzīvoju un redzu, kā jūs cilājat balonus. Tātad, domāju, pats ir šite, slimnīcā, tātad viss kārtībā. Un par skābekli vairs neuztraucos. Tātad būs dzīvotājs? Būs?… — Un atkal sāka raudāt.

—   Būs. Viss kārtībā. Suj jau ciet.

—    Viņam taču neviena nav. Pagalam nonīcis. Māte mums nomira. Sievas vēl nav.

—    Viss ir kārtībā. Viņam bija čūla. Būs dzīvs, bet miesa ataugs. Ejiet tagad mājās, rīt varēsit pie viņa atnākt.

—     Lielais paldies, biedri dakter, jo kurš tad ies par trīsdesmit rubļiem skaidrā prātā balonus cilāt.

Un viņš, laikam galīgi nomierinājies, aizslāja prom, iespējams, uz mājām.

Bet Miškins iegāja atpakaļ slimnīcā pie savas ģimenes un pēc tam droši vien devās uz mājām.

Mājās viņš rotaļājās ar Redu un atbildēja uz Sašas jautājumiem. Reizēm arī neatbildēja. Jautājumu bija daudz.

—        Papu, bet vai Sveiceram ari bija skābeklis? Kas viņam to pievienoja?

—   Kāpēc nebija?

—   Bet suns viņam bija?

—        Un kas ir labāk — būt par terapeitu vai par ķirurgu?

—   Bet kas ir svarīgāks — plaušas vai sirds?

—    Bet kāda tev bija atzīme krievu valodā?

—    Un kas vēl bez Sveiccra Āfrikā ārstēja cilvēkus?

—   Un cik ārstu trūkst Eiropā?

—        Un kas ir — slimība? Un kas ir veselība? Vai suņiem arī sāp? Vai var operēt ari bez narkozes? Bet kas nāks man līdzi uz teātri — tu vai mamma?

Uz teātri kopā ar viņu aizgāja Jevgeņijs Ļvovičs. Uzveda «Pusaudzi».

—    Papu, vai Fonvizins bija vācietis?

—   Kāpēc tev tas ienāca prātā?

—    Kāpēc tad viņš ir Fon?

—        Tātad Fontanovam arī jābūt vācietim? Es nezinu, kas bijuši Fonvizina senči, bet viņa asinīm taču nav nekādas nozīmes. Viņš rakstīja krievu valodā, viņš domāja par Krievijas likstām un problēmām — tātad bija krievs.

—        Papu, bet, ja visur brauktu ar taksometru, — tad arī ģeogrāfiju nevajadzētu mācīties?

—        Papu, kad būsim mājās, vai tev no slimnīcas atkal kāds piezvanīs?

—   Nezinu, Sašiņ. Tev nepatīk, ka zvana?

—        Man nepatīk, ka tu brauc prom, taču, ka piezvana, — tas man patīk. Tu esi viņiem vajadzīgs.

Tikai tajā vakarā no slimnīcas neviens nezvanīja un, kad Saša jau bija aizmidzis, Miškins piezvanīja pats.

Viņam pastāstīja, ka nodaļā viss labi, ka viņš var mierīgi atpūsties un ka pēc desmit stundām viņi gaida ierodamies viņu darbā.

—   Ga]ina, vai tu man biksēm kabatu salāpīsi?

—   Gaļina, kad tev tagad nākamā dežūra?

—   Vai tu izlasīji grāmatu par Sveiceru?

—   Galina, kad tu rīt būsi mājās?

—   Gaļina, kurš no mums aizies uz vecāku sapulci?

—        Tu, Zeņa, uzdevi man vai tūkstoš jautājumu. Gluži kā Saša. Būtu labāk paņēmis rīt pasi un aizgājis uz miliciju. Jau divi gadi, kopš tai notecējis termiņš.

—   Tu ari nevari iztikt bez komandēšanas. Man šodien ir brīvdiena, bet tu mācies virsū ar pasi. Kāpēc tā vispār man vajadzīga?

—   Ja nu pēkšņi atsūta naudu pa pastu — bez pases tev neizsniegs.

—   Es paņemšu līdzi arodbiedrības biedra karti. Enciklopēdijā rakstīts, ka personas identificēšanai pietiek ar arodbiedrības biedra karti, ka der arī tā.

—   Vai kabatu aizlāpīt?

—   Protams.

—   Bet pats saki — brīvdiena.

—   Nelāpi ar! Nav liela bēda — pastaigāšu ar cauru. Gribas gulēt.

VIENPADSMITAIS IERAKSTS

MISKINS.

Sīks lietus sijājas kā caur sietu. Sniegs krīt lielām lēkšķem. Man apkārt sniga biezs, slapjš sniegs. Es visu laiku sojoju cauri sniega un lietus putrai. Acu -priekšā ziema, bet zem kājām rudens. Un tomēr karsti. Es soļoju tā, kā Kucs savā laikā skrēja, — brīžiem ātrāk, brīžiem lēnāk. Bet no slimnīcas es izskrēju skriešus. Kā allaž es domās izdzīvoju veselu mūžu.

Galu. galā es drīz iekāpšu piektajā desmitā. Pieliek! Esmu gana operējis. Ko esmu panācis? Nemaz tik labi es neoperēju. Tiesa, ir bijušas dažādas operācijas, tiesa, reizēm tādas, kādas reti gadās. Taču par virtuozu neesmu kļuvis. Katrai manai operācijai vajag būt arī acij tīkamai. Vai es varu sacīt, ka manās operācijās ir tīkami noskatīties? Nevaru. Bet, ja viņi arī skatās, tad tas ir tāpēc, ka nekā cita labāka nav. Iešu strādāt uz poliklīniku. Man iedos nodaļu. Alga būs tāda pati. Varbūt arī lielāka — tur vairāk štata vietu. Paņemšu sev vēl pusslodzi klāt. Nebūs vairs jādežurē, neviens pa naktīm nekur nesauks. Gadu man jau daudz, aug dēls, arī viņam jāveltī vairāk laika. Citādi sāk veidoties par pragmatiķi. Pat nespēj aptvert, kur slēpjas Sveicera spēks. Un kas vainīgs? Man jānodarbojas ar viņu vairāk. Bet es neliekos ne zinis. Pats par sevi saprotams, kas aizdzina viņu uz Āfriku, kad Eiropā darba papilnam, un tas ir pat grūtāks, jo cilvēki untumaināki. Naudas arī nebūtu. Uz Āfriku sūtīja no vi

sas pasaules. Bet, re, sūtīt uz Galīciju nevienam neienāktu prātā. Vai uz šejieni. Bet tur viņš bija visu uzmanības centrā, gluži kā uz Mēness. Taču, skatoties no citas puses, viņš tomēr nodzīvoja tur pusi gadsimta. Ne jau nodzīvoja vien, bet nostrādāja. Strādāja — ārstēja, cēla. Tas nav nemaz tik vienkārši. Tomēr viņš ir bijis krietns cilvēks. Viņa rīcību noteica iekšēja nepieciešamība, nevis vēlēšanās paspīdēt. Sašam jāiemāca mīlestība. Nedrīkst pieļaut, ka neiecietība pret visu slikto, kas tik dabiska un raksturīga jaunībai, ņem virsroku pār mīlestību pret visu pārējo. Tikai kur lai rauj tam laiku? Iešu strādāt uz poliklīniku. Arī tur ir savas grūtības, tomēr jutīšos mierīgāk.

Sī dīvainā, pusabstraktā domāšana aizvilināja mani prom no ierastā apceri guma. Es soļoju aizvien ātrāk un ātrāk. Arī domas skrēja aizvien ātrāk. Tās šaudījās no problēmas uz problēmu. Te man ienāca prātā Sveicers. Te Openheimers. Te piepeši sāku pavisam abstrakti prātot par dzīves jēgu. Kāpēc mēs dzīvojam? Kā labā eksistējam? Sajā sakarā ienāca prātā Bernards Sovs, kurš, cik atceros, kaut kur bija rakstījis, ka cilvēki, kuriem domāšanā trūkst metafiziskā primāta, saskata dzīves jēgu tikai vienā aspektā — veicināt dzīvības turpināšanu zemes virsū. Pienāks laiks, un cilvēku cilts uzzinās, kādiem mērķiem tik ilgus gadsimtus un gadu tūkstošus augušas, vērsušās plašumā un vairojušās civilizācijas, kāpēc saglabājies cilvēks. Lai mūsu domāšanas gaita un dvēseles dzinuļi būtu kādi būdami, mēs, ārsti, darām visu iespējamo, lai cilvēce galu galā uzzinātu, kādēļ tā pastāvējusi, kādēļ esam dzīvojuši. Protams, tas ir mūsu pienākums — darīt visu, lai turpinātu cilvēces dzimtu. Mēs, pat savos uzskatos būdami konservatīvi, esam reālie progresa īstenotāji.

Un tad es pamanīju, ka esmu galīgi slapjš. No ārpuses sniega un dubļu dēļ, bet iekšēji man aizvien vēl bija karsti.

Es apstājos pie tālruņa būdiņas.

—   Filips?

—   Jā.

—   Sveicināts, Filip! Ko tu patlaban dari?

—   Sēžu. So to skripāju.

—   Varbūt metīsi mieru? Pasēdēsim kopā mazliet.

—   Man nav neviena mājās. Nāc pie manis! Pasēdēsim.

Gāju uz autobusu pieturu. Pie manis pienāca puisis —* tā ap gadu trīsdesmit. Drusku iedzēris.

—   Paklau, ar ko tu brauksi? Un uz kurieni?

—   Nesaprotu. Braukšu ar autobusu līdz metrostacijai.

—   Tad ir labi. Vai drīkstu braukt kopā ar tevi?

—   Lūdzu. Neviens taču netraucē.

—        Saproties, es saņēmu algu. Re! — Un viņš uzsita pa sānkabatu. — Simt piecdesmit šajā izmaksā. Lūk, tā. Mēs pa pieciem izmetām divas pudeles. Es devos prom. Bet man pa pēdām, skatos, seko divi puiši. Viņi redzēja, kā es norēķinājos. Redzēja ari visu manu naudu. Viņi mani piežmiegs un visu atņems. Man tikai vajadzētu aizkļūt līdz metrostacijai. Tad viss būs kārtībā. Tad man vairs nebūs bail no viņiem. Saprati?

—   Kas nu tur ko nesaprast.

—        Tāpēc arī saku, tu, šķiet, esi spēkavīrs. Divatā tiksim galā. Turklāt arī pabīsies tev ķerties klāt. — Viņš atmeta galvu un sāka skatīties kaut kur manā pierē. Protams, viņš bija krietni mazāks par mani. Taču tā atmest galvu nebija nekādas vajadzības. Tas bija, tā sacīt, sava veida kompliments.

Iekāpām autobusā un apsēdāmies blakus.

—   Kā tevi sauc? Mani — par Mihailu.

—   Mani par Jevgeņiju.

—        Re, Zeņa, paskaties. — Viņš izvilka no mēte|a kabatas fotogrāfiju paciņu un izklāja tās sev uz ce|iem. — Tu paskaties, Zeņa! Vai nav sievišķis uz goda?! Vai par tādu ir vērts cīnīties? Mana sieva.

Paskatījos fotogrāfijā un nez kādēļ sāku izturēties pret šo sarunu nopietni.

—        Tā nekas. Tikai ne man par to spriest. Jums taču tas laikam labāk zināms. Bet kādēļ jāclnās?

—        Un šī te ir viņas meita. Ne jau manējā. Viņa ir vecāka par mani.

—   Meita, vai? — es pajokoju.

—        Sieva, protams. Un te, Zeņa, paskaties, te esmu es pirms desmit gadiem. Biju pionieru vadītājs nometnē. Man |oti patika bērni. Cēlos sešos no rīta, lai viņiem visu sagatavotu. Visādas sporta spēles. Es biju spēcīgs. Viņu dēļ arī dabūju ciest. Un viņi mani mīlēja.

—   Kāpēc tad dabūjāt ciest?

—        Reiz viņi gāja pastaigāties. Lūk, tā. Bet es gāju tādu gabaliņu aiz viņiem. Viņiem piesējās kaut kādi tu

rienes zeņķi. Es tiem virsū — es biju stiprs. Sie man virsū. Vienam iekrāvu — es biju spēcīgs. Vārdu pa vārdam. Iekrāvu vēl vienam. Tad saskrēja vietējie iedzīvotāji, miliči, uzrakstīja protokolu. Dabūju divus gadus nosēdēt. Biju spēcīgs. Bet bērnus es mīlēju. Kopa ar viņiem nometnē pavadītais laiks bija pats labākais manā mūžā. Toreiz mācījos arī institūtā pirmajā kursā. Mācījos gan slikti, tomēr mācījos. Ne jau visi priekšmeti man patika. Bet spēcīgs gan biju. Kāpēc klusē, 2eņa, tu mani dzirdi?

—   Dzirdu.

—   Atgriezos pēc tiem diviem gadiem mājās. Sāku strādāt. Tad arī manā ce|ā patrāpījās viņa. Viņai ir meita. Ls viņu mīlu tāpat kā toreiz. Saprati, Zeņa? Tiesa, es sāku iemest. Viņa negrib ar mani kopā dzīvot. Saka — šķirsimies. Reiz atnāca vēlu mājās. Es saku — kur tu biji? Viņa atbild — tā nav lava darīšana, saka, mēs taču šķiramies. Bet es saku — kad izšķirsimies, tad varēsi tā darīt, bet pagaidām vēl es atbildu par tevi. Nu un iekrāvu viņai. Protams, biju iemetis. Bet tagad šī ar mani vairs nemaz nerunā. Saprati, 2eņa? Tādas tās lietiņas. Tagad esmu jau visu izlēmis. Te ir mana alga, vai ne? Iešu un nopirkšu sev uzvalku par visu naudu. Vai ne? Saprati? Kreklu, kaklasaiti. Platmali un mēteli nopirku pagājušajā algas dienā. Ar ēšanu kaut kā izvilkšos. Norunāju ar vienu mūsējo meiču. īsta skaistule. Uzcirtīšos gods godam un kopā ar viņu iešu pastaigāties, lai šī redz. Saprati, ko? Kā tu domā, vai tas lidzēs?

—   Laikam nelīdzēs. Pamēģiniet gluži vienkārši ar viņu no sirds izrunāties.

—   Tā nevar. Esmu jau norunājis. Zoika saka — nekur es ar tevi neiešu, man ir pašai savs puisis. Es atkal saku — tu taču man neesi vajadzīga. Tu tikai atnāc ar mani pastaigāt. Lai šī redz. Paskatīšos, ko tad šī teiks. Klāt esam. Metro es viens pats iztikšu. Paldies! Metro man vairs nav bail. Tur pats tikšu galā. Spēka man pietiek. Arī tos divus vairs neredz. Paldies, Žeņa! Ja kur satiksimies — iemetīsim.

Es aizgāju pie Fiļas.

Viņš man jau pie durvīm sāka stāstīt par saviem pētījumiem, par jauniem arhīvu dokumentiem, tad par visiem, ar ko ticies, kurš un ko viņam pastāstījis, pēc tam par jaunākajām grāmatām, jaunākajiem atklājumiem, pieņēmumiem, hipotēzēm. Laiku pa laikam man izdevās iemest

vidū kādu vārdu, taču domās es šodien atrados tālu no tā, kas nodarbināja viņa prātu. Viņš kā informācijas nesējs atradās sava uzdevuma augstumos. Es kā šīs informācijas uztvērējs nebiju nekam derīgs. Neatceros neviena viņa teiktā vārda. Es joprojām dzīvoju savā iztēlotajā nākotnes pasaule, kad jau būšu aizgājis no slimnīcas, kad strādāšu poliklīnikā, kad vairs nevajadzēs dežurēt un skriet pa vakariem uz slimnīcu, kad es varēšu visu brīvo laiku pavadīt kopā ar Sašu un vēl ar šiem te — ar Volodju un Fiļu. Bet tad iedomāju, ka vēl pēc pāris gadiem Sašam būs ar mani garlaicīgi un viņš ies staigāt kopā ar saviem draugiem. Viņam būs citas problēmas, citas intereses. Un to, kas man patlaban šķiet neatrisināms, viņi pat nesāks risināt — tas viņus neinteresēs. Ja nevarēs citādi, izrīkosies bezjēdzīgi, bez apdoma, toties ļoti efektīvi un vienkārši kā Gordijs ar savu mezglu. Bet es runāšu par mūsdienu jaunatnes trūkumiem, jo manos jaunības gados šīs problēmas bijušas pašas galvenās. Mūsu jaunības gadi taču, lai tie bijuši cik grūti būdami, vecumā mums šķitīs brīnum jauks, pareizi nodzīvots laiks, kam pat vajadzētu kļūt par etalonu, jo toreiz mēs bijām veseli, spēcīgi, glīti, tā vismaz mums vecumdienās liksies, mums tolaik klājās labi, jo mēs domājām par ceļiem, kas šķita pavērušies mūsu priekšā, bet priekšā bija mūžība, kuras beigu galu mēs pēdējā laikā jau sākam samanīt. Un mūsu kompānijā pie galda jau uzradušies tukši krēsli. Man bija šķitis, ka visu daru, kā vajag. Un nekā tāda nebija! Kāpēc piepeši komplikācija? Kā radies tāds stāvoklis? Pneimonija! To viņa vairs neizturēs. Nekas nav palicis pāri no plaušām. Nav ar ko elpot. Arī mākslīgā elpināšana vairs nelīdz.

Bet Filips šajā dienā man pastāstīja daudz interesanta, es gan nekā neatceros, taču esmu par to pārliecināts, jo šim fenomenam krājumā aizvien visneparastākā informācija, viņš vienmēr prot interesanti stāstīt un nekad vienam un tam pašam cilvēkam neatkārto kādreiz jau stāstīto. Kā gan viņam izdodas iegaumēt, ko viņš kuram stāstījis! Tikai es nekā neatceros. Atceros tikai to, ka viņam vajadzēja strādāt. Un es aizgāju.

Bet pa ceļam piezvanīju Volodjam un devos pie viņa. Viņa dzīvoklī pašlaik beidza remontu un namdaris sita klāt plauktus. Viņš pūlējās piesist ar naglu pie sienas koka līsti. Ar naglu pie mūslaiku sienas! Turpat blakus

stāvēja elektrourbis un viss pārējais, kas vajadzīgs, lai normāli pieskrūvētu ar skrūvi. Es pajautāju, kāpēc viņš mēģina iedzīt šajā sienā naglu. Viņš man atteica, ka dažas naglas samaitāšot gan, taču piesitīšot. Bet, kad piedāvāju viņam skrūvi, viņš pateica, ka viņam neesot aleliastra un viņam liekoties, ka ar koka tapiņām neturēšoties tik labi. Es atļāvos runāt ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu, jo arī sevi pieskaitīju pie strādnieku šķiras, pie cilvēkiem, kuru rokas pazīst darbu. Es viņam teicu, ka, manuprāt, viņam nav taisnība. Patiesībā man šķita, ka viņš gluži vienkārši baidās no elektriskā urbja, jo tas kratās un raustās rokās gluži kā bormašīna. Varbūt viņam nesen sāpējuši zobi, iespējams arī, ka viņam ir jāiet pie ārsta. Es ieurbu ar urbi vairākus caurumus, iedzinu tapiņas, un viņš piestiprināja plauktus.

Sajā darbā es jutos drošs — te nekādi sarežģījumi nevarēja rasties. Tur es nemaz arī nedomāju, ka var rasties tāds sarežģījums.

Pa šo laiku Volodja un Miša aizskrēja un atnesa šņabi. Mēs apsēdāmies un trijatā izdzērām. Pajautāju Valentīnam, tā sauca amatnieku, vai viņš jau sen strādā šajā darbā. Viņš atbildēja, ka pavisam nesen. Pirms tam viņš dzīvojis pavisam citā vietā un strādājis pavisam citu darbu, bet tagad viņam esot sieva un viņš aizgājis strādāt celtniecībā. «Citā vietā un citu darbu» viņš pateica tādā tonī, ka mēs kautrējāmies uzprasīt — «kur un kādā». Es pajautāju, vai viņš jau sen strādā par namdari un kur mācījies šo amatu. Viņš mums paskaidroja, ka nesen un ka nekur nav mācījies. Viņš gluži vienkārši aizgājis uz būvobjektu, viņam pavaicājuši, kas viņš tāds ir, viņš pateicis, viņam sacījuši, labi, Valentīn, strādāsi par namdari. Un tā viņš kļuvis par namdari. Arī darbā citi puiši nekā nepamācot, kā vajag darīt, bet pašam prasīt esot kauns. Toties tagad viņam esot dēļi un viņš varot staigāt pa mājām, tāpat kā šodien, un pamācīties. Pie viena viņš pateica paldies man, jo arī no manis esot kaut ko iemācījies. Viņā nebija ne miņas, ne drusciņas no tā, ko sauc par strādnieka profesionālo lepnumu, par profesionālo lepnumu vispār, iedzerot mēs sapratām, ka profesionālo iemaņu un lepnuma trūkumu viņš it kā aizstāj ar strādnieka ambīciju, ar hipertrofētu ambīciju. Acīmredzot viņa ambīcija ir apgriezti proporcionāla lepnumam. Iedzērām kopā ar Valentīnu un nolēmām iztaisīt vēl dažus plauk

tus. Bet viņš pat ēvelēt nebija iemācījies, kā nākas. Nekas, gan iemācīsies. Es sapratu, ka Volodja pievācis viņu materiālu dēļ, ko Valentīns, protams, stiepj no būvobjekta.

Pēc tam Valentīns aizgāja un mēs sākām spriedelēt par lumpenproletāriešu psiholoģiju, kas sākusi izplatīties nespeciālistu vidū. Par to, ka, piemēram, ārsts būtībā 'pārstāv strādnieku šķiru, ka viņš nav ierēdnis, kaut gan reizēm arī pilda ierēdņa funkcijas, viņš nav arī zinātnieks, kaut arī viņam jāizliekas par zinātnieku, ka ārsts neapšaubāmi ir strādnieku kārtas pārstāvis, bet ķirurgs, tas vispār stāv pie darbgalda un nodarbojas ar fizisku darbu bez jebkādas papildu fizkultūras vai jogu vingrinājumiem. Pēc tam mēs atkal runājām par profesionālo lepnumu un par speciālista un lumpenproletārieša ambīciju, un par to, ka lumpeni ir arī to inteliģentu vidū, kuri dzīvo tikai ar šodienas interesēm, un, beidzot, kad bijām izdzēruši visu līdz galam, es aizgāju uz mājām.

Mājās uzzināju, ka man zvanījuši no slimnīcas, bet es uz turieni nepiezvanīju. Kāpēc man lieku reizi jāprašņā, ja viņa jau ir mirusi. To es zinu arī bez visas viņu zvanīšanas. Šodien dežurē Nataša un Igors — tiks galā arī bez manis.

Priekšā ir sestdiena un svētdiena — es negribu zināt, kas tur notiek. Un kāpēc man jāzina, ja viņa tik un tā mirst un es nekādi nevaru viņai palīdzēt.

Sāku pierunāt Gaļinu un Sašu doties rīt izbraukumā ar slēpēm, tad la liela lieta, ka laiks nav piemērots. Aizbrauksim, tad paskatīsimies. Varbūt ārpus pilsētas laiks ir pavisam piemērots un var izslēpoties. Toties manis nebūs mājās un es līdz pat pirmdienai nezināšu, ka viņa ir mirusi. Lūdzu, lai pa tālruni atbild, ka manis nav mājas. Gaļina, protams, izbrīnā iepleta acis, bet nekā neteica. Citādi dabūtu pretim! Bet es taču zinu, ka, līdzko Saša aizmigs, tā viņa sāks mani tirdīt. Bet vispār vajadzētu izstāstīt arī Sašam. Lai sāk saprast, kas ir rūpes. Nē, es viņai nekā neteikšu — vēl piespiedīs braukt, bet es negribu. Pirmdien iešu aprunāties par poliklīniku. Patiešām. būtu labi kaut kur doties kopā ar čigānu taboru. Šķiet, ka esmu jau izvirtis darbā. Un man sacīs — «jel, lepnais cilvēk, pamet mūs». Un es pametīšu savu lepnumu.

Ga|ina lūkoja kaut ko izdibināt, taču pēc tā, kā es uz to reaģēju, noprata, ka itin nekā neteikšu.

No rīta aizbraucām slēpot. Protams, ārpus pilsētas varēja tīri labi izbraukātie«. Es allaž aizsteidzos viņiem priekšā. Pec tam mēs pie kāda paugura apstājāmies, Saša visu laiku brauca no tā lejā, bet mēs ar Gaļinu palikām mazliet atvilkt elpu. Un tad arī izstāstīju viņai visu. Pastāstīju, kā pie mums atveda šo septiņpadsmit gadus veco meiteni, atveda no milicijas, kur tā bija nogādāta par kaut kādu nodarījumu un apkārtklaiņošanu. Mazgadīgā noziedzniece nekur nestrādāja un arī nemācījās. Bet milicijā viņa visu acu priekšā izvilkusi no kabatas adatas un norijusi. Miliči, protams, nobijušies un atveduši pie mums. Mēs izskatījām ar rentgenu un atradām tikai vienu adatu. Atstājām viņu slimnīcā novērošanai. Adata zarnās — tas nebūt nav tik bīstami, kā, nezinātājiem liekas. Un arī norij tās samērā bieži. Gaļina to visu zināja. Arī trakajiem patīk norīt visu, kas gadās pa rokai, šad un tad norij arī tīšuprāt — tāpat kā šī meitene. Parasti šādos gadījumos baro ar putriņām, ar kartupeļu biezeni, mīkstu maizi — un adatas iznāk laukā. Mēs tad arī sākām viņu tā ēdināt un katru dienu caurskatījām ar rentgenu. Taču adata stāvēja, kā stāvējusi, vienā un tajā pašā vietā, apmēram aklās zarnas rajonā. Katru dienu citā stāvoklī, bet laukā nenāk. Tātad sagriežas. Var vēl izdurties cauri zarnai. Bail bija to tur atstāt. .Mēs zem ekrāna apzīmējam apmēram to vietu un sākām operēt. Visu vēderu pārmeklējām — adatas kā nav, tā nav. Aplam darījām, ka operācijas laikā neapskatījām ar rentgenu. Otrā dienā atkal noguldījām zem rentgena — adata stāv tajā pašā vietā. Nevar taču uzreiz taisīt otru operāciju. Un tad sākās pneimonija. Un vēl kāda! Plaušās nevienas veselas vietiņas. Darījām, protams, visL* kas darāms. Un tad parādījās arī peritonīta simptčmi. Vai nu gluži vienkārši pēc operācijas, vai arī mūsu atstātā adata tomēr pārdūrusi zarnu. Lauzījām galvu — operēt atkārtoti vai neoperēt. Tā kā vajadzētu to darīt, bet bail arī. Un tad meitene pēkšņi paziņoja, ka nekādas adatas viņa nav rijusi, bet pirms iešanas uz rentgenu iespraudusi to sev mugurpusē kreklā. Nu, vai zini, es… Sajā vietā Gaļina mani vienīgo reizi pārtrauca: «Kāpēc tad viņa piekrita operācijai? Zināja taču, ka tur nekā nav.» Tas nu gan ir jautājums! Es pats ari nesaprotu, kāpēc piekrita. Varbūt psihopāte, bet var

būt cerēja, ka operācija paglābs viņu no soda. Slima taču. Aizsūtīs pie māmiņas. Sazin jods, ko viņa tobrīd domāja! Bet tagad …

Es apklusu, viss skaidrs tāpat. Bijām operējuši taču bez vajadzības!

Es viņus visus pametu tur nodaļā, bet vai viņa vēl ir dzīva vai..,

Aizsteidzos atkal priekšā, Gaļinai un Sašam būs grūti mani panākt. Tad es apstājos un sāku gaidīt savējos. Beidzot mani panāca Saša viens pats un pateica, ka māte aizbraukusi uz staciju. Viņai sazin kā ievajadzējies pilsētā. Kaut ko esot aizmirsusi. Likusi, lai gaidām viņu mājās. Bet varbūt viņa ieradīšoties pirms mums. Un atstājusi Sašam sīku instrukciju, kur kas nolikts, lai varam paēst.

Apskaitos uz sievu. Taču, kā jau tas mūždien notiek, brāzienu dabūja tas, kurš pagadījās pa rokai. Pats vairs neatceros, par ko viņu izbāru. Taču pieminēju visu, pat Sveiceru. Puisis apvainojās. Bet bērna aizvainojums -tas ir daudz sliktāks un bīstamāks par pieauguša cilvēka aizvainojumu. Tas var saglabāties uz visu mūžu, pat tad, ja šķitīs jau aizmirsts. Pēc tam, jau pagalam sanervozējies, es devos mājup. Kad bijām jau turpat pie mājām, mēs ar Sašu it kā salīgām mieru, taču man joprojām bail, ka tas viss kaut kur iegulsies viņa smadzenēs un es dabūšu par to samaksāt. Re, kā ir — par sevi baiļojos. Bet man par to, protams, nāks atmaksa, par visu nāks atmaksa. Cik reižu neesmu Sašu nepatiesi izbāris. Daudz ko aizliedzis, ko patiesībā varēja arī atļaut. Tā sacīt, autoritātes saglabāšanas nolūkā. Cik nelaimju nesagādā tāda autoritātes un prestiža sargāšana. Sākot ar sīkām ķildām un beidzot ar mūžīgu nesaprašanos. Lai tikai paaugas. Labi būtu, ja viņš izaugtu tāds, kādu es viņu gribētu redzēt. Taču viņš būs tāds, kāds būs tikai viņš, kāds būs viņa laiks. Atkarībā no tā, ko viņš būs mantojis gan ģenētiski, gan arī no dzīves. Meitenei tikai septiņpadsmit gadu, un tā apvest mani ap stūri. Mani! Pati sevi. Operēju veltīgi, bez kādas vajadzības. Un nu.., Esmu iedzinis nāvē, tātad …

Kad ieradāmies mājās, man vairs ar pusdienām nebija jānoņemas. Gaļina jau gaidīja mājās priekšā, un arī galds jau bija uzklāts. Vajadzēja tikai pusdienas uzsildīt.

Es nejautāju, kurp un kāpēc viņa braukusi. Viņa ir brīvas sabiedrības brīva pārstāve — pateiks pati.

Ēdām klusēdami. Tā laikam vajadzētu izskatīties bēru mielastam. Nē, tad allaž ir kāds troksnis, reizēm pat skan smiekli. Tā visbiežāk izskatās pie ģimenes galda.

Un tad viņa man pastāstīja, ka meitenei jau ir labāk, ka gan pneimonija, gan arī šķietamais peritonīts pamazām atkāpjas, ka dzīvībai briesmas vairs nedraud un ka pneimonijās viņa orientējoties labāk par mani, tas taču viņas darbs.

Es, protams, viņu izbāru. Teicu, ka galu galā tā ir nodevība, ka varēja to pateikt tūlīt, ka vajag taču saprast otru cilvēku, un aizbraucu uz slimnīcu.

DIVPADSMITAIS IERAKSTS

—   Jā, jā, jā! Jā, jā! Eju! Tūlīt eju!

—        Zeņa, es taču tikai tādēļ atbraucu pie tevis, lai mēs nenokavētu. Bet tu visu laiku tīšuprāt vilcinies.

—        Tūlīt. Izsmēķēšu cigareti līdz galam. Un tad iesim. Kādas mums rīt gaidāmas operācijas? Tikai sīkumi?

—   Tā tu mūžam visur nokavē. Sēdi pa tukšo.

—        Jā, jā! Šķiet, rīt gaida trīs trūces, divas vēnas un vēl kaut kādi sīkumi. Maz. Sēžu pa tukšo. Es domāju. Apspriežos pats ar sevi. Protams, es esmu uz augšu,pasists. Tikai nosmēķēšu cigareti līdz galam — un cauri. Tu ej un ģērbies, bet es aiziešu, novilkšu uzsvārci.

Miškins piegāja pie galda. Ieskatījās kādā slimības vēsturē. Pašķirstīja. Nokremšļojās.

—   Es gaidu, Zeņa.

—   Tūlīt, Gaļina. Bet kur palikuši ārsti?

—   Sen jau projām.

—   Un dežūrārsti?

—   Sēž ordinatoru istabā, ēd.

—        Ak tā! Piesēd, Gaļina, uz mirklīti! Es tūlīt atgriezīšos.

Miškins aizgāja uz ordinatoru istabu.

Gaļina pagaidīja kādas desmit minūtes un ari aizgāja uz ordinatoru istabu.

Miškins sēdēja uz gultas un spēlēja ar Igoru Ivanoviču šahu.

—   Jevgeņij Ļvovič, es taču jūs gaidu.

—        Gaļina Stepanovna, jūs taču redzat, ka es attīstu savu intelektu. Pagūsim, mums vēl ir pusstunda laika.., «Pēkšņi atlidos burvis ar mašīnu zilu un «Lūdzu, uz kino!» viņš teiks, tikko pavēris durvis, piecsimt eskimo dāvās un …»

—   Cauri ir, Jevgeņij Ļvovič, jūsu dāma pagalam.

—        Bet ja nu es ar torni šite? «… Un dzimāRnas dienā tad sveiks.»

—   Tā jau ir mats. Es savu laidni lieku te.

—        Tu jau tāpat kā Bobijs, ar visiem pretendentiem vienā rāvienā. Ējam, Gaļina! Cauri ir!

Viņi izgāja no istabas un devās pa gaiteni prom.

Jau kāpņu telpā Miškins attapās.

—        Vai dieniņ! Pavisam aizmirsu. Gaļina, pagaidi mani ģērbtuvē! Es tūlīt.

Gaļina tikai nopūtās.

Miškins ieskrēja palātā, piegāja pie slimnieka.

—   Vai Vera Sergejevna jūs šodien apskatīja?

—   Apskatīja.

—   Mēs nolēmām rīt jūs operēt. Norunāts?

—   Jo ātrāk, jo labāk. Bet kas operēs, Jevgeņij Ļvovič?

—   Sanāksim visi. Visa nodaļa.

—   Jūs arī būsit?

—   Protams. Es arī būšu. Tātad rīt.

Miškins izgāja gaitenī, sameklēja dežūrmāsiņu un pateica, lai gatavo slimnieku rīt operācijai. Lai ieskatās slimības vēsturē, kādus norīkojumus devis anesteziologs. Beidzot viņš aizgāja uz ģērbtuvi.

Otrā dienā rīta konferencē Miškins lūdzošā balsī pateica ārstiem, ka viņš paredzējis vēl vienu operāciju. Tas gan nedaudz izjauca operāciju kārtību, bet pie tā jau bija pierasts. Tagad tas vēl jāpasaka operāciju māsiņām. Tās gan sacels lielāku troksni.

Taču ar māsiņām arī viss nokārtojās labi. Un Miškins apmierināts aizgāja pārģērbties, lai varētu sākt operēt.

Visiem viņš bija sajaucis dienas kārtību. Visiem viņš atvainojās. Teica, ka esot vainīgs, ka viņš esot slikts vadītājs.

Sī diena nebija pagājusi veltīgi. Viņš taču juta, ka kaut kas bija palicis nepadarīts. Un tomēr atcerējās …

Lai jau runā, ka viņš esot tāds kā gaisā parauts, — tad ta liela lieta.

TRĪSPADSMITAIS IERAKSTS

—   Paklau, Zeņa, lev taču nav neviena sabiedriska uzdevuma.

—   Vai tu redzēj'ies, ko! Nav sabiedriskā uzdevuma. Bet tas, ka es operēju, tas nav sabiedrisks uzdevums?! Tas ir mietpilsoņa darbs?

—    Par to tev maksā naudu.

—   Tātad iznāk, ka sabiedrības labā jāstrādā tikai par velti? Jau Ilfam «Piezīmju burtnīcās» bija ierakstīts: «Pie mums par sabiedrisko darbu sauc to, par kuru nekā nemaksā.» Es nemitīgi esmu apkrauts ar sabiedriskajiem pienākumiem. Starp citu, ne jau par visu darbu man maksā. Vai man ir samaksājuši kaut vai par vienu nakti, kad esmu izsaukts uz slimnīcu?

—   Tā, mans mīļais, ir tava paša darīšana. Vari arī nebraukt. Ja būtu savējos apmācījis, kā pienākas, — neviens tevi netraucētu. Iemāci! Izaudzini! Tad arī nevajadzēs braukāt pa naktīm. Varēsi iet laikus uz mājām.

—   Un ja nu atved jūsu vīru?

—   Tā jau būs mana darīšana, ja es tev piezvanīšu. Vārdu sakot, tu labi zini, ko pie mums sauc par sabiedrisko darbu — un to tu nedari. Vai tā nav? Galu galā sabiedriskais darbs palīdz mums sajust biedra plecu.

—   Bet tas taču ir brīvprātīgs pienākums. Tikai važās sakaltie vienmēr sajūt biedra plecu.

—   Man jau aptrūcies spēka. Kāpēc man tevis dēļ jāuzņemas tik daudz nepatikšanu? Tevi taču rajonā visi pazīst. Neesi nekāda adatiņa. Rajona komitejā pat man sāka vaicāt, kāda sabiedriskā slodze esot Miškinam. Bet man kaut kas jāsamelo. Sastāstīju par tautas kontroli, par sienas avīzi.

—   Būtu parādījusi viņiem visiem garu degunu. Tik glīta sieviete kā jūs var to atļauties.

—    Ek, Zeņa, Zeņa, nav vairs tie gadi, kad es varēju kaut ko atļauties. Tie ir pagājuši. Padomā pats — tev ienāks prātā aizbraukt kaut kur uz ārzemēm. Ceļazīmes mēs saņemam diezgan bieži, bet tev raksturojumu neviens tā arī nedos.

—   Man jūsu ārzemes ne sapņos nerādās. Kur tad es varu aizbraukt! Šovasar aizbraucu uz dienvidiem — ar to pašu esmu parādos līdz ausīm. Ārzemes!

—   Saproti taču! Tu taču sagādā nepatikšanas mums visiem. Uzņemies tomēr kādu sabiedrisko pienākumu, kaut vai vienreizēju, ja ne citādi.

—   Vienreizējos pienākumus es pildu vienmēr un kārtīgi. Teritorijas apkopšanas talkā biju? Biju. Sestdienas talkā jaunā korpusa celtniecībā piedalījos? Piedalījos. Jaunā poliklīnikas korpusa tīrīšanas talkā strādāju? Strādāju. Svētdienas talkā sakņu bāzē piedalījos? Piedalījos! Visu svētdienu gods godam kopā ar ķirurgiem un operāciju māsiņām ar savām ķirurga rociņām kartupeļus šķirojām. Vai ar to vēl nepietiek? Un arī turpmāk, savas rokas nežēlodami, iesim uz visām sestdienas un svētdienas talkām.

—   Un tas arī viss. Bet kāds ir tavs individuālais sabiedriskais uzdevums? Būtu vismaz kaut vai sienas avīzei ko uzrakstījis.

—   Par ko tad? Recenziju par vakar redzēto filmu, vai? — Miškins sirsnīgi nosmējās, iedomādamies, kā viņš raksta recenziju. — Pareizi. Tur taču bija arī par ķirurģiju. — Miškins smejas. — Uzrakstīšu! Uzrakstīšul — Viņš smejas.

—   Nemaz nesmejies! Ņem un uzraksti! Uzraksti kaut vai recenziju, mēs to ieliksim sienas avīzē. Turklāt vēl uzdosim to par jaunu darba formu. Varbūt pat aizsūtīsim uz rūpnīcas avīzi.

Miškins vēl aizvien smējās.

—    Ir gan joki! Uzrakstīšu! Nudien, šovakar pat uzrakstīšu! Un ar to pietiks — pēc tam vairāk neuzmāksities ar tādu darbu?

—   Tu vispirms uzraksti, uzraksti vispirms, karotāj, — un pēc tam patirgosimies.

Miškins tāpat smiedamies aizgāja.

Marina Vasiļjevna redzēja, kā viņš soļo jau apģērbies pāri pagalmam, laikam devās uz mājām. Sejā vēl plaiksnīja tas pats smaids, ar kuru viņš bija izgājis no kabineta.

«Ja viņam pēkšņi uznāks untums, ņems un uzrakstīs arī,» Marina Vasiļjevna nodomāja. «Nē. Kur nu. Būs par slinku. Ir gan gaisagrābslis. Bet var taču izdarīt visu. Un arī dara visu, bet tikai to, kas konkrēti vajadzīgs un kas vajadzīgs slimniekiem. Atvieglina sev dzīvi. Novienkāršo.»

Bet Miškins atnāca mājās un, neviena no savējiem nesastapis, vēl aizvien smaidīdams, piesēdās pie galda un mēģināja sacerēt recenziju. Viņš atcerējās filmu, atcerējās Sašu, atcerējās savas un filmā redzētās operācijas, slimnieku apgaitas un sāka rakstīt, vairs daudz negudrodams.

* * *

««Kinoētikas profesors. Taču visa ētika ietverta vienā domā, ka režisoram nav jāmīlinās ar aktrisēm,» — pavisam vienkārši un bez pārgudrībām. I. Ilfs savās «Piezīmju burtnīcās» bargi kritizē «progresīvās» sarunas par dažādiem ētikas veidiem.

Profesors Prihodjko — vienīgais filmas varonis — arī izturas pret to pavisam vienkārši, kad aizsākas diskusija par sirds transplantēšanas morālo pusi. Manuprāt, tā ir saprātīga pozīcija.

Par kaut kādu morāli te nevar būt ne runas! Mēs, ārsti, esam tādēļ, lai cilvēki dzīvotu. Mēs dzīvību nedodam. Mēs neesam spējīgi padarīt to mūžīgu. Taču viss, kas atrodas pa vidu, — ir mūsu — ārstu darīšana. Visu, ko mēs darām, mēs darām tādēļ, lai cilvēks dzīvotu ilgāk. Tādi ir ārsta uzdevumi, tādi ir ārstu spēles noteikumi.

Tā ir fantastiska filma — fantastiska tādēļ, ka reālu situāciju, kas būtu līdzīgas parādītajām, mūsu zemē nav bijis; tā ir reālistiska filma — reālistiska tādēļ, ka, pirmkārt, sirds tā arī nav vēl transplantēta, bet, otrkārt, tādēļ, ka līdzīgas «fantastiskas» sarunas par principā iespējamas, iedarbīgas medicīniskas palīdzības morālo pusi aizsākas tūkstošos privātu un oficiālu mutisku sarunu un avīžu publicējumos kā pie mums, tā arī visā pasaulē.

Mākslai jebkurā tās variantā jāiejaucas, un tā arī iejaucas visur, kur vien rodas kas kaut vai par mata tiesu apstrīdams. Tas arī ir mākslas pienākums. Tai skaitā arī kinomākslas pienākums.

Kad profesors Barnards izdarīja pirmās sirds transplantācijas, pasaule — gan zinātniskā, gan arī mietpilsoniskā (medicīnas mietpilsoņi) — sacēla spuras gaisā: cits par, cits pret. Dažās zemēs atsevišķas avīzes un pat zinātnieki sarīkoja Barnardam īstu tiesāšanu.

Gadās, ka cilvēki it kā garāmiedami izdara simtiem, jā, simtiem amorālu pārkāpumu un pēc tam meklē (apzi-

nāti vai neapzināti), kā viņi varētu, tā sakot, «morāli izpirkt savus grēkus». Tā es reizēm uztveru šo diskusiju.

Es noskatījos un nopriecājos, ka filmas autori nemēģina «izpirkt grēkus».

Laikam jau jebkurš panākums vienmēr rada vai izceļ divas puses — labo un ļauno. Šis panākums, transplantācijas panākums, radīja strīdus par citu ārstēšanas veidu ētiski morālo aspektu. Starp citu, «arī tas jau ir bijis», — kaut kur esmu lasījis, kā pagājušā gadsimta beigās izvirzīts jautājums, ka tik plaša medicīnas iejaukšanas dzīvē nav tikumiska, jo tās tikko vēl parādījušies panākumi palīdz izdzīvot «kuslajiem» un līdz ar to cilvēku cilts kļūšot tizlāka.

Arī sākās strīds. Un laikam strīdējās tāpat kā tagad.

Senindiešu filozofija: «Strīds ir (pretinieka uzskatu) nopulgošana tikai savas uzvaras labā, (ko panāk) ar <.0 uzskatu sagrozīšanu, izkropļojot to būtību utt.» («Haribharda».) Ir arī cita pieeja: «Strīdos dzimst patiesība.» Manuprāt, patiesība rodas nc jau uzskatu cīņā, bet gan meklējot ceļus šo uzskatu saskaņošanai. Jāstrādā. Jādara tlarbs, nevis jāstrīdas.

To filmā arī pasaka profesors Andrejs Prihodjko: jāstrādā, nevis jāstrīdas, lai tiktu līdzi tām pasaules ķirurģiskajām klīnikām, kurās jau radīta vismaz tehniskā iespēja transplantēt sirdi.

Jādomā par to, kā piemēroties jaunajam, kā sadzīvot ar jauno, nevis aizlikt priekšā aizvaru tam, kam ceļu jau atvērusi izziņas dabiskā attīstība un paplašināšanās.

Kā izsakās viens no filmas varoņiem: «Grūti apturēt to vilcienu, ko sauc par progresu.» -Vēl taču visi cilvēki nav savā starpā vienojušies, ko tieši saukt par progresu, nav pat zināms, kas bezcerīgi slimam cilvēkam ir labāk — dzīvot vai mirt, ko īsti nozīmē bezcerīgi slims; visbeidzot, pats galvenais — zinātnes pasaules cilvēki nav pat vienojušies, ko saukt par nāvi, par bioloģiskās nāves momentu. Pēc mana uzskata, progress — tas gala iznākumāir cīņa ar nāvi.

Taisnība ir filmas varonim, kas nereaģē uz pieņēmumu, ka daži var sākt taisīt ar cilvēku orgāniem biznesu, ka ārsti var ļaunprātīgi izmantot savu stāvokli, nevis ārstēt iespējamo mirstošo, bet gan censties uz ašāko pagrābt viņiem nepieciešamo, varētu arī sacīt — kādarh citam vajadzīgu cilvēka orgānu.

Filmas varonis neuzskata, ka būtu radusies jauna tikumiska, morāli ētiska problēma. Kā viņš var domāt par ārsta ļaunprātīgu rīcību, ja pats ir ārsts? Kurš būs ļaunprātis? Tā runā tikai tie, kuri paši domās šādu iespēju pieļauj. Bet ārsts gan ne! īsts ārsts!

«…Var iedomāties arī to, ka noziedzīgās rokās rādijs var kļūt ļoti bīstams, un šajā sakarā var uzdot šādu jautājumu: vai dabas noslēpumu izzināšana ir cilvēcei izdevīga, vai cilvēce ir jau tiktāl attīstījusies, lai iemantotu no tā tikai labumu, vai arī šī izzināšana ir tai kaitīga? Sajā ziņā visai raksturīgu piemēru sniedz Nobela atklājumi: spēcīgas sprāgstvielas deva iespēju paveikt apbrīnojamus darbus. Taču šie paši atklājumi noziedzīgu varasvīru rokās, ieraujot tautas karos, pārvēršas par drausmīgiem iznīcināšanas līdzekļiem.

Pats es piederu pie cilvēkiem, kuri domā tāpat kā Nobels, un proti: cilvēce iemantos no jaunajiem atklājumiem vairāk labuma nekā ļaunuma.» (Pjērs Kirī.)

Jauna problēma — tā ir tikai da]iņa no galvenās, vienīgās, nekad vēl nepieklusušās pasaules tikumiskās problēmas: kā godīgu cilvēku pasaulei tikt vaļā no neliešiem.

Godīgu cilvēku pasaule neredz nekādu atšķirību starp to, vai cilvēku nogalina naudas dēļ, aiz piederibas pie citas rases vai ari vajadzīgā orgāna dēļ.

Cilvēks cilvēku nedrīkst nogalināt.

Spriedelēšana par to, kādēļ drīkst nogalināt un kādēj nedrīkst, ir vai nu kanibālisms, vai prata trulums, vai arī demagoģija.

Filma nepārprotami kvalificē diskusiju par sirds transplantēšanas morālo aspektu kā demagoģiju.

Sī demagoģiskā runāšana man ir tikpat nesaprotama kā izrunāšanās par kaut kādu īpašu, atsevišķu ārstu ētiku. Ārstiem nav un nevar būt savas — no citiem godīgiem cilvēkiem atšķirīgas ētikas.

Filma uzvedina uz šāda rakstura sarunām. Tā vien šķiet, ka nupat sāksies tukša, šabloniska izrunāšanās par to, ko ārstiem atļauj šī viņu īpašā ētika un ko neatļauj. Taču tā nenotiek. Filmas autori laikam ignorē šo īpašo ētiku. Filmā izvērstajās daudzajās diskusijās šī štampa nav.

Filma stāsta, ka ir tehniska problēma, ka ir organizatoriska problēma, ka galu galā ir ekonomiskā problēma —

visas ļoti svarīgas un grūtas problēmas, — taču, paldies dievam, nav tikumiskās problēmas. Ar to tikai spekulē demagogi, turklāt no vispretējāko demagoģiju viedokļa. Ētika ir tikai viena — demagoģijas dažādas. Ir demagogi, kas noliedz transplantāciju, ir demagogi, kas atzīst.

Vieni demagogi saka: sargieties! — ārsti vairs neārstēs, bet grābs viņiem (viņiem!) vajadzīgos orgānus, tagad cilvēkus nogalinās (jauna ideja — nogalināt cilvēkus!); cili demagogi transplantācijai dzied slavas dziesmas.

Viņiem visiem ir viena ētika. Un tieši viņi ir tie, kas parasti pļāpā par dažādām ētikām.

Filma, tieši nepieskardamās atsevišķas ārstu ētikas iespējamībai, tomēr skaidri pasaka, kuriem raksturiem rodas vajadzība spriedelēt par «dažādām ētikām».

Tas, ko esmu pateicis, ir tīri subjektīvs spriedums. Es apzinos, ka ne jau visu spēju pierādīt matemātiski pārliecinoši, tiklab runājot par filmu, kā arī par problēmu. Es priecājos, ka filmas varonis, kā man šķiet, nenoņemas ar moralizēšanu, viņš gūzmu gūzmām nesablīvē visādas sadomātas morālās problēmas; tajā pašā laikā filmas varonis tīri cilvēciski man tomēr nepatīk. Man derdzas klaigājoši ķirurgi, kas uzskata, ka viņi drīkst publiski apvainot savu padoto, nolamāt viņu par kretīnu, ieteikt viņam nevis nodarboties ar ķirurģiju, bet rūnīt sivēnus. Šādu banālu uzskatu par ķirurgiem bieži vien izplata slikti audzināti, vienpusēji domājoši ārsti, kam trūkst iekšējās kultūras. Prihodjko gan savaldās afekta stāvoklī, slimnieku klātbūtnē viņš nekā aplama nepasaka (vismaz paldies viņam par to), taču kolēģu klātbūtnē viņš atļaujas visu to pateikt. Tas jau ir aprēķins: viņš labi zina, kur var izgāzt savas dusmas un kur būtu labāk savaldīties.

Jā, diemžēl tā ir realitāte, daudzi atļaujas tā rīkoties, taču nez kādēļ tiek uzskatīts, ka ķirurgiem tā ir gluži dabiska īpašība. Manuprāt, tas viss ir ķirurģiskās dzīves drazas. Bet tā tas patiesībā ir, filmas autori pret dzīves īstenību nav nogrēkojušies, tikai gribētos, lai viņi, kā jau mākslas pasaules cilvēki, kas pat, iespējams, apveltīti ar iekšējo kultūru, taktu, audzināšanu, lai viņi izsvērtu šo ekscesu no savām autora pozīcijām.

Iespējams, ka viņi ir to arī izdarījuši.

Prihodjko savās attiecībās ar kolēģiem un arī ar slimniekiem uzvedas kā nemaldīgs soģis, it kā viņa spriedums

būtu galīgs un nepārsūdzams. So savu ģenētisko kodu viņš atdevis arī nākamajai paaudzei. Un nākamā paaudze, viņa dēls, ko viņš izaudzinājis, pārmantodams (acīmredzot) to pašu hromosomu kombināciju, ar tādu pašu pēdējās instances kategoriskumu sagandē dzīvi viņam, tēvam. Dēls pavērš triecienu pret tēvu, pret viņa mīļoto sievieti, bet vēlāk, kā jau tas neiecietīga kategoriskuma rezultātā mēdz būt, ari pret sevi. Mērķtiecīgs kategoriskums un neiecietība, sev vienam ^piesavinātās tiesības lemt par citiem — atriebjas, atriebjas visiem, nevienu nešķirojot.

Filmas beigu galā es jau nobijos no iespējamās, tuvojošās trivialitātes, kas prasīt prasījās uz ekrāna. Skatītājam rada iespaidu, ka iespējamais donors, sieviete, kura nokļuvusi avārijā un tagad guļ varoņa ķirurga acu priekšā kā neglābjams līķis un kuras sirdi tagad varēs transplantēt, — ka šī sieviete, šķiet, ir filmas varoņa mīļotais cilvēks. Šķiet, bet tā tomēr nav. Tā nav viņa.

Varonis ir satriekts. Profesors iegrimis domās. Autori saka varonim: «Tagad padomā tu, problēmas morālā aspekta noliedzēj! Ja nu tas ir tavs tuvinieks? Ko tad?»

Profesors salīgojas, varonim sākas sāpes sirdī, ko ļoti gleznaini rāda tās vietas braucīšana, kur cilvēkam parasti atrodas šis muskuļotais orgāns — «sūknis», «pumpis».

Profesors iegrimis pārdomās.

Taču tam es neticu, tāpat kā neticu daudz kam, kas filmā iztaisīts skaists un ārišķīgs: neticu šīm sāpēm sirdī, efektīgajai sarunai ar slimnieku, aizkustinošajai ainai, kurā māte piedāvā savu sirdi slimajam bērnam. Tas viss var būt, bet es tam neticu. Pārāk skaisti. Es neticu šai epizodei arī tādēļ, ka te notiek problēmu sajaukšana, pareizāk sakot, aizstāšana. Sis varonis justos galīgi satriekts, un viņam ļodzītos kājas, un, ja nu autori tā vēlas, būtu arī sāpes sirdī bez šīs dilemmas: ņemt no viņas sirdi vai neņemt. Iet taču bojā mīļota sieviete. Donora problēmai te nav vietas. Un tomēr sametas baisi, pat tad, kad izrādās, ka viņa nav Viņa.

Varbūt autori arī vēlējušies to pateikt?

Jā. Es piekrītu filmas autoriem — nekādu jaunu tikumisku problēmu nav. Man arī tā šķiet.

Bet tas jau, ņemot globālos mērogos.

Taču, lūk, kur guļ konkrēti cilvēki, iespējamais donors, iespējams pat, ka tuvs cilvēks …

Dīvaina, ļoti dīvaina ir šī pasaule.»

* * *

No rīta viņš atnāca pie Marinas Vasiļjevnas.

—        Te ir. Lūdzu! Un lai vairāk nebūtu nekādu sarunu par sabiedrisko darbu.

—        Nudien, traka palikšu! Uzrakstījis. Ak kungs, ja tas tā turpināsies, varbūt uzrakstīsi pat pārskatu atestācijai? Šito prieku! Varbūt, 2eņuk, tas ledus tomēr būs sakustējies?

—        Darīts. Uzrakstīju. Noskaitos pats uz sevi kā zvērs. Visu nakti rakstīju.

Marina Vasiļjevna cilāja lapiņas.

■— Tu re ko, uzrakstījis gan! Un vēl tik daudz. Es likšu, lai pārraksta uz mašīnas un ar dipkurjeru aizsūtīšu uz «Ekrānu». Tu, velns tāds, ja vien gribētu strādāt, varētu pat būt par vietējās komitejas priekšsēdētāju. Katrā ziņā varētu. Kaut nu izdotos tevi pie tā piedabūt. Iesaistīt, kā saka, šajā darbā. Tad man vairs nebūtu nekādu raižu. Pats izbaudītu, ko nozīmē būt vietējās komitejas priekšsēdētāja ādā. Tad tu man vairs tehniskā detaļā morālu problēmu nesaskatītu.

ČETRPADSMITAIS IERAKSTS

I ļ j u š č e n ko. Jevgeņij Ļvovič, ko liesim?

Miškins. Kuram? Tam ar necaurlaidību? Tam tā — sodu, kāliju, hemodēzi, glikozi. Nekaitētu arī plazma, olbaltums — viņš mazlietiņ jāuzbaro.

Iļjuščenko. Vai tad Ņina no turienes — no sava kantora nekā neatvedīs?

Miškins. Apsolīja dažas burkas aminazola ar īntralipīdu.

Iļjuščenko. Tas gan derētu. Kad viņa atbrauks?

Miškins. Gaidu kuru katru mirkli.

Iļjuščenko. Jūs pats viņai piezvanījāt?

Miškins. Nē. Viņai bija kaut kas vajadzīgs …

Iļjuščenko. Tad tas ir drošāk, ka atbrauks …

Miškins. Teicās, ka atbraukšot. Es viņai pastāstīju — apsolīja. Re, kur viņa nāk!

(Miškins atgāja nost no loga un apsēdās krēslā. Ienāca Ņina.)

Ņina. Labdien! Izdevās dažas burkas sadabūt. Protams, tas ir maz. Bet tas ir tāds deficīts. Aprobācija pie mums taču beigusies. Paši zināt.

Iļjuščenko. Ak kungs, paldies par to pašu! Mums ļoti vajag — guļ viens gauži smags slimnieks. Ar intoksikāciju vēl tiek galā, taču galīgi vārgs. Vai iet uzstādīt, Jevgeņij Ļvovič?

Miškins. Uzgaidi! Lai sākumā sapilinās viss pret intoksikāciju, tad sāksim ari piebarot.

Iļjuščenko. Tas gan tiesa. Aiziešu, atdošu māsiņām.

(Iļjuščenko savāc dārgās dāvanas un iziet laukā.)

Ņina. Jevgeņij Ļvovič, zini, kāds man pie tevis lūgums, mums institūtā vienam puisim pietrūkst dažu datu. Vai jūs nevarētu iedot viņam kādu savu uzņēmumu, no tiem, ko man cādījāt, kas iztaisīts operācijas laikā, kur redzami žultsvadi un aizkuņģa dziedzera kanāli? Viņam vajadzīgi tikai daži uzņēmumi — un tūdaļ disertācijai būs pavisam cits paskats.

Miškins. Bet kādā ziņā tie var viņam līdzēt?

Ņina. Viņam ir labs darbs, uz drošiem pamatiem būvēts. Taču šo drošumu varētu noilustrēt vēl ar šāda veida uzņēmumiem. Tikai vācot materiālus, viņš nebija par to iedomājies. Bet, kad pastāstīju par tevi, viņš vai gaisā palēcās.

Miškins. Kādi uzņēmumi viņam vajadzīgi? Kas tas ir par darbu?

Ņina. Zini ko, lai viņš atbrauc labāk pats un aprunājas ar tevi, jūs tad arī atlasīsiet to, kas viņam *tur noderīgs. Tev nav nekas pretim?

Miškins. Lai jau.

Ņina. Es viņam piezvanīšu tūlīt, vai ne?

(Ienāk Iļjuščenko. Ņina zvana. Vienlaikus risinās saruna.)

Iļjuščenko. Sodu un hemodēzi jau beidzām pilināt. Viņš jūtas tīri labi, arī pulss tagad ir rāmāks.

Ņina. Borja. Tā esmu es. Es ar eskvairu Miškinu norunāju. Viņš iedos tev pāris uzņēmumu, taču tev jāatbrauc pašam, sīkāk jāpaskaidro, kas tev vajadzīgs, un pašam jāizraugās — uzņēmumu taču ir daudz.

Miškins. Vai tu šodien dežurē?

Iļjuščenko. Jā. Slimnieks sāk justies labāk. Vairs nav tik uzspīlēts. Piezvanīju uz ātro palīdzību, palūdzu, lai atved mums kādu, kas būtu interesantāks.

Ņina. Protams, patīkami, ja to izdara inteliģenti.

Miškins. Pareizi. Un kā tu ar viņiem runāji?

I|juščenko. Atvainojiet, lūdzu, te runā dežurējošais ārsts un tā tālāk, atvediet, lūdzu, ja iespējams un nav pārāk tālu no mums un tā joprojām, labi būtu kādu perforējušu čūlu, holecistltu, ja nav nekā labāka, noderēs arī necaurlaidība, pat apendicītu ņemsim pretī…

Miškins. Manuprāt, apendicītu tev jau bijis atliku likām.

I|juščenko. Gan jau noderēs.

Ņina. Tev der žultsvadu un aizkuņģa dziedzera intraoperatīvie uzņēmumi. Vai ne?

Iļjuščenko (čukstus). Tie ir jūsējie uzņēmumi?

Ņina. Tā arī teicu,.. Iedos, iedosi Atbrauksi — apskatīsi pats!

Miškins. Jā.

Iļjuščenko. Es gan principa pēc nebūtu devis. Lai taisa paši.

Miškins. Protams, viņi var iztaisīt arī paši. Tā nav nekāda lielā māksla. Tikai vai mums žēl? Izpalīdzēsim puisim.

Iļjuščenko. Protams, žēl jau nav. Tikai es gan principa pēc nebūtu devis.

Ņina. Ek tu, Borja! Jāpalīdz citam jebkurā darbā, ja vien tas ir krietns darbs. Kāpēc jābut principiālam tādos sīkumos, ja pats princips jau ir visādi pierādīts un ne jau tikai ar uzņēmumiem vien.

Iļjuščenko. Vai dzirdat? Viņi jau visu ir pierādījuši, par visu ir pārliecināti. Lai taču pastrādā paši!

Miškins. Man nepatīk tāds teiciens: «Principa pēc,» — ja to nedara tikai tāpat vien, bet «par spīti» — tad jau allaž redzams cauri vai nu ļaunums, vai cenšanās otram iegriezt, vai arī laiskums, vai gara nabadzība un sīkmanība. Liecies, Igor, mierā, esi savā dvēselē dāsnāks!

Ņina. Pietiek, Boris, pietiek, esam norunājuši! Vai adresi zini?

Iļjuščenko. Viņi jau katrā ziņā norunās. Bet jums tiks glaimīgi piebraukts apmēram šādā garā: «Pareizi, dārgais Jevgeņij Ļvovič. Pienākums draudzības vārdā,

Jevgeņij Ļvovič. Draudzības likums, draugiem savā starpā taču jāizlīdzinas.»

Miškins. Tu taču visu saproti. .Tikai pats esi savā dvēselē dāsnāks, — ne jau viss ir jāsaprot. Bet, runājot par draudzību, gribas sacīt, ka es to vispār nesaprotu. Mīlestība — tā gan ir. Tajā arī ietilpst viss. Bet «draudzēties» — tāda vārda kanoniskajos tekstos nemaz nav. Lūk, tā, manu draudziņ! Esi dāsnāks!

Ņina. Piezvanīsi pats. Kad atbraukšu, paskaidrošu sīkāk. Viss. Apskauju tevi. Apskauju.

Iļjuščenko. Galu galā tie taču vajadzīgi jūsu paša disertācijai.

Miškins. Nejauc tu man galvu! Nedrīkst dzīvot pēc principa: ja nav izdevies man, lai arī citiem nekas neiznāk, — gluži otrādi, lai iznāk, tā būs produktīvāk — un sev pašam arī.

(Iļjuščenko atmeta ar roku.)

Ņina. Jevgeņij Ļvovič, tu esi gatavs? Es jūs aizvedīšu. Braucam.

Miškins. Tūlīt saģērbšos. Ka tevi nelabais! Zole pavisam atlēkusi nost. Pat kurpes nevaru lāgā nopirkt.

Ņina. Kāpēc nevar? Tūlīt aizbrauksim uz veikalu un nopirksim.

Miškins. Pirmkārt, man nav līdzi naudas. Otrkārt…

Ņina. Pirmais iebildums nav nekāda problēma, man nauda ir. Vēlāk atdosi.

Miškins. Galvenais ir tieši otrais. Es nevaru dabūt savu izmēru.

Ņina. M-jā-ā. Lielas gan. Kurš numurs?

Miškins. Četrdesmit astotais.

Ņina. Vai tad tik lielas maz ir? Tas nevar būt.

Miškins.’ Var būt, jo tieši tādas man ir kājas.

Ņina. Tūlīt piezvanīšu. Palīdzēs sadabūt.

Miškins. Liecieties mierā! Es nekur nebraukšu. Galu galā kaut kā iztikšu. Nav jau pirmās nepieciešamības priekšmets.

Ņina. Kāpēc jārunā muļķības? Ja ir iespēja dabūt.

Miškins. Nevajag. Es taču saku, ka nevajag.

(Igors pameta Ņinai ar aci: sak, zvaniet, vajag, es tikmēr pieturēšu viņu aiz rokām.)

Iļjuščenko. Jevgeņij Ļvovič, pirms dodaties prom, tomēr vēl apskatiet slimo.

M i š k i n s. Protams. Kā gan citādi.

Ņina. Halo… Sveiks, Miša! Tā esmu es… Jā, jā. Uzklausi, to es jau izdarīju! Sarunāju ar viņu. Viņš piekrita. Jūs atnāksit pirmdien desmitos uz institūtu. Tikai nenokavējiet, citādi viņš nevarēs… Labi… Tātad zini, ka tev visu izdarīs. Nē, nē, to jūs izlemiet paši. Man gar to nav nekādas daļas… Es! Es — tā ir pavisam cita padarīšana, tas ir drauga pienākums.

Miškins (norūc sev zem deguna). Draudzība. Tur jau tas āķis šajā daudzībā.

Ņina. Ārsti, mariu draudziņ, sakarā ar brīvprātīgi izraudzīto ceļu mīļu prāljj palīdz cilvēkiem. Tas sagādā viņiem baudu. (Mīklaini pasmaidījusi, viņa pašķielēja uz Miškinu.)

Miškins (kaut ko meklē pa skapi, laikam kādus uzņēmumus). Ja, jā. Bauda. (Pagriezies pret Igoru.) Man, piemēram, sagādā baudu operēt. Sava prieka labad.

Ņina. Man lūgums, vai tu nevari piezvanīt Stefanijai Ļvovnai? Vienam krietnam cilvēkam vajadzīgas četrdesmit astotā numura kurpes.

M i š k i n s. Es taču teicu, ka nevajag.

Iļjuščenko. Liecieties mierā, Jevgeņij Ļvovič! Tad ta liela muiža.

Ņina. Jā, tieši tādas un ne par numuru mazākas. Ir taču arī uz mūsu planētas īsti cilvēki. Kā tajā bērnu raidījuma dziesmiņā: «Planētai godu tomēr vēl šķir: musketieri vēl ir,» — vai kaut tā tamlīdzīgi… Viņa ir turpat blakus … Tad jo labāk — apjautājieties!

Miškins. Nevajag! Iešu aplūkošu slimo. Principa dēļ nebraukšu.

Iļjuščenko. Nevajag uztraukties par niekiem. (Miškins iziet laukā.)

Ņina. Ir gan jocīgs.

Iļjuščenko. Tas nekas. Jūs visu man izstāstiet. Pats viņš tik un tā neaizbrauks. Es pateikšu viņa sievai.

Mājās.

—   2eņa, es tad aizbraukšu. Nopirkšu.

—     Nezinu. Manuprāt, nevajag. Kāpēc mums tas jādara. Gan iztikšu. Man nepatīk šitādi pakalpojumi.

—     Kāpēc tu visu tā sarežģī? Tu taču pats to nedari, tu uzvel visu citiem. Tā taču nav ķirurģija, kur tu visu padari pats. Šoreiz taču jaiet man. Jātērē mans laiks. Ko

tu spīdzini mani! Savs darbs jāpadara, arī jūs abus ar Sašu jāapkopj. Tagad vēl jātiek galā ar tavu neizdarību. Uz cilu rēķina jau var viegli sliet degunu gaisā.

—   Ja tev tik grūti — lūdzu, neviens netur. Abi ar Sašu paši tiksim galā. Kad tu dežurē, es viņu ir paēdinu, ir apguldu, ir apģērbu sakārtoju.

—   Tu, Zeņa, tomēr esi muļķis! Un vēl fašists turklāt.

—   Tu neesi māte, bet pamāte. Tā tam arī jābūt. Un es vēl kā muļķis cerēju sazin ko.

Gaļina sāka raudāt.

—   Tieši šādas izrunāšanās dēļ Saša arī dabūs zināt, ka neesmu viņa māte. Kā tev nav kauna? Arī darbā tu esi tāds pats. Visus notrenc līdz pēdējam. Lai gan pats visu dari, taču par citiem arī vajag padomāt. Kaut vai tā pati Nataša, izpilda katru tavu iegribu, bet viņai taču arī ir ģimene. Tu pats visu izdari! Bet viņa taču nevar iet prom, ja tu vēl esi palicis darbā. Viņus tā, mani citādi, bet tu mūs visus iedzīsi kapā, — Gaļina raud.

—    Nu ko tu brēc! Es taču neviena neturu. Pat Natāliju Maksimovnu neturu. Lai iet!

—    Tu esi muļķis. Es jau nerunāju par to. Neviens negrib iet prom. Bet tev taču jādomā par citiem arī. Nevar taču domāt tikai par slimniekiem. Tā tu arī veselos par slimiem padarīsi. Vai tikai tad tu sāksi domāt par viņiem citādi?

Mani Miškina pārsteidza divains labvēlības un iejūtīgas inteliģences sajaukums ar pēkšņu cietsirdību. Dažkārt nepadomājis (šajos mirkļos viņš laikam arī nekad neko nedomāja), viņš varēja nodarīt cilvēkam pārestību, un, protams, visbiežāk viņš nodarīja pāri tuviniekiem. Pareizāk sakot, tikai tuviniekiem. Patiešām visgrūtāk par visu ir mīlēt savu tuvāko, sev tuvu cilvēku.

Miškinam vienmēr bija kur patverties: viņš aizgāja operēt — un neapmierinātība pašam ar sevi vienā mirkli izgaisa, tika aizskalota prom gluži kā asinis no gumijas cimdiem.

Viņš bija pasargāts no dzīves.

Viņam ienāca prātā Gaļinas stāstītais vēl no viņu kopīgās dzīves sākuma dienām. Tas bija gadījies matā rajona slimnīciņā pēc institūta beigšanas.

Viņš bija ķirurģiskās nodaļas vadītājs, viņa — iecirkņa terapeite. Viņa pārziņā bija viņš pats, māsiņas, sanitāres, slimnieki. Viņa zināja, ka viņš dzīvo viens ar dēlu nelielā mājiņā turpat slimnīcas teritorijā un bieži vien skrien uz māju, jo dēlu vajag gan paēdināt, gan iedot viņam padzerties, gan apģērbt un apmazgāt. Viņam palīdzēja gan māsiņas, gan sanitāres — viss slimnīcas personāls, kurš vien bija brīvs tajos brīžos, kad viņš bija aizņemts.

Reiz viņa dežurēja un aizgāja pie viņa aprunāties par kādu tikko atvestu slimnieku. Kaut gan, ja tā godīgi visu atceras, — nekāda padoma viņai nevajadzēja, Gaļina tikai gribēja paskatīties, kā viņš dzīvo, gribēja redzēt viņu.

Viņš pats gulēja saliekamajā gultiņā un lasīja. Dēls sēdēja uz matrača, kam bija pierikotas kājiņas un ko dēvēja par tahtu, un bija nošķirts no ārpasaules ar kopā sasietu krēslu atzveltnēm. Puisēnam priekšā bija sakrauta vesela guba dažādu krāmu: rotaļlietas, dzijas kamols, modinātājs, karote, zābaciņš, bērnu grāmatas, cepures — gan paša, gan arī tēva. Puisēns ņēma pēc kārtas tuvāko mantu un svieda to uz grīdas. Tā jau visapkārt bija piemētāta ar dažādām grabažām.

—   Jevgeņij Ļvovič! Viņš taču salauzīs pulksteni.

Miškins tikai pasmējās.

—    Nekas. Ilfa «Piezīmju burtnīcās» ir kāds ieraksts. ««Ingersoll» markas pulkstenis. Tas ir mests zemē, dauzīts, bāzts verdošā ūdenī — tik un tā iet, sasodītais!» Tāpat ari šis te. Kamēr viņš visu neizmetīs laukā, tikmēr būs kluss un es varēšu palasīt. Pēc tam sāks brēkt, tad es atkal visu savākšu atpakaļ, — un sāksies jauns mūsu eksistēšanas cikls. To mūsu ģimenē sauc par divu sistēmu mierīgu līdzāspastāvēšanu. Abi esam apmierināti.

Tā iesākās viņu kopdzīve.

Viņa atcerējās, kā, sastapusies ar šo divu sistēmu koeksistenci, aizgāja no sava vīra un kļuva par trešo sistēmu viņu eksistēšanā.

Viņa atcerējās, kā slimnīcas partijas un arodbiedrību organizācija kaunināja viņu par amorālu uzvedību, jo, raugi, viņa, precēta sieva, traucē dakterim Miškinam atrast sievu un māti savam bērnam. Bet kas tad viņam! Viņš mūždien par visu tikai nospļāvies — viņš devās operēt, bet Gaļinu sunīja vēl ari tad, kad viņa jau bija aizgājusi no vīra un pārvākusies dzīvot pie Miškina. Pat

tad, kad viņi jau bija kļuvuši «likumīgi», lāgu lāgiem vēl uzplaiksnījās agrākās tikumības cīņas liesmas.

Pēc tam radās briesmas, ka žēlsirdīgie cīnītāji «par • augstu morālo līmeni» var pastāstīt Sašam — sak, Gaļina nav tam īstā māte, un sākās viņu mokpilnā klaiņošana pa jaunām darba vietām un dzīvokļiem.

Gaļina atcerējās, cik viņai bijis grūti sadzīvot ar viņu kaut vai tādēļ, ka nekad nav spējusi īsti izprast, ko viņš mīl vairāk — viņu vai ķirurģiju. Ķirurģija bija viņu eksistēšanas ceturtā sistēma, gluži kā tāds līdztiesīgs cilvēks. Viņa bija greizsirdīga, viņa cieta, neapzinādamās, ka viņi visi ir līdztiesīgi, ka viņiem pieder visas tiesības šo jēdzienu vistiešākajā nozīmē.

Beigu beigās viņa saprata — viņai pats svarīgākais ir tas, cik ļoti mīl viņa pati. Un tagad Gaļinu sargāja no dzīves, no viņa — no Miškina pašas Gaļinas mīlestība pret viņu.

Bet es esmu tikai inerts novērotājs, es mīlu viņus abus…

Pēc tam viņa atnesa kurpes.

Viņš teica, ka nemaz nedomājot aut tās kājās, ka esot jau brīdinājis, un sarunāja vēl visādas neiedomājamas aplamības. Pēc tam uzlaikoja, pastaigāja pa istabu, un atkal mājās bija miers.

—   Es tev zvanīju, gribēju pateikt, ka viss kārtībā, bet man atbildēja kāds nepazīstams vīrišķis, un tad tik sākās: kas viņu meklē, kāpēc viņš jums vajadzīgs. Es nezināju, kas viņš tāds ir, tāpēc arī neatbildēju, nesāku skaidrot, — vari iedomāties, ja es viņam pateiktu: «Laulātā sieva,» — brr! Es atteicu: «Vai tad nav vienalga, kas? Ja nevarat pieaicināt tūlīt — piezvanīšu vēlāk,» — un noliku klausuli. Kas tas tāds pie jums ir? Laikam bija slinkums aiziet un pameklēt.

—   Kāpēc tad tev vajadzēja tūlīt tā uzstāt? Būtu pa'teikusi — «no mājām». Vai arī nosaukusi uzvārdu. Apvainojies pati, vēl vairāk samaitāji jau tā slikto garastāvokli. Sabojāji omu vēl kādam citam — tagad viņš jutīsies neērti manā priekšā. Vajadzēja pateikt, un viss būtu kārtībā. Katrs to vien dara kā maitā otram labsajūtu.

—   Ak kungs, cik tu lieliski lasi citu domas! Tur tu nevienam nebojā garastāvokli. Toties mājās!

—   Nomierinies, nomierinies! Arī es esmu labiņais. Esmu vainīgs, taču esmu vēl jauns un labošos.

—    Pirmā atziņa pareiza. Otrā — salti meli. Bet par trešo… — diez vai. Un es arī lāgā nezinu, vai tas maz vajadzīgs. Vai, cik grūti dzīvot ar tevi, 2eņa! Kā tāds krusts plecos.

PIECPADSMITAIS IERAKSTS

Uz talku sapulcējās ne tik laikus kā uz darbu. Nodaļā itin bieži cilvēki ieradās arī pirms, tā sacīt, oficiālā darba laika sākuma. Taču šodien cits atnāca laikā, cits ar nokavēšanos.

Miškins nosebojās tikai mazdrusciņ. Pavisam bija četri vīrieši. Marina Vasiļjevna norīkoja viņus nest iekšā iekārtu jaunajā korpusā. Būvdarbi jau bija visumā pabeigti, un bija cerams, ka šodienas talcinieki sanesīs^iekšā un novietos kaut vai daļu iekārtas. Tā patlaban vēl "atradās visur — pagrabos, šķūņos, pagalmā zem nojumes un pagalmā bez kādas nojumes, daļa diemžēl gulēja tāpat vien zem klajas debess. Tas viss jāsanes iekšā korpusā. Protams, tas viss nav padarāms vienā sestdienā vien, taču šodien, šajā talkā, viņi, tā sacīt, izdarīja izlūkošanu ar kauju, pārbaudīja, kas iznāks.

Marina Vasiļjevna jau sāka pārlikt, vai nevarētu aiz kaut kāda iegansta uz laiku pārtraukt ķirurģiskās nodaļas darbu un norīkot visu nodaļas personālu korpusa un iekārtas sagatavošanai. Protams, celtniekiem jānodod viss korpuss jau pilnīgi gatavs, ar izvietotu iekārtu, taču tad vajadzēs vēl pārāk ilgi gaidīt, kaut gan septiņu stāvu ķirurģiskais korpuss jau ir pilnīgi pabeigts. Kā rīkoties turpmāk, to nolēma pārrunāt pēc šodienas talkas.

Tikai pēc ilgas runāšanas Marinai Vasiļjevnai izdevās panākt, ka rajona organizācijas atļāva rīkot talku turpat slimnīcā, nosaukdamas to par teritorijas uzkopšanas talku. Viņai skaidroja, ka tā vispār nedrīkst darīt, pareizāk sakot, centās ieskaidrot, ka mediķi nekādas materiālās vērtības paši nerada, un, tā kā, rīkodami talku slimnīcā, viņi tautas mantas krātuvē nekā neieguldīs, tad viņiem, veselības aizsardzības darbiniekiem, vajag nostrādāt šo dienu kādā rajona ražošanas uzņēmumā vai arī sakņu bāzē. Slimnīcas ārsti piedāvāja ziedot lautas mantu krātuvei vienas darba dienas algu — tas būtu apmēram

pieci rubļi — vai ari vienu dežūras dienu, tas ir, vairāk nekā desmit rubļu. Taču rajona organizācijas nevarēja tam piekrist, teica, ka tas esot pavisam kas cits. Pēc ilgām debatēm, lūgšanām un pierunāšanām galu galā atļāva, lai daļa personāla paliek slimnīcā un uzkopj jauno korpusu un slimnīcas teritoriju, bet viena daļa jau iepriekšējā dienā bija sākusi strādāt sakņu bāzē. Pārlasīja un pārkravāja kartupeļus. Caurmērā uz katru strādājošo nopelnīja pa četrdesmit septiņām kapeikām. Rokas pēc šāda darba saglabājas samērā ciešamā stāvoklī — operēt vēl varēja.

Patlaban galvenā problēma bija dabūt cimdus, jo staipīt kastēs iesaiņoto iekārtu ar kailām rokām ir bīstami: var sagandēt rokas.

Galu galā viss nokārtojās, visu sadabūja, viss bija savā vietā.

Sāka strādāt.

Četratā panest vienu operāciju galdu ir gauži grūti.

M i š k i n s. Nesteni nu tik dikti, labāk ņem un nes! Šitāds spēka vīrs, — to viņš saka Oņisovam. — Nekas tev ļauns nenotiks.

Jevgeņijs Ļvovičs nes priekšgalu un ar augumu pastumj vaļā durvis. Blakus durvīm stāv kāds no būvstrādniekiem. Galdu ienes iekšā. Virsmāsa iztālēm vēro, kas notiks. Un tāpat — pa gabalu — uzsauc strādniekam:

—   Ko stāvi, nekā nedarīdams! Aizver taču durvis! Citādi salaidīsi aukstumu iekšā. Arā taču auksts.

—    Kas atvēra, tas arī lai aizver.

Ārsti, nesdami galdu, patlaban tieši iet garām strādniekam. Ageikins jau paver muti, laikam arī grib ņemt dalību strādnieka audzināšanā, taču Miškins pasteidzas pirmais:

—    Esiet tik laipns, aizveriet, lūdzu, aiz mums durvis!

Aizvēra gan.

Viņi pienes galdu pie lifta. Izrādās, ka lifts vēl nedarbojas. Jāpagaida.

—   Ko tur velti laiku tērēt! — Ageikins iekaisis iesaucās. — Tikmēr iesim un atnesīsim šurp vēl vienu.

—   Uzgaidiet, — sacīja celtnieks, aizvēris durvis un pienācis klāt. — Atvelciet elpu! Mūsu cilvēks jau aizgāja. Tūlīt liftu iedarbinās.

—   Mēs pa to laiku atnesīsim vēl vienu, — Miškins it kā atvainodamies pasmaidīja. — Bet jūs, lūdzu, pasakiet

lifta strādniekam, ja viņš pa šo laiku piebrauc, ka mēs tūlīt atnesīsim vēl vienu.

Celtnieks paraustīja plecus, apsēdās blakus lifta durvīm krēslā un aizsmēķēja.

Viņi izgāja lauka, apstājās pie nākamā galda. Miškins kaut kur ap vidu pārlūza uz pusēm un pieķērās pie galda iesaiņojuma kastes apakšmalas.

—   Ņemam!

Viņam aiz muguras atskanēja Nataļjas Maksimovnas balss:

«Daudzkārt vieglāk noplūkt puķi tiem, kas augumā ir strupi; tam, kurš šitā izstiepies, grūti klāt ir pieliekties.»

—    Var just, ka vēl neesam izkūņojušies no bērna autiņiem. Vecāki aug kopā ar bērniem. Bet es jau… Nē, labāk tomēr tā: «Spēlēju es ermoņikas tā, lai visi dzird…»

—    Jevgeņij Ļvovič, jūs salauziet iesaiņojumu šeit pat, bet mēs dēļus aiznesīsim un sakrausim kaudzē.

—    Ar; no sievietēm dažkārt gadās saņemt labu padomu.

—    Ta-; nu gan, Jevgeņij Ļvovič, nemaz neizklausās pēc jums. — Nataļja Maksimovna nobārsta smieklus. — «Žēl, ka vienreiz gadā tikai dzimumdiena ir.»

—    Patiešām. Viņai taisnība. Mums būs vieglāka nešana. Un nevajadzēs stiept dēļus no augšas atkal lejā. — Ageikins to visu pasaka uzbudināti un skaļi. Dīvaini — it kā tas, ko viņš dara katru dienu, nebūtu fizisks darbs. Laikam tas tādēļ, ka šis tomēr nav ierastais darbs.

Pienāca klāt divas sievietes vidējos gados.

Viņas abas ir kāda septiņdesmit gadus veca slimnieka meitas, Miškins viņu tēvam bija izgriezis kuņģi sakarā ar vēzi. Vecais vīrs pārcieta operāciju gauži smagi. Vesels negals dažādu komplikāciju. Reizēm vairs nebija nekādu cerību. Meitas neatgāja no viņa gultas ne dienu, ne nakti. Tā tas turpinājās jau divus mēnešus. Pagalam nomocījušās. Tagad abas ne pazīt vairs nevar salīdzinājumā ar pirmsoperācijas posmu, ja tā varētu izteikties; toties slimnieka izveseļošanās ir viņu nopelns.

—    Jevgeņij Ļvovič, ko jūs varētu mums labu pateikt? Vai tagad jau ir kādas cerības?

—    Labāk, protams, nekādas gaisa pilis nebūvēt, bet, manuprāt, izķepurosies. Vēl jau stāvoklis ir smags.

—    Tētis lūdza, lai noīrējam vasarnīcu. Tāpēc, ja nu ir kāda cerība …

—        Jāiemaksā ļoti liela rokas nauda. — To jau saka otra meita. — Lai nebūtu velti nauda jāizdod, ja būs dzīvotājs.

Ageikins. Paga, paga! Par ko jūs runājat! Kā var runāt par to, kas būs. Ņemiet un noriskējiet ar to naudu!

Celtnieks sauc no durvīm:

—        Dakteri! Lifts jau iet. Es kopā ar lifta strādnieku galdu ienesīšu. Uz kuru stāvu?

—   Uz septīto!

—        Tad nu paldies jums, Jevgeņij Ļvovič! Tad mēs vasarnīcu tomēr noīrēsim.

M i š k i n s. Ķeramies klāt, puiši! Nesam!

—   Tūlīt nometīšu cigareti.

-Oņisovs. Tu ar viņu pa labam, arī viņš pa labam. Protams. Tu esi unikums.

M i š k i n s. Ķeries vien, ķeries klāt, filozof! Ko tu tur purkšķi? Trīs, četri — ce|am! Aiziet!

Ageikins. Re! Pie logiem. Slimnieki, Skatās. Kā mēs nesam.

M i š k i n s. Nerunā, nes! Citādi elpas aptrūksies.

Viņi nolika pie lifta arī šo galdu.

M i š k i n s. Tu, Oņisov, esi jokupēteris. Tu pa labam — viņš pa labam. Skatās. Logi. Slimnieki. Dzīvo vesels un laiku pa laikam šo to panēsā, ja šķiet, ka tev nekad nav nekā ko nest.

Darbs gāja no rokas. Taču cik nu viņi paguva izdarīt… Ja viņiem arī turpmāk būs tāpat jānes, tad te darba pietiks mēnešiem.

Atnāca Marina Vasiļjevna — esot bijusi priekšniecība palūkoties, kā sokas talciniekiem. Pavēlējusi visas sitās grabažas, iesaiņojumus, dēļus — likvidēt, lai teritorija būtu uzposta. Talka taču rīkota tādēļ.

—   Kā tad lai likvidē? Kur lai liek?

—   Jāsadedzina.

—        Tik labus dēļus! Zēl taču! Tik labus plauktus varētu iztaisīt.

—   Lūdzu! Nes prom uz mājām, tikai tūlīt!

—   Man vispirms vajadzīgs dzīvoklis.

—        Līdz tam laikam sarīkosim ne vienu vien talku. Tu, Miškin, mūždien no oda izpūt ziloni. Ja pateikts, ka jāsadedzina — dedzini.

—   Dedzināšu. Vai tad es ko saku. Man tikai žēl.

—        Šodien pietiks ņemties ar iekārtu. Bet teritorija mums tomēr jāuzkopj. Tāpēc ķerieties klāt! Es aizeju uz savu iecirkni.

Marina Vasiļjevna aizskrēja, it kā viņa nebūtu galvenā ārste, bet gluži jauniņa skuķe.

—    Labdien, Jevgeņij Ļvovič!

•— Oho! Labdien, Ņina! Kā tu te atgadījies?

—        Braucu garām. Re, kur stāv mana mašīna. Turklāt man jums sagādātas šādas tādas zāles. Nolēmu iegriezties_— sak, varbūt pie tās pašas reizes arī atdošu. Bet izrādās, ka jūs šeit esat šodien visi kopā.

—    Par to gan paldies! Tūlīt kādu aizsūtīšu paka|.

—        Es pati aiznesīšu uz nodaļu. Atdošu dežurējošai meitenei anestēzistei. Jums te sarīkota talka, vai?

—   Ka redzat.

—   Vai, cik labi…

—   Nekā laba nav.

—        Es arī pastrādāšu kopā ar jums. Jūs tagad staipāt nestuves? Es būšu pāri ar jums, Jevgeņij Ļvovič. Vai drīkst?

—   Nebūs diez cik ērti, kolēģe.

—        Nieki. Labi. Es tūdaļ atgriezīšos. Man mašīnā glabājas lielisks džins un vermuts. Pēc talkas. Tas taču brīnišķīgi.

Aizsteidzās.

Pienāca Oņisovs.

—        Tu nu gan esi unikums. Pats jau galīgi vecs, bet visi tevi mīl.

—   Vācies prom, Hazbulat!

—        Un kāpēc gan ne? Tādi lieli vīri allaž piesaista uzmanību.

—        Būtu labāk klusējis. Kad slimniekam pēc operācijas iedod no žultspūšļa izņemtu lielu akmeni, viņš sāk šausmināties, vaimanāt un briesmīgi lepojas ar savu smago patoloģiju, bet mēs, ķirurgi, taču zinām, ka sīkie akmeņi ir kaitīgāki, bīstamāki, un slimniekiem vajadzētu lepoties tieši ar šiem sīkajiem zvirgzdiem. Tāpēc nekad necenties būt par tādu zvirgzdu pūšļos un vados. Labāk ciet klusu! Saprati, Hazbulat?

—        Tagad tu runā tā, kā ūķī dižs blēdis runā ar saviem sīkajiem blēdēniem. Un tomēr tu, Miškln, esi unikums pat šādā sarunā. Un arī tavi salīdzinājumi ir mežonīgi: akmeņi, asinis, žults. Tu taču neesi normāls, tu esi līdz

ausīm iegrimis tajā pasaulē. Nestuves pilnas, pietiek kraut, nesam prom! Es neticu šo tavu tēlu patiesīgumam.

Viņi pacēla nestuves ar gružiem un aizgāja.

—    Bet kādē] netici? Es taču dzīvoju tikai šajā pasaulē. Tas esi tu, kas katru dienu bizo pa ķinīšiem. Un pēc tam izdari pārgudrus secinājumus seksuālajā jomā.

—   Nu un tad?! Tā ir dabiska dzīves sfēra. Starp citu, tā aktrise, par kuru vakar stāstīju, — seksuālā ziņā nav gluži vesela. Bet pēc izskata pavisam nelaimīga, aizkustinoša, gaiša.

—   Nelaimīga sieviete! Protams, nelaimīga. Beram laukā! Laid savu malu lejā. Un tūlīt atpakaļ. Vai tev nav vienalga, kāda aktrise ir kā sieviete. Tev, Hazbulat, galvenais, lai būtu skaista.

—   Filmā taču tik un tā nav noskāršams, kāda viņa ir. Bet, ja uzzini, — kas tad viņa tādā gadījumā par aktrisi. Liec šeit! Sākam kraut! Uzmanīgāk! Sos garos kokus neņem!

—   Bet tu pamēģini izprast! Paanalizē!

—   Tu nu gan esi cilvēks, Miškin! Es taču pēc sava domāšanas veida esmu mākslinieks, man ir māksliniecisks domāšanas veids. Analizēšana — tā piederas Marinai Vasiļjevnai. Viņa ir kritiķe, saprātīga domātāja, zinātniece. Es redzu un domāju ar tiem sieviešu ķermeņu tēliem, ko esmu ieraudzījis uz ekrāna.

—   Va veila! Tavu teicienu! Mākslinieks. Mēsls tu esi, ne mākslinieks — «sieviešu ķermeņu tēli uz ekrāna». Es nemaz nespēju aptvert, kas īsti tas ir.

—   Tad ņem un izanalizē! Tas taču zināms no fizioloģijas: māksliniecisks domāšanas veids, mākslinieks — viņš neprot analizēt, viņš redz, redz vairāk nekā citi, viņš rada tēlus. Bet zinātnieks, kritiķis — tas analizē, pēlī, skaidro to, ko māksliniekam izdevies saskatīt.

—   Tu, Oņisov, esi kašķis. Tu jau esi tas īstais unikums. Kāds no tevis var būt mākslinieks — varbūt vienīgi «sieviešu ķermeņu tēlu» mākslinieks un arī «uz ekrāna». Vispirms iztaisi glītu anastamozi uz zarnas un tikai tad radi tēlus.

—   Rekur, drāž tavs sievietes ķermenis bez jebkāda ekrāna! Iešu un pakrāmēšos gar to gubu, kamēr tu tiksi galā ar viņu. Un tikmēr piekrauj pilnas nestuves.

—   Jevgeņij Ļvovič! Geņa, es atdevu. Nesam!

—        Neērti, Ņina. Pēkšņi ne no šā, ne no tā. Sāks vēl par mums mē|ot! Nebūs ērti. Un vēl goda drēbēs.

—        Kā redzu, arī tu neesi pārģērbies, pat gluži otrādi. Šitādu — baltā kreklā un ar kaklasaiti — es tevi redzu pirmo reizi un redzu talkā.

—        Es tikai taisu jokus un tā saģērbos principa pēc. Tikai neviens to nav pat pamanījis.

—        Vai tiešām tu pievērs tik lielu uzmanību apģērbam, ka ar to centies pierādīt kādus principus? Tad jau tu sāksi tēlot, ka tev ir slinkums ari pārģērbties, lai aizietu uz oficiālu pieņemšanu. Ehē, manu draudziņi Tad lūk, kur tava vārīgā vieta.

—        Vārdu sakot, ej un pasēdi manā kabinetā! Es drīz beigšu.

—        Paskaties, Gena, kāds ugunskurs! Un tādi lieli dēļi. Zēl taču.

—   Kur lai tos citur liek?

—        Un neviens vairs nestrādā. Paskaties, Eugēn, kā siltums pievelk cilvēkus.

—        Gandrīz viss jau arī ir aiznests. Tūlīt beigsim. Ej taču, kad tev saka, uz manu kabinetu un pagaidi mani tur!

—        Paklausies, Ģēnij! Ja tur neviena nav, vai tas būs tev ērti? — Viņa aizsteidzās uz slimnīcas korpusa pusi, bet Miškins piegāja pie savējiem, kas bija sastājušies ap ugunskuru.

—        Kā cilvēks atšķiras no dzīvnieka? — uzprasīja Iļuščenko.

—        Daudz kā, — Miškins drūmi atrūca un pēc brīža piebilda: — Visādā ziņā.

—        Cilvēks prot smieties, raudāt, viņu pievelk uguns. Dzīvnieks nesmejas, neraud, bēg no uguns. Vai ne?

—        Kas tiesa, tas tiesa, — klusu noteica Marina Vasiļjevna. — Metīsim šodien mieru! Līdzko beigs degt, tā ejiet mājās! Ir jau laiks. Vai pēc tradīcijas pēc talkas kaut ko iedzersim?

A g e i k i n s. Es vienmēr esmu «par».

0  ņ i s o v s. Es nedzeršu.

N a t a ļ j a Maksimovna. Man jāsteidzas uz mājām.

1 ļ u š č e n k o. Kā pavēlēsit.

Marina Vasiļjevna. Ar jums, puiši, aiz garlaicības var nobeigties. Labi. Saņemsit algu!

N a t a ļ j a Maksimovna. Vai tad šodien izmaksās? Sestdiena taču.

—   Sestdienas talka. Ari grāmatvedība strādā un banka tāpat. Talka taču ir visur. Visur pilns priekšnieku. Skatās, pārbauda. Pie rūpnīcas pat zālienu priekšniecībai par prieku zaļu nokrāsojuši. Tāpēc arī nauda ir atvesta. Re, rinda sastājusies — visi jau zina. — Marina Vasiļjevna parādīja uz sētas mājiņu, kur atradās slimnīcas saimniecības daļa un stradāja arī kasieris.

Nataļja Maksimovna. Vai, cik labi! Tūlīt skriešu saņemt.

Ageikins (sauc viņai). Nataša! Aizņem rindu man arī.

Miškins. Kā tā — nokrāsoja zālienu? Zāle taču aizies bojā!

Marina Vasiļjevna. Toties visi redz — uzposts, viss kārtībā, tīrs, glīts, neviens neies un neskatīsies, kas atrodas aiz stūra.

Miškins. Ir gan brīnumi! Nē, es tomēr labāk aizņemšos no kāda desmitnieku līdz pirmdienai. Man derdzas stāvēt rinda. Es nestāvēšu.

Marina Vasiļjevna. Nāc kopā ar mani! Tev iedos bez rindas. Tu mums esi cienījams cilvēks.

Miškins. Nē, nevajag. Es neiešu. Tā nav ērti, un es neiešu. Ja vienlīdzība, tad vienlīdzība. Visi taču stāv rindā. Aizņemties! Labāk jau aizdodiet man līdz pirmdienai desmitnieku. Aizņemties var tikai naudas izteiksmē. Pati tā teicāt. Vai atceraties?

Marina Vasiļjevna. Kā nu pats vēlies, Jevgeņij! Kad tu beidzot pārstāsi ampelēties un sāksi normālu dzīvi? Iedošu tev tos desmit rubļus. Būsi mans parādnieks. Kā tā Gaļina tiek ar tevi galā?! Tik un tā tūlīt dabūsi izbaudīt palīdzību papilnam.

Miškins aizgāja uz savu kabinetu.

•— Tūlīt, Ņina. Tikai nomazgāšu rokas, un iesim.

—    Iesim pie Volodjas, tur arī izdzersim manu bagātību.

—   Labi. Man ir desmitnieks. Daļēji tas nepieciešams mājas vajadzībām, daļēji varam iztērēt kaut kādai uzkodai.

Pie durvīm pieklauvēja.

—   Jevgeņij Ļvovič, vai drīkst?

—   Protams, Valentina Stepanovna, vienmēr laipni. Kas noticis? Iepazīstieties, ārste anestezioloģe, šad un tad nāk

' mums palīgā. Bet Valentina Stepanovna ir mūsu vadone, rajona veselības aizsardzības nodaļas priekšniece.

—      Jūsu vadone! Taču, kā jau vienmēr, man vajadzīga jūsu palīdzība un padoms.

—   Vienmēr justi rīcībā! Esat slima?

—      Ne jau es. Meitai sācis sāpēt vēders. Atvedu viņu šurp. — Viņa atvēra durvis. — Katjuša, nāc iekšā! — Ienāca gadus piecpadsmit veca meitene. — Pastāsti Jevgeņijam Ļvovičam, kas tev sāp. Vakar dienā sāka sāpēt. Stāsti taču! Tiesa, naktī gulēja mierīgi. Bet šodien sāp atkal.

—   Lai vispirms pastāsta viņa pati.

—   Protams. Kāpēc tu nerunā, Katja?

Meitene sāka stāstīt, kad viņa saslimusi, kur viņai sāp, kā viņa sāpju reizēs jutās, kā sāpes sākas. Māte reizēm kaut ko papildināja no savas puses.

Pēc tam meitene atgūlās uz dīvāna. Un Miškins sāka viņu izmeklēt, taustīt, izprašņāt…

—      Ko lai jums, Valentina Stepanovna, saku? Vēders ir mīksts, sāpes mērenas. Aklā zarna, protams, ir iekaisusi, taču nekā draudoša nav… Vismaz es tā domāju. Vai visas analīzes ir iztaisītas?

—    Leikocitoze astoņi tūkstoši.

—     Arī apendicīts tam atbilst. Iekaisums, protams, ir. Taču te nav ko steigties. Nav sastrutojis. Destrukcijas te nav. Labāk rīt izmeklēsim vēl. Ievietosim viņu nodaļā. Ja kas atgadīsies, mani izsauks. Turklāt tūlīt pēc talkas nebūtu labi operēt. Mūsu rokas taču… Bez īpašas vajadzības, ja nav nekas neatliekams, labāk pa vēderu nerakņāties.

—     Norunāts, Jevgeņij Ļvovič. Esam vienojušies! Es atstāju viņu slimnīcā, pēc tam mēs sazvanīsimies un izlemsim, ko un kā darīt.'

—     Norunāts! Jūs esat ar mašīnu, Valentina Stepanovna?

—    Es atlaidu, lai brauc mājās.

—     Tādā gadījumā atļaujiet, mēs jūs aizvedīsim. Kolēģei ir pašai sava mašīna.

—     Paldies, paldies! Tūlit iekārtošu Katju un atgriezīšos.

—   Arī to esam norunājuši.

Viņa izgāja laukā.

—     Lūk, tā, Ņina, cauri ir brīva darba diena. Tūlīt brauksim!

—   Ļev Mironovič, nedrīkst taču ne no šā, ne no tā ņemt un operēt. Tas taču ir apendicīts. Jums taču vajadzētu zināt, ka steidzamība šīs slimības gadījumā ir tīri leģendāra parādība. Patiesībā nebija nekādas vajadzības steigties. Dažas stundas katrā ziņā varēja pagaidīt, varēja pat līdz rītam. Peritonīla taču nebija.

—   Viņai sākās stipras sāpes, Jevgeņij Ļvovič.

—   Tad būtu vismaz piezvanījuši man. Ja rajona veselības aizsardzības nodaļas priekšniece atved savu meitu un es saku, ka pagaidām nekā bīstama nav, ka jāpagaida līdz rītam, tad visparastākā pieklājība prasa, lai jūs viņu bez manis neoperētu. Es taču biju mājās. Runāju ar jums pa tālruni. Tas nav glīti. Arī apendicīts nemaz nav bijis sastrutojis. Tātad nebiju kļūdījies.

—    Bija stipras sāpes, un uzskatīju, ka man nav tiesību, saprotiet… Zināms, Jevgeņij Ļvovič, ja jūs^uzskatāt, ka esmu rīkojies nepareizi — varat mani sodīt. Nekā neiebildīšu. v

—    Par ko tad jūs būtu jāsoda? Jūs visu esat izdarījis, kā pienākas. Diagnostika un taktika nav tas pats, kas divreiz divi. Es runāju par to, kas ir delikāti un kas nav. Kāda velna pēc jūs nostādāt mani muļķīgā situācijā, mīcāt iekšā mēslos!

—   Sitiet, Jevgeņij Ļvovič, te es esmu!

—   Jā, Ļev Mironovič, atzīt sevi par vainīgu, patiesi un no sirds atzīt savu vainu ir daudz grūtāk nekā pagriezt otru vaigu. Man nenāk ne prātā jūs kaustīt, es tikai gribu, lai jūs visos līdzīgos gadījumos domātu arī par citiem. Negāztu kaunā ne mani, ne arī sevī .. .

—    Bet vai par mani kāds kādreiz ir padomājis? Es nerunāju tieši par jums, Jevgeņij Ļvovič. Es taču zinu, ka visi mani sunī, arī tagad uzskata, ka esmu vēlējies izcelties priekšniecības acīs un, raugi, izglābis priekšnieces meitu, vai saprotat? Un pareizi darāt un pareizi uzskatāt. Jums ceļu pavēruši neskaitāmi krievu kungi. Jums jau simtiem gadu klājas vai cik labi. Bet mani priekšgājēji ir krievu zemnieku tūkstoši, neskaitāmas darbarūķu paaudzes. Un visiem šiem krievu zemniekiem — manu senču tūkstošiem vajadzēja strādāt pašiem, vai saprotat?

—   Nevajag jau visu tūlīt pacelt principiālos augstumos. Abi mēs esam ķirurgi. Un nav nekādas nozīmes uzskaitīt,

cik vienkāršu krievu cilvēku ir mūsu priekšgājēju vidū. Starp citu, Ļev Mironovič, ne jau ar tūkstošiem krievu zemnieku jūs varat lepoties, bet tikai ar četrdesmit krievu senčiem, ar četrdesmit paaudzēm. Tas tūkstoš gadu laikā labākajā gadījumā. Tāpēc nenodarbojieties ar demagoģiju, uzvedieties kā inteliģentam cilvēkam pienākas, galu galā kā pienākas krievu ārstam, vienalga, no kādas vides viņš būtu cēlies, no kādām Krievijas sfērām nācis.

—    Jums, Jevgeņij Ļvovič, ir viegli tā runāt. Bet man taču visur pašam saviem spēkiem vien bijis jāizlaužas cauri. Vajadzēja gan iegūt izglītību, gan izdzīvot, Jevgeņij Ļvovič. Saprotiet vienu — kad es piedzimu, laukos nebija nekā, ko ēst. Pats taču zināt, kāds bads plosījās trīsdesmito gadu sākumā. Un tad vēl tēvs aizgāja dienēt armijā un mājās vairs neatgriezās. Dabūja pasi, palika kaut kur strādāt, atrakstīja, ka izsaukšot mūs arī, atsūtīs naudu, bet tā arī pazuda. Labi vēl, ka biju mātei viens pats. Bet viņam taču bija pase uz rokām — kāpēc gan būtu jāatgriežas atpakaļ. Abi ar māti bijām uztūkuši aiz bada. Un neviens mums nepalīdzēja. Neviens nekādu smalkjūtību nemācīja, — palaimēsies atrast nokritušu vārpu — paliksi dzīvs. Pēc tam sākās karš. Paliku okupētajā apgabalā. Jūs nemaz nevarat iedomāties, Jevgeņij Ļvovič, cik dārgi man šī okupācija maksāja vēlāk, jau institūtā! To pat drausmīgi atcerēties. Pēc tam māte apprecējās vēlreiz ar karavīru, kas bija pārnācis no frontes. Viņš kļuva par kolhoza priekšsēdētāju. Mātei piedzima vēl viens bērnelis, vai saprotat. Bet pēc kara, kad atņēma visu labību, atkal nebija nekā, ko likt uz zoba. Patēvs gudroja, gudroja un nolēma izsniegt cilvēkiem ēšanai no sēklu fonda, lai neapmirtu badā. Gan dzīvību izvilkām, Jevgeņij Ļvovič, gan arī tīrumus apsējām. Bet patēvam piešuva gan sabotāžu, gan labības slēpšanu, gan sēklas fonda izsaimniekošanu, un viņš dabūja norēķināties par visu. Ietupināja cilvēku cietumā. Nevienam neienāca ne prātā — ir tas smalkjūtīgi vai nav, Jevgeņij Ļvovič. Un atkal viss bija jāpanāk paša spēkiem. Ap šo laiku pabeidzu skolu, un mani iesauca armijā. Paldies dievam, man jau bija tēva padoms rokās, izmācīja mani vecais vīrs, es pat nezinu, vai viņš vēl ir starp dzīvajiem vai nav, taču par mācību lielais paldies. Paliku pilsētā un iestājos institūtā. Un atkal neviens nepalīdzēja. Saņēmu divsimt divdesmit rubļus stipendijas, tātad divdesmit divus rubļus pašreizējā naudā.

Un daždien bez visas jūsu smalkjūtības gulēju kopmītnē savā gultiņā, Jevgeņij Ļvovič, lai nezaudētu spēkus, jo nebija ko ēst. Pēc trešā kursa sāku strādāt par feldšeri ātrajā palīdzībā. Kļuva mazliet vieglāk, taču gandrīz vai patapu cietumā. Mūsu stacijā kāds piedzērušais ielīda mašīnā un sāka taurēt. Pieskrēja šoferis, bet piedzērušais ar koku pārlauza viņam roku. Mēs abi ar mūsu ārstu izskrējām ārā, izvilkām piedzērušo no mašīnas, mazliet iekaustījām, bet mūs par to nodeva tiesai. Vai kāds mums nāca palīgā? Sākumā iedeva sešus gadus, okupāciju lai piepina klāt. Pēc tam pārskatīja vēlreiz un iedeva nosacīto. Atstāja gan darbā, gan arī institūtā. Tas puisis kļuva par invalīdu. Bet viņš taču huligāns, saprotat? Ja mēs paši, Jevgeņij Ļvovič, nebūtu par sevi cīnījušies, kurš par mums iestātos? Mums nebija nekā, ko zaudēt. Bet mums bez visas jūsu smalkjūtības ņem un pasaka: «Kāpēc sitāt? Būtu izvilkuši no mašīnas, sasējuši, bet sist, kamēr paliek par kropli, nedrīkst.» Vai tas ir smalkjūtīgi? It kā tad, kad sistu jūs vai arī sistu viņi, kāds tajā brīdī skaitītu, cik reižu drīkst iesist un cik ne, saprotat?

—    Un pareizi teica. Nevar taču palikt par zvēriem. Sist, kamēr kļūst par kropli. Var sist, kamēr parādās asinis, ta sacīt, un var sist zvērīgi, līdz pēdējam asins pilienam, tā sakot.

—   Tur jau ir tas āķis, Jevgeņij Ļvovič, ka bijām kļuvuši kā zvēri. Viņš bija dūšīgs vīrs, spēcīgs, turklāt vēl pārlauza mūsu šoferim roku un kāvās ar mums. Tāpēc jau iekrāvām pāris reižu pa virsu. Turklāt viņam invaliditāti droši vien pēc pusgada — pēc tiesas atņēma. Bet man kauna traips visam mūžam. Tiesa, sodāmību man noņēma, tāpēc arī jūs par to nekā nezināt. Varbūt arī sadevām drusku par daudz. Bet ari mums ir savs raksturs. Piedodiet man, Jevgeņij Ļvovič, par nesmalkjūtību, taču jūs varat atļauties būt pakļāvīgs, maigs, varat nebārties, pagriezt muguru un lepni padarīt cita darbu, saprotat? Bet mums, Jevgeņij Ļvovič, vajag dzīvību saglabāt.

—    Jūs tātad uzskatāt — ja cilvēks nelamājas un nekaujas, viņš ir bez .akstura? Manuprāt, daudz spēcīgāks raksturs vajadzīgs, lai cilvēks būtu maigs, nevis varmācīgs. Iesist — tas ir tik viegli. Nevajag ne domāšanas, ne lepnuma, ne rakstura. Viss raksturs aprobežojas ar domu par prestižu — nekā cita nav, tukšums.

—   Tā ka, kā mēdz teikt, atvainojiet, kungs, taču mums jābeid'z institūts, jāpelnl nauda un jāuztur pašam sevi, varbūt arī vēl māti, sievu un bērnu. Viss mūžs vēl priekšā. Un tomēr, kungs, es beidzu institūtu. Aizbraucu strādāt uz rajonu, uz laukiem, jau kopā ar sievu, abi kopā mācījāmies. Piedzima dēls. Strādājām. Un pēkšņi man rajonā piedāvā ce|azīmi uz Maskavu — pastrādāt divus gadus ordinatūrā. Es aizbraucu, bet laukos, kur palika sieva ar bērnu, — atkal nav ko ēst. Kolhozniekiem šis tas vēl ir, bet ārsts lai kar zobus vadzī. Viņa saņēma septiņi simti divdesmit, par pusotru slodzi sanāca ap simtu, pašreizējā naudā rēķinot. Pamēģiniet ar to iztikt, Jevgeņij Ļvovič!

—   Kāpēc jūs man to visu stāstāt, Ļev Mironovič? Vai tad man bija klājies labāk? Tāpat strādāju laukos, ne jau pilsētā.

—    Jūsu senči jau bija izēdušies tiku tikām, arī par jums. Bet man vajadzēja prast izlocīties. Dēlam tikai gadiņš. Veikalos tikpat kā nekā nav, bet tirgū viss maksā bargu naudu. Par smalkjūtību neko nenopirksi, Jevgeņij Ļvovič. Katru mēnesi braukāju no Maskavas uz trim dienām pie ģimenes. Vedu līdzi veselu koferi ar pārtiku. Labi vēl, ka priekšniecība aiz savas smalkjūtības, ko biju izlūdzies, nelikās zinis, ka reizēm pa pirmdienām neierados darbā. Zināja, ka esmu aizbraucis uz laukiem pie savējiem. Reizēm nepaguvu tikt līdz pirmdienai atpakaļ. Centos visādi izlocīties. Un ari tagad rīkojos tāpat. Toties tagad man ir dzīvoklis un arī spēkus esmu saglabājis. Kopā ar dežūrām man sanāk līdz pat divām likmēm — te arī noder saglabātais spēks. Sievai arī ir divas likmes. Tā arī salasās par mums pieciem, kopā ar bērniem un sievasmāti, savi pieci simti rē. Nekas lielais jau nav. Turklāt es neatļaujos braukāt taksītī tā kā jūs. So to arī iekrāju. Visu pats saviem spēkiem, Jevgeņij Ļvovič. Pašam arī jābūt izmanīgam. Mums abiem ir dažādas izpratnes par smalkjūtību. Jūs nākat no citas pasaules, jums nevajag raut, kur pagadās. Un jūs nekad neesat badojies… Labāk nerunājiet pretim, nevajag, jūs cietāt trūkumu kopā ar visu zemi, kad visiem klājās slikti. Es to zinu, esmu ne vienu reizi vien par to dzirdējis. Jums, Jevgeņij Ļvovič, vieglāk runāt par labestību. Jūs taču pats, Jevgeņij Ļvovič, teicāt, ka labestību sludina tikai paēdušie. Paēdīšu pats, paēdināšu bērnus, tad arī es kļūšu labiņš. Esmu jau aizmirsis, kurus jūs esat ieskaitījis labestības sludinātājos.

—   Varu atgādināt. — Jevgeņijs Ļvovičs pasmaidīja, kaut gan labi zināja, ka Ageikinam tas nav vajadzīgs. Viņam vajadzēja izkratīt sirdi. Bet ari Miškins gribēja' to pašu. — Varu atgādināt. Buda, Gandijs, Tolstojs, Sveicers… Varu nosaukt vēl citus. Piedodiet, Ļev Mironovič, liksim viņus mierā, nesāksim skaidrot, no kurienes rodas sludinātāji. Manuprāt, cilvēka uzvedību, reakciju visticamāk rosina ne jau ārējie apstākļi, bet iekšējie dzinuļi. Tas ir tikpat kā drudzī — ārā karsts, visiem sviedri plūst aumaļām, bet tas, kuram sācies drudzis, dreb aiz aukstuma, velk sev virsū vai simt segu. Drudzis — tā ir iekšēja parādība, nevis ārēja. Iespējams, ka man nav taisnība, taču varu apsolīt, ka padomāšu, bet padomājiet arī jūs. Patiešām, esmu audzis citā pasaulē, esmu ārsts jau ceturtajā paaudzē, taču varu jums apzvērēt — katrā vidē ir savas bēdas un savas rūpes. Bet tā nav nekāda mēraukla. Vai tad bēdas var izmērīt? Katram viņa sirdēsti ir paši sūrākie. Vienu gan atcerieties, Ļev Mironovič, ka krietns cilvēks biežāk ir laimīgs. Viņam mazāk gremžas, viņu mazāk grauž iekšējais tārps. Bet nekrietnelis var pat nemelot, tikai viņš nemelos tā, kā nemelo pulkstenis bez rādītājiem. Gan jau būs labi, Ļev Mironovič, labi, ka mēs izrunājāmies, piedodiet man par manu uzstājību, taču mums abiem pēc tā visa būs vieglāk saglabāt smalkjūtību vienam pret otru. Smalkjūtībai ir vajadzīga mīlestība. Mīlestībai — saprašanās. Bez īstas mīlestības neviens nevar dzīvot. Stāsta, ka pats dievs tas kungs esot radījis cilvēkus tāpēc, ka alcis pēc mīlestības. Arī mums tās ir par maz. Jā. Savs laiks izsūdzēt grēkus — savs laiks pagriezt vaigu.

—    Ko? Ko jūs teicāt?

—   To es pateicu tāpat vien. Pats sev. Aplam tikai tas, ka mēs uzsākām šo sarunu pirms operēšanas. Kaut gan mums jau vienmēr viss Iznāk pirms operēšanas.

Miškins sāka pārģērbties. Arī Ageikins aizgāja pārģērbties.

Aizgāja kā uzvarētājs.

SESPADSMITAIS IERAKSTS

Miškins atbalstīja rokas ar pussaliektajām delnām uz galda. Pirkstu locītavas kļuva gluži baltas. Bieži raksta, ka, lūk, kāds kaut kāda iemesla dēļ esot tā sažņaudzis

rokas, ka pirkstu locītavas kļuvušas gluži baltas, bet baltas tās kļūst tad, kad saspīlējas pirkstu āda. Pietiek, ja tos — pirkstus — tikai pieliec. Oņisovs sēdēja viņam pretim un pikti purpināja:

—    Es tam tavam Ageikinam teicu, ka šo apendicītu var arī neoperēt. Ne jau katrs apendicīts tūlīt jāoperē. Bet viņš apvainojās, sāka brēkāt. Es taču viņam nekā nepārmetu. Kāpēc viņš apvainojās? Sāka brēkāt, pierādīt, cik operācija nepieciešama. Es taču nestrīdējos. Es sapratu: ja ir stipras sāpes, var arī operēt. Reizēm jau no slimnieka nekā nevar saprat. Taču pēc operācijas, ja apendikss nav bijis sastrutojis, mēs redzam, ka varēja arī neoperēt. Viņš apvainojās. Jo cilvēks vairāk aprobežots, jo ātrāk apvainojas.

—   Gana esi izrūcies. Tu droši vien ne jau vienkārši aizrādīji, bet pateici — «muļķi — nevajadzēja operēt» vai kaut ko tam līdzīgu, pēc tam kad viņš tev sāka stāstīt, cik smaga dežūra pagadījusies un cik daudz vajadzējis pa nakti strādāt. Es taču tevi pazīstu. — Un iesmējās.

—    Esi gan tu unikums! Kas tad tur sevišķs! Par grūtu dežūru nav ko gausties. Pats sev sagādāja grūtības. Nevajadzīgas. «Arī apendicīts,» saka, «bija tehniski grūts.» Būtu labāk atzinies, ka veltīgi operējis. Bet nē, drošs paliek drošs, sāk taisnoties.

—    Un tu pats! Tu taču arī vienmēr centies taisnoties. Reizēm pat mēģini uzvelt vainu kādam citam. Tu taču dežurēji ar viņu kopā. Kur biji tu? Uzvēli visu viņam un tagad vēl puksti. Tu pats taču, vai atceries, lasīji man no kadas grāmatas, ka visas cilvēku nelaimes, bet jo sevišķi sarežģījumi cilvēku attiecībās ceļas no nekādi neiznīcināmās vēlēšanās sevi nomazgāt baltu un uzvelt vainu kādam citam. Kā Ādams grēka pirmcēloni meklēja Ievā, Ieva čūskā. Teorētiski tu visu saproti ļoti labi, bet praktiski — pūlies visu uzvelt viņam.

—   Nē, tu patiesi esi unikums. Es taču tev stāstu pavisam ko citu. Es teicu, ka visu, kas atrodas ap tevi, vajag attiecināt it kā pašam uz sevi. Piemēram, es esmu jauns un spirgts, bet, kad ieraugu sava bērnības drauga pliko pauri, iedomāju sevi, kad redzu sava bērnības drauga sirmo galvu — iedomāju sevi.

—    Tu gan gribi ērti iekārtoties. Visu uz sevi. Nē, puis, tu esi tas unikums. Gribi radīt sev dvēselei komfortu. — Miškins iesmējās.

Nošķind tālrunis.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs aicina 1

—   Es klausos!

—   Jevgeņij Ļvovič? Labdien! Zeņa, tā esmu es, Ņina.

—   Jā, es klausos.

—   Zeņa, tev patlaban nav ērti runāt, vai ne?

—   Jā, mums ir konference.

—        Tad nekas. Es piezvanīšu vēlāk. Tagad tikai pāris vārdu. Vai tu nevarētu izmeklēt un, ja vajadzīgs, izoperēt kādu manu paziņu ar holecistītu, ar akmeņiem?

—   Lūdzu!

—   Rīt viņa atnāks pie tevis uz slimnīcu.

—   Labi.

—   Ap desmitiem no rīta. Labi?

—   Labi.

—        Paldies, Zeņa! Es tev piezvanīšu vēlreiz. Labi? Uz redzēšanos!

—   Labi, uz redzēšanos!

Ienāca Ageikins.

—        Kad mēs, Jevgeņij Ļvovič, beidzot sāksim ievērot operāciju grafiku? Šodien atkal viss salaists grīstē. Atkal pavisam citādi, nekā bija vakar.

—        Jā, jums taisnība, Ļev Mironovič. Tur es esmu vainīgs. Un jūs arī. Jūs savā dežūras laikā ievietojāt slimnieku ar trūci. Šodien ir ceturtdiena. Ja mēs viņu šodien neizoperēsim, sanāks četras dienas līdz operācijai. Līdz pirmdienai. Pārāk garš pirmsopcrācijas laiks trūces gadījumam. Tāpēc nolēmu iztikt ar vienu slimnīcā pavadītu dienu un norīkoju uz operāciju. Varbūt arī ka nevajadzēja tā steigties. Taču, no otras puses, pats taču zini, ka tagad uzskata tā: jo ilgāk slimnieks noguļ pirms operācijas nodaļā, jo lielāka varbūtība, ka viņš savāks sevī tā dēvētos hospitāļa stafilokokus, kas nepakļaujas antibiotikām, tātad arī radīs jo lielākas komplikāciju iespējas. Bet visumā tas, protams, nav labi.

—        Protams, nav labi. Māsiņas sūdzas. Saka, nekad nevarot zināt, kā sagrozīsies operāciju saraksts.

Ordinatoru istabā pamazām sapulcējās visi nodaļas ķirurgi un jau atnākušie'dežūrārsti.

Miškins. Protams, operāciju zālē jābūt kārtībai, māsiņai jāzina, ko darīs rīt. Citādi viņa pārstās ticēt nākotnei. — Miškins vientuļi iesmējās. — Ja nav noteiktības, tad operāciju zālē var darīt visu, Taču mēs, taču cilvēks

nonāk kā starp diviem dzirnakmeņiem: no vienas puses, instrukcija par slimnīcā pavadītajām dienām un otras — par operāciju sarakstu. Jā, es atceros, kāds klīnikā sacēlās skandāls, kad es pārkāpu saraksta noteikumus. Mani gandrīz padzina no darba. Toreiz es vēl slimoju. Biju sa« slimis. — Miškins nogrima domās. Oņisovs atkal izteicās par «unikumu». — Labi. Visi ir sanākuši! Sāksim! Kas šodien ziņos? Ageikins? Sāc! Kāpēc klusē?

—   Viņš kautrējas.

—    Kautrība — tā bieži vien liecina, ka nākotnē vēl var uz kaut ko cerēt. Ta sakot: kas nu es vēl esmu, ko es tādu esmu paveicis — jūs labāk pavērojiet, ko es vēl izdarīšu. Jūs vēl uzzināsit, kas mani sagaida un ko no manis var sagaidīt. Vai tā nav? Re, tu pats esi arodorganizators. Bet kas būs vēlāk? — Miškins atkal tā savādi iesmējās. Smiedamies viņš visu laiku kāpās aizvien tālāk pagātnē. Varbūt atcerējās savu agrāko darbu. Bet tur nekā nebija, par ko varētu smieties. — Bet kur ir patanatoms? Bez viņa mēs nevaram sākt. Piezvaniet viņam! Pasakiet, ka mēs visi gaidām.

Iļuščenko, kas sēdēja turpat blakus tālrunim, jau sāka griezt numuru, kad ienāca ari patanatoms.

—    Nu, re, arī mūsu kontrolieris ir ieradies. Bet tas taču ir simboliski — nupat tikai aptvēru. Viņš ir gan slimnīcas tautas kontroles priekšsēdētājs, gan arī patoloģiskās anatomijas dienesta priekšnieks, kas kontrolē mūsu darbu. Pareizi, katru kontroli vajag apvienot, kontroli vajag centralizēt. — Un atkal iesmējās.

Laikam jau tas bija Oņisovs, bet visticamāk, ka Ageikins, kas Miškinam lika atgriezties tajos laikos, kad viņš vēl strādāja klīnikā, kad viņš izdarīja pārkāpumus, neievērodams operāciju kārtību, pakļaudamies māņticībai, kad viņš mocījās ar savām slimībām un kad jau sāka atvadīties no savas ķirurga karjeras. Miškins laikam domāja tieši par to, un laikam tieši ar šīm atmiņām bija saistīti viņa smiekli.

Starp citu, nedz Oņisovs, nedz arī Ageikins nebija tie, kas uzjundīja viņā šīs atmiņas. Tā tas bija vienmēr, kad vajadzēja iztirzāt kādu nāves gadījumu. Miškins tad sāka domāt, ko viņš ir izdarījis un ko nav izdarījis, ko izdarījis lieku, un gluži nevilšus no vakardienas viņš atkāpās aizvakardienā, pēc tam vēl tālāk un tālāk pagātnē. Tā

tas notika vienmēr, un visi bija pie tā jau pieraduši. Tādos gadījumos viņš sāka atkārtot zināmas patiesības, svaidījās ar aforismiem, no pagātnes pārgāja uz nākotni, moralizēja, kas vienmēr bija viņa dabā. No šī arsenāla nāca arī tikko pasprukusī doma par kautrības atkarību no nākotnes izredzēm. Arī patlaban viņš laikam bija iegrimis savā, tā sakot, klīniski anatomiskajā transā.

—   Ziņojiet, Ļcv Mironovič!

Ageikins. Slimniecei septiņdesmit divi gadi, ievietota slimnīcā ar akūta ileusa simptomiem. Dažas stundas slimnieci novēroja. Diagnoze apstiprinājās. Pamatodamies uz to, ka zarnu aizsprostojums slimniecei attīstījās vairāku dienu laikā, iekams tās pilnīgi aizdambējās, kā arī uz to, ka slimniece jau vairākus mēnešus jutās slikti, mēs izteicām varbūtību, ka viņai ir resnās zarnas audzējs. Jā, mēs viņu skatījām rentgenā un konstatējām gan uzpūstas cilpas, gan līmeņus, aklajā zarnā tāpat. Tumors, mūsuprāt, atradās kaut kur kreisajā pusē S zarnas rajonā. Pcc neilgas sagatavošanas — šķidrumu un sā|u pārliešanas — slimnieci noguldīja uz galda. Operācijas gaitā tā arī tika kofistatēts: sigmas vēzis un zarnu aizsprostojums. Ņemot vērā slimnieces smago stāvokli, zarnu aizsprostojumu, kā ari to, ka audzēju principā bija iespējams operēt, nolēmām operēt divos etapos: aizvākt zarnas posmu ar audzēju un galus izvadīt laukā, vēlāk abus galus sašūt kopā un zarnu saturam atjaunot parasto ceļu, kas arī tika izdarīts. Zarnu fistula, protams, slimniekam nav nekas labs; taču mērķis attaisno līdzekļus, un mēs gribējām, lai slimniece izveseļotos.

Miškins. Nevajag pārvērst mūsu iztirzājumu filozofiskā disputā: vai mērķis attaisno līdzekļus. Jo vairāk tāpēc, ka to nav iespējams pierādīt. Neviens iecerētais mērķis nav panākts, ja līdzekļi bijuši sakompromitēti. To nav iespējams pārbaudīt. Jums, Ļev Mironovič, nav taisnība citā ziņā. Jebkurā šādā gadījumā, izvēloties jebkuru operācijas variantu, fistula ir nepieciešama. Un fistulu mēs nekādi nedrīkstam uzskatīt un kvalificēt kā attaisnojamu līdzekli mērķa sasniegšanai — dzīvības glābšanai. Fistula nav līdzeklis, nav trukums. Fistula, tā sacīt, ir Conditio sine qua non — noteikums, bez kura rīkoties nav iespējams. Bez fistulas operēšana šādos gadījumos nav iespējama, pareizāk sakot, ir iespējama, taču ļoti aplama. Atvainojiet, ka pārtraucu, taču operēju es, un tāpēc gribu

par visu pastāstīt pats. Sajā gadījumā varēja būt trīs operēšanas varianti. Pirmais variants — izveidot aklās • zarnas fistulu un divas nedēļas pēc-aizsprostojuma novēršanas izdarīt radikālu operāciju: aizvākt audzēju kopā ar zarnu un galus tūlīt sašūt kopā. Trūkums tas, ka operācijas gaitā savainotajā organismā audzējs tiek atstāts vēl uz-divām nedēļām. Otrs variants ir tas, kuru mēs izmantojam. Aizvācām slimo zarnu, bet galus kā sapārotu fistulu izvadījām uzāru. Trūkums — izgriežamās zarnas plaša traumatiska mobilizācija aizsprostojuma novājinātajai slimniecei. Taču, ja izņemtu tikai nelielu gabalu, netiktu ievēroti onkoloģijas likumi, tāda operācija nebūtu radikāla. Trešais variants: aizvākt zarnu ar audzēju un tūlīt sašūt galus, atjaunojot dabisko ceļu caur zarnām. Bet, lai nodrošinātu anastomozi, — iztaisīt aklās zarnas fistulu un vēlāk to likvidēt. Trūkums tāds pats kā iepriekšējam variantam un vēl bez tā — visai nedroša anastomoze, kas uzlikta uz aizsprostojuma izstaipītas zarnas. Mums, protams, vajadzēja palikt pie pirmā varianta. Es, izraudzīdamies otro variantu, laikam esmu kļūdījies. Ļevam Mironovičam bija taisnība, kad mēs operācijas gaitā pārspriedām šo jautājumu.

(Miškins turpināja stāstīt, bet pats sev domās atsauca atmiņā, ka tas viss bija noticis. Viņš iegāja operāciju zālē. Ageikins tajā brīdi jau bija atvēris vēdera dobumu.

—   Kas te jums notiek?

—    Sigmas audzējs, Jevgeņij Ļvovič, zarnu aizsprostojums …

—   Dabiski, ka būs aizsprostojums.

—   Es uzskatu, ka nav operējams. Uzlikšu aklajai zarnai fistulu, un aizšūsim ciet.

—   Paļauj, paskatīšos, kāda tā zarna izskatās.

—   Nevar dabūt laukā. Audzējs iespīlējies aizmugures sieniņā.

—    Pavelc malu nost ar āķi! Šeit pavelc zarnu! Neoperējams — to vēl vajag pārbaudīt! Varbūt var izņemt kopā ar muskuļu posmu. Uzgaidiet, es nomazgāšos!

Miškins veicīgi nomazgājās, apģērbās, piegāja pie galda, iebāza roku vēdera.

—    Manuprāt, audzēju tomēr var izņemt. Katrā ziņā jā/ pamēģina.

—   Jevgeņij Ļvovič, audzējs ir liels, večiņai septiņdesmit

divi gadi — kāpēc! Labāk uzliksim fistulu — un, cik vēl nodzīvos, tik lai nodzīvo,

Miškins atcerējās, cik neganti viss viņā vārījās pret šo modus vivendi, pret šādu ārsta kredo. Kurš var uzdrīkstēties nomērīt mūža gadu tiesu un noteikt, vai viņai ļaut vēl padzīvot šai saulē vai neļaut. Vai gan Ageikins būs tas, kurš uzņemsies dieva funkcijas?! Lēmēja, likteņa funkcijas!

Miškins lādēja sevi, ka bija ļāvies dusmu varai, turklāt vēl operācijas laikā. Protams, tumoru varēja izoperēt, un viņš to arī izdarīja. Taču laikam vajadzēja tikai iztaisīt aklās zarnas fistulu, bet audzēju aizvākt divas nedēļas vēlāk. Kāpēc viņš neapvaldīja savu niknumu!

Viņš atcerējās, kādās domās par šādu operāciju šefs bija klīnikā, kur ķirurgs tāpat uzskatīja, ka audzējs nav operējams, — bet to patiešām dažkārt ir grūti noteikt, reizēm iztaisa operāciju, bet jau pēc mēneša parādās metastāzes vai rodas recidivs, taču gadas arī, ka viss notiek otrādi: tā vien šķiet, veltīgas pūles bijušas dīrāt laukā audzēju, turklāt vēl aizvācot arī kādu tālāku metastāzi, bet slimais pēc pieciem gadiem ierodas uz pārbaudi, — un tā šefs nocietās, nepateica operācijas laikā ne vārda, toties rīta konferencē, analizējot iepriekšējās dienas operācijas, sarīkoja grandiozu kafiju, kā tagad mēdz teikt, un nosauca ķirurgu gandrīz vai par slepkavu. Un vajadzēja ar Miškinam tobrīd, kad šefs jau bija pierādījis, ka audzējs ir operējams, rezecējams, vajadzēja Miškinam tobrīd iespraukties starpā un sacīt, ka viņš pēc divām nedejām ar mieru operēt. Šefs, aizrāvies ar saviem pierādījumiem, laikam bija aizmirsis šādu savas konkrētās koncepcijas pārbaudes iespēju. Apmēram ap šo laiku Miškins sāka slimot. Un viņš toreiz nodomāja, ka labāk pie šāda ķirurga nenokļūt uz galda. Arī Miškins noticēja, ka šis ķirurgs ir gandrīz vai slepkava. Un pats ķirurgs tāpat noticēja. Viņam, šim cilvēkam, kas bija pārkāpis robežu dzīvība — nāve, pat psiholoģija bija pārvērtusies. No Miškina to laiku viedokļa viņš bija kļuvis bīstams cilvēks. Par šo cilvēku Miškins domaja operācijas laikā un domāja arī patlaban, kad apsprieda operācijas norisi.)

—   Ļevs Mironovičs ierosināja aprobežoties ar aklās zarnas fistulu. Un tas būtu bijis pats pareizākais. Bet paša audzēja radikālu rezekciju varētu pamēģināt izdarīt nākamajā posmā, pēc pāris nedēļām. Tas, ka slimniece neiz

turēja operāciju, ir mana vaina — rokas aizsteidzās priekšā prātam. Visi mēs it labi zinām, kāpēc viņa nomira. Mēs iztaisījām operāciju, kas bija pāri viņas spēkiem. Mēs gribējām, lai viņa atgūst veselību, — tas taču ir mūsu mērķis. To es, Ļev Mironovič, pateicu sakarā ar mērķi un līdzek|iem. Man nebija tiesību tik nepamatoti riskēt ar viņas dzīvību.

Vera Sergejevna. Es nepiekritu Jevgeņijam Ļvovičam. Es netaisos apstrīdēt, ka aprobežošanās ar aklās zarnas fistulu varbūt būtu labāk, taču nāve iestājās ne jau radikālās operācijas dēļ. Es devu narkozi, es redzēju, cik smagā stāvoklī viņa bija. Viņa varēja nomirt arī pēc jūsu mazās operācijas. Slikti noritēja narkozes došana. Bija nepieliekama plaušu ventilācija, ļoli svārstījās asinsspiediens. Te, lūk, ir narkozes došanas grafiks — tā ir nāve no narkozes. Es nezinu, kas te būtu vainojams, un, ja nu vispār kāds ir vainojams, tad tā esmu es.

Natālija Maksimovna. Te ir jāizanalizē viss. Mēs nevaram runāt par to, kā šī slimniece ārstēta pirms ievielošanas slimnīcā. Taču, ja izsekotu tam, ko esam ar viņu darījuši kopš brīža, kad viņa ievietota nodaļā … Tajā naktī dežurēju es. Nebija ne mazāko šaubu, ka te ir aizsprostojums. Ļevs Mironovičs teica, ka mazs bija novērošanas laiks. Tā tas arī ir. Viņu atveda četros no rīta, un es, konstatējusi ilcusu, nolēmu, ka resnās zarnas aizsprostojums neprasa steidzīgu operāciju, ka būs labāk, ja viņu sagatavos ar pārliešanām un sagaidīs rītu, kad nodaļā būs sanākuši visi, arī Jevgeņijs Ļvovičs. Nezinu, iespējams, ka viņa tik un tā nomirtu, taču nevaru novelt vainu arī no sevis, jo baidos, ka šāds lēmums man iešāvās prātā gluži vienkārši tāpēc, ka biju nogurusi un gribējās gulēt. Nevaru novelt vainu no sevis …

M i š k i n s. Sākas. Viņu nevajadzēja un nedrīkstēja operēt naktī. Katrā ziņā vajadzēja dažas stundas sagatavošanai. Katrā ziņā vajadzēja sagaidīt rītu, kad esam visi kopā, kad ir klāt arī Vera Stepanovna, un tātad ir iespējams nodrošināt pilnvērtīgu narkozi. Slimniece tika aktīvi sagatavota. Iespējams, ka vajadzēja iedot vairāk hlorīda, nebūtu par ļaunu, ja arī hormoni būtu iedoti agrāk. Bet kurš tagad vairs var ko konkrēti pateikt? Kam vēl ir kas sakāms? Dīvaini, bet šodien visiem ir kas runājams. Lūdzu, Igor Ivanovič!

Iļuščenko. Es dežurēju tai naktī pēc operācijas.

Iespējams, ka nāve iestājās narkozes rezultātā, — to es nezinu. Taču to mirkli, kad sākās plaušu tūska, es nepamanīju. Iespējams — ja mēs būtu sākuši savus pasākumus agrāk, izdotos viņu dabūt laukā no šī stāvokļa un nostabilizēt.

M i š k i n s. To grūti pateikt, bet palaist kaut ko garām varēja itin viegli. Viņa bija pārāk noslogota ar medikamentiem. Patiesībā atradās nesamaņā. Vera Sergejevna, vai jūs viņu tā noslogojāt? Vai arī viņa jau gluži vienkārši bija tādā stāvokli?

Vera S e r ge j e v n a. Jā. Es uzskatīju, ka tas ir vajadzīgs.

M i š k i n s. Protams, to vajadzēja darīt. Viņa bija ļoti uzbudināta … Taču mēs esam galīgi aizmirsuši patanatomu! Un šis arī sēž un klusē. Kaut gan vajadzēja teikt savu vārdu tūlīt pēc Ageikina. Bet vispār patoloģiskajai anatomijai allaž jādod pēdējais vārds. Viņš pieliek punktu visiem rēķiniem un aprēķiniem.

Patanatoms. Te nav ko runāt. Visiem ir taisnība. Slimniece nespēja to izciest. Un pirmkārt jau pašu vēzi. Jūs nezin kādēļ runājat nevis par slimību, bet tikai paši par sevi. Aiz uzpūtības, vai. Jūs, mani dārgie kolēģi, nemaz neesat tik visuvareni. Jūs darījāt gan to, gan šo, bet slimniecei tomēr bija vēzis. Vēzis!

M i š k i n s. To mēs zinām, taču apspriešana mums vajadzīga, lai noskaidrotu, ko neesam izdarījuši līdz galam, ko darījuši aplam. Veidot nākotni — nozīmē padarīt nekaitīgu tagadni… Jūs taču redzat tikai tos vēža slimniekus, kuri jau ir miruši, — dzīvos, veselos arī mēs redzam maz, bet jūs nepavisam nedabūjat…

Oņisovs, kas sēdēja blakus Miškinam, piepeši iesila sev ar plaukstām pa gurniem un pieliecies nočukstēja:

—   Tu nu gan esi unikums, un nav no tevis nekāda glābiņa. Tu gribi visus pārtaisīt par unikumiem. Kad tu beidzot runāsi kā pieaudzis cilvēks? Gatavās šausmas!

Miškins atkal tā mīklaini pasmaidīja, tad savā nodabā iesmējās. Neviens šo piepešo smiešanos nesaprata, neviens nezināja tās iemeslu. Bet Miškinam atkal ienāca prātā klīniski anatomiskās konferences, kad pa kārtai cēlās kājās šefs, mazākie priekšnieki un visi pārējie ārsti, kas nebija piedalījušies apspriežamā dzīvā vai arī tagad jau mirušā slimnieka ārstēšanā, un cītīgi meklēja ārstējošo ārstu kļūmes un nodarītās aplamības.

Miškins pieliecās pie Oņisova.

—    Pats tu esi unikurns. — Tad uzrunāja visus: — Lai ari izbar mūs par nesarīkotu konferenci, taču es domāju, ka protokols nav vajadzīgs. Mēs taču par visu esam izrunājušies, vai ne?

SEPTIŅPADSMITAIS IERAKSTS

MISKINS.

Es gulēju un lasīju. Bija ap vienpadsmitiem. Iet gulēt vēl par agru. Ģimenes nav mājās. Gaļina dežurē, Saša izbraucis ārpus pilsētas. Reds sēž pie tahtas, nolicis galvu man blakus.

«Grūti tev, sunim, klājas. Mēs aizejam, un tev jāpaliek vienam. Mēs aizejam gan pa dienu, gan arī pa naktīm. Tad tev, sunim, nav pat neviena, ar ko aprunāties. Tiesa, tu vari pagulēt uz tahtas, palasīt. Droši vien nekā nelasi. Nekas, tas viss nāks ar laiku.»

Paplucināju Redam galvu un pēc tam jau sāku vērpt savu domu pavedienu. Biju parādījis godu savam sarunbiedram un iegrimu, tā sakot, pats sevī.

Pēc tam ienaca prātā: vai nevajadzētu kaut ko paēst? No otras puses, saka taču, ka esot slikti ēst pirms gulētiešanas. Bet vai badā dzīvot ir labi? Dzert gan var uz nakti. Dzīvot badā vienmēr ir slikti. Labestība un patiesīgums pasaulē rodas no dzīves pilnības. Tādēļ ka nav jādomā par dienišķo maizi. Jo vairāk paēdušo, jo vairāk arī labestīgo.

Sāda tukša prātošana izcēla mani no gultas un aizvilka uz virtuvi. Taču līdz tai nemaz netiku — atskanēja zvans.

Vai atkal būs jāiet uz slimnīcu — briesmīgi negribas. Tā taču nav nekāda dzīve! Kad tas viss beigsies? Tūlīt nocelšu klausuli — un.,, lai brauc ratā! Atkal būs jāmeklē taksītis, atkal jāskrien pa nakti — un viss pārējais. Kļūstu jau vecs, vai? Vai arī koķetēju pats ar sevi. Man taču patīk, ja mani izsauc. Tad paša acīs kļūstu nozīmīgāka persona. Turklāt šis pats demiurga darbs taču sagādā prieku. Mans darbs ļoti veicina manu pašapziņu. Tā būtu teicis Volodja. Bet ta nu zvana gan!

—   Hallo!

—   2eņa, vai tu? Tas esmu es.

—   Sveiks, Fil!

—   Ko tu dari?

—   Nekā nedaru. Guļu, lasu un domāju. Domāju, ka jāmet miers lasīšanai un jāsāk tikai domāt. Pēdējais laiks pārdomāt visu, ko esmu savā mūžā izlasījis. Vai tā nav?

—   Kas tiesa, tas tiesa. Un ko esi izdomājis?

—    Izdomāju, ka vajadzētu paēst, jo cēlas domas rodas tikai tad, kad vēders pilns. Bet ģeniāla nabadzība var labākajā gadījumā radīt tikai Fransuā Vijonu.

—   Arī es nekā nedaru un principā tev piekrītu. Ir dzimusi tāda ideja, ka tu varētu tūlīt atbraukt pie manis. Atbrauc, Zeņa!

—   Tūlīt? Vai nav par vēlu?

—   Varbūt ir arī. Alan mājās neviena nav. Brauc šurpl

—   Tūlīt. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos! Gaidu!

Kas viņam pēkšņi uznācis? Tagad vajadzētu paēst un likties uz auss. Taču, no otras puses, pasēdēsim, parunāsimies. Ja jau cilvēks vienpadsmitos vakarā zvana un aicina, tātad tas viņam ir vajadzīgs. Varbūt viņam ir slikti, tikai viņš to neapzinās. Iespējams arī, ka gluži otrādi — viņam ir labi un vajadzīgs kāds tuvāks cilvēks. Reizēm taču tā grības dalīties labajā ar kādu draugu.

Piezvanīju uz slimnīcu. Tur viņiem viss bija kārtībā.

Fiļam bija pudele cinandālija, un mēs, gulēdami katrs uz sava dīvāna, pa druskai iesūcām to un turpinājām to pašu tukšo prātošanu, ko es biju darījis jau mājās, gulēdams vienatnē uz tahtas.

Viņš sāka runāt par to, ka jebkuru vienkāršu faktu, ja to sāk analizēt, var skaidrot gan šā, gan tā. Teiksim, veselīgais, rupjais, garīgi tukšais un aprobežotais Goliāts un viņam pretim mazais, ar materializēto domu, ar lingu apbruņotais Dāvids. Var arī otrādi. Lielais, krietnais un aiz sava varenā spēka labsirdīgais Goliāts un mazais, viltīgais Dāvids, kas savas izcilās domāšanas spējas pavērsis uz slepkavību ar viņa ļaunā ģēnija radīto lingu rokās.

Parunājām, pārspriedām šo jautājumu. Pēc tam izdzērām pudeli tukšu. Tad nolēmām, ka es palikšu pārnakšņot pie viņa.

Atkal piezvanīju uz slimnīcu — pateicu, kur var mani meklēt. Piezvanīju Gaļinai uz dežūru. Izģērbāmies, apgūlāmies. Nodzēsām uguni. Un tumsā sākām svaidīties ar domu skrandām pāri istabai no dīvāna uz dīvānu. Nevaru jau īsti apgalvot, vai tās bija domas — vārdi gan.

Cik patīkami ir tā — laiski un bezatbildīgi paspriedelēt.

Fils atkal sāka prātot, kāda svarīga nozīme ir mītiem un leģendām, kā tās radījušas mums gan pasaules uzskatu, gan arī dzīves veidu.

Viņš ir lielisks, pat tad, kad bārstās tikai ar vārdu un domu izdedžu gabaliem, pat tie sāk rosināt uz pārdomām. Iespējams arī, ka es tikai esmu palaidis vaļīgāk savus grožus.

Pēc tam es viņu vairs nepārtraucu, tikai klusēdams klausījos, bet viņš izvirda veselu lavīnu izdedžu — pārspriedumu. Taču, vienalga, bija labi. Man bija labi.

Viņš sāka stāstīt, cik svarīga nozīme ir leģendai par Ādamu un Ievu. Cik svarīgi ir tas, lai cilvēki saprastu, lai kaut vai padomātu, ka visiem viņiem ir viens izejas punkts. Visi viņi cēlušies no vienas būtnes. Tad ir arī materiāls substrāts idejai — visi cilvēki ir brāļi un māsas. Bet materiālistiskai pieejai ir ļoti svarīga nozīme arī ideālistiskajā pasaulē, jo cilvēki tad spēj vieglāk saprast, ja var pataustīt. Ja cilvēki pietiekami apjēgs viena izejas punkta materialitāti — būs mazāk iemeslu cilvēkus sadalīt pa grupām: šitie ir tādi, bet tie — šitādi. Visi ir tādi un šitādi, jo visiem ir viens un tas pats izejas punkts. Un lai cilvēki zinātu, ka viņi cēlušies no vienas amēbas, nevis no miljoniem okeānā izkaisītu amēbu. Tā sakot, «ja mums ir viena amēba, tad arī liktenim jābūt vienādam». Ir svarīgi, lai saprastu tieši to.

—    Kas ar tevi īsti ir — tu gatavojies lekcijai, saceri rakstu vai turpini strīdu?

—   Mēs šodien darbā sabārāmies. Izrādījās, ka mēs, kaut arī sēžam vienā kabinetā, tomēr esam tik ļoti dažādi. Taču visiem mums viens un tas pats izejas punkts. Pēc tam strīdējāmies, strīdējāmies, kamēr pēkšņi noskaidrojās — nemaz neesam dažādi, tikai viens nav paēdis, otram pajukusi mīlestība, trešais kopš bērnības nezin uz ko apvainojies, ceturtajam laikam pārāk labi klājies…

—    Šodien laikam gaiss pilns ar filozofijas mikrobiem. Es jau mājās domāju kaut ko līdzīgu. Pastāsti labāk par darbu!

—   Labāk pastāsti tu pirmais — ko darīji tu?

—    Nekā nedarīju. Man šodien nebija nevienas operācijas. Arī smagu slimnieku pagaidām, paldlies dievam, nav. Aizgāju no darba pulksten divos. Kopā ar kādu vīru biju pie konsultanta urologa.

—   Jūsējais slimnieks?

—   Nē. Tagad vairs ne. Tāpat vien, paviršs paziņa.

—   Kas viņš tāds ir, un kas viņam ir?

—        Tie jau ir zinātnieka vēsturnieka jautājumi. Es pat lāgā nezinu.

—        Tu taču kopā ar viņu biji pie konsultantiem. Komplikācija pēc operācijas?

—        Es viņu operēju pirms sešiem gadiem un pavisam citā sakarībā. Bet šoreiz viņš atnāca pie manis, jo viņam neviena cita nav. Viņš ir viens pats. Nevienu nepazīst. Bet es viņu operēju.

—   Pavisam svešs cilvēks?

—        Ne jau pavisam. Es taču viņu operēju. Un viņš to atceras. Bet es viņu patiesībā neatceros. Vārdu sakot, man nekā īpaša nebija. Bet ko darīji'tu?

—        Es šodien strādāju arhīvā. Pētīju septiņpadsmitā gadsimta dokumentus. Un pēkšņi no vākiem izkrita sakaltuši pirksti. Lietiskie pierādījumi. Lieta par pirkstu noraušanu tirgū. Visa lieta nieka vērts, pavisam triviāla, bet vai tu vari iedomāties: kaut kur pirms trīssimt gadiem tirgū sakāvušies un norāvuši, nocirtuši pirkstus. Iespējams, ka toreiz iejaucās arī kāds ķirurgs. Pēc tam bijusi tiesa. Pēc tam ielikuši lietu kastē un neviens, saproti, itin neviens lidz manim veselus trīssimt gadus nebija tai pieskāries. Citādi pirksti būtu izmesti laukā.

Mēs vēl brītiņu pafilozofējām, taču sāka nākt miegs.

Tā arī beidzās vēl viena diena.

Vajadzēja atvilināt šurp arī Volodju. Tikai pārāk vēls jau. Žēl gan.

ASTOŅPADSMITAIS IERAKSTS

Jevgeņijs Ļvovičs pārnāca no vecāku sapulces.

—   Kas tur labs bija, papu? Ko teica?

—        To pašu, ko parasti. Neesat mācībās nekādi čaklie. Lai gan jūsu labā dara visu … No otras puses …

—        Papu, paklafi, papu, kā tev patika mūsu klases audzinātājs?

—        Šķiet, ka labs skolotājs, gudrs… domājošs. Protams, nav jau viegli ar jums. Ir grūti būt par labu skolotāju.

—        Kurš tad ies strādāt šitādu darbu! Es nu gan neietu ne par kādu naudu.

—   Tu, Sašiņ, vēl esi liels muļķis. Labākās profesijas, manuprāt, pēc maniem ieskatiem, ir ārsta un skolotāja profesijas.

—   Ārsts — tas gan. It īpaši ķirurgs. Bet skolotājs… nu, vai zini, papu …

—   Ārstu vidū arī ķirurgs nav nekāds «it īpaši». Tikai šis darbs ir uzskatāmāks. Un arī romantiskāks. Bet romantika — tā ir rota mazizglītotiem ļautiņiem un nesaprašām. Terapeita darbs nebūt nav mazāk interesants, tikai droši vien krietni grūtāks.

—    Nav vis. Ķirurgs — tas visu atgriež vaļā un tūlīt redz.

—    Neatkārto citu muļķības. To jau zina katra ķēkša. Kāds tur labums, ja nezini, bet tikai redzi. Padomā pats, kas notiks, ja ķirurgi sāks graizīt, nezinādami, kāpēc to dara! Sāp — griez pušu, pēc tam paskatīsimies. Tā jau vai cik daudz asiņu veltīgi var izliet. Jāzina, ko tu vari ar savu griešanu panākt. Iekams ķirurgs nebūs kļuvis par normālu terapeitu vismaz diagnosticēšanā — viņš nebūs ne plika graša vērts, tikai lāsts saviem pacientiem. «Ķirurgs — tas visu atgriež vaļā un tūlīt redz!» — apskata, aizšuj ciet un pasaka terapeitiem: tur ir tas un tas, bet, kā to ārstēt, — jūs paši zināt. Vai tā? Padomā pats… Vai tu jau proti domāt, Saša? Proti? Tu klusē. Tad labāk paklausies, es tev pastāstīšu pasaciņu, tā sakot, leģendu par kluso zēnu. Ja nesapratīsi, pēc gada atkārtošu vēlreiz. Vai pastāstīt?

—   Pastāsti! Vai garlaicīgi nebūs?

—    Klausies!

Leģenda par kluso zēnu

Kādā ģimenē daudzo bērnu pulkā bija zēns. Viņš bija ģimenē pats jaunākais. Glits, ar gariem, gaišiem, cirtainiem matiem, jauku balsi un lieliskām muzikālām un dzejnieka spējām jeb vai, kā tagad saka, dotībām. Kā tajos laikos un tajā zemē bija pieņemts, viņš kopā ar vecākajiem brāļiem ganīja aitas un visu laiku priecināja viņu dzirdi ar savām jaukajām dziesmām, pats arī spēlēdams jeb vai, lai tev būtu saprotamāk, pavadīdams savu dziedāšanu ar cītarai, lirai vai koklei līdzīgu mūzikas instrumentu, ko cēli .varētu dēvēt par ģitāru. Viņš pīeskā-

rās stigām ar pirkstiem, un tās atbildēja, it kā pateikdamās zēnam par glāstīgajiem pieskārieniem, raisīja burvīgas skaņas, kas tik ļoti patika gan brāļiem, gan aitām, gan visiem, kas tās dzirdēja. Valodas par viņa spējām, par prieku, ko viņš dāvāja tuviniekiem, izplatījās pa visu zemi un nonāca pat līdz ķēniņam. Tās zemes valdnieks reizēm uzaicināja zēnu pie sevis un tīksminājās par muziķu, par vārdiem un domām, ko zēns pauda savās dziesmās.

Viņa vecākie brāļi, kā jau tajos laikos bija parasts; laiku pa laikam apkārās ar dažādiem metāla gabaliem, ko sauca par bruņām, ņēma rokās vairogus, zobenus un citus, kā tagad sacītu, kara atribūtus un gāja karot. Aizvien taču radās kāda vajadzība pēc kara. Vai nu viņi sargāja savu brīvību, vai arī centās atņemt to ciliem, taču vairāk par visu viņus interesēja tie ganāmpulki, kas viņiem nepiederēja, bet varētu piederēt. Taču, lai kara iegansts būtu kāds būdams, viņi vienmēr runāja par taisnību, kas esot viņu pusē, bet citu pusē neesot. Viņi aizstāvēja šo savu taisnību un uzbruka savas taisnības vārdā. Sīs taisnības vārdā allaž tika izliets daudz asiņu, aizdzīti daudzi lopu bari un daudzi cilvēki novesti līdz lopu stāvoklim.

Visiem šiem kariem bija ļoti lokāls raksturs, jo karavīriem vajadzēja saiet kopā un pataustīt vienam otru vai nu ar roku, vai arī ar zobenu. Viss bija atkarīgs no sastapušos cilvēku izveicības un spēka. Un ari no savām aitām un saviem auniem nedrīkstēja necik tālu prom iet.

So kautiņu laikā zēns vienmēr palika ganīt aitas. Viņam vajadzēja sargāt tās no lauvu un lāču uzbrukumiem. Tas izkopa viņā drosmi un atjautību, bet lauvas un lāči tajos laikos tur nebija nekāds retums.

Reizēm arī tēvs aizsūtīja viņu ar ēdiena grozu uz karalauku, lai paēdinātu vecākos brāļus un aši atgrieztos atpakaļ pie ganāmpulka.

Toreiz tas viss bija tik tuvu. Tiesa, ja vērtētu atstatumu pēc laika, kas vajadzīgs braukšanai, tad arī mūsu dienās viss atrodas ļoti tuvu. Zēnam, lai aizietu no mājām līdz slaktiņa vietai, laikam vajadzēja tikai dažas stundas. Arī tagad jebkura mūsu mazās planētas vietiņa atrodas no jebkuras iepriekš noteiktas vietas tikai dažu stundu atstatu. Stundās tiek mērīta cilvēka nogādāšana norādītajā vietā, bet raķetes, bumbas.,. «Tagad pietiks par to.» Tā tajos laikos senie teicēji bieži nobeidza kādu no sava stās

tījuma epizodēm. Ja vēlies, vari palasīties Herodotu, PIutarhu, un tu sastapsi šo izteicienu.

Tatad zēns tiem laikiem bija diezgan vispusīgi attīstīts, turklāt viņam piemita dabas dota atjautība, laikam arī pārmērīga godkāre, ko bija veicinājusi gandrīz vai visu apkārtējo lielā un nerimtīgā uzmanība pret viņa personīb.u. Kad viņš nonāca līdz slaktiņa vietai, ko dēvē par kaujas lauku, viņš patiešām izdzirda lielu .troksni un brēkšanu un ieraudzīja milzīgu, bruņukreklā tērptu karotāju ar ķiveri galvā un vairogu un zobenu rokās skaļi brēcam un prasām pēc asinīm, alkstam pēc uzvaras, turklāt tīkojam pēc vienpersoniskas uzvaras; zēns ievēroja arī, ka milzis nav necik attīstīts, necik viltīgs un viņam pamaz prāta. Zēnam pastāstīja, ka nule jau četrdesmit dienas stāv šis milzis un neizprotamā godkārē klaigā, lai iet ar viņu kauties aci pret aci, ķengā pretinieku, bet no vietas nekustas. Taču kā vienas, tā otras puses karotāji, kā milža ciltsbrāļi, tā arī zēna ciltsbrāļi, abas puses bijājās no viņa spēka un godkāres, viena puse baidījās vairāk no spēka, otra — no godkāres. Zēns raudzījās šajā rupjajā vienpersoniskā spēka iemiesojumā un pūlējās savā iztēlē pārvērst šo karotāju no pretinieka par ienaidnieku.

Saproti, dēļuk, tolaik, kad karoja tikai varoņi pretinieki, tā sakot, vieninieki, bija lielas iespējas itin aši izbeigt kautiņu, varēja pat iztikt bez liekas asiņu izliešanas, varēja, uzveicot tikai vienu, apstāties kaujas laukā un tālāk neiet, tikai pavēlēt atdzīt, atnest, atvest tik un tik aitu, zelta, akmeņu, maizes. Taču, ja pretinieka vietā stāv ienaidnieks, tad viss notiek citādi, tad cīnās līdz uzvarai, tad vairs nav kautiņš, līdz parādās asinis, bet līdz pēdējai asins pilītei. Visbiežāk pretinieku par ienaidnieku padara bailes.

Zēns ilgi noskatījās varenajā milzī un klausījās viņa skaļajos brēcienos, centās izprast vārdus, ar kuriem ciltsbrāļi viņu apsaukāja, — visas tās vārdu drabiņas un drazas, kurās labāk neklausīties, ja negribi tīšuprāt saniknoties, taču zēns ar nolūku ilgi klausījās tajās un, kad bija pietiekami nocietinājis savu sirdi, aizgāja pie ķēniņa izlūgties atļauju divkaujai ar titānu.

Sākumā zēnu pūlējās atrunāt, tad viņš pieaicināja palīgā nostāstus par saviem panākumiem cīņā pret lauvām un lāčiem; viņam teica — tavas rokas ir radītas koklēm, nevis zobenam; bet viņš atbildēja, ka zobens viņam vaja

dzīgs tikai kā palīgrīks, kā simbols, kā atribūts; viņam teica: tavs pretinieks ir pieredzējis un veikls karotājs; viņš atteica, ka agrākā ciņu pieredze tikai palīdzēšot viņam milzi uzveikt. Citiem vārdiem sakot, viņš atbildēja, ka uzvaru viņam palīdzēšot gūt, kā tagad saka, nevis konservatīvisms, bet paša novatorisms.

Vai saprati, dēliņ?

Nodziedāja zēns savu dziesmu, nolika savu cītaru vai liru zemē un devās pretim bruņās kaltajam karotājam.

Bet tas smējās, skatīdamies uz zēnu, un gaudās, ka viņa pretinieks ir tik sīciņš un niecīgs. Zēns tomēr tālāk vairs negāja, bet apstājās, paņēma akmeni, ielika to vērša cīpslās, kas bija piesietas pie ragiem lidzīgas zara žākles, atvilka dūrē iežmiegto akmeni, savilka cīpslas stingrāk, kā tagad savelk kaķenes gumiju, notēmēja, palaida dūrē sažmiegto galu vaļā, akmens aizlidoja un ietriecās ienaidniekam tieši pierē.

Zēns lika lietā lingu. Es nezinu, vai viņš pats to bija izdomājis, bet iespējams, ka tieši viņš pats. Vismaz, kā mēdz izteikties zinātnieku pasaulē, «man pieejamajā literatūrā nekā tāda agrāk neesmu sastapis».

Tā radās ierocis, kas iznīcināja pretinieku, nenonākot ar to tiešā saskarē, bet no attāluma. Tas ļāva ar lielāku efektivitāti pārvērst karavīru pretinieku par karavīru ienaidnieku. Tas bija pirmais posms …

Zēns nešaubījās, nenobijās, neviens viņam nesacīja: «Ko tu esi sadomājis!?» — un viņš nevienam nevarēja atteikt: «Nieki! Vai tad jūs neredzat prāta un mehānikas triumfu!» Zēns vēl nebija tik izglītots.

Zēns dziedāja, spēlēja, tad atkal karoja, kļuva par ķēniņu un atkal dziedāja un spēlēja. Viņš dzemdināja citu ķēniņu, kurš pazīstams vēsturē kā pats gudrākais to laiku cilvēks, — un neviens viņam nesacīja: ko tu esi sadomājis!

Zēns visus savus spēkus, zināšanas, talantu, izglītību — kamēr vēl bija zēns ~~ lika lielā šīs drausmīgās rotaļlietiņas izgudrošanai.

Visupirmās no drausmīgajām. Un kļuva vecāks un karoja, karoja, karoja.

Un tomēr jau vecuma dienās bijušais zēns reiz sāka dziedāt: «Kāpēc pagāni trako un ļaudis domā uz nelietību?»

Bet tas viss jau notika vecuma dienās, dēliņ.

—   Tādēļ, dēls, es vēlos (tu man jautāji, par ko runāja

sapulcē, un es tev saku), lai tu mācītos, būtu izglītots cilvēks, gudrs, talantīgs, un ļoti vēlētos redzēt tevi ārsta vai skolotāja amatā. Strādājot šajā amatā, tev mazāk nekā jebkur citur būs iespēja apzināti pielikt savu roku kaut kam tamlīdzīgam. Domāt par to vecumdienās jau būs par vēlu. Un nekad neaizmiedz, pat tad, kad tēvs, pārnācis no vecāku sapulces, stāsta tev visādas pasaciņas.

—   Paklau, papu, vai tad loku toreiz vēl nepazina?

Atskan zvans.

—   Zvana atkal. Atkal zvana tālrunis.

*       * *

—   Klausos.

—        Zeņa? Sveicināts! Tā esmu es, Taņa. Redz, kāda nelaime … Volodja gan aizliedza tev zvanīt, taču es … Pirms kādām četrdesmit minūtēm viņam sākās asas sāpes vederā. Tagad guļ un vaid vienā vaidēšanā. Gluži bāls. Saki — ko lai es daru?

—   Vai nav ko sliktu ieēdis?

—        Saka — neesot. Mājās ēda to pašu, ko mēs visi. Piecēlās no dīvāna, un pēkšņi sākās stipras sāpes. Pirms tam nebija nekā. Sākās pēkšņi. Uzlikt termoforu?

—   Vemšana vai caureja nav bijusi?

—        Nē, nav. Tikai ļoti sāp. Visas šīs četrdesmit minūtes, kā sākās, tā vaid bez mitēšanās. Bet tu jau zini, ka viņš ir pacietīgs.

—        Visi ir pacietīgi, kamēr viņiem nesāp. Ko es varu tāpat vien pateikt! Tūlīt aizbraukšu.

—        Viņš taču lamāsies, viņš t^ču neatļauj zvanīt arī ātrajai palīdzībai.

—        Viss skaidrs. Tūlīt būšu klāt. Patiešām, kāpēc tūlīt jāsauc ātrā palīdzība!

—        Tu, lūdzams, atvaino mani, bet es galīgi nezinu, ko iesākt. Viņš taču nevaid, bet kliedz.

—   Tūlīt pat braucu, gaidi!

—        Paldies tev, Zeņa. Tikai ņem vērā, es viņam nekā neteikšu.

Ar taksīti — tas ir pavisam ātri. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš jau bija klāt.

—        Sveicināts! Ko valsties? Esi piemeties, vai? Joks tāds!

—   Nupat nav nekādi joki. Vai tu piezvanīji?

—   Nevienam neesmu zvanījusi.

—   Melo.

—        Neauro! Neviens nav zvanījis — es taču varu iegriezties viesos, ja esmu tepat netālu? Kas tad īsti ir noticis? Slims esi?

—        Un pareizi darīja, ka piezvanīja. Briesmīgi sāp, Zeņa. Sāp visu laiku, bet reizēm alpiem. Tikko bija vemšana.

—   Neko sliktu sarijies neesi?

—        Vai, nevaru, sāp, Zeņa. Nekā neesmu rijis. Sāp, rau, šite. Tieši šajā vietā. Un sākās piepeši. Tieši tur. Un atkal nāk vēmiens.

—   Sazin jods, kas tev tur ir! Rādi šurp!

—        Var būt, ka pāries? Tikai veltīgi zvanīji. Vai, cik neganti sāp!

—   Ko tu te āksties? Ja jau esmu atnācis — rādi šurp!

—   Tu izej laukā!

—   Sis te? Vai tev šis te bumbulis bija jau agrāk?

—   Pirmo reizi redzu. Vai, Zeņa, sāp.

—   Ļauj, pataustīšu!

—        Va-a-ai! Drausmīgi sāp. Nespied tik stipri, ķēms tāds!

—   Ja nespiedīšu stipri, tu nekā nesapratīsi.

—   Tu taču rīkojies pārāk mežonīgi.

—   Man par to, ka daru sāpes, naudu maksā.

—   Jokus dzen, vai?

—   Protams. Un šeit?

—   Tur mazāk.

—        Kaut gan nav ko lieki taustīties. Tev, puis, ir iesprūdusi trūce. To tu esi panācis ar savu vingrošanu. Jāoperē. Un viss tikai tava tizluma dēļ.

—   Brauc tu ratā! Vai, kā sāp!

—   Un tā aizvien ar noteiktiem starplaikiem? Kā lēkmes?

—    Kā pēc pulksteņa.

—   Vārdu sakot, te nav ko vilcināties. Jābrauc!

—   Uz kurieni? Varbūt vēl pagaidīt?

—        Idiots! Bērns esi, vai? Zarna taču atmirs. Atceries, kad Taņai bija apendicīts — dzīšus aizdzini. Vai tad tev trūce bija jau agrāk? Nekad netiki teicis.

—        Es to agrāk arī nezināju. Nespēju, Zeņa, vairs izturēt, Neganti sāp.

—        Tad braucam! Kā būs — vajadzēs izsaukt ātro palīdzību, vai atnāksi man līdzi uz taksīti? Aiziesi līdz mašīnai?

—   Protams, aiziešu.

Pēc pusotras stundas Volodja jau gulēja uz galda, bet Miškins nomazgājies sterilā uzsvārci stāvēja blakus.

—        Zeņa, vai tu dosi man vispārējo narkozi vai tikai nomērdēsi?

—        Kāda velna pēc tev vajadzīga narkoze? Tāpat sāpes nejutīsi. Ja nu pēkšņi sāk sāpēt, pasaki, iedosim narkozi. Vai tagad arī sāp? Vai pēc iešļircinājuma sāpes nav mazākas?

—   Šķiet, drusciņ mazākas ir gan.

—        Būs labi, dodiet novokaīnu! Sākam! Tūlīt vieglītēm ieduršu, pēc tam jau vairs nesāpēs. Tikai jutīsi spiedienu. Ka ir? Vai sāp?

—        Tagad vairs ne. Pārgāja. Zeņa, varbūt nemaz nevajag operēt, ko? Šķiet, ka vairs nesāp. Labāk norunāsim tā: tu man dūrieniņu — es tev komplimentiņu. Un šķirsimies kā draugi.

—        Ciet klusu, muļķi, citi par gudru noturēs! Es taču nomērdēju. Tāds kā bērns! Tagad ieduršu dziļāk — un atkal drusciņ sāpēs… Kā jūties tagad? Nesāp?… Tad ir labi… Dod nu, mīlulīt, dod šurp! Skaties pati! Tev šķiet — ja viņš ir mans draugs, tad nekāda palīdzība nav vajadzīga… Izslauki šeit! Jā, jā. Vai tu, Volodja, darbā šodien biji?

—   Biju. Un kas tad ir?

—   Vai darbā nesāpēja?

—   Nē. Nesāpēja. Ko tu tagad tur dari?

—   Ko daru! Operēju. Guli un ciet klusu!

—   Pats taču sāki jautāt. Vai paskatīties nevar?

—        Tu redzējies, kāds, tikko kļuva mazliet vieglāk, tūlīt viņam jau vajag visu redzēt un pēc tam tenkot. Guli un ne’spirinies! Es ar tevi, puis, tagad norēķināšos par visu. Par visu atmaksāšu. Pieturi šito!

—        Tas nu ir skaidrāks par skaidru, ka tu atmaksāsi. Vai! Traks esi?! Vai jau sāc norēķināšanos?

—   Kas ir? Sāp?

—        Nē. Tikai nepatīkami. Tu laikam gribēji, lai es tev sāku priecināšanas korāļus dziedāt?

—        Dzied ar! Par ļaunu nenāks. Nesāp? — nesāp. Morfiju tev iešļircināja? — iešļircināja. Guli un dziedi vesels! Vai arī aizmiedz.

—   Tu taču neļauj aizmigt — visu laiku tarkšķi.

—        Padod salvetes, ar ko noklāt. Vēl. Zarna iesprūdusi. Sātans!

—    Kas? Kas ir iesprūdis?

—        Guli un netraucē! Tūlīt pārgriezīsim gredzenu — būs sirds mierīgāka. Vieglāk. Zarnai, šķiet, nekas nav noticis.

—        Tev būs mierīgāk, vai man vieglāk? Par ko tu vairāk rūpēj ies?

—        Ko man par tevi daudz rūpēties. Tu taču tagad esi liekēdis, kaut vai ņem un sūti laukā no pilsētas par dīkdienību. Zarna ir pavisam laba. Lieku atpakaļPagājušas tikai pāris stundas. Kāpēc pēkšņi apklusi, Volodja?

—   Tu taču pats teici, lai guļu. Un nu neļauj.

—   Pardon, lūdzu!

—        Kā tur pie jums vai arī pie manis, es vairs lāgā nezinu, — vai viss kārtībā?

—   Jā. Galvenais jau ir izdarīts.

—   Un patiešām vajadzēja operēt?

—        Kā gan citādi?! Diagnoze, mans dārgais, precīza kā naglai uz galvas. Te jau nav darīšana ar taviem jogiem.

—        Tu, Zeņa, esi īsts sprukstiņš. Es taču vienmēr esmu teicis, kaut arī neesmu pats redzējis, ka operāciju laikā tu esi plātīzeris. Agrāk man bija tikai tādas aizdomas, tagad esmu pārliecināts.

—        Tu, mans cienītais, esi no morfija noreibis. Labāk būtu klusējis.

—        Kas tad man! Nekas nesāp, guļu patīkamā sabiedrībā, — kāpēc lai neparunājos. Bet tu visu laiku gribi pirmo vijoli spēlēt, tāpēc arī no klīnikas aizgāji. Ir gan tev, Zeņa, patlaban izskats uz goda. Paskaties spogulī!

—        Ko nu tu lielu vari redzēt? Cepuri un masku. Ko tu tādu īpašu tur esi saskatījis? Bet izrunāšanās par klīniku — tas ir neatļauts paņēmiens.

—        Atvaino, lūdzu! Bet tavs izskats patiešām atbilst tavai būtībai*

—        Tagad mazlietiņ paklusē! Pavelc man šeit ar tupferu. Lūk, tā! Citādi var vēl nejauši pārdurt.

—    Ko, ko? Kas jums tur notiek?

—        Atkal sāc izprašņāt! Guli rāms! Mēs esam darbā, un mums pašiem savas būšanas, par ko runāt. Varbūt paņemt līkāku adatu?

—    Pastāsti, garais! Mani taču interesē.

—   Aizveries! Es taču lūdzu tevi kā cilvēku.

—        Vai tu operāciju laikā ar visiem tā izrunājies vai tikai ar draugiem?

—   Pagulēsi nodaļā, pats uzzināsi!

—   Nu, vai tu neesi galīgais preteklis, ko?

—        Ciet klusu, alkoholiķi, pļēgur! Pilns kā mārks no viena vienīga iešļircinājuma! Apvaino dienesta pienākumu pildišanas laikā.

—        Pirmkārt — patlaban tev nav darba laiks. Tu esi šurp atbraucis — un tā ir tava paša darīšana, nevis dienesta laiks un darīšana.

—        Nav mans darba laiks. Tad jau tev uz tās pašas draudzības pamata vajadzēja paaicināt Filu. Tagad atkal brītiņu nerunā.

—        Ciešu klusu. Nepavisam nesāp. Bet tu nu gan uzvedies pavisam nedabiski.

—        Nu, iet atkal vaļā! Pirmkārt, operācija vispār nav dabiska parādība. Otrkārt, varbūt tu domā, ka tas, ka es tevi operēju, ir dabiski?

—        Tu laikam arī ķirurga amatu esi izraudzījies tieši tāpēc, lai varētu padižoties. Vai ne? Sieviešu priekšā.

—        Volodja, visu, ko gribi man teikt, pateiksi vēlāk. Bet tagad turi muti!

—        Vai zini, 2eņa, tu vari man kaut griezt galvu nost, bet pats gan varēji uzvesties savādāk. Teiksim, inteliģentāk. Teiksim, neklaigāt uz slimniekiem, uz māsiņām. Tev allaž uznāk vēlēšanās padižoties kā pēdējam pašpuikam. Man kauns, ka tu sāc līdzināties savam bijušajam šefam, spriežot pēc tā, ko esi par viņu stāstījis.

Miškins pieliecās, pabāza galvu aiz aizkara, kas nošķir operējamā pasauli no ķirurga, un iečukstēja tieši ausī: «Volodja, mēs neesam šeit divi vien. Es atrodos darbā. Citādi iedošu narkozi. Tu taču, pļēgur, esi galīgi pilnā!»

Kādu brīdi operācija noritēja klusumā.

—   Vai tev nesāp?

—        Kā to ņem. Nekā priecīga nav, bet paciest var. Kas tad tev bēdas? Tu dari savu darbu. Gar pārējo tev nav nekādas daļas.

—        Tev šķiet, ka tu patlaban esi cietējs, un tātad tev viss ir atļauts? Esi gan labiņais onkulis. Guļ un spriedelē kā no tribīnes. No kurienes tevī radusies tāda augstprātība? Velns tāds! Te nav labi sašūts.

—   Nesadzirdēju, ko tu tikko teici.

—        Tas nebija domāts tavām ausīm. Padod vēl vienu tādu adatu ar diegu! Sašūšu vēlreiz.

—   Es taču, 2eņa, nekā nedzirdu. Bet mani tas interesē.

—   Gan kaut kā iztiksi tāpat.

—        Un tomēr patlaban es esmu cietējs — tāpēc runā ar mani pieklājīgāk.

—        Ļauj mums strādāt! Galīgi apreibis. Dieva vārds, tūlīt ņemšu un iedošu narkozi! Pasarg dievs, vēl kādreiz operēt paziņas. Ne par kādu naudu! Viņš taču, nelietis, nemaz no manis nebīstas. Es viņam neesmu ķirurgs.

—        Tu to narkozi taisies dot man, vai? Man taču nesāp. Es esmu pret narkozi. Tikai tev, kā tas, starp citu, bijis vienmēr, nepatīk, ka tev ko aizrāda. Un vispār ālējies tā un šitā.

—        Beidzot tu esi atradis īsto vielu un laiku. Tagad, manuprāt, viss ir sašūts kārtīgi. Labi.

—        Man bija labi pirms tam un labi ir arī tagad. Nekas nesāp. Vai vēl ilgi līdz beigām?

—   Tev kaut kur jāsteidzas?

—        Bet tev jāzobojas? Tā nu tas ir — domā, ka esi savam draugam liels priekšnieks.

—        Pelēkais vilks ir tavs draugs. Mēs kādreiz bijām draugi.

—   Vai palātā arī tu būsi mans priekšnieks?

—        Iedod vēl ketgutu! Te sasiesim. Nūja, paldies! Tagad var šūt ciet arī ādu. Padod, lūdzu, zīdu! «Un lai gājēji veikli laipo tālāk pa peļķēm, un lai straume pa asfaltu trauc…»

—        Man, 2cņa, jau sen bija tādas aizdomas, ka tu operācijas laikā esi briesmīgi inteliģents, tēlo inteliģentu, visvisādi izliecies, un, ja kādreiz dziedi, tad tikai bērnu dziesmiņas, jo arī tas ir inteliģenti.

—   Viņš jau man apnicis, iedodiet narkozi.

—   Man narkozi? Neļaušu. Man nekas nesāp.

—        Neļāvējs atradies! Mēs tev atļauju neprasīsim. Mums ir savi līdzekļi. Cauri. Līmē ciet! Vediet prom uz palātu! «…Lai tic izbrīnā skatās, kā var lietavās šajās jautri irgl mani smiekli kā strauts.»

—   Nē un nē! Narkozi neļaušu.

Miškins izgāja no operāciju zāles, apstājās durvīs un sāka izteiksmīgi vilkt nost asiņainos cimdus, kaut gan parasti viņš tos iepriekš nomazgāja.

—   No narkozes es tevi atbrīvoju. Būsi dzīvotājs!

Atbrauca Filips.

Miškins. Gribi apmeklēt draugu, Fiļa?

—    Nekā nevar darīt. Drauga oficiālais pienākums prasa izteikt līdzjūtību un izrādīt nožēlas tendences.

—   Cik skaisti tu runā! Vai esi salasījies kādus dokumentus?

—    Es, manu mīlulīt, arī bez jebkādiem dokumentiem varu izteikties jebkurā stilā. Bet tevi, mu|ķi, jau var pārsteigt ar katru nieku.

—   Tad tik sukā, Filiņ, vaļā, pārsteidz arī!

—    Un tagad iesim pie sava cietēja brāļa. Kurā palātā viņš guļ?

—    Kur?! Protams, manā kabinetā. Vai zini, viņam, izrādās, pirms operācijas uz pazīšanās rēķina iedevuši lieku, pastiprinātu narkotikas devu. Bija galīgi pilliņš. Kā mārks. Un, kā jau parasts, šis staipa lūpas un tarkšķ savu «tā un šitā». Es pat māsiņu vēlāk izbāru. Bet šī kā jau vienmēr: «Es gribēju, lai būtu labāk.» Nez kādēļ visi domā, ka pazīstamiem pa blatu katrā ziņā jāiedod drusku vairāk. Tādi kā mežoņi.

—   Tad ta liela muiža, ka cilvēks noreiba. Veltīgi bāri. Sitā es ari labprāt atnāktu pie tevis, lai tu kaut ko izoperē. Turklāt vēl dabūtu pagulēties kabinetā viens pats. Un tālrunis arī ir? Es esmu «par».

—   Mums ir tik gauži maz privilēģiju un atvieglinājumu, pareizāk sakot, tādu nemaz nav, ka mēs sev paši tos radām. Palaist garām tādu iespēju — noguldīt draugu savā kabinetā, izcelt viņu pāri citiem, — to nu es nevarēju palaist garām. Pat tad, ja tas viņam varbūt nemaz nav vajadzīgs.

Viņi iegāja kabinetā.

—   Ehē! Pats biedrs Gusevs! Atbraucis izteikties. Priecājos, ka nevaru atmaksāt tev ar to pašu.

Filips. Nepriecājies — viss nāk ar laiku. Savs laiks būt veselam — savs slimam. Ja dieviņš palīdzēs, sagaidīsi — atmaksāsi ar to pašu.

Zeņa. Raudzīdamies tavā patoloģiskajā zaļoksnīgumā — tfū, tfū, ka nepiesaucu ļaunu! — domāju, ka diez vai kādreiz varēšu sniegt tev šāda veida pakalpojumu. Kaut gan — tu arī esi sācis bēgt «teciņiem no infarkta», tātad ir jau zināmas cerības uz saslimšanu.

Volodja. Man tevi, Fil, jābrīdina, ka Miškins šeit uzmeties, vai dieniņās, par cik dižu priekšnieku, un tāpēc plātās bez kāda mēra. Bet gan jau. Kad mani izrakstīs un es tikšu no viņa kundzības vajā, tad es viņam parādīšu,

Filips. Par ko, un kāpēc? Es taču esmu vesels. Es no viņa nebīstos. Varu pagaidām pielikt savu roku. ,

Volodja. Tas nav tik viegli izdarāms. Viņš visu nostrādā smalki. Tā plātīšanās, lai gan ir rupja, taču smalki nostrādāta, itin labi apzinoties savu vietu šajā pasaulē.

Zeņa. Kā tad ir, vai visas anekdotes jau izstāstījāt? šodien varen runīgs kļuvis. Bet vēl vakar ne pasmieties nejaudāja. Teica, lai liekot šo mierā^ Neprata pat patiesību klaji acīs pasacīt. Tikai pūta un stenēja.

Volodja. Arī tā bija. Es tev visu patiesību vēl nekad neesmu pateicis.

F i 1 i p s. Un nevajag arī. Aiz tieksmes allaž pateikt acīs visu patiesību slēpjas krietna daļa necienības pret cilvēku.

Vo 1 o d j a. Nu jau slūžas vaļā, nevarēs ne apturēt. Gan es tikšu arī tev klāt.

Zeņa. Par to arī tiek runāts.

Filips. Tu izmanto savu pašreizējo nevarību un runā, kas vien ienāk prātā. Vai tā nav?

Volodja. Tas nu, kā …

Zeņa. Un tas viss viņam tikai aiz tizluma. Bet no kā rodas tizlums? — te viņam, baseins, te jogu vingrinājumi, te slēpošana, — tāpēc jatf tā veselība iebojāta un no tā arī tizlums. Un tevi sagaida tas ffats, tā noņemoties. Viss tikai aiz bezdarbības. No bezdarbības arī sāk dzīties pakaļ brīnumiem.

Volodja. Tagad tu redzi, kāda niecība viņš ir. Vai saprati, Fil?

Filips. Lai paciešas, gan mēs viņam ragus aplauzīsim. Vēl palūkosim, kurš no mums ir tizlāks. Turklāt viņam pašam ari patīk slēpot. /

Zeņa. Es taču to daru labsajūtas, nevis miesas labad. Viss, ko dari aiz labsajūtas, ir labs. Tikai jums to nekādi nevar pierādīt. Kad jālien kapā, tad vairs nav iespējas ar savu patiesību padižoties.

Filips. Sitas humors, zēni.,, tas nu patiešām var rasties tikai slimnīcā. Atraduši ar vietu un laiku.

Zeņa. Ari tas ir bijis. Es arī to viņam teicu, tikai operācijas laikā, — viņš, protams, to vairs neatceras.

Volodja. Tā viņš te izdarās. Ari mani saindējis. Ir gan, Fiļa, šeit kārtībiņa, es tev teikšu … Alan radītie apstākļi — tas ir draugu būšanas un korupcijas rezultāts. Bet citādi uzņemšanas nodaļā tevi nopratina, pieraksta vārdu, kur tu dzīvo. Tikai, tiesa, neuzvedas tik smalkjūtīgi, nepiedāvā uzsmēķēt un tamlīdzīgi. Manu slimības vēsturi gan uzrakstīja viņš pats, man nekā pat nepajautājis. Bet es tur noskatījos, kā pieņem citus'.

2 e ņ a. Vārds taču ir jāpieraksta. Tup tur šitāds spiegs un visu nolūr. Es domāju, ka viņam sāp, bet, izrādās, viņš strādājis savu spiega darbu, reptilis gatavais.

Volodj a. To viņš uzmanības novēršanai. Pēc tam liek tev pārģērbties — iedod paltraku. Tad izčamda kabatas, saka, vai tikai neesot kaut ko aizmirsis savā civiltērpā.

Filips. Pamēģini viņiem to piedot.

Volodja. Tu uzklausi. Pēc tam pasludina noteikumus. Kad var satikties, kad saņemt «pudiņus», kad radiniekiem brīv tikties ar izmeklētāju, respektīvi, ārstu. Te jau klāt rievar tikt.

2cņa. Tad vēl maz esi redzējis.

Volodja.-Tas jau vēl nav viss. Zāles jāizdzer, māsiņai redzot, lai neiedomātos krāt, citādi var vēl noindēties. So noteikumu māsiņas gan neievēro, izsniedz zāles uzreiz visai dienai, bet ārsti viņas par to lamā. Ēšanas reizēs nazi nedod — tāpēc ka tas esot ierocis. Un tā tālāk. Šodien te bija vesels teātris. Atnāca pie šām un lūdza, lai dodot bez atlīdzības savas asinis. Tas ir, par velti. Donoriem taču par asinīm parasti maksā. Pilsētā nepietiek asiņu, ko pārliet slimniekiem. Neviens negrib dot. Bet kam gan citiem tās asinis vajadzīgas, ja ne viņiem pašiem? Mums, vai? Ārstiem vajadzīgas, citādi nebūs ar ko glābt. Ārstēt viņi neprot — dod viņiem dzīvas asinis.

2 e ņ a. Tāpēc arī saku, ka mums ļoti vajag asiņu. Patiešām, kurš gan to zina labāk nekā mēs.

Volodja. Nu, lūk! Tagad redzi, kas viņš par plātīzeri. Aizgāja un nodeva asinis pats. Un vēl tā mierīgi teica: tad ta liela muiža — divi simti gramu, varu dot arī visu puslitru, nekas nenotiks.

2 e ņ a. Atkal tu sāc visgudri izrunāties par lietām, no kurām pats neko nesajēdz. Kāda nozīme te gramiem? Protams, nekas nenotiks. Tā jau nav galvenā problēma.

Volodja. Un vēl viena plātīšanās — pats piedalās visās nieka operācijās. Tiesa, puišiem darbu nost gluži ne*

ņem, viņiem pietiek, viņš ļoti daudz viņiem asistē, — bet kāpēc? Labāk pasēdi, padomā — viņš taču nepagūst nekā padomāt. Sita drīz vien sāksies regress. Galvenie uzraugi te ir sanitāres. Bet tās ir tādā pašā stāvoklī kā tiesneši — neviens tās nevar no amata atcelt, un nevienam tās nepakļaujas. Viņu .trūkst, un šās to izmanto. Taču ar viņām tomēr klajas vieglāk — iedosi rubli, un tevi tā aplaizīs kā govs tikko piedzimušu teļu.

Zeņa. Gana. Apnicis tevī klausīties. Iešu funkcionēt, bet jūs varat turpināt.

Volodja. Bet Fils tevis dēļ laiku neies tērēt. Viņam, kā jau informācijas nesējam, jāiepazīstina mani ar notikumiem ārpus slimnīcas restēm. Nu tad stāsti — kas labs notiek pasaulē?

Filips. Vakar satiku Ļevčiku …

Zeņa. Se tev nu bij! Man jāiet prom, bet te sākas pats interesantākais.

Miškins tikko paguva iziet no kabineta, kad pie viņa pienāca kāds pavecāks vīrietis.

—   Vai biedrs vadītājs?

—   Jā.

—   Mana sieva Afanasjeva no piektās palātas. Ko jūs varat man pateikt par viņas veselību?

—   Mēs viņu ļoti rūpīgi izmeklējām. Viņu apskatīja terapeits, neiropatologs — nekā īpaša neatrada.

—   Bet sāpes tomēr ir.

—    Cilvēks, kam pāri trīsdesmitiem, nekad īsti vesels nav. Tikai viņai nav tādas vainas, kādēļ vajadzētu gulēt slimnīcā. Mēs viņu izrakstīsim.

—   Bet es uzskatu, ka viņai ir slikti.

—    Ko mēs tur varam darīt? Mēs nekā neatradām. Analīzes viņai ir normālas, arī konsultanti nekā neatrada. Mēs viņu izrakstām. Jau tā viņa bez kādas vajadzības nogulēja gandrīz trīs nedēļas. Izmeklējām viņu pamatīgi — un nekā neatradām. Bet mums ir cilvēki, kam vajadzīga operācija, gaida rindā uz vietu slimnīcā.

—    Kā jūs varat patlaban, kad visa valsts gatavojas svētkiem, izmest uz ielas vecu sabiedrisku aktīvisti?

—    Neviens viņu nemet. Taču jums, ja jau runājat par sabiedriskiem aktīvistiem, vajadzētu arī pazīt mūsu veselības aizsardzības sociālo sistēmu. Tā taču neļauj tērēt naudu par neko. Jūs droši vien arī esat aktīvists?

—        Mēs paši šo sistēmu izveidojām. Esmu gan sabiedriskais aktīvists, gan ari dalībnieks. Es gribētu redzēt, kā jūs ārstēsit pats savu māti. Es novēlu, lai jūs nokļūtu šādā situācijā …

—   Kādā situācijā?

—   Lai sieva noguļ pa svētkiem pie jums.

—   Kāpēc? Kas tā par situāciju?

—        Es kategoriski protestēju un sūdzēšos par jums rajona komitejā.

Miškins pagrieza muguru un aizgāja. Ageikins, kas stāvēja turpat netālu un visu redzēja, sāka pārmest šim lūdzējam, pareizāk sakot, nevis lūdzējam, bet pieprasītājam.

Miškins viņu strupi pārtrauca:

—        Nevajag! Ejam uz ordinatoru istabu! Bet jūs, ja vē1 laties, ejiet pie galvenā ārsta.

Ageikins piegāja pie Miškina.

—        Jūs, Jevgeņij Ļvovič, darāt aplami. Un kas par to, ja viņiem ir nopelni? Kas paredzēts, tas paredzēts. Un vēl ņem un apvaino! Vajadzēja atcirst, lai turpmāk zinātu.

—        Liecieties mierā! Cilvēks visu ko var sarunāt. Ej nu sazini, kādi viņam apstākļi. Varēja taču pateikt. Iespējams, ka viņš tik vien savā mūžā lasījis kā avīžu feļetonus. Viņš nemaz nezina, ka var arī citādi aprunalies, palūgt, var būt arī, ka aizies pie galvenās, priekšniece kā nekā tomēr ir sieviete, viņš pastāstīs par saviem apstākļiem, un viss nokārtosies.

—        Nevaru saprast, kādā pasaulē jūs dzīvojat. Ir taču elementāras taisnīguma jūtas. Jūs aizskāra, apvainoja…

—        Ek, Ļev Miroņa dēls, Ļev Miroņdēls, Aleksandr Skercopuika…

—   Ko, ko jūs teicāt?

—        To es tāpat — pajokoju. Kas tas ir — taisnīgums? Kad saka «taisnīgums», tad allaž ir runa par atriebšanos šādā vai tādā veidā. Bet es to nesaprotu un neatzīstu. Dzīve vienmēr prot atmaksāt. Kāpēc vēl mums tur jājaucas iekša?

Viņi pienāca pie ordinatoru istabas durvīm. Miškins tās atvēra un palaida Ageikinu pirmo.

—        Ne vārdos, ne darbos jūs, Jevgeņij Ļvovič, nevarat būt vienkāršs. Gan mani, ordinatoru, gan par sevi jaunākus cilvēkus jums vajag katrā ziņā demonstratīvi palaist pa durvīm pirmos. — Un iegāja iekšā.

Miškins iesmējās.

—   Vārdos un darbos, jūs sakāt. — Smejas. — Lūdzu, atvaino! Tas man gadās tīri nevilšus, aiz ieraduma.

Ageikins. Un tad? Tā taču ir. Patiešām, nevienu vārdu nevarat vienkārši pateikt. Viņš jūs apvaino, bet jūs sakat filozofēt. Par taisnīgumu. Par atriebšanos. Bet ja nu jūs sāktu kaustīt? Laikam taču tūlīt dotu pretim?

—   Nezinu. Nav gadījies būt tādā situācijā. Droši vien muktu prom. Tu labāk paskaties uz mani — es taču varu iezvelt un nejauši nosist. Man žēl to cilvēku, kas nepazīst citus argumentus. Es labāk pažēlošu. Pat politikā tagad izvirza jautājumu, ka jāatsakās no konflikta risināšanas ar bruņotu varu.

—   Protams, jūs esat spēcīgs, tur nav vārdam vietas, bet, ja neaizstāvas, tad taču var arī nosist.

—    Līdz nosišanai var nonākt kautiņā, nevis… Ko tu man te uzmācies? Dzīvo tu, kā gribi, es — kā man pagadīsies. Un, ja sāks sist, — paskatīšos, kas no tā iznāks.

—   Tātad pažēlosit viņus?

—   Jā. Ja tā sanāks. Bet, ja būs kāds pazīstams, iespējams, ka nekad vairs nedošu viņam roku. Un arī tad, ja gribi zināt, nejutīšos ērti.

—   Es gan, vai zināt, uzskatu, ka taisnīgas lietas labā var arī iesist, var pat piekrāpt vai nozagt.

—    Tas taču viss tikpat vecs kā mūžība. Tūkstošiem reižu šī problēma ir apspriesta, apcerēta un gluži vienkārši apzelēta. Pat tad, ja tu kāda dzīvības glābšanas labā kaut ko nozagsi, piemēram, kādu instrumentu medicīnas iekārtu veikalā, vai arī nogalināsi cilvēku, jo tev būs vajadzīga, teiksim, sirds, — iespējams, ka dzīvību tu arī izglābsi, kaut tas vēl nav zināms, taču par zagli vai slepkavu būsi kļuvis. Gala rezultātā pasaule labākajā gadījumā gan nebūs zaudējusi cilvēku, taču būs iemantojusi arī vēl vienu slepkavu vai vēl vienu zagli, un to jau nu katrā ziņā. Iespējams, ka tas nebija visai pārliecinoši, taču, ja padomātu, varētu arī pateikt daudz pārliecinošāk. Cik cilvēku nav izfilozofējušies par šo tematu. Apnicīgi un garlaicīgi. Un nevajag izšķirt, kuram taisnība. Tas nav zināms. Tikai katrs dzīvē izraugās savus ceļus un savus tikumus. Šķiet, Gandijs ir teicis, ka jārūpējas par līdzekļiem, gan mērķis parūpēsies par sevi pats.

—   Ja jau mūsu mērķis ir ārstēt, tad jārūpējas par cilvēku dzīvību, par,mūsu mērķi,

Miškins iesmējās.

—   Tā nu nebūs vis. Tu strādādams vairāk rūpējies par zālēm, par to, lai pareizi operētu, rūpējies par savu galvu un rokām, tad ari slimniekam būs vairāk cerību uz izveseļošanos. Ja puisis vai meiča stājas medicīnas institūtā, domādami par savu nākamībā veicamo labdarību, par palīdzību, ko viņš vai viņa sniegs cilvēkiem, paši sevi nežēlodami, sak, visu sevi cilvēces labā, sak, tāpēc arī stājamies, — es šī cilvēka kā ārsta nākamībai neticu. Labi ir tad, kad students vai arī nākamais students saka: mani tas interesē. Interesē! Viņu aizrauj šis darbs. Tad slimniekiem būs labāk. Un tad vēl šie «lauku ārsta» tipa varoņi — jaunietis skatās filmu un iztēlojas sevi par nākamo varoni, kas spēj pat upurēties, — taču patiesībā viņš tikai redz sevi kaut kādas mazas pasaules centrā, bet iedomājas to par lielu pasauli. Galu galā katram, kas strādā, pirmām kārtām jāmīl savs darbs, jābūt visvienkāršākai interesei par to un jāprot tas darīt. Galu galā virējai pirmām kārtām jāmīl savs amats un jāprot gatavot.

Ordinatoru istabā sēdēja Nataļja Maksimovna un klusēdama rakstīja slimības vēstures.

—   Apnikuši esat ar savu pļāpāšanu. Būtu labāk noņēmušies ar slimniekiem. Līdzko nav operāciju — tā tūlīt sākas tukša diskutēšana.

—    Patiešām, ko tu, Ageikin, neliec man mieru? Kā lai es zinu — kas un kāpēc! Nāks darbs, nāks padoms. Varbūt arī atriebšos, varbūt sitīšu, bet pienāks laiks — nost mirīšu.

—   Tagad, — atkal iejaucās Nataša, — būs jau labāk. Kaut kāds gals paredzams.

—   Tu, redz, esi pret taisnīgumu, — Ageikins nebija tik viegli izsitams no sliedēm, — un ne …

—   Es nemaz neesmu pret taisnīgumu, tu nu gan,..

—   Es jau nerunāju par to, saprotiet taču. Jūs neraugāties, lai būtu kārtība, baidāties kādu aizvainot? Vai ne? Bet tas viss nāk par ļaunu. Jums nepadod vajadzīgo instrumentu — jūs klusējat. Prasāt citu. Lūdzu, sakāt, saproties! Diegs pārtrūkst — atkal nebaraties! Viņai taču vispirms jāpārbauda! Tas taču viss patiesībā vajadzīgs slimnieka labā.

—   Atšujies taču! Ievēlēja* tevi par proforgu — tad arī uzmani, lai būtu kārtība. Atzīstu savu vainu. Taču par bāršanos… Diemžēl reizēm baros arī, Pēc tam pašam sametas kauns. Pat tevi esmu bāris.

Nalaša smejas.

—    Paklau, Ļova, kā skan: «Ko tu baksties ar tupferu, kad es sienu, piedod, lūdzu! Pašam tas jāredz. Tu taču rauj nost ligatūru. Atvaino, taču labāk būtu jau pēc tam, kad būs nosiets.» — Atkal smejas. — Un vēl: «Jums, Ļev Miroņdēls, laikam un droši vien nebūs taisnība, lūdzu man piedot.»

Visi smejas. Ienāk māsiņa.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs gaida. Jūsu bijušais slimnieks.

—   Lai nāk iekšā!

—   Viņš negrib, es jau viņam tā teicu.

—   Tūlīt iziešu.

Nataša vēl aizvien smejas.

—    Ir tādi ķirurgi, kas nedz klaigā, nedz baras, tāpēc ka viņi arī ar kaltu iztaisīs operāciju. — Smejas. — Tu vari pasniegt viņam urbi, bet viņš izgriezīs trūci. Tu viņam, — smejas, — skrūvgriezi, bet viņš ņem un iztaisa kuņģa rezekciju. Apzinādamies paši savas spējas, viņi cer, ka arī citi spēj to pašu. Taču, līdzko sāk prasīt no citiem, tā sāk baiļoties, vai tikai neprasa no viņiem neiespējamo, jo paši aiz savas iekšējās pašapmierinātības citus sev pielīdzināt nespēj. — Smejas. — Un tādēļ arī cieš klusu.

Miškinam ienāca prātā, ka Volodja teiktu apmēram to pašu, ko tagad smiedamās un bez kāda nolūka pateica Nataša, tikai viņš vēl būtu piebildis kaut ko par augstprātību.

M i š k i n s. Gana malt niekus! Jāstrādā! Ageikinam taisnība. Kārtības pie mums nav, un pēdējais laiks par to padomāt. Bet tu esi jauna dzīvokļa cerībās, un droši vien tāpēc tev tie urbji un skrūvgrieži ienāca prātā. Vairāk strādāsim un mazāk pļāpāsim — būs arī kārtība. Es iziešu pie tā, kurš gaida. — Un izgāja laukā.

—   Es smejos arī par tevi, Ļev Mironovič, tu brēc uz māsiņām, prasi no viņām kārtību, viņas raud, bet tu, kā esi prasījis jau pirms pusgada, tā prasi arī tagad, tikai nekas nav mainījies. Bet viņš, lūk, nebrēc, taču viņa pamācības, tā sakot, tiek ņemtas vērā. Viņš strādā un tad visu var atļauties, pat nebārties.

Ienāca Miškins un nolika uz galda šokolādes konfekšu kārbu.

—   Bija atnācis Gubanovs. Atnesis paciņu — es viņu sūtu ratā, saku, kāpēc tas viss vajadzīgs, bet viņš man tik

sirsnīgi atteic: «Dakter, dieva vārds, manis nogādāšana uz kapiem izmaksātu daudz dārgāk.» Pret tādu argumentu man nebija ko iebilst. Un te nu ir rezultāts: konfektes un konjaks. Konfektes apēdiet! Bet konjaks ceļos uz manu kabinetu. — Un aizceļoja.

Viņš lēnām soļoja pa gaiteni uz savu kabinetu.

«Protams, tā ir lepnība. Pat tas, ka esmu ar mieru pierādījuma deļ izoperēt pēc savas metodes pats sevi, — nav varonība, nav uzupurēšanās, bet gan tikai lepnība. Es piešķiru pārāk lielu nozīmi pats sev un saviem darbiem un pārlieku-ticu saviem darbiem. Tā, protams, var apmānīt visus, arī pats sevi. Pats par sevi cilvēks jau vienmēr ir gauži augstās domās. Tikai bērni ir patiesais rādītājs, kas tu esi vai esi bijis. Ja bērni izauguši par niekkalbjiem, tātad arī tu pats esi bijis niekkalbis. Ja pats esi cilvēks — arī bērni būs cilvēki. Tfū, galīgi sapinos!»

—     Re, manas pasaulīgās niecības, atnesu knābī konjaku.

Vo 1 od j a. Tas taču jauki! Kur tu to rāvi?

Miškins. Kāds Ņinas paziņa. Pagalam mūs nomocīja. Viņai jau allaž vajag kādam palīdzēt.

V o 1 o d j a. Tad tik taisi uz ašāko vaļā! Uzkodai man vēl no brokastīm mannas putriņa pataupījusies. Pēc konsistences pudiņš kas pudiņš.

Miškins. Kā tajā dziesmiņā sacīts: «Papriekšu kāzas — un pēc tam.» Nedrīkst. Ne jau tāpēc, ka varētu notikt kāda nelaime vai gadīties komplikācija, bet jābūt kārtībai. Neviens nedrīkst — un tātad tu ari.

Filips. Gana, viņš jau, šeit gulēdams, reiz bija piedzēries.

Miškins. Es pats arī, atrazdamies slimnīcas teritorijā, nekad nedzeru. Labāk tālāk no grēka.

Volodja. To es saprotu. To es, Miškin, cienu un turu augstā vērtē. Turpini tādā pašā garā!

Miškins. Kā tu man esi te apnicis! Ko tu kašķējies?

Volodja. Gluži otrādi — tu man esi apnicis un visu dzīvi sagandējis.

Filips. Bet man — jūs abi. Katru atsevišķie vēl var pieciest, bet, kad abi kopā, — tad jāskrien kaut vai kārties.

Miškins. Ejam! Nu tad līdz rītam. Drīz pie tevis atnāks Taņa.

Viņi izgāja uz ielas.

—        Zeņa, kā tad īsti ir, vai Volodjam patiešām viss kārtībā?

—    Protams.

—        Apriebušies tie tavi šablonvārdi. Parunā taču kādreiz ari normālā valodā.

—    Iespējams, ka Volodjam patiešām ir taisnība.

—    Kādā ziņā?

—    Ka tas viss aiz lepnības.

—    Bet viņš taču tā nav teicis.

—    Bet varēja pateikt.

—    Kad pateiks, tad arī spriedelēsi.

—        Tas taisnība, es kautrējos aizrādīt. Viņš būtu teicis, ka kautrība — tā ir lepnība, bailes nokļūt neērtā situācijā, bailes, ka ieraudzīs tevi no sliktākās puses.

—        Tu pateici ļoti daudz. Visu īsti neizpratu, taču muļķība tā ir katrā ziņā. Labāk iegriezīsimies šajā bufetē. Man gribas ēst. — Abi'iegāja iekšā. — Te var dabūt arī pa glāzītei sausā vīna. Vai paņemsim?

—    Protams. Atvaino, lūdzu!

—        Esiet tik laipni, atnesiet, lūdzu, divus pīrādziņus ar gaļu un, ja nav grūti, divas glāzes rislinga.

Aiz muguras kāds dzērāja balsī noteica:

—        Aiz lepnības cilvēciski runāt vairs neprot: lūdzu, esiet tik laipni, ja nav grūti, — pagalam izlaidušies nekaunībā.

Miškins iesmējās. Pie galdiņa sēdēja divi puiši un arī dzēra vīnu. Bet pēc izskata taču nevar spriest, kas viņi tādi ir. Pavisam parasti, tādi paši kā miljoniem citu puišu. Un Miškins atkal iesmējās.

—    Ko tu zvaigā?

—   Vai tad nedzirdēji?

—    Ko tad? Nē. Es nekā nedzirdēju.

—        Tāpat vieif. Šoreiz, manuprāt, vārdi un darbi saskanēja. Iesim apsēdīsimies!

DEVIŅPADSMITAIS IERAKSTS

—        Hallo! Te runā Miškins. Kas pie tālruņa? … Ak, Natalja Maksimovna! Nataša, kā jums tur veicas, vai pošaties? Vai visi zīmējumi kārtībā? Arā līst. Paņemiet kaut ko, kur tos ietīt. Turp jau jūs aizbrauksit mašīnā, tas tiesa, bet atpakaļ — varam sabojāt… Nē. Nemaz neuz-

traucos… Un kāpēc tu uztraucies?… Ar ko tu kopā brauksi? Ar Igoru?… Tātad darām, kā norunāts: jūs sa• dabūjat mašīnu, bet laukumā es jūs sagaidu.

Miškins pakāra klausuli un iegaja istabā.

—    Pietiks tev te ņemties! Beidz! Jābrauc!

—   Nebiksti mani, 2eņa! Laika mums vēl papilnam.

Miškins laikam tomēr bija uztraucies. Domās viņš atkārtoja visu, kas Viņam būs jasaka. Kad viņš ziņoja biedrībā par pilnīgi skaidru gadījumu, viņš, protams, uztraucās daudz mazāk. Tur viss bija skaidrs. Plaušu artērijas embolija — tā ir nāve. Te pārdomām nav vietas. Jādara viss, lai mēģinātu glābt. Viņš to arī darīja. Viņš, tā sakot, nebija aktīvs līdzdalībnieks. Viņu vadīja apstākļi. Viņš taču nevarēja vienaldzīgi noskatīties, kā cilvēks mirst. Te nevienam nebija ko iebilst. Arī debatēs pēc viņa ziņojuma, gluži dabiski, tika bārstīti komplimenti, un tikai daži ļaunākajā gadījumā piebilda: bet mēs, kad pie mums… bet vai nebūtu labāk, ja… utt. Taču, tā kā nevienam nebija gadījies laimīgi aizvākt embolu no plaušu artērijas, tad arī visas šāda rakstura runas galu galā ieguva panegīrisku stilu. Tikai viens profesors pateica, ka nebūtu par ļaunu pirms tam iztaisīt plaušu asinsvadu kontrastuzņēmumus, jo tad varētu noteikt absolūti precīzu diagnozi, un izklāstīja pats savu ārstēšanas metodiku, kā ari demonstrēja pašus uzņēmumus. Savā galavārdā Miškins arī pateica, ka parādīti ļoti interesanti un labi uzņēmumi, ka arī metodika ir ļoti interesanta un laba tajos gadījumos, kad nav skaidra diagnoze, ka savā turpmākajā darbā viņš, bez šaubām, ja vien atļaus laiks un apstākļi, izmantos … un tā tālāk, un tā tālāk.

Bet toreiz viss bija skaidrs. Toties tagad viņš ierosina tādu operācijas metodiku, kas varētu aizstāt vairākas citas, patlaban viscaur izplatītas metodikas, kurām veltīta ne viena vien disertācija, ne viena vien monogrāfija un kuras plaši ieteiktas praktizējošajiem ārstiem, arī Miškinam, un kuru autori un propagandetāji profesori sēdēs biedrības locekļu — Miškina klausītāju pirmajās rindās.

Protams, te bez nervozēšanas cauri nevarēs tikt. Kas tad viņš tāds ir?

Miškins klusēdams soļoja Gaļinai blakus, viņu atkal bija pārņēmis parastais dvēseles nemiers, kad viņš visur vainoja pats sevi un Gaļinu, bet tā tas notika vienmēr, kad kaut kas atgadījās nodaļā, sākot ar kādam slimniekam no

zagtu tortes gabalu vai slimniecei nočieptu grāmatu un beidzot ar pēcoperāciju komplikācijām vai nāvi, tad viņš sāka nemierīgi dīdīties un skaidrot, ka tā ir viņa vaina, ka viņš nav laikā aizrādījis, nav pamanījis, ka izlaidis cilvēkus, ka nav pats izdarījis. «Pats pie visa esmu vainīgs, tikai es pats,» viņš tādās reizēs nesakarīgi un stulbi murmināja. Marina Vasi|jevna viņam šādos gadījumos allaž teica: «Izbeidz histēriju! Pārstāj vienā laidā vainot sevi — tā tu nevienu neaudzini.» Viņš atbildēja, ka nevajag audzināt, bet gan mācīt. «Vai tad tu kādu māci,» viņam sacīja, «ja tu pats visu padari, jā]auj taču mācīties, jāpanāk, lai strādātu visi tavi darbinieki un palīgi, tev viņi nav jāaizstāj.» Bet viņš tādās reizēs metās pretim pa aplinkiem ce|iem un teica: «Ja es kaut ko izdaru savu kolēģu vietā, sākot ar sanitāri un beidzot ar ārstu un sievu, — tad no tā sliktums rodas tikai viņiem, jo es varu iztikt bez viņiem, esmu iemācījies iztikt bez viņiem, un no tā man nācis labums, viņiem — ļaunums. Vispirms iemanies iztikt bez viena, pēc tam arī bez otra. Sākumā bez sadzīviskiem pakalpojumiem, bet pēc tam arī bez galvenajiem. Kļūsti patstāvīgs un neatkarīgs gan no mīlestības, gan no rūpēm.» Runā nu vēl ar tādu!

Arī tagad viņš gāja un domāja: «Vai tikai neesmu aplam visu šito uzsācis, vai tik tas viss nav aiz lepnības? Lai arī ir labi rezultāti, lai arī man šķiet, ka tā mēs daudz drošāk un radikālāk aizvācam visus iespējamos pa tuvākajiem audiem izkaisītos audzēja perēklīšus, vēl neredzamas metastāzes, lai arī man šķiet, ka šādi zarnu var sašūt daudz labāk, nekā to ierosinājuši biedrībā klātesošie disertanti un scenāristi, viņu grāmatas un filmas, — lai taču, ja tā ir tikai vēlēšanās uzstāties aiz lepnības un vīzdegunības, — lai mani-sagaida pelnīta atmaksa.» Visi agrāko laiku krievu literatūrā sastopamie meklējumi, šaubas un taustīšanās pēc patiesības uzpeldēja viņa dvēseles virspusē un tagad, viņam uz ielas esot, ārdījās viņa tāpat, kā bija ārdījušies jau nodaļā.

Garāmbraucēja mašīna apšķieda Gaļinu. Viņa apstājās, lai notīrītu zeķes, — nevar taču iet uz ķirurgu biedrības sēdi ar notašķītām zeķēm, turklāt vēl, kad runās vīrs. Bet viņš, vīrs, sāka šņākt: «Vajag domāt, kur un kā tu eji. Jāturas tālāk no malas. Vajag padomāt, kad mašīna nāk pretim.»

—   Zeņuk, kāpēc gan tieši man būtu par to jādomā?

Man tāpat pietiek par ko domāt. Nu, apšķieda. Tad ta liela muiža!

—   Varbūt tev taisnība. Arī man laikam vajadzēja atiet tālāk.

Viņi nonāca pie norunātās vielas, un tajā pašā mirklī piebrauca arī slimnīcas mikroautobuss, pareizāk sakot, neliela, segta kravas mašīna. Priekšā sēdēja Marina Vasiļjevna.

—   Kāpēc tad jūs arī? — Miškins izgrūda, laikam nemaz nepadomādams, vai šie vārdi ir pietiekami smalkjūtīgi.

—   Tu, Jevgeņij, esi gatavais nelietis. Butu vismaz pateikuši galvenajam ārstam paldies. Kur tad es bez jums likšos? Ķirurģijas dēļ tikai vien vēl turos galvenā ārsta amatā. Bez jūsu ķirurģijas man jau sen būtu apriebies ir šis darbs, ir amats.

Miškins atkal iegrima domās un sāka atcerēties, kā Marina Vasiļjevna pamet darbu un skrien uz operāciju zāli, kad atved kādu smagu, steidzami operējamu slimnieku. Viņš atcerējās, kā pirms mēneša Bankins taisīja galvaskausa trepanāciju zem mašīnas pakļuvušai meitenei un Marina Vasiļjevna pusotras stundas nostāvēja, turēdama meitenes galvu vajadzīgajā stāvoklī. Un kā kurš katrs, tā sakot, praktizējošais ķirurgs lamāja mūsu veselības aizsardzības organizāciju, kas nespēj nodrošināt visas slimnīcas ar elementāru iekārtu. «Kur tas redzēts,» viņa kā daždien ķirurgi šķendejās, «ka cilvēkam bez kādas vajadzības jāstāv operāciju zālē un pusotras stundas jāpietur galva, kaut gan tam būtu vajadzīgs tikai īpašs galds ar paliktni. Labi vēl, ka operāciju zālē pagadās tāds lieks cilvēks kā galvenais ārsts.» Toreiz Miškins zobojās par viņu un teica: «Ja jau nodaļas vadītājs var skraidīt pa pagalmu, pievienodams skābekļa balonus, tad arī galvenais ārsts var pusotras stundas pastāvēt un paturēt slimniekam galvu.»

. Viņiem abiem nebija nekādu šaubu, ka skābekli var pievienot kurš katrs cilvēks, gan ārsts, gan jebkura māsiņa, — būtu bijis tikai pavairāk spēka, tad vieglāk to izdarīt, — un arī galvu varētu pieturēt kurš katrs, kas būtu tuvāk. Abi saprata arī to, cik derdzīgi ir staigāt un kādam ko lūgties un vēl jo vairāk pavēlēt un reizēm klausīties skaidrojumus par to, kas, raugi, katram konkrētajam padomju kalpotajam un arodorganizācijas biedram jādara

par to algu, ko viņš saņem, par to pienākumu loku, kas viņam par šo naudu jāpilda, un par tām tiesībām, ko viņam nodrošina ik mēnesi maksājamā biedru nauda.

Jau cik reižu viņš bija apņēmies mainīt savu rīcību un atcerēties sava bijušā priekšnieka vadības paņēmienus, bet tad sāka pārdomāt, ka panākumi viņa nodaļā bija labāki nekā tur, klīnikā, kas bija «uzticēta viņa priekšniekam vadīšanai un pārvaldīšanai», un atkal nomierinājās.

Bet galvenā ārste nez kādēļ sāka stāstīt, ka departaments, konkrēti runājot, slimnīca, esot jāvada nevis speciālistam, bet gluži vienkārši ierēdnim, jo ierēdnim nav sava īpaša uzskata un viņam jāņem vēra speciālistu domas, — tāpēc arī viņam, ierēdnim, ir redzesloks, taču, ja departamentu vada speciālists, viņš pats visu saprot, un viņa redzesloks sašaurinās līdz uzskatam. Miškins viņai toreiz atbildēja: «Un ja nu ierēdnis pēkšņi iedomājas, ka arī viņš ir speciālists?» Abi bija vienis prātis: «Tad ir slikti.»

Toreiz bija klāt arī Ageikins, un arī viņš iejaucās sarunā: «Atvainojiet, taču uzskats, saproties, tieši savs uzskats ir nepieciešams, lai pareizi vadītu.» Un viņš jau tagad ir viņu arodgrupas organizators.

Pa to laiku viņi jau bija atbraukuši. Visi iegāja zālē.

Igors sāka karināt gar sienām zīmējumus, kur attēloti atsevišķi operācijas posmi. Bet Jevgeņijs Ļvovičs, Marina Vasiļjevna un visi pārējie aizgāja un apsēdās savās vietās. Miškins piemetās ārpusē, lai vieglāk varētu tikt laukā.

—   Zeņa, bet kāpēc tu līdzautoros ierakstīji arī pārējos? Tu taču, tu viens pats visu izdarīji, izdomāji un arī pārbaudīji, un neatkāpies no slimniekiem ne soli.

—   Saprotiet, Marina Vasiļjevna, cilvēki pirmkārt jāstimulē ne jau ar jūsu pateicībām vien. Naudā mēs viņiem nekādi atlīdzināt nevaram, tā taču ir?

—   Nu gan tev nav taisnība. Tā ir aplama audzināšana. Vai tu gribi nonākt konfliktā ar savu eksšefu? Bet audzini liekēžus.

—   Jūs atkal par audzināšanu. Audzināt vajag bērnībā. Drīz būs arī atestešana, un tas palīdzēs viņiem saņemt kategoriju. Bet ta jau ir nauda. Lai arī tikai piecpadsmit rubļu, tomēr nauda. Turklāt paēdušie strādā labāk.

Kad Miškins beidza savu ziņojumu, daži no korifejiem uzdeva jautājumus. Tikai viens vienīgs profesors uzdeva

precīzus jautājumus, kas skāra pašu galveno — kā operēt. Šādi jautājumi bija Miškinam pa prātam.

Tie, kas sēdēja pirmajās rindās, izbrīnīti jautāja cits citam: kas viņš tāds ir? No kurienes? Atkal viņš? Visiem šiem jautājumiem bija viena jēga — kā viņš uzdrošinājies?

Medicīniskajos žurnālos vienmēr pēc rakstu autoru uzvārdiem liek norādīts: no kādas klīnikas vai institūta un kāds profesors vada autora darbu — lai visiem būtu skaidrs, kurš patiešām ir uzdrošinājies un aiz kura muguras šis drosminieks slēpjas.

Bet Miškins, velns parāvis, uzdrošinājies pats! Šito, protams, nevar tā atstāt.

Un sāka celties kājās korifeji, ne jau tie, kuri uzdeva jautājumus, bet tie, kuriem bija savs uzskats, kuri par šo tematu bija disertācijas un grāmatas rakstījuši.

Ko viņš varēja no viņiem jaunu uzzināt, viņš, kas operēja, lai cilvēkam sniegtu savu palīdzīgo cilvēka roku, no viņiem, kas radīja teorijas un globāla mēroga metodikas, lai glābtu, jā, glābtu, nevis tikai palīdzētu, ne jau vienu cilvēku vien, bet miljoniem cilvēkvienību uzreiz. Viņš dabūja dzirdēt, cik labas ir viņu ieteiktās metodes, un, ja tās ir labas, ja tās jau daudzus izglābušas, tad kāpēc vēl vajadzīgas citas metodes. Miškina operācijas detaļās viņi neiedziļinājās, viņi apsprieda savu metodiku problēmas.

Ņina, kas sēdēja divas rindas tālāk, atsūtīja zīmīti: «Manuprāt, jālaiž darbā artilērija, lai piesedz. Es domāju Mūsējo. Lai viņš pasaka savu «par». Vai ir kādi iebildumi?»

Miškins nemaz nepaguva iebilst. Kad viņš paskatījās uz Ņinas pusi, viņa jau bija pārsēdusies divas rindas tālāk un jau sarunājās ar Mūsējo. Mūsējais līdzjūtīgi un piekrītoši pamāja ar galvu. Ņina pagriezās atpakaļ un ar kaut kādu neatkārtojamu mājienu un mīmiku paziņoja: «Viss kārtībā! Tūlīt runās viņš un izglābs.»

Miškinam kaut kas šajā izdarībā nepatika. Varbūt viņš iedomājās, ka Ņina pacentusies iežēlināt un stāsta, ka nav neviena, kas viņu aizstāvētu, vai arī vēl ko citu, kas, viņasprāt, varētu nākt par labu.

Nākamais aizstāvis paskatījās uz Miškina pusi un nomierinoši pameta ar galvu — sak, neuztraucies, viss būs gods godam —, taču, kad kārtējais orators beidza runāt,

profesors, aizrāvies sarunā ar kaimiņu, palaida izdevīgo mirkli garām.

Priekšsēdētājs. Kas vēl vēlētos kaut ko jautāt vai arī izteikt savas domas? Tā kā neviens vairs nevēlas runāt sakarā ar tikko dzirdēto, m-m-m… tad atļaujiet man ar mūsu apspriedes priekšsēdētāja tiesībām īsumā rezumēt. Ieteiktā operācija ir interesanta tādējādi, ka tā noritējusi ar panākumiem un mēs dabūjām redzēt veiksmīgu slimnieku, ko mums tikko demonstrēja ārsts Miškins. Ieteiktā operācija ir interesanta ari tādēļ, ka tā iecerēta un arī īstenota nevis klīnikā vai institūtā, kur valda stingra kārtība un kur darbību stingri kontrolē, kur visādi līdzīgi ierosinājumi vispirms tiek daudzkārt izmēģināti pie līķiem, pārbaudīti ar dzīvniekiem, bet gan sagatavota un izdarīta vienkāršā slimnīcā, kur nav ne iespēju, ne apstākļu pārbaudei un eksperimentiem. Un, lai gan ārstam Miškinam ir vairāki desmiti veiksmīgi izārstētu slimnieku, mēs nevaram rekomendēt šo operāciju ari vēl tādēļ — tagad es runāju par pašas ieteiktās metodikas būtību —, ka tā no ķirurģijas un onkoloģijas viedokļa ir nemākulīga. Atļaujiet izteikt ārstam Miškinam pateicību par interesanto demonstrējumu un apsveikt ar izveseļošanos tos dažus slimniekus, kas operēti pēc viņa metodes. Pārejam pie šodienējās darba kārtības otra jautājuma, pie nākamā demonstrējuma.

Tālāk Miškins vairs lāgā neklausījās. Viņš domāja par to, uz ko ticis balstīts apgalvojums par onkoloģisko nemākulību. Varētu vēl saprast nemākulību no ķirurģijas viedokļa, — viņi varēja uzreiz neuztvert operācijas anatomisko pamatojumu, klausoties vien, tas nav tik viegli uztverams, tas ir sarežģīti. Taču no onkoloģijas viedokļa ir pilnīgi skaidrs, ka, operējot pēc šīs metodes, var aizvākt daudz plašākus un lielākus apkārtējo taukaudu posmus ar limfatiskajiem mezgliem, kuros sakoncentrējas iespējamās nākamās vai arī jau esošās, tikai vēl neredzamās metastāzes. Jo vairāk šo taukaudu varam aizvākt, jo radikālāka, no onkoloģijas viedokļa pareizāka ir operācija. Tā taču ir aksioma!

Taču paies pusotra gada, un šīs pašas biedrības sēdei tiks iesniegts tā zinātniskās pētniecības institūta referāts, kuru vadīja tas pats profesors, kurš vienīgais uzdeva lietišķus jautājumus un kuri tā patika Miškinam, — tas būs referāts ar šīs operācijas metodikas anatomisku pamato

jumu. Bija izdarīti pētījumi ar līķiem, bija liels daudzums visādu statistiski pareizi apstrādātu datu ar iespējamām novirzēm kā uz vienu, tā otru pusi. Bija liels daudzums preparātu fotogrāfiju, iespējamās operācijas etapu zīmējumu. Plašajā referātā bija viss, nebija pateikts tikai tas, ka šo operāciju ierosinājis un pirmo reizi izdarījis tās autors ārsts Miškins un ka par to ticis ziņots šeit pat, šīs pašas biedrības sēdē. Toties tika atzīmēts, ka «līdzīgi ierosinājumi viņiem pieejamā literatTirā nav atrasti» un ka šī operācija pagaidām taisīta tikai līķiem un suņiem un ka referenti (bet to bija daudz) «rekomendē šo operāciju ķirurģijas zinātnisko iestāžu zinātniskajiem darbiniekiem klīniskai aprobācijai».

Sava ziņojuma dienā Miškins vēl nezināja, ka pirms šīs sēdes, viņu ziņojuma dienā, pie viņa pienāks viens no institūta vadītājiem un referāta līdzautoriem un pavaicās: «Pasakiet, lūdzu, kolēģi Miškin, — kur publicēts ziņojums par šo jūsu operāciju? Mēs to nekur nevarējām atrast, nevienā žurnālā. Tadē| bijām spiesti jūsu vārdu neminēt, kaut arī jūsu ziņojumu atceramies.» Miškins tik vien varēja pateikt, ka vajag ieskatīties biedrības protokolos, viņš bija mierīgs, jo pusotra gada laikā, kamēr zinātnisko laboratoriju un eksperimentālo zāļu klusumā tika gatavoti pamatojumi jaunam globālam ķirurgu uzbrukumam šādam vēža veidam, viņš pats jau bija palīdzējis vēl divdesmit pieciem cilvēkiem ar tieši šādu lokalizāciju. Viņš palīdzēja ļoti lokāli, ar vienpatņa rokām un ik reizi vienam konkrētam cilvēkam. Līdz tam laikam, līdz viņu ziņojuma dienai, jau apritējuši septiņi gadi, kopš viņš ar šo metodi palīdz katru reizi vienam atsevišķam slimniekam.

Miškins vēl nezināja, ka tieši tādēļ viņam šāda situācija būs vienaldzīga, ka šajā sēdē Ņinas nebūs un ka nebūs neviena, kas varētu piedāvāt kādu netiešu palīdzību, kas vienmēr šķiet nepieciešama, kad rodas iespēja tādu saņemt un kuru Ņina allaž tik dāsni piedāvā, organizē, nekad nezinādama, pareizāk sakot, nedomādama, pie kā tas viss novedīs; nedomādama un pat nezinādama par psoriāzi, kas, šķiet, gaidīt gaida šādus stresus — šādu slepenu palīdzību.

Taču tas viss vēl tikai būs, bet šodien Miškins sēž biedrības sēdē, kurā tikko apspriests demonstrējums, ko viņš tai, šai biedrībai, piedāvājis. Pieci gadi, kopš viņš lieto šo metodi, un vairāku desmitu patlaban veselu cil

vēku dzīvības nedod nekādu pamatu ņemt nopietni priekšsēdētāja cietsirdīgos vārdus. Viņa biedri ir mazliet pārsteigti. Laikam ari tādēļ, ka viņi palīdz cilvēkiem ar viņa galvas, ar viņa roku starpniecību, nevis tieši paši. Turpretim, teiksim, Nataļja Maksimovna, kas vairāk par citiem bija pati iztaisījusi šādas operācijas, savas prasmes, savu precīzo zināšanu aizsegā, savu izdziedināto slimnieku aizsegā arī jutās drošāk.

Miškins nejutās diez cik sarūgtināts arī tādēļ, ka viņš šādu iznākumu jau bija paredzējis. Viņš zināja, ka tā noliks, ne jau tādēļ, ka te sēdēja ķirurgi retrogradi, ķirurgi konservatori, viņš zināja, ka tā tas pieņemts zinātniskajā un praktiskajā medicīnā.

Miškins stāvēja oficiālās ķirurģiskās sabiedrības milzeņa priekšā ar vienu vienīgu niecīgu lingu rokās, taču tā, šī linga, bija palīdzējusi viņam saglabāt dzīvību atsevišķiem cilvēkiem.

Viņš nejutās sarūgtināts, viņš nenervozēja, viņš domāja, ka tas viss ir gluži dabiski. Viņš domāja, ka tad, ja šis sapratīgais profesors, kurš tūlīt visu aptvēra un saprata, kur meklējams spēks un kur patiesība un precizitāte, ja viņš, nedod dievs, saslimtu, viņš, Miškins, pacenstos izoperēt profesoru cik vien iespējams labi.

Taču atriebties ar labestību — tas ir pārlieku cietsirdīgi.

DIVDESMITAIS IERAKSTS

Vēl pirms dažiem gadiem, kad radinieki uzaicināja konsultantu — kādu profesoru, parasti ieradās cienīgi gauss vīrišķis, kas visžēlīgi palaida kādu joku un deva solīdu padomu. Bet pēdējos gados profesora veidols ir stipri pārvērties. Tie jau ir gados jauni, strauji, kalsni jaunieši. Starp citu, jaunieši vilji ir tikai Miškina acīs, jo visi viņi ir aptuveni vienos gados ar Miškinu.

Agrāk konsultants teica: «Ko lai jums saka, cienījamais kolēģi…» — bet tagad: «Manuprāt, puiši, jūs te…» Daudzus no viņiem Miškins pazina un gandrīz vai ar visiem bija ticies ķirurgu biedrībā. Vairākas reizes gadā konsultanti apmeklēja arī viņu nodaļu. Bieži vien, kad slimniekam klājās slikti, reizēm pat ļoti slikti, viņu radinieki nāca pie Miškina lūgt atļauju atvest konsultācijai

profesoru. Itin bieži viņš pat deva ari padomu, kurš profesors šajā gadījumā var būt visnoderīgākais, kuru būtu prātīgāk uzaicināt. Ņina reiz viņam ieminējās: «Uzaicini kādreiz Mūsējo. Viņš izlīdzēs darbā. Arī tu viņam izlīdzēsi. Labi vien būs.» Miškins līdz šim vēl nebija sasparojies to izdarīt.

Kad slimniekiem klājas slikti, patiesībā gan, kad klājas slikti arī veselajiem, cilvēki gaida kādu brīnumu. Brīnumu allaž gaida, kad klājas slikti. Pie slima cilvēka grib atvest brīnumdari, grib atrast zāles, kas izgudrotas kādā tālā lauku ciemā vai kalnos, katrā ziņā ne jau nu laboratorijā. Neviena slimība nav radījusi tik daudz brīnumzāļu kā vēzis. Kad cilvēkiem klājas slikti vai kad viņiem bail, viņi gluži kā akli kaķeni sāk šaudīties, bakstīties ar purniņu pa kaut ko siltu, un tā viņi ar sirdi un dvēseli pieķeras telepātijai, lidojošiem šķīvīšiem, sāk meklēt Bībelē pazīmes par ciemiņiem no citām pasaulēm, bet Kristū mēģina sazīmēt kādas citas, daudz tikumiskākas civilizācijas pārstāvi. Kad cilvēkiem klājas slikti, rodas dažādas brīnuinteorijas, kuras rāda, kā bez liekas piepūles var visu pēkšņi pavērst uz labo pusi, un rodas milzum daudz epigoņu un izdziedināto, — tās var būt gan skriešana lēniem riksīšiem, gan jogu vingrinājumi, gan kalnu sveķi mumio vai arī kaut kāda īpaša diēta ar kaut kādu īpašu nosaukumu. Viņi gaida un alkst brīnuma, taču, kā jau allaž, bez garīgas piepūles nekas prātīgs nesanāk.

Taču, kad ir slikti slimniekam, kas guļ nodaļā, uzrodas vai nu kāds brīnumprofesors konsultants, vai arī tiek sameklētas kādas zāles, kas dziedē visus un no visa.

Arī šodien atnāca profesors — Ņinas aizbildināmais un viņas priekšnieks, jauns, tā ap gadu četrdesmit, četrdesmit pieci, gara auguma, kalsns. Viņš soļoja pa gaiteni blakus Miškinam un ātri kaut ko klāstīja, kas, spriežot pēc sejas izteiksmes, interesēja abus. Agrāk konsultanti parasti iznāca no palātas, pārsiešanas istabas vai vadītāja kabineta, gāja gausiem soļiem, unkonsultants parasti aizbildnieciski turēja vadītāju zem rokas. Tas bija visai demokrātiski.

Viņi abi iegāja Miškina kabinetā.

—   Manuprāt, kolēģi, jūs te visu esat izdarījuši tā, kā vajag. Tur nu nekā nevar līdzēt, jūs, Jevgeņij Ļvovič, neesat burvis un arī ne dievs tas kungs. Vairāk par to, ko mēs varam, nevarat arī jūs. Jūs esat visu izdarījuši

pareizi, bet tas, ka tagad ir slikti, — tā ir slimības vaina, un neviens — ne es, ne kāds cits stāvokli neuzlabos. Manuprāt, tā ir, Jevgeņij Ļvovič. Ari radiniekiem es pateikšu to pašu. Ārstējiet tāpat, kā jau esat sākuši ārstēt, bet, kas iznāks, — tas, tā sacīt, dieva ziņā. Jā. Es, Jevgeņij Ļvovič, dzirdēju jūsu ziņojumu biedrībā. Vai jums jau daudz materiālu uzkrāts? Un viss ir dokumentēts?

—     Jā. Ir jau daudz. Lūdzu, paskatieties! — Miškins paņēma no galda kādu milzum lielu paku un sāka vilkt no tās ārā rentgenuzņēmumus — citu pēc cita. — Lūdzu, te būs! šo slimnieku es operēju pirms pieciem gadiem. Nupat nesen bija atnācis. Pieņēmies svarā par divdesmit pieciem kilogramiem. Pagaidām, tfū, tfū, ka nepiesaucu jaunu, nekāda recidīva vai metastāžu pazīmju nav. Visas funkcijas, ko centāmies atjaunot, ir atjaunojušās… Vai arī šī slimniece. Pavisam jauniņa vēl. Ar viņiem, gados jaunajiem, mēdz būt sliktāk. Bet arī jau pagājuši vairāk nekā četri gadi. Nav nekādu |aunu pazīmju. Paskatieties, kā tas redzams uzņēmumā. Te — pirms operācijas, te — pēc. Redzat?… Vai ari cits. Un te vēl viens… Un šis te gadījums… Bet šis te slimnieks mums dārgi izmaksāja… Šos uzņēmumus mēs parādījām biedrībā…

—    Jevgeņij Ļvovič! Tāds milzīgs un svarīgs materiāls mētājas tāpat vien uz galda. Turklāt kabinets nav aizslēgts. Kā tā drīkst darīt! Te taču vismaz viena doktora un vairākas kandidāta disertācijas. Jevgeņij Ļvovič, šajā arhīvā jāievieš kārtība.

—    Protams, Sergej Borisovič, vajadzētu, protams, sakārtot. Taču man pietrūkst tam gan pacietības, gan organizatoriskā intelekta.

—   Pietrūkst intelekta! Tādām operācijām taču vajag…

—    Te, Sergej Borisovič, vajag sistematizēt, savākt literatūru.

—    Tas taču ir gatavais nieks! To visu vajadzēja izdarīt jau sen. Vai kaut kur citur vēl taisa tādas operācijas?

—    Neesmu dzirdējis. Bet laikam jau kaut kur taisa. Tas taču visiem saprotams. Manuprāt, vajadzētu gan taisīt. Vai vismaz drīzumā to sāks darīt.

—    Redzat nu. Bet jūs šādu materiālu turat tā, ka visi var piekļūt. Vai jūsu kabinets vispār tiek aizslēgts?

—    Nē. Bet es taču to, šo materiālu, būtu labprāt kādam atdevis. Lai apstrādā un publicē! Sergej Borisovič, palūkojieties šajos uzņēmumos. Tie jums tuvāk, šī slimniece

piecas reizes operēta — un ne jau mūsu pilsētas klīnikās vien. Te redzami žultsvadi pirms operācijas. Te — pēc operācijas.

—   Bet kā ar klīnisko ainu?

—    Lieliski. Slimniece atkopās. Sāpju nav. Hepatīta arī vairs nav. Vai arī šis gadījums — akmens iesprūdis, vads paplašināts. Arī operējām.

—    Simpozijā sakarā ar šo pātaloģiju mūsu korifeji izteicās par šādu operāciju gauži piesardzīgi. Katram ne vairāk par desmit novērojumu pēc šādām operācijām. Ne jau nu gluži tādām, mazāk radikālām, taču ļoti līdzīgām. Viņi stāstīja, ka mēdzot būt daudz komplikāciju.

—    Tur jau tas āķis, ka mazāk radikālas. Šādos gadījumos vajag rīkoties daudz radikālāk. Man šādu operāciju būs jau pāri par simtu, ap pusotra simta droši vien.

—    Cik? Jūs taču esat noziedznieks, Jevgeņij Ļvovič! Tikai tā materiāla vien, ko jūs man te parādījāt, pietiek vismaz trim doktora un desmit kandidāta disertācijām. Un tas viss guļ jebkuram pieejamā vietā. Nu labi, nav sistematizēts, nav sakārtots… Mūsu kopīgā paziņa man daudz par jums stāstījusi, taču tik dāsnu, es domāju dāsnu pēdiņās, tādu vieglprātību es nebiju cerējis sastapt.

—   Lai guļ, Sergej Borisovič! Es taču ar šo materiālu tik un tā nekā nedarīšu.

—    Tā taču nedrīkst! Jevgeņij Ļvovič! Tas taču ir unikāls materiāls. Jums, Jevgeņij Ļvovič, jāiedod aspiranti, jauni puiši, lai ņem un -apstrādā. Es biju Londonā, tur strādā ļoti ievērojams ķirurgs, noskatīties dažas viņa operācijas brauc ļaudis no visas pasaules. Viņu uzskata par lielāko speciālistu ķirurgu savā nozarē, — taču viņš pats nav uzrakstījis ne rindiņas. Un nav arī parakstījis. Nav darbu, kas būtu ar viņa parakstu. Ap viņu ganās viņa puiši un raksta, tiesa, atsaukdamies uz viņa operācijām, tā sakot, norādot konkrētu adresi. Arī jums vajadzētu tādu pašu grupu.

—    ««Nopirksi,» nopūties atteica tētis…» Ar ko jūs salīdzinājāt, Sergej Borisovič. Viņš ir zinātnieks, bet es vienkāršs praktizējošs ķirurgs. Biedrībā es taču ziņoju, bet presē par to nebija ne vārda. Jā, man pagadījušās dažas veiksmīgas operācijas. Turklāt, ja arī tā izdarītu, kas tad dos man aspirantus? Man nav zinātniskā grāda, neesmu pat atestēts, ķirurgs ar kategoriju. Neviens taču tādam nedos aspirantus. Aspirantiem taču vajadzīgs arī ietekmīgs

vadītājs, lai varētu disertācijas nc tikai rakstīt, bet arī aizstāvēt.

—   To nu gan var nokārtot. Galu galā var ņemt manus aspirantus. Var pārvērst jūs it kā par manas klīnikas filiāli. Ko tas nozīmē — neesat atestēts? Kā — vai tad jums nav kategorijas?

—    Nav. Nekādi neesmu saņēmies nokārtot. Intelekts, jūs sakāt. Bet es, lūk, nekādi nevaru saņemties un uzrakstīt pārskatu atestācijai. Tam vajag tikai četrdesmit piecdesmit lappušu. Turklāt es arī galīgi neprotu rakstīt. Es tikai operēju. Es taču divus vārdus neprotu sadabūt uz papīra kopā.

—    Jevgeņij Ļvovič, pārstājiet tēlot mujķīti! Es taču dzirdēju jūsu ziņojumu biedrībā. Jūs gluži vienkārši māžojaties. Jūs lieliski rakstāt, ar plašu vērienu. Esmu par to pilnīgi pārliecināts. Galu galā tā taču ir nauda. Pieņemsim, ka kandidāta disertācija dos jums klāt desmitnieku, bet augstakā kategorija — tā jau ir trīsdesmit rubļu. Jums taču ir ģimene, bet ģimene — tas ir tas pats, kas zināms skaits parakstītu vekseļu. Jums ir savi pienākumi pret sievu, pret bērniem. Tā nedrīkst! Tie tomēr ir trīsdesmit rubļi.

—   Kas jums teicis, ka man piešķirs augstāko kategoriju?

—   Citādi nemaz nevar but. Jūs taču pazīst. Un es redzu uzņēmumus.

—   Jūs, Sergej Borisovič, nezināt nolikumu par atestāciju. Augstāko jau man nedos, kamēr neesmu saņēmis pirmo. Un atestāciju starplaikam jābūt ne mazākam par trim gadiem. Tas nozīmē, pirmkārt, ka šo augstāko kategoriju es varu saņemt nc ātrāk kā pēc trim gadiem. Turklāt atkal vajadzēs rakstīt pārskatu. Tātad kopā sanāks jau divas atskaites. Tāda izprieca man nav pa spēkam.

—   Tas viss ir muļķības. Jums uzreiz piešķirs augstāko kategoriju. Es taču nojaušu, ka piešķirs.

—   Instrukcija ir un paliek instrukcija.

—    Instrukcija nav likums. Norunāsim tā: es jums došu savus aspirantus un būšu viņu zinātniskais vadītājs. Baidīdamies no manas nūjas, viņi sagramstīs disertācijas paši sev un uzceps jums arī. Vai jums kandidāta minimums ir nokārtots?

—   Ko jūs! Kam tas man vajadzīgs? Es taču to ari neno

kārtošu. Svešvalodas zinu slikti, bet par filozofiju nav vēris pat runāt. Nē, savu mūžu laikam nodzīvošu tāpat.

Ališkins nezināja, kā pabeigt šo nevajadzīgo, neauglīgo sarunu. Protams, tas nav bez Ņinas ziņas. Grib vienā rāvienā kļūt visiem par labdari, paēdināt ar vienu maizīti tūkstošus. Un, kā allaž, viņš sāka cerēt uz glābjošo slimnīcas darba neprātīgo pasauli. Viņš cerēja, ka nule kādu atvedīs, kaut kas atgadīsies operāciju zālē, radīsies kāda vajadzība pēcoperāciju palātā. Viņš cerēja, ka tūlīt kāds sāks meklēt pie viņa steidzamu padomu. Taču saruna turpinājās. Laikam jau visi sargāja sava šefa sarunu ar šo ievērojamo brīnumdari, korifeju, kurš visu ko iespēj.

Neviens neienāca.

Sarunādamies viņi bija pavisam aizmirsuši slimnieka radiniekus, kas bija atveduši profesoru un tagad sēdēja gaitenī, gaidīdami atbildi, lēmumu, gala spriedumu. Sēdēja un gaidīja.

Beidzot viņi nenocietās un ienāca kabinetā.

—   Atvainojiet, lūdzu, profesor! Vai varat mums pateikt ko labu?

Profesors, šķiet, ne labprāt pārtrauca aizsākto sarunu un pievērsās citam tematam.

Miškins nomierinājās, aizsmēķēja un nodomāja: «Laikam nu mūsu saruna beidzot būs galā.»

Tā arī notika — šodien šī saruna vairs netika atsākta. Taču kādēļ gan profesoram vajadzētu aizmirst iespēju uzņemties vadību, kad ir tik bagātīgs materiāls, kas turklāt atrodas visiem pieejamā kabinetā un guļ šajā uz palodzes nomestajā pakā?

—   Ko profesors labu teica? — Oņisovs vēlāk apjautājās.

—    Bārās, ka visi mūsu materiāli, visi uzņēmumi mētājas neaizslēgtā kabinetā.

—   Un kas par to?

—   Nekas. Teica, ka nedrīkstot tādus materiālus pakļaut nejaušībai. Neuzticas.

—    Kam?

—    Nejaušībām. Pie svētā Serafima reiz atnācis bīskaps un rājies, ka Serafims vienatnē pieņemot meitiešus. Viņš neuzticējies Serafimam. Svētais sākumā neaptvēris, bet tad sācis locīties smieklos. Viņam tas pat prātā nebija ienācis, viņš dzīvojis citā pasaulē. Redzi, bīskaps vēl ne

galvoja pats par sevi, tāpēc neuzticējās ari citiem. Vai saprati?

—   Ko tad? Par ko tu runā?

—   Par tevi. Tu dzīvo citā pasaulē un neapjēdz, ko nozīmē bezcerīgs gadījums. Un nesaproti, ja runā līdzībās.

—   Tu nu gan esi unikums! Labāk uzsmēķēsim!

DIVDESMIT PIRMAIS IERAKSTS

MIŠKINS:

Sēdēju kāpņu telpā uz palodzes un sarunājos ar Igoru Ivanoviču. Viņš ir jauns, izveicīgs puisis. Es, protams, nekā neuzrakstīšu, bet mums, visi tā saka, arī Sergejs Borisovičs apgalvo to pašu, materiāla sakrājies atliku likām. Es pats arī redzu, ka te mētājas pāris doktora un ducis kandidāta disertāciju. Sī ir tikai tā daļa, ko es redzu, bet, kam acs uz disertācijām manīgāka, tas te sagrabinās vai visu pussimtu. Man jau par vēlu to darīt — un nejūtu arī vajadzību. Nu varētu jau uzrakstīt kandidāta disertāciju, — dabūt mēnesī klāt lieku desmitnieku, — protams, ne jau lieku. Viena mana dežūra — tā arī ir desmitnieks, pat vairāk, tā ir tikpat kā disertācija. Atskaite atestācijai — tā ir gan reālāka, gan arī nozīmīgāka, — ej nu sazini, var vēl gadīties, ka bez kategorijas vairs neatļauj vadīt nodaļu. Bet Igors var vieglītēm iztaisīt disertāciju. Vismaz sāks iespiest rakstus par nodaļu — un arī viņam zinātniskais grāds būs rokās. Viņš vēl ir jauns, var pameklēt darbu kādā klīnikā. Un Izsitīsies uz augšu. Es vairs klīnikām nederu. Reiz jau izmēģinājos. Es esmu neveiksminieks. Bet viņam tas gauži derētu. Viņš var sākt strauji izvirzīties. Kaut tikai varētu atrast viņam krietnu zinātnisko vadītāju, uzticamu, un tad, kā saka, ja būs apendicīts, gan ķirurgs atradīsies.

Sēžam abi ar Igoru un runājam par visu ko, kad pēkšņi lejā atskan negantas klaigas:

—   Es jums saku — ejiet laukā!

—   Man taču tikai uzņēmumi dakterei jāatdod.

—   Bet es saku, ejiet laukā, neuzvedieties kā huligāns, citādi izsaukšu miliciju.

—   Kāpēc celt lieku traci? Man taču jāatdod dakterei uzņēmumi.

—        Nekā nezinu. Kad būs pieņemšanas laiks — varēsit atdot. Tagad nav brīv.

—   Daktere taču pati lūdza, lai atnesu.

—   Ejiet tūlīt laukā! Ārā, kad jums saka! Huligāns tāds!

Es nokāpu lejā. Durvīs stāv cilvēks un tur rullī satītus

uzņēmumus.

—Kādam dakterim tie vajadzīgi? Dodiet šurp, es nogādāšu pēc piederības.

—        Viņa teica, lai es pats atnākot. Man tēvs tur ārstējas. Pie Nataļjas Maksimovnas.

—        Redzat, Jevgeņij Ļvovič, visi viņi melo. Lai tikai tiktu iekšā. Bet tagad nav viesu laiks.

—        Būs jau labi. Tikai nevajag vairāk bārties. Lai iet vien.

Apmeklētājs iegāja slimnīcā.

—        Redzat nu, jūs pats graujat kārtību. Bet vēlāk bārsit mani. Katram priekšniekam savi likumi.

—        Bet kurš gan licis jums klaigāt? Te taču ir slimnīca. Vajadzēja bez kliegšanas mierīgi paskaidrot, ka nedrīkst. Bet nu biju spiests viņu ielaist.

—        Viņš taču iesāka pirmais, Jevgeņij Lvovič. Es teicu — nedrīkst. Viņš sāka gari un plaši klāstīt. Gan tā, gan šitā. Nu un tad man vajadzēja, eku, viņam paskaidrot.

—        Bet jūs taču nepaskaidrojāt, jūs kliedzāt. Sabojājāt garastāvokli pati sev. Sabojājāt viņam arī. Viņš aizies pie tēva — samaitās arī tam, pastāstīs vēl citiem. Tā jau drīz visi sāks nākt uz slimnīcu, jau pa gabalu kliegdami un brēkdami.

—        Kā pavēlēsit, Jevgeņij Ļvovič! Mēs esam mazi gariņi. Mēs darām, kā mums pavēl.

—         Ne jau aiz laba prāta viņi nāk uz slimnīcu. Pie mums jau nāk tikai aiz bēdām. Iedomājieties pati, nedod dievs, var taču gadīties, ka rīt jums pašai jāliekas slimnīcā.

—        Kā jūs sacīsit, Jevgeņij Ļvovič. Kā mums pavēlēs. Bet rīt manis varbūt nemaz vairs nebūs.

Tik lietderīgi izrunājies, es aizsteidzos pie galvenās ārstes.

—        Cik gan ilgi mēs pie izziņām un ģērbtuvē vēl turēsim žandarmus? Viņi citu neko neprot kā taisīt skandālus, strīdēties. Un pēc tam, gluži dabiski, saņemam sūdzības. Vai atceraties, kāds slimnieks iespieda mūsu vārtsardzei

pirkstu apmeklētāju pieņemšanas istabas durvīs. Es šodien noklausījos viņas valodas stilu. Laikam jau toreiz bija nospīdzinājusi cilvēku līdz pēdējam. Droši vien tikai pati bija vainīga.

—   Kas tad atkal, noticis, 2eņa, ko tu uztraucies?

—    Man nekas nav noticis. Jums. Jums uzticētajā slimnīcā garderobiste uzvedas sliktāk nekā cietuma uzraugs, īsts koncentrācijas nometnes kapo. Viņa taču nevienu apmeklētāju nepalaiž garām, iekams nav nosunījusi. Slimnieki sēž apmeklētāju istabā — šī kliedz, kāpēc tik ilgi sēž. Kas gan viņai par daļu? Ja atjauts — lai sēž. Nevienam nekā nepaskaidro — tūlīt tikai kliedz un brēc. Ir taču vēl arī noteikumi. Un kā vienmēr — katrai nejēdzībai ir arī sava loģika, sava patiesība. Ja aplūkojam no saprāta un lietderības viedokļa — tad var būt arī rupjš. Viņa taču aizstāv kārtību! Savaldiet drusciņ viņu! Vai arī laidiet vaļā! Ierakstiet darba grāmatiņā četrdesmit septīto pantu.

—   Tu redzējies, cik nadzīgs! Darba likuma kodeksa četrdesmit septītais pants darba grāmatiņā ir vēl ļaunāks nekā sodāmība. Es tev tūlīt iedošu viņas darba grāmatiņu. Tu ierakstīsi? Ja es kādu sodu, tu tūlīt meties viņu aizstāvēt. Bet pats ar savām rokām, ne jau ar manējām, tu vari to izdarīt? Vari?

—    Es piekāpjos, neraksti četrdesmit septīto. Tikai lai vācas prom. Jau tā visādu rūpju pārpārēm, bet šie gādā vēl klāt.

—    Lai vācas! Varen nadzīgs tu esi. Taču jāsāk ar ār» stiem. Ārsti izturas pret viņiem kā varen lieli priekšnieki, bet šie var parādīt savas priekšnieku tiesības tikai pret slimniekiem un viņu tuviniekiem.

—    Bet tas taču drausmīgi, kā viņa izturas pret saviem pienākumiem. Viņu nemaz nedrīkst atstāt darbā.

—   Nesteidzies! Vai tev ir padomā kāds, ko likt vietā? Un kur lai es rauju? Sanitāri ar uguni nevar sameklēt. Pie manis strādā astoņas sanitāres, kas izcietušas cietumsodu. Bet citu nav kur ņemt. Meitenes par sanitārēm strādāt nenāk.

—   Vajag vairāk maksāt.

—   Tu gan, Miškin, esi aptaurēts! Ne jau es esmu maksātāja. Un tas arī nav galvenais. Tā durvju sardze reizem var nopelnīt vairāk, nekā nopelni tu. Es viņām varu

pierakstīt virsstundu darbu, bet tev nevaru. Pat divas likmes varu vieglītēm iedot. Un vēl viņām ir tas, kā tev nav. Viņām sanāk vairāk.

—        Tā arī vajag būt. Jūs taču pati nepārtraukti skandināt par morālo gandarījumu.

—        Nesen bija atnākusi kāda meiča. Teica — nāktu strādāt par sanitāri, ja tikai neierakstītu to viņas darba grāmatiņā. Nez kādēļ uzskata to par apkaunojošu.

—        Šķiras ir atceltas, un katrs darbs tiek uzskatīts par goda lietu. Kur tad paliek jūsu idejiski politiskā audzināšana? Audziniet! Jaunajiem mums visur pavērts ceļš.

—        Starp citu, šķiras nebūt nav atceltas. Vajag nākt uz nodarbībām. Var jau dzīt velnu, bet var arī domāt ar galvu. Patlaban ir tas laiks, kad vairāk jādomā. Es viņu pieņēmu un darba grāmatiņā ierakstīju «medicīnas māsa bez izglītības».

—   Vai pa kaklu nedabūsit?

—   Ceru, ka ne. Gan jau redzēsim.

—   Nu tad lai strādā garderobē!

—   Man taču terapijas nodaļā nav nevienas sanitāres.

—        Bet ģērbtuvē viņu tik un tā nevar atstāt. Laidiet viņu vāļā!

■— Nu labi, tu viņu padzīsi. Taču viņa pāries pāri ielai un iestāsies darbā par sanitāri bērnu slimnīcā.

—   Tur viņa uzvedīsies rāmāk.

—        Gluži otrādi. Viņa taču aptvers: «Re, jūs mani padzināt, bet es jums parādu pigu.»

—   Tad ierakstiet četrdesmit septīto!

—        Gatavais zvērs, ne cilvēks. Turklāt ņems viņu pretī ar visu pantu — sanitāru taču nav. Bet es izdarīšu tā. Pārcelšu viņu uz uzņemšanas nodaļu, bet garderobei man ir večiņa, ko varētu pieņemt pagaidu darbā. Gan tad vēlāk redzēsim.

—        Uzņemšanas nodaļu. Tur taču ieved piedzērušos — varat iedomāties, kādu lērumu viņa tur sataisīs. Tur reizēm atved rāmos dzērājus. Bet viņi tur uzņemšanas nodaļā kā sāk zāģēt: «Pļēgurs, nelietis, piemāvies,» — tā pagalam. Kamēr atnāk ārsts, tur jau iet vaļā gatavais cirks. Jums vajadzētu ar viņu aprunāties no saprātīga egoisma pozīcijām. Sak, kad pali nonāksit slimnīcā…

—        Jokupēteris gatavais… Ir taču pat bērni, kas kliedz uz saviem sirmajiem vecākiem, sak, kaut tu nosprāgtu,

reizēm pat iekausta. Tu domā, viņi nezina, ka drīz arī paši būs sirmo vecāku kārtā? Kā redzi, tas nepalīdz. Ne jau tur meklējama vaina. Viņa domā tikai par šodienu. Patlaban viņa jūtas kā īsta priekšniece un tāpēc kliedz. Ritdiena viņai bijusi nebijusi. Par iespējamu saslimšanu nemaz nerunājot…

—   Gluži tāpat kā ar manu sanitāri. Pats velns viņu atsūtījis uz mūsu palātu. Man pirmajā mirklī pat gribējās pacelt roku pret viņu.

—    Kas tad tur nolika?

—   Vēlāk ar viņu aprunājos. Piedraudēju, ja vēl tāpat darīs… Tagad ir rāma.

—   Kad? Kas tad tur notika?

—   Šorīt viņa …

—   Šorīt!… Tev nu gan ir apgriezieni, Miškin! Svētā vientiesība. Tikai šorīt izdarījusi pārkāpumu — bet tev jau — kļuvusi «rāma». To vēl redzēsim. Un ko tad viņa nodarīja?

—   Kāda slimniece nospiedusi zvana pogu un kaut ko palūgusi. Māsiņas tobrīd nebijis klāt. Durvis vaļā. Slimniece ieraudzījusi sanitāri un palūgusi, lai kaut ko atnes. Taču šī pretī: «Bet tu man bleķo par to rubli dienā. Neviens ar vēžinieci par pliku velti nekrāmēsies.» — Marina Vasiļjevna saķēra galvu un pat ievaidejās. — Labi vēl, ka slimniece ir ticīgā, par svētā tēva aicināšanu vien runā, viņai tas nesagādāja nekādu traģēdiju. Nu tad es devos pie sanitāres. Teicu: ja nu jūs tāpat gulētu un jums tā pateiktu. Sī, vai zināt, ņēma un par to «bleķošanu» atvainojās. Es saku: velns rāvis bleķošanu, bet kāpēc jūs teicāt par vēzi. Taču šī tēlo neaptēstu muļķīti: «Es, mīļais, tā vairs nedarīšu, nudien nedarīšu!» Visu laiku godāja mani vārdā un tēva vārdā — un nu pēkšņi — mīļais. Taču beidzot pierimās.

—   Tā bija Zina, vai ne?

—   Jā.

—   Pierimas. Tā viņai, 2eņa, nav pirmā reize. Un viņu gan es padzīšu. Lai meklē darbu, kur grib, taču slimniekiem viņu tuvumā laist nevar. Viņai gan es ierakstīšu četrdesmit septīto. Jau vairākkārt esmu viņu pārcēlusi uz poliklīniku, taču, līdzko mums trūkst darbinieku, tā viņa klāt kā likts. Nē, nē, no viņas jātiek vaļā.

Marina Vasiļjevna piezvanīja un lika steidzīgi ataicināt operāciju virsmāsu un Zinu.

Atnāca virsmāsa viena pati.

—    Un kur ir Zina?

—   Viņa ir aizņemta, Marina Vasiļjevna.

—        Kā tā — aizņemta, kad aicina galvenais ārsts, kas tā par nevaļu…

—   Patlaban operē, Marina Vasiļjevna.

Es pieliecos un iečukstēju Marinai Vasiļjevnai ausī:

—   Vispirms jūs paceļat balsi un pēc tam arī viņi.

—        Taisnība gan, — viņa atčukstēja, — es piekrītu. — Pēc tam mazliet skaļāk: — Ļuda viņa šodien strādā pēdējo dienu. Atlaidīšu pēc četrdesmit septitā panta.

—        Marina Vasiļjevna, tas, protams, ir slikti, ka viņa tā pateica. Mēs visas jau viņu izbārām, tikai man taču nav neviena, kas strādātu operāciju zālē. Jau tā meitenes dara arī visu to, kas būtu jādara sanitārēm. Gan grīdas mazgā, gan stiepj veļas saiņus uz mazgātavu. Viņām taču par to nemaksā. Un tagad jūs vēl Zinu taisāties atlaist.

—        Tu man te tukšu nerunā! Cik es varu, tik maksāju. Uz sanitāru rēķina maksāju māsiņām liekas likmes. Vai tā nav?

—        Ir. Taču vienlaikus ar to paliek mazāk cilvēku, kas strādā.

—   Gan tiksiet galā! Tikai Zina gan te vairs nestrādās.

—   Marina Vasiļjevna!

—        Nekādu «Marinu Vasiļjevnu», medicīnas darbiniece slimnīcā pateikusi slimniekam, ka viņam ir vēzis. Pietiek jau ar to vien, ka gribēja izspiest naudu, bet te vēl… Beigsim, vairāk par to, Ļuda, nerunāsim!

—    Bet kā lai es strādāju?

—    Kā gribi!

—   Tad es arī iesniegšu atlūgumu.

—   Gaidu līdz pieciem tavu iesniegumu. Vari iet!

Tad saķēru galvu es.

—        Se tev nu bij, aiziet sanitāre, un aiziet virsmāsa arī. Kā tagad lai strādāju es?

—        Neuztraucies! Virsmāsa nekur neaizies, bet Zina vairs nestrādās.

Marinai Vasiļjevnai bija taisnība. Virsmāsa, protams, neaizgāja projām, bet Zina patiešām nedrīkst slimnīcā strādāt. Kad Zina sāka lūgties, lai nesabojā viņai darba grāmatiņu, es kā muļķis vēl viņu aizstāvēju. Tad nu gan galvenā ārste izsmēja mani. Taču man sametās žēl. Ja nu pēkšņi vairs nedabū darbu. Ja jau cilvēkam nāk tuvu pie

sešdesmit un viņš vēl strādā, tātad mājās kaut kas nav lāgā. Bet Marina Vasiļjevna man atbild, ka vecam cilvēkam šis pants neko lielu nenozīmējot. Darbā viņa tā kā tā iekārtošoties — cilvēku visur trūkst, gan jau kaut kur pieņems. Var pieņemt pat par sanitāri, tikai, ja kaut kas atgadīsies, būs lielas nepatikšanas. Aplam viņa bīstas no tā četrdesmit septītā. Baidīšanās no tā jau sen pārvēr^ tusies par uzpūstu burbuli. Nekvalificētam strādniekam tas sagādā tikai nelielas nepatikšanas. Ja to ieraksta ārstam, tad gan vairs nav labi. Tad grūti atrast darbu savā amatā. Par vadošu darbu pat nav ko runāt.

Sākumā man bija žēl, ka pateicu viņai par Zinu. Bet varbūt pareizi, ka pateicu.

Ari ar Igoru nesarunāju visu līdz galam. Nav jau ari nekāda patīkamā saruna — par disertāciju. Kad nu atkal saņemšos, lai varētu ar viņu par to aprunāties. Kaut gan droši vien viņš pats sāks par to runāt. Un aizstāvēs. Kļūs par vadītāju, bet es būšu pie viņa par ordinatoru. Tad gan man beidzot būs mierīgas dienas. Lai tikai raksta.

DIVDESMIT OTRAIS IERAKSTS

«Mēs, visa Koļas Scmjonova ģimene un radinieki, zemu noliecam galvu Jūsu priekšā.

Liels paldies Jums, ka tā rūpējāties par Ko|u, nav tādu vārdu, ar kuriem varētu izteikt mātes lielo pateicību Jums visiem, vislielāko cieņu visam kolektīvam par to laiku, kad Koja atradās pie Jums ārstēšanā, un par to, ka mēs varējām pastāvīgi atrasties pie viņa līdz pat pēdējam elpas vilcienam. Personiski savā vārdā pateicos Jums un metos ceļos itin visu priekšā par to, ka devāt man, dziji sērojošajai mātei, iespēju aizvērt kristalzilās jauneklīgi jaunās actiņas pašam dārgākajam, ar īstu mātes mīlestību mīlamajam dēlam.

Jā! Viņa liktenis ir gandrīz vai traģisks, neticams viņa jauneklīgajā mūžā. Kā mate es ceru, ka ari Jūs jūtat līdzi mūsu bēdās un sērās sakarā ar viņa pāragro nāvi.

Būšu ļoti priecīga, ja iespēju robežās kāds man atbildēs, tā būs mums pēdējās piemiņas atbalss.

Jūs cienīdami, Koļas Semjonova ģimene un radinieki.»

Miškins izlasīja, nolika sev priekšā papīru un iegrima domās.

Kad šī vēstule pienāca, viņš paņēma to un pateica, ka atbildi uzrakstīšot pats, bet nu jau kuro reizi sēžas to rakstīt, atkal un atkal pārlasa vēstuli, taču nav uzrakstījis nekā.

Ko gan lai raksta?

Ik reizi viņš pūlējās kaut ko izgudrot, atcerējās, kā tas viss notika, virpināja spalvaskātu, zīmēja gailīšus, kuģīšus, bultiņas un nez kādēļ burtu «D», tikai nekad un neviena vārda tā arī neuzrakstīja. Galu galā viņu vai nu izsauca uz operāciju zāli, vai uz pārsiešanas istabu, vai arī uz uzņemšanas nodaļu, vai arī aicināja pie tālruņa, pie galvenā ārsta, un tā vēl joprojām šī vēstule guļ bez atbildes uz galda kā brēcošs pārmetums viņa neapņēmībai, dvēseles raupjumam, cietsirdībai, vēl daudzus citus vārdus un apzīmējumus viņš izdomāja, sevi šaustīdams.

Taču ko viņš var uzrakstīt! Kādus līdzjūtības vārdus vai sazin ko vēl viņš lai izdomā … Ja viņš vēl varētu rakstīt tāpat kā viņa, neliekoties ne zinis par vārdu sakārtojumu, komatiem, locījumiem un pārējiem nenozīmīgiem sīkumiem, ko bēdas bija izdzēsušas no mātes atmiņas. Bet viņš gudroja, kā lai uzrunā, ar ko lai iesāk, vai runāt par slimību arī…

Viņš atcerējās, kā viņam piezvanīja no kādas slimnīcas plaušu ķirurģijas nodaļas un palūdza pieņemt šo zēnu ārstēšanā. Jau no telefona sarunas viņš saprata, ka labāk būtu atsacīties, ka šis gadījums ir acīmredzot bezcerīgs un ka uzņemties uz saviem, savas nodaļas pleciem šo svešo nastu viņam nav nekācfu tiesību. Viņš taču lemj ne tikai savā, bet arī savu ārstu, māsiņu vārdā, uz kuru pleciem uzgulsies smags pilnīgi -bezperspektīvais darbs. Taču, pateicis sev vārdu «bezperspektīvais», viņš atcerējās terminu «bezperspektīvs slimnieks», kas tā griezās viņam ausīs, smadzenēs, sirdī, griezās dvēselē, — un viņš aizbrauca apskatīt slimnieku.

Pirms četriem mēnešiem zēnam bija sācis sāpēt vēders. Taču viņš strādāja, gatavojās iestāties institūtā, tāpēc nolēma atlikt iešanu pie ārsta un pagaidām paciest, iztiekot ar mājas līdzekļiem. Viņš lika uz vēdera termoforu, dzēra piramidonu, beladonnu un tā novilka trīs dienas, bet ceturtajā, kad sāpes kļuva neciešamas, pateica mātei un aizgāja pie ārsta. Viņu steidzīgi nogādāja slimnīcā un operēja. Konstatēja ielaistu apendicītu un peritonītu. Operāciju viņš izcieta labi, taču pēc tam sākās komplikā

cijas: vispirms viņam uzgrieza abscesu zem aknām. Pēc tam radās abscess krūšu dobumā un viņu pārveda uz plaušu ķirurģijas nodaļu,"kur izārstēja ari šo sastrutojumu. Tad bija radies sastrutojums aknās — pati smagākā no visām komplikācijām. Kolēģi, kas strādāja plaušu ķirurģijas nodaļā, lūdza, lai Jevgeņijs Ļvovičs paņem zēnu pie sevis.

Kad viņš ieraudzīja zēnu, apskatīja uzņēmumus, analīzes, viņš galīgi izlēma neuzņemties, neuzkraut savai nodaļai šo gauži grūto darbu. Kāpēc tas viņam vajadzīgs? Turklāt, cik gultdienu tam vajadzēs patērēt, pārskatā par tām jāraksta īpašs paskaidrojums, un viņš iztālēm sāka pārspriest ar ārstiem dažādus medicīnas jautājumus, dažādas veselības aizsardzības sistēmas — «uz sevi» un «no sevis» —, tiesa, to viņš neteica, tikai nodomāja, jo, patiesību sakot, runa bija tieši par to. Kāda joda pēc viņam tas viss jāuzņemas, vēlāk viņa paša biedri nodaļā un arī māsiņas lamās viņu — un pareizi darīs. Nekādu interesantu operāciju arī te nevar iztaisīt. Un ar savas miesas siltumu te nekā nevar līdzēt. «Nē, neņemšu.»

Zēnu pārveda uz Miškina nodaļu tajā pašā dienā.

Pirmo abscesu aknās Jevgeņijs Ļvovičs uzgrieza nākamajā dienā. Dažas dienas vēlāk atrada vēl vienu sastrutojumu. Pēc tam viņš uzgrieza vēl trīs perēkļus. Kļuva skaidrs, ka perēkļi ir izkaisīti pa visām aknām. Bija skaidrs, ka viņš nekā nespēs līdzēt. Visa nodaļa noņēmās ar zēna kopšanu — tēviņam kļuva labāk, te atkal stāvoklis pasliktinājās. Visi ārsti un māsas pat no citām palātām nāca šurp, uz šo mazo istabiņu vienam cilvēkam, sastājās ap gultu un katru reizi pārsprieda jaunu dzīvības un nāves problēmu. Dīvaini jau tas skan: «jaunu dzīvības un nāves problēmu»! — bet tas patiešām tā bija. Te pēkšņi sākās asiņošana no asinsvada, te strauji izplatījās vēnu aizsprostojums, te sacēlās temperatūra, kas viņu dedzināt dedzināja.

Tā tas turpinājās trīs mēnešus.

Koļa gulēja atsevišķā palātā:.par spīti visiem noteikumiem un instrukcijām, māte neatkāpās no viņa ne soli, viņai bija atļauts viss. Zēna ārstēšanā piedalījās visa nodaļa līdz pēdējam cilvēkam. Visi redzēja, ka zēns mirst, visi bija viņu iemīlējuši — viņa rakstura dēļ, ārkārtīgās dzīves mīlestības, vīrišķības dēļ, kā arī tālab, ka viņš aizvien vēlējās palīdzēt tiem, kas palīdz viņam, visbeidzot

viņa ārienes dēj. Neviens no personāla neraudāja, kaut gan bija neciešami noraudzīties visā notiekošajā. Neviens no visiem nodaļas darbiniekiem ne reizi nepārmeta Miškinam ne vārdos, ne domās. Arī māte neraudāja.

Un tad viņš nomira.

Nu raudāja visi. Nu vairs nekā nevarēja līdzēt.

Māte vēl atradās tepat, taču viņu jau bija pārņēmusi cita ažiotāža — kā labāk apbedīt, lai viss būtu, kā pienākas, lai nelaiķis tiktu godam izvadīts.

Tad pienāca gals arī šiem darbiem, kuros varēja rast glābiņu.

Māte bija palikusi viena pati, tikai pati ar sevi.

Un viņa sāka rakstīt vēstuli.

Miškins, protams, ne reizi nebija raudājis slimnieku dēļ. Neraudāja arī šoreiz. Kad Koļa mira, Jevgeņijs Ļvovičs atradās pie operāciju galda. Viņam to pateica, kad viņš jau mazgāja rokas pēc operācijas. Viņš ieskrēja savā kabinetā. Aši pārģērbās. Un aizmuka no slimnīcas.

Koļas māti viņš slimnīcā nekad vairs neredzēja.

Viņš piezvanīja Volodjam, Filipam, viņi kaut kur pasēdēja, izrunājās par visvisādām lietām. Viņi saprata: ja jau Miškins viņus ir uzaicinājis, tad viņam ir iemesls.

Puiši (šie puiši jau bija iekāpuši piektajā desmitā) nekā un nekad par zēnu nebija dzirdējuši un nekā ari neuzzināja. Puiši!

Tā viņš arī vairs nesastapa Koļas māti.

Un nu viņam jāatbild uz vēstuli. Bet ko lai viņai atbild? Viņš pat neatceras, kāds viņai vārds. To viņš nemaz arī nebija zinājis.

Bet Koļa bija augumā slaids, nē, garš — viņš taču nekad nedabūja redzēt jaunekli vertikālā stāvoklī —, puisim kājām allaž pietrūka vietas gultā, uz operāciju galda, uz pārsiešanas galda. Ari Miškinam visi šie priekšmeti ir par īsiem.

Taču acis patiešām bija zilas. Bet mati — kastaņbrūni. Un uzrakstīt atbildi tomēr vajadzēs.

Viņš izgludināja ar plaukstu papīru, paņēma spalvaskātu … «Un tad atlidos burvis ar mašīnu zilu un «Lūdzu, uz kino!» viņš teiks …»

—       Jevgeņij Ļvovič, Igors Ivanovičs lūdz jūs aiziet uz operāciju zāli.

—   Eju.

DIVDESMIT TRESAIS IERAKSTS

Ņina bija it kā iespiedusies dīvāniņa stūrī, parāvusi kājas zem sevis un pārvilkusi kleitu pāri ceļiem un, līdzko sarunu biedrene pabeidza savu vārdu birumu, teica:

—   Nē, nē, Anna Sergejevna, bikšu kostīms ir tik Joti ērts, ka katrā ziņā kļuvis par pirmo nepieciešamību. Tā nav vienas dienas mode, kostīms ir ērts, tas saglabāsies ilgus gadus. Un laba šuvēja var pastrādāt brīnumu. Bikses var noslēpt daudz ko tādu, kas nav paredzēts izrādīšanai …

—   Vai arī otrādi — var izcelt trūkumus.

—    Izcelt trukumus var, vienalga, kas, ja par saviem trūkumiem nepadomā. Ja nepadomā, kā to's noslēpt.

Aizsākās laba, nopietna, patiesi svarīga saruna, bet šajā mirklī istabā ienāca namatēvs un, protams, visu samaitāja.

Ņina pēc darba bija aizvedusi savu priekšnieku Sergeju Borisoviču uz mājām un pēc viņa lūguma mazliet uzkavējās. Viņi paēda pusdienas, pēc tam dzēra tēju, tad tāpat vien sēdēja, uzsmēķēja un risināja tukšu, dīkdienīgu sarunu. Sergejs Borisovičs aizgaja pie tālruņa, un tieši tad aizsākās pavisam cita, aktuāla saruna. Abas dāmas atdzīvojās, kļuva nopietnas. Bet nu namatēvs atkal atgriezās, un atkal sākās sarunas par darbu un ikdienas rūpēm.

—    Biju, Ņina, ciemos pie tava paziņas slimnīcā. Es jums pastāstīšu par būtisko atšķirību: mēs darām tā, lai cilvēks, darbinieks, palīgs, es pats būtu ieinteresēts darbā, savu jautājumu risināšanā. Bet pie viņa darbs ir ieinteresēts, lai būtu cilvēks, darbinieks. Kā tas iespējams?! Hs varu visus padzīt — nekas un neviens darbā no tā necietīs. Pie viņa ir citādi. Tur valda pārsteidzoša atbildība par vārdu, pat neizteiktu domu, tā sakot, viņš it kā saprot, ka ikviens vārds, doma — vēl tikko paguvusi piedzimt, jau tiecas kļūt par faktu, darbu, vienalga — gribam mēs to vai negribam. Es ieskatījos viņa darbos, redzēju rentgenuzņēnuiinus — gaužām žēl. Viss materiāl» iet bojā. Un viņa vārds nekur nav pazīstams.

—   Tā ir, Sergej Borisovič. Un vēl kāds materiāls!

—   Protams. Tas var darīt godu jebkurai klīnikai. 2ēl arī viņa paša. Viņš atmetis visam ar roku. Bet viņu varētu pataisīt par cilvēku.

—    Bet kā lai viņam palīdz?

—    Kaut kā jāpanāk, lai viņš meklētu klīnikā kādu palīdzību, piemēram, pie mums. Mēs viņam norīkotu palīgā cilvēkus, teiksim, aspirantus, viņi tur visu sasistematizētu, sagatavotu dažus rakstus, kuros viņš būtu pirmais līdzautors. Ja būtu minēts, ka tas nāk no mūsu klīnikas, — rakstiem būtu pavērts brīvs ceļš. Viņam galu galā varētu sagatavot, pareizāk sakot, uzrakstīt disertāciju. Klīnika no tā būtu tikai ieguvusi.

—   Viņš taču negrib ielaisties ar klīnikām nekādās darīšanās. Tā viņš pats ir saimnieks. Bet klīnika iežņaugs viņu savos rāmjos.

—    Protams. Iežņaugt mazliet vajadzēs gan. Viņam nebūs brīv tik bieži riskēt. Viņa renomē mūsu pasaulē ir mazliet apšaubāms. Bet toties tiks publicēts viss materiāls — mums slava, viņam labums, pasaulei — palīdzība.

—   Bet kā lai viņu piedabū? Mūsu problēmas viņa acīs nav nekādas problēmas. «No problems!» — tā viņš allaž mēdz pajokot.

Sergejs Borisovičs iesmējās.

—    Problēmas ir un paliek problēmas, un katram viņa paša problēma ir pati nopietnākā. Viņam jāpaskaidro viņa paša valoda. Cilvēki — ja viens sasirdzis ar radikulītu, otrs ar zobu sāpēm — taču nestrīdas, kuram sāp vairāk. Katram sava sāpe ir vislielākā. Viens teiks, ka viņam visa sēžamvieta piedzīta pilna ar sāpošiem zobiem, bet otrs atbildēs, ka viņam pilna mute ar sāpošiem krustiem. So valodu viņš sapratīs.

—   Sapratīs. Viņš sapratīs abus, ja nevar palīdzēt. Tikai nejutīs līdzi.

—    Kaut kā jāpanāk tāda situācija, lai viņš meklētu mūsu palīdzību. Es pat negribu tā teikt, bet varbūt derētu sagādāt viņam nepatikšanas, vai, lai mēs varētu iejaukties un viņu izglābt. Galu galā viņa paša labā taču, laba darba dē|, lai panāktu labumu, nevis ļaunumu. 'Būsim palīdzējuši gan viņam, gan paši sev, un visa mūsu sabiedrība uzzinās par viņa darbiem. Citādi taču viņu, re, kā apspļaudīja un tikai tādēļ, ka viņam aiz muguras nav klīnikas. Vajag viņam palīdzēt, Ņina.

—   Nevaru nekā prātīga izdomāt, kaut gan ļoti gribētos palīdzēt.

—    Padomājiet, padomājiet! Jūs taču izturaties pret viņu labi. Vajag būt drosmīgākai, neaizmirst savas jūtas pret viņu. Tad viss būs normāli.

—■ Jā, ]oti gribētos viņam palīdzēt. Tikai viņš nevēlas neviena palīdzību pieņemt.

—   Viņa materiāli — tā taču ir vesela bagātība! Vai zini, Anniņ, tas ir izcili brīnišķīgs cilvēks. Ja tu viņu redzētu — arī gribētu nākt mums palīgā. Viņam palīgā. Ziniet ko, Ņina, piezvaniet viņam tūlīt, palūdziet atbraukt, pasakiet, ka es gribētu pakonsultēties ar viņu par savu sievu. Viņai ir holecistīts, un sakiet, ka man ir vajadzīgs, praktizējoša, ar zinātnes lietām nenoslogota ārsta veselīgais saprāts. Varat pat sacīt: ar tā dēvētās zinātnes lietām. Palūgsim padomu. Vai ārpus medicīnas loka viņš ir labs sarunu biedrs?

—   Nepavisam nav slikts.

—   Tad nav nekādu problēmu! Zvanietl

Ņina nocēla klausuli.

—   Vai drīkst palūgt Jevgeņiju Ļvoviču? Ak slimnīcā! Paldies! Atvainojiet! Aizgājis uz slimnīcu.

—    Piezvaniet uz turieni!

Atkal nocēla klausuli.

—   Vai drīkst palūgt Jevgeņiju Ļvoviču? Zeņa, labvakar! Kas tev tur lēcies? Pēc operācijas? Bija čūla?

Gara pauze. Ņina klausās, plāta rokas — sak, atvainojiet, bet nevaru pārtraukt. Arī Sergejs Borisovičs sāk māt ar rokām, sak, nekas, nekas.

—   Un atkal devi savas asinis. Kas tā galu galā par tādu muļķīgu izlekšanu. Tu taču jau esi sācis ar to koķetēt. Un, manuprāt, ļaunprātīgi. Kāpēc tev vajag iekarot cieņu ar paša asinīm… Labi jau, labi. Zeņa, es patlaban esmu pie Sergeja Borisoviča, viņš gribētu tev kaut ko palūgt: vai tu nevarētu atbraukt? Tūlīt. Viņš grib ar tevi aprunāties par savu sievu … Tu nezini, ko iesākt ar slimnieku? … Pie tās pašas reizes aprunāsies arī ar Sergeju Borisoviču.

—   Pareizi, vajag runāt viņa paša valodā. — Sergejs Borisovičs pasmaidīja. ♦

—    Nemāžojies un netēlo nezinīti! Turklāt pēc tavas donora pienākumu izpildīšanas tev vajadzīga salda tēja. — Smejas. — Dabūsi. To es. garantēju. Es tūlīt aizbraukšu tev paka). Dodu klausuli viņam …

Sergejs Borisovičs paņēma klausuli.

—   Jevgeņij Ļvovič, dieva dēļ, lūdzu, atvainojiet! Mana sieva sirgst ar holecistītu, nav asa forma, taču man gri

bētos pakonsultēties ar jums kā ar cilvēku, kas apveltīts ar skaidru praktizējoša ārsta prātu. — Smejas. — Es saprotu. Pastāstiet mums arī. Tas taču ir interesanti. Mes tepat netālu dzīvojam. Viņa jūs ātri vien atgādas šurp. Jau aizbrauca. Jau iepriekš jums liels paldies.

Miškins nolika klausuli, izstiepās krēslā un paskatījās uz savu apsaitēto donora roku.

Iespējams, ka viņš arī aizraujas pār mēru, taču, no otras puses, kad sākas fibrinollze, kad arī pēc divdesmit piecām minūtēm nav sākusies asins recēšana, tad katrā ziņā jāpārlej siltas, svaigas asinis. Tā jau nav nekāda varoņa tēlošana, ja viņiem abiem ir vienāda asins grupa. Un galu galā — kad pārlēja viņa asinis, fibrinolīzes process taču apstājās. Nākamā analīze to apstiprināja. Varēja jau, protams, paskraidīt pa slimnīcu un pameklēt citus ar attiecīgu asins grupu, taču kā pēc tam skatītos uz viņu pašu. Nemaz citas izejas nebija.

Miškins sāka atcerēties savu darbu klīnikā. Toreiz viņa pakļautībā bija vairāki klīnikas ordinatori. Viens no šiem dakteriem bija atbraucis pie viņiem mācīties kaut kur no Tālajiem Austrumiem. Viņš daudz zināja, bija lasījis gan mūsējo, gan ārzemju medicīnas literatūru. Par katru gadījumu viņam bija savs spriedums. Operāciju laikā viņam gauži patika dot padomus. Sākumā tas Miškinu reizēm kaitināja. Sis ārsts, Kirils Vlasjevičs, vispār daudz runāja. Runāja viņš rāmi, pārliecināti, slimniekiem tas droši vien patika. Miškina ieradums runāt ar nelielu šaubu pieskaņu derēja varbūt tikai atsevišķiem inteliģentiem, bet Kirils Vlasičs, kā viņu visi dēvēja, reizēm nosaukdami arī par KV, protams, ar to vairāk domājot konjaku, nevis kara dienu tanku, Kirils Vlasičs ar viņiem runāja, vārdus kā skaldīt skaldīdams, — un viss nostājās savā vietā. Tādēļ slimnieki biežāk centās aprunāties ar viņu, kaut arī zināja, ka galvenais ir Jevgeņijs Ļvovičs un ka izlems galvenokārt viņš. KV vispār runāja ļoti daudz. Kaut vai, piemēram, ordinatoru kabinetā. Ienāk reizēm iekšā un sāk skaji spriedelēt: «Kas man tagad bija jādara? Ak tā, man vajag spalvu. Kur tā palikusi? Ahā, re, kur tā ir. Tā, tā. Tagad var arī ierakstīt…» — un visu to skaļā balsī. Tā sakot, pats sev sava sporta komentētājs. Miškins pret to izturējās labsirdīgi. Reiz viņi pirms operācijas divatā soļoja pa gaiteni, pie KV pienāca kāds slimnieks un pavaicāja kaut ko tādu, uz ko pēc amata

stāvokļa vajadzētu atbildēt tikai Miškinam, taču Kirils Vlasičs pasteidzās priekšā, un Miškins ar galvas mājienu tikai apstiprināja. Pēc tam viņi sāka operēt un Kirils visu laiku jaucās vidū ar padomiem. Viņu šefs par šādiem padomiem lamāja savus asistentus pēdējiem vārdiem, piekodinādams: «Kad jautāšu — atbildēsi, bet tagad — turi muti!» Taču Kirils Vlasičs pamana, ka no vada sūcas asinis, un jau metas palīgā ar padomu: «Jevgeņij Ļvovič, te jāuzliek spailīte.» Tāpat taču skaidrs: ja asiņo — jāuzliek spaile. Abi tikuši līdz kuņģim, saņēmuši to rokā, jāsāk mobilizēt, — viņš ar padomu klāt kā aicināts: tagad jāsāk mobilizēt. Un tā visu laiku drebina un drebina operāciju zāles gaisu ar šādiem un līdzīgiem truismiem. Miškins skaišas gan, taču pretēji savam šefam nesaka nekā. Bet KV vienā laidā nāk talkā ar padomiem gan viņam, gan māsiņām. Māsiņas operāciju laikā sāka pat ar jautājumiem griezties pie Kirila. Arī šī operācija ritēja kā jau parasti. Jevgeņijs, tāpat kā parasti, dusmojās. Ari atcerējās viņš šo gadījumu tikai tādēļ, ka arī toreiz viņiem pēc operācijas ievajadzējās siltu asiņu. Un kā Miškinam, tā ari KV bija tāda pati grupa kā slimniekam. Mazliet pastīvējās, kura asinis pārliet. Uzvarēja Jevgeņijs Ļvovičs un deva savas. Bet KV viņš puspajokam aizrādīja, lai nekad nebāž savu degunu pirmais. Tā sakot, parādīja viņam tā īsto vietu. Jau tā bija kaitinājis ar savu priekšā teikšanu un nu vēl spraucās pirmais ar savām asinīm. Miškins vispār toreiz bija nikns uz Kirilu — gan par priekšā teikšanu, gan par pašpārliecinātību, gan par padomiem, ko deva, nemaz nešaubīdamies, cik tie pareizi. Tiesa: ir daudz lasījis, ir laba atmiņa, visu atceras, bet praktisko iemaņu pamaz. Kāpēc tad jalien priekšā? Un nu vēl uzplijas ar asinīm. «Nē,» Miškins toreiz nodomāja, «ar tādu grūti kopā strādāt.»

Bet slimniekam asinis toreiz nāca par labu, izveseļojās, asiņošana apstājās. Tikai arī Kirilam bija jādod savējās. Ar Miškina asinīm vien nepietika.

Miškins atcerējās, ka tūlīt pēc tam viņam saasinājās psoriāze. Viņš sāka domāt un meklēt tam iemeslu, bet tad aptvēra, ka viņš taču ir greizsirdīgs uz Kirilu. Viņš patiešām daudz zina, daudz lasa — tādēļ arī ir tik pārliecināts. Bet iemaņas radīsies ar laiku … Tiesa, viņš pārāk daudz runā, tiesa, tas nogurdina mazliet vairāk …

«Tu, Zeņa, esi greizsirdīgs, tā ir nenovīdīga greizsir

dība,» viņš centās sev ieskaidrot, pētīdams spogulī jaunās saasinājumu vietas.

Pēc tam viņš saņēma sevi grožos.

Tā asiņu došana nebija dižošanās, taču kaut kādu tiekšanos nostādīt sevi pirmajā vietā tomēr varēja samanīt. Ne jau uzupurēšanos, ne jau varonību, bet kaut ko citu. Arī psoriāze to apstiprināja.

Miškins toreiz nosprieda, ka viņš ir «tikai profilaktējis KV ietekmi». Lai gan viņš pats bija pret jebkuru profilaksi. Viņš pat slimību profilaksi uzskatīja par bīstamu pasākumu. Profilakses idejās, viņaprāt, bija kaut kas no neuzticēšanās prezumcijas. «Tā jau var vēl sākt uzskatīt par slimnieku kuru katru cilvēku un var arī sākt ārstēt visus pēc kārtas, slims vai vesels. Staigāsi, tā sacīt, šjirci rokās turēdams. Biju muļķis. Bet pret Kirilu es toreiz, protams, izturējos netaisni, tā nebija nekāda varonība. Un kas vispār ir varonība?! Medicīnā tā ir visai apšaubāma padarīšana. Varonība nekad nenāk aiz labas dzīves. Varoņdarbi allaž jāveic tad, kad kāds un kaut ko izdarījis aplam. Nu nē, labāk iztikt bez varonības, labāk lai ir pelēcīgi, taču droši un īstajā reizē. Kaut vai šī pati šodienējā varonība ar asins pārliešanu: būtu daudz patīkamāk iztikt bez sarežģījumiem, tad arī nebūtu vajadzības pēc varonīgas asins pārliešanas. Ej nu sazini, kas vēl notiks ar manu psoriāzi. Paskatīsimies. M-jā-ā! Kur tagad atrodas KV? Aizbrauca pēc ordinatūras atpakaļ uz Tālajiem Austrumiem. Aizbrauca. Tikai tad manis klīnikā vairs nebija.»

Miškins tā bija iegrimis atmiņās, ka pirmajā mirklī pat nobrīnījās, kāpēc Ņina te uzradusies. Taču tūlīt pat atcerējās.

Pēc parastās sasveicināšanās un izrunāšanās, ka, raugi, viņa braucienam neesot nekādas jēgas, ka nekā jauna viņš tik un tā nepateikšot, ka tas viss esot tikai tāds «profesora untums» un «lai taču visi viņi brauc ratā», viņi gāja uz mašīnu.

—   Jau pie pašas mašīnas viņš uzdeva Ņinai jautājumu, ko viņa nesaprata:

—    Kas tagad īsti būs — saasinājums vai gluži pretējais? Vai pratīsi izārstēt?

—    Kas? Par ko tu runā?

—   Par cilvēka pārtaisīšanu par cilvēku.

—   Ak tā! Dārgumiņ! Tas taču nav iespējams. Braucam!

DIVDESMIT CETURTAIS IERAKSTS

—    Ir gan, Marina Vasiļjevna, ar jums reizēm gatavais negals. Te jūs visu saprotat no pusvārda, darāt labu, palīdzat, te gluži kā zvērs …

—   Te kā zvērs es sāku gaudot, te es raudu tā kā bērns…

—   Tā jau ir. Nepastāvīga kā asinsspiediens hipertonijas pirmajā stadijā.

—    Ir gan tev salīdzinājumi, Miškin.

—   Bet es neesmu pārliecināts, vai jūs pareizi izraugāties īstos brīžus, kad vajag gaudot un kad raudāt.

—   To jau neviens nekad nezina. Kad sametas bailes, tad jāgaudo, kad viss mierīgi — var arī paraudāt. Piemēram, kad atnāk KRP — sametas bailes. Viņi taču var visu: var izteikt rājienu, var uzlikt naudas sodu, var visu, kas ienāk prātā. Var nosēdināt arī uz tiesas sola par kādu finanšu pārkāpumu. Pati nemaz nezināsi, par ko. Tiesa, vēlāk jau visu paskaidros. Vai tu maz zini, kas pēc savas būtības ir šī KRP, vai arī vienīgi to, ka tā ir kontroles un revīzijas pārvalde?

—   Lāgā nezinu vis.

—   Tad stāvi kluss! Tavas izdarības var šad un tad noslēpt, taču uzmanīt tevi vajag, turēt, tā sakot, redzeslokā. Jūs taču ne velna nesaprotat, taču lienat, kur vajag un kur nevajag.

—   Pieņemsim, ka tā ir, Marina Vasiļjevna, bet kā to visu saprotat jūs? Kur jūs iemācījāties saprast?

—   Varu tev pateikt. Mans tēvs strādāja IeTK, pēc tam VD, lāgā neatceros, kā toreiz tos sauca, Un, kad es beidzu institūtu, arī mani pieņēma darbā turpat…

—   To nu gan nezināju! Man par to nebija ne jausmas.

—   Tu labāk paklausies! Mani aizsūtīja strādāt uz vācu karagūstekņu nometni. Aizbraucu. Braucu turp, uzvilkta kā stīga, nikna, domāju, ka nedošu šiem izdzimteņiem .nekādas atlaides. Par slimošanu nevar būt ne runas, ja viņi tik daudz cilvēku apslaktējuši. Domāju, lai tik strādā, lai, domāju, izpērk savus grēkus, riebekļi tādi. Toreiz biju jauniņa, glīta, slaida — ne jau tāda kā patlaban. Toreiz, Zeņa, bija patīkami uz mani paskatīties. Un nemaz nemēģini te man, lūdzams, gvelzt smalkas sabiedrības tukšos glaimus. Tātad tagad zini, kādā garā es domāju. Aiz

braucu. Sākumā viņi pie manis nenāca. Tāpēc ka neslimoja, — tur taču nevarēja izraudzīties, pie kura ārsta iet, — tāpēc arī nenāca pie manis. Starp citu, arī mušu poliklīnikā nevar izvēlēties sev ārstu. Staigāju, vēroju. Skatos, ka vispār normāli cilvēki vien ir, cits labāks, cits sliktāks, ne ar ko īpašu no mums neatšķiras. Tiesa, man pārmeta un teica, ka es tā domājot tikai tādēļ, ka neesmu bijusi frontē. Bet ne jau tas bija galvenais. Gūstekņi atgādināja nolramdītus bērnus. Gluži dabiski, ka lielākā daļa bija jaunu cilvēku. Vēroju viņus un domāju, ka tādēļ, lai iztaptu kaut kādiem trakajiem un viņu idejām, šie nelaimīgie, notramditie puiši tika savākti barā un aizdzīti uz slaktiņu, kur gan viņus kauj, gan ari viņi paši kauj. Un, kā jau tas karā bieži gadas, kad nogalināšanu aizstāv likums, cilvēks pārvēršas zvērā, zaudē cilvēka seju. Turklāt vēl viņiem bija sadzīts galvās sazin kas. Par āriešu pārākumu, par dzīves telpu, par nepieciešamību nogalināt ebrejus, slāvus… Pats taču zini, ko viņiem mācīja. Un, kad no viņu vispasaules kundzības idejas, no viņiem iegalvotās, bet ne jau viņu pašu izdomātas kopības pārākuma idejas nekas vairs nebija palicis pāri, — viņi pārvērtās visparastākajos nožēlojamos un nelaimīgos puišos. Bet strādāja viņi godīgi — daudz un labi. To nu noliegt nevar. Dzīvoja ar cerībām, ka drīz varēs atgriezties savā Fāterlandē, turklāt viņos nekā nebija palicis pāri no idejas par savu Fāterlandi ar lielo burtu. Ar lielo burtu — tas ir mūsu izpratnē, pie viņiem visu raksta ar lielo burtu. Tev — kā jau analfabētam — varu paskaidrot: katru lietvārdu viņu valodā raksta ar lielo burtu. Atvaino par ābeces mācīšanu. Un tad es redzēju, kā šie zvēri, kā es kādreiz biju domājusi, brauca uz mājām. Toreiz Krievijā ieradās Adenauers, izrunājās, norunāja un visus atlaida mājās. Tajos gados kļuva tukšas visas nometnes, kādas vien bija. Daži apmetās tur uz dzīvi un bijušajās nometņu barakās izbūvēja dzīvokļus. Kādu laiku pat gaidīja rindā uz-šiem dzīvokļiem.-Arī es vēl kādu laiku sabiju tur un tad aizbraucu uz mājām, pie vecākiem. Un tieši tur, Zeņa, es arī iemācījos gaudot kā zvērs; starp citu, to gan es pratu jau agrāk, tur es iemācījos raudāt kā bērns. Un, ja jau es iemācījos saprast sagūstītos vāciešus, tad jūs man tomēr esat tuvāki un vēl labāk saprotami. Taču, ja gadās kas nesaprotams, iespējams arī, ka nevaru izturēt un sāku gaudot kā zvērs.

—    Bet kā jūs iedabūja priekšniekos? Jūs taču bijāt praktizējoša ārste? No reanimatoriem pēkšņi uz administratoriem. Atvainojiet par nesmalku formu. Tas taču ir arī psihisks pavērsiens. Tagad atvainojiet par rupjību. Bet reanimācija — tas taču ir interesants darbs.

—    Godīgi sakot, arī tur kaut kas atgadījās. Gulēja pie mums reanimācijas nodaļā jauna sieviete. Viņai bija trauma, bija šoks un viss pārējais, kam nākas būt. Bija klīniskā nāve. Atdzīvinājām. Sirds sāka strādāt, bet smadzenes … garoza bija pagalam. Sākumā viņa dzīvoja ar mākslīgās elpināšanas aparātu. Pēc tam atjaunojās arī elpošana. Sākumā mēs vēl uz kaut ko cerējām, taču vēlāk kļuva skaidrs — nav dzīvotāja. Patiesībā viņa jau bija mirusi, tikai sirds un plaušas vēl darbojās. Nevis cilvēks, bet elpojošs preparāts. Tad pamanījām, ka viņai vēders paliek aizvien lielāks. Sākumā domājām, ka tūska, ka uzkrājas ūdens, bet tad noskaidrojās — grūtniecība. Pieci mēneši. Saproti, Zeņa, man sametās baisi! Un laikam ne jau man vienai, toreiz arī Oņisovs strādāja reanimācijā kopā ar mani. Tu ar viņu šad un tad baries un baries pamatoti, bet viņš ir cilvēks ar smalku dvēseli un nav dzimis ķirurģijai. Iedomājies pats, kādas pēdas šis atgadījums atstāja viņa dvēselē vai galvā, es jau nezinu, kur. Vārdu sakot, piedod man par retoriskumu: cilvēks būtībā jau nomiris, bet viņā aug jauna dzīvība. Taču ko darīt? Pārtraukt grūtniecību? Bīstami — godīgi sakot, var nomirt galīgi. Mūsu pienākums taču turēt viņu pie dzīvības līdz pēdējai iespējai. Bet, kad pienāks dzemdības — ja jau auglis attīstās, dzemdības kļus nenovēršamas, tās taču seko kā nāve dzīvībai, — tās gan viņa vairs neizturēs. Un ir vēl cita problēma: varbūt izšķiroties, ko darīt, pirmkārt domāt par bērnu, nevis viņu pašu. Ja tā, tad kurš mums ir devis tiesības izturēties pret viņu kā pret preparātu. Vārdu sakot, gudrojām, bojājām sev nervus, nekā izdomāt'nevarējām, turklāt vēl slimniece bija manā pārziņā. Vari iedomāties, ko es izjutu, ik dienas rakstīdama viņas slimības vēsturi. Pēc visa tā es labāk redzētu šo reanimāciju kapā un zārkā. Atkal piedod man par divdomību. Dod uzsmēķēt, vai! Kamēr mēs gudrojām, organisms galu galā neizturēja. Apstājās sirds un elpošana, un arī auglis aizgāja bojā. Viss izšķīrās pats no sevis. Bet ja nu tā nenotiktu? Ko tad? Man vairs nebija spēka tur strādāt. Un vispār es neprotu tā kā tu gūt prieku no

ārsta darba. Man piedāvāja darbu par galvenā ārsta vietnieci. Piekritu. Tā sākās kāpšana augšup pa šo līniju. Pakāpos vēl drusku augstāk — kļuvu par galveno. Pēc tam ari Oņisovs aizgāja no reanimācijas un atnāca pie manis. «Pieņem,» teica, «par ķirurgu.» Tas bija gadu pirms tavas atnākšanas. Ķirurgs viņš ir viduvējs. Taču operē. Standartoperācijas, un to ir daudz, viņš izdara, savs labums no viņa ir — tāpēc pacieties. Viņš nemaz nav ari ķirurģijai īpaši pieķēries. Bet kur lai viņu liek? Par administratoru viņš galīgi neder. Lai jau nostrādā līdz pensijai. Operēt viņš operē normālā viduvējā līmenī, tikai viņam nav no tā nekāda prieka. Es vienmēr tiku uzskatījusi, ka medicīna — tā ir tikai'vīriešu darbs un tikai sievietes var būt neveiksmīgas ārstes, kā, piemēram, es. Bet te tev ir arī vīriešu kārtas neveiksminieku pārstāvis medicīnā. Un tomēr par mediķiem jāstrādā tikai vīriešiem. Tas ir manis pašas viedoklis.

—   Pašas viedoklis — kā to saprast? Sava dēla vielā izlēmāt, vai?

—    Nē. Ja jau tā varētu. Es jau viņam ieteicu. Negrib. Viņam patīk matemātika.

—   Nu redzat, viņš jums ir gudrs puisis.

—    Kur nu! Matemātika taču ir vieglāka. Tur pietiek ar apķērību. Gudrs tikai tajā ziņā, ka saprata: apķērība — tas nebūt nav pats grūtākais. Es tevi palūgšu — noplucini tu pārāk to Oņisovu. Norunāts?

—    Es jau viņu nemaz neplucinu. Viņš ir jocīgs vīrs. Es viņu pat cienu. Savas operācijas viņš iztaisa. Mēs te pavisam nesen kopā dežurējām. Viņš man stāstīja par Mazepu. Patlaban lasu par viņu.

—   Droši vien sēž bibliotēkā, — Asariņa Vasiļjevna ar zināmu skaudību noteica.

—    Nezinu. Pēc tam stāstīja par Kārli XII, teica, ka Kārlis nav bijis politiķis, bet karavīrs un bruņinieks. Nav pratis izmantot savā labā nevienu no uzvarām. Viņš karā meklējis tikai slavu un nekā vairāk. Bet karš tikai slavas labad, saka, esot vēl lielāks grēks nekā parasts karš. Tā saka viņš, Oņisovs. Varbūt tieši tāpēc, saka, tieši par bruņnieciskumu Zviedrijai arī piešķirts ilgstošs miers. Nekaro kopš tūkstoš astoņi simti piecpadsmitā gada. Viņš ir interesants vīrs, šis Oņisovs. Redzat, Marina Vasiļjevna, es gribētu palūgt, lai jūs atļautu Ageikinam un Iļuščenko algu sarakstā ierakstīt divas likmes.

—    Nemaz nelūdz. Man iztaisīs uzrēķinu.

—    Kāpēc uzrēķinu! Līdz divām likmēm taču ir atļauts. Nav neviena, kas dežurētu. Tik un tā taču dežurēs, tikai bez atlīdzības. Tas taču nekur neder — ārstiem atņemt viņu naudu. Jūs taču to zināt, zināt taču, cik mums maksā!

—    To visu es zinu. Taču saproti mani, Zeņa, nedrīkst. Šodien atļauj, rīt atkal aizliedz. Noteikta likuma nav, bet visādi cirkulāri —■ šodien tie ir tādi, rīt — citādi. Bet pēc tam atnāk KRP, sadod pa sprandu un vēl padzen no darba. Kur pēc tam lai eju? No tiešā ārstēšanas darba esmu atpalikusi. Nav kur iet. Tāpat kā tavam Oņisovam — arī nav citur kur iet. Un, ja nav kur iet, tad jāturas pie visām instrukcijām. Bet par tām likmēm — kam ko var un ko nevar, tu nekā nesajēdz, tikai taisi traci. Ja dežūru apmaksu varētu izdarīt pēc dežurantu fonda, tad varētu rakstīt kaut vai četrdesmit likmes. Bet tad tūlīt arodbiedrība un darba aizsardzība sāk rēķināt, cik laika atliek atpūtai un spēku atjaunošanai. Ja ir apmaksātas dežūras — tā kā pie mums — tas nozīmē, ka ir dežurantu likmes, tad drīkst maksāt ne vairāk kā pusotras likmes. Bet mēs likmju dēļ atteicāmies no fonda, lai nebūtu jāiekārto katram neapmaksātas dežūras. Saprati? Un tā nu mēs maļamies starp finansēm un arodbiedrību. Izvēlies, ko gribi.

—    Arodbiedrības! Oņisovs saka, lai Jauj viņam strādāt trīs slodzes, viņš tad dežurētu katru otro dienu kādus trīs mēnešus un pēc tam vairākus mēnešus nestrādātu nemaz. Lai arī pusbadā, taču kaut kā izvilktu. Kaut kur siltumā, dienvidos, Krimā vai Odesā.

—   Tādi likumi man nav zināmi. Es taču neesmu juriste.

—   Tomēr atjaujiet, Marina Vasiļjevna! Kas šīs lietas labā būtu jāizdara?

—    Raksti iesniegumu rajona veselības aizsardzības nodaļai, ka sakarā ar ķirurgu trūkumu lūdzam atļaut šiem diviem negantniekiem maksāt divas likmes. Abi parakstīsimies un aizsūtīsim uz rajonu apstiprināšanai. Tad ari visi kopā par to atbildēsim.

—    Tātad esam norunājuši. Vismaz samaksās. Citādi ārstu taču trūkst. Var, protams, sadabūt dežūrām šādus tādus aizstājējus amatu apvienošanas kārtībā. Taču tie nav pazīstami ārsti… Un par mūsu slimniekiem viņiem

sirds īsti nesāpēs. Mums jau tāda nelaba pieredze ir bijusī. Paldies jums, Marina Vasiļjevna! Lielais paldies!

—        Vai, Miškin, kas tu esi par blēdi. Bet nekas, gan tiksim arī tev klāt. Tikai pacieties!

DIVDESMIT PIEKTAIS IERAKSTS

—   Hallo.

—   Jevgeņijs Ļvovičs?

—   Jā, es.

—   Sveicināti, Jevgeņij Ļvovič, Zeņa, te runā Ņina.

—   Ak tā! Sveicināta. Kā klājas?

—        Klājas tīri labi. Es, Jevgeņij Ļvovič, ķeršos tūlīt vērsim pie' ragiem. Gribu jums kaut ko palūgt. Kādā slimnīcā, kur strādā jūsu kādreizējā paziņa un darbiniece un vienlaikus mana draudzene Maija Petrovna Baldina, patlaban guļ kāds mans attāls radinieks. Viņam konstatēts kuņģa vēzis. Viņu priekšnieks patlaban ir saslimis un viņa to aizstāj. Tāpēc man ir bezgala liels lūgums — es ļoti gribētu, lai šo slimnieku operētu jūs. Arī Maija Petrovna ludz.

—        Jevgeņij Ļvovič, labdien! Tā esmu es, Maija. Es pievienojos lūgumam.

—   Lūdzu, vediet šurp!

—       Jevgeņij Ļvovič, tu man piedod, bet vai jūs nevarētu atbraukt un izdarīt to tepat, mūsu slimnīcā? Viņš tad gulēs pie manis. Vai tā nevar?

—        Var jau arī tā. Piemēram, piektdien, ja nekas īpašs neatgadīsies. Operācijas mums nav ieplānotas.

—        Liels paldies, Jevgeņij Ļvovičl Radinieki aizbrauks jums pakaļ ar mašīnu.

—        Nē, nevajag. Aizkulšos pats, es zinu, kur jūsu slimnīca atrodas.

—       Jevgeņij Ļvovič, vai jūs nevarētu paņemt līdzi arī savu anesteziologu, jo mūsu slimnīcā ir slikti ar narkozes došanu. Bet Ņina negrib viņam narkozi dot. — Iesmejas.

—   Viņa taču labprāt dara labu tikai ar citu rokām. Tātad paņemsi?

—        Labi. Arī man patīk labāk strādāt ar savu anesteziologu. Tagad jau viss atkarīgs no viņiem. Norunāts! Tikai piektdien no rīta piezvaniet uz nodaļu! Ja nu kas atgadās mums pašiem? Ja viss būs kārtībā, tad ap vieniem diviem būšu pie jums. Vai tā var?

—   Paldies, 2eņa, liels paldies!

Miškins aizgāja uz operāciju zāli, Vera Sergejevna patlaban noņēmās ar narkozes aparātu. Jauca to laukā un kaut ko laboja.

—    Jevgeņij Ļvovič, sameklējiet taču kādu tehniķi, kas laiku pa laikam pārbaudītu aparātus! Es taču daudz ko pati nezinu un neprotu izlabot.

—    Pasakiet man! Var būt, ka es pratīšu. Kur lai es tādu tehniķi rauju? Paklau, Vera, tikko zvanīja Maija Petrovna Baldina, atceries, kādreiz pie mums strādāja.

—    Tad ta atradies! Protams, atceros. Kā tad es varu Maiju aizmirst.

—    Viņa tikko piezvanīja un lūdza mūs abus aizbraukt pie kādas ārstes radinieces — šī ārste mums reiz palīdzēja vienā operācijā. Tur darīšana ar kuņģi. Vēzis. Viņiem nav, kas labi iedotu narkozi.

—   -Vai tūlīt?

—   Ne jau! Piektdien.

—   Kādēļ tad viņu nevar pārvest pie mums?

—    Es jau piedāvāju. Bet viņa laikam grib pati kopt un uzmanīt. Turpat blakus dzīvo. Vārdu sakot, grib.

—    Bet kā mēs varēsim uzraudzīt?

—    Nekādi! Ja vajadzēs, aizbrauksim. Bet cilvēkam vajag palīdzēt.

Miškins skatījās pa operāciju zāles logu un pats savā nodabā filozofēja: «Mums, ārstiem, šajā pasaulē klājas labi, labāk nekā kuram katram citam. Mēs varam pasniegt labdarību paši savām rokām — neatkarīgi no visādām organizācijām, iestādēm un biedrībām. Tā sakot, cilvēks cilvēkam. Tas ir, varēt var visi, tikai ārstiem tas izdarāms vieglāk. Dzīve spiež palīdzēt citiem, un, lai gan citādi visi ir vienādi, mēs, ārsti, kļūstam labāki. Tā sakot, sava pienākuma, sava darba veida ziņā.» Viņš jau bija aizmirsis, ka gaida atbildi. Patiesību sakot, viņš to nemaz negaidīja. Viņš bija pārliecināts, ka atbilde būs pozitīva. Tā tikai būs ietīta vārdu mežģīnēs.

—   Labi. Ja jau tā vēlas, brauksim uz turieni.

* * *

Kā jau bija norunāts, piektdien no rīta Maija Petrovna piezvanīja vēlreiz.

—   Zeņa, vai tev nekas nav mainījies?

—        Nē. Viss kārtībā. Drīz abi ar Veru Sergejevnu, ar Veru dosimies ce|ā.

—        Ņem vērā, Jevgeņij Ļvovič, ka lejā tevi gaida mašīna. Slimnieka brālis ar savu mašīnu. Viņš gaida apmeklētāju istabā.

—        Nevajadzēja to darīt. Paši būtu aizbraukuši. Cik ilgi viņš tur jau sēž? Aplam rīkojies. Kāds viņš izskatās?

—        Līdz ko nokāpsi lejā, viņš tūlīt pienāks pie tevis. Jūs taču, Jevgeņij Ļvovič, esat pietiekami ievērojama persona, uzkrītoša, ar īpašām lieliskām divu metru garām pazīmēm, turklāt es vēl pateicu, ka ar labsirdīgām acīm. Gan jau saskatīs. Gribēja jau pati Ņina aizbraukt, taču viņa rīta pusē ir aizņemta.

—   Viss būs kārtībā!

—       Tiesa, acu izteiksmi viņš nespēs saskatīt — pārāk maza auguma.

—   Viss norunāts. Uz redzēšanos!

Miškins apsēdās krēslā un nogrima domās. Ienāca Iļuščenko ar slimības vēsturi rokās.

—   Igor, iedod cigareti!

—        Lūdzu, Jevgeņij Ļvovič! — Abi aizsmēķēja. — Jevgeņij Ļvovič, vai šo slimnieku var gatavot operācijai uz pirmdienu?

—        Dod, paskatīšos! Vai viņam viss jau izdarīts? Tā. Analīzes labas. Hemoglobīna pietiek. Rentgens iztaisīts. EKG — nav slikta. Asins olbaltumi — arī labi. Paklau, bet kāpēc tev nav Vasermaņa reakcijas? Arī tai jābīt.

—   Šķiet, ka nav nekādas vajadzības.

—        Tā ir tāda aplama runāšana. Tu no mākoņiem esi nokritis, vai? Ir jābut. Tāds ir likums. Līdz ko taisa vispārējo asins analīzi — jābūt tai arī. Turklāt tā nav tikai tukša iedoma. Ārsts var sastapties ar sifilisu jebkurā situācijā — tas taču ir tik daudzveidīgs. Tā jau var arī pats saslimt.

—   Mēs taču, Jevgeņij Ļvovič, parasti to taisām.

Miškins pasmaidīja un turpināja:

—        Pats operēsi un savainosies. Labi, gatavo arī! Bet RW tomēr iztaisi.

Miškins izstaipījās, piecēlās, atbalstījās ar elkoņiem pret skapja augšmalu, vispirms domīgi, pēc tam tur augšā, pie pašiem griestiem, nikni pakasīja pakausi un beidzot novilka uzsvārci, paņēma grāmatu un izgāja gaitenī, kur sastapās ar Veru Sergejevnu.

—   Vera! Kas ir? Mūs taču gaida!

—        Tūlīt, tūlīt, Jevgeņij Ļvovič, novilkšu tikai uzsvārci un skrēju. _

—   Es būšu pie galvenās. Kad saposies, nāc uz turieni!

Miškins iegāja Marijas Vasiļjevnas kabinetā.

—    Kāpēc tu, draugs, esi civildrēbēs un bez uzsvārča?

—        Ienācu pie jums atprasīties. Mums ar Veru jāaizbrauc uz vienu slimnīcu.

—        Kā tad tu tā: vispirms sagatavojies uz iešanu un tikai tad nāc lūgt atļauju? Brauc vien! Es jau visu zinu.

—        Kā jūs to varat zināt? Ir gan dienests! Tu, cilvēks, nepagūsti ne pagriezties, kad visi to jau zina.

—        Netēlo nu sazin kādu slavenību. Kam tu tāds esi vajadzīgs? Kas ies par tevi ziņot? Maija piezvanīja ari man un lūdza atļauju; Viņa taču ir kulturāls, pieklājīgs cilvēks. Ne jau tāds rupjš zābaks kā tu. Labi, brauc ari!

H* * *

Maija Petrovna sagaidīja viņus pie durvīm.

—        Labdien, bērni! — Ar Veru viņa saskūpstījās.

—  Zeņa, tu taču izmeklēsi slimnieku?

Miškins. Viņš jau droši vien to gaida. Būs vien tas jāņem vērā. Protams, aiziesim pie viņa. Verai jau vispār vajag viņu, kā pienākas, izpētīt. Dot narkozi — tas ir pavisam kas cits nekā taisīt operāciju. Es ļaunākajā gadījumā varu iztikt ar uzņēmumiem un analīzēm. — Viņi iesmējās.

Vera Sergej evna. Slimniekam jau nu gan savs ķirurgs jāredz — tas nu katrā ziņā. — Atkal visi iesmējās.

Kabinetā viņi uzvilka uzsvārčus, pēc tam …

Pusstundu vēlāk operācija jau bija sākusies. Vera stāvēja galvgalī un deva narkozi. Miškins, stāvēdams slimniekam labajā pusē, nepacietīgi gaidīja signālu, kad varēs sākt. Viņš gaidīja komandu, jo izrāviens pirms laika ir aizliegts. Viņam palīdzēja Maija un jauniņš ķirurgs no šīs pašas slimnīcas.

—   Vera Sergejevna, vai drīkst?

—   Var sākt!

Sākās operācija.

—    Kā jums, Maija Petrovna, šeit labi veicas?

—    Pa vidam. Kā jau visur. Tiesa, mēs netaisām tik plašas operācijas kā pie jums, taču darbs, vienalga, ir interesants.

—   Jā. Tas tiesa. Pavelc nost ar āķi. Jāpaskatās, kas te ir. Ak saki, ka interesants. Interesan-n-n-ts.

—    Laikam jau viss kjūst interesants, ja esi ko iemācījies. Nevar taču labu laist zudībā.

Miškins pasmaidīja. Kādu brīdi visi strādāja klusēdami.

—   Pavisam mazs vēzītis. Var viegli aizvākt pa tīro un savienot uz tiešo. Taisām pēc Bilrota pirmā paņēmiena. Kā jums šķiet?

—   Nebūtu slikti, ja izdotos.

—    Tikai paskatīsimies, vai varam neskart aizkuņģa dziedzeri. Noliec, lūdzu, spoguli šeit… Jā-ā … Viss kārtībā. Sākam mobilizāciju. Viss kārtībā, Vera Sergejevna! Operācija būs radikāla. Ar rczekciju. Kāds jums, kolēģi, vārds? Aleksejs Ivanovičs? Aleksej Ivanovič, mēs ar Maiju uzliekam spailes, bet jūs tūlīt grieziet starp tām pušu. Lai nezaudētu laiku. Sapratāt?

Viņi strādāja klusēdami. Tikai pašā sākumā viņš reizīti noņurrāja, lai tie izbrīnā skatās, kāpēc viņš šajās lietavās var tā smieties. Svešā darba vietā nebija necik ērti palaisties runāšanā. Vēl var sagādāt nepatikšanas Maijai. Nav ērti arī iztaujāt — varbūt viņa nemaz negrib citu klātbūtnē runāt. Taču gauži gribējās pajautāt, vai Ņina arī atnāks.

Operācijas ritumā nekādu sarežģījumu nebija. Nepagāja pat pusotra stunda, kad operācija jau bija pabeigta. Jau uz pašām beigām, kad viņš nodziedāja «žēl, ka vienreiz gadā tikai dzimumdiena ir», Maija viņam teica:

—   Ejiet, Jevgeņij Ļvovič, uz kabinetu! Aizšūsim mēs paši. Ejiet pārģērbieties!

—   Paldies, — Miškins pateica un izgāja no operāciju zāles.

Kabinetā viņu gaidīja slimnieka brālis, kas viņus bija atvedis uz slimnīcu.

—   Ko varat labu pateikt, Jevgeņij Ļvovič?

—    Pagaidām viss ir kārtībā. Audzēju aizvācām visu. Ari gandrīz visu kuņģi. Operācija noritēja visumā labi. Ja labi beigsies arī pēcoperācijas periods, tad paskatīsimies, tad sāksim domāt, kā būs turpmāk.

—   Jevgeņij Ļvovič, piedodiet mums, ka atrāvām jūs šurp jūsu brīvajā laikā, tā sakot, neļāvām atpūsties. Man

trūkst vārdu, kā izteikt jums savu pateicību, tomēr… Dieva dēļ, lūdzu, atvainojiet! — Un pasniedza aploksni.

—   Vai jums prāts! Nē, nē! Pirmkārt, es esmu māņticīgs, mēs vēl nezinām, kā viņam klāsies šonakt vai rit. Otrkārt,' pastāv arī zināma kastu solidaritāte, — kā var ņemt naudu no ārsta radinieka, turklāt vēl tāda ārsta, ar kuru kopā strādāts. Nē, nekādi nevar. Un vairs par to nerunāsim. Un, treškārt, vispār …

Radinieks apmulsa. Viņš stāvēja, nezinādams, kur bāzt savu aploksni.

—   Jūs nevarat ne iedomāties, cik mums neērti. Ja jūs to būtu darījuši kaut vai savā slimnīcā, bet mēs taču jūs…

—   Pārstājiet, lūdzu! Vai jūs nevarētu mirklīti pagaidīt gaiteni, lai es pagūtu līdz Maijas Petrovnas atnākšanai pārģērbties?

Ar šo, iespējams, ne visai delikāto paņēmienu Miškinam izdevās tikt pāri abiem tik neomulīgajai situācijai. Radinieks izgāja laukā, Miškins sāka pārģērbties, un, kā jau allaž, viņa domas atgriezās atpakaļ pie tikko notikušā.

«Interesanti zināt, cik viņam tur bija. Vai, kā tā man noderētu! Gaļinai vajag ziemas mēteli. Pa atvaļinājuma laiku arī parādos esam iekrituši. Mums ]ņu valsts maksā. Vispār ik pēc katras mūsu radikālākas, aaudzmaz radikālākas iejaukšanās, kaut vai tādas kā šī te, šis cilvēks valstij vairs nav vajadzīgs. Viņš tagad ir invalīds. Mēs esam invalīdu fabrika. Ražojošai sabiedrībai viņa dzīvība vairs neinteresē. Viņš taču kļūst par slogu, nastu, pensionāru. Pārvēršas tikai patērētajā, nekā pretim nedodams. Viņš vairs ir vajadzīgs tikai kā cilvēks, kā personība, tātad vajadzīgs tikai tuviniekiem, radiniekiem, draugiem, Ņinai, Maijai. Ķirurgiem jāmaksā alga tikai par apendicītiem, trūcēm, nelielām traumām, par čūlas operēšanu, taču par šo, šodien izdarīto, nevajadzētu neko daudz maksāt. Bet šis te pats šodienējais vīrs droši vien atnācis uz slimnīcu tieši no darba. Un nu vairs darbā neparādīsies. Vismaz tuvākajā laikā jau nu noteikti ne. Protams, par viņa dzīvību pašlaik uztraucas tikai viņa tuvinieki. Patiešām, Ņina mūždien noņemas ar visādām labdarībām. Sazin jods, kādā ellē esmu aizdomājies! Laikam sameties žēl, ka nepaņēmu naudu. Nē. Nē. Nedrīkst!»

Pie durvīm pieklauvēja.

—    Lūdzu! Nāciet iekšā!

Ienāca Ņina.

—   Kāpēc tu, 2eņa, neņēmi naudu?

—    Es taču neiešu no taviem radiniekiem ņemt naudu. Turklāt nav vēl zināms, vai viņš paliks dzīvs, un vispār…

—    Padomā, cik neērtā stāvoklī tu viņus visus esi nostādījis. Cik neērtību un nepatīkamu situāciju. Arī es tagad esmu mēslos līdz ausīm. Viņi ir pārtikuši ļaudis. Bet tev naudas, pats par sevi saprotams, nav, un droši vien tā vajadzīga kā ēst…

—    Interesanti būtu zināt: ja nu pēkšņi kaut ko ievajadzētos man un es tev piezvanītu, vai tad tu atteiktu, ko? Tu taču mums tik daudz esi palīdzējusi gluži par baltu velti.

—    Es tad biju darbā, savā darbā. Un tu neņēmi pats sev. Un tur jau tas āķis, ka sevis dēļ tu man nezvanīsi ne traks. Nu, re! Nenodarbojies ar demagoģiju! Es taču tevi pazīstu. Rīt tu katrā ziņā atbrauksi. Tu gribēsi viņu apskatīt. Bet tagad mums pat neērti sūtīt tev paka] mašīnu. Arī man nebūs ērti braukt pie tevis. Cilvēkiem taču par palīdzību kaut kā jārevanšējas.

—   Nevajag!

Ņinas tirādes pašās beigās ienāca Maija Petrovna.

—    Tu tikai par sevi vien domā. Tev tā ir ērtāk, bet kā jūtamies mēs? Ja tagad sūtīsim tev pakaļ mašīnu, tas izskatīsies tā, ka mēs bez liekas gudrošanas sūcam laukā tavus spēkus un šķiežam tavu laiku. Un gala rezultātā jau rit pat atkal visi jutīsimies neomulīgi. Tiks veltīgi tērēts spēks, laiks, arī nauda, jo tu jau droši vien atbrauksi ar taksīti.

Miškins sāķa smieties.

—   Nejauc tu man galvu, Maijiņ!

—   Ja nu es vēl nezinātu, kā tev pašam klājas! Ņina, vai viņš tomēr nav gatavais aplamnieks? Muļķīgi, cik tas viss muļķīgi sanāk …

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Aleksejs Ivanovičs: «Vai ierakstīsim par operāciju?»

Maijā Petrovna. Gan jau mēs paši vēlāk ierakstīsim bez Jevgeņija Ļvoviča palīdzības.

Miškins. Sveicerarn gan bija labi — nekādu organizāciju un iestāžu. Varēja ārstēt, un nekas nebija jāraksta. Kur vēl uz mūsu planētas ir cita tāda vietiņa?! Nekur.

Bet, ja sarakstīsiet visu bez manis, būšu jums tikai pateicīgs. Man neganti derdzas tieši šī mūsu darbošanās daļa.

Aleksejs Ivanovičs. Tad es iešu un palīdzēšu Verai Sergejevnai.

Miškins. Iesim abi! Es arī ieskatīšos operāciju zālē. Viņš vēl atrodas tur?

Aleksejs Ivanovičs. Jā, protams.

Maija Petrovna nocēla klausuli un uzgrieza numuru.

—        Meitenīt, vai galvenā ārste savā istabā? Savieno, lūdzu… Tā esmu es, Baldina. Labi, ka man izdevās jūs sazvanīt. Man gribētos noskaidrot kādu jautājumu. Šodien mēs izoperējām manu radinieku… Operēja ārsts no citas slimnīcas. Jā… Viņš atteicās ņemt no viņiem naudu. Kā mēs varam viņam to apmaksāt pēc likuma, pa valsts līniju?… Tikai kā par konsultāciju… Nē, nav kandidāts… Ari anestezioloģei nav zinātniskā grāda… Tas taču sanāk ap seši rubļi par abiem!… Nē, tad jau labāk nevajag nemaz… Varbūt tomēr var kaut ko izgudrot… Drošs paliek drošs, es pierakstīšu viņu pases datus… Labi… Labi… Rīt aprunāsimies. — Maija Petrovna nolika klausuli un paskatījās Ņinā. — Nu, vai nav idiots? Unikums.

Ienāca Miškins un Vera Sergejevna.

Miškins. Viņš jūtas labi. Ja turēsies šuves — viss būs, kā nākas. Patiesību sakot, tā jau tas bijis vienmēr — viss atkarīgs no anastarnozes. Mēs tad nu brauksim, Maija. Viņu jau aizvizināja uz palātu.

Ņina. Es jūs aizvedīšu.

Vera. Es tur, Maija, visu sarakstīju, ko un kā liet. Ja kaut kas atgadās — piezvaniet no rīta uz nodaļu. Man jau mājās tālruņa nav. Kaut gan — es piezvanīšu pati.

Maija. Iedodiet man abi savus pases datus, bērniņi! Noformēsim jūsu braucienu kā konsultāciju.

2e ņ a. Liecies mierā!

Ma i j a. Kādēļ tā? Kāpēc gan ne?

2eņa. Vai tu domā, ka es visus šos numurus atceros? Bet līdzi neesmu paņēmis.

Vera. Ari man nav līdzi. Rīt atbrauksim — atvedīsim. 2eņa. Es pat nezinu, kur tā ir nolikta. Pase taču tik reti vajadzīga.

Vera. Labi, beidzam! Braucam, 2eņa, uz mājām! Maija. Tu aizvedīsi viņus?

Ņina. Prbtams. Es taču apsolīju.

Z e ņ a. Mani uz slimnīcu.

Maija. Redzi nu! Viņš vēl nav visu padarījis pats savās mājās. Ir gan ar tevi grūti saprasties. Es pat brīnos, kā tu vēl neatteicies no mašīnas: «Mēs aizbrauksim paši!» Vai tad tā nav? Ek, Zeņa, kāvienu tu esi pelnījis!

Ņina. Es viņam parādītu «aizbrauksim paši», — viņa iesmejas. — Atvainojiet, Jevgeņij Ļvovič! Gan jau es revanšēšos, mans dārgais «burvi ar mašīnu zilu».

DIVDESMIT SESTAIS IERAKSTS

—        Viņš ir smagi slims, un es gribu parunāt ar viņu divatā. — Miškins izgāja no ordinatoru istabas, sāka so|ot pa gaiteni, bet tad atgriezās atpakaļ. — Igor, kā viņam vārds?

—   Tūlīt paskatīšos. Nikolajs Mihailovlčs.

Miškins atkal izgāja laukā. Slimnieks, pietupies gaiteņa viņā galā, smēķēja.

—        Nikolaj Mihailovič, vai drīkstu jūs mirklīti patraucēt? Man vajadzētu ar jums aprunāties. So to noskaidrot.

Abi iegāja kabinetā.

—        Nikolaj Mihailovič, sakiet — vai jūs pats uzskatāt sevi par slimu?

—        Es jums, Jevgeņij Ļvovič, sacīšu tā, ka man viss ir kārtībā. Tikai ēst gan es, protams, nevaru, kā pienākas. Bet visādi citādi jūtos vesels.

—   Vēlreiz pastāstiet, lūdzu, — kad jūs to sākāt manīt?

—        īsti skaidri neatceros, taču būs kādi trīs četri mēneši, kopš man traucē ēšanu.

—    Un vai šī traucējuma sajūta mainās?

—   Kā — mainās?

—        Teiksim, jums radās traucējuma sajūta ēšanas laikā. Tā bija?

—    Bija, un tad?

—        Un tā tas ir palicis joprojām vai arī ir kļuvis sliktāk, un tagad ir vēl grūtāk norīt?

—         Ir mainījies, protams. Sākumā gluži vienkārši traucēja ēšanu. Pēc tam vairs nevarēju norīt neko cietu — sāku uzdzert virsū, protams. Tagad uzdzeru. Sāku mazāk ēst un novājēju.

—    Sākāt mazāk ēst un tādēļ novājējāt?

—        Nuka! Tādēļ. Es, protams, neesmu slims. Est tik un tā gribas. Reizēm, kad piemetas gripa, — ēst nemaz ne

gribas. Taču, kad sāku ēst un katram kumosam jāuzdzer virsū … tad, protams, sāku mazāk ēst.

—        Un jūs visu laiku strādājāt, līdz pat pēdējām dienām?

—        Teiksim, tā kā šodien nostrādāju, tad atnācu pie jums. Un paliku slimnīcā.

Miškins sažņaudza plaukstas starp ce)iem: «Kas mēs viņu acīs esam — glābēji vai invalīdu fabrika? Nav redzams, ka viņš būtu bijis invalīds ari pirms atnākšanas uz slimnīcu …»

—   Vai mājās kādam pateicāt?

—   No šejienes piezvanīju dēlam uz darbu.

—   Es nevienu neesmu redzējis. Vai tad nenāk?

—   Nāk gan. Ir dēls atnāk, ir sieva, protams.

—   Vai jūs jau sen tur strādājat, tajā rūpnīcā?

—        Tā šķiet, ka no pašas bērnības, taču zināmā mērā — pavisam nesen.

—    Kā tas saprotams?

—        Es te strādāju jau pirms kara. Pēc tam — kā jau visi — aizgāju karā. Tad atgriezos — atkal strādāju turpat. Pēc tam aizbraucu uz neskartajām zemēm.

—        Jūs! Uz neskartajām zemēm? Uz turieni taču brauca galvenokārt jaunie!

—        Tolaik ķildojos ar sievu. Daudz jau nedzēru. Taču mazliet plenderēju gan. Reiz pārnāku mājās — viņa lamājas, protams. Es taču neesmu mazais bērns. Man spuras gaisā! Aizgāju un aizbraucu kopā ar mūsu jauniešiem. Trīs gadus sabiju. Un atgriezos. Strādāju. Resns biju — kad atgriezos.

—    Kādēļ bijāt resns? Dzērāt, vai?

—        Ne jau daudz. Algas dienās. Pa svētkiem. Algas dienās vienmēr, protams. Resns biju — tagad esmu novājējis. Novājēt es sāku jau vēlāk.

—    Un sen jau?

—    Pirms pāris gadiem. Vismaz.

—    Un tagad esat vēl vairāk novājējis?

—    Es taču nekā neēdu. Pavisam maz.

—    Un kā karā? Bijāt ievainots?

—        Pavisam viegli. Eku, kājā — kauls nebija ķerts. Vēl vēderā — ari, protams, viegli.

—   Cik jums patlaban gadu?

—        Piecdesmit pieci. Sievas pensijas vecums. Dzert ari tagad vairs nedzeru. Tikai pa svētkiem kopā ar dēlu. Pēc

tam kad atgriezos mājās, algas dienās vairs nedzeru. Strādāju — tas gan.

—   Jūs visu laiku dzīvojat šajā rajonā?

—        Esmu te piedzimis — tur, kur jums korpusu būvē, atradās mūsu mājas. Tādas divstāvu barakas. Atceraties?

—   Atceros.

—        Tur arī piedzimu. Tepat blakus. Bet tagad mana māja, eku, tā, ar deviņiem stāviem. Pa logu var redzēt. Vai redzat? Mēs abi ar sievu septītajā stāvā. Dzīvoklis. Viena istaba. Dēls dzīvo piektajā. Viņam divi bērne|i. Tā ka esmu vectēvs. Divi gabali viņam ir.

—   Un jums tikai viens?

—        Kāpēc! Arī meita ir. Viņa, protams, dzīvo pie vīra, pavisam citur.

—   Vai tagad kaut kas sāp arī?

—        Nē. Tikai ar ēšanu, ar norīšanu grūti. Tagad dzīvošana arī vieglāka. Arī manējā ir nomierinājusies. Agrāk gadījās, ka ar kaimiņiem sagāja ragos, tad tūlīt uz virtuvi. Tagad aizgāja pensijā. Sēž pie televizora, protams. Tagad mums ir miers mājās.

—   Pie dēla arī kādreiz nokāpj?

—        To gan. Bet dēls saka — tagad esot sliktāk. Agrāk, saka, kad bija kopīgs dzīvoklis, esot bijis jautrāk. Pārnāk no darba, ieiet pie viena vai otra, kopā iedzer, parunājas. Tas jau nu tiesa. Arī televizoru varēja kopīgi paskatīties, savā kolektīvā, protams. Pēc tam var iziet kopā pagalmā. Bet tagad sēž katrs pats par sevi, pie televizora — un nevienu citu nemaz neredz. Vasarā — tad ir labāk. Sētā sataisīti galdi. Domino. Bet dēlam ar to par maz. Gan jau pieradīs. Viņam tagad aug pašam savi bērne|i.

—   Nikolaj Mihailovič, jums vajadzēs iztaisīt operāciju.

—        Saprotu, saprotu, Jevgeņij Ļvovič. Kas tur man tāds Ir? Varbūt pats no sevis pāries? Varbūt vēl pagaidīt?

—   Nē. Jāoperē. Tādēļ arī jums ēdiens neiet cauri.

—   Bet ja uzdzertu virsū?

—   Jūs jau tagad tā darāt. Bet kļūst aizvien sliktāk.

—   Drusku sliktāk ir gan. Bet dzīvot vēl var.

—        Jums, Nikolaj Mihailovič, ir labdabīgs audzējs, taukaudzējs, tikai baribas vadā. Tas traucē norīšanu. To vajag izgriezt.

—   Taukaudzējs. Tātad tas nav vēzis?

*Nē, nav vēzis. Bet operācija tik un tā vajadzīga. Citādi aizsprostos pavisam.

—   Vai tas nav bīstami?

—         Ir bīstami. Taču, ja būs ļoti bīstami, mēs to neaiztiksim, bet iztaisīsim kuņģī caurumiņu, un jums tad vajadzēs ēst pa caurulīti.

—    Kas nu tā vairs par ēšanu!

—        Tas būs pagaidām. Kad atkopsities, uzkrāsit spēkus, tad izdarīsim visu, kā pienākas. Tas ir nepieciešams, Nikolaj Mihailovič. - —

—    Un kurš mani operēs?

—   Es pats.

—    Labi, piekrītu. Un kad?

—        Nākamnedēļ. Vēl pabrīdināsim. Lai tikai jūsējie pirms operācijas ienāk pie manis aprunāties.

—       Sieva droši vien jau ir te, gaida lejā, mēs bijām norunājuši, protams.

—   Tad lai tūlīt arī ienāk.

Miškins palika kabinetā un sāka pētīt kaut kādu grāmatu. Pie durvīm pieklauvēja.

—   Lūdzu!

Sieva viņam tukla miesās. Trīs tādus Nikolajus Mihailovičus vajag saliki kopā. Bet viņš taču ir slims, izdilis. Viņš taču zaudējis spēkus. Interesanti, kāds viņš bijis pirms saslimšanas. Droši vien vismaz divtik resns.

Miškins sāka skaidrot sievai.

—        Es taču pali redzu, ka nav labi. Cilvēks dilst acīm redzami. Es viņam teicu — aizej pie ārsta, var būt, ka iemeties vēzis, bet viņš… Tagad vismaz nedzer vairs. Tagad jau viss labi. Biedri dakter, vai operācija katrā ziņā vajadzīga? Mums taču tagad klājas itin labi. Dcls turpat blakus. Bet vai viņš izturēs operāciju, biedri dakter?

—        Bez operācijas viņš nomirs katrā ziņā. Viņam ir vēzis.

—        Es taču viņam teicu. Taču viņš negribēja iet. Bet man stāsta — tur esot taukaudzējs.

—   Viņš to nezina. Un arī jūs viņam nesakiet.

—        Neteikšu. Kāpēc? Nekā neteikšu. — Viņa izslaucīja acis ar plaukstas virspusi. — Nekā neteikšu. Dēlam — tam gan.

—        Dēlam pasakiet. Tā ir bīstama operācija. Tiesa, ir mazītiņa cerība, ka tas ir taukaudzējs, taču šaubos.

—        Ja jau tas vajadzīgs. Viņš pats tagad ir Joti labs. Tikai vājš gan.

—        Operācija ir ļoti bīstama, pat tad, ja mums izdosies visu izņemt, ja audzējs būs neliels. Bet, ja nevarēs izņemt, vajadzēs taisīt kuņģī caurumu un barot pa caurulīti.

—   Vai tatl bez tās nevar?

—   Tad viņš nomirs badā.

—    Kā lai viņam par to caurumu pasaka?

—   Tas viņam nav jāsaka. To izdarīšu es pats.

—   Tātad bez tā nekādi nevar?

—   Ja izdosies — izdarīsim bez tā.

—    Un bez operācijas iztikt nevar?

—    Nē.

—    Kad paredzēta operācija?

—        Nākamajā nedēļā. Mēs piektdien, tas ir, rīt, viņam to pateiksim. Bet viņš to pateiks jums.

—        Ja jau tā vajag, taisiet ar. Bet citādi mums klājas labi. Arī dēls ir tepat blakus, tikai lejāk. Mazbērni. Ari meita atbrauc. Pati esmu pensijā. Ir televizors. Un cik ilgu laiku viņš te paliks? Kad viņu varēs izrakstīt uz mājām?

* * *

MISKINS.

—    Slimnieks guļ?

—   Jā. Jau guļ. Intubējam.

—   Tad es sāku mazgāties.

Un es sāku mazgāties. Man blakus mazgājās Igors. Mēs, kā parasti, pārmijām dažus vārdus, lielākoties tāpat vien, pa tukšo. Trešais asistents ir jauns ārsts, interns — strādā tikai pirmo gadu. Viņiem, jaunajiem, tagad ir viegli. Piecus gadus mācās, bet sesto gadu kādā katedrā papildina zināšanas izraudzītajās spedalitātēs, septīto gadu nostrādā slimnīcā par internu, un tikai pēc tam izkuļas patstāvīgā darbā. Septiņi gadi. Labi. Bet mūs mešus izmeta, katapultēja iekšā darbā. Mani pēc piektā kursa iemeta gluži kā kaķēnu ūdenī — prom uz laukiem. Teica, ka tas esot labi, ātrāk, sacīja, iemanīšoties amatā. Par slimniekiem es nemaz nerunāju. Es runāju par to, cik tas dārgi izmaksāja mums. Kā mēdz teikt — nervu šūnas taču neatjaunojas. Ja Saša iestāsies medicīnas institūtā, viņam jau klāsies vieglāk, kad būs to beidzis, ja tikai

iekjūs iekšā. Ja iekjūs. Kur man šodien vēl bija jābūt? Nekādi nevaru atcerēties. Pietiek mazgāties.

—   Met, Igor, mieru, pietiek! Neesi pirti.

Ir gan mums uzsvārči. Manam augumam galīgi par īsu. Taču nav jau jāiet uz balli. Būs labs.

—   Var jau apziest ar jodu?

—   Var.

No?ieda vienmērīgi. Pusi auguma. Tagad jāpaskaita ribas. Kur taisīsim griezienu? Te vajag ar spirtu. Aizzīmēsim.

—   Padodiet, lūdzu!

—   Ko tad?

—   Spirtu!

Re, kā tagad notiek. Kad viņi paši zina, kas jāpadod, tad ir labāk. Apsedzu ar palagiem.

—   Es klāšu pa virsu. Tu apklāj pārējo.

—   Pagrieziet šurp gaismui

Te viss jādara ar rokām. Bet institūtā gaismu regulē ar podziņām. Uz kurieni man šodien galu galā vēl bija jāaiziet? Manuprāt, anesteziologiem jau viss kārtībā.

—   Var sākt!

Tā. Tūlīt vajag āķus, puiši. Viss pareizi. Par asiņošanas apturēšanu nav īpaši jādomā. Viss kārtībā, garām esam.

—   Pneimotorakss.

Ja plauša nebūs īpaši saaugusi, pie barības vada piekļūsim pavisam drīz. Tā. Re, darīts! To vēlāk. Tumši palagi tomēr ir labāki. Vispirms pārgriezīšu diafragmu. Jāsašuj. Pasniedz, nemaz neprasīdami. Tagad jau nu protams. Kāpēc katrs darbs padarīts tik bezpersonisks? Mūsu dvēselēs laikam darbojas gan konveijers, gan kombināts. Agrāk māsiņai bija daudz lielākā nozīme. Operāciju māsai. Arī tagad viņai ir liela nozīme, tomēr mazāka. Personiskās īpašības vairs nav tik svarīgas. Patiesībā ir svarīgas, tomēr ne tik lielā mērā kā agrāk. Tie, kuri apgalvo, ka tās ir ļoti no svara, vairāk runā tikai modes pēc. Māsiņa ir vajadzīga, lai visu laiku stāvētu un bez atgādinājuma pasniegtu visu, kas nepieciešams. Ar sejas segu viņa izskatās jauka. Glītāka nekā ar neaizsegtu seju. Glīta piere. Pamatīgs audzējs. Vai varēšu piekļūt?

—        Paskaties, kāds! Laikam rfevarēsim izgriezt. Būs jāliek caurulīte.

Bet uz kurieni man vajadzēja šodien iet? Paskaties tikai, skarts arī aizkuņģa dziedzeris. Un viena mala aknās. Visi

audi pilni mezglu. Pamēģināsim no šīs puses. Risks pamatīgs. Pat tad, ja viss izdosies, te darba vismaz stundām četrām. Milzīgs risks. Vajadzēs aizvākt arī gabalu no resnās zarnas. Viss ir sācies kuņģī un tad izplatījies arī .uz barības vadu. Ir nu gan darbiņš! Nedod dievs! Ak tā! Man taču bija kaut kur jāaiziet kopā ar Ņinu. Tas, viņējais slimnieks, radinieks. Tas atkopās. Aizvakar viņa piezvanīja. Tagad ir trīsdesmit piecas minūtes pāri desmitiem. Viņa taču teica… Nē, te man nekas nesanāks. Ieliksim caurulīti. Bet ja nu pamēģinātu no šīs puses. Visu no vietas. Ja pamēģinātu? Nāvīgs risks. Nāvīgs gadījums. Arī pati slimība ir nāvīga. Un no šejienes? Arī no šejienes netiek klāt. Var jau, protams, bet… Ja būs skarta arī aorta — tad viss skaidrs, tad nevar būt nekādas runas. Kāds, tikai neatceros, — kas īsti, bija ierosinājis aizvākt barības vadu kopā ar aortas gabalu. Uz aortas uzlikt plastiku no sintētikas. Kaut kur bija tāds raksts. Vai arī, kā saka, personisks ziņojums. Mm. Seit asiņo.

—    Padodiet spailīti! Tagad diegu! Sien ciet! Laikam mums te nekas neiznāks. Ņemsim un šeit atgriezīsim. Sien ciet!

Interesanti, ja šeit ņemtu un izgrieztu, vai izdotos aizvākt visu? Plešas tālāk. Pārāk liels risks. Darba visai dienai. Neizturēs. Risks. Arī pašu vēzi nepārcietīs. Nē. Labāk tā nedarīt. Barības vads atdalījās labi. No tā esam nost. Arī no aortas esam nost. Nomirs. Milzīgs risks. Un mani gānīs it visi. Bet jādara vien ir. Ja ir kaut mazākā cerība, jādara. Visi, saka, satupuši savos dzīvokļos pie televizoriem. Vēl pāris gadu, varbūt pat vairāk nosēdēs pie televizora. Taču strādātājs viņš vairs nebūs, tas nu skaidrāks par skaidru. Par ko gan man — invalīdu piegādātājam — lai algu maksā, pat ja viss beigtos labi. Var jau arī nomirt tūlīt, Tūlīt pēc operācijas. Mani, protams, lamās. Arī te izdevās mobilizēt. So aizvākšu. Risks pamatīgs. Tā arī nepateica, — vai meitai arī ir bērni? Viss audzējs droši vien būs prom. Arī šie šūnaudi ar mezgliem būs ārā. Un ko lai dara tagad? Bet es taču jau daru! Sātans tāds! Kāpēc? «Un lai gājēji veikli laipo tālāk pa peļķēm…» Veltīgi visu to iesāku. Varbūt kādu brīdi vēl padzīvos.

—   Atgriez šeit.,. Pareizi,,, Nu, re,,, Tātad šitā…

* * «

Tā bija radikāla operācija. Miškins izgrieza gan audzēju, gan visas metastāzes mezglus, gan visus skartos orgānus. Mazliet pārtraukšu sižeta rāmo hronoloģisko plūdumu: šis slimnieks izveseļojās un vēlāk izrakstījās no slimnīcas. Cik ilgam laikam pietiks ar šo panākumu — nav zināms. Taču pagaidām Nikolajs Mihailovičs sēž pie sava televizora drusku augstākā stāvā nekā dēls un ir apmierināts. Arī sieva ir apmierināta. Un dēls tāpat. Mazbērni iet kopā ar vectēvu pastaigāties. Bet meitu Miškins tā arī netika redzējis.

Bet viņš taču nav dievs tas kungs, lai izlemtu, cik kuram vēl pienākas dzīvot. Kā kurš katrs egoists viņš domāja par to, ko viņš iespēj un ko neiespēj. Izoperēt audzēju — to viņš, izrādās, spēj. Kā jebkurš egoists viņš nedomāja, kas ir vai kas nav viņa spēkos, bet darīja, ko prata. Iznāca. Viņš domāja par sevi — ne jau par citiem. Viņš taču galu galā nav dievs, lai izlemtu, kuram dzīvot, kuram ne.

Bet tas vēl būs priekšā.

Tagad viņš tikai bija beidzis operāciju. Viņš zināja, ka viņam kopā ar Ņinu jāiet uz viņas institūtu klausīties kāda zinātnieka, zinātņu kandidāta, hipnotizētāja ziņojumu. Viņš it kā veltīja šo vakaru zinātnei. Un vēl viņam kopā ar Ņinu jāiegriežas pie kāda viņas paziņas. Viņš bija apsolījis to izmeklēt. Ņinai atkal kāds bija saslimis. Tikai nav saprotams — grib palīdzēt viņam vai tam slimajam.

Un nu viņš jau ir institūtā. Ņina apsolīja aizvest viņu pēc tam atpakaļ uz slimnīcu. Vajadzēja taču vēlreiz apskatīt to šīsdienas slimnieku.

Lielajā zālē savi pieci simti cilvēku. Tikai uz pašas skatuves iedegta pusgaisma. Lektors, referents, hipnotizētājs, pat nezinu, kā viņu īsti dēvēt, krietni pamaza auguma vīrietis, ar tikko aizmetušos plikumu galvvidu, bez brillēm un ar gluži parastām acīm, bez kāda ipaša caururbjoša skatiena, visu — es neprotu atrast vārdu, kā to nosaukt, — tikšanās, vakara, lekcijas pirmo pusi veltīja stāstījumam par hipnozi, pašhipnozi, masu hipnozi, par Mesmēru, par Mēriju Bekeri Ediju, par Sečenovu un Pavlovu, par smadzenēm, fizioloģiju un miegu. Lāgiem šķita — viņš ir galīgi aizmirsis, ka zālē viņā klausās mediķi. Varbūt viņš izturējās pret kolēģu zināšanām nicīgi. Bet iespē-

jams arī, ka Šāda augstmanīgi nievājoša attieksme ļāva viņam apzināties savas spējas, ļāva vēlāk pakļaut klausītājus savai gribai. Citu pakļaut, citu varbūt arī ne. Un tomēr tas bija interesanti. Viņš sagatavoja sevi un zāli vakara otrai pusei, otram priekšnesumam, mākslinieciskajai daļai — nezinu arī, kā lai visu to nosauc. Nezinu arī, kā nosaukt to! Tikšanās turpinājumā, teiksim tā, viņš pēc klātesošo vēlēšanās sarīkoja mazu hipnozes seansu. Bija daudz tādu, kas pieteicās. Netrūka arī skeptiķu.

Miškinam derdzās pati doma par hipnozes iespēju, un viņš laikam arī Ņinai iedvesa riebumu pret šādu demonstrējumu. Nekam nevajadzīga, turklāt masveidīga dvēseles un domas pakļaušana — pie tam vēl visu acu priekšā. Operējamā cilvēka pasivitāte un viņa pakļaušanās tomēr risinās kaut kur aiz septiņām sienām un durvīm un, kas pats galvenais, aci pret aci.

Patlaban Miškins nekā pret šādu seansu neiebilda, viņš negribēja pretoties, taču viņš jau iepriekš jutās neomulīgi no iespējamā priekšnesuma, viņš pat bija ar mieru pats pirmais doties uztieptā somnambulisma pasaulē, lai tikai neredzētu citus tādā pašā stāvoklī.

Lektors staigāja pa skatuvi, turēdams rokās savu acu augstumā kādu spīdīgu priekšmetu, un monotoni uzskaitīja norādījumus. Viņš lika pacelt rokas, sakrampēt tās virs galvas, ciešāk sažņaugt pirkstus un skatīties uz spīdīgo krāmu viņa deguna priekšā. Viņš skaidroja visiem, ko viņi vēlas, ko viņi sajūt, kas viņiem jādara. Daži pavisam ātri iegrima somnambulistiskā transā. Pēc tam lektors ņēmās staigāt gar skatuves malu, turpinādams savus monotonos norādījumus, kuri šķita muļķīgi un primitīvi, taču, kā izrādījās, bija ļoti efektīvi, viņš it kā pētīja zāli un meklēja,*urš taja vēl nav pakļāvies vispārējās pakļaušanās burvībai, kurš jāietekmē individuāli. Šķita, ka viņš meklē vēl kādu, ko tik ļoti gribētos iedabūt uzvarēto skaitā.

Miškins sēdēja turpat netālu, un bija tāds paskats, it kā hipnotizētājs — zinātņu kandidāts — nupat tikai būtu ieraudzījis savā priekšā milzi ar maigu smaidu un labsirdīgām acīm, turklāt milzis labvēlīgi noraudzījās uz viņu, uz lektoru, kurš, šķita, pats vēlas uz ašāko sapīties hipnozes tīklos. Lektors sakoncentrēja uzmanību uz šo maigo, padevīgo un pakļāvīgo milzi.

Miškins arī nemaz nepretojās, necīnījās, neteica sev: es negribu, es esmu pret, es nepakļaušos, — Miškinu nodarbināja savas paša rūpes. Kāda viņam galu galā daļa gar hipnozi, kas pārņēmusi visus citus. Viņš jau sen bija aizmirsies, vispirms domāja par slimnieku vispār, tad par slimnieku operācijas laikā, pēc tam par slimnieku, ņemot par paraugy Nikolaju Mihailoviču. Tad viņš vēlreiz domās atkārtoja visu operāciju. Pēc tam sāka žēlot slimnieku, jo operācijas laikā viņam nebija iespējas to darīt.

Kāda viņam darīšana ar šo nedabisko, pusmistisko un efektīgo psihes ietekmēšanu, kad viņam pašam rūpju papilnam: viņš domāja par slimnieku un par sevi. Viņš nedomāja ne par šo lektoru, ne arī par visu pārējo zālē sēdošo cilvēku tieksmēm, vajadzībām, centieniem. Pēc tam viņš sāka domāt par Gaļinu, tad par Sašu, tad atkal sāka žēlot slimnieku. Viņu pārņēma žēlums, gan tādēļ, ka viņi operāciju zālē bija izdarījušies ar šo cilvēku, kā vien vēlējās; līdzko slimnieks bija piekritis, ka viņu operē, viņš nekā cita vairs nevarēja pateikt — ne jā, ne nē. Bet viņš bija devis piekrišanu tikai vienu reizi.

Pēc tam mācītais lektors mitējās ietekmēt cilvēkus, jaunus mēnessērdzīgos meklēdams, un pievērsās tiem, kas jau bija viņam pakļāvušies. Kādus astoņus cilvēkus uzveda uz skatuves, un tur viņi pēc hipnotizētāja pavēles noņēmās ar visādām aplamām un tomēr it kā vajadzīgām izdarībām, acīmredzot no šī uz skatuves uzkāpušā zinātnieka viedokļa un droši vien arī no viņu pašu viedokļa, ja vien šiem cilvēkiem šajā laikā vispār bija kāds viedoklis.

Miškins jau sāka nervozēt. Viņš gribēja tikt prom, viņu gaidīja darbs, viņš steidzās.

DIVDESMIT SEPTĪTAIS IERAKSTS

Atkal ir brīvdiena. Miškins atspiedies ar pakausi loga aplodas augšmalā un skatās lejup. Ja no ārpuses uzmestu viņam aci, droši vien viņā nepamanītu nevienu domu. Varbūt tādu viņam nemaz nav. Skatās un nekā nedomā.

Kaut gan… Kaut gan viņš tieši par to arī domā.

—   Papu, bet kāpēc zauri pēkšņi izmira?

—        Bija pārāk milzīgi, — viņš labprāt atsaucas.

—    Mūsu lodīte piemērota krieļni vien vieglākiem radījumiem. Sie nekur nesteidzās, fcet pie tāda ātruma, ar

kādu griežas mūsu zemīte, ja nepasteigsies — beigts būsi.

—   Vai tev, papu, patīk steigties?…

—        2eņa, aizbrauksim pie Mitjas uz vasarnīcu. Ļuba jau sen mūs aicina. Viņu Sašain šodien dzimšanas diena. — Gaļina sagadāja iespēju arī neatbildēt.

—        M-m-m! — Mīklainas zinies ar plecu un uzacu paraustīšanu.

—        Ko tu īdi! Viņi taču ir viena vecuma. Arī mūsu Sašam bus interesanti.

—    Patiešām! Braucam, papu, tūlīt!

—    H-m-m-m …

—    Posies ašāk!

—    Nu, ko mēs uz turieni kulsimies?

—        Braucam, Zeņa, braucam! Padomā drusku par puisi arī.

—        Un tik mācas un tik mācas virsū, nevienu svētdienu neļauj atpūsties. Mūždien tev kāds bikstīklis pa rokai. Ne jau sevi — citus ko bikstīt, piemēram, mani. Liec tu mani labāk mierā! Ko?

—    Labāk brauksim, papu, ko, papu, brauksim?

—        Pārstāj, Zeņa, ampelēties, nekāda bikstīkļa man nav, re, arī Saša tevi lūdz. Braucam!

—        Lieciet taču mani mierā! Kas jums neļauj? Te visa brauciena — trīsdesmit minūtes. Sēdieties iekšā un pucējiet vaļā!

—        Mums taču gribas, lai mēs visi būtu kopā, Zeņa. Neesi «rupjš un mežonīgs»! Ģērbies, skuj bārdu! Ziglil

—   Man tā skujmašīna arī lāgā nestrādā.

—   Vēl jau noskūties var.

—        Varen darbīga tu esi. Bet tu labāk pasēdi, padomā, apceri dzīvi. Kaut ko darīt, kustēties… darīt taču ir vieglāk nekā domāt.

—        Domātājs atradies! Tu taču tādēļ noņemies ar ķirurģiju, ka vari kaut ko darīt. Ka vajag darīt. Domātājs!

—   Es tevi lūdzu — nenostājies starp mani un darbu!

—        Tāpēc jau arī tev gribas padomāt, apcerēt dzīvi. Bet vasarnīcā ir debesis, zāle, koki, plašums — sēdi un domā, domātāj! Ej vien un dari!

—   Muļķe. Un kur Saša aizgāja?

—   Vannas istabā pārģērbjas.

—        Nu, re, ņemiet un abi brauciet. — Miškins atkal sarosījās un nolūkojās Gaļinā gluži kā šunelis uz,,.

—    Norunāsim tā! Jūs brauksiet tūlīt, bet es aiziešu, apskatīšu nodaļā slimniekus un aizbraukšu vēlāk. No slimnīcas nav pat piecpadsmit minūšu brauciena.

—    Kāpēc tā? Smagu slimnieku taču nav. Kāpēc tev tur jāiet?

—    Vasarnīcā taču tālruņa nav. Un es būšu prom. Bet tā vismaz būšu pārliecinājies, ka nekas bīstams nedraud.

Istabā ienāca Saša un atbalstīja ideju, ka jābrauc ātrāk, papu negaidot, — kā nekā, tur tomēr ir vienaudzis, draugs, sovārdis. «Bet papus atbrauks vēlāk.»

Gaļina kā šaubīdamās nogrozīja galvu.

—    Varbūt uz slimnīcu aiziesim kopā, mēs tevi pagaidīsim? — Bija skaidrs, ka Gaļina jau ir atkāpusies no savām pozīcijām un gandrīz vai pilnīgi iznīcināta. Viņa nevēlēšanās, viņa negribēšana bija stiprāka. Gaļinai bija taisnība — uz darbu vilka viņa «negribēšana». Pēdējais mēģinājums, arjergarda kaujas: — Atradies neaizstājamais! Neaizstājamu cilvēku nav! — Tā bija viņas kļūda, viņa atsedza vājo vietu un pavēra vaļā aizvarus jauniem prātojumu plūdiem.

—    Sabiedriskajās attiecībās varbūt arī nav aizstājamu, bet personiskajās — vai dieniņ, kā ir. Un mēs ārstējam ne jau sabiedrību, bet atsevišķas personas. Tādēļ arī nav aizstājami.

—   Jevgeņij, tu sāc moralizēt — tātad tev nav taisnība!

—   Te tev nu bija! Arī savs viedoklītis.

—   Un kas tad ir?

—   Nekas!

—   Humānists. Abstrakts humānists.

—   Tādu nemaz nav. Abstrakts humānists ir absurds. Humānisms, tāpat kā mīlestība, var būt tikai konkrēts, attiecināts uz objektiem, uz personām, piemēram, uz slimnieku. Lūk, tā.

—   Nu jau iet vaļā leijerkaste, sprediķotājs, morālists, sektants gatavais!

—    Stulbs sievišķis. Nu, ko tev īsti vajag! Brauc! Pacenties saprast mani pareizi, pati dzīve taču pierādījusi, ka man tur jāieskatās arī pa brīvdienām.

—    Turpini vien! Nu jau tiek celts klajā viss krājums. Pats taču teici, ka, tiklīdz kāds sāk lūgt, lai viņu saprot pareizi, vai arī apelē pie tā, ka dzīve pati parādīs, — tūlīt jāsāk meklēt viltus, kāds savtīgs nolūks vai arī vienkāršs slinkums un egoisms. Vai tā nav, ko?

—        Ar sievišķi taču nav ko ielaisties sarunās! Iegriezties un paskatīties ir mans pienākums. Ja viss labi — pēc maza laļciņa būšu klāt. Bet, ja nu kas būs lēcies, — tātad mans gājiens nebūs velts. Beidzam! Es aizeju. Gaidiet mani tur!

Kā mēdz teikt: sacīts — darīts, — un Miškins jau ir nodaļā. ,

—    Kā labi veicas ar dežūru, Igor Ivanovič?

—    Kā jau parasti.

—   Gulējāt, ēdāt, pastaigājāties?

—        Te jau tā īstā pastaigas vieta. Tūlīt jūs iesit un mūsu vietā izstaigāsities.

—   Tas nu gan. Tā jau vajadzēs. Ja jau tu tā saki.

—        Pie mums, Jevgeņij Ļvovič, viss labākajā kārtībā. Tikai tam, kas ar dzelteno kaiti, visu laiku turas temperatūra.

—        Viņam taču vēzis. Tur nekā nevar līdzēt. Tikai dzelteno kaiti gan vajadzētu likvidēt. Tiesa, tas nav nekas steidzams.

—        Un ja nu mēs to izdarītu tūlīt? Ko jūs par to teiksit, Jevgeņij Ļvovič? Sīs dzeltenās kaites, intoksikācijas dēļ viņš taču var nomirt. Ātrāk nekā nomirs vēža dēļ.

—        Var jau gadīties, protams, tikai nav zināms, kā būtu labāk.

—        Bet no dzeltenās kaites taču ceļas temperatūra. Vai nebūtu labāk jau šodien?

—        Tā, zināt, nav gluži zemē metama doma. Tad varētu rītdien vēl kaut ko izdarīt, vēl kādu norīkot uz operāciju.

—   Varbūt jums patiešām labāk derētu pastaigāties.

—   Nē, nē. Ņemsim un iztaisīsim!

—   Bet narkoze?

—        Narkoze, narkoze. Piezvani Verai Sergejevnai. Pēc pusstundas būs klāt.

—        Viņa šorīt zvanīja. Aizbraucot uz vasarnīcu. Varbūt māsiņas pašas iedos? Un ja nu paaicinātu jūsējo Ņinu?

—        «Jūsējo»! Neuzskati iespējamo un varbūtējo par acīm redzamu un notikušu. Viņu var aicināt tikai tad, kad ūdens smeļas mutē un nav cita salmiņa, kur pieķerties. Saprati? Citādi arī viņa sāks domāt tāpat kā tu, «Jūsējā»! Satelena urodonāls.

—   Kas, kas?

—   Es saku — Satelena urodonāls.

Par spīti Miškina divu metru garajam augumam un itin pieklājīgajam — vismaz virs vidējā — Iļjuščenko garumam, viņi abi savos krēslos atgādināja divus rūķīšus, kas iecerējuši kādu ļaunu, kaut arī taisnīgu darbu. Paskatoties uz krēslu atzveltnēm no mugurpuses, redzamas tikai baltas micītes: Igora Ivanoviča smailā cepurīte un apaļīgā, uz pakauša uzspīlētā Jevgeņija Ļvoviča cepure. Ja kāds nezinātājs ārpusē klausītos, viņš aiz loga dzirdētu tikai nesaprotamās skaņās ietvertus atsevišķus sarunas fragmentus.

—   Būtu bērnībā vairāk lasījis, tad zinātu un nerunātu muļķības. Bija tāda zāle — vēl gadsimta sākumā — pret nierakmeņiem. Izlasi «Konduīts un Svambrānija»! Man tā bija mīļākā grāmata!

—   Tā arī nesaprotu, Jevgeņij Ļvovič, kāds tam visam sakars.

—   Tācls, ka tas pretīgi izklausās — Satelena urodonāls. Vēl tur bija kāds vārds, arī zāles nosaukums, šķiet, Kas* kara Sagrada. Varbūt arī kaut ko putroju. Otrkārt, grāmatā šis pats urodonāls notēlots kā galvenais visa ienaidnieks — kāds admirālis Satelens. Vārdu sakot, pretīgi. Māsiņa iedos. Tāpēc, admirāli, sāc komandēt!

Un atkal, kā saka, sacīts — darīts.

Protams, bija vēzis. Un tumors atradās pie paša žultsvadu sākuma, un žults nevarēja zarnās ieplūst. Un, protams, ar operāciju nemaz nebija jāsteidzas. Miškins ilgi prātoja, kā iztaisīt žultij apkārtceļu. Igors iztaisīja jaunu ceļu no aknām uz žultspūsli, bet pūsli sašuva ar zarnu. Miškins Igoram palīdzēja. Tam visam nebija nekādas nozīmes, jo vēzis jau bija ļoti ielaists un slimniekam nekas un nekādi vairs nevarēja līdzēt, pat tad, ja izdotos īstenot šīs operācijas nelielās iespējas — samazināt vai pilnīgi novērst dzelteno kaiti. Miškins pameta Igoru Ivanoviču vienu pašu, lai aizšuj ādu, un pats aizgāja uz ordinatoru istabu.

Drīz pēc tam atnāca arī Igors.

—   Jevgeņij Ļvovič, bet kā sauc to visu, ko mēs tagad izdarījām?

—   Veltīgs darbs.

—   Tas saprotams pats par sevi, bet šīs operācijas paņēmiens arī taču ir nosaukts kāda autora vārdā?

Zvanīja tālrunis. Uzņemšanas nodaļā bija atvests smags slimnieks. Igors aizgāja turp. Zvana no turienes.

—   Jevgeņij Ļvovič, perforācija.

—    Kuņģa, vai?

•    — Kā tad cita?

—        Nemēdies! Ved uz operāciju zāli! Tā jau nav problēma. Abi ar Ageikinu izoperēsit. Ageikin! Izbeidz gulēšanu! Darbs atvests.

—        Jevgeņij Ļvovič, viņš atsakās. Slimnieks atsakās operēties.

—        Gatavais muļķis. Viņš ir muļķis. Pierunā! Tu taču esi ārsts.

—   Viņš negrib. Es jau mēģināju.

—   Ved uz nodaļu! Tad jau redzēsim.

Miškins devās pie slimnieka gluži kā smagā artilērija, lai sadragātu pretestību. Parasti pēc aprunāšanās ar viņu slimnieki padevās.

Slimais nekustīgi guļ. Seja sakritusies. Acis iegrimušas. Vaid.

—    Labdien! Kas noticis?

—    Sāp, profesor.

—        Neesmu nekāds profesors, pat kandidāts neesmu, tāpēc nezaudēsim velti laiku liekiem vārdiem. Kad saslimāt?

—        Pirms kādām sešām stundām. Gluži kā ar nazi vēderā iedūra.

Ārstam vienmēr patīk, ja slimnieki stāstā klasiski, ka tas rakstīts mācību grāmatā un ko ārsts ir sagatavojies dzirdēt. Miškins apmierināti paskatījās uz slimniekiem, it kā aicinādams viņus apliecināt medicīnas nekļūdīgumu un varenību. Taču tie nenovērtēja klasikas nozīmi.

Vēders elpojot nemaz nekustējās — bija ciets kā dēlis. Gluži kā mācību grāmatā.

—   Vai sen jau slimojat ar čūlu?

—   Gadus divdesmit.

Miškins vairs neko netaujāja. Viss bija skaidrs. Viņš noglaudīja slimniekam roku un teica:

—        Neuztraucieties, viss būs kārtībā! Tūlīt iztaisīsim operāciju — un viss būs kārtībā.

—   Nē, dakter. Operāciju nevajag. Pāries tāpat.

—        Kas vēl nebūs! Pāries tāpat. Jums taču jau ir sācies peritonīts. Pagājušas sešas stundas. Pat vairāk. Vilcināties nedrīkst. Taisīs ar narkozi — viss būs kārtībā, nebīstieties!

—        Man teica, ka jāārstē, ka operēt nevajag. — Slimnieks tikko spēja parunāt, vārdi jaucās ar vaidiem, taču runāja un strīdējās, iebilda.

—   Vai tad operācija nav ārstēšana? Kas jums tā teica?

—        Mani ārstēja profesors Sjomins. Viņš teica — nevajag.

—        Mēs… Jūs jau ta esat ievilcis garumā. Nevajag strīdēties. Nepieciešama steidzama operācija.

—   Nē.

—   Nomirsiet.

—        Nē. — Parasti šie slimnieki nepretojas — pārāk sāp. Taču «parasti» nenozīmē, ka tā ir vienmēr. Arī šis te slimnieks, par spīti savam stāvoklim, pārlieku gari izrunājās. — Nē, dakter, profesors jau runāja ar mani par iespējamo operāciju, teica, ka pagaidām pāārstēšot tepat.

—        Bet viņš taču šodien nav jūs redzējis. Kas viņš tāds ir — terapeits, ķirurgs?

—        Sjomins ir ķirurgs. Tā jau tā nelaime, ka nav redzējis. Mēs viņam zvanījām, zvanījām, bet nesazvanijām. Svētdiena. Vasara. Aizbraucis uz vasarnīcu droši vien.

—   Bet operēt vajag katrā ziņā.

—        Dakter, man ļoti grūti parunāt. Gauži sāp. Palīdziet! Remdiniet sāpes! Bet man jāatgainās no jums. Kur palicis jūsu humānisms? Profesors Sjomins, ceru, visu it labi izprot. Ceru, ka viņš ir autoritāte arī jums. Vai kā sāp!

Miškins sāka skaisties. Patiesību sakot, viņu pārsteidza šāda daudzvārdība. Slimnieki ar čūlas perforāciju nav nekādi lielie runātāji. Viņš atkal apsēdās blakus un sāka taustīt vēderu.

—        Galu galā ko jūs īsti domājat?! Ar pilnu atbildību jums saku: nedrīkst vilcināties, steidzīgi jāoperē. Citādi nomirsiet.

—   Man sāp. Es galu galā pieprasu nomierināt sāpes.

—   Kur jus strādājat?

—        Es nodarbojos ar ekonomiku un mūsu saimniecības plānošanu. Es kaut ko sajēdzu!

—        Labi. Lai jūsu sieva, ja vēlaties, zvana, kam grib. Pasakiet to viņai. Vēl divdesmit minūtes pagaidīsim. — Miškins dusmīgi un strauji piecēlās no gultas. Tā kā viņš bija milzīga auguma, šis viņa sapīkums izpaudās tādējādi, ka viņa galva strauji, vienā rāvienā uzšāvās augstu prom no slimnieka. Slimnieks izbrīnīts aši pagrieza acis pret griestiem. — Lai zvana. Kur ir sieva?

Miškins izgāja gaitenī. Pienāca klāt sieva.

—    Ko darīsim, dakter? Viņš tik ļoti cieš.

—    Kā gan citādi! Taču viņš atsakās no operācijas. Bet tā jādara steidzīgi. Viņam plīsuši čūla. Bet viņš negribi Jums viņš jāpierunā.

—   Kā lai es viņu pierunāju? Viņš taču ir pieaudzis cilvēks.

—   Kā gribat! Viņš nomirs pie jums. Vai arī pie mums, ja tā vēlaties. Ejiet pie viņa un izlemiet! Viss. Tikai, lūdzu, nevilcinieties!

—   Viņu arstēja profesors Sjomins …

—   Zinu. Taču profesors neārstēja viņu šodien. Nekā tāda viņam līdz šim nav bijis.

—    Bet viņš ļoti tic profesoram.

—    Netērējiet laiku, ejiet pie viņa sarunāt!

Miškins aizgāja uz savu kabinetu. Tūlīt atnāca ari Igors Ivanovičs un Ļevs Mironovičs.

—   Lai notiek kā notikdams. Es viņam, protams, neesmu nekāda autoritāte. Viņš, redzat, pie profesoriem ārstējies. Bet es esmu tikai tāds ārstelis, bez regālijām. Uzskata mani par zemākas kārtas radījumu, lumpenu: ķirurgs — tas tikai par griešanu vien sapņo. Bet viņam jau sācies peritonīts. Kaut nu patiešām atrastos kāds profesors. Tad viņš piekristu. Vilcināties taču nedrīkst. Lai sieva piezvana profesoram. Ļev, aizej pasaki priekšā kāda profesora uzvārdu. Citādi domās stundām ilgi. Aizej pasaki!

—    Kuru tad?

—   Jebkuru. Kaut tikai būtu skanīgāks amats. No jebkura institūta. Zēl zaudēt laiku.

Miškins apsēdās uz palodzes. Saule sāka karsēt muguru.

—        Vai tev sērkociņi ir? — Igors pasniedza uguni.

—    Velns viņu sazin! Es, Igor, iedomājos savu vectēvu vai vecvectēvu, kas piegāja pie slimnieka, apsēdās blakus gultai krēslā, ko viņam padeva, — ne jau tā kā es, garā jūdze, uz gultas malas, pats pārvērzdamies saliektā kāsī —, saņēma slimnieka roku; izvilka no kabatas pulksteni, noknikstināja tā vāku, un tieši šī izrāde, šis rituāls, šis burvju triks tūdaļ nostādīja ārstu un slimnieku katru savā vietā. Ārsts uzreiz kļuva par priekšnieku, kaut arī slimnieks būtu pats imperators. Bet es! Iedrāzos palātā, apsēdos uz gultas malas, bez kādas garākas aprunāšanās tūdaļ sāku iztaustīt un uz aštf roku klāstīt savas gudrī

bas — un nekādu rituālu. Es esmu tāds pats kā viņš, labākajā gadījumā — kolēģis. Mēs esam līdzīgi. Es varu viņu pārsteigt tikai ar savu augumu, no kura pats jau sen esmu noguris. Protams, es varu nopirkt kabatas pulksteni, droši vien to pat izdarīšu, bet tā, kā izrīkojās vectēvs … to nekad nespēšu.

Sī brēciena beigās ienāca Ļevs Mironovičs un, nemaz neieklausījies, tā sakot, kaujas ierindu nepārkārtodams, metās iekšā sarunā:

—        Agrākie zemstes ārsti — tie gan bija cilvēki! Daudz prātīgāki par mums. Stāsta, viņi tikai ar savām zināšanām, ar rokām, acīm …

—   Ar ausīm, — Miškins piebalsoja.

—        Jā, arī ar ausīm. Visu prata — gan diagnozi noteikt, gan ārstēt.

—   Ar kājām arī?

—   Ko?

—        Nepļāpā niekus! Viņi bija krietni cilvēki, saprati, cilvēki. Tagad kurš katrs viduvējs ārsts ir daudz gudrāks par vislabāko pagātnes ārstu. Visādi gudrāks, arī ārstēt prot labāk. Medicīna aizsoļojusi jo tālu uz priekšu. Ko dara sieva? Zvana?

—        Zvana. Nekā es viņai nepateicu — viņai ir vesels profesoru saraksts. Kāds viņai nodiktējis pa tālruni. Bet tas vecītis noliks karoti. Manuprāt, uz to pusi jau iet.

Igors Ivanovičs. Aktā! Jevgeņij Ļvovič! Pavisam aizmirsu. No rīta piezvanīja Marina Vasiļjevna, lūdza atgādināt, ka rīt mūsu slimnīcai jākārto GDA normas. Deviņos no rīta jāsapulcina maksimāli daudz cilvēku.

Miškins atvēra muti. Tad aizvēra.

—        GDA normas kārtot?! Es pats tajā laikā operēšu un nevienu dzenāt neiešu.

—   Ja jūs nedzenāsiet, tad neviens arī neies.

—        Lai pastrādā sabiedriskās organizācijas — tām vēlāk būs jāiesniedz saraksti rajona veselības aizsardzības nodaļai, ne jau man.

A g e i k i n s. Neviens negrib nākt.

Miškins. Kā gan citādi!

Iļjuščenko. Bet to vajag prast izdomāt. Vakar no rajona veselības aizsardzības nodaļas zvanīja, lai piedalītos visi līdz ipiecdesmit gadu vecumam.

Ageikins. Labi. Izskraidīsimies.

Miškins paskatījās uz Iļjuščenko un pastiepa uz viņa pusi roku ar pigā saliektiem pirkstiem.

—    Re, kā es skriešu. Man no paša rīta ir operācija.

A g e i k i n s. Ko jūs kliedzat? Vēl sadzirdēs.

Miškins. Un kas tad? Kad beidzot tam slimniekam

ienāks prātā piekrist? Tā vien skaties, ka mirs viņš un arī mēs mirsim kopā ar viņu. Ejami

Visi trijatā izgāja laukā. Slimnieks, gluži dabiski, atradas palata. Sievas nebija.

*— Vai sieva vēl zvana?

—        Laikam. Neviena nav. Svētdiena taču, paši zināti Gauži žēl, ka nav profesora Sjomina.

«Ak kungs, pie tādām sāpēm un tik izmeklēta daudzvārdība,» Miškins atkal nodomāja un skaļi pateica:

—        Jums jāoperējas. — Un atkal iedomāja: «Sī verba atgriezeniskā forma ir smieklīga.»

—    Nē, nē. Rīt atbrauks profesors. Rīt arī izlemsim.

Miškins pačukstēja Ageikinam:

—        Kļuvis vēl runīgāks. Tā ir eiforija, tātad sācies peritonīts. — Pēc tam skaļi: — Gaidīt vairs nedrīkst. Mēs zaudējam laiku. — Atkal pataustīja pulsu, vēderu, apskatīja mēli un nogrozīja galvu. — Nedrīkst, nedrīkst gaidīt ne mirkli!

—         Bet es jau jūtos labāk. Velti uztraucaties! Būs labi, būs labi. Rīt. Rīt, kad atbrauks lielkungs, tas lai visu izšķir.

Miškins izdrāzās ārā no palātas.

—        Jūs redzat: tā jau ir eiforija, tas ir peritonīts. Mēle kļuvusi sausāka. Pulss pāri simtam. Uz ātrāko jāoperē. Aizej, Igor, izmēri spiedienul Kur ir viņa sieva?! Ejam!

Sieva sēdēja ordinatoru istabā pie tālruņa. Tikko bija nolikusi klausuli.

—    Nav neviena, Jevgeņij Ļvovič.

—        Steidzīgi jāoperē. Viņam sāk attīstīties peritonīts. Viņš nomirs.

—    Pierunājiet viņu, Jevgeņij Ļvovič!

—    Bet vai jūs piekrītat operācijai?

—        Nē. Kā tad es varu piekrist vai nepiekrist? Tas jāizlemj viņam pašam. Es viņa vietā to nevaru izdarīt.

—    Ejiet un pierunājiet viņu!

*** Vai prāts, dakter! Es viņam varu varbūt pateikt savas domas. Bet izšķirties jāizšķiras viņam pašam. Es taču to nevaru darīt.

—   Viņš jau guļ pie mums divas stundas! Ejiet taču pie viņa.

Atnāca Igors.

—   Spiediens vēl turas. Pateicu, lai paņem asinis un saskaita leikocītus.

—    Ko tas tev dos? Katrā ziņā būs daudz. Un ja ari nebūs? Tik un tā tas mums nekā nedos. Ko darīt? Nesen bija atsūtīta ministra vēstule, kurā apstiprināti agrākie lēmumi, ka slimnieku var operēt, tikai saņemot no viņa rakstisku piekrišanu. Rakstisku! Citādi mēs…

Pagāja vēl stunda.

Nekādu izmaiņu. Slimnieks jau atsakās, zobgalīgi pasmīnēdams. Zobgalība — eiforijas pazīme. Eiforija — peritonīta pazīme. Peritonīts — tas jau ir nāve.

Miškinam ienāca prātā Suvorovs un turki pie Izmailovas: «Divdesmit četras stundas apdomāšanai — brīvība. Pirmais šāviens — tas jau ir gūsts. Uzbrukums — nāve!» Tagad jau sākas uzbrukums.

Pagāja vēl stunda. Un vēl. Miškins nervozēja, pļāpāja, sarunājās pa tālruni. Paļāja paziņas, kas lūdza no viņa kādu padomu medicīnas jautājumos, bet, kad kļuva vieglāk, un, nepiezvanījuši, nekā nepateikuši, nepabrīdinājuši, tie vairs nerādījās, viņš, ārsts, sēdēja un gaidīja, tā sakot, kā pēdējais muļķis. Miškins šķendējās par viņiem, vispārināja, runāja par inteliģences trūkumu, nekaunību, runāja par inteliģentiem lopiem un augstmanīgiem lopiem, un… bija redzams, ka viņš jau ir gatavs vai uzsprāgt. Viņš nervozē — nāk jau nakts virsū. Gaļina ar Sašu droši vien jau atgriezušies no vasarnīcas. Uz mājām viņš nezvanīja. Arī Gaļina nepiezvanīja. Droši vien bija apvainojusies. Viņš nebija piezvanījis.

Pēc tam piezvanīja Gaļina.

Miškins nervozēja.

Arī uz nakts pusi neviens no profesoriem mājās neparādījās. Iespējams, ka bija aizbraukuši atvaļinājumā.

Naktī slimniekam sāka krist asinsspiediens. Vēders uzpūtās. Mēle kļuva gluži sausa.

Arī sieva nedeva piekrišanu operācijai: «Ja viņš pats negrib…»

Jau bija galīgi tumšs, kad Miškins piezvanīja Gaļinai, palūdza atbraukt un iedot narkozi.

Viņš nolēma operēt bez atļaujas.

Iļjuščenko. Kāpēc aicinājāt sievu? Rīkojaties pretēji likumam, pretēji instrukcijām. Un ja nu kas atgadās? Bez atļaujas — un vēl pats savu sievu ataicinājis dot narkozi. Tūlīt sacīs: šitā lieta nav tīra!

Miškins izbrīnīti paskatījās Igorā.

—   Jā. Tev taisnība. Tikai Gaļina dzīvo vistuvāk.

—        Manuprāt, tomēr vajadzētu zvanīt Verai Sergejevnai. Lai gan paies ilgāks laiks, tomēr tā būs labak.

Miškins izstiepa lūpas, paraustīja plecus, it kā ar cieņu paskatījās uz Igoru un teica:

—   Tu esi dežūrārsts, tev arī jāzvana.

Slimniekam palātā iešļircināja zāles, viņš aizmiga, viņu aizveda uz operāciju zāli un izoperēja.

Patiešām, bija kuņģa čūlas perforācija, bija jau ielaists peritonīts.

Vajadzēja operēt agrāk.

Kad Marina Vasiļjevna sāka pētīt slimības vēsturi, viņa pārsteigta izlasīja, ka slimnieks atteicies no operācijas un ka tā iztaisīta bez viņa atļaujas.

—    Kāpēc tu to ierakstīji?

—   Tāpēc, ka tā bija.

—   Tad jau labāk nekā par to nerakstīt.

—        Arī sieva nebija ar mieru. Teica: «Kā viņš pats vēlas.»

—        Tad vari gaidīt sūdzību. Un tev patiešām nav nekādu tiesību operēt bez piekrišanas.

—   Zinu. Bet viņš taču mira nost.

—        Varbūt viņš tā vēlējās. Ne jau tu būsi tas, kuram izšķirt: dzīvot vai mirt.

—        Man nodaļā mirst slimnieks, un es lai noskatos uz to, vai?!

—        Katrs cilvēks, Miškin, ir tiesīgs pats izlemt: dzīvot viņam vai nedzīvot. Tam nav sakara ar pašnāvību. Pacenties saprast, ko es tev saku!

—    Lai tad būtu miris mājās. Vai tad kāds ko iebilstu?

—        Viņam sāpēja. Tādēļ atbrauca uz slimnīcu. Tādas tiesības viņam ir — nodokļus maksā.

—        Esmu mācīts ne jau tādēļ, lai palīdzētu cilvēkam izvēlēties, ko darīt — dzīvot vai mirt. Ja es esmu darbā, tas nozīmē, ka man ar slimnieku ir kopīgs mērķis — dzīvot. Bet, kad es nevaru līdzēt un zinu, ka nevaru līdzēt, tad mans pienākums ir atvieglināt ciešanas nāves stundā.

—    Tu taču esi gudrs, inteliģents puisis, bet muldi un centies atkosties kā sienas avīzē. Iespējams, ka tev ir taisnība. Taču es gribētu tev atgādināt, ka par cilvēkiem, pat tad, kad viņi ir saslimuši, jādomā kā par cilvēkiem. Lai viņi paši izšķiras par galveno savā dzīvē. Pat ārstam nav tiesību varmācīgi izlemt cilvēka likteni. Tāpēc arī vajadzīga rakstiska piekrišana. Mtlļķis tādsl

—   Mēs taču ne no viena neprasām parakstu.

—   Zinu. Neesam pie tā pieraduši, taču šāds noteikums pastāv, un droši vien tas nav gluži no zila gaisa grābts.

—    Sākumā es noņemšos ar viņu, dumjš palikdams, lūgšu, lai viņš atļauj sevi operēt, bet pēc tam, kad viņš piekritīs, pabāzīšu zem deguna papīreli parakstam. Ir nu gan!

—     Nekā dīvaina! Vajag tikai cilvēkus par to vispirms visās avīzēs brīdināt. Citādi viņi, protams, nobīsies, ja no viņiem sāks pirms operācijas prasīt parakstu. Patlaban sāku par to runāt tikai tādēļ, ka tu pats esi uzrakstījis sev sūdzību — «piekrišanu nesaņēmu». Tu, pirmkārt, esi rīkojies aplam pēc būtības. Otrkārt, ja jau izlēmi tā rīkoties, varēji piezvanīt galvenajai ārstei un slimības vēsturē varētu ierakstīt, ka galvenā ārste par to brīdināta. Tad tūlīt būtu redzams, ka tu, tā sakot, esi domājis, pārdzīvojis, piegājis jautājumam ar pilnu atbildības sajūtu. Bet citādi no visām malām spraucas laukā ir bezatbildība, ir pārgalvība, ir vieglprātība, ir nekautrīga pārliecība, ka tev viss atļauts. Jūs, dārgais Jevgeņij Ļvovič, spriežat pēc slimības vēstures, esat uzņēmies dieva tā kunga funkcijas. «Es uzskatu, ka vajag, — tātad daru!» Mums tomēr nav viss atļauts.

—   Ja slimnieks mirst, mans pienākums viņu glābt. Tagad visu rādīs laiks.

—    Pietiks par to, manuprāt, tu jau esi iecirties. Tu runā ar mani tik mierīgi un pārliecināti, it kā slimnieks tev jau būtu izveseļojies. Starp citu, atceries, ka, izskatot šādas lietas instancēs, allaž pirmajā vietā liek ārsta vainas prezumpciju. Piemēram, ja slimnieks atsakās no operācijas, — vainīgs ir ārsts, kas nav atradis kontaktu ar slimnieku. Un tev ar šo slimnieku kaut kas sagājis grīstē. Miškin, domā ar galvu, tev nevienā jautājumā nav taisnība. Ne jau tikai papīru padarīšanā vien. Turklāt arī slimnieka stāvoklis vēl gauži smags. Ja viņš paliks dzīvs — tu būsi vīrā. Pretējā gadījumā dabūsi pelnīti

izstrēbt visus mēslus. Cietumā tevi, protams, neiespundēs, taču tev, manu draudziņ, nav taisnība. Līdz tam laikam,

•   kad tevi sāks par šo lietu plucināt, ja vispār plucinās, tev šis tas jau ir jāpārdomā. Starp citu, termiņiem te nav nekāda nozīme, — pacenties pats visu pārdomāt. Tagad tā, Zeņa^ mums jāsāk gādāt par rentgenaparāta uzstādīšanu operāciju zālē, nu, tā, jūsējā, asinsvadiem.

—    Uzstādiet, neviens taču neliedz!

—        Zeņa, es vēlos, lai mums būtu aparāts, pēc kura tu pats braukāji, kuru diedelēji, bet tagad izrunājies kā jauns nekauņa. Padomasim kopīgi.

—        Te nav ko domāt! Es saprotu. Aparāts ir, vieta arī ir. Stādiet augšā!

—        Reizēm, Miškin, man šķiet, ka es tevi mīlu. Bet reizēm nezinu, kur likties aiz dusmām. Pilnīgi negaidot no tevis sāk gāzties laukā kaut kas stulbi augstprātīgs, preteklīgs, tu nevēlies ne drusciņas padomāt par reālo…

—        Par ko, Marina Vasiļjevna, par ko jūs mani šitā? Es patiešām te neredzu nekādu problēmu.

—        Operāciju zālē šo aparātu neļaus uzstādīt pilsētas rentgenuzraudzības dienests — operāciju zāle nebūs pasargāta no apstarošanas. Iebūvēt aizsargsienu — tas nozīmē vismaz divus mēnešus ziedot remontam, atsacīties no operācijām. Pilsēta neatļaus mums tik ilgi nestrādāt.

—        Tas viss ir aplamības. Pie mums operāciju zālē taču jau stāv pārvietojamais aparāts — tam ir tāda pati jauda. Turklāt ar to mēs katrā ziņā strādājam biežāk nekā strādāsim ar angiogrāfu. Parēķiniet pati!…

—        To visu zinu arī bez tava padoma. Taču pastāv instrukcija: stacionārs aparāts — jāaizsargā telpa, pārvietojams aparāts — jābūt tikai individuālai aizsardzībai.

—    Bet remontu taisīt mēs nedrīkstam. Divi mēneši!

—    Ko tad mums darīt, Miškin?

—        Neko īpaša. Uzstādīsim, un beigta balle. Tas dienests apkārt nestaigā un nekā nepārbauda.

—        Pareizi, taču strādnieki, kas montē šos aparātus, ir šī dienesta rīcībā, bet tas nozīmē, ka viņi visu zinās.

—   Va, vella! Bet ja es uzstādītu privātā kārtā?

—    Kur tu rausi naudu?

—    Par spirtu.

—   Tas taču ir milzu darbs — tam vajadzīga nauda.

—   Cik?

—   Manuprāt, savi trīssimt rubļi.

—   Varbūt sametīsimies?

—        Cik tad mūs sanāk! Es, tu, vēl kāds no nodaļas. Vai tev pašam tāda nauda ir? Pat tad, ja tu būtu ar mieru tā darīt, kā mēs drīkstam prasīt to no citieml

—        Ko tad mums iesākt? — Miškins nogrima domās, bet Marina Vasiļjevna lūkojās viņā maigi, mazliet ironiski smaidīdama. — Marina Vasiļjevna! Mums taču ir brīvas sanitāru vietas. Sanitāru tik un tā mums nav — ņemsim un izrakstīsim kādam, it kā viņš strādātu, bet naudu atdosim strādniekiem.

—        Prāta vārdi! Izrādās, ka ar dauzīšanu pat zaķi var iemācīt uguni iekurt. Es par to jau sen domāju. Tikai vai zini, kā to sauc? To sauc par kodeksa pārkāpšanu.

—   Mēs taču to naudu neņemsim sev.

—        Miškin, tu atkal sāc tēlot vientiesīti. Atceries, reiz tiku tev stāstījusi par kādu galveno ārsti «Brīnumdari», par rakstu avīzē un viņas tiesāšanu.

—   Atceros.

—   Nu, tāpēc! Tu, Miškin, domā, vairāk domā!

Nozvanīja tālrunis.

—        Jā. Es klausos. Jā, jā. Ir. Diemžēl, jā (Marina Vasiļjevna piesedza klausuli ar plaukstu: «No pilsētas veselības aizsardzības nodaļas.»). Jā. Un ko, jūsuprāt, vajadzēja darīt?… Zināms… Jā, es saprotu, taču vajag saprast arī ārstus … Viss skaidrs … Kā tad, kā tad. (Atkal piesedz: «Jau klāt sūdzība. Siem jau viss zināms.») Labi. Aizsūtīsim. Saprotu … Saprotu … Saprotu…

Ienāca māsiņa un kaut ko pateica Miškinam.

—   Tūlīt uzkāpšu. Es jau eju.

Marina Vasiļjevna atkal piesedza klausuli.

—   Uzgaidi!

—   Ejiet vien, ejiet! Es tūlīt būšu klāt.

Marina Vasiļjevna beidza runāšanu.

—        Lūk, tā, tagad būs jāatbild. Uzmanīgi jāpārlasa visa slimības vēsture …

—        Protams. Mēs tūlīt to katrā ziņā vēlreiz pārbaudīsim. Pie manis guļ kāda slimniece — bija smags holangīts. Operācijas laikā noskaidrojās, ka žultsvadi pilni strutu, žults nemaz nav, tikai strutas vien. Nezinu, ko iesākt. Kopš operācijas jau pagājis krietns laiks. Bet visu laiku asiņošana. Vai tas aiz aknu insuficiences, vai?

—   Asiņošana? Holemija?

—   Laikam.

—   Un kādi ir aknu testi?

—   Samērā labi… Būs jāpārbauda vēlreiz.

—   Tad ņem un pārbaudi! Varbūt ierakstīsi slimības vēsturē, ka ar viņu — ar slimnieku bija grūti panākt kontaktu?

—   Jā, viņš gaidīja profesoru, kontakts bija. Bet aknu proves katrā ziņā būs sliktas. Tikai nezinu, ko ar viņu iesākt.

—   Ko iesākt! Koriģēsi! Par to profesoru rakstiet piesardzīgāk! Vai radinieki bija klāt?

—   Jāuzzina, ko viņi tur sarakstījuši. Kad galu galā mums būs īsta laboratorija, — viņai vajadzētu izmeklēt elektrolītus, pārbaudīt sāju bilanci.

—   Tu taču zini, ka uz to nav ko cerēt, šo aparatūru mums tagad neviens nedos, lai tu činkstētu kā činkstēdams. Aizsūti asinis uz pilsētas reanimācijas centru. Krīti ceļos un palūdz! Viņi pieņems. Tu taču pats visu to zini. Nav jau pirmajā reizē! Bet sūdzības tekstu viņi apsolīja mums atsūtīt. Tas, protams, ir ļoti svarīgi. Pie slimības vēstures tu ķeries klāt tūlīt!

—    Kad zināsim, kas rakstīts sūdzībā, tad sāksim krāmēties ar vēsturi. Bet bez precīziem elektrolīta bilances datiem mēs visu darām uz labu laimi. Vadoties no aptuveniem spriedumiem: slimniecei daudz nātrija droši vien un maz kālija — tāpēc lejam kāliju. Bet ko viņai vajag īstenībā? Viss tikai prātojumi. Vispārīgi spriedumi. Taču jāzina skaidri.

—   Tāpēc ņem un aizsūti viņiem! Kaut kad jau būs pie mums arī. Visu jau vienā rāvienā nevar. Bet tas nenozīmē, ka mēs nevaram ārstēt. Tikai nepatikšanas ar šo slimnieku jau ir sagādātas, tu taču, cik es redzu, nemaz negribi ņemt tās nopietni.

—   Tāpēc jau arī ārstējam «uz labu laimi» un «ceļos krizdami». Līdz ko pagadās kāds grūtāks slimnieks, tā skraidām kā apsviluši.

—   Pietiek, Miškin, šķendēties, mums nepatikšanu līdz acīm, un jādomā, kā sadabūt galus kopā.

—   Slimniece ir smagā stāvoklī. Bet kā lai es dabūju kopā galus, ja es nekā nezinu. Nav nekādu datu.

—   Tu man tikmēr te spirināsies, kamēr nekādu galu arī vairs nevajadzēs. Panāksi to, ka vienreiz atņems tev diplomu, un nekādi tavi brīnumdarbi tad nelīdzēs.

—   Kas nu tie par brīnumdarbiem! Re, guļ sievišķis,

bet es ne velna nesaprotu, kas un kāpēc. Visu laiku pa druskai asiņo un no visām vietām.

—        Ej un dari savu darbu… Un kustini smadzenes. Un, iekams sūta prom slimības vēsturi, paņem un pārbaudi! Kā pienākas! Un parādi man!

—   Atjaujiet, es piezvanīšu tūlīt — varbūt atjaus.

—        Ko tur vēl zvanīt?! Viņi teica, ka atsūtīs, — tātad atsūtīs ar.

—   Vai atjaus aizsūtīt asinis. Es tūlīt piezvanīšu.

—        Ej un zvani! Uzgaidi! Slimības vēsturi aizmirsi. Vajag taču pārbaudīt! Se! Ņem!

DIVDESMIT ASTOTAIS IERAKSTS

«Puiši!

Sveiciens!

Klīnisko augstieņu ķirurgiem no, tā sakot, praktizējošo ķirurgu apakšslāņiem.

Jau apritējuši vairāki gadi, kopš esmu prom no Jūsu klīnikas un arī no Jūsu pilsētas. Nebūšu liekulis un neteikšu, ka bieži atceros klīniku. Pavisam reti — kā pozitīvā, tā negatīvā nozīmē. Pats par to brīnos.

Neteikšu arī, ka būtu^to galīgi izmetis no dzīves un atmiņas. Kas bijis, tas bijis. Negribu teikt, ka tīksminos pats par sevi tajos gados un tajā amatā.

Atcerējos mūsu dzīvi un darbu patlaban tāpēc, ka aprunājos ar Sašu, kas pārnāca no skolas un pastāstīja, ka skolotājs esot cēlis debesīs mani un manu darbu. Viņiem notikusi kaut kāda abstrakta ārpusklases nodarbība, un to veltījuši nākamās profesijas izraudzīšanai un viņu pašu darīšanām. Un skolotājs viņiem stāstījis par medicīnas cēlumu un humānismu un cik cildens un cēls ir mērķis — ārstēt cilvēkus. Jocīgi, ka cildens un cēls cēlušies no vienas saknes, vai ne? Tad es atcerējos mūsu šefu, mūsu darba doktrīnu klīnikā un piesēdos pie vēstules Jums.

Cik daudz netikām izrunājušies par mērķi — glābt cilvēci, ārstēt slimniekus no viņu kaitēm.

Mērķis — izārstēt.

Mērķis — glābt.

Bet tik vien taču vajadzēja, cik es tagad saprotu, kā gūt baudu no katras operācijas, gandarījumu no sava kon

krētā darba. Un tad ari viss nostājas savā vietā — tad tu esi labs profesionālis un tikai tad ari laikam esi spējīgs palīdzēt. Gūt gandarījumu, vai tā nav?

Uzrakstījis šo visu, sapratu, ka ne jau atmiņas pamudinaja mani uz šo epistulāro varoņdarbu. Ne tikai atmiņas vien.

Tagad man ir mērķis — Izglābt un izārstēt kaut vai sevi. Mani galīgi nomocījusi mana psoriāze. Šķiet, ka nav nekā tada, kas rosinātu saasināšanos, — taču turpina spīdzināt. Reizēm pat operācijas laikā tā vairs neliek mieru. Sava prieka pēc, tā sacīt. Dažkārt galīgi aptrūkst spēka. Lāgiem dažās vietās sāk' pat sāpēt. Laikam jau jebkurā draņķībā var viegli iedzīvoties, taču tikt no tās vaļā ir gauži grūti. Atvainojiet par truismu, par banalitati!

Varbūt pie jums Maskavā, jūsu korifeju klīnikās vai korifeju aptiekās, ir kāds maģisks līdzeklis? Pataujājiet!

Reiz operēju sievieti ar totālu psoriāzi. Es viņai izgriezu žultspūsli ar visu akmeni — un ar to pilnīgi pietika. Psoriāze pēkšņi nozuda, un nu jau apritējuši trīs gadi, kopš tās vairs nav. Es taču sekoju. Bet ko lai es izoperēju pats sev? Esmu gatavs uz visu.

Tagad pietiek. Ja ko labu uzzināt — piezvaniet!

Ja tā apdomā, tad laikam tas arī bija galvenais iemesls vēstules rakstīšanai. Lai nebūtu pats par sevi pārāk labās domās. Un Jūs par mani tāpat.

Gaidu kādu ziņu.

Sveiciens visiem, kas mani atceras un kam mani sveicieni sagādā prieku.

Miškins.»

DIVDESMIT DEVĪTAIS IERAKSTS

—   Lūdzu, Jevgeņij Ļvovič! Glābiet mani! Es jums visu, visu izstāstīju. Man nav citur, kur meklet glābiņu. Mājās mani gluži vienkārši nogalinās.

—   Mīļā Ļuda, es taču nevaru. Es taču to nevaru! Pirmkārt visā savā mūžā esmu to darījis varbūt reižu divdesmit, ne vairāk, un arī tad tas notika rajonā, laukos, pirms sazin cik gadiem.

—   Jevgeņij Ļvovič! Ko man darīt?! Padomājiet pats, Jevgeņij Ļvovič! Man taču tikai septiņpadsmit gadu. Es taču ne pie viena nevaru iet.

—    Kāpēc tad nevari? Tiesa, ir jau mazliet nokavēts. Vai tu slimnīcā biji?

—   Līdz astoņpadsmit gadiem jāiet kopā ar māti.

—    Saproti taču, mīlā Ļuda, es par to varu nokļūt cietumā. Turklāt nespeciālistam to tagad darīt ir bīstami. Par vēlu jau.

Ļuda nāca pie viņa jau kuro reizi un centās pierunāt. Miškins it labi apzinājās gan riska, gan atbildības pakāpi. Viņš it labi iedomājās ari situāciju ģimenē, turklāt vēl ari skola…

Un, kā jau allaž, viņš aizgāja pie draugiem/

Volodja. Jucis esi, vai? Viņš vēl domājot! Tu taču pats tiki stāstījis, ka divos gadījumos tevi nekas nespēšot glābt: ja pārliešot aplamas grupas asinis un ja iztaisīšot kriminālabortu. Tā taču ir? Tev pašam, protams, viss labāk zināms, taču, manuprāt, šoreiz pat runāšana par to ir tukša māžošanās.

Filips. Zeņa, tas skuķis pagaidām vēl pārāk jauns, patlaban viņu māc tikai šausmas, vēlāk tas viss pāries. Viņai jāpalīdz kaut kā citādi. Tu padomā, kā to izdarīt. Tas ir pats vieglākais ceļš. Bet tevi nepaglābs nekas — pats teici. Šoreiz nedari, bet padomā. Būsi izdomājis, arī viņai varēsi labāk palīdzēt.

Zeņa. Kad es vēl strādāju laukos, pie manis tāpat atnāca meitene, mazliet gan vecāka, un paziņoja: ja neiztaisīsiet t pakāršos. Pavisam mierīgi pateica. Bet es — aizej pie vecākiem, palūdz piedošanu. Pēc pusstundas viņu atrada pakārušos.

Filips. Es taču saku — meklē paņēmienu, kā palīdzēt. Tas ir dulns vecums, pats taču sacīji: šizofrēnisks vecums. Sāksim domāt. Saki — varbūt mēs varam kā izlīdzēt?

Volodja. No kurienes viņa uzkūlusies tev par postu? Kas viņa tāda ir?

Zeņa. Kāda Ņinas attālāka radiniece. Varbūt arī paziņa.

Filips. Kādas Ņinas? Tās tavas anestezioloģienes? Nu, draugs, vai zini! Bet kāds tev sakars ar to meiteni, lai tā riskētu? Ņina! Lai pati arī iztaisa. Viņa taču ir ārste. Mūždien uzmetas kādam par labdari.

Volodja. Tagad vairs nav runa par Ņinu. Viņam žēl pašas meitenes.

Zeņa. Tā jau tā lielākā bēda. Viņa mācās desmitajā klasē. Tas nozīmē, ka nenobeigs. Visa turpmākā mācīšanās vējā. Ģimene viņai galīgi tumsonīga. Meitene nav vigiem līdzīga. īsumā izsakoties, mājās viņa nevar rādīties. Pēc nostāstiem un arī pēc manas izpratnes, viņa ir ar ļoti smalku dvēseli, izglītota, stāsta, ka pat talantīga. Ņina saka: tas esot grūti aptverams, kā tādā ģimenē var rasties tāds bērns. Bet šādā situācijā tieši viņas smalkā dvēsele var nākt tikai par ļaunu. Un Ņina to vispār nevar izdarīt. Viņa savā mūžā nekad nav to taisījusi, nav laukos strādājusi.

Volodja. Manuprāt, tā ir veltīga runāšana. Tu taču pat tehniski to nevari izdarīt. Kur? Un vai instrumenti tev ir? Ko tad tu te tukšu runā?

Zeņa. Ņina piedāvā izdarīt pie viņas… Arī instrumenti viņai ir, palikuši no tēva.

Volodja. Kaut kāds stulbs absurds. Vai tā Ņina dzīvo kaut kur tev tuvumā?

Zeņa. Pavisam blakus. Tikai dažas mājas starpā.

Volodja. Aizmirsti viņas adresi uz mūžiem!

Filips. Nē, Ņina, protams, ir zelta gabaliņš, nevajag jau uzreiz tā. Ir taču cilvēki, kuri visiem dara labu un sev gādā ērtu dzīvi, tikai ar citu rokām. Vienu gan es tev, Zeņa, teikšu — tu neesi radīts noziegumiem. Tu centies visu pārlikt, apdomāt, tevi māc sirdsapziņa. Ja arī nejauši ko nostrādāsi — beigts būsi. Noziegumi jādara tādiem cilvēkiem, kam nav sirdsapziņas. Tas vajadzīgs tūlīt? Izdarīsim. Kas notiks vēlāk — tas viņus neuztrauc. Sī nasta viņu plecos neturas, tā nedz viņus spiež, nedz nomāc. Bet cilvēki ar sirdsapziņu nav tam piemēroti un vienmēr iekrīt. Paskaties pats uz sevi, cik daudz jau tu neesi par to domājis. Tas neder tavam raksturam. Tas tev neder. Tev kaut kas pagadās aplam, un tūlīt šis aplamais sāk raut tevi sev līdzi arvien dziļāk un dziļāk, līdz tu jau esi galīgi sapinies. Nē, tas darbs nav tev pa zobam.

Volodja. Varbūt tu piesēdīsies un tepat uz vietas sacerēsi arī filozofisku eseju? Cilvēki te runā par konkrētu lietu, domā, kā izkulties no ķezas, kā izdarīt tā, lai paēdinātu visus salkstošos, bet tu izplūsti daiļrunībā… Bet, ka Ņina ir zelta gabaliņš, — tur tev taisnība. Tikai viņa ir no tām, kas dzer, uzdzīvo, iepin savos tīklos visus, līdz sapinas pati arī.

Protams, saruna ne ar ko konkrētu nebeidzās. Puiši pateica tikai to, ko domāja viņš pats. Vienīgi palūdza atturēties no kategoriskas rīcības.

Viņš pats arī itin labi saprata, ka nedrīkst. Ne jau tāpēc vien, ka tā nevar rīkoties. Bet tiešām nedrīkst. Tas ir slikti.

Mājās viņš pat nepaguva paēst. Piezvanīja Ņina un pavēles formā palūdza steidzīgi aiziet pie viņas. Un atkal sākās pierunāšana. Tika pārspriests gan talants, gan mācīšanās, ģimene, gan skolotāju un ārstu pienākumi, filozofēts par nākamo sabiedrības locekli, sievietes likteni un skuķes nelaimi, — pret viņa nepiekāpību laida darbā visus ieročus.

Lai cik viņš kliedza pretim «liec mani mierā», «pārtrauc», «atšujies», viņas vārdi alpiem brāzās pret Miškinu un pamazām vien dragāja viņa ciešo pārliecību. Ej nu pamēģini tikt galā ar sievieti! Zeņa jau bija aizmirsis, ka par to, kas atļauts sievietei, mēs «ne sapņot nedrīkstam». Viņas drīkst visu graut, dragāt, riskēt, zaudēt, paļaudamās uz savu vareno radīšanas spēku. Viņas tomēr ir tās, kas dzemdē bērnus. Bet tas laikam šajā pasaulē ir pats galvenais. Tikai tā Miškins domāja jau krietni vēlāk, atcerēdamies šīs dienas.

Atnāca Ļuda. Ņina tūlīt pat aizgāja uz otru istabu.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs man nekā laba nepateiksit, vai ne?

—    Ļuda, nerunā tā! To nedrīkst darīt. Es tevi lūdzu, aizbrauksim pie manis uz slimnīcu, aprunāsimies ar ginekologiem.

—   Viņi taču pieprasa, lai aicina māti.

—    Es viņus palūgšu. Bet varbūt man vai Ņinas krustmātei vajadzētu aprunāties ar taviem vecākiem?

—    Nē, nē. Ko lai dara — vismaz paldies jums par labiem vārdiem un aprunāšanos. Uz redzēšanos, Jevgeņij Ļvovič!

Ļuda izgāja laukā. No otras istabas atskanēja: «Zeņa!»

Viņš saķēra galvu un izskrēja kāpņu telpā.

—   Ļuda! Nāc atpakaļ!

Un jau dzīvoklī:

—   Ņina! Uzliec novārīties savus instrumentus! Es tūlīt atgriezīšos.

Mājās viņš paēda, pārģērbās un devās atpakaļ. Gaļinai viņš neteica nekā. «Labi, ka viņa patlaban ir darbā.»

* * *

Ņina bija viņu piekrāpusi. Grūtniecība bija aizsākusies krietni vien agrāk, nekā Miškins domāja.

Ļuda gulēja bāla, aukstu sviedru pārklāta. Ne reizi pat neiepīkstējās! Viņa pacieta visu. Miškins nekādi nespēja saprast, kur šī meitene ņem spēkus paciest tādu mežonīgu sapi. Viņa klusēja, kad instruments izdūrās cauri dzemdes sieniņai un iegāja vēdera dobumā. Būtu viņa kaut vai notrīsējusi, viņš būtu to pamanījis un apstājies. Viņa klusēja pat tad, kad viņš pavilka zarnu. Viņš to pamanīja tikai tad, kad pārrautā zarna nokļuva viņa rokās.

Pulss vājš. Asinis plūst aumaļām, acīmredzot arī vēdera dobumā.

—       Ņina! Tūlīt piezvani uz nulle trīs! Izsauc mašīnu! Pasaki — spēcīga asiņošana.

—   Tu esi traks!

—        Zvani, kad tev sakal Ļudiņ! Brauksim uz slimnīcu. Jātaisa operācija. Es tev esmu savainojis zarnu.

—   Izstāstīs mājiniekiem, Jevgeņij Ļvovič. Nevar.

—        Ļuda! Pietiek! Vedīšu pie sevis. Mātei kaut ko samelošu.

—   Atrā jau izbraukusi.

Viņš piegāja pie tālruņa, uzgrieza numuru.

—        Hallo. Labvakar! Nataļja Maksimovna? Es tevi ļoti lūdzu atbraukt tūlīt uz slimnīcu …

—        Hallo! Gaļina, es aizbraucu uz slimnīcu un tur aizkavēšos … Jā. Smags slimnieks. Vēlāk visu pastāstīšu. Uz redzēšanos!

Operāciju zālē tūlīt sāka asins pārliešanu. Slimniecei kļuva labāk — pacēlās spiediens, uzlabojās pulss.

—   Jevgeņij Ļvovič, jūs pats operēsit?

. — Nespēju. Es tev palīdzēšu.

—   Bet jūs taču …

—   Nevaru. Nemoki mani! Es tev tikai palīdzēšu.

—   Un ko jūs ierakstījāt slimības vēsturē?

—   Visu, kā bija.

—   Jūs esat zaudējis prātu! Tas taču ir cietums.

—   Kaut tikai paliktu dzīva.

—       Varbūt pēc operācijas slimības vēsturi tomēr pārtaisīsim?

—       Tad redzēsim. Kas to zina, varbūt vajadzēs izņemt dzemdi. Kā to paskaidrosi?

—    Bet tā taču nedrīkst rakstīt.

—        Kā gan citādi! Tu domā, ka man gribas sēdēt cietumā?!

—   Labi. Sāksim! Padomāsim pēc tam. Ak kungs!

—   Sāc taču! Ašāk! Ko te lieku pļāpāt!

Vajadzēja izgriezt desmit centimetrus garu zarnas gabalu, bet dzemdi izdevās sašūt.

Cauril

Ak kungs, vai viņa vēl varēs dzemdēt?

Miškins sēdēja pie viņas gultas. Kājgalī stāvēja pilinātā js. Asinis pilēja lēnām, vienmuļā ritmā, un viņam šķita, ka šis ritms ir pasaulē pats mierīgākais, pats labākais, pats glābjošākais …

Ap pieciem no rīta asinsspiediens normalizējās un Miškins aizgāja uz savu kabinetu, kur sēdēja Ņina un Ļudas māte.

—    Kas viņai, Jevgeņij Ļvovič, bija noticis?

—        Viņai bija zarnas sastrutojums, zarnas flegmona — izgriezām mazu gabaliņu zarnas. Varbūt viss beigsies labi.

—        Kā tad piepeši tā, viņa taču nekad ne par ko nesūdzējās. Kaut gan pēdējā laikā seja bija tāda savāda. Vai tas nav bīstami, Jevgeņij Ļvovič? Vai paliks dzīva?

—        Redzēsim. Kura katra operācija ir bīstama. Ja vēlaties, varam pie viņas aiziet. Bet jūs ejiet uz mājām!

Arī nākamo nakti viņš nosēdēja pie Ļudas gultas, bet tas jau vairs nebija vajadzīgs, tas tikai lai būtu tīrāka sirdsapziņa. Ļudai kļuva labāk.

Ceturtajā dienā, šķiet, vairs nebija par ko šaubīties.

Ļuda sāka atveseļoties, taču viņš aizvien vēl palika nodaļā un mājās pa visu laiku nebija rādījies.

Slimības vēsturi Miškins nepārtaisīja. Tajā tā ari palika ierakstīta visa patiesība, kuru vajadzēja slēpt no mātes.

*     * *

Marinai Vasiļjevnai Miškins izstāstīja visu.

—        Kungs dievs! No kurienes tu esi uzradies man par nelaimi! Tikko no vienas ķibeles laukā, tā otrā iekšā. Es taču nevaru tā mocīties tikai tādēļ vien, lai man būtu laba ķirurģiskā nodaļa. Tu taču labi zini… •— Viņa pēkšņi pārtrauca pati sevi: — Par to jau nav vērts runāt! Kaut kas ir jādara. Kā jūtas meitene? Vai ciešami?

—   Tiešu briesmu dzīvībai vairs nav.

—   Tātad paliks dzīva?

—   Tā vajadzētu būt. Es visu laiku sēžu pie viņas.

—   Vai vecāki nekā nezina?

—    Nē.

—   Viņa pati nepastāstīs?

—   Nē.

—        Bet ko lai daru es, man taču tagad jāiet un jāziņo par tevi. Slimības vēsturē tu tā arī visu ierakstīji?

—   Visu.

—    Bet apsūdzību uzvēli uz maniem pleciem?

—    Es pats uzrakstīšu.

—        Ciet klusu, muļķi! Katrs dara savu darbu. Un nelien, kur nevajag!

Marina Vasiļjevna saķēra galvu rokās. Viņa tā saudzēja savu frizūru — bet nu visu sapinkāja!

—        Es atnesu iesniegumu. Lūdzu atbrīvot mani no darba.

—        Atbrīvot! Nē, mīļais, sēdi vien! Pārāk labi gribi dzīvot! Ir ziņojums jāraksta man. Ir tu pats ej prom pēc savas vēlēšanās. Protams, tupēt mājās un pārdzīvot savu negodu tur ir vieglāk nekā visu acu priekšā. Atradis izeju! Pēc likuma man nav tiesību tevi ar varu aizturēt. Parakstu par neizbraukšanu no slimnīcas nevaru pieprasīt. Taču, ja tu aiziesi, — tas nebūs godīgi.

—   Jums taču kļūs vieglāk, ja manis vairs nebūs!

—        Ne jau nu tev, Miškin, par to būs spriest! Tu domā par vieglumu savā dzīvē, nevis par to, lai padarītu to vieglāku citiem. Ej un strādā! Nenolaid no meitenes ne acu — dabū viņu uz kājām. Bet es aizbraukšu un padomāšu. Vai Gaļina jau zina?

—   Vēl ne.

Marina Vasiļjevna aizbrauca pie sava paziņas — kāda ietekmīga priekšnieka medicīnas jomā.

—    Pjotr Semjonovič, glābiet!

—    Kas tad, Marina, tāds gadījies?

—        Man ir kāds dakteris, ķirurgs. Visa mūsu rajona mīlulis, ģēnijs…

—        Ģēnijs?! Un laikam savārījis ziepes? Kas viņš tāds ir? Ķeries pie lietas!

—        Iespējams, Pjotr Semjonovič, ka būsit par viņu dzirdējis, Miškins Jevgeņijs Ļvovičs, — zini, viņš bija viens

no pirmajiem, kas aizvāca pie embolijas trombu no plaušu artērijas…

—   Jā, jā, tu man tiki par viņu kaut ko stāstījusi.

—        Kā tad. Nūja. Lielisks cilvēks. Gudrs — un rokas zelta vērts! Slaids, stalts. Bet tas nu tā — viņš ir paša dieva svaidīts ķirurgs.

—        Vai tu viņu taisies tirgū pārdot, vai?! Sarunājusi te, pati nezini, ko. Ja kas noticis, klāj laukā! Kas ir?

—   Krimināls aborts, Pjotr …

—        Dulna esi, vai?! Atkāpies, sātan! Nudien, dulna! Vai tad nezini nolikumu par abortniekiem? Ja gribēja labi dzīvot — lai tagad pats par to maksā.

—        Pjotr Semjonovič, viņš naudu nav ņēmis! Pazīstama meitene.

—        Meitene! Vēl jo vairāk. Lai ir izvēlīgāks ar paziņām. Paskaties, kāds! Turklāt pats nemaz nav ginekologs. Lai sūta savas meitenes uz slimnīcu. Ir taču likums.

—   Viņa taču ir māsas paziņa.

—        Vienalga! Kāpēc tu centies man izklāstīt visus sīkumus. Aborts! Mājas apstāk|os! Ar to pietiek. Vairāk nekā nevajag. Nevajag darīt ļaunus darbus.

—   Protams, Pjotr Semjonovič, taču …

—        Nekādus «taču»! Nejauc man galvu! Kā tev pašai pa mājām klājas?

—        Pjotr Semjonovič! Puisi taču ietupinās! Bet viņš tikai aiz savas labestības. Viņam taču draud cietums. Es jūs ļoti lūdzu! Tas ir mans personisks lūgums. Turklāt radinieki arī nav sūdzējušies.

—        Un ko es te varu padarīt?! Tev taču pašai vajadzētu saprast.

—        Es vēl nekad, Pjotr Semjonovič, neesmu jūs tā lūgusi. Sis te ir ārkārtējs gadījums, Pjotr Semjonovič. Es jūs maksimāli pazemīgi lūdzu! Ja vēlaties, nokritīšu ceļos!

—        Es jau reiz teicu — nejauc man galvu! Tas taču nav joks! Krimināls aborts. Un kā jūs uzzinājāt, ja nav bijusi sūdzība? Notika kaut kas ļauns?

—       Tas jau pats galvenais! Dzemdes perforācija, zarnas rezekcija. Pats atnāca un pateica.

—        Ko?! M-jā-ā. Tas nozīmē daudzus gadus. Ko te varētu darīt? Tik tiešām tas nozīmē daudzus gadus. Slikti, gauži slikti. Vai labs cilvēks?

—   Cilvēks uz …

—        M-jā-ā… Izlaidusi tu esi. Neviens no mums nav, protams, bez grēka, bet kaut ko tādu… Tev taču galvu par to vajag noraut. Un kā klājas meitenei? Slikti?

—   Tagad dzīvībai vairs nekas nedraud.

—   Galvu tev noraut — tas vēl būtu par maz.

—        Esmu vainīga, Pjotr Semjonovič, esmu. Bet par to visu citreiz. Patlaban jāpestī puisis no cietuma vaļā.

—    Bet tu viņu padzīsi?

—        Nezinu. Var būt arī, ka .vajadzēs tā darīt, ja viss beigsies labi. Bet kurš no visa tā cietīs? Uz viņa pleciem taču turas visa rajona ķirurģija. Mums taču ir pati labākā ķirurģiskā nodaļa visā pilsētā. Labāka nekā Maskavā. Goda vārds, es nebaidos tā teikt. Salīdziniet dažādu slimnīcu pārskatus jūsu pilsētas veselības aizsardzības nodaļā.

—   Neaizstājamu cilvēku nav, tu to zini.

—        Ir, Pjotr Semjonovič, ir. Tikai vienkārši ņemot, katru var nomainīt.

—        Uzdevi gan tu man mīklu! Vai tu pati esi vēl ar kādu runājusi?

—        Ar ko tad lai es vēl būtu par to runājusi? Vienīgi jūs vēl varat te ko līdzēt.

—    Un kas par to zina?

—        Pagaidām neviens. Man pašai par to jāziņo — tikai es vēl ciešu klusu.

—        Pagaidi vēl kādu dienu un neziņo nevienam. Uzraksti man visus lietas apstākļus, bet uzvārdu vēl nemini, labāk tālāk no grēka. Iegaumē — nevienam ne pušplēsta vārda! Viss taču nāks caur manām rokām. Šodien pat piezvanīšu, aprunāšos, kas un kā būtu darāms. Bet tu man rīt no rīta piezvani.

—        Es pati atbraukšu, Pjotr Semjonovič, jau agri no rīta.

—        Nevajag. Nelēkā kā sienāzis! Lai labāk atbrauc viņš pats. Es viņam muguru nozilināšu.

—        Tagad viņš nebrauks. Zini taču, kāds viņš ir. Kamēr viņam nodaļā guļ kāds smagi slims, viņš no turienes laukā nenāk. Un te vēl tāds gadījums!.,. Viņš nepametīs meiteni, pat ja draudētu ar nošaušanu.

—        Tad esam norunājuši, lai arī tā būtu, rīt gaidīšu. Zvani!

trīsdesmitais ieraksts

«Mani dārgie puiši, atvainojiet šo patosa apdvesto sentimentālo iesākumu, taču tā nu iznāk. Es Jums nerakstīju, nezināju, ko rakstīt un kā rakstīt, un nesapratu arī, kas es tagad esmu.

No vienas puses, es Jūs nesen redzēju, kad gulēju slimnīcā, taču, no otras puses, slimnīcā vienmēr bija tik pilns cilvēku, ka es ne reizīti nedabūju ar Jums aprunāties. Tagad guļu šajā meža sanatorijā — uzlaboju veselību. _ Kādēļ!

Kāds velns mani dzina šajā trakajā braucienā, kādēļ nesagaidīju, kā izšķirsies mana lieta — vai tāda vispār būs, kādēļ meitenes izveseļošanās mani tik strauji nomierināja, lai gan es drīkstu nomierināties tikai pēc tam, kad Ļuda dzemdēs bērnu. Kas dzina mani šajā braucienā! Kāpēc es centos pats sevi apdāvināt? Kāpēc, kāpjot laukā no autobusa, es nedomāju nedz par šoseju, nedz par mašīnām? Kādēļ, domādams par pagātni, es nepalūkojos apkārt uz tagadni.

Vai esmu sodīts par braucienu vai sodīts par meiteni, vai arī viss risinās stihiski, sācies kādā nezināmā punktā?

Tik nesakarīgi — «impresionistiski», vai, — es varu rakstīt tikai Jums. Ņemiet par labu un piecietiet! Es gribu uzrakstīt, ko domāju par notikušo. Ne jau par meiteni. Tas bija slikts darbs, tāda nevajadzētu būt. Ar to jau esam tūkstoškārt plosījuši savas dvēseles un savu, pareizāk sakot, manu sirdsapziņu. Bet, lūk, tagad! Tagad…

Es sēžu pie galda mazā paviljoniņā — restorānā. Sienu gandrīz nav nemaz — tikai logi vien. Sniegs — slēpēm krustu šķērsu iznerrots. Ceļš — ar mašīnu riteņiem izmalstīts. Koks nezin kādēļ aug, cieši pie loga stikla piespiedies. Nesaprotu, kā šī mājiņa būvēta. Nav saprotams, kas notiks ar stikliem, ja koks turpinās augt. Nevaru saprast, kāpēc šie cilvēki, vismaz savi trīs desmiti, atbraukuši uz šo restorāniņu ārpus pilsētas svinēt savas priekšnieces piecdesmitgadu jubileju. Varbūt viņa nemaz nav priekšniece. Nē, viņi uzsmaida tai ar muti, viņi apsveic to ar rokām, kas satvērušas glāzītes, viņi visi vēlas satikties simtgadu jubilejā, viņi apdullina sevi ar automāta dziesmām un mūziku. Nav saprotams…

Starp citu, tas viss ir nieki. Pats galvenais nesaprotamais ir tas, kāpēc esmu šeit es. Kāda velna pēc es, cil

vēks, kas tik neiecietīgi izturas pret dabas šabloniskiem skruzuļiem, esmu atbraucis šurp. Man tā iebelza, es pat nezinu, ar ko, ka galvā palikusi bedre; es nesaprotu, kāpēc tā rūpējos par savu veselību, ka jau vairāk nekā divus mēnešus, kas apritējuši kopš traumas, nepieskaros degvīnam. Kāpēc es tā bai|ojos par savu veselību, kāpēc tā kļuvusi man tik dārga, ka es atsakos no sirsnīgas saskandināšanas ar man dārgiem un tuviem cilvēkiem tikai tālab, lai pasargātu savus anatomiskos nodalījumus un to fizioloģisko funkcionēšanu.

Varbūt es patiešām esmu visu to uztvēris kā zīmi, kas dota manās sajūtās.

Zīme man, cilvēkam, kas pats vēl lāgā nezina, vai viņam draud tiesa, bet visu laiku domā un patur prātā to, ka meitenei Ļudai nekad var nebūt bērnu. Zīmes bija manā rīcībā, es pats tās sev radīju, tikai man nebija acu, lai redzētu, nebija ausu, lai dzirdētu. Es devos šajā izbraucienā, šajā joņošanā, šajā steigā — pēc kā?! pēc kā joņoju? — un pašā sarunas, kustības, smieklu vidu pārstāju eksistēt, taču to, ka es vairs neeksistēju, sāku aptvert tikai vēlāk, kad atkal jau eksistēju.

Mēs braucām — es smējos, sarunājos un tik un tā domāju par Ļudu, par sevi, pēc tam es izkāpu laukā, pēc tam manis nebija, pēc tam es neaptvēru, ka iepriekš neesmu eksistējis, es nevis atgriezos atpakaļ dzīvē, es dzimu no jauna. Vispirms es ieraudzīju sevi ’pie kādas mājas, bet blakus stāvēja cilvēki, kurus es pazinu, tikai neatcerējos kopš kādiem laikiem, es vēl nezināju, ka tie taču bija un būs man tuvi cilvēki; pēc tam es atkal atrados ārpus dzīvības robežas — tas bija tikpat kā tālas bērnības atmiņas: kāda epizode ir, tad — tukšums, no jauna epizode — atkal tukšums. Pēc tam bija uzņemšanas nodala — to es jau pazinu. Un atkal tukšums. Tad atrodos pārsiešanas istabā — uz galda guļ sliņinieks, dzirdu nepareizu — Cein-Stoksa tipa elpošanu, — zinu, kāda tā ir. Man šķiet, ka es dežurēju, gribu palīdzēt, skatos slimniekā, skatos pulkstenī, rādītājs lēkā pa minūšu iedaļām, es domāju, ka mums (šajā mirklī es laikam iztēlojos sevi par gluži veselu ārstu) tās ir minūtes, bet slimniekam mūžība, pēc tam, šķiet, es to dzirdu pēc elpošanas, šim slimniekam beigas. Kāda te var būt runa par minūtēm? Bet par sevi pašu es vēl nekā nezinu. Gluži kā bērnībā.

Tāpat kā nākotnes cilvēki zina par pagātni, zina, pa kādiem apļiem pasaule, tā, agrākā pasaule, aizies nebūtībā un jau iet, mēs, ārsti, gluži kā pareģi, reizēm zinām slimnieka nākotni, piemēram, šī paša slimnieka nākotni, pa kādiem apļiem viņš šķirsies no dzīves un jau šķiras. Bet cik daudz kļūdu! Ne jau ārstiem vien gadās, pareģiem arī.

(Atvainojiet, zēni, taču man ir ļoti no svara atsaukt atmiņā visu, it kā tas būtu vajadzīgs Jums, taču patiesībā man pašam. Nepievērsiet šitam vārdu krustadancim uzmanību!)

Pēc tam atkal tukšums. Atkal manis nav, esmu sācis iet pa to apli, par kuru nekā nezināju un nedomāju, bet kāds, kas bija man blakus, zināja, varbūt arī, ka domāja, un, iespējams, zināja un domāja aplam.

Es jau guļu gultā, un pamazām manas atmiņas sastājas kaut kādā kārtībā, gluži kā jaunības atmiņas, notikums strikti seko notikumam, — nekādus pārtraukumus es neatceros.

Un nu galu galā atrodos kaut kur ārpus pilsētas, kopju savu veselību, rūpējos par savu fizioloģiju, jo baidos no patoloģiskas fizioloģijas varbūtības. Es jau baidos no visa.

Es baidos, ka, ņemot vērā manu pagātni, manas izdarības, manu nesavaldību un skarbumu (es vairs nespēju atcerēties, vai pirms traumas es arī biju gan skarbs, gan nesavaldīgs), psihiatrs var atzīt mani par traku. Es jau redzu pats sevi dzīvojam ar kauna traipu, ar nepilnības zīmi pierē. Es atceros savu pretīgo niķi likt cilvēkiem atzīmes, bet reizēm pat ar neatzinības prezumpciju piekabināt viņiem dažādas etiķetes.

Un nu es domāju, ko man darīt un kā man dzīvot, lai nebūtu • jāuzdod muļķīgi jautājumi, kā es esot darījis, kad, pēc to cilvēku vārdiem, kuri vēroja manu atdzimšanu pēc traumas, sācis prašņāt: «Kurp mēs braucam?» — bet, kad atbildējuši, jautājis: «Kāpēc?» — kad pat savā nesamaņas stāvoklī sapratis, ka esmu guvis uz saviem jautājumiem pilnīgu atbildi, un tomēr nenovaldījies un uzprasījis: «Bet kāpēc šauj?» Jautājums bijis stulbs un nereāls. Tas ir, ne jau nereāls, bet bērnišķīgs, jo es vel atradies bērnības stadijā, un tikai bērni var uzdot jautājumus, uz kuriem nevar atbildēt: kāpēc jāšaubās — kad dzird šāvienus, pat tad, ja tie nav reāli. Taču tobrīd

manas atmiņas vēl nebija sakārtojušās nepārtrauktā se* dbā. Es arī vēl tagad diskrēti atceros.

Un nu es sēžu un vēroju banketu šajā restorānā. Ap galdu sēž vesels bars un dzer, ska|i sveic savu priekšniecĻ Varbūt viņa nemaz nav priekšniece, tā ir tikai mana kartēja piekabinātā etiķete. Bet kas man būtu iebilstams pret priekšniecēm? Ja visas priekšnieces būtu tādas kā mancja — dzīve būtu iespējama un tātad arī dzīvot būtu jauki. Man aizvien pagadās sastapties ar jaukiem cilvēkiem, taču visi viņi dzīvo kaut kādā dīvainā riņķošanā un steigā, bet arī no tās nav nedz spēka, nedz vēlēšanās atteikties.

Man blakus dzer, man pretim cilvēki dzer, visi trokšņo, priecājas, bet es saudzēju veselību, gaidu, kad man atnesis tēju, bifšteku un šādus tādus vitamīnus.

Es jūtu un tāpēc baidos, ka man nāk virsū reize, kā jau tas cilvēka mūžā dažkārt mēdz būt, kad sāk spraukties laukā viss nekrietnais un aplam nodzīvotais un nereālais un kad visi var ieraudzīt šo tavu nekrietno un nereālo.

Es staigāju rāmi, lai, nedod dievs, nepakluptu, es neeju darbā, es gaidu, kad atkopšos, un, pats galvenais, es baidos samaitāties, iesmakt, sākt pūt, lai manī neieperinātos trupe.

Atvainojiet, zēni, šo preteklīgo vēstuli, bet vai nu es sāku jukt prātā, vai arī esmu jau sapuvis. Tā dzīvot turpmāk vairs nevar. Nedomājiet, ka man tik ļoti rūp šņabis un tā iztrūkums manā racionā, taču es izturos pret to kā pret simbolu (vai arī kā zīmi). Es vairs nezinu, vai vēl strādāšu, vai spēšu vēl strādāt, vai arī līdz mūža galam domāšu par savu atkopšanos. Vai jel kādam vēl vajadzīga mana dzīvība, iespējams, ka esmu jau kļuvis tuviniekiem par nastu, taču — sakarā ar savu galvaskausa traumu — es nekā vairs nesaprotu. Iespējams, ka esmu jau lieks. Iespējams, ka pārvērtīšos savam Sašam par čuguna važām… Ari Gaļinai… Bet labāk par to vairs nerunāt.

Redzat nu, ari ar savu vēstuli esmu kļuvis Jums laikam jau netīkams …

«Es beidzu. Baisi pārlasīt…» — es priecājos par katru savas atmiņas izpausmi. Un tomēr ņēmu un pārlasīju — neesmu uzrakstījis nekā no tā, ko gribēju. Ko es īsti domāju par visu notikušo. Pārlasīju — sametās slikti ap dūšu.»

* * *

MISKINS.

Sēdēju istabā dziļā, it kā slimiem feodāļiem domātā krēslā. Tieši šādā pēc maniem priekšstatiem miris grāfs Bezuhovs. Sēdēju, raudzījos sienā un nekā nedarīju. Nevaru pat pateikt, vai kaut ko domāju. Laikam jau domāju. Nekā nedomāt taču nemaz nevar — tāpat kā neelpot. Tas nav no mums atkarīgs.

Gaļina gulēja uz dīvāna man blakus. Man patika noskatīties, kad viņa bija ģērbusies tikai rītasvārkā un cepurītē. No rītasvārka lūkojās laukā slaidas kājas un melns bruncītis. Kāpēc es tagad vairs redzu tikai melno brunči — to es nezinu. Rītasvārku jostiņa parasti ir savilkta jo cieši un izceļ vidukļa slaidumu — modes kalngals. Koķeti uzlikta cepurīte, patiesībā koķetīgs ir matu sakārtojums, bet cepurīte uztupināta, kā pagadās, lai nesabojātu matu sakārtojumu — žēl izdot lieku naudu par frizūru. Atceros, kā savā laikā slimnīcā sievietēm — māsiņām un ārstēm — bija aizliegts glīti un dažādīgi pielāgot medicīnas darbinieku ietērpu savām auguma formām. Ari krāsoties nebija brīv. Lai visas būtu vienādas. Lai būtu vienāda balta ierinda. Tagad, paldies dievam, pat baltā krāsa pie mums slimnīcās vairs nav obligāta. No sava — slimnieka viedokļa varu teikt — glīta un izskatīgi ģērbusies sieviete slimnīcā man vienmēr bijusi tīkamāka nekā vienmuļā baltā pelēcība. Lai klātos cik grūti klādamies, — labāk lai būtu uzkrāsojusies nekā nevīža un pluska, kā tādas dēvējam mēs, slimie.

Laikam jau tieši par to es tobrīd domāju. Toreiz, kad neatceros, vai es ko domāju.

Un tieši tajā brīdī atbrauca puiši.

Volodja un Filips ieradās ar lielu troksni, taču, manuprāt, tas bija tīšs trokšņainums, viņi īsti nezināja, kā uzvesties ar mani, un šajā ziņā nelīdzēja pat tas, ka trīsdesmit gadus esam pastāvīgi tikušies. Un tad vēl tā muļķīgā vēstule, kuru biju uzrakstījis un kuras dēļ man kauns vēl tagad.

Volodja. To, ka tu nedrīksti dzert, mēs zinām, taču ignorējam. Mēs dzersim, bet tu cieties!

Filips. Jāpierod pie tā, ka dzert tu sāksi ne ātrāk kā pēc pusgada, bet mums kopā ar tevi jānodzīvo viss mūžs un šis pusgads vēl klāt.

Bet pa iekšu ve’as vilnis pēc viļņa: te gribas vai apraudāties aiz aizkustinājuma par šādiem vārdiem un prieka, ka viņi ieradušies, te esmu gatavs vai uzsprāgt gaisā, jo uzskatu viņus par ncsmalkjūtīgiem, netaisniem un rupjiem. Pēc tam virsroku sāk ņemt profesionālās iemaņas, un es sāku saprast, ka šī reakcija atbilst klasiskajām galvas traumas pazīmēm, ka tāda ir galvaskausa traumu pārcietušā cilvēka uzvedība un reakcija.

Gaļina aizgāja pastaigāties. Pareizi darīja. Mums vajag pabūt vieniem.

Volodja. Vai nav jau apnicis veseļoties?

Es. Manu vēstuli saņēmāt? Es jau nožēloju, ka uzrakstīju. Taču pēc šīs traumas man reizēm uzmācas tādas skumjas, ka gribas vai pakārties. Tad var visu ko pastrādāt! Pēc traumas!

Filips. Tu taču izskaties lieliski! Kas tad tev vainas? Manuprāt, trauma nav atstājusi nekādas sekas.

Es. Objektīvi — pagaidām nav. Taču subjektīvi… es vairs neesmu tas cilvēks. Un nav arī vēl zināms, kas būs objektīvi.

Volodja. Un tas būtu?

Es. Pie manis divreiz bija atbraukuši puiši no darba. Es laikam aizvainoju viņus.

Volodja. Kāpēc tu tā domā?

Es. Es viņiem otro reizi apjautājos, kas notiek pie mums, bet viņi nekā jēdzīga nepastāstīja. Viņi man galīgi nekā nestāsta.

Filips. Sveiciens no Džeimsa Forsaita. Viņi taču negrib uzmākties tev ar savām dienesta jezgām, kamēr tu vēl neesi īsti atguvies.

Es. Nē. Es aizvainoju.

Volodja. Kā tu to varēji izdarīt?

Es. Mēs sākām kaut ko spriedelēt par Pirogovu. Kāds nosodīja viņu tādēļ, ka viņš licis pērt ģimnāzistus. Nu, un es ne no šā, ne no tā tūlīt sāku ālēties. Saku — tā tas nemaz nebija. Bet viņš saka — kā tad nebija; līdzko kļuva par mācību apgabala kuratoru, tā ierosināja bērnu pēršanu. Bet es saku — tā ir Dobroļubova versija. Bet viņš pretī — kāpēc Dobroļubova, ja Pirogovs uzrakstījis «Uzvedības noteikumus», kuros ir punkts par pārkāpumiem, kas sodāmi ar rīkstēm.

Filips. Un kāpēc tu tagad klaigā kā gailēns?

Volodja. Tu, Zeņa, esi plātlzeris. Slimība nav tevi itin nemaz pārvērtusi, arī subjektīvi tu esi tāds pats, kāds biji agrāk.

E s. Un tad mani piepeši pārņēma kaut kāds nīgrums un es nolēju veselu runu. Ka viņš atstājis miesas sodu tikai par atsevišķiem grēkiem, ka nevar jau visu ar reizi pārtaisīt, ka vajadzīgi zināmi etapi, citādi var vēl izraisīt dzemdības ceturtajā mēnesī.

Volodja. Liec taču, Zeņa, viņus mierā!

Es. Bet viņi man atkal par Dobroļubovu, par viņa pareizo pieeju, par Kabaņihu, par Oblomovu.

Izrādās, ka pa šo laiku bija atnākusi ari Galina un arī viņa man saka: «Rimsties, Zeņa, iesim pastaigāsimies!» Es Gajinai virsū kā zvērs: «Liec mani mierā,» saku, «ej prom, ļauj taču ar puišiem parunāties!» Sajā mirkli man acīs parādījās kāds mirgojošs plankums, caurspīdīgs un trīsuļojošs kā silts gaiss. Plankums kļuva aizvien lielāks un lielāks. Tālāko es vairs neatceros.

*     * *

Bet bija tā.

Zeņa. Oblomovs, saku viņiem, Dobroļubovs. Oblomovs taču ir vispatīkamākais, pozitīvākais, vismiermīlīgākais, vislabsirdīgākais, godīgākais un šķīstākais krievu literatūras varonis. Un Oblomovs arī nomira labestībā, mīlestībā, mīlamu un mīlošu cilvēku — sievas un bērnu ielenkts, nomira miegā kā svētais, bez mokām. Viņš tā mīlēja krievu valodu kā neviens. Viņš nespēja uzrakstīt divas reizes vārdu «kas». Pārtrauca rakstīšanu. Un arī Olga viņam nebija vajadzīga. Viņam bija sveša. Olga, ari Stolca …

Volodja. Zeņa, mēs nepagūstam nedz izsekot tavām domām, nedz iedzert. Uzgaidi! Nesteidzies!

2eņa. Saprotiet, viņi uzskata, ka esmu unikums, bet ko viņi ar šo vārdu domā? Tad es viņiem arī pateicu, ka Gončarovs ir salīdzinājis labsirdīgo un krietno Oblomovu, par kuru baiļojies, kam jutis līdzi, ar šeptmani, kas vēsu sirdi atņem godīgajiem un krietnajiem viņu mantu, viņu darbu, visu, kas vien viņiem ir. Taču viņi pievāc ne jau būtisko, ne jau galveno — tikai olgas, bet viņu olgas un paši štolci dzenas tikai pēc šeptes. Oblomovs ir guvis gal

veno — ir mīlestību, ir nākotni, tas ir, bērnus. Bet Stolca nākotne — tā ir šepte, nevis cilvēki…

Filips. Zeņa, Zeņa, pagaidi…

Volodja. Pagaidi! Paklusē!

Zeņa. Nē. Es nespēju klusēt. Es viņus aizvainoju. Nodarīju tajā sarunā viņiem pāri. Apvainoju viņu personības. Es esmu viņiem unikums, bet es nodarīju viņiem pārestību. Ne jau viņi ir tie, kas nedomā par cilvēkiem, — es nedomāju par cilvēkiem. Tas esmu es, es, es, kas nedomā par cilvēkiem!

Ga|ina pienāca pie Zeņas, uzlika roku uz galvas un sāka vieglītēm glaudīt.

—   Zeņa, Zeņukiņ, rimsties, lūdzu, izstāstīsi citreiz!

Filips. Nerunā niekus! Viņi izturas pret tevi labi.

Gaida, kad atkal sāksi iet darbā. Tu taču nekad un nekādu draņķību neesi viņiem pastrādājis.

—        Es viņus apvaiņoju. Aizskāru. Centos pierādīt, ka viņi nekā nezina, bet es zinu.

Volodja. Liecies nu mierā! Tu runāji par Pirogovu, Dobroļubovu, Oblomovu, kāds tam sakars ar …

Zeņa. Slikti runāju. Un ari operēju ar tādu apziņu, ka viņi tā neprot. Un vēl Ļuda.

Volodja. Nu tad uzskati, ka tevi piemeklējusi atmaksa. Tev taču Filips par to tikko kā stāstīja. Sāda atmaksa nāk tikai pār cilvēkiem, kam ir sirdsapziņa.

Zeņa sāka vēl aktīvāk, vēl ātrāk, vēl saraustītāk runāt par savu globālo vainu, tad sāka klaigāt uz puišiem, pēc tam pateica: «Bet tu ciet klusu, bet tu ciet klusu,» — apklusa un atlaidās krēslā.

Grūti bija saprast, vai viņš aizmidzis, vai tāpat vien atlaidies, vai ari zaudējis samaņu.

Gaļina spieda viņa galvu pie krēsla atzveltnes.

Puiši apjukuši skatījās viņā, nesaprazdami, kas noticis.

Gaļina. Laikam traumatiskā epilepsija. Labi, ka bez krampjiem. — Viņa novērsās. — Tagad neaiztieciet viņul Drīz viņš atgūsies. Varbūt arī, ka nav epilepsija.

Pēc pāris minūtēm Zeņa atvēra acis.

—        Sāp galva. Drausmīgi sāp galva. Gatavās šausmas, puiši, cik bieži uznāk lēkmes. Gaļina, padod karstu dvieli!

Zeņa spieda plaukstas pie vaigiem un deniņiem, it kā galva grasītos nokrist un viņš to atbalstītu.

Gaļina uzlika viņam uz pieres mitru dvieli.

—   Vai, karsts, karsts, pieturi, pieturi! Es nevaru.

Viņš atlaidās garšļaukus uz dīvāna. Mazu brītiņu pagulēja un piecēlās — šķita, it kā pakausis būtu bijis noguldīts uz dēlī sadzītu naglu galviņām.

Viņš piecēlās, piegāja pie aizsalušā loga un piespieda pieri rūtij.

—        Šķiet, kļuva vieglāk. Nē. Sākās atkal. — Viņš metās prom no loga un aizskrēja uz tualeti. Gaļina paņēma glāzi ar ūdeni un aizgāja pakaļ.

—   Tūlīt sāksies vemšana.

Filips. Man, kad sāk mocīt migrēna, pēc vemšanas vienmēr kļūst vieglāk.

V o 1 o d j a. Varbūt tiešām kļūs vieglāk.

Gaļina. Tās nav tādas galvassāpes. — Viņai gar apakšplakstu bija uzradies neliels valnītis, pareizāk sakot, dzidra šķidruma uzplūdums.

Atgriezās Zeņa zaļganbālu seju.

—   Gaļina, iešļircini!

Vo 1 od j a. Ko tad?

Zeņa. Neuztraucies! Ne jau nu narkotiku. Analgīnu. Visur gribat uzmesties par rīkotājiem.

Gaļina izņēma no skapīša metāla futrāli ar šļirci un adatām.

—        Mums vienmēr gatavībā sterila šļirce. Glabājas spirtā.

—        Es, puiši, drusciņ pagulēšu. Pēc minūtēm piecpadsmit būs jau vieglāk.

Filips. Bet kāpēc jāšļircina, kāpēc nevar iedzert tableti, jo tas pats analgīns vien ir?

Gaļina. Viņš taču izvems. Tad no tabletes nebūs nekādas jēgas.

Abi apklusa. Viens sāka skatīties avīzē, otrs — logā.

Ko viņš tur ieraudzīs vairāk par tiem pašiem leduspuķu mežģīņotajiem rakstiem uz stikla, ja nu vēl vienīgi izdodas kādā rakstu spraudziņā saskatīt sniega restojumu, kas aizsedz viņiem pārējo pasauli.

Klusēja.

Gaidīja.

Viņi to redzēja pirmo reizi. Bet tagad visi ieraudzīja, visi klusē, iet, bet es atceros to, ko biju redzējis lēkmes brīdī.

*    * *

—        Zeņa, sveicināts, kā tu jūties? Mēs tevi gaidām. Šimbrīžam tavus pienākumus pilda Nataļja Maksimovna.

Ir atnākusi Marina Vasi|jevna. Tā ir viņas uzmundrinošā balss. Neviens mani tur negaida. Tūlīt sāks runāt par visu ko, lai tikai nepieskartos ķirurģijai.

—        Pie mums atkal raujas KRP. Atkal ceļ augšā visus algu sarakstus. Jā, Gaļina. Labprāt izdzeršu kādu glāzi tējas. Paldies! Izcēluši visus sarakstus un pētī, vai aizstājējiem kaut kur nesakrīt dežūras. Arī citos rajonos dara to pašu. Nedod dievs, ja kaut kur sakritīs stundasl Salīdzina — un uzrēķins kā likts vai nu ārstam, vai administratoram. Izrēķināja laukā no dežūras pusstundu pusdienām un pusstundu dežūras beigās pirms darba dienas sākuma — saka, ārstiem vajagot pirms darba sākšanas atpūsties. Un vēl ir pienākusi pavēle …

Neviens nepamanīja. Marina Vasiļjevna turpina stāstījumu. Gaļina klausās viņā un skatās manī. Viņa pamanīja. Laikam nekas nebija. Nebija taču acu priekšā tā plankuma. Es tikai biju uz mirkli aizmirsies. Bija. Atkal bija plankums.

Nāk, atkal nāk siltais gaiss. Tūlīt, tūlīt sāksies!

—   Zeņa, tēju dzersi?

Jā. Es gribēju tēju.

*    * *

—   Labdien, Jevgeņij Lvovič!

—   Vai dieniņas! Labdien, Ļudiņ. Kā tu jūties?

—        Labi, Jevgeņij Ļvovič, drīz sāksies beigu eksāmeni. Jau sāku gatavoties.

—   Un kādā institūtā gribi iestāties?

—   Tikai medicīnas.

—   Vai tev, Ļudiņ, nekas nesāp?

—        Ko jūs runājat, Jevgeņij Ļvovič, man viss, viss ir labi. Pat atzīmes. Es jums ļoti, ļoti pateicos, Jevgeņij Ļvovič, jūs man tagad esat tuvāks nekā tēvs. Ar viņu taču es nevaru atklāti izrunāties. Kā jums tas tā gadījās? Jums taču jābūt mūžīgi veselam, līdz pat savai nāvei.

* * *

—   Zeņa! Neesmu tevi redzējusi jau simt gadus.

—        Jā, nav mums bijis nekāda pamata tikties. Bet es tevi, Ņina, neesmu redzējis veselu mūžību. Un kas tas ir — mūžība?

—        Vai, cik tu drūms, mīļais dakter. Vai tas slimības dēļ? Tas taču pāries.

—        Tagad jau es esmu gatavs sākt smieties. Viss taču ir pārejošs. Un kas tā tev par grāmatu, Ņina? To es prasu aiz ieraduma. Maz lasu.

—   Tikko nopirku …

—   Par mīlestību vai par karu?

—   Par zvēriem.

—   Un par medniekiem ari tur ir?

—   Nav.

—        Tātad par mīlestību. Es, Ņina, visu iedalu grupās «par mīlestību» un «par karu». Ja tā labi apdomā — viss iedalāms tikai tā. «Hamlets» — par karu, «Karš un miers» — par mīlestību, «Otello» — par karu, «Karalis Līrs» — par mīlestību …

—   Gana, gana uzskaitīt, Zeņukl

—   Grāmata par …

—   Jā, Zeņa, gandrīz vai aizmirsu.

—   Ko tad?

—   Tev milzīgs sveiciens no Ļudas, viņa jūtas …

—        Viņa pati bija pie manis. Kā tu, Ņina, uzskati, vai ir tāda problēma «būt vai nebūt»? Protams, vienmēr ir «būt». Un, ja nu rodas problēma, — tātad atkal ir tikai «būt». Kam «nebūt», tam nekas arī nerodas. «Būt vai nebūt» — lūk, kur neredzu nekāda jautājuma.

—        Vai zini, Zeņa, esmu galīgi nolēmusi pāriet citā darbā.

—        Pāriet vai nepāriet — uz kaut kurieni? «Lūk, kāds ir jautājums.» Uz kurieni?

—   Uz neiroķirurģisko nodaļu.

—        Tad tu būsi tā, kas dos man narkozi. Operēties vai neoperēties — tāds ir jautājums.

—    Kāpēc tad tev operēties?

—        Es jau arī saku — kāpēc. Tas nav pa manam prātam. Tā nav cilvēka darīšana — rakņāties pa smadzenēm. Bet, no otras puses, tur laikam ir hematoma — bieži nāk

virsū lēkmes. Jāaizvāc sarētojumi, saaugumi. Nezinu, bet kaut kas ir jādara, tikai šīs operācijas ir tās, kurām ir vismazākā garantija. Es negribu, ka mani operē. Negribu. Tas ir smadzenēs sarīkots karš. Bet tā nav īstā viela karošanai. Man šķiet, viss ir smadzenēs, Ņina!

—   Ko tu runā par operāciju, nomierinies, 2eņa, pagaidi, viss pāries!…

Re, atkal, atkal. Acu priekšā šaudās plankums, sākas atkal. Atkal visa pasaule lien acīs. Un atkal pārgāja. Cenšos atcerēties.

*     * *

—   Es vairs nespēju izturēt, Ga|ina. Pasaki, lai neviens pie manis vairs nenāk. Es taču nevaru katra dēļ un no katra iet prom citā pasaulē. Tikai puiši, tikai viņu dēļ esmu ar mieru to pieciest. Nepieciešama operācija, Galina. Bet es negribu operāciju. Būtu vēzis — to var izgriezt vai neizgriezt. To risku es saprotu, bet šito … Visi allaž vieglāk riskē tad, ja saprot. Bet šo es nesaprotu. Es negribu nevienam ļaut līst savās smadzenēs. Jau es pats esmu ielīdis tajās pāri par jebkuru mēru, arī tas man nav vajadzīgs. Bet es vairs nespēju. Es taču nedzīvoju. Kāpēc es tāds esmu vajadzīgs sev, Sašam, tev?

—   Zeņuk, pagaidi vēl! Pagaidi ar operāciju. Viņi vēl nedod nekādu garantiju, viņiem viss vēl nav skaidrs.

—   Es taču arī negribu. Bet ko man darīt? Gaļina!

Gaļina stāv blakus krēslam, maigi un mīļi glāsta viņa

galvu, un viņam tik labi no rokas pieskāriena. Bet to taču nevar izmantot kā mūžīgu zāli.

—   Turi, turi, Gaļina! Kādas garantijas?

—   Neiropatologi cer, ka var pāriet pats no sevis.

—    Aiziešu es pie cilvēkiem un sacīšu: cilvēki, paskatieties — es esmu jūsu ķirurgs! Bet viņi ņems un sasies mani, jo kas es viņiem vairs par ķirurgu. Es taču ne ar vienu vairs nespēju sarunāties. Re, atkal, atkal nāk virsū.

Nav zināms, ko viņš redzēja šoreiz. Atguvis samaņu, viņš kategoriski un nelokāmi iesaucās:

—   Pietiek! Taisām operāciju. Pietiek! Un sākam visu no jauna. Tikai es negribu operāciju! Negribu! Bet taisīsim, Gaļina.

Kategoriski!

PĒDĒJAIS IERAKSTS

Atkal es dežurēju, atkal «spēlēju es ermoņikas tā, lai visi dzird». Bet dežūras laikā …

Sarkana krāsa ir spilgta, acīs krītoša, uzmācīga. Tās var būt pavisam maz, bet iespaids tāds, ka tā aizpildījusi visu, un man, ķirurgam, bail no sarkanās krāsas. Tā pat uz melna, kad padara melnu vēl melnāku, tik un tā ir spilgta, acīs krītoša, uzmācīga.

Es sarunājos ar slimnieci, kad izdzirdu iestumto nestuvju troksni, pavadītāju čukstus un ātrās palīdzības feldšeru sarunu ar mūsu māsiņām. Pirmais, ko ieraudzīju -— daudz sarkanā. Pirmais, ko iedomāju — tur stāvoklis bēdīgs, darba visai naktij.

Slimais guļ nekustīgi, nevaid — šoks. Asinis uz nestuvēm, uz viņa melnajām drēbēm. Cik viņu, lūk, šādu, jau nav bijis — asiņainu, nekustīgu, runāt nespējīgu. Izrakstījušies no slimnīcas, un es pat nezinu, kur viņi ir tagad. Izrakstās — un kā akā iekrīt… Bet kaut kur jau laikam dzivo.

Dažs ir arī nomiris. Bieži vien esam cīnījušies, plēsušies vai pušu viņu dēļ (kā pieņemts rakstīt par mūsu veiksmīgo ārstēšanu), kaut pirms šīs cīņas mums visbiežāk ir ļoti gribējies gulēt. Nereti bijis arī tā, ka mēs pat nepagūstam uzsākt cīņu jeb vai, vienkāršāk runājot, — ārstēšanu. Viņi tā arī nomira — neārstēti. Un, ja mēs nepagūstam uzsākt ārstēšanu, tad šis mirušais tā arī paliek mums gluži svešs līķis. Un no turienes — no šī mums pilnīgi svešā priekšmeta mēs gājām pie cita slimnieka vai arī, ja tā bija nakts un nebija grūti slimo, — gājām gulēt. Jeb vai arī, ja tas bija rīts, gājām uz konferenci ziņot vai pie studentiem. Tikai nekad negājām uz mājām. Arī tad, kad bija iespēja iet uz mājām, piemēram, svētdienās, tik un tā nevarēja aiziet uz mājām tūlīt, vajadzēja drusku pasēdēt, parunāt, uzkrāt spēkus un tikai pēc tam iet. Starp citu, ja mēs vēl neesam paguvuši sākt slimnieka ārstēšanu, tad mums nevajag uzkrāt spēkus, lai ietu atpūsties. Un vai cik daudz spēka vajadzīgs, ja tas ir tavs, jau tevis paša ārstēts līķis! Cik aplami tas skan — ārstēts līķis. Bet kā to lai pasaka? Ārstēts slimnieks? Bet tas taču jau ir līķis. Kaut gan — kāda starpība, kā nosaukt. Svarīgs ir tas, ko ieraksta slimības vēsturē. Bet tādas lietas slimības vēsturē neraksta. Tāpēc šī svarīgā problēma tiek

anulēta. Netiek anulēta tikai doma, ka tas ir tavs līķis. Atkal dīvains formulējums. Kā tā var teikt — tavs līķis? Mans līķis? Vai tad es par savu līķi varu pateikt — mans līķis? Tad jau labāk par to nemaz nerunāšu. Taču viss, kas saistīts ar līķi, ir tik savāds un tik uzmācīgi turas prātā. Visa šī tukšā pļāpāšana arī ir zaudēto vai vispār neesošo spēku savākšana. Uzkrāšana.

Es ieraudzīju dzīvu cilvēku, kas gulēja kā līķis un vienās asinīs. Acīs ieplaiksnījās sarkans, iekšā kaut kas sāka nemierīgi urdīt, un es sapratu, ka nakts ir pagalam, un man uznāca bailes — ja nu es nepagūstu, ja nu nespēju kaut ko izdarīt. Es ar šausmām skatījos sarkanajā un melnajā cilvēkā. Man acīs viss sarkans un melns, un, kur sarkanais saplūst ar melno, tur ir vēl melnāks.

Mans jaunais kolēģis, praksē atsūtītais students, kas bija stāvējis uzņemšanas telpas gaitenī un itin dzīvi ar kādu sarunājies, pēkšņi teciņus metās pie manis. Viņš, šis kolēģis, izskatās ļoti solīds, bet šitā skrien! Taču jāsteidzas ne jau šajā ziņā. Jāsteidzas, viss aši jāpadara, kad esi pie slimā. Kas jāpadara? Kas?! Pirmkārt asinis — tās vajadzīgas katrā ziņā, tās jāpārlej. Labāk būtu steidzīgi nokārtojis pārliešanu, nevis tik naski ar kājām dipinājis.

Otrs kolēģis, kas dežurēja kopā ar mani, laikam bija ieraudzījis nestuves pa logu, jo arī drāž pa kāpnēm lejā pie manis. Vajadzēs steidzīgi pārgriezt apģērbu, tūdaļ pat uzlikt lubiņas un steidzīgi iztaisīt blokādes. Plānoju — bet vēl nemaz nav zināms, kas tur viņam noticis ar rokām un kājām.

Vēl viens ārsts no ātrās palīdzības ienācis līdzi nestuvēm gaitenī un mērī asinsspiedienu. Sim ārstam rokas jau ir sarkanas. Spiediena, protams, nav. Tad ta daudz ārstu saskrējuši, — man tagad māsiņas vairāk vajadzīgas! Viņas taču uzstādīs visādus pilinātājus, kārtos dažādu pārliešanu. Starp citu, arī viņas visas jau ir šeit. Un jau kārto. Un graiza apģērba gabalus. Un visām rokas jau sarkanas, bet man pat uzsvārcis jau sarkans.

Pulkstenis jau desmit vakarā, bet es vēl gribēju piezvanīt uz mājām. Tagad jau nevienam vairs šodien nepiezvanīšu.

Sākās parastais darbs. Gan pārliešanas, gan rentgenuzņēmumi, gan citādas liešanas, bet pēc tam bija narkoze, bija sirds masēšana, bija mākslīgā elpināšana.

Viņš, šis slimnieks, dzīvo. Viņš nav līķis. Mēs viņu dabūjām no tāda stāvokja laukā. Atkal viss šķērsām. Vai tad var nāvi, tas ir, sirds apstāšanos un neelpošanu uzskatīt par stāvokli. Tas laikam vairs nav stāvoklis. Atkal pļapāšana — atkal spēku vākšana.

Pie operāciju zāles — tās durvīs stāv divas sanitāres un skatās. Interesanti. Viņām interesē gala rezultāts — paliks dzīvs vai nepaliks. Bet es nekad nevaru pateikt: «Dzīvos.» Tikai vienmēr gribu, kaut tā būtu.

Mēs jau operējam, bet viņas ir aizgājušas. Nokāpušas lejā uzņemšanas nodaļā un tagad stāsta, kas un kā ticis darīts. Un, ja tur patlaban slimnieku "nav, visi sapulcējušies_ ap viņām, klausās, šausminās, novaidēs, klakstina ar mēli un prāto, cenšas uzminēt, no kurienes ir šis cilvēks un kas viņš tāds ir, un kas viņam palikuši mājās. Pagaidām viņš pie mums ierakstīts kā nezināms, taču milicija drīz vien sameklēs, no kurienes viņš ir, atvedīs dokumentus un atbrauks radinieki, ko būs izsaukusi milicija, kas šoreiz nevis nosargās viņu mieru, bet gluži otrādi — iztraucēs. Taču visi viņu pārdzīvojumi, visi mēģinājumi uzminēt, kas viņš tāds ir, kas viņu gaida mājās un kā kuru meklēs, man pagaidām ir pilnīgi vienaldzīgi. Ja nu viņš nomirtu, tad gan, tad arī es varētu piebiedroties viņu vaimanāšanai. Bet patlaban man viņa nav žēl — patlaban es viņu ārstēju. Ja nu man piepeši pavēstī, ka viņam mājās septiņi bērni, bet es esmu spiests amputēt viņam roku. Sākšu vēl domāt: «Ar ko tad viņš nopelnīs tiem maizi?» — un atturēšos no amputācijas.

Es viņu operēju, es lāpu, šuju ciet ādu, uzlieku lubiņas. Pulkstenis jau divi pāri pusnaktij. Pulkstenis karājas tepat operāciju zālē. Rādītāji kā krītamkaites lēkmē lēkā no svītriņas uz svītriņu. Es to neredzu, tikai dzirde pēkšņi uztver rādītāju lēcienus. Tas notiek tādēļ, ka ir kluss, — tad es dzirdu laiku. Tad, kad es pats gulēju slimnīcā ar pārsistu galvu, tad varēju sekot rādītājam ar acīm.

Operācija tuvojas beigām. Viss rit labi. Pārbaudām visādus refleksus, redzokļus, spiedienus. Viss virzās uz labo pusi. Miesa virzās uz labo pusi.

Atkal ģeķība. Kā miesa? Kurp virzās? Risinās tikai zināma spēku pārsūknēšana. Mēs esam atdevuši savus spēkus viņam. Viņam pienācis klāt drusciņ dzīvības spēka, mums to kļuvis mazāk, tiesa, uz nelielu bridi. Mēs esam

ārstējošie, bet viņš — ārstējamais, abas puses ir nedaudz izlīdzinājušas savus spēkus. Savā laikā izlīdzināja spēkus ari ar mani. Vispirms tūlīt pēc traumas, pēc tam neiroķirurģijas nodaļā. Man vēl atstājuši zināmu daudzumu spēka. Es vēl varu to dot citiem. Abām pusēm maķenīt samazinājies dabiskais nemiers. Neatceros, kur tiku lasījis, ka laika virziens esot virziens uz nemiera samazināšanu, uz mieru; tātad uz būtību. Tā, tagad var vest prom uz palātu, tur viņam būs mierīgāk. Tiesa, te viņš patlaban ir, tā sakot, pasaules centrs, cilvēks numurs viens, — viss tiek darīts viņa un tikai viņa labā, viņa miera labā. Bet tur viņš būs viens no daudziem. Viņam uzvilks mugurā apbrīna vērtu pidžamu un iedos dažāda izmēra čības.

Un tā es tērēju savus spēkus, daļēji lietderīgi — pārsūknēdams tos slimniekā, daļēji bez kādas jēgas — nodarbodamies ar pavisam citām, klaji nevajadzīgām lietām. Un atkal uzkrāju spēkus reizēm pļāpāšanā, izpriecās, mīlestībā.

Piegāju pie operāciju zāles durvīm. Aiz tām melnēja nodaļas gaitenis. Pie pašām durvīm — pie posteņa māsiņas galdiņa sēž veseli trīs sievišķi. Dudina, lēkā un čivina viņu dzīvā, pieklusinātā saruna.

—   Tātad tev tagad ir divdesmit kvadrātmetru liela istaba?

—   Kur nu divdesmit! Tā taču ir lielpaneļu māja. Manējais saņēma dzīvokli no rūpnīcas. Sūdzēties jau nevar, labs. Ne jau nu briesmīgi labs, tomēr.

Sekoja garš pastāsts ar visiem sīkumiem…

—   Vai mēbeles jau ir?

—   Mēbeles es jau nopirku. Sakombinēju garnitūru. Viss jau ir — gan gultas, gan skapis, servants, galds, vārdu sakot, viss.

—   Tagad vajag vēl ledusskapi.

—   To es nopirku jau agrāk. Sākumā gribēju pirkt mazu, bet tad nospriedu — viss vienalga, tik un tā pērc taču reizi mūžā. Nopirku lielu, glītu.

—   Tātad tev viss jau ir?

—   Tikai televizora nav, bet man apsolīja sadabūt. Jaunu modeli, lielu.

«Bet es televizoru negribu,» es nodomāju un tūlīt apskaitos, un tūlīt man sametās garlaicīgi, tūlīt apnika klausīties viņās. (It kā mani kāds būtu lūdzis to darīt.) Man galīgi aptecējās dūša. Tas taču pagalam aizvainojoši

mēs tur lejam asinis, lejam spēkus, bet tel… It kā šobrīd nebūtu nekā, ko darīt.

Es dusmīgi pārtraucu viņu pļāpāšanu, ar to drusku mazinādams savu aizvainojumu, un pavēlēju viņām pārvest slimnieku uz palātu. Zināju, ka vēl par agru to darīt. Es zināju, ka viņas tūlīt atnāks ar ratiņiem, bet viņām sacīs: «Par agru atbraucāt, gaidiet.» Un būs vēl jāgaida vismaz pusstunda. Tas pats mazākais. Taču es biju nikns. Es biju bez jēgas izšķiedis spēkus. Un savus arī.

Un nu viņas jau stāv operāciju zāles priekšistabā, stāv un atkal par kaut ko sarunājas. Bet es to nedzirdu. Es neklausos.

Puspiecos slimniekam atkal kļuva slikti. Un visas pārliešanas un šļircināšanas atsākās no jauna, tikai šoreiz jau palātā.

Šoreiz arī posteņu māsiņas kopā ar mums piedalījās visās liešanās un pārliešanās, tagad tika pārlieti ari viņu spēki. Un manējie. Iespējams, ka viņi tajā neiroķirurģijā iedevuši man vairāk spēka, nekā bija agrāk. Ko? Galva nesāp. Spēka netrūkst. Laikam būs daudz spēka manī pārlējuši. Un ja arī nav pārlējuši? Vienalga. Karavāna iet tālāk. Un ies. Tai jāiet. Tā iet.

Slimnieks jāoperē vēlreiz. Es eju mazgāties… «Un tad atlidos burvis ar mašīnu zilu un «Lūdzu, uz kino!» tas teiks. Piecsimt eskimo dāvās, tikko pavēris durvis, un ar dzimšanas dienu vēl sveiks.»

1970—1973

SATURS

NO SIS PASAULES. Stāsts

Prologs (Gads — četrdesmit piektais, vecums — divdesmit četri gadi)

Kaut uguns jumtā, tomēr ārstējam 10 Man asistēs viņa 14 Dežūra 20

Pārdomas, sēdes, sarunas 29 Priekšnieka runa studentu sapulcē 37 Rakstāmmašīna 44 Kārtībai jābūt pirmajā vietā 50 Pusdienas trijatā 54 Līdzcietība 59

Priekšnieks gu], gu| vienā mierā 64 Mūsu zinātniskais grāds 66 Operācija? 75 Stingrība 76

Dempings (Priekšnieks) 79 Dcmpings-11 (Slimnieks) 83 «Sodīt nevar apžēlot» 85 Glābējs 99

Mēs, Arbata puikas 109 Brauc 113

Kurlmēmais (Ķirurga stāsts) 116 Es neesmu tāds 119 Bet es esmu sliktāks 120 Mūzika 125 Lūdzējs 128

Neuzskatu iemeslu par pamatotu 133

Trešais trieciens 140

Vēstule 143

Cilvēks domā 146

Vēstule (Priekšnieka atbilde) 153

Māte 156

Lidojums 162

Glābējs-II 169

Sapnis un īstenība 173

Ko vēlas sieviete, to vēlas pats dievs 180

Pušieris 191

Pēdējā diena 196 Allaž tikai kapracis 210 Bēres 212 Pēcvārds 222

ĶIRURGS. Romāns

Pirmais ieraksts 235 Otrais ieraksts 251 Trešais ieraksts 260 Ceturtais ieraksts 274 Piektais ieraksts 296 Sestais ieraksts 315 Septītais ieraksts 326 Astotais ieraksts 338 Devītais ieraksts 342 Desmitais ieraksts 354 Vienpadsmitais ieraksts 364 Divpadsmitais ieraksts 373 Trīspadsmitais ieraksts 375 Četrpadsmitais ieraksts 382 Piecpadsmitais ieraksts 390 Sešpadsmitais ieraksts 403 Septiņpadsmitais ieraksts 412 Astoņpadsmitais ieraksts 415 Deviņpadsmitais ieraksts 435 Divdesmitais ieraksts 443 Divdesmit pirmais ieraksts 449 Divdesmit otrais ieraksts 455 Divdesmit trešais ieraksts 459 Divdesmit ceturtais ieraksts 465 Divdesmit piektais ieraksts 470 Divdesmit sestais ieraksts 478 Divdesmit septītais ieraksts 487 Divdesmit astotais ieraksts 503 Divdesmit devītais ieraksts 504 Trīsdesmitais ieraksts 513 Pēdējais ieraksts 525

Крелик Юлий Зусманович ОТ МИРА СЕГО Повесть н роман Издательство «Лиесма» Рига 1981 На латышском языке Перевел с русского Хуго Рукшанс Художник Бирута Магоне

ИБ № 3242 Krejlns Jūlijs NO SIS PASAULES

Redaktore I. Bērzkalnē. Māslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore M. Mūrmane. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 29 09.80. Parakslita Iespiešanai 23.02.81. Formāts 84 X 108/.12. Avīžu papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 27,93 uzsk. iespiedi.; 29.93 uzsk. kr. nov. 31.82 lzdevn. 1. Metiens 30000 eks. Pasūt. Nt 2053. Cena 2 rb|. 10 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju butv. 24. Izdevn. № 80/30845/DI-854. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigi, Blaumaņa ielā 38/40.

Kreļins J.

Kr 410 No šis pasaules: Stāsts, Romāns/No krievu vai. tulk. H. Rukšāns. — R.: Liesma, 1981. — 531 lpp.

v 70302—30 K2

■K M80i(ll)—81 97 -81 -4702010200 843K7

Content

Kreļins Jurijs No šīs pasaules

NO ŠĪS PASAULES

PROLOGS

KAUT UGUNS JUMTĀ, TOMĒR ĀRSTĒJAM

MAN ASISTĒS VIŅA

DEŽŪRA

PĀRDOMAS, SĒDES, SARUNAS

PRIEKŠNIEKA RUNA STUDENTU SAPULCE Konspekta pirmraksts

RAKSTĀMMAŠĪNA

KARTĪBAI JĀBŪT PIRMAJĀ VIETĀ

PUSDIENAS TRIJATĀ

LĪDZCIETĪBA

PRIEKSNIEKS GUĻ, GUĻ VIENA MIERA

MŪSU ZINĀTNISKAIS GRĀDS

OPERĀCIJA?

STINGRĪBA

DEMPINGS

DEMPINGS-II

«SODĪT NEVAR APŽĒLOT!»

GLĀBĒJS

MĒS, ARBATA PUIKAS…

ES NEESMU TĀDS

LŪDZĒJS

NEUZSKATU IEMESLU PAR PAMATOTU

TREŠAIS TRIECIENS

VĒSTULE

VĒSTULE (Priekšnieka atbilde)

MĀTE

LIDOJUMS

KO VĒLAS SIEVIETE, TO VĒLAS PATS DIEVS

PĒDĒJĀ DIENA

ALLAŽ TIKAI KAPRACIS

PĒCVĀRDS

ĶIRURGS

PIRMAIS IERAKSTS

OTRS IERAKSTS

TRESAIS IERAKSTS

CETURTAIS IERAKSTS

PIEKTAIS IERAKSTS

SESTAIS IERAKSTS

SEPTĪTAIS IERAKSTS

ASTOTAIS IERAKSTS

DEVĪTAIS IERAKSTS

DESMITAIS IERAKSTS

VIENPADSMITAIS IERAKSTS

DIVPADSMITAIS IERAKSTS

TRĪSPADSMITAIS IERAKSTS

ČETRPADSMITAIS IERAKSTS

PIECPADSMITAIS IERAKSTS

SESPADSMITAIS IERAKSTS

SEPTIŅPADSMITAIS IERAKSTS

ASTOŅPADSMITAIS IERAKSTS

DEVIŅPADSMITAIS IERAKSTS

DIVDESMITAIS IERAKSTS

DIVDESMIT PIRMAIS IERAKSTS

DIVDESMIT OTRAIS IERAKSTS

DIVDESMIT TRESAIS IERAKSTS

DIVDESMIT CETURTAIS IERAKSTS

DIVDESMIT PIEKTAIS IERAKSTS

DIVDESMIT SESTAIS IERAKSTS

DIVDESMIT SEPTĪTAIS IERAKSTS

DIVDESMIT ASTOTAIS IERAKSTS

DIVDESMIT DEVĪTAIS IERAKSTS

trīsdesmitais ieraksts

PĒDĒJAIS IERAKSTS

SATURS