Simonovs Konstantīns

Par karavīriem nepiedzimst

Konstantīns Simonovs

Par karavīriem nepiedzimst

.

PIRMĀ GRĀMATA

.

PIRMĀ NODAĻA

pēc Jaungada sagaidīšanas pie divīzijas komandiera pulku P komandieri devās atpakaļ uz savām daļām. Pēdējais aizbrauca trīssimt trīsdesmit ojtrā pulka komandieris majors Bara-banovs. Serpiļins klusēdams paspieda viņam roku, likdams saprast: «Zinu, tu vēl dzersi, tikai daudz gan nevajag. Vai skaidrs, Barabanov?»

Kaut ari gribējās pateikt to skaļi, taču viņš noturējās. Kā nekā — pulka komandieris. Ja cilvēkam ļauj pierast pie tā, ka viņa goda prātarti neuzticas, viņš var pazaudēt ari to mazumiņu, kas vēl palicis.

Viesi tika uzņemti štāba priekšnieka pulkveža Pikina zemnīcā, — visplašākajā no visām zemnīcām, kurā virs guļamvietas pat bija piestiprināts sievas atsūtītais paklājs. Vadīdami projām viesus, viņi apģērbās un trijatā — kopā ar Pikinu un divīzijas komandiera vietnieku politiskajā darbā pulka komisāru Berežnoju izgāja ārā.

— Tieši divdesmit trīs, — Pikins noteica, atliecis puskažociņa piedurkni un ar lukturīti apgaismojis pulksteni.

— Jaungada sagaidīšanas pirmais posms pabeigts pēc plāna, neaizkavējoties. Kad kuranti sitīs, komandieri jau būs savos pulkos un iedzers — cik nu kuram ies pie dūšas!

— Gribētos, lai vienam otram daudz neietu pie dūšas, — Serpiļins piebilda. — Baidos par Barabanovu ...

— Nekas, gan Ļevašovs viņu pievaldīs, — Berežnojs mierināja.

— Kā tad, Ļevašovs jau nu.pievaldīsi

— Kāpēc ne, raksturs pret raksturu ...

Serpiļins neatbildēja: negribējās ne strīdēties, ne runāt. Gribējās klusējot pastāvēt zem skaidrajām, saltajām ziemas debesīm, sajust to tālumu un svinīgumu.

Bija kluss, tikko dzirdami sanēja viegls zempūtis. Volgu no šejienes nevarēja redzēt, tā snauda, ledū iekalta, tālu tālu, aiz frontes kreisā flanga, taču Serpi|ins tik un tā šobrīd to juta arī neredzēdams — ir tās saltumu, ir plašumu, aiz kura klājās Pārvolgas bezgalīgie sniegi ar aizputinātiem, vēju appūstiem, sniegotiem ceļiem un smalku, sniegā nomestam, melnam matiņam līdzīgu viensliežu dzelzceļa atzarojumu no Krasnijkutas uz Eltonu, kur dziļa aizmugure un hospitāļi, hospitāļi...

Priekšā atradās Staļingrada, kuru vācieši tā arī nebija pavisam ieņēmuši un kuru tagad jau sešas nedēļas mēs turējām aplenkumā. Tur, ledainajās lamatās, izveidojuši riņķa aizsardzību visā milzīgajā divsimt kilometru garajā aplī, sēdēja vācieši — divdesmit divas divīzijas, — sēdēja un gaidīja! Serpiļins ļoti labi saprata, ko ļaudis aplenkumā var gaidīt, — gaidīja ir mūsu triecienu, ir atbrīvošanu, ir pavēli izlauzties, ir brīnumu, ir bojā eju — visu kopā.

Bet mēs pēc novembra un decembra kaujām jau trešo nedēļu joprojām neuzbrukām — gatavojāmies. Un šobrīd, šinī Jaungada naktī, šeit ziemeļrietumos no Staļingradas, karš bija tik tikko jaušams. Priekšējās pozīcijās izsprāga pa retai mīnai, ložmetējs nobēra kārtu, pēc tam tikko dzirdami, kā tāla nopūta, atlidoja spēcīga sprādziena atbalss no turienes, no vācu apļa iekšienes, un atkal viss noklusa.

Visu kara norisi, visu tā milzīgo apjomu nebija pat iespējams īsti aptvert. Tomēr Serpiļins, ieklausīdamies klusumā, kas valdija šinī posmā, kur uzbrukuma gaidās stāvēja viņa divīzija, ļoti labi iedomājās, kāda ir šī nakts tur, kur tagad noris galvenā karadarbība, — dienvidos, kailajās stepēs pusceļā uz Rostovu, vai dienvidrietumos, pie Tačinskas, kur tāpat pletās stepes, vai arī Voroņežas frontē, kas tagad šķēla vācu aizmuguri trīssimt kilometrus no šejienes pie Certkovas un Mille-rovas.

Tur karam bija benzīna un kvēpu, degušas dzelzs un pulvera smaka, tas žvarkstināja kāpurķēdes, bēra ložmetēju kārtas, ļima sniegā un zem ug.uns brāzmām atkal slējās augšā uz elkoņiem un ceļgaliem, un, aizsmakušā balsī kliegdams «urā», neganti lamādamies, čukstēdams «māmiņ», grimdams sniegā, gāja un skrēja uz priekšu, atstājot dūmotajā, sabradātajā sniegā puskažociņu un šineļu plankumus.

Tur, kur šodien noris pats svarīgākais, cilvēkiem vispār nebija nekādas Jaungada nakts: viņi to nemaz neatcerējās.

Serpiļins bija karavīrs un zināja, — karā neskraida no vie-

nas vietas ūz otru, meklējot, kur ir niknākas kaujas: karā-gaida nolikto stundu. Viņš ar savu divīziju nevarēja tagad atrasties tur, pašā zemestrīces centrā, kura tricināja Dienvidkrievijas līdzenumus; taču, kaut arī viņa prāts tādas domas nepieļāva, sirds juta no turienes atbalsojamies svinīgos un baismos grūdienus. Un tas ieskanējās viņa balsī, kad viņš, ilgi klusējis, ierunājās: — Jā, pie mums pagaidām klusums ...

— Tādā naktī arī mums vajadzētu nevis klusēt, bet cīnīties! — Berežnojs piebilda.

— Nu, kas tur pavisam, aizej uz priekšējo līniju, pašaudi no ložmetēja! Būs vismaz ko rakstīt politziņojumā: aktīva kaujas darbība, karojam, neklusējam, nezaudējam cīņas sparu... — Serpiļins zobgalīgi atbildēja.

Berežnoja vārdi viņu kaitināja. Vēl vienmēr ļaudis nav tikuši vaļā no muļķīgā ieraduma aiziet uz priekšējām līnijām un, ja tobrīd tur valda klusums, katrā ziņā atklāt Uguni, izsaucot pret-uguni, it kā kareivjiem vēl nepietiktu ar to, kas tiem tik un tā jāsaņem uz savas ādas. Berežnojs to sauc par «aktivitātes celšanu», bet patiesībā tas ir vienkāršs puiciskums. Turklāt nemaz neatbilst viņa vecumam: drīz būs jau četrdesmit! Cik ilgi tad var priecāties pats par savu drošsirdību un to pierādīt, riskējot gan ar savu, gan citu dzīvībām!

— Vai tad es par to runāju, Fjodor Fjodorovič? — Berežnojs jau gandrīz iesvilās dusmās, tomēr savaldījās.

— Par ko tad, Matvej Iļjič?

— Tāpat vien, vispār...

— Ko nozīmē «vispār»? Vai tu ieteic šonakt iet uzbrukumā, vai? Kā tad darīsim — vispirms ziņosim armijai vai arī sāksim paši, lai šie pievienojas?

— Ko tu man piesienies, Fjodor Fjodorovič, par godu svētkiem, vai? — Berežnojs atcirta.

— Es tev piesējos tādēļ, mans dārgais draugs, ka vakar pie pavēlnieka apspriedē jau dzirdēju šo lielisko domu, ka šonakt vajagot patrokšņot, izjaukt vāciešiem Jaungadu. Un pie reizes — arī sev. Dzirdēju un iebildu pret to. Izteicu tādas domas: ja nopietni grib izmantot Jaungada nakti uzbrukumam, tad ir vērts. Bet, ja grib tikai tāpat vien patrokšņot, tad vajag žēlot ir sevi, ir kareivjus, nesagandēt viņiem tādu nakti. Turklāt vācieši vairāk svētī ziemas svētkus, nevis Jaungadu. Vajadzēja taisīt troksni ziemas svētku vakarā. Paldies Kara padomes loceklim, tas mani atbalstīja. Tikko atvairīju šādu rīkojumu no augšas, bet tu jau izdari spiedienu no apakšas ...

Ar tumsas dē| neredzamu smaidu Serpijins apskāva Berež-noju un draudzīgi papliķēja viņam pa plecu.

— Nedusmojies nu pašos svētkos, citādi ķildosimies augu gadu! To vēl redzēsim, vai visur ievēros klusumu. Pavēlnieks to atstāja divīzijas komandieru ziņā.

— Kaimiņi pagaidām klusē, — Pikins teica.

— Viņi abi klusēja arī tur, pie Batjuka, — Serpiļins atsaucās. — Tikai pēc tam, kad es ierunājos, bet Zaharovs mani atbalstīja, no sejām vien nopratu, ka arī viņi ir par klusumu.

— Negribēja Batjuku kaitināt ar savām iebildēm, — Pikins dzēlīgi piemetināja.

— Bet vai tu domā, ka es gribēju? — Serpijins jautāja.

— Cilvēki vien visi esam, sēdēju un gaidīju, sak, varbūt kāds cits piecelsies pirmais.

— Jau divdesmit trīs un desmit minūtes, — Pikins teica, atkal apgaismodams pulksteni ar lukturīti.

— Es tā skatos, ka tu vairs nemaz dieva nebīsties, drīz sāksi arī braukt ar pilnām ugunīm ...

— Ak, ko nu, tagad viņiem nav laika par to domāt! — Pikins pameta ar roku uz vāciešu pusi. — Vai neiesim iekšā? Sāk salt...

— Laipni lūdzu uz manu zemnīcu, — Serpiļins aicināja.

— Noklausīsimies kurantus, iedzersim tēju ...

— Ejiet vien, es arī tūlīt būšu klāt, — Pikins sacīja, — man tikai kaut kas jāpaņem.

Viņš pagriezās un devās uz savu zemnīcu, bet Serpiļins un Berežnojs iegāja Serpiļina zemnīcā.

— Pticin, paraugiet mums tēju, — Serpiļins teica savam raitniekam, kopā ar Bereznoju iedams cauri zemnīcas priekštelpai, kuru viņš jokodams sauca par «pirts priekšiņu». «Pirts priekšiņā» atradās Pticina lāviņa, kas bija aizklāta ar telteni, un pašu mūrēta krāsns, kuras mugurpuse sildīja zemnīcas otru — galveno daļu.

— Ko, vai tad tiešām dzersim tēju? — Berežnojs jautāja, kad viņi apsēdās pie galda.

— Tiešām gan. Ja vien Pikins neizjauks manu plānu. Vai tu nedusmojies, ka es tevi pakritizēju, viņam dzirdot?

— Kāda tur starpība, vai viņš dzird vai ne? Mēs ar Pikinu tik daudz ko esam kopā pieredzējuši, kādi tur var būt noslēpumi!

— Tas jau gan tiesa, — Serpiļins sacīja.

Bet sevī nodomāja, ka nebūtu jautājis, vai Berežnojs dusmojas vai nedusmojas, ja nesen Berežnoja dienesta stāvoklī nebūtu

notikušas pārmaiņas: viņš bija divīzijas komisārs, bet sakarā ar pavēli par vienvadību kļuva par komandiera vietnieku politiskajā darbā. Serpiļins bija dziļi pārliecināts, ka šī pavēle pilnīgi

Eareiza, tā tikai salika punktus uz «i», apstiprināja to kārtību, āda praktiski bija izveidojusies kara laikā. Ja vienā otrā vietā šī pavēle arī mainīja attiecības starp komandieri un politdarbi-nieku, tad vienīgi tur, kur tās komandiera nevarības vai arī savstarpējās nesaprašanās dēļ bija nepareizas un nāca par ļaunu karam, kas taču nav nekāda Novgorodas večel Paldies dievam, viņiem ar Berežnoju tā nebija. Serpiļins tomēr juta, ka sirds dziļumos Berežnojam ir žēl kopš jaunības pierastā un dārgā «komisāra» vārda. Pat tad, ja valda vislabākā saskaņa, šādas izmaiņas dienesta stāvoklī dara sāpes.

Vai nu Berežnojs saprata, par ko Serpiļins domā, vai arī domāja par to pašu, bet, mirkli pasēdējis pie galda, viņš sacīja:

— Tu, Fjodor Fjodorovič, tik daudz nerūpējies par to, lai pēc šīm pārmaiņām mani nesarūgtinātu. Ievēro, mēs, politdarbi-nieki, vismazāk raizējamies par savām dienesta pakāpēm!

— Kā to saprast? — Serpiļins jautāja. — Jūs, politdarbi-nieki, cīnāties par ideju, bet mēs, komandieri, par amatiem un dienesta pakāpēm vien sapņojam? Vai tā?

— Redz, tā ir pavisam cita runa, tas jau izskatās pēc tevis! — Berežnojs iesmējās. — Tad nu arī turpmāk viens otram negriezīsim ceļii! Citādi es pēdējā laikā sāku just: tu mani visu laiku tīsti vatē tikpat kā inkubatora cālēnu.

— Kur tad nu vatē! — Serpiļins apmulsis pavīpsnāja un pēkšņi pajautāja to, ko jau sen gribēja jautāt: — Bet kā tev pulkos komandieru vietnieki politiskajā darbā uzņem šīs pārmaiņas savā dienesta stāvoklī?

— Tā nekas. Ja reiz partija ir pavēlējusi — gan pārcietīs, — Berežnojs sacīja. — Tikai Ļevašovs gan ar mani runāja un lūdza, tiklīdz piešķiršot jaunās dienesta pakāpes, lai tūlīt dodot viņam kādu ierindas posteni, negribot būt Barabanova vietnieks, abi dzīvo kā suns ar kaķi. Bet nesaki nekā, no viņa iznāks labs bataljona komandieris!

— Var jau būt, ka iznāks vēl kas vairāk nekā bataljona komandieris, — Serpiļins domīgi noteica, — tikai žēl pulkam atņemt tādu politdarbinieku. Un, ja Barabanovs paliks pulkā, tad vēl jo vairāk.

— Vai tad viņš paliks?

— Neber sāli uz vātīm. Tu taču zini, kā mani pielauza? Tā,

redz, iet, kad piekāpjas un stingri neuzstāj, bet pēc tam naktī pašam nenāk miegs: cik dārgi nāksies samaksāt par šiem grēkiem? Sākt uzbrukumu ar tādu pulka komandieri, kuram diez kā neuzticies, — tas ir tikpat kā augonis sirdī!

— Kādē| tu tā uztraucies, Fjodor Fjodorovič, — Berežnojs teica, — mums ir laba divīzija, Barabanovs viens pats pātarus nesajauks.

— Kā nu to ņem!

Raitnieks atnesa tējkannu, tējas stiprumu un glāzes.

— Tādas tās lietas, komisār, — Serpi|ins teica, tā nosaukdams Berežnoju pēc veca paraduma, nogaidījis, lai raitnieks iziet ārā. — Es dusmojos uz sevi, ka pieņēmu Barabanovu. Pirmajās dienās vēroju un cerēju, ka pavēlniekam ir taisnība un es maldos. Bet tagad vēl noskaidrojās, ka viņš arī dzer! Uz ko tad vairs var ce'rēt! Kādu tu vēlies, vai stiprāku?

— Jā, stiprāku. Pēc tādām sarunām tiešām atliek tikai dzert tēju, — Berežnojs iesmējās.

— Nu redz, Pikins arī klāt, — teica Serpiļins, kurš sēdēja ar seju pret durvīm. — Ko tu tur stiep?

Pikins novilka puskažociņu un svinīgi nolika uz galda šampanieša pudeli.

— Tas nu gan ir brīnums! — Serpi|ins iesaucās.

— Es pats arī brīnos, — Pikins teica, apsēzdamies pie galda. — Sieva bija atsūtījusi jau uz dzimšanas dienu, izmantodama izdevību, bet es paglabāju. Taisīsim vaļā?

— Nu, pacieties taču līdz divdesmit četriem, — Serpi|ins iebilda. — Pagaidām dzer tēju.

— Pagaidīšu tāpat, — Pikins teica. — Iedod, Fjodor Fjodorovič, to pārskatu, ko tu mums nolasīji, gribu redzēt pats savām acīm ...

Serpiļins izņēma no formas blūzes kabatas vairākas skaidrā rokrakstā aprakstītas papīra lapiņas. Tas bija «Mūsu karaspēka sešas nedēļas ilgā uzbrukuma rezultātu pārskats», ko bija pārraidījusi Maskava un divīzijas radisti pierakstījuši. Ievadot Jaungadam veltīto sanāksmi, tā arī bija nolasīta. Pavairojuši ar kopējamo papīru, pārskatu iedeva līdz pulku komandieriem, lai pulkos un bataljonos naktī izgatavotu jo vairāk kopiju un no rīta ar to iepazīstinātu katru kareivi, negaidot, kad saņems armijas avīzi.

Par to, cik spēcīgu iespaidu tas atstāja, Serpiļins sprieda pats pēc sevis. Neviens cits darbs pasaulē cilvēku nepaņem savā varā tik pilnīgi kā karošana. Un piepeši, kad viņš šodien pirmo-

reiz vēl klusām, tikai ar acīm vien, izlasīja pārskatu par sešas nedējas ilgo kauju rezultātiem, viņš izjuta visu notikumu patieso apjomu, ko parasti aizēnoja ikdienas rūpes, kas augu dienu nodarbināja divīzijas komandiera prātu. Viņa divīzija bija tikai maza dajiņa no tā patiesi milzīgā, kas norisa pēdējo sešu nedēļu laikā un norisinājās vēl joprojām. Taču šīm jūtām nebija nekā kopīga ar sevis noniecināšanu; tieši pretēji, tās pacilāja sirdi, jo varēja apzināties savu, kaut arī mazu, tomēr nenoliedzamu līdzdalību kādā tik kolosālā pasākumā, kas šobrīd vēl nebija pilnā mērā apjaušams, bet kas vēlāk sauksies par šī lielā un briesmīgā kara vēsturi.

Bet kāpēc gan vēlāk? Arī tagad tā jau ir vēsture.

— Se, vēlreiz nolasi skaļi, — Serpiļins teica, pastūmis prom tējas glāzi un pasniegdams Pikinam lapiņas.

— «Mūsu karaspēks izdarījis veiksmīgu-pārrāvumu un uzbrukumu, kā rezultātā Stajingradas rajonā aplenktas sekojošas vācu karaspēka vienības un daļas: 14., 16. un 24. vācu tanku divīzija... 71., 76., 79., 94., 100., 113., 297. ...» Pikins lasīja, bet Serpiļins, atspiedies ar elkoņiem uz galda, klausījās tā, it kā to visu dzirdētu pirmo reizi.

Pikins lasīja aplenkto un sakauto vācu divīziju numurus, iznīcināto un iegūto lielgabalu, tanku, lidmašīnu skaitu, kilometru skaitu, ko bija nogājis Stajingradas, Donas, Dienvidrietumu un Voroņežas frontu karaspēks dienvidos, ziemeļos un rietumos no Stajingradas, Donas augštecē un vidustecē, pie Kaļit-vas un Ciras, Donas un Kalmiku sniegotajās stepēs .. .

Pikina monotonā balss skanēja svinīgi un bargi, bet Serpi-|ina sirdī norisa kaut kas neparasts. Viņš jau vairs neatbalstīja elkoņus uz galda, bet sēdēja, atspiedies pret sienu, atvirzījies nost ir no Pikina, kurš lasīja pārskatu, ir no Berežnoja. Atvirzījies nost tā, it kā gribētu tos abus labāk saskatīt. Un tā jau tas arī bija.

Tas, ko viņš saklausīja Pikina lasītajos vārdos, bija līdzīgs dunoņai, kaut kam tālam, draudīgam, kas pieņemas spēkā, un vienīgi uz šī fona varēja pastāvēt domas par paša divīziju un šiem diviem cilvēkiem, kuri sēdēja viņam pretī.

Lai viss būtu varējis norisināties tā, kā tagad lasīja Pikins, viņu divīzijai vajadzēja iepriekš, vēl agrāk, paveikt to, ko liktenis tai bija lēmis. Bet, ja tā nebūtu to paveikusi, tad viss, kas tagad bija, nevarētu būt.

Jā, divīzija šobrīd stāvēja un gaidīja savu stundu, bet citi tur gāja uzbrukumā asinīs un dūmos. Taču, lai tie tagad, ziemā,

tur varētu iet uzbrukumā, viņu divīziju visu vasaru un rudeni kapāja miljoniem ložu un desmitiem tūkstošu šāviņu un minu, to šķaidīja tanki ierakumos un bumbas apraka dzīvus. Tā atkāpās un gāja pretuzbrukumos, atstāja, noturēja un atkal atstāja pozīcijas, tā noasiņoja un saņēma papildspēkus un atkal mirka asinīs...

Par viņu, Serpiļinu, runā, ka viņš protot saudzēt cilvēkus. Bet ko gan nozīmē — «saudzēt cilvēkus»? Nevar taču nostādīt viņus kolonā un aizvest prom no frontes turp, kur nešauj un nebombardē un kur viņus nevar nogalināt. Karā saudzēt cilvēkus nozīmē tikai bezjēdzīgi nepakļaut viņus briesmām, taču nešauboties raidīt briesmās tad, ja tas nepieciešams.

Bet, cik liela ir šī nepieciešamība — patiesa tad, ja tev taisnība, un šķietama, ja esi kļūdījies, — tas jāizlemj tev, tas gulstas uz tavas sirdsapziņas. Šeit, karā, nav repetīciju, kad var vispirms izmēģināt, nospēlēt ne gluži precīzi, bet pēc tam tā, kā vajag. Šeit, karā, nav uzmetumu, kurus var saplēst un pārrakstīt tīrā. Šeit visu raksta ar asinīm, visu, no sākuma līdz beigām, no «a» līdz «cet» ...

Ja tu, cilvēks, pārkāp savas varas robežas, tas prasa asinis, bet, ja to neizmanto, tad, kad nepieciešams, — tas atkal prasa asinis. Kur te ir tavas varas mēraukla? Visbiežāk taču to nosaka nevis priekšniecība vai, ļaunākā gadījumā, tribunāls ar atpakaļejošu datumu, bet tu pats tanī mirklī, kad dod pavēli! Pēcāk priekšniecība vispirms ņems vērā to, kā tas viss ir beidzies, — ar panākumiem vai neveiksmi, nevis to, ko tu domāji un izjuti, pārkāpdams savas varas robežas, vai arī, tieši pretēji, to neizmantodams.

Daudzi no tiem lēmumiem un pavēlēm, ar kuriem saskaņā viņam bija jārīkojas vasarā un rudenī, tagad, pēc viņa domām, nebija paši labākie, bija nepareizi, neattaisnojami. Tomēr beigu beigās izrādījās, ka viss kopā bijis attaisnojams, tālab ka novedis pie tās uzvaras, par ko monotonā balsī stāstīja Pikins, kurš jau tuvojās pārskata beigām un tagad lasīja frontu nosaukumus un pavēlnieku uzvārdus.

Jā, attaisnojams. Tomēr cilvēki, cilvēki! ... Ja tos visus varētu atdzīvināt un nosēdināt visapkārt...

Viņš sajuta sev aiz muguras veselu pūli klusējošu mirušo, kuri nekad vairs nedzirdēs to, ko viņš dzird pašlaik, un juta, ka asaras aizžņaudz kaklu.

Bet Pikins un Berežnojs, kuri ar viņu kopā karoja kopš tās pirmās jūlija dienas, kad divīzija uzsāka kaujas, tomēr ir sveiki

un veseli, sēž pašlaik te, viņam blakus, kaut gan nevar sacīt, ka būtu sevi saudzējuši.

Lūk, sēž Pikins, kalsns un taisns kā miets. Divīzijas štāba priekšnieks — Genādijs Nikolajevičs Pikins, kurš ir štābā par visiem vecāks, tālab ka viņam jau pilni piecdesmit. Sēž Pikins, kurš bija štābkapteinis jau cara armijā un pec tam pilsoņu karā nekaroja, bet dienēja rezerves pulkā, jo viņam neuzticējās, un, kas lai to zina, varbūt tolaik tas arī bija pareizi.

Sēž Pikins, kuru divdesmitajos gados atvaļināja no kājnieku karaskolas tādēļ, ka viņa sieva bija nepmaņa māsa, un viņam nācās sākt dzīvi no gala, pabeigt neklātienē institūtu un pa garām kancelejas kāpnēm uzkalpoties līdz tautas komisariāta galvenajam grāmatvedim.

Sēž Pikins, kurš bija iesācis karu kā zemessardzes kareivis un ir kļuvis par divīzijas štāba priekšnieku, kuram var uzticēties kā pašam sev. Viņam arī tagad karā piemīt kaut kas no galvenā grāmatveža precizitātes un ietiepības.

Sēž Pikins, kas ir nenogurdināms un spēj strādāt caurām naktīm, bet nekad neaizmirst laikā paēst un iedzert; Pikins, kam ruds ūsu kumšķītis uz lūpas, kalsena oficiera seja un sausnējs augums, kura dēļ divīzijā viņu saukāja par Vrangeli; Pikins, kas akurāti raksta vēstules uz mājām tuklajai sievai, par kuru viņš stāsta, ka divdesmitajos gados tā esot bijusi ļoti skaista maskaviete; Pikins, kam ir meitene no sakaru rotas, kura nezin kādēļ neprātīgi mīl tieši viņu, kaut arī būtu varējusi iemīlēties kādā jaunākā.

Un, zinādams par Pikinu visu, ko var un vajag zināt, Serpi-ļins tagad raugās viņā, ir viņam pateicīgs par to, ka viņš palicis dzīvs un sēž šeit, lasīdams šo pārskatu ...

Arī Berežnojs, kaut gan no viņa to vismazāk varēja gaidīt, tāpat sēž šeit un klausās Pikinā, un viņam acīs sariešas asaras, tādēj ka viņš pieder pie tiem, kas ir smejas, ir raud, daudz neprātodams.

Berežnojs, kam tikai kara laikā noņemts stingrais rājiens par brāli, bijušo pilsētas komitejas sekretāru Donbasā, par kuru viņš tā ari ne reizi neierunājās, cik Serpiļins varēja atcerēties; tam, ka brālis būtu tautas ienaidnieks, acīm redzot, Berežnojs netic, taču atklāti pilnā balsī nevar to pateikt, bet pusbalsī neprot.

Berežnojs — skūtu galvu, mazs, spēcīgs, resnu kaklu, lielām, dzelžainām rokām, skaļais un sentimentālais Berežnojs, kurš zina daudz ogļraču izteicienu un ogļraču dziesmu, kura jaunība

aizritējusi Donbasā divdesmitajos gados un kurš sacerējis iesācēja dzejolīšus avīzei «Kočegarka». Nezin kādēļ viņš līdz šim laikam vadā tos sev līdzi kopā ar jaunības dienu fotokartīti; izrādās, ka viņam bijuši kupli, melni, sprogaini mati, ko, raugoties uz viņa kailo galvu, tagad nevar pat iedomāties.

Berežnojs — komjaunatnes audzēknis, bet pirms tam bezpajumtnieks, izsitumu tīfa dēļ palicis apaļš bārenis kopš piecpadsmit gadu vecuma un, starp citu, pēc dokumentiem ebrejs. To divīzijā reti kāds zina, un nez vai viņam pašam tas maz liekas svarīgi.

Berežnojs, kurš ir ātras dabas un pret cilvēkiem stingrs, taču vienmēr gatavs bez apdomāšanās atdot savu dzīvību par jebkuru no viņiem.

Un Serpiļins ir pateicīgs arī viņam, ka viņš ir dzīvs un sēž šobrīd tepat blakus, — Serpiļinam būtu ļoti smagi zaudēt, lūk, šo Berežnoju.

Pikins — un aust atmiņā Staļina pavēle jūlijā, tā pati briesmīgā pavēle pēc atkāpšanās no Rostovas un Novočerkaskas: «Ne soli atpakaļ!» To nolasīja ierindas priekšā, kad divīziju tieši no ešeloniem meta kaujās, lai aizlāpītu robu tur, Donas vidustecē, tālu no Staļingradas. Taču bija jau par vēlu aizlāpīt šo robu, un divīzija pārvērtās par magnētu, kas no rīta līdz pat naktij it kā vilktin pievilka sev triecienus no zemes virsas un no gaisa. Tā uzņēmās uz sevi daju pārbaudījumu, kas bija domāti citiem, glāba no bojā ejas citus, bet arī pati sāka iet bojā. Tai jau nocirta flangus un iegāja aizmugurē, taču vēl arvien nebija pavēles atkāpties, un Serpiļins tikai no trešā sakaru virsnieka uzzināja, ka jau divi, šo pavēli vezdami, ir ceļā krituši.

Bet jau pirms tam, iekams pie viņiem beidzot nokļuva šis trešais sakaru virsnieks, vakarā Serpiļinam ierakumā pienāca klāt pagalam novājējušais Pikins un teica, bakstot ar pirkstu papīra lapiņā:

— Te ir mans iesniegums.

Serpiļins sākumā pārsteigts nesaprata, kas tas par iesniegumu (pat pavīdēja muļķīga doma: vai tikai nelūdz atbrīvot?), bet tad saprata un teica:

— To nedod man, bet komisāram.

— Neesmu kopš paša rīta viņu redzējis, — Pikins atbildēja, — un nezinu, vai redzēšu. Ņemiet!

Serpi|ins paņēma, ielika formas blūzes kabatā un tikai pajautāja:

— Vai esat labi pārdomājis?

— Kā tad nu ne, laika taču bija pietiekami, — Pikins noteica, pagriezās un devās prom pa ierakumu.

Un Serpiļins, kaut ari nejautāja viņam par to .ne toreiz, ne arī vēlāk, saprata: Pikins tovakar-iedomājās par gūstu un uzrakstīja partijai savu iesniegumu, kuru no viņa jau ilgi gaidīja, uzrakstīja, tieši iedomādamies par gūstu. Ja viņus saņems gūstā un viņiem uzkliegs: «Kas no jums ir komunisti?» — divīzijas štāba priekšnieks, cara armijas štābkapteinis, bezpartejiskais Pikins negribēja padoties kārdinājumam un palikt stāvam ierindā, kad viņa divīzijas komandieris paspers soli uz priekšu. Droši vien tanī izmisīgās cīņas vakarā, kad likās, ka divīzija paliks ielenkumā un ies bojā, viņš gribēja pilnīgi atbrīvoties no domas par iespējamām priekšrocībām tur, gūstā.

Pikins — un ataust atmiņā pārcelšanās pār Donu, pēc tam kad puse no divīzijas bija zaudēta tur, aiz Donas. Serpi|ins todien palika aplenktajā pulkā, nošķirts no citiem, un, kad, saulei rietot, tomēr izlauzās un izveda pulka atlikušo daļu pie pārceltuves, noskaidrojās, ka tur valda nevis haoss, ko viņš baidījās ieraudzīt, bet kārtība un šo kārtību bija nodibinājis Pikins, ierazdamies šeit ar divīzijas kodolu. Donai pāri pārceltās baterijas nosedza pārceltuvi ar savu uguni, stepē puslokā kūpēja dūmi no aizdedzinātajiem vācu tankiem; divas sačetroto ložmetēju iekārtas pie pontonu tilta aizgūtnēm apšaudīja uz pārceltuvi piķē* jošās lidmašīnas.

Pie pārceltuves bija īsta elle, katru mirkli krit.a cilvēki, tomēr uz tās valdīja kārtība, un šo kārtību nodrošināja Pikins, kurš stāvēja nevis viņam izraktajā tranšejā, bet krastā visā augumā, raudzīdamies nāvei acīs, jo šobrīd viņam vajadzēja rīkoties tieši tā.

Bet turpat zālē, pieci soļi no Pikina, rokas izpletis, gulēja beigts štāba priekšnieka palīgs izlūku lietās — vecākais leitnants Bruskins.

— Bruskins kritis, — Serpiļins sacīja, raudzīdamies uz mirušo.

— Biedri divīzijas komandieri, atļaujiet ziņot, — Pikins teica, pielicis pie cepures naga cieši kopā saspiestos pirkstus, kas nedrebēja, — pārceltuves bijušais komandants Bruskins bija patvarīgi atstājis savu posteni, tika atvests atpakaļ un nošauts sakarā ar radušos stāvokli. Es pats nošāvu.

Un tikai tad Serpiļins pamanīja, ka Bruskins gulēja zemē formas blūzē ar norautām zīmotnēm.

Jā, Pikins — un ataust atmiņā tā diena pie pārceltuves un daudzas citas tādas pašas dienas, un vispār, kad domā par Pikinu, neviļus jāatceras visgrūtākās dienas, droši vien tādēļ, ka tur viņš_atradās savu uzdevumu augstumos. Bet vieglu dienu šinī gada vispār bija maz...

Ar Berežnoju arī saistās atmiņas par grūtām dienām. Raugoties uz Berežnoju, viņš atceras degošās Staļingradas blāzmu tanī dienā, kad vācieši izlauzās līdz Volgai un piespieda saliekt flanga pozīciju un atkāpties uz ziemeļiem. Pie apvāršņa pletās Staļingradas blāzma, un naktī viņi divatā sēdēja kādā vientuļā mājiņā ceļu krustojumā, kuri veda uz aizmuguri, un Berežnojs raudāja aiz bēdām, jo, palicis ar viņu divatā, pirmo reizi pēc daudzām dienām un naktīm varēja ļaut jūtām vaļu.

Viņš bija ievainots, bet palika ierindā. Vaigs un uzacs bija pāršķelti ar mīnas šķembu, skūtā galva šķērsām pārsaitēta: no vienas — vaļējās acs plūda asaras, bet netīrajā saitē virs otras — aizsegtās acs radās mitrs plankums, tādēļ ka šī Berežnoja otrā — aiztītā acs tur, zem saitēm, arī raudāja.

— Nu ko gan mēs darām? — Berežnojs caur asarām nikni jautāja. — Jūlijā lasījām Staļina pavēli, zvērējām pie visiem svētajiem un tomēr atnācām līdz Volgai dzīvi! Kādi mēs esam nelieši, ja varējām to izdarīt!

Un, kaut arī Berežnoja balsī skanēja izmisums, taču šinī acumirklī tā bija tikai ārējā čaula, kurā slēpās viņa apņēmība cīnīties tālāk līdz pēdējam elpas vilcienam.

Ar Berežnoju saistās atmiņas par uzbrukuma pirmo dienu septembrī ziemeļos no Staļingradas, kad, saņēmuši pavēli izlauzties pie štaļingradiešiem, jau pirmajās stundās viņi pavirzījās uz priekšu trīs kilometrus. Visiem likās, ka būs veiksmīgs uzbrukums, un Berežnojs pēc tam, kad bija gan apstaigājis, gan apložņājis divus pulkus, ar zemainu cepuri galvā, šķembu sakapātā šinelī ieklupa pie Serpiļina novērošanas punktā, kāri sāka dzert ūdeni no krūzītes un smiedamies stāstīja, kā viņš divas reizes gandrīz nošauts, bet, uzzinājis, ka trešais pulks aizķēries un bombardēšanā pārrauti sakari, tāpat jautri pamāja ar roku, uzgrūda cepuri galvā un, pateicis: «Nekas, gan aizkulšos,» — aizsteidzās uz pulku.

Bet ar Berežnoju saistījās arī tā paša uzbrukuma nākamā diena, kad kļuva skaidrs, ka vācieši ir mūs apturējuši, sažņauguši no gaisa, piespieduši pie zemes un kad līdz divīzijas NP gaišā dienas laikā par spīti bombardēšanai savā vilītī atdrāzās armijas pavēlnieks Batjuks un jau pie sliekšņa ar briesmīgām

lamām sāka strostēt Serpijinu, ka divīzija kopš rīta nav pavirzījusies uz priekšu ne metru.

Serpijins klusēja, tādēļ ka tad, ja viņš pavērtu muti un pateiktu visu, ko domā par Batjuku un viņa vārdiem, tad satracinātais Batjuks varēja palaist rokas, un tad atliktu vienīgi ietriekt lodi pierē viņam vai arī sev.

Bet Berežnoja skūtā galva pietvīka, un viņš svešādā, sēcošā balsī jautāja, pārtraucot Batjuka lamas:

— Biedri pavēlniek, atjaujiet runāt?

Un viņa balss skanēja tā, ka Batjuks apklusa un palūkojās uz Berežnoju.

— Es nezinu, kādēļ divīzijas komandieris klusē, — Berež-nojs sacīja, — taču kā gan jūs iedrošināties runāt ar mums tā, it kā mēs būtu jūsu muižas kalpi, kaut kādi nolaidīgi dzimtļaudis! Kas jūs par komunistu, biedri pavēlniek, ja varat tā izturēties? ...

Ar pārvērstu seju Batjuks tuvojās Berežnojam, un Serpiļins jau pietrūkās kājās, lai nostātos starp viņiem, taču Berežnojs pats atkāpās divi soļi blindāžas stūrī, salika rokas aiz muguras, viņa piesarkusī seja kļuva gluži balta, un viņš sacīja:

— Nenāciet klāt, biedri pavēlniek, to es neatļāvu pat savam tēvam!

Un Batjuks atjēdzās. Lai cik rupjš un nekaunīgs būdams, viņš tomēr vēl nebija zaudējis karavīra taisnīguma izjūtu.

Pirmajā — veiksmīgi uzsāktajā dienā viņš jau bija noticējis, ka izlauzīsies līdz Staļingradai, un pēc tam uzbrukušās nelaimes dzina viņu izmisumā, radīja nevaldāmu, mežonīgu nepieciešamību izgāzt savas dusmas uz citiem. Ar tādu noskaņu tad arī Batjuks bija braucis šurp bombardēšanas laikā, triekdams mašīnu, kuras šoferis šausmās pieplacis pie stūres. Batjuks bija gatavs — velns parāvis! — arī pats krist šeit, kur veltīgi gājuši bojā tik daudzi cilvēki. Paša nāve vairs nelikās svarīga, redzot to, kas bija noticis ar viņa armijas neveiksmīgo uzbrukumu ...

Tā viņš arī bija iebrucis blindāžā, bet pēc Berežnoja vārdiem pēkšņi attapās, smagi apsēdās uz ķeblīša un teica Serpiļinam:

— Dod karti!

Pievilcis karti sev tuvāk, taču vēl tanī neskatīdamies, palūkojās apkārt — zemnīcā, par laimi, vairāk neviena nebija, tikai viņi trīs, — pagriezās pret Berežnoju, paraudzījās viņā nogurušām acīm un teica:

— Tu esi muļķis, komisār. Domā, ka mani kāds paijā, domā,

ka mana sirds nav plosīta gabalu gabalos? ... Dod nodzerties ūdeni.

Jā, ar Berežnoju un Pikinu atmiņā saistījās dažādi dzīves brīži, un tas viss bija asiņainais četrdesmit otrais gads, kas šodien beidzās ...

— Fjodor Fjodorovič, esmu izlasījis... Kur tu tā aizdomājies? — it kā no tālienes Serpiļins saklausīja Pikina balsi.

— Dzirdu, ka esi izlasījis, — Serpijins atteica. — Ielej, Tikai divas minūtes vēl atlikušas.

Kamēr Pikins lēja krūzītēs šampanieti, Berežnojs ieslēdza radio. Taisni pašā laikā: kurantu mūzika ielauzās Sarkanā laukuma trokšņos un signāltauru pūtienos. Visi trīs piecēlās un, stāvēdami pie galda pamatstājā, klausījās, kā tālu Maskavā skaļi skan pulksteņa sitieni.

Kad sāka spēlēt «Internacionāli», Berežnojs dziedāja līdzi spēcīgā, augstā balsī, viņš dziedāja līdz pašām beigām, bet Serpiļins un Pikins stāvēja un klausījās klusēdami.

Tikko bija paspējuši izdzert šampanieti, kad ietarkšķējās telefons. Serpiļins paņēma klausuli.

— Paldies, biedri pavēlniek. Tencinām ... Jūs tāpat. Apsveicam Armijas Kara padomi. Paldies, viss kārtībā, klusums ... Rīta pusē domāju braukt uz pulkiem. Tieši tā, svētām ... Paldies. .. Pavēlnieks lūdza nodot jums Kara padomes apsveikumu Jaungadā, — Serpiļins teica, nolicis klausuli.

— Spriežot pēc laika, — Pikins sacīja, palūkojies pulkstenī, — mūsu divīzijai piezvanījis pašai pirmajai.

Pikins tādās lietās bija jūtīgs, lepojās, ka divīziju uzskata par labu, un bija greizsirdīgs, kad slavēja kaimiņus.

— Jā, — Berežnojs teica. j— Ap sirdi ir tā, ka pats nevaru saprast. Kas gan tas bija par gadu, šis četrdesmit otrais! Kas ir noticis, un kas esam kļuvuši!

— Jā, nebūtu biedra Staļina dzelzs izturības, tad nezinu, kā šis gads beigtos, — Pikins ierunājās. — Pērn pie Maskavas līdz beidzamajam brīdim turēja savilktas vienā dūrē trīs armijas, neļāva izvazāt pa daļām — un deva triecienu! Bet tagad šeit, pie mums, arī spēja sagaidīt īsto brīdi! Dzelzs nervi kara laikā — tas daudz ko nozīmē. Tā ir puse no visas stratēģijas.

Serpiļins klusēja. Par to nebija ko strīdēties. Ne vien nebija iespējams, bet tagad, pēc arvien jauniem un jauniem panākumiem, nebija arī vēlēšanās strīdēties.

Un vienīgi sirds dziļumos par spīti visam, kas bija noticis pēdējā laikā, kā akmens gulēja vecais jautājums: kā tad tā? Kā

gan tomēr tas radās, šis negaidītais pagrieziens, kam bija neiedomājamas sekas četrdesmit pirmā gada jūnijā? Kā gan toreiz: jūnijā Staļins varēja tik akli noticēt, ka nav iespējams karš? Jā, akli. Par to nedrīkst skaļi runāt, tomēr cita vārda nevar atrast, lai cik varmācīgi mēģinātu sevi piespiest. Atklāti sakot, tieši šis pērngada negaidītais pagrieziens galu galā atveda mūs šeit, pie-Volgas. Protams, Pikinam ir taisnība: ja mēs tagad vāciešus sitam, tad tas liecina gan par gribu, gan izturību — tas ir Staļins.

Nu, bet tas, kas bija sākumā? Kas tas ir? ...

— Vai tad tu tiešām rīta pusē brauksi uz pulkiem? — Berež-nojs jautāja Serpiļinam.

Ar šo jautājumu sākās sarunas par dažādām divīzijas lietām un sīkumiem, kuriem nebija nekāda sakara ar Jaungada nakti.

Serpiļins jau vairākas dienas posās naktī apstaigāt priekšējo līniju ierakumus, paraudzīties, vai tur ir kārtība.

— Trīs stundas pagulēšu un tad braukšu. Sākšu no Cvet-kova. Varu ņemt tevi līdzi, — viņš teica Berežnojam.

Bet izrādījās, ka Berežnojam bija savi plāni. Viņš vēl pa tumsu gribēja izbraukt uz aizmuguri, uz Zubovku, kur rit norīta vajadzēja ierasties divsimt cilvēku lielam papildinājumam. Viņš bija nodomājis to sagaidīt un aprunāties ar cilvēkiem jau pirms nosūtīšanas uz divīziju.

— Nevari nociesties, — Serpiļins teica.

— Jā, negribas pat ticēt tādai laimei. Es tagad nebūtu sūtījis šurp nevienu cilvēku, kad citās frontēs notiek tādas kaujas.

— Nu, kā to ņem. Mēs jau arī šeit nestāvēsim līdz kara beigām, — Serpiļins iebilda un piemetināja: ja Berežnojs braucot uz Zubovku, lai dienā atceļā iegriežoties medsanbatā un paskatoties, vai tur šī klusuma dēļ nav radusies pārāk mierīga noskaņa. Daudzas zīmes rāda, ka klusums drīz beigsies!

— Baidos, ka Berežnojs tur medsanbatā neaizķeras pārāk ilgi, — Pikins teica, — stāsta, tur esot ieradies jauns ķirurgs — ļoti skaista sieviete.

— Nebaidies, neaizķersies, viņš nav tāds meitu ģēģeris kā tu, Serpiļins atcirta. — Turklāt tev vajadzētu vismaz savu augumu kaut kā pārveidot, citādi man te komandiera vietnieks aizmugures lietās nupat šinīs dienās saka: iztālēm jūs gan redzēju, biedri ģenerāli, sakaru rotā, taču, kamēr es uz vienu pusi, uz otru, — vairs nesatiku: jau bijāt aizbraucis. Bet es sakaru rotā neesmu savu kāju spēris!

Ar savu garo, kalseno augumu Pikins tiešām notālis bija

līdzīgs Serpiļinam, un ne vienu reizi vien gadījās, ka viņi abi par to pajokoja.

— Tu, redz, ierunājies par kara beigām, — pasmējies par Pikinu un atkal kļuvis nopietns, Berežnojs griezās pie Serpiļina.

— Bet kad, tavuprāt, būs tās kara beigās, vai nevari precizēt?

— Kur tad? Pie mums Staļingradā vai vispār?

— Vispār.

— Pērn man stāstīja par 2ukovu, kad viņš vēl komandēja Rietumu fronti. Viņa šoferi visu laiku citi kūdījuši: «Pajautā 2ukovam, kad beigsies karš.» Nav nemaz tik vienkārši 2ukovam to pajautāt, bet šoferis reiz braucis ar viņu divatā un tomēr sadūšojies... Sis tikko grasījies runāt, tā 2ukovs pastaipījies, nopūties un teicis: «Ek, kad gan reiz beigsies šis karš!...»

— Labi, — Berežnojs smiedamies teica, — pieņemsim, ka 2ukovs nezina. Bet tu?

— Ja šodienu pieņemtu par viduspunktu, — tātad vēl gads, seši mēneši un deviņas dienas. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada devītajā jūlijā ...

— Bet vai, tavuprāt, šodienu var pieņemt par viduspunktu? — Berežnojs jautāja, nevarēdams no Serpiļina intonācijas noprast, vai tas joko vai arī runā nopietni?

— Pēc pēdējā laika notikumiem spriežot, var, — Serpiļins teica.

— Ja tā, tad vēl ļoti ilgi, — Berežnojs sadrūmis sacīja.

— Baidos, vai tik sievām pēc kara nevajadzēs laist pasaulē bērnus no svētā gara!

— Un tie saucas par sabiedrotajiem! — Pikins noteica.

— Vai tiešām arī šogad neatklās otro fronti?

— Nu, ja mēs sākam jau runāt par otro fronti, tad gaiss ir elektrizēts. Jūs darāt, kā gribat, bet es gan likšos uz auss! — Serpiļins sacīja, salicis rokas aiz pakauša un tīksmi pastaipījies.

Kad Berežnojs un Pikins aizgāja, viņš, pavēlējis, lai Pticins pamodina tieši pēc trim stundām, atsedza guļas vietu, izģērbās un apgūlās. Un, jau gulēdams, vēlreiz nodomāja: «Vai tiešām ir tikai kara vidus?»

Ļoti gribējās domāt citādi. Tā Viņš arī aizmiga ...

OTRA NODAĻA

Pulksten piecos no rīta, kā bija apņēmies, Serpiļins jau atradās Cvetkova pulkā. Pa ceļam gandrīz grozīja savu nodomu un bezmaz būtu aizbraucis pie Barabanova, bet tad nikni no-

sprieda: «Nekas, galu galā nav taču mazais bērns.» Un sāka no kreisā flanga, no Cvetkova.

Apakšpulkvedis Cvetkovs gulēja, kad Serpijins ieradās. Un Serpiļins pavēlēja operatīvajam dežurantam nemodināt pulka komandieri.

— Lai guj vien, es iztikšu bez viņa, dodiet tikai pavadoni.

Cvetkovu tomēr uzmodināja, un viņš panāca Serpiļinu priekšējās līnijās, satiksmes ejā.

— Interesanta kārtība tavā pulkā, Cvetkov, — Serpijins teica, izlikdamies dusmīgs. — Divīzijas komandieris pavēl vienu, bet tavi virsnieki rīkojas citādi.

— Pats pamodos, biedri ģenerāli, — Cvetkovs sameloja.

Viņš bija pavēlējis reizi par visām reizēm: lai kas un kad

būtu ieradies pulkā, nekavējoties viņu modināt, ja guj, vai paziņot, ja ir kur jzgājis. Tas bija paredzēts arī tādam gadījumam, ja atnācējs pavēlēs: nemodināt un nemeklēt! Cvetkovs vienmēr bija visu paredzējis.

— Kā tu guli, Cvetkov, apģērbies vai izģērbies?

— Izģērbjos, biedri ģenerāli. Es uzticos saviem karavīriem, apakšbiksēs gūstā nekritīšu.

— Un līdz pat šim laikam staigā šinelī?

— Nekas, biedri ģenerāli, neesmu zvirbulis, nenosalšu, — Cvetkovs atbildēja.

Viņam patika forma, un vissvelošākajā salā viņš staigāja, ģērbies šinelī un zābakos, neatzīdams par formu puskažociņu un velteņus. Vismaz attiecībā uz sevi.

«Cvetkovs paliek Cvetkovs,» Serpijins nodomāja, sekodams Cvetkovam, kurš palūdza atļauju iet pa priekšu, lai rādītu ceju, nodomāja ar tiem pašiem vārdiem, kurus loti bieži varēja dzirdēt divīzijas štābā, kad bija runa par Cvetkovu.

«Cvetkovs paliek Cvetkovs,» runāja par viņu dažādās intonācijās. Runāja arī tad, kad Cvetkovs precīzi bija izpildījis dienas uzdevumu, bet, nepaspējis saņemt jaunu, sāka mīņāties uz vietas, neiedams tālāk uz savu atbildību; runāja arī tad, kad viņš pilnīgā bezizejas stāvoklī ar dzelžainu neatlaidību noturēja pozīcijas, pat neiedomādamies atiet bez pavēles vai arī lūgt atļauju atiet. «Cvetkovs paliek Cvetkovs,» runāja arī tad, kad viņš, nebilstot ne vārda, sēdēja apspriedēs, un tad, kad viņš daudz skopāk nekā kaimiņi ieteica apbalvojumiem, uzskatīdams, ka viņa pulkā ir paveikts tikai tas, ko noteikti vajadzēja izdarīt, un arī tad, kad no politiskajiem ziņojumiem noskaidrojās, ka tieši pie Cvetkova nav neviena, kas būtu tīšu prātu sašāvies,

•nav neviena ārkārtēja notikuma, nav neviena gadījuma; kad uz priekšējām līnijām nebūtu piegādāts silts ēdiens.

Cvetkovs bija reizē gan viduvējs, gan ari priekšzīmīgs pulka komandieris. Un atkarībā no apstākļiem priekšplānā izvirzījās te viens, te otrs. Sajūsminājās par viņu reti, taču nebija iespējams viņu necienīt.

Ari šonakt viņa pulkā, protams, valdīja priekšzīmīga kārtība. Visi, kam vajadzēja gulēt, gulēja, visi, kam vajadzēja dežurēt, dežurēja pilnā, kaujas gatavībā.

Nogājis pusotra kilometra pa ierakumiem, Serpiļins kopā ar -Cvelkovu apstājās pie kareivja, kas dežurēja ierakumā.

Kopš tā brīža, kad kareivis bija nostājies postenī, vāciešu pusē nebija nekas manīts. Viņu tranšejās, kas stiepās gar ciemu, kurš bombardēšanā bija galīgi sasists drusku druskās, visu nakti valdīja kapa klusums.

— Tikai pirms stundas kāds iesvilpās un bija manama tāda kā staigāšana, — kareivis stāstīja.

— Droši vien izsauca sargmaini, — Serpiļins teica.

— Friči klusē visu nakti, — kareivis sacīja. — Ar tukšu vēderu nevar nekā daudz pierunāt.

— Bet kā jums ar ēdienu, kā saņemat tautas komisāra noteikto normu? Vai sūdzību nav? — Serpiļins jautāja un juta, kā 'Cvetkovs pilnīgi saspringst viņam aiz muguras.

— Nebūt ne, biedri ģenerāli,— kareivis atbildēja.

«Velns viņu zina,» Serpiļins nodomāja, «mēs šo «nebūt ne» •neesam ieveduši un kultivējuši: pats nemanot ielavījies no večās armijas un atdzimis, un arvien biežāk gadās to dzirdēt... Jauns puisis, viņš to nav atnesis līdzi, bet iemācījies šeit.»

Viņš pajautāja kareivim uzvārdu, kad dzimis un no kurienes ir. Kareivim bija reti sastopams uzvārds — Dimitriadi, viņš bija grieķis no Mariupoles, dzimis divdesmitajā gadā.

— Stāsta, biedri ģenerāli, ka Staļingradas fronte jau esot pusceļā līdz mūsu Azovas jūrai.

— Apmēram tā, — Serpiļins sacīja. — Vai par sešu nedēļu kauju rezultātiem jau dzirdējāt, vai ari vēl neesat dzirdējis?

— Stāsta, esot pamatīgs ziņojums. Solīts, ka no rīta atsūtīs ■uz rotu.

Serpiļins jau grasījās iet tālāk, bet kareivis viņu vēl uzrunāja.

— Biedri ģenerāli, atjaujiet jautāt?

— Nu? •

— Vai tiešām ir pa radio ziņots, ka sabiedrotie šonakt izceļot desantu visā Eiropā?

— Kas tad jums to teica? • -

— Kareivji runā.'Stāsta, ka Cerčils tomēr esot solījies turēt biedram Staļinam doto vārdu, — lai viņu desants tomēr skaitītos četrdesmit otrajā gadā, kaut arī pašā beidzamajā dienā.

— Klusāk, — Serpiļins teica un pielika pirkstu pie lūpām.

Kareivis izbrīnījies paraudzījās Serpiļinā un čukstus jautāja:

— Kāpēc?

— Vācieši sadzirdēs, — Serpiļins teica. — Pa kādu radio šitas kara noslēpums ir uztverts — pa Maskavas vai zaldātu radio?

— Pa zaldātu, — kareivis pasmaidīja, sapratis joku.

— Nē, biedri kareivi, — Serpiļins teica jau pavisam nopietni. — Mūsu ļoti godājamie sabiedrotie nav izcēluši desantu un pagaidām arī netaisās to darīt. Tā ka arī turpmāk mums nāksies paļauties tikai pašiem uz saviem spēkiem.

— Protams, — kareivis atbildēja piekrizdams, kaut bija jūtama vilšanās. Viņam bija žēl, ka zaldātu radio ir samelsis niekus un tātad atkal iznāk, ka nekāds brīnums karu nesaīsinās.

Otru kareivi, ar kuru Serpiļins aprunājās, viņš pazina jau agrāk. Uzvārds bija aizmirsies, atmiņā palicis tikai varoņdarbs: kādā septembra naktī, kad divīzijai bija tik ļoti vajadzīga mēle, šis neizskatīgais un jau pavecais kareivis pieteicās to sagūstīt;, gāja un sagūstīja arī.

— Nu, Martiņenko, vai medaļu «Par drošsirdību» saņēmāt? — Serpiļins jautāja, priecādamies, ka tomēr bija atcerējies kareivja uzvārdu.

— Saņēmu, — Martiņenko teica, taču no viņa toņa bija jūtams, ka tas viss jau ir tālu pagātnē. Tagad viņa prātu nodarbināja kas cits: viņš bija dzimis Vorošilovgradas apgabala Melo-vojas ciemā, dzirdējis šodien, ka pa radio noraidīti kauju rezultāti, un gribēja zināt, vai tajos rezultātos nav pieminēta arī viņa Melovoja.

— Ka Certkovas stacija ieņemta, to ziņoja jau pirms trim dienām, bet no Certkovas līdz Melovojai ir septiņi kilometri.

Serpiļins teica, ka pārskatā vispār nav nosauktas mūsu at-* brīvotās apdzīvotās vietas, tikai minēts to kopskaits — ap pusotra tūkstoša.

— Bet es gaidu un gaidu, kad ziņojumā būs pieminēta mana Melovoja. Vissliktāk būtu, ja pirmā līnija apstātos starp Cērt-kovu un Melovoju, tad skaidrs, ka tur visu samals miltos, — Martiņenko nikni atmeta ar roku.

Viņam bija taisnība — viņš karu pazina kā ierindnieks un pats varēja vēl citiem paskaidrot, kas ir karš. Serpijins, tikai viņu mierinādams, piebilda, ka šīs vietas atceroties vēl no pilsoņu kara un diezin vai mūsējie, ieņēmuši Certkovu, būs apstājušies pie Melovojas: stipru dabisku pozīciju tur nav, un joti iespējams, ka mūsējie būs tūlīt aizgājuši garām Melovojai, līdz Kamiševai.

Martiņenko jutās iepriecināts, ka divīzijas komandierim, kā noskaidrojās, nebija sveša šī viņa Donbasa upīte. Tā pēkšņi kļuva it kā abu kopēja paziņa.

— Tātad, biedri ģenerāli, jūs domājat, ka uzreiz aizgāja līdz Kamiševai?

Serpiļins noplātīja rokas.

— Loģiski tā iznāk, taču no šejienes redzēt nevar.

— Bet kad mēs šeit iesim uzbrukumā? Kad ņemsim frici uz grauda? — Martiņenko jautāja skarbi, ar niknumu, un viņa balsī skanēja nepacietība, kaut gan tanī dienā, kad šeit ņemsim fričus uz grauda, tieši viņam un nevienam citam nāksies pirmajam izkāpt no šī vāciešiem tuvākā ierakuma un iet pār klaju lauku zem lodēm uz, lūk, tiem tālumā redzamajiem, sniegotajiem pauguriem.

«Uzbrukums, uzbrukums,» Serpiļins nodomāja, kad gāja pa ierakumu tālāk, atvadījies no Martiņenko. «Viensir to gaidīt ar nepacietību, plānojot armijas vai divīzijas apjoma, bet pavisam kas cits — gaidīt, lūk, tā, kā gaida kareivji. Kad artilērija beidz šaut — rausies ārā no ierakuma un ej, bet, ja neiesi, pieplaksi pie zemes zem lodēm, tad, redz, nebūs arī nekādā uzbrukuma. Un vari uzsaukt «uz priekšu» tikai pats sev, nevienam citam. Ka jau pirmajā triecienā kādam būs jākrīt — tev vai kādam citam, — tas priekšniecībai ir ieplānots, un kareivis zina, ka ieplānots, ka bez tā nevar iztikt. Zina un tomēr jautā: kad ņemsim frici uz grauda? Un jautā ne tikai tāpat vien, bet no sirds. Un, kaut arī tev vairāk ordeņu pie krūtīm, nekā viņam bijis un būs, augstākā varonība tomēr ir un paliek ierindnieka varonība. Un, ja tu esi labs ģenerālis, tad par tevi arī teiks: «Tas ir karavīrs!» — bet, ja neesi labs, tad to nekad nedzirdēsi.»

— Biedri ģenerāli, vai pie rotas komandiera arī iegriezīsimies? — Cvetkovs vaicāja.

— Kas tad tagad komandē šo rotu? Vai Alfjorovs? — Serpi-|ins jautāja pār plecu.

— Jā, Alfjorovs.

Serpiļins atbalstījās ar krūtīm pret ierakuma brustvēru un pat cauri kažociņam sajuta sala sastindzinātās zemes ledaino, dzeļošo saltumu.

Tur priekšā, aiz klusuma, bija vācieši.

Ko viņi darīja šinī Jaungada naktī tur, savās ledainajās alās? Par ko domāja, uz ko cerēja? Vai cerēja dzīvot, vai arī baidījās no nāves? Bet, lai viņi tur domātu ko domādami, katrs atsevišķi un visi kopā, viņu domas ir tieši pretējas mūsu domām. Un katra mūsu vēlēšanās saduras ar viņu gluži pretējo vēlēšanos, un katra mūsu cerība — ar viņu gluži pretējo cerību, un, katrs mūsu apsvērums — ar viņu gluži pretējo apsvērumu. Un viss, kas bija un būs labi mums, bija un būs slikti viņiem. Un tā līdz pašām kara beigām, līdz tā beidzamajai stundai, jo karš ir tikpat kā monēta: lai ripo cik ripodama, tā kā tā stāvus nepaliks — nokritīs vai nu ar ģerboni, vai rakstu uz leju, kaut kas būs augšā, kaut kas apakšā; žēlastības nav un nebūs ne mums no viņiem, ne viņiem no mums ...

No šejienes, no šī priekšējās līnijas ierakuma viss likās milzīgs: ir tas, kas priekšā, ir tas, kas aiz muguras. Bet tu, cilvēks, atrodies it kā uz milzu ķīļa smailes, kas šinī klusumā, ne vārda nebilstot, atspiests pret ienaidnieka krūtīm. Un, lai cik liels spēks būtu tur, aiz tevis, vienalga, kad sāksies, tas ar tevi visu trieksies šinī naidīgajā, klusējošajā telpā, kas atrodas tev priekšā.

«Jā, nav viegli būt zaldātam,» Serpiļins nodomāja. «Bet cik daudzi cilvēki tagad ir zaldāti...»

— Nu, labi, ieiesim pie Alfjorova.

Kad viņi iegāja zemnīcā, leitnants Alfjorovs, bāls, izstīdzējis jauneklis ar pakausī noslīdējušu ausaini un plecos uzmestu puskažociņu, tupēja zemē pie skārda krāsniņas, un, piespiedis pie auss telefona klausuli, par kaut ko domīgi smaidīja. «Katju-šas» — saplacinātas šāviņa čaulas liesmiņa apgaismoja Alfjorova smaidošo seju un zemē citu pie cita guļošos cilvēkus.

Ieraudzījis ienākam priekšniecību, Alfjorovs nolika klausuli, nometa no pleciem kažociņu, uzrāva ausaini uz pieres, izstiepās pamatstājā un sāka ziņot.

— Pats sevi esat nozīmējis par dežurantu? — Serpiļins vaicāja, noklausījies raportu.

— Tieši tā. Nolēmu: lai paguļ. Bet man miegs nenāk.

— Ar ko runājāt? — Serpiļins jautāja. — Ņemiet klausuli, pabeidziet sarunu, ja bijāt iesācis.

Pēc tā, cik samulsis izskatījās rotas komandieris, .varēja spriest, ka tam būs'bijūsi Jaungada, nevis dienesta saruna. Varbūt ar kādu pazīstamu saninstruktori, kaut gan Cvetkovs centās pulkā iztikt bez sieviešu dzimuma un viņam gandrīz visi saninstruktori bija vīrieši. .

— Es ne ar vienu nerunāju, biedri ģenerāli, ,— Alfjorovs teica. — Es klausījos dziesmu.

— Skaties tikai! — Serpiļins brīnījās. — Paskaidrojiet tuvāk, es lāgā nesapratu.

— Mums te starpstacijā ir kāda sakarniece, — Alfjorovs .teica, nedroši pašķielēdams uz pulka komandiera pusi, — ļoti jauki dzied. Kad viņa naktī dežurē, mēs reizēm palūdzam, lai uzdzied pa telefonu.

Serpiļins, pamanījis Alfjorova skatienu, pagriezās pret Cvet-kovu. Cvetkovs raudzījās uz savu rotas komandieri niknā izbrīnā. Cvetkova uzacis izbrīnā bija uzrauktas tik augstu, ka likās, tūlīt tās atrausies no sejas un aizlidos.

— Un kādas dziesmas tad viņa dzied? — Serpiļins jautāja.

— Dažādas, biedri ģenerāli, — Alfjorovs teica. — Nule man dziedāja «Zemnīcu». — Un atkal pašķielēja uz Cvetkovu.

— Jauka dziesma, — Serpiļins sacīja. — Varbūt arī mēs ar pulka komandieri to varētu paklausīties?

Alfjorovs šaubīdamies palūkojās viņā, vai nejoko; redzēja, ka nejoko, un paņēma klausuli.

— Seļiverstova, paklau, Seļiverstova ... Seļiverstova ... Nodziedi vēlreiz. — Un viņš jautājoši palūkojās Serpiļinā: vai sacīt, kas klausīsies, vai arī neteikt?

Serpiļins papurināja galvu: «Nevajag!»

— Dziedi, Seļiverstova, — Alfjorovs lūdzoši atkārtoja, — tikai no sākuma, jo mani pārtrauca.

Un, dažas sekundes pagaidījis, pavirzījās sānis, pasniedza klausuli Serpiļinam.

Serpiļins paņēma klausuli un cauri čerkstoņai dzirdēja jaunas sievietes balsi, kas dziedāja pazīstamos vārdus:

Uguns krāsniņā mazajā kvēl,

Kūstot sveķi kā asaras mirdz.

Viņam patika šī dziesma, tādēļ ka šajā dziesmā, gan melodijā, gan arī vārdos, bija kaut kas īpašs, kas modināja smeldzi

karavīra sirdi, un tajā pašā laikā tik ļoti vienkāršs, ka vienkāršāk nemaz nevar pateikt.

Man līdz tevīm ceļš ejams vēl ilgs,

Bet līdz nāvei — trīs soļi vien ir.

«Tik tiešām, trīs soļi, bet varbūt arī divi vai viens.»

Nezin kādēļ šodien viņš par nāvi domāja vairāk nekā parasti, ne par savu nāvi, bet par cilvēku nāvi vispār.

Viņš nopūtās un pirms pēdējā panta pasniedza klausuli Cvetkovam:

— Paklausies arī tu, kā tavā pulkā dzied.

Cvetkovs paņēma klausuli tikpat kā čūsku un neapmierināts pielika pie auss. No viņa sejas izteiksmes bija skaidrs, ka ne dziedāšanas kvalitāte, kas viņu maz interesē, ne divīzijas komandiera liberālā izturēšanās pret tādu kārtības pārkāpumu nevar grozīt viņa tālāko rīcību, — Alfjorovs tik un tā pēc tam dabūs brāzienu, ka aizņēmis līniju ar šādiem niekiem. Divīzijas komandieris var atļauties tādu labsirdību, kas tad viņam — pasēdēs un aizies, bet Cvetkovam jāpaliek un jāseko, lai pulkā ir kārtība, un neviens, divīzijas komandieri ieskaitot, nevar ne atņemt viņam šīs tiesības, ne arī atbrīvot no šiem pienākumiem.

Serpiļins pataustīja ar roku mazo dzelzs krāsniņu — tā bija pavisam auksta.

— Trūcīgi dzīvo, student, — viņš teica Alfjorovam.

— Katru skaidiņu skaitām, biedri ģenerāli, taupām. Iekurinām tad, kad vairs nevar izturēt.

Serpiļins nosauca viņu par studentu tāpēc, ka viņš tiešām bija mācības pārtraucis students, kas beidzis jaunāko leitnantu īstermiņa kursus un tieši no kursiem nokļuvis frontē jūlijā, pašā juceklī.

Toreiz Alfjorovs nebija šinī divīzijā un pieklīda nejauši, kad ar dažiem sava vada kareivjiem bez ieročiem bēga ko kājas nesa. Bēga un uzdūrās Serpiļinam, kurš nostādīja viņu «miera» stājā un jautāja tādā balsī, kas nekā laba nesolīja:

— Kas jūs esat, Sarkanās Armijas komandieris vai zaķapastala, kurš glābj savu ādu? Atbildiet: kas jūs esat?

Lūk, tad viņš pateica ar trīcošām lūpām to muļķīgo frāzi, ko Serpiļins vēl tagad nebija aizmirsis:

— Es esmu bijušais students, biedri ģenerāli.

Viņš pats ļoti labi atcerējās šo mirkli un zināja, ka arī Ser-

piļins to nav aizmirsis, tādēļ ka divīzijas komandieris, viņu satikdams, jau kuro reizi nosauca par studentu.

Tomēr tagad viņš nekaunējās par šo mirkli, ko viņi abi atcerējās, tādēļ ka zināja — viņš tagad ir pavisam citāds nekā toreiz un pie krūtīm viņam gluži jauns Sarkanās Zvaigznes ordenis, kas saņemts par novembra kaujām. Arī divīzijas komandieris redz šo ordeni — un ne vien redz, bet arī pats bija parakstījis ieteikumu apbalvošanai.

Bet Serpiļins, lūkodamies šajā studentā, kurš tagad bija leitnants un rotas komandieris, priecājās, ka toreiz nenošāva to pārbiedēto puiku, kaut gan pilnīgi varēja gadīties, ka būtu nošāvis. Bija tādi apstākļi, kad nebija vietas mīkstsirdībai.

Cvetkovs nolika klausuli un, atgādinādams par sevi, klusu ieklepojās.

— Nekā nevaru izdomāt, kur mēs lai ķeram kurināmo, — Serpiļins teica, pamājis uz krāsniņu. — Ir tikai viena izeja — ātrāk uz Staļingradu ...

Viņš nepateica līdz galam, tāpēc ka zemnīcā, dobji atbalsodamies, atskanēja vairāku, gandrīz vienlaicīgu sprādzienu kopā saplūdis grāviens.

— Iziesim ārā, paklausīsimies, — viņš teica Cvetkovam, — vai tie ir mūsējie vai arī vācieši dzen velnu.

Tiklīdz viņi izgāja ārā, tūlīt kļuva skaidrs, ka tas notiek Barabanova pulka iecirknī, trīs kilometri no šejienes. Sprādzieni sekoja cits citam: pēc trokšņa spriežot, tur eksplodēja vācu mīnas. Pēc tam sprādzienu rībienos ievijās ložmetēju kārtas.

Negribējās ticēt, ka vācieši būtu uzbrukuši naktī. Viņiem nebija tāds noskaņojums.

«Droši vien Barabanovs pats dara kaut ko neparedzētu, bet vācieši šauj uz viņu,» Serpiļins nodomāja ļaunā priekšnojautā un, neatgriezies zemnīcā, kopā ar Cvetkovu devās uz pulka štābu, lai no turienes sazinātos ar Pikinu un noskaidrotu, kas noticis.

Pa ceļam uz pulka štābu, joprojām ieklausoties sprādzienos un apšaudē, Serpiļinam arvien ticamāka likās pirmā prātā iešāvusies doma: par godu Jaungadam Barabanovs nodomājis izcelties un ieņemt divīzijā par «Pauguru» iesaukto augstieni, kas rēgojās pulka pozīciju priekšā un bija tam visai nepatīkama, kādēļ pulkā to dēvēja par «augoni». Gribēdams jo ātrāk izmēģināt roku kā pulka komandieris, Barabanovs jau vairākas reizes centās izkaulēt atjauju to ieņemt, taču Serpiļins pagaidām neļāva, atturēja.

Kamēr viņi aizgāja līdz Cvetkova štābam, kauja jau bija noklususi. Vienīgi vēl sprāga pa retai mīnai.

Serpijins piezvanīja Pikinam, negaidīdams neko labu. Taču BIah. ko viņš dzirdēja, viņu pavisam pārkaitināja. Pikins savā rāmajā, čerkstošajā balsī teica, ka nule runājis ar Barabanova pulka štaba priekšnieku Tumanjanu, un Tumanjans ziņojis, ka Vilis gan centies aizturēt Barabanovu pulka štābā, tomēr tas, •tipri iereibis, aizgājis uz bataljonu, nekā neteikdams par savu Moilomu, un tur, acīm redzot, piedzēries vēl vairāk, organizējis uzbrukumu Pauguram. Pauguru neesot ieņēmuši: vispirms uzdūrušies mīnu laukam, pēc tam vācieši gāzuši pretī mīnmetēju un ložmetēju uguni, un tad viņi atkāpušies, ciezdami zaudējumus, cik lielus, vēl nebija noskaidrots. Bet ir kritis bataljona komandieris, tas jau zināms.

— Un Barabanovs? — Serpijins iekliedzās klausulē.

— Sveiks un vesels, bet vēl nav atgriezies pulkā.

— Kur ir Ļevašovs? — Serpijins atkal nikni kliedza klausulē. — Kur vietnieks politiskajā darbā Ļevašovs? Kur viņa goda prāts?...

Pikins atbildēja, ka par Ļevašovu viņam neesot nekā ziņojuši. Viņš tūlīt noskaidrošot, kur atrodas Ļevašovs, un piezvanīšot.

— Nevajag, — Serpijins teica, — es pats braukšu uz turieni. — Un nolika klausuli.

Pa ceļam uz Barabanova pulku viņam neveicās. Mašīna slīdēja pa apledojumu, gandrīz apsviedās apkārt un iebrauca bumbas izrautā bedrē tik dziļi, ka trijatā nevarēja mašīnu izstumt.

Nolamājis šoferi un atstājis viņu, lai meklē cilvēkus, kas palīdzētu izvilkt mašīnu, Serpijins ar raitnieku tālāk gāja kājām.

Tur, pie Barabanova, tāpat kā iepriekš, ik pa trim četrām minūtēm sprāga atsevišķas mīnas. Vai nu vācieši gribēja aizkavēt ievainoto iznešanu, vai ari vienkārši nervozēja.

Kad Serpijins ieradās pulka štābā, Barabanovs jau bija atgriezies. Pikins viņam pateica, ka divīzijas komandieris drīz ieradīsies, un viņš gaidīdams mīņājās pie savas zemnīcas durvīm.

Ieraudzījis Serpijinu, viņš paskrēja dažus soļus pretī un, izstiepies pamatstājā, sāka ziņot. Ziņodams nevis pielika, bet piespieda pie ausaines roku, lai tā nedrebētu, mēģinādams — nelietis tāds! — izlikties, ka nav piedzēries. Stāvēja pamatstājā sveiks, vesels, bez vienas skrambiņas, nemanīdams to, ka roka

viņam gan nedreb, taču pats grīļojas te uz vienu, te uz otru pusi.

«Cik briesmīgi piedzēries,» Serpi|ins nodomāja ar riebumu, «pat vēl tagad reibums nav izgaisis!» Un, pārtraucis Baraba-nova nesakarīgo ziņojumu, griezās pie štāba priekšnieka majora Tumanjana, kurš sadrūmis stāvēja Barabanovam blakus:

— Ziņojiet jūs.

Tumanjans ziņoja visu sīki jo sīki. Kritis bataljona komandieris kapteinis Tarahovskis, vairāk kritušo neesot. Bet vienpadsmit ievainoti, daži joti smagi; tie nosūtīti uz medsanbatu, taču nevar zināt, vai aizvedīšot līdz turienei dzīvus. Tarahovskis, kad mīnu laukā uzskrējis uz mīnas, bijis vēl dzīvs. Bara-banovs pats viņu no turienes iznesis. Tomēr Tarahovskis nomiris jau tad, kad viņu «laiviņā» vilkuši šurp.

— Redziet, tur viņš guļ, — Tumanjans parādīja.

Viņš vispār bija drūms un nerunīgs cilvēks, bet tagad stāstīdams izspieda vārdus caur sakostiem zobiem gausi jo gausi, smagi pārdzīvodams notikušo.

Serpiļins brīdi nolūkojās uz mirušo. Tad izslējās taisni un paskatījās uz Barabanovu, kurš arī bija pienācis pie «laiviņas» un stāvēja blakus, gaidīdams, kādas būs sekas. Kaut gan viņš bija ļoti piedzēries, tomēr saprata, ka sekas būs.

Pamanījis, ka Serpiļins raugās uz viņu, Barabanovs mēģināja sacīt kaut ko, kas viņam likās nepieciešams un piemērots, — par to, ka visa atbildība gulstas uz viņu. Bet Serpiļins paraudzījās viņā ar tādu naidu, ka viņš apklusa pusvārdā.

— Kur ir politiskais vietnieks? — Serpiļins pievērsās Tu-manjanam, atcerējies Ļevašovu.

— Kontuzēts, — Tumanjans atbildēja.

— Kontuzēts! — Serpiļins iesaucās, no jauna iedegdamies dusmās. — Arī gāja kopā ar viņu? — viņš parādīja ar pirkstu uz Barabanovu.

Tumanjans paskaidroja, ka ne, politiskais vietnieks bijis citā bataljonā, bet ieradies, kad sākuši vilkt ārā ievainotos. Gribējis pārliecināties, vai visi iznesti, un ticis kontuzēts, sprāgstot kādai mīnai.

— Bet vai visus ievainotos iznesāt?

— Visus.

— Visus līdz beidzamajam?

— Es pats pārbaudīju, — rokas savēcinājis, sarunā iejaucās Barabanovs.

Bet Serpi|ins, uz viņu neskatīdamies, pievērsās Tumanja-nam un atkārtoja savu jautājumu.

— Tieši tā, — Tumanjans apliecināja. — No bataljona ziņoja, ka visus.

— Bet jūs pārbaudiet pats,— Serpijins pavēlēja. — Nevis viņš, bet jūs pārbaudiet. Un ziņojiet man.

Tad, joprojām uz Barabanovu neskatīdamies, piebilda saspringtā mierā, aiz kura bija jūtamas tik negantas dusmas, ka aizrāvās elpa:1

— Majoru Barabanovu atceļu no pulka komandiera posteņa. Pulka komandiera pienākumus pavēlu izpildīt jums. Baraba-novs lai iet gulēt, bet pēc divām stundām, kad izgulēsies, nogādājiet viņu divīzijas štābā. Vai ir kādi jautājumi?

— Bataljona komisāru Ļevašovu gribējām aizvest uz med-sanbatu, bet viņš atteicās braukt, kamēr jūs ieradīšoties, gribēja jūs satikt.

— Vēl arī tas, jānudie... — Serpi|ins noskaitās. — Nevarējāt ātrāk pateikt!

— Neuzskatīju par iespējamu jūs pārtraukt, biedri ģenerāli.

— Nu redz, tagad jūs man te vēl sāksiet skaidrot disciplināro reglamentu! Kur ir Ļevašovs!

— Savā zemnīcā.

— Varat nepavadīt, — Serpiļins teica, redzēdams, ka Tumanjans nāk viņam līdzi. — Jums ir svarīgāki pienākumi.

Kad viņš piegāja pie zemnīcas, kur bija apmeties pulka komandiera vietnieks politiskajā darbā, un paraudzījās atpakaļ, Tumanjans joprojām stāvēja tanī pašā vietā, droši vien kaut ko pārdomādams sakarā ar jaunajiem pienākumiem, kas tika uzvelti uz viņa pleciem.

«Nu, kjūsti taču izveicīgāks kaut vai tagad! Nu pārslēdzies, ja ne uz trešo, tad kaut vai uz otro ātrumul» Serpijins bija gatavs uzkliegt šim gudrajam un saprātīgajam, bet pārlieku lēnīgajam cilvēkam, kurš jau sen gluži pelnīti pats komandētu pulku, ja vien nebūtu tik gauss.

Tumanjans, it kā saklausījis Serpiļina domas, beidzot pagriezās un sāka iet savā lēnajā, lācīgajā gaitā, bet Serpiļins, atvēris durvis, iegāja zemnīcā.

Pulka komandiera vietnieks politiskajā darbā gulēja uz lāviņas. Ieraudzījis Serpiļinu, viņš norāva kaut ko baltu no galvas un nosvieda uz grīdas, nolaida kājas pār lāviņas malu un uzlēca stāvus. Bet stipri sagrīļojās. Un viņš atlaidās atpakaļ uz lāviņas.

— Sēdi, — Serpijins viņu atturēja. — Kā tu ārstējies? — Un, no Ļevašova sejas nopratis, ka tas nav jautājumu dzirdējis, atkārtoja skaļāk: — Kā tu ārstējies?

— Lieku klāt aukstu kompresi. — Ļevašovs teica; ūdens tecēja viņam pār seju. Uz grīdas bija nomests vairākās kārtās salocīts, ar sniegu piebāzts krekls.

— Saaukstēsi smadzenes, — Serpijins sacīja. — Brauc uz medsanbatu. Tur zinās, ko darīt. Ja ir viegla kontūzija — pagulēsi un atgriezīsies.

— Es braukšu, — Ļevašovs paklausīgi atbildēja, — pagulēšu, cik ilgi liks. Gribēju jūs sagaidīt.

— Es klausos, — Serpiļins teica, nepārmezdams Ļevašo-vam, ka tas atteicies tūlīt braukt uz medsanbatu. Ja tomēr ir palicis par spīti sāpēm, kuras, spriežot pēc sejas izteiksmes, tikko var paciest, — tātad bijis iemesls.

— Biedri ģenerāli, gribēju jums personiski pateikt: cilvēkiem pēc šīs muļķības ir tāds noskaņojums, ka, dziedi vai raudi, to Pauguru vajag ieņemt. Un, jo ātrāk, jo labāk. Kauns no kareivjiem. Viņiem ir tāds niknums uz vāciešiem ...

— Un uz jums arī.

— Arī uz mums.

— Un to tad gribēji man pateikt?

— Jā.

— Kā tad tu, Ļevašov, to pieļāvi, ko? Kā tad tas varēja gadīties, ka jūs ar Barabanovu tādā brīdī atradāties dažādos bataljonos?

— Tā ir mana vaina, — Ļevašovs atzina. — Apnika ar viņu, šo žūpu, noņemties, klausīties viņa gaušanos: «Tu, politiskais vietniek, mani necienī... Tu negribi iedzert kopā ar mani. Bet, ja nedzer, tātad gatavo par mani politisko ziņojumu!» Nospļāvos par tādu stulbeni un aizgāju uz bataljonu.

— Apvainojies?

— Jā, apvainojos.

— Tu apvainojies, bet ļaudīm nācās ciest. Politiskie darbinieki nedrīkst apvainoties.

— To es zinu, — Ļevašovs rūgti noteica.

Viņa glītā seja bija bāla, bez vienas asins lāses, bet parasti jautrās, dedzīgās acis tagad aiz sāpēm piemiegtas.

— Nu, labi, Ļevašov, — Serpiļins pieceldamies sacīja. — Mani gaida dienesta pienākumi. Vēl jāpaziņo priekšniecībai par jūsu stiķiem.

Viņš sniedza Ļevašovam roku, un tas, to cieši paspiedis, lūdzoši teica:

— Biedri ģenerāli, pavēliet mums ieņemt Pauguru. Ja fašistus tur sakausim, cilvēkiem nepaliks tik liels rūgtums. Un Tarahovski apbedīsim tur uz Paugura.

Kad Serpiļins iznāca no zemnīcas un piegāja pie mašīnas, Barabanovs vēl arvien stāvēja turpat, viņu gaidīdams.

— Biedri ģenerālmajori — Barabanovs iesaucās, tuvodamies Serpi|inam.

Bet Serpiļins nekā neatbildēja.

«Sasodītais slepkava!» viņš nodomāja, jau sēzdamies mašīnā un beidzamo reizi uzmetis acis bijušajam pulka komandierim Barabanovam, kurš vēl mēģināja kaut ko kliegt caur nosar-mbjušo stiklu.

Atgriezies štābā, Serpiļins zvanīja armijas pavēlniekam, lai ziņotu par notikušo un to, ka viņš atcēlis no amata pulka komandieri.

Tā kā bija vienmēr paradis nekavējoties ziņot par labo un slikto, viņš zvanīja tūlīt, tiklīdz iegāja zemnīcā.

Pavēlnieks gulēja, un tas bija gluži dabiski: vēl agrs.

— Vai modināt? — adjutants jautāja.

— Nē, kad pamodīsies, pasakiet, ka es zvanīju.

Pašam miegs nebija ne prātā, un viņš pat nemēģināja gulēt. Acu priekšā rēgojās kritušā bataljona komandiera seja, nevis mirusi, apķepusi ar sasalušām asinīm, «laiviņā» atpakaļ atmesta, bet dzīva, smaidīga, kā toreiz, kad Serpiļins tam pasniedza Sarkanā Karoga ordeni par novembra kaujām.

«Tas bija vēl nupat aizvakarl»

To atcerējies, Serpiļins paņēma no mapes par kritušo bataljona komandieri sagatavoto, bet vēl nenosūtīto kārtējās dienesta pakāpes pieprasījumu, kas atradās tur kopā ar izrakstu no dienesta lapas.

«Nabags, nesagaidīja jaunu dienesta pakāpi.»

No izraksta bija redzams, ka kapteinis Tarahovskis, kurš šodien, runājot rakstvežu valodā, «izskaitīts no divīzijas sakarā ar nāves gadījumu», bija 32 gadi vecs, dzimis Ņižņešadrinā pie Jeņisejas, līdz dienestam bijis mednieks, armijā nodienējis vienpadsmit gadus, ģimenē sieva un pieci bērni.

— Ak paspējis gan! — Serpiļins pārmetoši noteica.

Pieci bērni, kurus Tarahovskis diemžēl bija paspējis pagādāt, padarīja Barabanova dzēruma pārgalvību vēl nelietīgāku.

«Bet pie visa es pats esmu vainīgs!» Serpiļins nodomāja. «Vajadzēja braukt pie Barabanova, nevis pie Cvetkova.»

Viņš atbalstīja dūres uz galda un iegrima smagās pārdomās.

Ja nu par notikušo daļa atbildības ir jāuzņemas pašam, tad galvenais tomēr nav tas, kur viņš brauca vispirms un kur pēc tam.

Jau pirms nedēļas viņam kļuva skaidrs, ka uz Barabanovu kā uz pulka komandieri nevar paļauties un ka vispār arī maiņa ir pie rokas — Tumanjans. Un tomēr līdz pat šai dienai Bara-banovs palika pulka komandieris.

Kādēļ?

Te slēpās divas patiesības: jā, Serpiļinam nevarēja pārmest, ka viņš nogrūž citiem uz kakla savus nepiemērotos kadrus, viņam pietika dūšas mocīties ar tiem pašam — tā bija pirmā patiesība, kas runāja viņam par labu. Bet otra patiesība, kas apsūdzēja, bija tāda, ka, pārlieku steidzīgi un neatlaidīgi lūdzot aizvākt Barabanovu, viņš negribēja sabojāt attiecības ar armijas pavēlnieku, kas jau tāpat nebija diezin cik labas. Pirms nozīmēšanas uz pulku Barabanovs pusotra gada bija sevišķu uzdevumu virsnieks pie pavēlnieka un divas reizes kopā ar to nācis ārā no aplenkuma, pirmo reizi bija izglābis pavēlnieku, bet otrreiz tas bija izglābis Barabanovu pašu. Serpiļins saprata, ka tāda pieķeršanās ir dabiska, un neuzskatīja to par pavēlnieka vājību. Vājība bija kas cits: Batjuks izpildīja sava mīluļa lūgumu un, iedevis Barabanovam majora pakāpi, nosūtīja viņu uz pulku, lai «aug», kaut gan Barabanovs nespēja pulku komandēt, viņam vajadzēja sākt «augt» citā amatā.

— Ņem viņu pie sevis par pulka komandieri, nenožēlosi, — pavēlnieks bija sacījis Serpiļinam.

Tas bija lūgums un reizē pavēle, un Serpiļins toreiz paklausīja, bet vēlāk, kad jau kļuva skaidrs, ka Barabanovs pulku komandē nemākulīgi, tūlīt neizvirzīja jautājumu par to, ka viņš neatbilst ieņemamajam amatam, — atlika uz vēlāku laiku.

Barabanovs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas ar drošsirdību cenšas aizstāt visu, kā viņiem trūkst. Tie ir bīstami ļaudis. Viņš bija ne visai gudrs, bet drosmīgs, valdonīgs un neiecietīgs pret citu domām. Turklāt viņš dzēra.

Neparakstītajā iesniegumā par Tarahovski bija teikts: «Drošsirdīgs un ar iniciatīvas spēju.»

«Jā, ar iniciatīvas spēju,» Serpiļins nodomāja, «un pierādīja to ne vienu reizi vien, komandēdams bataljonu. Bet, redz, lai atturētu pulka komandieri no dzēruma neprātības, iniciatīvas

pietrūka!... Un kā tad varēja atturēt?» viņš sev jautāja, reāli iedomādamies visu, kas naktī bija noticis Tarahovska bataljonā. «Atturēt ar varu? Taču Barabanovs, ne mirkli nešaubīdamies, izrautu pistoli! Atbruņot un piezvanīt, viņu apejot, tieši uz divīziju? Bet Barabanovs noteikti bija atsaucies uz to, ka viņam ir divīzijas pavēle. Pieprasīt rakstveida pavēli un atbildes vietā tikt nolamātam par zaķapastalu? «Labi, zaķapastala, sēdi savā KP, es pats bez tevis iešu uzbrukumā!» Tādas lietas pie mums necieš, un visvieglāk cilvēku var piespiest izdarīt jebkuru muļķību, ja nolamā viņu par zaķapastalu. Diemžēl tā tas ir. Un to izmanto tādi kā Barabanovs, pie reizes arī augstāka un zemāka ranga ļaudis... Jā, Tarahovskim kaut kā pietrūka, lai Barabanovu atturētu. Un viņš gāja kopā ar viņu un krita ... Par mirušajiem sliktu nerunā!

Bet es pats,» Serpiļins pēkšņi nodomāja par sevi, «mēs paši? Vai man vienmēr pietiek tā, kas tādos gadījumos nepieciešams?»

Barabanovs ienāca, ģērbies īsā, melnā puskažociņā, sajozies ar jaunām siksnām, aizvēra aiz sevis durvis un, nostājies pamatstājā, ziņoja par savu ierašanos.

Serpiļins ar niknumu paraudzījās uz pazīstamo, melno puskažociņu, kuru Barabanovs joprojām valkāja, kaut gan pirms nedēļas bija saņēmis aizrādījumu, ka priekšējās līnijās viņš tādējādi demaskē ne tikai sevi vien, bet arī citus. Sājā idiotiskajā tiepībā izpaudās viss Barabanova raksturs.

Barabanova seja bija nekaunīga un nelaimīga. Serpiļins piecēlās, sakārtoja no viena pleca noslīdējušo puskažociņu. Krāsni pietiekami nekurināja pat. divīzijas komandiera zemnīcā.

— Ziņojiet par jūsu... — Serpiļins teica. Viņš gribēja noraksturot to, par ko Barabanovam vajadzēja ziņot, bet tā arī neatrada piemērotus vārdus: gribējās teikt tikai visrupjākās lamas. — Nu?

Barabanovs sāka ziņot, bet Serpiļins, uz viņu neskatīdamies, staigāja pa zemnīcu un domāja, ka, pēc ziņojuma spriežot, Barabanovs vēl cer izlocīties.

«Cer uz pavēlnieku vai arī uz to, ka es pats negribēšu sev par sliktu izpaust notikumu, kas norisinājies manā divīzijā.»

Vai nu tā bija, vai nebija, taču viņam gribējās uz vietas sagraut Barabanova cerības.

— Ja cerat, ka es šo notikumu noklusēšu, tad maldāties, — viņš brīdināja, pārtraucis Barabanovu.

— Es ne uz ko neceru, — Barabanovs teica, — savu grēku es nomazgāšu ar asinīm, tikai dodiet iespēju.

Jā, protams, ja Barabanovs paliks par pulka komandieri, tad viņš, lai izpirktu savu grēku, jau rīt līdīs jebkurā ellē — un līdīs nevis viens, bet vilks sev līdzi cilvēkus, kuriem nav nekādu grēku un kuriem nekas nav jāizpērk.

Sī doma neļāva Serpiļinam atmaigt, kaut arī viņā neradīja nekādas šaubas Barabanova apņēmība cīnīties uz dzīvību un nāvi, lai izpirktu grēku.

«Soda bataljonā ar šauteni rokā izpirksi savu vainu,» Ser-piļins gribēja sacīt, tomēr, kaut arī viņš bija cieši apņēmies darīt visu, kas nepieciešams, galīgais lēmums nebija no viņa atkarīgs, un viņš nevarēja atļauties svaidīties ar vārdiem. Tādēļ klusēja.

— Atļaujat turpināt? — Barabanovs jautaja, nevarēdams paciest iestājušos klusumu.

— Turpiniet.

Kad Barabanovs izstāstīja visu pēc kārtas, sākot ar to, cik viņš izdzēris, atgriezies pulkā, un beidzot ar to, kā viņš pats uz muguras iznesis Tarahovski no apšaudes, Serpiļins jautāja: — Kad organizējāt uzbrukumu, vai atsaucāties uz manu pavēli?

Un pēc īsās pauzes, kas iestājas, iekāms Barabanovs sacīja «nē», Serpiļins saprata: atsaucās! Atsaucās tāpēc, ka piedzēries; skaidrā prātā viņš bija pietiekami disciplinēts cilvēks, lai kaut ko tādu atļautos.

— Atbildēdams uz Tarahovska iebildumiem, nolamājāt viņu par zaķapastalu?

— Neatceros, — Barabanovs teica. Tad ielūkojās Serpiļinam acīs un piebilda: — Nolamāju.

Un pirmo reizi pa visu šo laiku viņa balss iedrebējās.

«Tomēr sirdsapziņa tev vēl ir,» Serpiļins nodomāja un, joprojām raudzīdamies Barabanovam acīs, pēkšņi padevās kādai iedomai.

— Sēdieties pie galda un rakstiet.

Viņš piegāja pie galda un, apgriezis otrādi uz galda nolikto bloknotu, piebīdīja to Barabanovam.

— Ko rakstīt, biedri ģenerāli? — Barabanovs jautāja, neveikli saņemdams zīmuli ar sarkaniem, pietūkušiem pirkstiem.

«Naktī apsaldējis,» Serpiļins iedomājās, paskatījies uz šiem pirkstiem.

No Barabanova sejas viņš saprata: domā, ka jāraksta paskaidrojums divīzijas komandierim; tam nenāca ne prātā, ka runa ir pavisam par ko citu.

— Rakstiet pats, ar savu roku uzrakstiet Tarahovska sievai nāves ziņu. Rakstiet, kā jūs nogalinājāt viņas viru... Viņai un viņas pieciem bērniem ... Ko jūs tā raugāties uz mani?

Bet Barabanovs vēl vienmēr klusēja un skatījās Serpijinam acīs, sažņaudzis zīmuli savos apsaldētajos pirkstos.

Tas, ko Serpijins viņam teica, likās neticami un pilnīgi nesaprotami.

— Kā tad tā — rakstīt, ka es nogalināju? Kas tad es esmu — ampelmanis, vai! Labāk tad tribunāls, viss, ko vien gribat, — beidzot piebilda pilnīgi nobālušais Barabanovs.

Taču Serpiļins, kuram šī doma — likt Barabanovam personiski rakstīt kritušā sievai — bija iešāvusies prātā gluži negaidot, nemaz netaisījās no tās atteikties. Sī doma bija cietsirdīga, bet taisnīga.

— Es nevaru uzrakstīt, ka esmu viņu nogalinājis, biedri ģenerāli, — Barabanovs atkārtoja, vēl vairāk nobālēdams.

Serpijina seja palika mierīga, un Barabanovam tāpēc kļuva vēl baigāk.

— Es neprasu, lai jūs rakstītu tieši tādiem vārdiem, — Serpiļins teica, brīdi klusējis. — Jūs vienkārši aprakstiet kritušā sievai (viņš pa galdu piebīdīja Barabanovam izrakstu no Tarahovska dienesta lapas) un bērniem visu, kā bija. Bet viņi jau paši izdaris savus secinājumus, kas nogalināja — jūs vai vācieši, ja uzrakstīsiet godīgi... Ko jūs tā skatāties uz mani? . . . Es nejokoju.

Barabanovs instinktīvi pievilka sev tuvāk Tarahovska dokumentus, ieraudzīja iedaļu «ģimenes stāvoklis» un, pēkšņi sajutis, ka satumst acu priekšā, izlaida zīmuli no pirkstiem un piecēlās. Rupjais un spēcīgais cilvēks bija tuvu ģībonim no pārdzīvotā garīgā satricinājuma.

— Biedri ģenerāli, es jums dodu savu goda vārdu, es uzrakstīšu, bet ļaujiet braukt atpakaļ uz savu pulku, pie jums nevaru ... — Barabanovs teica tādā kā nedzīvā.balsī.

— Nevarat, — Serpiļins teica, — taču patiesībā vajadzēja likt jums rakstīt ne tikai bataljona komandiera sievai, bet arī to karavīru sievām, kuru vīrus jūs gluži veltīgi iedzināt nāvē. Jau zvanīja no medsanbata un ziņoja, ka trīs nomiruši. — Viņš apvaldīja savu balsi, kurā atkal iedegās niknums. — Varat iet.

Barabanovs pielika savu nepaklausīgo, ļengano roku pie cepures un devās uz durvīm, bet pie pašām durvīm pagriezās atpakaļ.

— Ko pēc tam darīt ar vēstuli? — viņš apjucis jautāja. Līdz

šim viņš bija domājis vienīgi par to, kā rakstīt šo vēstuli: doma — bet ko tālāk? — viņam ienāca prātā tikai tagad.

— Nosūtīsim viņai, — Serpijins atbildēja.

— Bet vai tad drīkst tādu vēstuli sūtīt uz aizmuguri? — Barabanovs iekliedzās.

— Un kas tad ir, — Serpijins atcirta, — jūs te visu acu priekšā tā izālējāties, bet tur, aizmugurē, neviens nedrīkstēs par to nekā zināt?

Par spīti visam savam satraukumam Serpijins, protams, zināja, ka neviena kara cenzūra nelaidis tādu vēstuli uz aizmuguri un, ja arī nebūtu cenzūras, viņš pats to nesūtītu: tas nebija iespējams.

Bet Barabanovam tomēr vajadzēja šo vēstuli uzrakstīt.

— Ejiet, es esmu visu pateicis! _

Barabanovs klusēdams pagriežas un izgāja.

TREŠĀ NODAĻA

Kad pulksten desmitos Serpijins pa telefonu ziņoja armijas pavēlniekam par Barabanova atcelšanu, Batjuks aiz bēdām nolamājās, piekrita pulka komandiera atcelšanai līdz lietas izmeklēšanai un pārtrauca sarunu, pateicis, ka viņam tūlīt būšot viesi; viņš pats piezvanīšot, tiklīdz tie aizbraukšot.

«Droši vien atbraucis frontes pavēlnieks,» Serpijins nodomāja un izsauca pie sevis Pikinu.

Pēc tam kad decembrī Stajingradas fronte, apturējusi un sakāvusi pie Kotejņikovas Gota armijas grupu, kas nāca palīgā Paulusam, virzījās tālāk uz Rostovu, armijas, kas bija aplenkušas Staļingradu, sāka gatavoties uzbrukumam. Operācijai vajadzēja dot izšķirošu rezultātu, viss karaspēks bija apvienots vienās rokās, pakļauts Donas frontei, un frontē uzturējās Virspavēlnieka mītnes pārstāvji.

Serpilina divīzijai, tāpat kā vairumam divīziju, bija savs vietējas nozīmes kauju plāns, kuru vajadzēja izpildīt, lai uzlabotu izejas pozīcijas pirms vispārējā uzbrukuma.

Sasodītajam Pauguram, kur norisa šīsdienas drāma, bija paredzēts uzbrukt pēc trim vai četrām dienām, taču Ļevašovam bija taisnība: pēc notikušā vispirms jātiek galā tieši ar Pauguru. Tagad tas bija nepieciešams ne vien aiz taktiskiem, bet arī aiz psiholoģiskiem apsvērumiem.

— Nu, ko teiksi, Genādij Nikolajevič? — Serpijins jautāja,

kad Pikins nikns un neizgulējies ieradās viņa zemnīcā ar savu mūžīgo mapi padusē.

— Barabanovs ir maita! Bet Tarahovskis lempis, es biju par viņu labākās domās.

— Drusciņ rāmāk, pieminot mirušos.

— Nekas, viņpasaulē jau nedzirdēs! — Pikins neiecietīgi atcirta. — Viņa pienākums bija ņemt klausuli un ziņot: pulka komandieris ir piedzēries un grib iegrūst mani avantūrā!

— Pareizi, Genādij Nikolajevič. Pareizi un, šķiet, gaužām vienkārši. Taču, pirms nosoda citus, reizumis jāpadomā: bet ja nu pats paskatītos spogulī uz sevi?

— Es skatos katru rītu, kad dzenu bārdu! — Pikins noteica. No viņa skarbajām atbildēm bija jūtams, cik Joti notikušais viņam ķeras pie sirds, bet katram jau citāda daba.

— Labi, lai nu tas paliek, — Serpi|ins teica. — Tā kā tā Tarahovski no miroņiem nepiecelsim, bet, redz, viņa bataljonu, viņa pulku tā nevar pamest. Ko tu šajā sakarībā domā?

— Paugurs jāieņem. Es jau aprēķināju, cik tur vajadzēs artilērijas, — Pikins atbildēja, vērdams vajā savu mapi.

Un Serpiļins nopriecājās, ka arī šoreiz, tāpat kā dažkārt agrāk, viņam ar štāba priekšnieku atkal gluži patstāvīgi, iepriekš neapspriežoties, bija radušās vienādas domas.

Apmēram stundu viņi strādāja divatā, apsvērdami gaidāmo kauju, pēc tam Pikins aizgāja, bet Serpiļins jau bija sataisījies kādu stundiņu nosnausties, kad pēkšņi ietarkšķējās telefons un Tumanjans ziņoja, ka majors Barabanovs savā zemnīcā nošāvies.

— Tūlīt braukšu pie jums, — Serpiļins teica un nolika klausuli.

Tad viņš atkal paņēma klausuli un piezvanīja uz armijas štābu. Pavēlnieka nebija, arī štāba priekšnieka nebija. Galu galā viņš sazvanīja Kara padomes locekli brigādes komisāru jčaharovu.

— Dzirdēju par notikumiem pie jums, ’— Zaharovs teica.

— Tas vēl nav viss, — Serpiļins sacīja, pārvarējis vēlēšanos vispirms aizbraukt uz pulku un tikai tad ziņot. — Barabanovs ir nošāvies. Braucu uz pulku.

— Tas nu gan ir stulbenis! — Zaharovs klausulē nopūtās. — Kā tas notika?

— Nezinu, — Serpiļins atbildēja.

— Bet kur ir Berežnojs?

Serpiļins paskaidroja.

— Labi, brauc uz pulku, — Zaharovs teica. — Pavēlniekam paziņošu, taču viņš vēl ilgi būs aizņemts, bet es ieradīšos pēc pāris stundām. Vai līdz tam laikam tu atgriezīsies?

— Atgriezīšos, — Serpijins teica.

Visu ceļu līdz pašam pulkam viņš brauca klusēdams, viņu tirdīja viena doma — kaut arī Barabanovu pulkā labi neieredzēja, tomēr tas, ka viņš nošāvies, tik un tā atstās uz cilvēkiem smagu iespaidu.

Arī tagad pēc visa notikušā viņš nenožēloja, ka bija pavēlējis Barabanovam rakstīt šo vēstuli. Viņa vaina bija cita — viņš nebija savlaicīgi pieprasījis Barabanovu atcelt no pulka komandiera amata. Bija skaidrs, ka to vajadzēja darīt, taču viņš neizdarīja. Ar to tad arī viss bija sācies.

Serpiļins iegāja Barabanova zemnīca, domādams, ka ieraudzīs tā līķi. Tomēr zemnīcā uz lāviņas gulēja nomests tikai Barabanova melnais puskažociņš un uz grīdas, kur bija redzamas velteņu pēdas, melnoja asins plankums.

Tumanjans ziņoja, ka jau pēc tam, kad viņš piezvanījis, Barabanovs esot izrādījis dzīvības zīmes, un viņu aizveduši uz medsanbatu.

— Un kā ir? — Serpiļins steigšus jautāja.

— Vēl neko nezinām.

Serpiļins apsēdās pie galda un pavēlēja savienot viņu ar medsanbatu. Turēdams rokā klausuli un gaidīdams, kad dabūs savienojumu, viņš raudzījās uz galda vidū pamesto, aizsākto un nepabeigto vēstuli.

Tajā bija rakstīts: «Cienījamā Varvara Amosovna! Kā pulka komandierim man jāpaziņo Jums un Jūsu ģimenei par nelaimi, kas Jūs piemeklējusi. Jūsu vīrs kapteinis Tarahovskis Nikolajs Konstantinovičs šonakt uzbrukumā krita_ varoņa nāvē. Es personiski kā pulka komandieris»... Tālāk Barabanovs nebija ticis. Tā arī nebija varējis uzrakstīt, ko tad viņš ir darījis «personiski kā pulka komandieris»... Atzina par labāku mirt nekā to paskaidrot.

Balss no medsanbata bija tikko dzirdama. Kā par sodību sakari nebija kārtībā. Serpiļins nosauca savu vārdu un jautāja, kādā stāvoklī Barabanovs. Viņš uzreiz nevarēja «saprast vārdus, kurus tam vairākas reizes atkārtoja, un tikai vēlāk saprata: «Ņem ārā.»

Operācija bija tikko 'sākusies. Tātad kaut kādu iemeslu dēļ nav veduši tālāk uz hospitāli. Nolēmuši operēt medsanbata.

— Ņem ārā lodi, — Serpiļins teica Tumanjanam un vēl da-

žiem zemnīcā ienākušajiem virsniekiem. — Varbūt vēl paliks dzīvs. — Un, pavēlējis, lai viņam piezvana, kad operācija būs beigusies, nolika klausuli.

Tumanjans, kā parasti, nesteigdamies sāka stāstīt sīkāk par notikušo — kā viņš ienācis, kā ieraudzījis uz grīdas guļošo Barabanovu, kā pasaucis raitnieku, kā pacēluši un novietojuši Barabanovu uz lāviņas, kā viņš vispirms piezvanījis Serpiļi-nam, bet tad jau atskrējusi dakteriene un noskaidrojies, ka Barabanovs vēl dzīvs.

— Bet kur tad viņa ir? — Serpiļins apjautājās par ārsti.

— Aizbrauca viņam līdzi uz medsanbatu, — Tumanjans sacīja. — Sieviete pilnīgi prātu zaudējusi! — Viņa drūmajā sejā ar garo degunu pirmo.reizi pa visu laiku izpaudās satraukums.

Serpiļins nekā neatbildēja. Viņš zināja, ka Barabanovs bija neprecējies, tikās ar lauka hospitāļa ārsti, kas bija pusmūža gados, vecāka par viņu, un, kad Barabanovs ieradās pulkā, arī šī ārste bija panākusi, lai to pārceļ uz šejieni.

— Vai viņš ilgi bija gulējis šeit, kopš jūs ienācāt?

Tumanjans paraustīja plecus.

— Nezinu.

Serpiļins uzkavējās pulkā vienu stundu, dodams rīkojumus, kam bija sakars ar gaidāmo kauju par Pauguru, tad palūkojās pulkstenī un steidzās atpakaļ uz divīziju.

No medsanbata piezvanīja īsi pirms viņa aizbraukšanas, teica, ka lode esot izņemta, bet stāvoklis vēl smags, nevarot galvot, vai dzīvošot.

Kad Serpiļins atgriezās savā štābā, Zaharovs vēl nebija atbraucis. Berežnojs arī nebija pārradies, no Zubovkas aizbraucis, bet medsanbatā vēl nebija redzēts, un nav zināms, kur lai viņu meklē. Pilnīgi iespējams, ka bija nolēmis tos desmit kilometrus nosoļot kopā ar papildinājumu. To no viņa varēja gaidīt.

«Tam nu gan tas viss ķersies pie sirds!» Serpiļins iedomājās, nožēlodams, ka Berežnoja nav tagad viņa tuvumā.

«Tomēr būtu vieglāk abiem kopā runāt ar Zaharovu. Uz manas sirdsapziņas jau otrs pašnāvnieks. Toreiz Baranovs, tagad Barabanovs.»

Serpiļins domās nolika šos vārdus blakus, jo viņu pēkšņi pārsteidza abu vārdu līdzība, kaut gan ārpus šīs skaniskās līdzības šiem abiem cilvēkiem nekā kopīga nebija, arī apstākļi, kuros viņi abi to izdarīja, katram bija citādi.

Toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, viņš sameloja Baranova

atraitnei: «Krita varoņa nāvē...» Tagad nebija kam melot un nebija arī iemesla to darīt! Sī dakteriene, kura pašlaik atrodas tur, medsanbatā, pati visu zina par savu Barabanovu, zina ir labo, ir slikto. Iespējams, ka šonakt pat bija dzērusi kopā ar viņu, bet viņš tās priekšā plātījies un pēc tam aizvilcies uz priekšējām līnijām... Bet varbūt arī ne. Ļevašovs stāstīja, ka viņas ietekme uz Barabanovu neesot slikta.

— Nav kam melot un nav arī iemesla, — viņš skaļi atkārtoja.

«Kā tā — nav kam? Bet Tarahovska atraitnei? Bet to karavīru ģimenēm, kuru tuvinieki tika smagi ievainoti un ir miruši medsanbatā, taču arī rakstīsim, ka krituši varoņu nāvē, kā mēdz sacīt, neielaižoties sīkumos... Un nekā cita neizdarīs un nedrīkst darīt.»

Viņš atkal atcerējās Baranovu un iedomājās, kādēļ gan toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, tik daudz cilvēku nošāvās, neizturēja?

Stāsta, ja ūdenslīdēju uzreiz, vienā rāvienā, bez apstāšanās, iegremdējot pašā dziļumā, tad pa ausīm plūstot asinis. Tā notiek arī ar cilvēkiem karā. Viens iztur, bet otram asinis plūst pa ausīm, ja tam uzreiz uzkrauj visu atbildības smagumu... Tagad sāk jau gūt uzvaras, bet karš tomēr nekad nav patīkams, īpaši, ja patur prātā, ka cilvēki mirst katru dienu un stundu. Uzraksti pavēlē burtu, bet pa to laiku jau kāds ir nomiris. Pavelc centimetru kartē, — bet kāds ir miris. Uzkliedz pa telefonu pulka komandierim «piespied» — un kliegt vajag, apstākļi to prasa, —r bet kāds ir miris ... Jūnija mēnesī ģenerālmajors Ser-piļins pabeidza formēt savu divīziju, deviņi tūkstoši cilvēku ... Bet cik no tiem vēl šodien ir palikuši ierindā? Un nav taču atbildība tikai par deviņiem tūkstošiem cilvēku, bet, skaitot bērnus, sievas un mātes, kuriem viņi ir vienīgie vai arī nav vienīgie, tad jau toreiz, četrdesmit otrā gada jūnijā, uz viņa pleciem uzgūlās atbildība par četrdesmit tūkstošiem cilvēku, ja ne vairāk. Un kara laikā tas jau nebija noticis pirmo reizi, arī pirms tam bija jāuzņemas šī atbildība ... Karš ir riebīgs, un pats riebīgākais, ka beigas tam tik un tā būs vienīgi pašās beigās. Katra bulta uz kartes un katra pavēle — kādam nes nāvi. .. «Un kā gan tu, nelieti, drīksti pavēlēt, kad esi piedzēries?» Serpiļins nodomāja, no jauna iededzies dusmās uz Barabanovu.

Tomēr, nepadodamies šim dusmu uzliesmojumam nevis tādēļ, ka tās būtu netaisnas, bet tādēļ, ka cilvēks, kas viņu sanik-

noja, pats tagad atradās starp dzīvību un nāvi, paņēma klausuli un piezvanīja uz medsanbatu.

Ķirurgs ziņoja, ka Barabanovs vēl arvien atrodoties šoka stāvoklī.

— Skaidrs. Piezvaniet man pats, — Serpiļins teica.

Brigādes komisārs Zaharovs ienāca zemnīcā viens, bez pavadoņiem, noklausījās ziņojumu, paspieda Serpiļinam roku un sāka atāķēt kažociņa āķus. Viņš nevarēja uzreiz novilkt kažociņu no saviem masīvajiem pleciem — roka aizķērās piedurknē. Serpiļins paspēra soli, lai palīdzētu, bet Zaharovs izvairījās, pakāpās atpakaļ un ātri norāva kažociņu.

— Paldies par viesmīlību, Fjodor Fjodorovič, tomēr neērti: gados tu esi vecāks par mani.

Viņš pakāra kažociņu, noņēma ausaini, pieglauda īsos matus uz savas sirmās, apaļās galvas un apsēdās Serpiļinam pretī.

— Atklāti sakot, tev laimējās, ka ziņo man un nevis pavēlniekam, — viņš plosījās un ārdījās pa telefonu, kad no manis uzzināja par pašnāvību! Vai tad Berežnojs vēl nav atgriezies?

Serpiļins atbildēja, ka Berežnojs vēl nav ieradies, un sāka savu ziņojumu ar pēdējo zvanu uz medsanbatu.

Zaharova sejā atklāti izpaudās viss, ko viņš izjuta, klausīdamies stāstu.

Brigādes komisārs Zaharovs nebija radis slēpt savas jūtas, nekautrējās skaļi domāt un gandrīz vienmēr pateica to, ko domāja. Kaut arī viņi nekaroja kopā diez cik ilgi, Serpiļinam likās, ka viņš pazīst Zaharovu jau sen un itin labi ne tādēļ vien, ka Zaharovs bieži iegriezās divīzijā pie Serpiļina, bet arī tādēļ, ka viņiem abiem vispār bija vienāds liktenis. Viens pilsoņu karā komandēja bataljonu un pulku, otrs bija eskadrona politvadī-tājs, uņ abi bija nokalpojuši Sarkanajā Armijā tieši tik ilgi, cik ilgi tā pastāvēja. Tiesa, Zaharovam nebija četrus gadus ilga pārtraukuma, kā Serpiļinam, taču, kaut gan viņi nekad par šo jautājumu nebija runājuši, Serpiļinām likās, ka arī Zaharovam ar viņa taisnīgo raksturu šie gadi droši vien nav bijuši viegli. Nekā noteikta nezinādams, viņš domāja par Zaharovu tieši tā, un viņam tādēļ bija vieglāk, ka tagad, grūtā brīdī, šeit pretī sēdēja taisni brigādes komisārs Zaharovs, kuru armijā karavīri savā starpā sauca par Kostju viņa atklātās dabas un visiem acīm redzamā drosmīguma dēļ, kā arī tās īpašības dēļ, kuru krievu ļaudis apzīmē ar vienu vārdu — «vienkāršs», tādējādi izteicot vislielāko cildinājumu.

Kad Serpiļins stāstīja par to, kā pavēlējis Barabanovam rakstīt vēstuli, Zaharovs nopūtās un saviebās. Viņš labāk būtu vēlējies to nedzirdēt.

Serpiļins arī pats saprata, cik smags ir tas, ko viņš tagad stāstīja Zaharovam. Ja Barabanovs nomirtu, tad nav šaubu, ka atradīsies tādi, kas gribēs teikt: ņirgājās par pulka komandieri, noveda to līdz pašnāvībai. Var pat ierosināt lietu un padzīt no •divīzijas...

Lai tomēr turpmāk notiktu kas notikdams, Serpiļins uzskatīja par nepieciešamu izklāstīt visu, kā bija, neko nenoklusējot, neatkarīgi no tā, vai Barabanovs paliks dzīvs vai ne.

— Ko tu uzskati par iemeslu pašnāvības mēģinājumam, pagaidām sacīsim tā? — Zaharovs jautāja, visu laiku nebildis ne pušplēsta vārda, kamēr Serpiļins nebi'ja izstāstījis līdz galam.

— Iemesls — mana saruna ar viņu.

— Ja tu nebūtu savaldījies un pirmajā niknumā iegāzis viņam, piedzērušajam muļķim, pa mūli, tādam cilvēkam kā Barabanovs tas būtu mazāk ķēries pie sirds! — Zaharovs sacīja.

— Neesmu mācīts tā rīkoties, — Serpiļins teica. — Mani sita, bet es neesmu sitis, neatzīstu, ka tam būtu kāda jēga.

— Bet vai tad no tavas sarunas iznāca kāda liela jēga? — Zaharovs jautāja. — Cilvēks vēl būtu varējis karot, bet viņš ielaida sev lodi pierē ...

— Tādu iespēju es neparedzēju.

— Slikti pazīsti cilvēkus.

— Acīm redzot, tā ir, — Serpiļins atzina, kaut gan tam, ka slikti pazīst cilvēkus, nevarēja piekrist.

Zaharovs saprata, ka tā nav atklāta atbilde, un jautāja:

— Tātad necerēji, ka viņā pamodīsies sirdsapziņa?

— Necerēju.

— Bet kādēļ tad liki rakstīt vēstuli, ja necerēji? Nu, viņš tev uzrakstītu to vēstuli un nebūtu nošāvies, ko tu darītu ar vēstuli? Uz aizmuguri taču nesūtītu?

— Nesūtītu.

— Bet kādēļ tad liki rakstīt? Lai viņā pamostos sirdsapziņa? Vai nu tā, vai arī es tevi nesaprotu! Un, lūdzams, runā atklāti!

— Es jau runāju atklāti, biedri Kara padomes locekli... — Serpiļins ieteicas, taču Zaharovs viņu pārtrauca.

— Nevajag, nevajag, paklau, tā nevajag! — viņš iekliedzās. — Es ar tevi runāju biedriski, nevajag pret mani tā izturēties!

Aiz niknuma viņam pietūka dzīslas pierē.

— Es esmu atklāts, Konstantin Prokofjevič, — Serpiļins atkārtoja klusu, jau bez izaicinājuma. — Tādos jautājumos pats nevari uzreiz atrast pareizo atbildi. Protams, domāju par sirdsapziņu. Bet par iespējamām sekām — ne.

— Redzi nu, — Zaharovs noteica. — Bet, kad cilvēkam ierunājas sirdsapziņa, it īpaši, ja tā nav diez cik tīra, — tad var gadīties visādi. Tu par to nepadomāji, bet tagad ies vaļā tāda jezga ... — Viņš tā nenoteikti atmeta ar roku. — Kā tu domā, ko darīt ar Barabanovu, ja... — Viņš nepateica līdz galam. Viss bija skaidrs tāpat.

— Tribunāls un soda bataljons, — Serpiļins sacīja. — Ja neglābtu no augšas.

— Kas tad «no augšas»? Es, vai? — Zaharovs jautāja.

Serpiļins paraustīja plecus un neatbildēja. Viņš pateica,

viņu saprata, bet šinī gadījumā negribējās nosaukt lietas īstajā vārdā.

— Jā-ā. Pulka komandieris tomēr ir figūra, — Zaharovs sacīja piecēlies un sāka staigāt pa zemnīcu.

Serpiļins klusēja.

— Kādēļ tu klusē?

Negribējās tagad runāt neko sliktu par Barabanovu, bet uz tiešo jautājumu vajadzēja atbildēt to, ko domāja.

— Gluži pareizi — figūra, — Serpiļins sacīja.

— Jā, — Zaharovs piebilda. — Bet pavēlnieks stāstīja, ka četrdesmit pirmajā gadā Barabanovs bijis labs, ļoti labs un četrdesmit otrajā, kad nākuši no Harkovas aplenkuma, arī esot sevi parādījis. Iznāk tā, ka ir bijis labs, bet kļuvis slikts?

— Nezinu, — Serpiļins teica. — Droši vien arī tagad var atrast viņam piemērotu vietu, kur būs labs. Es zinu tika[ vienu: pulku komandēt viņš nevar. Un nolādu sevi, ka nepanācu, lai viņu atceļ.

— Nepanāci! Skaties tikai! — Zaharovs iesaucās. — Bet vai tad tev ir tāda vara — piespied tik podziņu, un darīts!

Un, kaut arī tas, ko viņš teica, ārēji bija knipis Serpiļinam pa degunu, patiesībā viņa frāzei bija cita, daudz svarīgāka jēga; pavēlnieks bija tiepīgs un neiecietīgs, un ar viņu grūti sadarboties ne Serpiļinam vien, bet arī Zaharovam.

— Vienalga, — Serpiļins teica, — mans pienākums bija izvirzīt šo jautājumu, ja reiz man bija tādas domas.

Zaharovs paskatījās uz viņu, novērsās un vēl vairākas reizes pārgāja zemnīcai pāri uz priekšu un atpakaļ.

Serpiļins nocēla telefona klausuli. Zvanīja no medsartbata, ķirurgam bija apmierināta balss.

— Viss kārtībā, biedri ģenerāli. Šoka stāvoklis pārvarēts, tiešu draudu vairs nav. Bet kas ir, tas ir, vēl trīs milimetri pa kreisi — un būtu gatavs!

Serpiļins nolika klausuli un dziļi ievilka elpu.

— Tātad dzīvs, — Zaharovs sacīja; viņš to saprata pēc Ser-piļina sejas, jau iekāms tas bija sācis runāt.

— Bet vai tev tagad, Fjodor Fjodorovič, neliekas, ka viņa roka nav kļūdījusies nejauši? Baidījās no atbildības, tomēr pilnīgi nogalināt sevi arī negribēja. Vai tā nevarēja būt?

— Nē, — Serpiļins teica. Teica to pārliecināti, tāpēc ka atce* rējās Barabanova itin kā nedzīvo balsi, kādā viņš lūdza laist viņu uz pulku. Toreiz Serpiļins nesaprata šo balsi, bet tagad atcerējās un saprata. — Viņš ir karavīrs, nevis kāds āksts. Šāvās nopietni.

— Tūlīt piezvanīšu pavēlniekam, — Zaharovs sacīja. — Ja tur nekas nedeg, brauksim abi uz pulkiem.

— Atļaujiet atstāt jūs vienu? — Serpiļins jautāja.

— Ja gribi gādāt pusdienas, — Zaharovs iebilda, — pusdienosim pulkā.

— Atļaujiet, es tūlīt atgriezīšos! — Serpiļins atkārtoja, neielaizdamies paskaidrojumos. Viņš tiešām gribēja dot rīkojumus par pusdienām, tomēr, ja paredzēts pusdienot nevis šeit, bet pulkā, tad bija labāk iepriekš piezvanīt uz turieni.

Zaharovs atmeta ar roku un ķērās pie telefona.

Kad Serpiļins pēc piecām minūtēm atgriezās, Zaharovs jau stāvēja apģērbies.

— Brauksim? — Serpiļins jautāja, arī vilkdams mugurā kažociņu.

— Brauksim, bet tikai ne turp, kurp posāmies. — Zaharovs izskatījās neapmierināts. — Pavēlnieks man lika atgriezties štābā un paņemt arī tevi līdz. Tevi izsaucot uz Maskavu. — Ser-piļjnam likās, ka viņš vēl gribēja ko piebilst, bet atturējās.

Zaharovs apsēdās priekšā, blakus šoferim, bet Serpiļins viens pats uz aizmugures sēdekļa.

Brauca klusēdami. Zaharovs, visu mūžu nodienējis armijā, protams, zināja, ka pa to stundu, kamēr priekšniecība sēdēja blindāžā, viņa šoferim jau paspējuši visu pastāstīt. Tomēr negribēja, viņam dzirdot, atgriezties pie sarunas par Barabanovu.

Par to, kādēļ Serpiļinu izsauc uz Maskavu, ari nebija ko runāt. Uz Zaharova jautājumu pa telefonu — kāds iemesls, Bat-juks bija strupi atbildējis: «Atbrauksi, paskaidrošu.»

Vēlreiz parādīja savu dabu, nekauņai Bet tagad Serpiļins brauc, sēdēdams tur aizmugurē, un veltīgi dusmojas uz viņu, uz Zaharovu.

Tiešām gan, kādēļ viņu izsauc? Divīzijas komandieris nav tik ievērojama persona, lai pirms kaujām to pārsviestu no frontes uz fronti caur Maskavu. Un neliekas jau arī, ka tā būtu, jo vairāk tādēļ, ka tieši šorīt frontes pavēlnieks bija ierunājies par gluži ko citu. Armijas štāba priekšnieku pārcēla uz frontes operatīvo pārvaldi. Tas jau bija izlemts. Frontes pavēlnieks nosauca jaunā štāba priekšnieka kandidatūru, bet Batjuks to neatbalstīja.

— Nu tad labi, — frontes pavēlnieks noteica, — ja negribat, kā parasts, ņemt no malas, padomājiet par savējiem. Lūk, jums ir Serpiļins — divīzijas komandieris, akadēmiķis, kādreiz akadēmijā tika uzskatīts par vienu no stiprākajiem visā kursā. Padomājiet par viņu.

— Padomāšu, — Batjuks nenoteikti atbildēja.

Kā saruna beidzās, to Zaharovs nezināja; frontes pavēlnieks paņēma Batjuku sev līdzi, un viņi abi kopā aizbrauca uz smagās artilērijas brigādi, kas tikko bija armijā ieradusies no Virspavēlniecības rezerves.

Tomēr ari tādā gadījumā, ja jautājums pat būtu izlemts, nebija nekādas vajadzības izsaukt Serpiļinu uz Maskavu. Apstiprinās arī aizmuguriski.

«Tad kādēļ gan viņu izsauc? Atceļ sakarā ar Barabanova pašnāvību? Taču nu jau ir zināms un pa telefonu pateikts ari pavēlniekam, ka Barabanovs, acīm redzot, paliks dzīvs. Starp citu, mēdz būt visādi!»

Zaharovs zināja, ka reizumis pa velns zina kādiem kanāliem tādas lietas nonāk līdz pašai augšai un vienas dienas laikā izvēršas par īstu ugunsgrēku. Un, kaut ari esi Kara padomes loceklis, taču, skaties, tas viss aizvirpuļo tev garām, it kā tevis nemaz nebūtu.

«Nē, te nu gan es griezīšu krūti pretī, lai notiek kas notikdams,» Zaharovs īgni nodomāja.

Viņš noņēma ausaini, pabužināja matus un pagriezās uz Šofera pusi. Zaharovs nespēja ilgi klusēt, pat ja bija sliktā garastāvoklī.

— Nikolaj, ko karavīri Serpiļina divīzijā runā par uzbrukumu?

— Nepaspēju uzzināt, biedri brigādes komisār.

— Bet ko runāja vakar pie Buhvostova, kad tur pārgulējām?

— Tur runāja, ka mums vajagot sākt pēc nedēļas.

— Kādēļ tad pēc nedēļas?

— Šoferi braukuši uz Kamišinas pusi pēc koncentrātiem, stāstīja, frontē savelkot daudz Virspavēlniecības rezerves artilērijas.

— Bet kādēļ tomēr pēc nedēļas?

— Nu, rēķina tā: kamēr savilks, kamēr novietosies pozīcijās, kamēr izsniegs pavēli — nedēļa apkārt. Vairāk laika nevajadzētu. Kādēļ lai artilērija veltīgi stāvētu? Tā tak Virspavēlniecības rezerve — nav jau mums vien vajadzīga.

— Bet kad tu ceri ieņemt Staļingradu?

— Tieši es?

— Jā, tieši tu.

— Būtu labi uz divdesmit trešo februāri, uz Sarkanās Armijas gadadienu!

— Tomēr tas par ilgu, kā tu esi ieplānojis operāciju! — Za-harovs iesmējās.

— Friči noņēmās ilgāk.

Šoferis, strauji pagriezis mašīnas stūri un gandrīz noslīdējis ar labo pakaļējo riteni no ceļa, apbrauca pretimnākošo vilcēju. «Emka» rēkdama ar pirmo ātrumu dzinās garajā nokalnē. Saruna pārtrūka.

Serpiļinam, kurš visu laiku raudzījās platajos, kažociņā iespīlētajos Zabarova plecos, tiešām likās, ka Zaharovs zina, kādēļ viņu izsauc uz Maskavu, bet negrib sacīt. Diezin vai ir kas labs. Ja būtu labas vēstis, Zaharovs nenociestos, iepriecinātu. Un kāds gail pamats būtu gaidīt ko labu? Galu galā Serpiļins palika pie pirmās domas, kas bija iešāvusies prātā, ka pavēlnieks, nenogaidījis nekādu izmeklēšanu, pats ir sācis rīkoties un pieprasījis aizvākt divīzijas komandieri Serpiļinu. Ja armijā gadījās kaut kas nepatīkams, Batjuks vispār domāja, ka, nodibinot kārtību, labāk ir pasteigties un būt pārāk asam nekā nebūt pietiekami asam. Un no pašaizsardzības viedokļa viņam vienmēr izrādījās taisnība.

«Tikai šoreiz viņš paspējis izrīkoties pārlieku ātri,» Serpiļins nodomāja. «Neko darīt, nāksies atkal pierādīt, ka neesmu nekāds kamielis.»

Jāsaka, uz to viņš jau bija sagatavojies, nokārt galvu netai-

sijās. Taču, kamēr pieradis savu taisnību, tik un tā no divīzijas padzīs.

Viņš raudzījās uz ce|u un visu, kam brauca garām, ar īpaši asu skatienu, laikam iedomādams, ka varbūt no tā visa nāksies atvadīties.

Noledojis, kravas mašīnu izbraukts ceļš ar spīdīgi noslidinātiem, tik cieti sasalušiem izciļņiem un iedobēm, ka, šķiet, nekāds pavasaris tos nespēs atkausēt... Kravas mašīnās sēdošie' karavīri ar uzslietām puskažociņu apkaklēm, līdz pašām acīm uzmauktām ausainēm... Intendanti tomēr nepiekrāpa — kaut arī ar novēlošanos, tomēr iedeva daudz kažociņu, gandrīz pilnīgi apmierinot visu vajadzības. Kritušajiem, ja vien tie nepalika zem uguns nevienam nepiederošajā joslā, bet bija iespējams tos iznest un apbedīt, kažociņus novilka; guldīja brāļu kapos tikai formas tērpā. Tā bija parasta parādība, un citādi nevarēja būt, bet Serpiļins tagad ar skumjām nodomāja par to un pat salīgi sagrozīja plecus, it kā nevis tos, bet pašu guldītu ledainajā, seklajā kapā tikai formas tērpā, bez kažociņa un velteņiem ...

Drūms apvidus ziemas uzbrukumam! Cik tālu sniedz skatiens — nevienas apdzīvotas vietas. Viss dzīvais mitinās un salst zemnīcās vai arī piemeties aiz retumis sastopamām drupām, kas palikušas pēc rudens kaujām. Lūk, tādām kā šī divi metri augstā cūku fermas ķieģeļu siena, puskilometru no ceļa ... To ieņēma novembra uzbrukuma pirmajā dienā. Veselu dienu te atradās divīzijas NP, pēc tam vienu dienu KP, tad artilērijas pulka štābs, kas arī aizgāja uz priekšu, bet tagad jau mēnesi te stāvēja otrais ešelons. Cits pie cita sablīvējušies kā siļķes mucā, bet turas pie šīs vietas: tomēr siena, un arī ceļš tuvu.

Kāda no ceļā satiktajām kravas mašīnām veda pazīstamas koncentrātu kastes.

«Atkal prosu nokrāvuši veselai nedēļai,» Serpiļins nodomāja.

Pēdējo mēnesi frontē ar uzturu nebija slikti. Bet ar kurināmo — tīrais posts. Tālu no ceļa dziļi sniegā ieputinātie telegrāfa stabi tam vislabākie liecinieki! Uz katru no ceļa bija sniegā iemītas vairākas pēdu stidziņas. Bet nezinātāju varēja pārsteigt stabu neparastais izskats. Sākot no paša pamata, cik vien augstu varēja aizsniegt cilvēka roka, tie visi šķita it kā izvirpoti uz milzu virpas — augšā un pie zemes bija normāla resnuma, bet vidusdaļā apdrāzti līdz pēdējai iespējai. Katram stabam atstāts tieši tik daudz koka, lai tas vējā nenolūztu. To visu bija nodrāzuši kareivji naktīs, kad citi neredz. Karavīrs

naktī iet, nogriežas no ceļa pie staba, nodrāž dažas skaidiņas, iebāž veltenī un soļo tālāk. Tādā ziemā katrs vēlas iekurt uguni. Taču, ar ko lai iekur, ja visapkārt nav netiena koka, bet viss, ko vien varēja kurināt — ir zedeņu žogi, ir sētas, ir kizjaks, ir salmi, — jau sen nodedzināts. Bija gan izskaidrošana, gan sodi, gan pavēles — tās parakstīja arī Serpiļins, taču nekas nelīdzēja. Dzīve ņēma virsroku...

Kad izbrauca no divīzijas otrā ešelona novietnes, Serpiļins neviļus palūkojās apkārt, kaut arī nebija nekādas redzamas robežas, kas nošķirtu viņa divīziju no citām daļām, taču viņš atcerējās šo robežu, gan dabā, gan uz kartes.

«Tomēr būs smagi, ja padzīs no divīzijas,» viņš atkal nodomāja.

Ar viņu vienreiz jau bija tā noticis četrdesmit otrā gada februārī. Karā gadās tādas situācijas, kad tevi uzskata par vainīgu, kaut arī tev ir taisnība, un to, ka tev taisnība, saproti ne tikai tu pats vien, bet arī citi cilvēki, kuriem pienākas tevi uzskatīt par vainīgu.

Toreiz, četrdesmit otrā gada februārī, viņu atcēla tādēļ, ka viņš neizpildīja pavēli un noteiktajā laikā neieņēma Graču rajona centru uz Kalugas un Brjanskas apgabalu robežas.

Noteiktajam termiņam nebija galīgi nekādas jēgas, svarīgs bija tikai tas, ka no vāciešiem atbrīvotajiem Gračiem noteikti vajadzēja iekļūt frontes'vakara ziņojumā, bet pēc tam Inform-biroja rīta ziņojumā 1942. gada 23. februārī — Sarkanās Armijas gadadienā. Bet to uzskatīja par nepieciešamu tādēļ, ka mūsu ziemas uzbrukums pie Maskavas gan bija jau apsīcis un turpinājās tikai ar pēdējiem spēkiem, bet vietumis pat bez kādiem spēkiem, tomēr pašā augšā domāja, ka taisni 23. februāra ziņojumā jāparādās lielām apdzīvotām vietām.

Neviens iepriekš nejautāja Serpiļinam, vai viņš varēs līdz šai dienai Gračus ieņemt. Pēc vispārējā stāvokļa likās, ka varēs, un, taisnību sakot, vācieši tiešām sēdēja šajos Gračos kā uz aizcirsta zara, tomēr, lai bez sevišķiem zaudējumiem prasmīgi nocirstu šo zaru, bija vēl nepieciešamas vismaz dažas dienas. Bet, lūk, taisni to negribēja saprast ne iepriekš, ne arī pēc tam. Armija apsolīja Gračus frontei, fronte — Virspavēlnieka mītnei, un no Serpiļina pieprasīja, lai viņš lien kaut no ādas ārā, bet Grači jāieņem līdz pulksten 24.00!

Viņš bija ar mieru izlīst vai no ādas — viņš jau tāpat līda

no ādas ārā, tomēr negribēja frontālos uzbrukumos bezjēdzīgi ļaut apkaut savu pulku, kas gulēja sniegā klajā laukā pie Gra-čiem. Un tieši tāpēc, lai ieņemtu šos Gračus, nezaudējot kaujā noasiņojušā pulka paliekas, viņš sakomplektēja divas mobilas grupas un ar vienu no tām pat izvilka caur mežu uz ragaviņām vairākus lielgabalus, lai aizsprostotu vāciešiem meža ceļu uz aizmuguri un piespiestu viņus atdot Gračus.

Bet, izrādījās — tā'viņam arī pateica pa telefonu, — Dzimtene prasīja, lai viņš šos Gračus ieņem nevis tad, kad varēja tos ieņemt, bet vienu dienu agrāk. Sirds dziļumos viņš zināja, ka Dzimtene nevar to prasīt: Dzimtene var prasīt no saviem dēliem varoņdarbus, nevis bezjēdzīgu nāvi.

Tā viņš domāja, kaut ari nekā neteica, kad armijas pavēlnieks pieprasīja ieņemt Gračus 22. februārī līdz pulksten 24.00, lai tas maksātu ko maksādams. Viņš vienkārši ziņoja pa telefonu par veiktajiem pasākumiem un to, ka, pēc viņa aprēķiniem, vēlākais, pēc vienas dienas vācieši būs spiesti paši sākt steigšus atkāpties un viņš, pretinieku vajādams, iebruks Gračos un atbrīvos tos veselus, nenodedzinātus.

Pavēlnieks nevarēja nesaprast, ka tā bija patiesība un nekādas citas patiesības nebija un nevarēja būt. Viņš nevarēja to nesaprast: viņš bija gudrs un, pēc Serpiļina pārliecības, talantīgs cilvēks, kas divarpus mēnešus ilgajā uzbrukumā bija paspējis daudz iemācīties, tāpat kā Serpiļins. Bet šoreiz viņš palika kurls un nesaudzīgi nepiekāpīgs.

— Vai nu jūs lidz 24.00 ieņemsiet Gračus, vai arī es atcelšu jūs no divīzijas komandiera amata, — tā nobeidzās viņu saruna.

«Nu labi, atceliet ar!» Serpiļinam gribējās iekliegt telefonā. Viņš to neizdarīja, bet atbildēja «klausos», ne tikai tādēļ vien, ka ir grūti tikt atbrīvotam no divīzijas komandēšanas; taču vēl grūtāk bija domāt, ka gadījumā, ja viņš atteiksies izpildīt šo nepārdomāto pavēli, viņu atcels, bet vietnieku tik un tā piespiedis dzīt nāvē pulku, kas guļ sniegā pie Graču rajona centra.

Viņš sacīja «klausos» un pavēli neizpildīja. Tas ir, deva pavēli par artilērijas sagatavošanas uguni un vispirms noteica uzbrukuma sākumam vienu termiņu, bet tad to atsauca un noteica citu, daudz vēlāku, jau tumsā, lai ciestu mazākus zaudējumus. Jau gaismiņā viņš cauri apšaudei aizgāja uz bataljonu, kas gulēja klajā vietā pie pašiem Gračiem, pārvietoja uz turieni savu novērošanas punktu un, nelikdamies zinis par briesmām, palika tur visu laiku, lai jo ilgāk izvairītos no sarunas ar armijas štābu, lai uz visiem turienes zvaniem atbildētu: divīzijas koman-

-diera nav, viņš atrodas kājnieku priekšējās pozīcijās. Kad pienāca otrs — pārceltais trieciena termiņš, viņš šoreiz neatsauca pavēli un vairākas cilvēku grupiņas — patiesībā visi cilvēki, cik bataljonam bija, — piecēlās no bedrēm sniegā, kur gulēja līdz šim, pavirzījās pusotra simta metru un atkal nogulās zem vācu mīnmetēju uguns. Pēc pusstundas Serpiļinam ziņoja, ka vācu uguns nav apklusināta un nav iespējams virzīties tālāk, un viņš pavēlēja ierakties.

Viņam nebija ar ko apklusināt vācu uguni, viņš to jau iepriekš zināja: bija tikai daži šāviņi uz katru lielgabalu. Protams, viņš varēja dzīt pulka paliekas vēl vairākos triecienos, pavirzīties vēl par simt metriem, atstāt pie Graču rajona centra visu, kas palicis pāri no pulka, bet tieši to jau viņš negribēja darīt.

īsi pirms pusnakts pavēlnieks tomēr sadzina viņa pēdas pa telefonu, atrada viņu tur, sniegotā laukā pie Gračiem, kur viņš atradās pozīcijās kopā ar bataljona komandieri.

— Kādēļ neziņojat par Graču ieņemšanu?

— Tādēļ, ka neesmu ieņēmis, — Serpiļins atbildēja.

— To es saprotu. Bet kad ieņemsiet? Nu kaut vai nomalē vismaz esat ielauzušies? — pavēlnieks tirdīja.

Serpiļins ziņoja, ka ne, arī nomalē nav ielauzušies.

— Nu bet kad tad ielauzīsieties? Jums, kā divīzijas komandierim, atlikušas dažas minūtes! Ja neieņemsiet Gračus, pēc pulksten 24.00 jūs vairs nebūsiet divīzijas komandieris! Nekavējoties uzbrūciet!

Serpiļins smagi nopūtās un sāka paskaidrot apstākļus. Droši vien, ja tagad rastos tāds stāvoklis, būtu rēķinājušies ar to, kas acīm redzams, bet toreiz, četrdesmit otrā gada februārī, negribēja nekā ne dzirdēt... Saruna pārtrūka. Pārbiedētie vācieši apšaudīja ar mīnām visu apkārtni un atkal pārrāva sakarus. Un Serpiļins nerūpējās par to, lai tos atjaunotu, viņš saprata no sarunas, ka Graču ieņemšanā ir iejaucies kaut kas tāds, kas pavēl ne tikai viņam vien, bet arī armijas komandierim un varbūt pat augstāk. Kā tas bija sācies un kāpēc tā iegrozījies, to viņš nezināja un arī vēlāk neuzzināja, bet, pilnīgi saprazdams, kādas būs sekas, tomēr neorganizēja jaunu triecienu: viņam bija žēl sevis, bet vēl vairāk viņš žēloja cilvēkus.

Kad no rīta, nosalis gluži stīvs, ar šķembu pārplēstu kažociņu viņš atgriezās komandpunktā, pa radio noraidītajā Inform-biroja ziņojumā starp citām lielām apdzīvotām vietām, kas bija šonakt ieņemtas, nosauca arī Graču rajona centru.

Nojauzdams tālāko, viņš izjuta kārdinājumu atgriezties bataljonā, piecelties visā augumā un gaišā dienas laikā iet pa atklāto lauku zem lodēm un krist. Vismaz būs beigas vismaz uzreiz! Izjuta kārdinājumu, bet nepadevās, kaut arī tādā noskaņojumā, kāds toreiz bija, nāve nemaz nelikās ne pats baigākais, ne arī pats grūtākais.

To, kas notika tālāk, viņam netikās atcerēties. Pusdienas laikā viņu izsauca uz armijas štābu, kur atradās ne vien armijas, bet arī frontes priekšniecība. Par to, ka itin kā ieņemtie Grači nav ieņemti, jau bija paziņots līdz pašai augšai; negaiss savilkās pār visu galvām.

Ja Serpilins būtu padevīgi klusējis, viņam sākumā sadotu brāzienu, bet pēc tam klusītiņām izpestītu no ķibeles. Bet viņš iecirtīgi pateica visu, ko domāja. Teica, dzirdot apvainojumus un piedraudējumu ar tribunālu. Teica, tanī brīdī necienīdams cilvēku, kuru līdz tam laikam bija cienījis, -un par spīti savam padotā stāvoklim prata likt viņam sajust šo savu necienīšanu. Bet tribunālam viņš netika nodots tādēj, ka jau pievakarē viņa vietnieks, darbodamies pēc Serpiļina plāna, Gračus atbrīvoja bez zaudējumiem.

Tribunālam netika nodots, bet arī divīzijā neatgriežas.

Divus mēnešus noslaistījās rezervē, pierādīdams, ka viņš nav kamielis. Bieži vien to cilvēku acis, ar kuriem runāja, liecināja, ka viņi saprot un jūt līdzi, bet, tā kā vienreiz jau bija ziņots līdz pašai augšai, ka viņš ir sodīts par krāpšanu, bet Grači ieņemti pēc tam, kad iejaucās no augšas, tad citādi ziņot vai nu baidījās, vai arī nevarēja. Nelīdzēja pat viņa vietnieka pašaizliedzīgais raports. Labi, ka viss šis laiks iekrita pavasara klusuma periodā, citādi viņam tas būtu vēl smagāk ķēries pie sirds. Un atkal viņu iecēla par divīzijas komandieri un nosūtīja uz aizmuguri formēt divīziju nevis tādēļ, ka viņš būtu pierādījis savu taisnību, bet vienīgi tādēļ, ka bija pagājis laiks. Un varbūt tad, ja viņš tik iecirtīgi nebūtu turējies pie savas taisnības, šis laiks būtu pagājis vēl ātrāk. Gluži vienkārši — pagāja laiks, un bija vajadzīgi divīziju komandieri...

Ar cilvēku, kurš viņu toreiz padarīja par grēkāzi, viņš vairs nesatikās. Zināja, ka tieši šis cilvēks pēc tam, smagajās četrdesmit otrā gada vasaras kaujās, izrādījis ļoti lielu varonību, tomēr viņš nespēja aizmirst, kāds tas bija tanī dienā, — izlietu ūdeni nevar sasmelt. Gribētu aizmirst, tādēļ ka viņi abi bija vienas armijas vīri, kas cīnījās pret vienu ienaidnieku, tomēr nespēja...

«Vai tiešām atkal nokļūšu tādā pašā virpulī?» Serpiļins domāja, piebraukdams pie armijas štāba. «Nekā nebija, nepadošos! TJn ir tomēr cits laiks: daudz ko sapratuši, no daudz kā atteikušies — karš izmācījis.»

CETURTĀ NODAĻA

Armijas pavēlnieks ģenerālleitnants Batjuks sēdēja savā komandpunktā, dzēra tēju un, Serpiļinu gaidīdams, nevarēja izšķirties, kā ar viņu runāt.

Vispār Batjuks necieta svārstīšanos un uzskatīja to par savu labāko īpašību. Viņam patika skaidrība. Bet šeit tieši bija neskaidrība.

No vienas puses, ja Barabanovs jau tik un tā bija nogrēkojies, tad tas deva iespēju sabrāzt ari Serpiļinu, kuru Batjuks, kaut ari augstu vērtēja, tomēr ne visai ieredzēja stūrgalvības dēļ.

No otras puses, frontes pavēlnieks, kad Batjuks viņam naktī ziņoja par notikušo, nepievērsa tam nekādu uzmanību un vēlreiz neatlaidīgi atkārtoja: «Tomēr padomājiet par Serpiļinu kā štāba priekšnieku.» Un Batjuks atbildēja, ka neesot ilgi ko domāt, ja frontes pavēlniecība iesāka šo kandidatūru, viņam nav iebildumu!

Serpiļins ir iecirtīgs, tas ļoti slikti, tomēr viņš ir savējais. Batjuks viņu vismaz pazīst, bet, kas zina, ko atsūtītu no malas.

«Nekas, savus pienākumus veiks, bet, ja vajadzēs, aplauzīšu , ragus!» Batjuks pašpārliecināti nodomāja par Serpiļinu.

Tādai pašpārliecībai bija savs pamats. Savos ilgajos dienesta gados armijā Batjukam gadījies «aplauzt ragus» ne vienam vien desmitam padoto. Ar to štāba priekšnieku, kurš tagad aizgāja, viņam nebija sliktas attiecības: tas prata piemēroties pavēlnieka raksturam, tā trūkums, pēc Batjuka domām, bija nevis stūrgalvība, bet pārlieku labais iespaids, kas augšā, frontes štābā, bija izveidojies par šo štāba priekšnieku, — Batjukam nepatika, ka viņu varētu aizēnot vēl kāds cits.

Šādā situācijā Batjuks bija ar mieru šķirties pat no laba štāba priekšnieka. Vienīgi žēl, ka to paņēma uz frontes štābu. Frontes operatīvās pārvaldes priekšnieks jau nu gan nav nekāda ievērojama persona, armijas pavēlnieks, salīdzinot ar to, tomēr bija un palika svarīga figūra, taču Batjukam nepatika, ka viņa kādreizējie padotie strādāja augstāk stāvošajos štābos.

Ka Barabanovs esot nošāvies, un to, ka tomēr palicis dzīvs, Batjuks uzzināja jau pēc frontes pavēlnieka aizbraukšanas. Apstāklis, ka Barabanovs bija šāvies, Batjuku satrauca vairāk nekā tas, ko viņš izdarījis dzērumā. Batjuks nicināja pašnāvniekus un pats sevi tādā stāvoklī nevarēja pat iedomāties, viņš uzskatīja, ka cilvēkam jācīnās par dzīvi līdz beidzamajam elpas vilcienam, kamēr viņu nenogalina. «Iedomājies, nobijās no soda bataljona! Pirmkārt, nemaz nav teikts, ka tā būtu, divīzijas komandieris nesaka pēdējo vārdu, bet, otrkārt, arī soda bataljonā cīnoties, var dabūt tikai ievainojumu un pēc tam atkal tikt uz ceļa. Ja arī tur dabū lodi krūtīs, tad tas tomēr notiek kaujā, nevis kā tagad, kad šauj pats uz sevi!»

Batjuku kaitināja, ka Barabanovs izdarījis muļķības dzērumā, kaut gan viņam nebija_ nekāds jaunums, ka Barabanovs var iedzert par daudz. «Piekrāpa, kucēns,» Batjuks nikni nodomāja, «pats izlūdzās uz pulku un piekrāpa! Caurcaurēm taču bija pateicību parādā. Kas gan viņam, stulbenim, būtu devis pulku? Izlaidās tur patstāvīgā amatā un piekrāpa... Protams, Serpi-ļins, ja vien būtu gribējis, varēja pašā sākumā visu noklusēt, zināja taču, ja nenoklusēs, sagādās nepatikšanas pašam pavēlniekam, tomēr neņēma to vērā.»

Kopš rīta Batjuks bija noskaities uz Serpiļinu. Taču tagad, pēc tam, kad Barabanovs bija sašāvies, šis niknums atkāpās otrā plānā. Tagad jau vairs neradās jautājums, var vai nevar noklusēt. Nu vairs nekas nebija līdzams.

«Tagad diez vai Barabanovu nāksies sūtīt uz soda bataljonu: pats sevi jau sodījis, divas reizes taču nesoda, tomēr šo muļķi par šādu rīcību izslēgs no partijas. Tur jau nu nav nozīmes strīdēties ar Zaharovu,» Batjuks nodomāja.

Pret tādiem cilvēkiem kā Barabanovs, kuri nekādā ziņā nevarēja ar viņu mēroties, Batjuks izturējās kā rupjš un labsirdīgs saimnieks, ja tie bija iemantojuši viņa labvēlību. Pret tādiem viņš bija pavisam citāds nekā pret tiem, kuri spēja kritiski vērtēt viņa lēmumus un varēja, pēc viņa domām, aizlikt kāju priekšā vai arī pārspēt viņu dienestā, bet tādu, kas dienestā aizsteidzās viņam garām, pēdējā laikā parādījās arvien vairāk un vairāk.

Ļaudis pārspīlēja, stāstīdami, ka Barabanovs kādreiz esot izglābis Batjuku: nevis izglāba, bet kopā ar citiem ievainotu izvilka drošā vietā. Toties Batjuks patiešām bija izglābis Barabanovu no nāves: uz saviem spēcīgajiem pleciem iznesa no kaujas lauka četrdesmit otrajā gadā pie Harkovas vispārējā sajukuma laikā. Iznesa, bet tad, uzdūries vāciešiem, noguldīja Bara-

banovu sev blakus, atšaudījās ar automātu un atsita vāciešus: četrus nošāva, bet pārējie atkāpās un pazuda, aizgāja meklēt vieglāku medījumu, nezinādami, ka atšaudās pats ģenerālleitnants Batjuks, palicis viens kā koks. Pēc tam viņš atkal uzvēla Barabanovu plecos un tomēr aizgāja līdz savējiem, līdz pulkam, kas panikā atkāpās. Pulka komandieri gļēvulības dēļ pazemināja par ierindnieku, nodibināja kārtību pulkā un veda to tālāk. Tā bija patiesība par viņiem abiem ar Barabanovu, un tas, ko viņš pats darījis Barabanova labā, Batjukā vairāk nekā viss cits modināja mīlestību pret Barabanovu, viņš to mīlēja ari tagad, kaut gan bija briesmīgi noskaities.

«Nu nekas,» Batjuks nosprieda, atkal iedomādamies par Ser-piļinu. «Lai nāk par štāba priekšnieku, protams, ja vien apstiprinās.»

Tālruņa zvans no Maskavas, kura dēļ Batjuks bija izsaucis Serpiļinu un licis sagatavot «U-2», ar ko aizgādāt Serpiļinu lidz lidlaukam, no kurienes gāja lidmašīnas uz Maskavu, liecināja, ka Serpiļinu droši vien apstiprinās. Viņam bija veci sakari, bija skolas biedri augstos amatos: ja tā nebūtu, tad kāda velna pēc no Ģenerālštāba prasītu, vai ir iespējams atlaist uz četrām dienām uz Maskavu divīzijas komandieri ģimenes apstākļu dēļ. Batjuks tūlit atbildēja: «Lai brauc.» Jā, un šie ģimenes apstākļi ...

Atcerējies Serpiļina ģimenes apstākļus, Batjuks galīgi nolēma par spīti notikumam ar Barabanovu runāt ar Serpiļinu draudzīgi. Cilvēks paliek cilvēks. Šodien viņam ģimenes apstākļi, bet rīt var tādi būt ari pašam ...

Serpiļins gaidīja, ka tad, kad ieies un pieteiks savu ierašanos pavēlniekam, tas, kā parasti, kad bija noskaities, piecelsies, atbalstīsies ar dūrēm pret galdu un, pieliecis pietvīkušo, gludi skūto galvu, raudzīdamies nevis ienācējā, bet kartē, noburkšķēs ūsās: «Ziņojiet!»

Taču nekas tāds nenotika. Kad Serpiļins iegāja kopā ar Za-harovu un sāka ziņot, kas noticis divīzijā, Batjuks viņu pārtrauca un pamāja uz Zaharovu.

— Konstantins Prokofjevičs man jau galveno pateica. Bet garam ziņojumam tev nav laika. — Viņš palūkojās pulkstenī. — Tev sieva smagi slima. Jālido uz Maskavu, ja gribi vēl redzēt.

Pateica Serpiļinam par sievu uzreiz, bez ievada, nevis savas cietsirdības dēļ, bet tāpēc, ka bija radis tā izturēties. Ja kaut kas līdzīgs gadītos viņam pašam, viņš arī negaidītu no citiem, lai tie runātu aplinkus, ar gariem ievadiem.

SerpiJins stipri nobāla un, ar roku sataustījis krēsla atzveltni, klusēdams apsēdās. Vienīgi šādi izpaudās viņa pārdzīvojuma smagums: viņš, cilvēks, kas visu mūžu nodienējis armijā, pavēlnieka un Kara padomes locekļa klātienē apsēdās pirmais, pat neatskārzdams to.

— Atļaujiet smēķēt? — viņš jautāja svešādā balsī, izvilka no kabatas «Kazbeka» paciņu, pasita ar iemuti pa vāku, uzrāva sērkociņu un iebāza to kārbiņas apakšā.

Batjuks teica, ka «U-2» jau sagatavots, ka atvaļinājumam uz četrām dienām ir atļauja, ka no Maskavas zvanījis pats Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks un licis, lai Serpiļins pirms izlidošanas piezvanot viņam pa VC^1.

No visa tā, ko Batjuks runāja, Serpiļins uztvēra tikai vārdus par četrām atvaļinājuma dienām. Uz četrām dienām — tātad ne uz bērēm.

— Ko darīt, vai pieteikt VC? — Batjuks vaicāja.

Serpiļins tikai tagad pamanīja, ka viņš sēž, bet pavēlnieks

stāv, piecēlās no krēsla un klusēdams pamāja ar galvu.

Raudzīdamies, kā Batjuks pieiet pie galda, noņem klausuli un pieteic VC ar Maskavu, viņš joprojām domāja, ar ko gan sieva tik smagi saslimusi. Droši vien ar sirdi. Pirmo reizi tas notika tad, kad viņš vēl bija tur, Kolimā; otrreiz — kad atgriezās. Tātad — tagad trešā reize.

Serpiļins bija pieradis dzīvot bez viņas, bija pieradis viņu ilgu laiku neredzēt, bet doma, ka viņas vispār nebūs, bija tik mokoša, ka nekādi nevarēja to aptvert.

Viņš izjuta kaut ko tādu, ko nebija izjutis kopš bērnības: viņam šķita, ka tūlīt būs jāraud. Sī doma bija tik dīvaina, ka viņš neviļus sāka steigties.

— Biedri pavēlniek, — viņš teica, paspēris divus soļus tuvāk galdam, pie kura sēdēja Batjuks, — kamēr gaidām VC, atļaujiet ziņot.

Batjuks paskatījās uz viņu neapmierināti. Redzēdams Serpi-ļina bēdas, viņš no visas sirds vairs negribēja atgriezties pie notikuma ar Barabanovu.

— Nevajag, — viņš sacīja. — Viss skaidrs. Barabanovs ir sevi sodījis, bet tie, kas miruši, tik un tā paliek miruši. Parunāsim, kad būsi atgriezies no Maskavas.

Zaharovs arī neapmierināti paraudzījās Serpiļinā. Viņš baidījās, ka Serpiļins iedomāsies pastāstīt Batjukam par to, kas

noticis pirms Barabanova pašnāvības, un uzskatīja, ka tas šajā brīdī ir lieki.

Taču Serpiļins nedomāja ziņot par to, ko abi bija iedomājušies, un, kad Batjuks viņu pārtrauca, neatlaidīgi atkārtoja:

— Es tomēr lūdzu, biedri pavēlniek, atjaujiet ziņot.

Batjuks pamāja, gan nepiekrizdams, taču nebija arī nekāda

pamata aizliegt. «Nu labi, runā, ja tev tā deg,» varēja lasīt Batjuka sejā.

Serpiļins sāka ziņot par gaidāmo kauju. Un ziņodams jau pats saprata, ka viņš, Serpiļins, no frontes neaizbrauks, nenovadījis kauju un neieņēmis šo nolādēto Pauguru.

Batjuks, noklausījies ziņojumu līdz galam un ar jautājumiem precizējis dažus sīkumus, jau grasījās atbildēt, ka piekrīt, lai šo kauju vada Pikins, palikdams divīzijas komandiera vietā.

Bet viņš nepaspēja Serpijinam to pateikt, jo VČ jau deva Maskavu. Viņš nosauca numuru un pasniedza klausuli Serpi-Jinam.

— Biedri ģenerālleitnant, — Serpiļins teica, dzirdēdams klausulē Ivana Aleksejeviča pazīstamo balsi. — Runā Serpiļins. Jūs atļāvāt piezvanīt.

Viņš sāka sarunu, ievērojot visas formalitātes, tāpēc ka negribēja Batjukam rādīt savu draudzīgo tuvību ar priekšniecību.

— Nelaime, Fedja, — Ivana Aleksejeviča balss skanēja kaut kur tālu dūcošajā VC klausulē. — Tava Vaļa guļ ar infarktu, turpat dzīvoklī. Ļoti smagi. Naktī biju pie viņas.

— Vai viņa ir pie samaņas? — Serpiļins jautāja.

— Jā, pie samaņas. Lūdza tev neziņot. Bet es neklausīju, nolēmu tevi izsaukt. Batjuks atļāva, es ar viņu runāju. Piezvani man tieši no lidlauka, es aizsūtīšu mašīnu pretī.

— Centīšos izlidot rīt, — Serpiļins teica.

— Kādēļ ne šodien?

— Šodien nevaru.

Ivans Aleksejevičs, šķiet, gribēja vēl ko iebilst, bet neiebilda. Zināja, kara laikā gadās tādi «nevaru», kam nav iespējams tikt pāri. Necentās noskaidrot, kāpēc nevar, tikai nemiera pilnā balsī noteica:

— Nu, kā zini... — Un vēlreiz atkārtoja: — Ievēro, Batjuks man deva piekrišanu tevi palaist.

— Visu sapratu, — Serpiļins teica un, klausuli nolicis, saskatījās ar Batjuku.

— Es pats gribu novadīt kauju.

— Gribi atvieglot sirdi? — Batjuks vaicāja.

— Gribu nevis atvieglot sirdi, bet ieņemt Pauguru.

— Ieņems ari bez tevis.

— Bet es gribu pats.

Batjuks paraustīja plecus: viņš nedomāja, ka būtu tiesības šajos apstākļos Serpiļinam to aizliegt.

— Tikai vēlāk nevaino sevi un mani, — viņš teica.

Un, uzskatīdams jautājumu par izlemtu, paaicināja dežurantu un pavēlēja, lai atsauc «U-2» izlidošanu un sagatavo to uz nākamās dienas rītu.

— Vai atļaujat atgriezties divīzijā? — Serpiļins jautāja.

— Paklau, Konstantin Prokofjevič, — Batjuks teica, pagriezies uz Zaharova pusi, — manai sarunai ar frontes pavēlnieku, kas sākās pie tevis, bija turpinājums. Domāju, ka būtu jāpasaka Serpiļinam. Kā tu domā?

Zaharovs piekrītoši pamāja ar galvu.

Serpiļins izbrīnījies lūkojās uz Batjuku.

— Pavēlnieks nosauca tavu kandidatūru armijas štāba priekšnieka postenim, — Batjuks teica.

Viņš bija paradis uzrunāt ar «tu» visus padotos bez izņēmuma, neievērojot stāvokli un vecumu, kaut gan ļoti brīnītos, ja kāds no tiem pēkšņi iedomātos'viņam atbildēt tāpat. Starp citu, viņš savukārt uzskatīja, ka ir gluži dabiski, ja tie, kam viņš pats bija padots, uzrunāja viņu ar «tu», neievērojot viņa vecumu un ģenerālleitnanta pakāpi.

— Ko tu par to domā? — viņš vaicāja Serpiļinam, kas joprojām klusēja.

— Bet jūs pats? — Serpiļins savukārt jautāja, nemēģinādams slēpt izbrīnu.

— Es tam piekrītu, citādi taču tev nejautātu, pats saproti, neesi jau mazais bērns! — Batjuks mazliet izaicinoši atbildēja.

«Jā, es tevi lāg? neieredzu, pats zini, par ko, tomēr devu piekrišanu nozīmēt tevi par štāba priekšnieku, tāpēc ka esmu taisnīgs. Tu gan domā, ka labi pazīsti mani, tomēr nepazīsti vis. Tā nu tas ir!»

Serpiļins nesteidzas ar atbildi un vēl arvien klusēja.

— Nu, kā tad būs? — Batjuks, kurš nebija no pacietīgajiem, jau nikni uzstāja.

Serpiļins atbildēja, ka centīšoties attaisnot uzticību.

— Kamēr izbrauksi Maskavu, būs jau izlemts vienādi vai otrādi, — Batjuks teica. — Ja apstiprinoši, tad, tikko at-

griezīsies, tūlīt stāsies darbā... Vai Pikins tiks galā ar divīziju?

— Es jums jau ziņoju, ka viņš ir pelnījis paaugstinājumu.

— Atceros, ka ziņoji, — Batjuks teica, — bet toreiz nebija tāda situācija.

— Atjaujiet doties uz divīziju?

— Brauc, — Batjuks atļāva. — Un par varēm ugunī nelien. Tavs Paugurs tagad nav svarīgākais.

Pateica tā, kaut ari izjuta cieņu pret Serpiļinu, kas neizmantoja likumīgo iespēju aizlidot uz Maskavu, noveļot uz citiem nepadarīto melno darbu ap šo Pauguru.

— Kaut tikai līdz rītam laiks nemainītos! Prognoze nav laba, var gadīties, ka nevarēs lidot... — Batjuks noteica, jau atvadoties spiezdams Serpiļinam roku.

Zaharovs ari paspieda Serpiļinam roku, taču klusēdams, neteikdams ne vārda. Ko gan lai sacītu? Tādos gadījumos cilvēks pats izlemj savu likteni, un tikai muļķi to nesaprot.

Tādam cilvēkam, kas, nule pārdzīvojis dziļu satricinājumu, tomēr spiests ķerties pie neatliekamiem uzdevumiem, dvēsele ir tikpat kā upe, kur viena zem otras, dažādā ātrumā līdztekus veļ ūdeņus divas dažādas straumes.

Reiz izlēmis, ka nevar braukt uz Maskavu, neieņēmis Pauguru, Serpiļins atceļā uz divīziju vairs nelauzīja galvu, vai viņš varēja vai arī nevarēja rīkoties citādi.

Sēdēdams savā «emkā», viņš domāja par gaidāmo kauju, par to, ka rīkojies gudri, pavēlēdams, lai mašīna brauc līdzi uz armijas štābu, — tagad viņš varēja nekavējoties atgriezties; bija atlicis maz laika, to nedrīkstēja izšķiest, kaut ari viss ar Pikinu jau bija pārrunāts un tur, divīzijā, tika veikti nepieciešamie priekšdarbi, kamēr viņš pats atradās šeit.

Tagad ceļa malās otrādā kārtībā pavīdēja un slīdēja pretī viss, ko viņš bija redzējis, braucot uz armijas štābu, un sākumā tikai neviļus, tad arvien neatlaidīgāk uzmācās domas par to, kā tas viss būs, ja viņš kļūs par armijas štāba priekšnieku.

Tomēr aiz šīm domām, kas bija saistītas ar nākamajiem uzdevumiem, neatlaidīgi plūda otra dziļa straume: sieva Maskavā gulēja uz nāves gultas.

Vajadzēja ieņemt Pauguru — bet viņa sieva bija pie miršanas. Vajadzēja izlemt, kuru bataljona komandieri, kas būtu tāds stiprāks, likt kritušā Tarahovska vietā — bet viņa sieva bija pie miršanas. Vajadzēs aizvākt sakaru bataljona otro ešelonu tālāk nost no ceļa, lai nesabombardē, — bet viņa sieva bija pie mirša-

nas. Vajadzēs laikus, pirms uzbrukuma sākuma, ierīkot otru ceļu uz fronti, paralēli esošajam, un nepieļaut to priekšlaicīgi izbraukt, — bet viņa sieva bija pie miršanas.

Braukdams pa savas divīzijas otrā ešelona novietni, Serpi-ļins krustojumā gandrīz sadūrās ar sanitāro mašīnu, kas izbrauca no sānceļa. Sanitārās mašīnas šoferis, gribēdams palaist garām «emku» ar priekšniecību, piebremzēja un sāka buksēt, aizsprostodams braucamo daļu.

No sanitārās mašīnas kabīnes izlēca kareivis, apskrēja mašīnai apkārt un sāka to stumt kopā ar Serpiļina šoferi. Tomēr mašīna joprojām buksēja. Tad pavērās sanitārās mašīnas pakaļējās durvis, pa tām izlēca sieviete un kopā ar vīriešiem arī sāka stumt mašīnu.

Serpiļins tūlīt pazina šo sievieti. Tā bija Barabanova pulka ārste, tā pati, kura nesen bija pārnākusi uz šejieni no hospitāļa un ar kuru Barabanovs satikās. Acīm redzot, mašīnā gulēja Barabanovs, un viņa to pavadīja.

Serpiļins atvēra «emkas» durvis un devās pie sanitārās mašīnas, vēlēdamies palīdzēt tādēļ, ka mašīnu stūma sieviete. Bet, iekams viņš paspēja pieiet klāt, mašīna jau kopējiem spēkiem bija izkustināta no vietas.

Šoferis, sanitārs un sieviete stāvēja, atvilkdami elpu. Sievietei bija vēl samērā jauna, bet jau krietni apvītusi seja un lielas, skaistas acis. Smagi elsdama, viņa pielika roku pie cepures. No ausaines, kas, mašīnu stumjot, noslīdējusi uz vieniem sāniem, bija izspraukusies melnu, iesirmu matu sproga. Serpiļins ievēroja šos iesirmos matus, un viņam kļuva šīs sievietes žēl, vai nu tādēļ, ka atcerējās savu sievu, vai arī tādēļ, ka, ieraudzījis sirmos matus, nodomāja: «Lai gan Barabanovs palicis dzīvs, tomēr šī sieviete tik un tā nebūs ar viņu ilgi laimīga — par vecu viņam.»

— Biedri ģenerāli, — viņa ziņoja.

Taču Serpiļins viņu pārtrauca un jautāja:

— Ko jūs tur vedat, vai Barabanovu?

— Jā.

— Kā viņš jutās?

— Labi, — viņa priecīgi un skaļi pateica, gandrīz kliegšus nokliedza.

Un atguvusies, it kā ar šiem vārdiem par Barabanova labsajūtu varētu viņam nodarīt ļaunu, sāka klusu skaidrot, ka lode ieurbusies krūtīs’, — vēl trīs milimetri vairāk pa kreisi— un viss būtu pagalam.

— Bet tagad, jūs sakāt, viņš jūtas labi? — Serpijins pārvaicāja.

— Atzina, ka var kustināt.

— Ir pie samaņas?

— Jā.

Viņa nojauta, ka Serpiļins gribēs redzēt Barabanovu, bet'ne-zināja’, vai tas ir labi vai slikti.

— Jums kā ārstei nav iebildumu? — Serpijins jautāja, pieiedams pie sanitārās mašīnas pakaļējām durvīm.

— Nav iebildumu, biedri ģenerāli.

Viņš atvēra durtiņas, iespraucās mašīnā un atkal aizvēra durtiņas. Mašīnā valdīja pustumsa.

— Kas tur ir, Soņa?

Serpijins taustīdamies virzījās gar sēdekli, kas bija atliekts pie borta, un ieraudzīja pakārtajās nestuvēs gulošā Barabanova seju. Barabanovam acis bija vajā, un viņš izbrīnījies raudzījās uz Serpiļinu.

Taču Serpiļinam neienāca prātā paskaidrot, kā viņš bija saticis mašīnu un kādēļ atrodas šeit, — tas viss nebija svarīgi.

— Kā jūtaties? — viņš jautāja.

— Saka, es palikšot dzīvs, — Barabanovs teica vārgi, bet pavisam skaidri.

Tad, aplaizījis lūpas, piebilda:

— To gan es nedomāju, biedri ģenerāli, ka vēl kādreiz savā mūžā jūs redzēšu.'

Un no tā, kā viņš to pateica, Serpiļins saprata: «Nē, Barabanovs nav vis mānījies pistoles stobra priekšā. Viņam nebija prātā .nekādi «ja nu». Cilvēku bija satriekuši sirdsapziņas pārmetumi, ūn viņš gribēja izdarīt pašnāvību. Pārējais ir tikai nejaušība.»

Kaut arī pašnāvības mēģinājums nemīkstināja Barabanova nodarījumu, bet tikai padarīja to vēl smagāku, Serpiļins, noliecies pie Barabanova un raudzīdamies tam acīs, teica:

— Veseļojieties. Es nepieprasīšu, lai jūs sūta uz soda bataljonu.

Un, mirkli klusējis, piebilda;

— Pieprasīšu pazemināt dienesta pakāpi. Bet soda bataljons ies secen. Kad atgriezīsieties ierindā, ņemšu pie sevis par izlūku rotas komandieri.

— Tagad izslēgs no partijas, — Barabanovs sacīja, viegli nopūties, jo dziļa nopūta viņam darīja sāpes.

— Tik un tā ņemšu uz izlūku rotu, — Serpiļins teica, šinī

mirklī pavisam aizmirsis, ka, visvairāk ticams, viņš tad vairs nebūs savas divīzijas komandieris.

— Bataljona komandiera ģimenei nosūtīšu pusi no sava atestāta, — Barabanovs pēkšņi sacīja. — Pēc operācijas pamodies apņēmos: ja palikšu dzīvs, sūtīšu. Tātad tāds ir liktenis! Kādēļ gan ne, — mirkli klusējis, viņš piemetināja, it kā Serpiļins gribētu kaut ko iebilst, — es esmu neprecējies, un mātes arī man nav.

Tā sieviete, kas stāvēja tur uz ceļa pie mašīnas, viņam pat prātā neienāca. «Viņa nav sieva un arī nebūs,» Serpiļins nodomāja.

— Labi, veseļojieties, — viņš sacīja.

Bet Barabanovs viņu vēl aizturēja ar skatienu.

— Ja gribat, uzrakstiet pats bataljona komandiera sievai, ka esmu vainojams viņa nāvē. Lai zina.

— Nerakstīšu, — Serpiļins atbildēja. —Ja uzrakstīšu, tad nepieņems no jums atestātu.

Viņš to teica, sapratis, ka Barabanova vārdi par atestātu nav tikai acumirklīga iedoma, bet svēta apņēmība uz visu kara laiku, cieša apņēmība, no kuras vēlāk neatteiksies, pat ja nožēlos...

Izkāpdams no mašīnas, Serpiļins atkal pavisam tuvu ieraudzīja kara ārsti Soņu, kā viņš to nule domās nosauca. Viņa jau bija paslēpusi iesirmo matu sprogu zem ausaines, un Viņas seja tagad šķita jaunāka.

«Bet tik un tā tev nebūs laimes,» Serpiļins nodomāja par viņu ar līdzjūtību un, jau grasīdamies pagriezties, lai brauktu, atcerējās, ka Barabanova pulkā būs kauja un naktī paredzami kritušie un ievainotie.

— Aizvediet majoru uz hospitāli, — viņš teica kara ārstei, — un nekavējoties brauciet atpakaļ uz pulku. Būs kauja.

Atgriezies divīzijas štābā, Serpiļins gāja tieši pie Pikina. Pikins nebija viens: pie viņa sēdēja artilērijas pulka komandieris.

— Nu, kas jauns, biedri ģenerāli? — Pikins satraukti jautāja. Viņš zināja, ka Serpiļins aizbrauca uz armijas štābu, bet nezināja, kādēļ, un domāja, ka sakarā ar Barabanovu.

— Nekas, viss normāli, — atbildēja Serpiļins, jau pa ceļam nolēmis nevienam, pat Pikinam, nestāstīt, ka viņu izsauc uz Maskavu!

— Berežnojs atgriezās pirms pusstundas un tūlīt aizbrauca uz pulku, lika pasacīt, ka būšot tur, — Pikins teica.

Serpiļins pamāja ar galvu.

— Tad jau satiksimies. Es pats arī braukšu turp. Izklāstiet savus priekšlikumus.

Pikins sāka ziņot, viegli nolaizdams smaili noasināto zīmuli uz priekšzīmīgi uzrasētās shēmas un laiku pa laikam palūkodamies artilēristā, tādējādi uzsvērdams, ka viņi kopā sagatavojuši šos priekšlikumus.

Ņemot par pamatu vispārējo kaujas, plānu, kas jau no rīta bija apspriests kopā ar Serpiļinu, viņš tagad nopamatoja to ar visu nepieciešamo kara grāmatvedību.

Klausīdamies Pikina ziņojumu, Serpiļins domāja, ka būs žēl šķirties no tāda štāba priekšnieka, bet nebija ko cerēt viņu aizdabūt līdzi uz armijas štābu. Tas nozīmētu noplicināt divīziju. Pat ja Batjuks negribēs iecelt Pikinu par divīzijas komandieri, un Pikins smagi pārdzīvoja kāda cita iecelšanu, arī tādā gadījumā viņš tik un tā nelūgs, lai viņu pārvieto citur, iekams nebūs pārliecināts, ka jaunais komandieris jūtas pilnīgi drošs savā vietā.

Domādams par nākotni, Serpiļins šobrīd zināmā mērā jutās vainīgs Pikina priekšā un, apstiprinādams viņa ierosinājumus, pēkšņi papildus dienestā parastajiem piekrišanas vārdiem teica:

— Lieliski, Genādij Nikolajevič, pateicos. Kaut visu mūžu varētu strādāt kopā ar tādu štāba priekšnieku.

Pikinam patika uzslava, taču kaut kas Serpiļina balsī šķita aizdomīgs, un viņš ilgi un vērīgi nopētīja divīzijas komandieri, tomēr nekā nejautāja.

«Jā, mēs labi saprotamies,» Serpiļins nodomāja, «saprotamies pat tad, kad klusējam. Kā gan es sadzīvošu ar Batjuku, protams, ja vispār tā notiks. Tas būs smags krusts, bet cik smags? Tas vēl ir jautājums.»

Pa ceļam uz pulku, uz kurieni Serpiļins paņēma līdz arī arti-lēristu, iznāca runa par to, cik lādiņu var izlietot. Artilērists skopojās: gaidīdams uzbrukumu, viņš negribēja izlietot atsevišķam uzdevumam neviena lādiņa vairāk, nekā nepieciešams. Ja nu pēcāk pēkšņi nepapildina līdz normai!

— Neskopojieties! — Serpiļins dusmīgi teica. — Naktī skopojāmies ar šāviņiem un zaudējām cilvēkus.

— Es neskopojos, — artilērists iebilda. — Mums nepieprasīja uguni.

— Tur jau tā nelaime, ka nepieprasīja. Jums nepieprasīja uguni, bet cilvēkus ietrieca ugunī un sadedzināja. Maskējamies, pa telefoniem runājot, saukdami kājniekus par sērkociņiem, sprunguļiem! Vācieši jau sen šo kodu zina tikpat labi kā mēs, ja

vien tie nav galīgi stulbeņi. Bet, ja labi padomā, tad, velns parāvis, arī kodam šie vārdi ir nejēdzīgi: «Sērkociņi, sprunguļi ...» Paši sevi pieradinām pie vienaldzības!

Viņš uz brīdi apklusa un tad stingri piekodināja artilēristam, ka paliek uz viņa sirdsapziņas, lai gaidāmā kauja saņemtu ļoti precīzu artilērijas uguns atbalstu. Bataljons jau tāpat ir cietis zaudējumus. Bet kareivim, ceļoties triecienā, nav vairoga. Puskažociņš, formas blūze, veļa, zem veļas — miesa, bet to kapā lodes.

— Jūsu atbalsts ar artilērijas uguni — tas ir viss viņa vairogs. Cita vairoga viņam nav.

— Biedri ģenerāli, manuprāt... — artilērists aizvainoti ierunājās.

— Jūsuprāt, jūsuprāt... Jūsuprāt, jūs esat labs pulka komandieris un, manuprāt, arī labs. Tādēļ arī izsaku jums savas domas, ceru, ka mani sapratīsiet.

— Darīsim visu, biedri ģenerāli, — artilērists solīja. — Tikai, atklāti sakot, baidos, ka nepapildinās komplektu pirms lielā uzbrukuma.

— Lai cik grūti būtu, tomēr papildinās, — Serpiļins pārliecināti teica.

Viņš tiešām bija par to pārliecināts. Ir pienācis laiks izbeigt ar Staļingradu. Kaut arī citas frontes turpina veiksmīgi uzbrukt, tomēr arī to spēki nav neizsmeļami; jo tālāk tās virzās uz rietumiem, jo vairāk nepieciešams to atbalstīšanai atbrīvot septiņas armijas, kas bija aizņemtas šeit aizmugurē ap Staļingradu.

Serpiļins domāja par Staļingradas operācijas izbeigšanu kā par reālu un tagad jau tuvu nākotni. Serpiļinam tas būtu trešais viņa dzīves aplis kara laikā: pirmais — no Mogiļevas līdz iznākšanai no aplenkuma pie Jeļņas, otrais — pie Maskavas, sākot ar nosūtīšanu uz divīziju līdz atcelšanai, trešais noslēgsies šeit, Staļingradā. Bet pēc tam būs papildinājumi, ešeloni, pārvietošana uz citām frontēm — sāksies jauns — ceturtais aplis.

«Un arī tas ir ceturtais aplis...» viņš atkal iedomājās par sievu.

Jā, protams, sieva lūdza, lai viņam nekā neziņo. Viņam tomēr paziņoja. Kādreiz viņa bija teikusi, ka tad, ja viņai lemts mirt, būtu labāk, lai tas notiktu, kad viņš nav klāt. Un viņš zināja, ka toreiz viņa runāja patiesību. Vēlēšanās pasargāt vīru no savu beidzamo mirkļu smaguma viņai bija stiprāka par vēlēšanos viņu redzēt, tālab ka viņa mīl viņu vairāk nekā pati sevi, un tie

nebija tikai vārdi, kurus cilvēki tik bieži saka viens otram, bet tira patiesība.

Kad Serpiļins kopā ar artilēristu ieradās pulkā un iegāja bijušajā Barabanova zemnīcā, kur tagad saimniekoja Tumanjans, tas piecēlās no galda un, ar roku aizsedzis klausuli, palūdza Serpiļinam atjauju pabeigt sarunu pa telefonu.

— Runāju ar aizmugures daļu vietnieku, biedri ģenerāli, par maskēšanās virsvalkiem.

Serpiļins pamāja ar galvu. Tā bija vajadzīga saruna. Viņš pats bija pavēlējis savākt maskēšanās virsvalkus un nodot pulkam, lai pietiktu visiem, kas šonakt ies uzbrukumā.

Pabeidzis runāt pa telefonu, Tumanjans ziņoja par stāvokli, par veiktajiem sagatavošanās darbiem un par to, ka Berežnojs atrodas pulkā.

— Ieradās pirms stundas un tūlīt aizgāja uz Tarahovska bataljonu. Es gribēju viņu atturēt līdz tumsai, ceļu laiku pa laikam apšauda ar atsevišķām mīnām. Šodien ievainoja vienu sakarnieku, bet... — Tumanjarts paraustīja plecus, neizrunājis līdz galam.

Žests bija skaidrs bez vārdiem. Berežnojs, kā parasts, nebija klausījis.

— Nu tad es arī iešu uz turieni apraudzīt cilvēkus, — Serpiļins sacīja.

Jau ceļā uz pulku viņš bija nolēmis apmeklēt abus bataljonus, kuriem naktī vajadzēs iet uzbrukumā, apejot augstieni no divām pusēm.

— Es jums jau ziņoju, biedri ģenerāli, tur aizgāja jūsu vietnieks politdārbā, — Tumanjans iebilda, neatbalstīdams Serpi-Jina nodomu.

— Jo labāk, — Serpiļins palika pie sava. — Mēs šodien vēl neesam ar viņu tikušies.

— Atļausiet jūs pavadīt? — Tumanjans sapīcis jautaja.

Viņš pats nule bija atgriezies no turienes, kur Serpiļins taisījās iet, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atkal doties turp. Bet viņš nevarēja nepiedāvāties to darīt.

— Nevajag, — Serpiļins atteica. — Palieciet šeit abi ar artilēristu, saskaņojiet savus datus. Es bataljonos ilgi neuzkavēšos, pēc divām stundām būšu atpakaļ.

Serpiļinu uz bataljonu pavadīja divi: jauns, nesen divīzijā ieradies leitnants, pulka štāba priekšnieka palīgs izluku lietās, un Serpiļina raitnieks Pticins.

Debesis jau sāka tikko manāmi krēslot, un, kad viņi bija no-

gājuši pusceļu, ap seši simti metru, Serpiļins nodomāja, ka viņš atgriezīsies no bataljona jau tumsā. Tāpat kā Berežnojam, viņam nebija laika sagaidīt tumsu, lai ietu uz bataljonu, bet viņš ar tīksmi domāja, ka, atpakaļ nākot, viņi pāries šo klajo vietu jau tumsā.

Priekšā nokrita mīna, uzsizdama gaisā dūmu un sniega stabu. Aiz muguras ejošais Serpiļina raitnieks Pticins pienāca tik tuvu, ka Serpiļins sajuta pakausī viņa elpu.

— Nesteidzieties, Pticin, uzmīsiet man uz papēžiem, — viņš teica, soļodams tikpat mierīgi, kā soļojis.

Pticins bija kļuvis par viņa raitnieku gluži nejauši. Augusta kaujās lielās bombardēšanas laikā Pticins kopā ar vairākiem citiem karavīriem, kas bija aizgājuši no pirmās līnijas, tika aizturēts pie divīzijas komandpunkta. Pieprasīja tos visus nodot tribunālam, bet Serpiļins, uzzinājis to jau pievakarē, kad vispārējais stāvoklis bija uzlabojies, pats gribēja paraudzīties uz bēgļiem — viņš nebija radis" rīkoties pārsteidzīgi.

Viņš ievēroja Pticinu tā bēdīgā izskata un ilgi neskūtās bārdas dēļ — seju klāja biezi, sirmi rugāji. So rugāju dēļ tas izskatījās gandrīz kā vecis.

Serpiļins jautāja, kurā gadā šis esot dzimis. Noskaidrojās, ka 1895. gadā — gandrīz Serpiļina vienaudzis.

Serpiļins'deva rīkojumu šoreiz visus pārējos nosūtīt atpakaļ uz priekšējo līniju, bet Pticinu paturēja pie sevis par raitnieku tā raitnieka vietā, kurš bija kritis iepriekšējās dienas bombardēšanā.

— Pats pārbaudīšu, kas jūs esat par putnu, — viņš teica Pticinam. — Bet, ja vēlreiz muksiet, pats nošaušu.

Tā Pticins arī palika pie Serpiļina par raitnieku. Viņš vairs nemēģināja bēgt, bet sava nerunīguma un pilnīgā godīguma dēļ, kuras bija raitniekam ļoti svarīgas īpašības, — Serpiļinam iepatikās.

Serpiļins nodomāja, ka pats dievs vēlējis būt par raitnieku šim jau vecīgajam karavīram, lielas ģimenes galvam, rēķinvedim pēc mierlaika specialitātes. Viņam taču ģimenē septiņi cilvēki, un raitniekam ir lielākas izredzes palikt dzīvam nekā kareivim rotā.

Ja runā par drošsirdību, tad Pticins nebija ne drošsirdīgāks, ne arī bailīgāks par citiem, cilvēks paliek cilvēks. Bailes no nāves izpaudās tikai vienā ziņā: apšaudes laikā Pticins centās turēties cieši blakus Serpiļinam, sirds dziļumos laikam domādams, ka ģenerāli nenogalinās.

Tā arī šobrīd tas sāka kāpt Serpiļinam uz papēžiem un sasmīdināja ģenerāli.

Leitnants gāja dažus sojus pa priekšu. Tālumā noblīkšķēja vēl viena mīna, un Serpiļins pamanīja, ka leitnantam noraustījās plecs.

«Jā, redz tā: kādreiz izsprāgs tāda nejauša mīna divsimt metrus tuvāk un piebeigs dieva kalpus visus uzreiz, nerēķinoties ar dienesta pakāpēm,» Serpiļins neviļus nodomāja. Negribēja domāt, bet nodomāja.

Tur priekšā, Maskavā, rītdien gaidīja vienas vienīgas bēdas. Tomēr bija smagi domāt, ka var nenodzīvot arī tik ilgi.

Kādu trīssimt metru attālumā, tur, uz kurieni viņi gāja, bataljona komandpunktam taisni blakus, izsprāga trešā*mīna.

«Tavs Paugurs tagad nav galvenais,» Serpiļins atcerējās Batjuka vārdus un nopūties sāka iet ātrāk, domādams, ka šodien tomēr tieši šis Paugurs ir galvenais un viņš nebūtu Serpiļins, ja rīkotos citādi nekā tagad.

PIEKTĀ NODAĻA

Par lauka sakaru lidmašīnu pārbūvētā vieglā bumbvedēja priekšējā stūrmaņa logā bija noņemti priekšgala ložmetēji, bet no tiem palikušās spraugas pavirši aiztaisītas, un pretvējš lauzās iekšā pa savienojuma vietām.

Serpiļinu, kurš ieradās pēdējā brīdī, kad jau bija iedarbināti motori, iestūma kabīnē no apakšas, aizsita zem kājām lūku, un viņš lidoja kā trešais, iespiedies starp diviem feldjēgeriem, kuri veda uz Maskavu slepeno pastu. Feldjēgeri arī sala par spīti saviem kažokiem un velteņiem. Nevarēja ne pagriezties, ne pakustēties, un šīs nekustības dēļ sala vēl vairāk. Labi, ka viņš nenokavēja. Vēl mirklis — un viņam būtu jāgaida līdz rītam.

Lidmašīna lidoja zemu. Aiz trīcošā pleksistikla varēja visos sīkumos redzēt bezgalīgajos sniegos ieputinātās ziemas ainavas. Sniegā iegrimušās mājiņas ar salā taisni augšup kāpjošajiem dūmu stabiem, pelēcīgos ragavu ceļus baltajā klajā, āliņģu melnos plankumus ar sniegā iemīto pēdu ķēdītēm, preču vagonu rindas ar apledojušiem jumtiem, ūdenssūkni ar lāsteku kaz-bārdu ... Uz zemes arī bija auksti.

Serpiļins vairākas reizes juta, ka par spīti aukstumam taisās iemigt. Tomēr katru reizi viņš pārvarēja snaudu, baidīdamies apsaldēties.

Serpiļins bija norūpējies, ka tikai lidotājs nenolaižas kaut kur pa ceļam pārnakšņot, nepaspēdams vēl laikus gaismā aizlidot līdz Maskavai. Tikai tad, kad labajā pusē zem spārna paslīdēja garām Rjazaņa, viņš nomierinājās: starp Rjazaņu un Maskavu nebija vietas, kur nolaisties.

Nakts operācija bija norisusi veiksmīgi. Pauguru aplenca un ieņēma, sagūstīdami tur četrdesmit vāciešus. Nācās samaksāt diezgan dārgi: bija gan kritušie, gan ievainotie, gan tādi, kam apsaldēti locekļi. To nesen pulka štābā ieradušos leitnantu, kas pavadīja Serpiļinu uz bataljonu, bija nogalinājusi mīna pašās kaujas beigās, kad viņš, nabadziņš, droši vien jau bija nodomājis, ka viss garām. Tās pašas mīnas šķemba pārplēsa kažociņa piedurkni pie pleca arī Serpiļinam. Neiznāca laika iedot kažociņu salāpīt, bet ar citu apmainīt negribējās — bija pie šī pieradis un lidoja ar to pašu. Plīsuma vietā vilka aukstums.

Ja vāciešus nebūtu satraucis Barabanova uzbrukums, zaudējumi varēja būt mazāki. Bet visumā, ņemot vērā rezultātu, tie nepārsniedza tā saucamos attaisnojamos zaudējumus, un Serpiļins par tiem neuztraucās; tikai pēkšņi atcerējās taisni viņa ac.u priekšā kritušo jauniņo leitnantu: ar šo kauju tas bija domājis sākt dzīvi, bet iznāca ar to nobeigt.

Lidmašīna traucās gandrīz pļaujošā lidojumā, un tādēļ ātrums likās liels, kaut gan tāda tipa mašīnai nepietiekams. Kad to uzbūvēja, nosauca par «SB» — ātrais bumbvedējs.[2] Lai palielinātu ātrumu, pielāgoja vieglāku apbruņojumu un atteicās no aizsargbruņām. Par mērauklu ņēma pašu novecojušos iznīcinātājus — «SB» bija ātrāks un varēja no tiem izbēgt. Bet pārbaudē noskaidrojās, ka meseršmiti pavisam viegli to panāk un aizdedzina. Tagad «SB» ražošanu pārtrauca, un tie nedaudzie, kas bija saglabājušies, beidza savas gaitas tāpat kā šī lidmašīna — lauka sakaru dienestā.

Kad trīsdesmit septītajā gadā Serpiļins šķīrās no armijas, šo «SB» uzskatīja par nākotnes mašīnu. Tagad tā jau bija pagātnes mašīna. Karu būtībā iesāka bez moderna bumbvedēja. Un dievs vien zina cik daudz dzīvību tādēļ veltīgi zaudēts gan gaisā, gan virs zemes!

Kažociņa kabatā viņam atradās frontes laikraksts, bet viņš pārlaida acis tikai pirmajai lappusei. Nebija pacietības to atlocīt un pašķirt citas lappuses: nosalušie pirksti neklausīja. Pirmajā lappusē bija iespiests Informbiroja vakardienas ziņojums: dienvidos mēs bijām ieņēmuši Kalmikijas galvaspilsētu Elistu, Tormosinu un Ņižņekumojaras staņicu — svarīgus punktus, kas atradās jau Joti tālu, gandrīz pusceļā starp Staļingradu un Rostovu.

Pēc divu dienu pārtraukuma atkal bija pieminēts par kaujām Ziemeļkaukāzā. Tātad uzbrukums turpinājās arī tur. Centrālajā frontē bija ieņemti Veļikīje Lūki. Nācās grūti iedomāties, cik plašs uzbrukuma vēriens šinī virzienā, bet viens bija skaidrs: vāciešiem neļauj atvilkt rezerves no turienes, no ziemeļiem.

Apzinoties, ka mēs nu jau pusotru mēnesi triecam vāciešus, bija vieglāk domāt par savām bēdām, ja ari nekļuva labāk. Tāpēc jau tās nekļuva mazākas, nē! Tomēr bija tāda sajūta, ka ir kaut kas augstāks un lielāks par visu pārējo, lielāks par nāvi, ja šonakt pats būtu kritis tā leitnanta vietā, un lielāks par to nāvi, kurai viņš patlaban brauc pretī...

«Braucu pretī vai ari dzenos pakaļ?» viņš nodomāja, tuvojoties Maskavai, vairs nespēdams atvairīt domas, ka varbūt šī diena, kuru viņš nokavējis, jau visu izmainījusi viņa dzīvē un, lai gan viņš lido, domādams vēl ko pateikt un vēl ko dzirdēt, patiesībā viss jau ir beidzies, un jau daudzas stundas viņš dzīvo pasaulē viens, gluži viens ...

Lidmašīna gatavojās nolaisties, priekšā tumsā vārgi mirguļoja divas nolaišanās vietas signālugunis. Lidmašīna nodrebēja un atkal strauji parāvās uz augšu.

— Nošāva greizi! — feldjēgers satraukti iesaucās. — Grib pārnakšņot Maskavā, nelietis tāds, bet tu, cilvēks, viņa dēļ vari lauzt kaklu!,— viņš izbijies nolamājās.

— Nekās... gan nolaidīsies tāpat kā iepriekšējā reizē, — mierināja otrs feldjēgers.

Lidotājs izdarīja spēju virāžu un atkal strauji laidās lejup. Labajā pusē sēdošais feldjēgers klusēja, ieķēries Serpiļina ceļgalā. Bet kreisajā pusē sēdošais, apzinādamies briesmas, taču visiem spēkiem pūlēdamies nepadoties nāves bailēm, saspringtā balsī vēlreiz atkārtoja: «Nekas, gan nolaidīsies.»

«Tūlīt nositīsimies,» Serpiļins iedomājās, nodrebēdams no šīs balss.

Lidmašīna atsitās pret zemi, palēcās, atkal atsitās un sāka ripot, joprojām drebēdama un lēkādama.

— Atvainojiet, biedri ģenerāli, — feldjēgers teica, noņemdams roku no Serpiļina ceļgala.

Kad viņi bija jau izkāpuši no lidmašīnas un gāja pa lidlauku uz dežūrtelpām, tumsā neredzamais lidotājs, kas soļoja Serpiļi-nam blakus, teica:

— Slikti gādā par lidlauku... Cik reižu tas viņiem nav sacīts!

— Ja nevarējāt laikus atlidot, vajadzēja pārnakšņot Rjazaņā — iebilda tas feldjēgers, kurš, lidmašīnai nolaižoties, bija sevi mierinājis: «Nekas, gan nolaidīsies.» — Bet tu vienmēr dzenies kā apsēsts.

— Viņš baidās, ka sieva pavadīs nakti ar kādu citu, ja viņa nebūs mājās, — otrs feldjēgers piebalsoja.

— Es ne no kā nebaidos, — lidotājs atcirta. — Nebaidos pārvadāt pat tādus stulbeņus kā tu. Pūlos jūsu labā dienu un nakti, tāpēc ka mūžīgi steidzaties, tomēr jūs vēl neesat apmierināti.

—. Steidzamies gan, tikai ne uz viņpasauli, — feldjēgers noteica.

Dežūrtelpās bija neparasti silts. Berzēdams nosalušos pirkstus, Serpiļins palūdza dežurantu sazvanīt Ģenerālštābu — izsaukt mašīnu.

— To nemaz tik ātri nevar izdarīt, — dežurants teica, ķerdamies pie telefona. — Bet varbūt brauksiet reizē ar lauka sakarniekiem. Viņu mašīna jau gaida, — viņš pamāja uz feld-jēgeriem. — Ja jums jātiek uz Ģenerālštābu, tad viņi jau tieši turp brauc.

— Man vajadzētu nokļūt Frunzes akadēmijas rajonā, — Serpiļins teica. — Bet patiesībā jau vienalga.

Mašīna brauca ilgi un vairākas reizes iestiga klajajās vietās, kur sniegs bija aizputinājis ceļu. Feldjēgeri tad izlēca no mašīnas un to stūma. Serpiļins nekāpa laukā. Viņš bija tā pārsalis, ka neturējās zobs uz zoba, un feldjēgeri jau bija braši zēni.

Pēdējo pusstundu brauca ātrāk. Feldjēgeri, sēdēdami Serpi-ļinam aiz muguras, pārrunāja savas dienesta darīšanas. Par kādu savu biedru, kurš izlokās no dežūrām, baidās lidot; par kādu citu, kuru aizvakar notrieca virs Ladogas, un par to, vai rīt būs vai nebūs atkal jālido...

Kad aizbrauca līdz centram, Serpiļins pavēlēja apturēt mašīnu pie metro, domādams, ka nav ērti aizkavēt feldjēgerus ar pastu.

Metro stacijā bija silti un daudz cilvēku, un viņu pārsteidza šis cilvēku daudzums. Četrdesmit otrā gada pavasarī, kad viņš beidzamo reizi bija Maskavā un brauca ar metro, šajā pašā laikā bija daudz mazāk cilvēku.

Vagonā blakus sēdētāji sarunājās par karu un daudz ko citu, bet atmiņā iespiedās tieši tas, kas nesaistījās ar karu, jo tas bija neparasts. Kāds liela auguma vīrs ar platmali galvā un lielām, no sala sasarkušām ausim bija ieskurbis un, rokturos ieķēries, ļodzīdamies liecās klāt glītai sievietei, kas sēdēja viņam priekšā, runādams galīgas blēņas par to, ka nez kāds tur Kolpakovs nemaz neesot tāds dievs un ķeizars, par kādu izliekoties, un, ja vien viņa vēloties, tad varot arī bez tāda Kolpakova rītdien aizbraukt uz siltumnīcām un tur dabūt sīpollokus un šampinjonus — viņš tieši tā izrunāja — «šampinjonus», bet sieviete klausīdamās kaunīgi raudzījās viņam garām uz Serpiļina pusi, un tas, kā viņa skatījās un kāda neērtības sajūta atspoguļojās viņai sejā, arī lika domāt par karu.

Bet Serpiļinam blakus divas, pēc balss spriežot, jau pavecas sievietes — viņš sēdēja, pa pusei aizgriezies, un nevarēja tās redzēt — runāja par kādu atslēdznieci, kura par centrālās apkures izlabošanu prasot divus kilogramus rupjmaizes, bet par pusotra negribot pat runāt. Viena no sievām viņu lamāja, bet otra aizstāvēja, teikdama, ka atslēdzniecei tāpat esot bērni. Un arī šajā no kara tik tālajā sarunā par «diviem kilogramiem rupjmaizes» un par atslēdznieci, nevis atslēdznieku bija jūtams karš.

No metro līdz dzīvoklim Serpiļins gāja kājām. Gāja, neko sakarīgu nedomādams, tikai soļodams arvien ātrāk un ātrāk. Ja pietiktu spēka, viņš būtu skrējis, bet spēka vairs nebija.

Uzkāpis pa tumšajām kāpnēm trešajā stāvā, viņš lūkoja ierastajā vietā sataustīt zvanu, neatrada un piedauzīja ar dūri. Durvis atvēra sieviete, kura viņam likās sveša.

Serpiļins jautāja, kas iešāvās prātā: «Vai jūs esat ārste?» — bet tūlīt saprata, ka viņa nav ārste. Sievietei bija mugurā flaneļa halāts, ar vienu roku viņa to pieturēja ciet uz krūtīm, bet otrā turēja pannu ar ceptiem kartupeļiem.

Serpiļins tomēr vēl nesaprata, kas ir šī sieviete, saprata tikai vienu: tā nav ārste — un devās tai garām uz savas istabas durvīm.

— Viņas nav! — sieviete iesaucās, ar pannu rokās metās Serpiļinam pakaļ un satvēra viņu pie kažociņa piedurknes ta. it kā negribētu pieļaut, ka viņš ieiet savā istabā. Un no šīs viņas dedzības Serpiļins saprata: nomirusi... Palaidis vaļā durvju rokturi, viņš pagriezās un ielūkojās sievietei acīs.

— Kad? — viņš tikai pajautāja.

— Vakar dienā aizveda uz hospitāli, — sieviete atbildēja.

Serpiļins apsēdās uz lādes, kas stāvēja pie sienas, un, juzdams, ka tik tikko spēj valdīties, ar drebošiem pirkstiem sāka meklēt kažociņa kabatā papirosus.

— Jūs sacījāt patiesību?

— Protams, — sieviete teica. — Bet ko tad jūs domājāt? — Un no acīm noprata, ko bija domājis. — Nē, nē, tieši otrādi. Vakar dienā kļuva labāk, tādēļ arī nolēma vest uz hospitāli, jo tur taču kopšana, ārsti, bet šeit tikai medmāsa un es ... — Viņa runāja, joprojām turēdama rokā pannu.

No virtuves iznāca gadus četrpadsmit vecs zēns un nostājās viņam blakus.

— Ej ēd, — sieviete sacīja, pasniegdama zēnam pannu.

Zēns satvēra pannas rokturi ar svārku stūri un gāja uz

attālāko istabu, kur kādreiz agrāk atradās Serpiļina kabinets un tagad dzīvoja šie ļaudis.

Serpiļins nu saprata gan to, kas ir šī sieviete, gan to, kas ir šis zēns: tie bija dzīvokļa kaimiņi, kas te apmetušies trīsdesmit septītajā gadā, saņēmuši orderi, kad viņu apcietināja, bet Valentinai Jegorovnai samazināja apdzīvojamo platību, no trijām istabām atstājot tikai vienu. Viņš zināja arī kaimiņu uzvārdu, tie bija Privalovi, pazina šīs sievietes vīru, akadēmijas pasniedzēju majoru Privalovu, kurš tagad atradās frontē. Tāpat pazina šo sievieti un šo zēnu. Viņš tos bija redzējis pirms gadiem sešiem, kad tie arī dzīvoja šinī mājā, tikai citās kāpnēs — mazā istabiņā. Tomēr tagad nepazītu, ja nebūtu iedomājies, kas viņa ir. Toreiz, pirms sešiem gadiem, šis zēns bija mazs, bet sieviete jauna. Kopš tā laika Serpiļins nebija tos redzējis: kara sākumā tie bija izbraukuši, bet pēc tam atradās evakuācijā, istabas bija aizslēgtas, bet pirms diviem mēnešiem Valentina Jegorovna rakstīja, ka esot atgriezušies un ka viņas ļoti saticīgi dzīvojot ar šo sievieti — Mariju Aleksandrovnu un viņas dēlu, kuru laikam sauca par Grišu ...

— Uz kādu hospitāli? — Serpiļins vaicāja, vairākas reizes no vietas ievilcis dūmu no papirosa.

— Timirjazeva akadēmijā. Tur tagad ierīkots hospitālis. Jūs zināt, kur tas atrodas?

— Zinu. Pats tur gulēju, — Serpiļins teica. — Vai telefons darbojas?

— Darbojas.

Serpiļins piegāja pie telefona, kas atradās pie sienas, un, izvilcis no kabatas piezīmju grāmatiņu, uzgrieza Ivana Alekseje-viča numuru.

Adjutants atbildēja, ka ģenerālleitnanta neesot, aizgājis sniegt ziņojumu, un painteresējās, kas pēc viņa jautājot.

— Ģenerālmajors Serpiļins.

— Kur tad jūs atrodaties, biedri ģenerāli? — adjutants jautāja. — Mēs jūs gaidām jau otro dienu. Kurp sūtīt mašīnu, no kura lidlauka jūs zvanāt?

— No dzīvokja, — Serpiļins atbildēja.

— Izsūtu mašīnu, — adjutants teica.

— Pierakstiet adresi.

— Nevajag. Ģenerālleitnants brauca pie jūsu dzīves biedres, šoferis zina adresi.

— Es aizbraukšu līdz hospitālim un sūtīšu mašīnu atpakaļ, — Serpiļins teica.

— Nevajag, biedri ģenerāli, — atteica adjutants, — ģenerālleitnants lika pateikt, lai lietojot, cik ilgi vien vajagot. Tikai pēc tam piezvaniet, viņš pavēlēja, lai jūs piezvanot...

— Vai nezināt, kā jūtas mana sieva? — Serpiļins jautāja.

— Pēc ģenerālleitnanta pavēles pulksten trīspadsmitos zvanīju uz hospitāli, teica, ka viss bez pārmaiņām. Es tūlīt piezvanīšu vēlreiz, biedri ģenerāli.

— Nevajag, — Serpiļins sacīja. Viņš negribēja vairs nekā dzirdēt no citiem — ne sliktu, ne labu, gribēja braukt pats un redzēt savām acīm.

Viņš nolika klausuli un pagriezās uz sievietes pusi.

— Piedodiet, Marija Aleksandrovna, es jūs uzreiz nepazinu.

— Ko nu... — sieviete noteica un savilka seju tā, it kā grasītos raudāt.

Serpiļins izbrīnījies palūkojās viņā. Vai tiešām viņa tik sāpīgi uztver to, ka ir pārvērtusies un kļuvusi vecāka, vai arī viņš bija tik nesmalkjūtīgi pateicis.

— Gadi iet, kļūstu vecs, atmiņa vairs nav tāda kā agrāk, — viņš sacīja, gribēdams tādējādi izlabot neapdomīgi pateikto.

Bet sieviete, kā likās, nemaz viņā neklausījās.

— Kā jūtas Valentina Jegorovna? Ko ārsti teica?

— Teica, neesot nekādu pārmaiņu.

Serpiļins aizdedzināja papirosu no papirosa, un skatījās kur nomest izsmēķētā galu.

— Metiet uz grīdas, tik un tā slaucīšu, — sieviete sacīja. — Sanitāri vakar piebradāja. Bet man gluži vienkārši nebija spēka uzslaucīt. — Viņas seja atkal saraucās, smakrs iedrebējās. Bet arī tagad viņa nesāka raudāt.

Serpiļins satvēra savas istabas durvju rokturi. Bet durvis nevērās.

— Atslēgas ir pie manis, — sieviete teica. — Es neesmu tur vēl uzkopusi. Ienāciet pagaidām pie mums.

Ar sievietes nojautu viņa saprata, ka pašlaik nedrīkst laist Serpiļinu istabā, no kuras aizvesta viņa sieva, kur viss tā arī palicis nepiekopts, sajaukts, — būtu tikai liekas sāpes. Kam tās, kad to tāpat būs tik daudz!

— Drīz piebrauks mašīna, — Serpiļins teica, palūkojies pulkstenī. — Es kāpšu lejā.

— Nu kaut vai uz desmit minūtēm, kādēļ tad jāsalst lejā.

Serpiļins iedomājās — viņai var likties, ka viņš nevēlas

ieiet savā bijušajā kabinetā. Viņš atteica «labi» un, durvis pieturējis, palaida viņu pa priekšu.

Zēns sēdēja pie galda, atbalstījis ar roku vaigu, un ēda kartupeļus no pannas. Istabā viss bija citādi: citas tapetes, citas istablietas, pat cita grīda, klāta ar linoleju.

Viņš ātri pārlaida skatienu sienām. Pēdējās — sešus gadus vecās atmiņas, kas saistījās ar šo istabu, neizgaist no prāta: atvērti skapji, apgāzta tahta ar pārgrieztu drānu, uz galda vēstuļu un papīru kaudze, uz grīdas izrautas galda atvilktnes, uz grīdas samestas grāmatas, — tās arī pārmeklēja, vai tajās nav noglabāti kādi dokumenti...

Viņš apsēdās pie galda zēnam blakus, ieraudzīja pie pretējās sienas Privalova portretu, gluži jaunu, no kara laika, pulkveža formā ar diviem Sarkanā Karoga ordeņiem, kuru viņam toreiz, pirms kara, nebija, un, atvairīdams smagās domas, jautri ierunājās, uzlicis roku zēnam uz pleca:

— Redzi nu, tevi un māti nepazinu, tikai tēti uzreiz pazinu, Ivans Terentjevičs nemaz nav kļuvis citāds... — To viņš piebilda, pievērsdamies sievietei, un, tikai, kad bija pasacījis, saprata visu notikušo, paraugoties viņas sejā, kas bija gluži pārvērtusies pēdējā bezcerīgajā mēģinājumā apvaldīt raudas. Viņa sāniski apsēdās krēslā un, nolaidusi rokas gar sāniem, saguma uz galda un sāka raudāt.

Zēns atbrīvoja plecu, uz kura Serpiļins bija uzlicis roku, piecēlās un sāka staigāt pa istabu, kodīdams bālās lūpas.

Serpiļins, kurš pirmajā mirklī gribēja kaut ko darīt, varbūt sacīt kādu vārdu vai pieskarties sievietes plecam, sastapis zēna skatienu, sajuta šajā skatienā brīdinājumu: «Lūdzu, nevajag nekā, būs tikai sliktāk. Ja jūs viņai esat to pateicis, tagad nevajag, nekā nevajag ...»

Serpiļins klusēja un lūkojās uz mirušā pulkveža Privalova portretu pie pretējās sienas. Zēns staigāja pa istabu, bet sieviete sēdēja un raudāja.

Tad viņa pacēla galvu un teica zēnam:

— Ej paņem lakatiņu, zem spilvena ir.

Zēns piegāja pie. mātes un tēva platās gultas — tā stāvēja tur, kur kādreiz atradās Serpiļina rakstāmgalds, — paņēma zem spilvena noglabāto kabatas lakatiņu un pasniedza mātei. Mātē- noslaucīja ar lakatiņu smakru, vaigus un asaru pilnās acis.

— Jā, redziet, — viņa teica, sažņaugusi lakatiņu dūrē. — Ve-Jikije Lukus ieņēma ... — Viņas balss nodrebēja.

— Māmiņ! — zēns skarbi iesaucās. Tas bija pirmais vārds, ko viņš pa šo laiku izrunāja.

— Nekas, es jau neko... Kā vakar vakarā dzirdēju paziņojumu, ka tie ieņemti, tā sāku raudāt... domāju, ka uznāks histērija. Nekādi nevarēju nomierināties. Un, lūk, pirmdien viņš tur krita. Viņa divīzija tos ieņēma. Viņu apbedīja Toropecā, pilsētas laukumā. Divīzija ieņēma arī Toropecu. Atsūtīja mašīnu, lai braucu uz bērēm. Viņš arī bija līdzi, — viņa pamāja uz zēnu. — Negribēju ņemt, bet puika palika pie sava. Novembrī vīru apbalvoja ar Ļeņina ordeni, tad atrakstīja: lūgšot, lai izsniedz Maskavā, izmantošot gadījumu un atbraukšot ciemā. Ak, — viņa smagi nopūtās, — ko tur runāt un kālab? Labāk pastāstīšu par jūsējo... Nē, nē, es pastāstīšu, — un viņa ar rokas mājienu aizturēja Serpiļinu, kurš gribēja iebilst, ka tūlīt pats brauks un visu uzzinās. — Izej ārā, — viņa skarbi pievērsās dēlam. — Tev tas nav jādzird, izej otrā istabā!

Un, noskatījusies dēlam pakaļ, nogaidījusi, kamēr viņš aizver durvis, pagriezās uz Serpiļina pusi un teica:

— Jūsu dēls Vadims piektdienas vakarā ieradās pie viņas. Droši vien no frontes . .. Viņa to negaidīja, nekad man nekā nebija par to stāstījusi, bet es arī nejautāju.

«Un pareizi darīji, ka nejautāji,» Serpiļina skatiens viņai teica.

— Es viņam atvēru parādes durvis. Viņš iegāja pie mātes istabā, runāja kaut ko ar viņu, bet viņa kā sāka kliegt! ... Devos uz savu istabu, lai nedzirdētu. Tik un tā dzirdēju. Tad parādes durvis noklaudzēja. Prom bija. Vēlāk es iegāju pie viņas, bija tāds nemierīgs prāts. Zināju, ka viņa slimo ar sirdi. Bet viņa neko. Tiesa, gulēt viņa gulēja. Es paprasīju, vai ko nevajag. Atbildēja, ka nevajagot. Un es atgriezos istabā savas bēdas izraudāt. Tikai dienu iepriekš biju pārbraukusi no bērēm. No rīta gāju pie viņas palūgt tējkannu. Neatbildēja. Atvēru durvis, viņa gulēja uz grīdas, lēkmes laikā bija izkritusi no gultas un atradās nesamaņā. Bija drusku sasitusi galvu pret galda kāju, lūk, šinī vietā ... — Marija Aleksandrovna pielika roku pie deniņiem, rādīdama, kā bija sasitusies Serpijina sieva, un viņš sarāvās no šī žesta. — Es viņu iecēlu gultā, sāku zvanīt uz visām pusēm ārstiem, kamēr atbrauca, baidījos, ka nomirs. Bet tad atbrauca, izdarīja injekciju. Drusku atlaba. Diena atkal atnāca jūsu Vadims, bet es jau viņu vairs nelaidu iekšā. Arā kāpnēs paskaidroju. Viņš teica, ka braukšot un sacelšot kājās visus ārstus. Un, tiesa, ārsti drīz vien ieradās, atsūtīja dežurantu, tad atbrauca ģenerālleitnants ...

Serpiļins piecēlās. Aiz loga atskanēja mašīnas signāls.

— Mašīna ir klāt, — viņš teica.

— Jā, bet kas tad viņai ar dēlu? — Marija Aleksandrovna jautāja, nostājusies Serpijinam priekšā, kamēr tas, apsēdies priekštelpā uz lādes, novilka velteņus un uzāva no čemodāna izņemtos ādas zābakus. Viņas jautājumā nebija ziņkāres, tikai izbrīns par svešām un neizprotamām bēdām.

Serpiļins klusēdams, neko viņai neatbildēdams, uzāva otru zābaku, paraudzījās augšup uz sievieti un, tā arī nekā nepateicis, uzvilka kažociņu un uzlika cepuri.

— Laikam jau šodien neatgriezīšos, — viņš teica.

Jau vairākus gadus viņa sievai, bet beidzamajos divos gados arī Serpijinam pašam visneskaidrākais bija šis jautājums, uz kuru viņš neatbildēja Marijai Aleksandrovnai.

Serpiļins pēdējo reizi redzēja dēlu trīsdesmit septītajā gadā stacijā, kad no autotanku skolas izvadīja viņu uz dienesta vietu Aizbaikālā. Pēc tam tika saņemtas vairākas vēstules: kā viņš iekārtojies, kā rit dienesta gaitas, kā gatavojas pāriet no komjaunatnes partijā. Pēdējā vēstule pienāca dienu pirms Serpiļina apcietināšanas, un četrus gadus, līdz pat atbrīvošanai no nometnes, viņš nekā nezināja par dēlu.

Sākumā, nokļuvis no cietuma nometnē ar tiesībām sarakstīties, viņš divas reizes savās vēstulēs sievai ielika arī vēstuli dēlam. Bet sieva, atbildēs uz to nereaģēdama, nerakstīja par dēlu ne vārda, un viņš nodomāja, ka arī dēls ir apcietināts. Toreiz nebija grūti tam noticēt.

Vēlāk viņu ievietoja nometnē bez tiesībām sarakstīties.

Vēlreiz noskrapstēja atslēga durvīs, kas viņu nošķīra no iepriekšējās dzīves.

Viņš atgriezās Maskavā 22. jūnijā agri no rīta. Karš jau bija sācies, bet ne viņš, ne ļaudis, kuri sagaidīja vilcienu, to vēl nezināja. Kad vilciens pienāca Jaroslavļas stacijā, viņš, vēl stāvēdams uz kāpnītēm, ieraudzīja pūlī sievu, kura, saņēmusi telegrammu, viņu sagaidīja; dēla tai blakus nebija.

— Kur tad Vadims? — Serpiļins vaicāja, apskāvis pie viņa krūtīm klusu raudošo Valentinu Jegorovnu, cerēdams dzirdēt vārdu «dienestā» un baidīdamies saklausīt vārdu «sēž».

— Viņa nav, — Valentina Jegorovna pateica dīvainā, aizžņaugtā balsī, ar mokām ielūkodamās viņam acīs. Un viņš no šīm acīm un dīvainās balss saprata, ka dēls nav miris. Par mirušo nerunā tik dīvainā balsī.

— Dzīvs, dzīvs, — Valentina Jegorovna teica, joprojām raudzīdamās viņam acīs. — Pastāstīšu mājās.

Mājās pastāstīja. Un, kaut arī viņš bija tik laimīgs, izkļuvis brīvībā, priecājās par tikšanos, ar jaunu spēku uzbangoja vīra mīlestība un kaut arī pēc dažām stundām viņus pārsteidza pirmās ziņas par kara sākšanos, bet tās savukārt lika ar bažām domāt; «Vai laidīs uz fronti?» — saruna par dēlu tik un tā palika prātā uz visiem laikiem.

1937. gada maijā leitnants Serpiļins bija atteicies no sava tēva, tautas ienaidnieka, bijušā brigādes komandiera Serpiļina, un iesniedzis par to raportu pavēlniecībai, bet pēc tam nodrukājis vēstuli kara apgabala laikrakstā. Kā pēkšņi atklātu noslēpumu viņš minēja to, kas viņu ģimenē nekad nebija noslēpums. Raportā viņš norādīja, ka viņa īstais tēvs noskaidrots, tas esot pilsoņu kara varonis Vasilijs Jakovļevičs Tolstikovs, kas kritis pie Caricinas, bet Serpiļins, kurš vēlāk izrādījās tautas ienaidnieks un ar kuru māte bija stājusies otrā laulībā, viņu adoptējis piecu gadu vecumā. Nevēlēdamies paturēt tautas ienaidnieka uzvārdu, viņš lūdza atdot viņam sava īstā tēva slaveno vārdu.

Viņa lūgums tika ievērots, un, kad Valentina Jegorovna, vēl nekā nezinādama, pārsūtīja viņam Serpiļina vēstuli, viņš atbildēja, pieprasīdams, lai māte vairs nesarakstoties ar viņa bijušo tēvu. Vēstule bija parakstīta; Vadims. Bet uz aploksnes, tur, kur atrodas sūtītāja adrese, bija lasāms; Tolstikovs, Vadims Vasiļjevičs. Pirmajā mirklī viņa pat neapjēdza, ko tas nozīmē.

Tāds bija noslēgums, bet par sākumu, par raportu un vēstuli

laikrakstā, viņa uzzināja vēlāk, kad viena no viņas draudzenēm atgriezās no Tālajiem Austrumiem.

Viņa nekā neatbildēja dēlam, neatbildēja arī Serpiļinam, kurš jautāja par dēlu. Viņa nespēja piedot savam dēlam šos vārdus — «bijušais tēvs», šo nodevību pret cilvēku, kurš kopš piecu gadu vecuma visu mūžu bija darījis tā labā vairāk, nekā darītu īstie tēvi. Pat pārlieku daudz bija darījis! Un, lai arī citi vēlāk centās pārliecināt, ka tagad «tādi laiki», ka tas ir nepieciešams, ka droši vien dēls ar nolūku atsūtījis viņai tādu Vēstuli, lai šo vēstuli izlasītu tie, kam vajadzīgs, — visi šie attaisnojumi nespēja viņu pārliecināt. Serpiļins viņai bija un palika Fedja, Fjodors Fjodorovičs Serpijins, pats labākais, cēlākais un godīgākais cilvēks pasaulē, lai ar viņu notiktu kas notikdams, lai par viņu runātu ko runādami un lai kādu sodu viņam piespriestu. Bet, lūk, pati viņa tagad tiešām bija bijušā dēla bijusī māte! Viņa jutās bezgalīgi vainīga Serpiļina priekšā, ka dēls — viņas dēls tagad vairs nebija viņa, bet tikai viņas dēls un izrādījās, ka viņš ir tāds. Nomāca tas, ka viņa nespēja aizmirst dēlu, kāds tas bija bērnu dienās. Tādu, kāds bija beidzamajos gados, aizmirsa, bet mazu — nevarēja aizmirst. It kā tie butu divi pilnīgi dažādi cilvēki — tas dēls, kurš bija mazs, un tas, kurš tagad kaut kur dzīvoja Tālajos Austrumos.

Otrajā gadā pēc Serpiļina aresta — tā dzimšanas dienā, kuru, kā viņa domāja, visi bija aizmirsuši, izņemot viņu vienu pašu, — pie viņas pēkšņi bija atbraucis Ivans Aleksejevičs apraudzīt un iedot naudu no rokas rokā. Bija atbraucis tā, ka pat sieva nezināja, lai kādam neizpļāpātu. Tanī vakara Valen-tina Jegorovna, labi zinādama, kas norisa visapkārt, cik daudz tukšu, aizzīmogotu dzīvokļu ir kara resora mājās, un labi saprazdama, ko nozīmē — ierasties pie viņas tādā laikā, nopūtusies sacīja: «Redzi, Vaņa, saki, ko gribi, tici vai netici, bet man klātos simtreiz vieglāk, ja Vadims būtu cietis, nevis atsacījies no Fedjas, — kaut tiktu iztriekts no armijas, izsūtīts, strādātu kaut kur nometinājumā par melnstrādnieku un es dzīvotu pie viņa, lai viņš atrastos kur atrazdamies... kaut vai zemnīca, kaut būtu jāēd plāna vira. Vai tiešām tik dārgi jāsamaksā, lai paliktu armijā? Bet kam viņi tur tādi vajadzīgi? ... Sievas mani mierina, ka neesot jau tikai manējais vien tāds — visi tādi paši. Muļķītes, ko viņas runā! Ja visi izrādītos tādi, tad es sev padarītu galu!»

Aresti toreiz sāka jau mazlietiņ norimt, un Ivans Aleksejevičs atbildēja, ka gan jau viss vēl noskaidrošoties un nokārtošoties, arī viņu ģimenē apstākļi uzlabošoties un viņai pašai gri-bēšoties aizmirst dēla vainu.

«Pareizi, gribēsies,» Valentina Jegorovna piespiezdamās teica, «bet vai būs iespējams?... Nē, neaizmirsīšu! Neaizmirsīšu tevi par to, ka atnāci tādā reizē, un arī viņu neaizmirsīšu par to, ka aizspēra tēvu ar kāju gluži kā mirušu. Viss mainīsies, bet es pret viņu nekļūšu citāda, nevarēšu.»

Jā, nevarēja. Pirmo reizi dēls pieklauvēja trīsdesmit devītajā gadā, kad vienu otru no armijas ļaudīm jau atbrīvoja. Bija ieradies Maskavā atvaļinājumā, kaimiņiene atvēra durvis, viņš iegāja mātes istabā tāpat šinelī, ar čemodānu rokā ...

«Nav dabūjis viesnīcā vietu, vai?» viņa nicīgi nodomāja par spīti lielajam satraukumam, ko izjuta, dēlu ieraugot.

Un tā arī nepateica viņam ne vārda. Klusēja visu laiku, kamēr dēls atradās istabā. Viņš staigāja no viena kakta otrā, te apsēzdamies, te atkal pieceldamies, gan mēģinādams runāt tā, it kā nekas nebūtu noticis, gan sākumā aplinkus, bet pēc tam atklāti lūgdams piedošanu... Bet viņa tikai sēdēja un klusēja, gaidīdama, kad viņš aizies.

Beidzot tas piegāja klāt, apsēdās blakus, aplika roku mātei ap pleciem un pēkšņi, ielūkojies acīs, atrāvās kā dzelts un pietrūkās kājās. Saprata: vēl mirklis — un māte būtu cirtusi viņam pļauku. Kas zina, ja nebūtu atrāvies nost, ja nebūtu izbīiī apsēdies uz cita krēsla, bet turpinājis lūkoties viņā, acis nemirkšķinādams, un Jāvis iesist sev pļauku sejā, priecādamies par to kā par piedošanu, — kas zina, cilvēka dvēseles spēkam taču ir savas robežas, — varbūt arī tiktu pārrauts tas augstais akmens valnis, kas sāpīgi bija iegūlies viņas krūtīs, spiezdams sirdi...

Bet viņš izbijies atrāvās, un māte joprojām klusēja, kamēr viņš aizgāja ar savu čemodānu.

Otrreiz Vadims pieklauvēja īsi pirms kara — atsūtīja vēstuli, ka esot apprecējies un piedzimusi meita. Vēstulē bija ielicis fotogrāfijas. Piesolījās izsūtīt naudu ceļam, aicināja atbraukt ciemos, apraudzīt mazmeitu. Valentina Jegorovna izlasīja un neatbildēja.

Trešo reizi pieklauvēja tagad ...

«Diezin kā viņš gadījies Maskavā? No Tālajiem Austrumiem vai no frontes?» Serpiļins domāja, piebraukdams pie hospitāļa Timirjazeva akadēmijā. Gribējās ticēt, ka, neizgājis frontes ugunskristības, nebūtu iedrošinājies rādīties mātei. «Bet viņa? Kādēļ tā ierašanās atstāja tādu iespaidu? Kas bija noticis? Kaut tikai būtu pie samaņas,» viņš čukstēja pie sevis kā lūgsnu, izkāpdams no mašīnas un iedams augšā pa kāpnēm. Viņš bija ar mieru ievērot jebkuru aizliegumu — nerunāt, neuztraukt, nejautāt. Kaut tikai dzirdētu viņas balsi, kaut jel čukstu. Un sajustu, ka ne tikai viņš redz sievu, bet arī sieva redz viņu.

«Teica taču, ka vakar kļuvis labak, bet šodien atbildēja, ka bez pārmaiņām...» Jo tālāk viņš gāja pa hospitāļa garo gaiteni, jo drudžaināk cerēja to labāko.

Nodaļas vadītāja — ļoti gara, sakumpusi sieviete, līdzīga nogurušam kamielim, neielaida Serpiļinu tūlīt pie sievas, bet ieveda savā mazajā kabinetā, kur stāvēja galds, krēsls un ar vaska drānu pārvilkta lāviņa.

— Sēdieties.

Serpiļins apsēdās uz lāviņas vēsās vaska drānas un juta, ka dzirdēs kaut ko ļoti ļaunu.

— Es domāju, biedri ģenerāli, mēs runāsim atklāti.

Serpiļins klusēdams pamāja ar galvu un atkal nodomāja, ka

viss ir ļoti ļauni.

Nodaļas vadītāja to pateica citādiem — saviem vārdiem. Iesāka ar to, ka šobrīd viņa sieva joprojām ir nesamaņā, ka tas nekas, ja viņš aizkavēsies dažas minūtes šeit kabinetā.

— Pēc slimības vēstures spriežot, viņai jau ir trešoreiz infarkts. Iespējams, ka bijuši arī mikroinfarkti. Cilvēks, kas nepievērš sev uzmanību, tos var arī nepamanīt...

— Nu par sevi jau viņa... — Serpiļins ierunājās un nepabeidza.

Nodaļas vadītāja skaidroja tālāk, ka viņai esot trešoreiz infarkts, pie tam ārkārtīgi smags. Vakar dienā slimniece jutusies krietni labāk un ārsti, kas pārveduši viņu no dzīvokļa uz hospitāli, bijuši pat zināmā mērā optimistiski noskaņoti... — Vadītājas balsī ieskanējās īgnums. — Bet jau vakar vakarā slimniecei atkal esot kļuvis sliktāk. Domājuši, ka jau mirst; šorīt sanācis konsilijs, profesors, apskatījis slimnieci, secinājis, ka neesot vairs mūsu spēkos kaut ko palīdzēt; tagad tikai laika jautājums, nekas cits. Viņa, nodaļas vadītāja, diemžēl domājot to pašu.

— Slimniece ir ļoti vārga un šodien nāca pie samaņas tikai vienu reizi, vakarā, ap pulksten pieciem. Jautājusi dežurējošai māsai, vai vīrs neesot atbraucis.

«Ap septiņpadsmitiem,» Serpiļins nodomāja, «tieši tanī laikā, kad lidmašīna nolaidās.»

— Lūk, tā, — teica nodaļas vadītāja un nolika uz galda lielās, tīri nomazgātās, vienaldzīgās rokas. Seja viņai bija līdzjūtīga, bet rokas vienaldzīgas, varbūt tādēļ, ka tās vairs nekā nespēja palīdzēt.

Nekustēdamies, ar aukstajām plaukstām atspiedies pret lāviņas salto vaskadrānu, Serpiļins uzklausīja visu, ko viņa stāstīja. Noklausījies līdz galam, viņš nekā neatbildēja un nepārjautāja, tādēļ ka nebija ko jautāt. Un šī nopietnā un mierīgā sieviete jau arī runāja ar viņu kā ar cilvēku, kurš nesāks izprašņāt un teikt nevienam nevajadzīgus vārdus.

— Es iešu, — viņš pieceldamies sacīja.

Kad Serpiļins ar nodaļas vadītāju soļoja pa gaiteni, viņš pēkšņi apstājās un jautāja:

— Tātad nav nekādu cerību?

Viņa arī apstājās, paraudzījās uz Serpiļinu gaiteņa zilās lampiņas vārgajā gaismā un, droši vien vēlreiz nodomādama, ka šim cilvēkam nevajag un nedrīkst melot, atbildēja patiesību:

— Nekādu.

Viņš saguma vairāk nekā parasti un devās tālāk pa gaiteni, bet pagriezienā ārste viņu apturēja.

— Boksi atrodas pa kreisi, viņa ir ievietota boksā.

Serpiļins nesaprata, kas tas par vārdu — «bokss» un kādēļ

viņa atrodas boksā, un tikai vēlāk, ar pūlēm atvairījis pašas svarīgākās domas, atcerējās, ka boksi ir mazas istabiņas, kurās guļ pa vienam slimniekam.

Boksā uz platās palodzes dega galda lampa, pie tās sēdēja medmāsa un, zemu noliekusies pār grāmatu, lasīja. Palodze bija apklāta ar salveti, un uz tās noliktas spožas, niķelētas kārbiņas. «Ar šļircēm,» Serpiļins nodomāja. Tas bija pirmais, ko viņš pamanīja, ieiedams palātā.

Sievu viņš ieraudzīja tikai tad, kad pagriezās uz gultas pusi, kas atradās pa kreisi no durvīm. Lai aizsegtu gaismu, gultas galam pāri bija pārklāts palags; Valentinas Jegorovnas seja atradās ēnā, un viņš pirmajā mirklī nepamanīja pārmaiņas, kas bija notikušas šinī sejā. Viņš paspēra soli uz gultas pusi, bet, atcerējies, ka sieva ir nesamaņā, atkāpās, negāja pie galvgaļa, bet apstājās kājgalī un, it kā pats sevi sargādams no kāda negadījuma, ar abām rokām stingri ieķērās gultas galā. Viņš stāvēja, iekrampējies gultas galā, it kā tā būtu barjera vai restes, kam varēja tikt pāri vienīgi ar skatienu, un, acis nenovērsis, raudzījās uz guļošo sievu.

Pusgada laikā, kopš sievu nebija redzējis, viņas mati bija vēl vairāk nosirmojuši. Kreisajos deniņos, kur viņa krītot bija atsitusies pret galda kāju, rēgojās zilums. Rokas gulēja izstieptas virs segas, bet novājējusī seja pauda to nogurumu un svešumu, ko viņš ne vienu reizi vien bija redzējis nāvei'nolemtiem cilvēkiem, kuri vēl nodzīvoja vairākas dienas, lai it kā paši saprastu, ka mirst. Tā kādreiz astoņpadsmitajā gadā pārgājiena laikā ratos uz viņa rokām nomira no gangrēnas kazaku sakapātais pulka komisārs Vasja Tolstikovs un mirdams lūdza aizrakstīt uz Penzu — atraitnei. Un viņš aizrakstīja, bet vēlāk, pēc pilsoņu kara, aizbrauca pie viņas. Bet tagad viņa sieva Va-lentina Jegorovna, ar kuru kopā nodzīvoti divdesmit gadi, pati mira. Acis bija aizvērtas, un viņš saspringti vēroja, vai viņa vēl elpo. Tad beidzot pamanīja šo vārgo elpu un pats piemiedza aiz sasprindzinājuma nogurušās acis. Bet, kad plakstus atvēra, tad bija atvērtas arī sievas acis un, kā likās, raudzījās uz viņu.

— Vaļa! — viņš iesaucās un, apiedams gultas galu, devās pie galvgaļa. Bet māsa pietrūkās no krēsla un viņu apturēja.

— Viņa ir nesamaņā, tā jau mēdz būt — te acis ciet, te vaļā.

Tomēr viņš nenoticēja un vēlreiz iesaucās:

-r Vaļa!

Un, tikai redzēdams, ka viņas sejā neiedrebējās ne vaibsts un acis joprojām raudzījās nevis uz viņu, bet garām, kaktā, — saprata, ka māsai taisnība.

Taču māsai likās, ka viņš tomēr vēl nav sapratis un netic, tādēļ viņa nemitējās atturēt un skaidrot, ka būtu labāk nepieskarties slimniecei, ka tagad katra vismazākā kustība slimniecei ir bīstama, ka viņa joprojām guļ nesamaņā un nekā nedzird, bet, ja nāks pie samaņas, to tūlīt varēs manīt — tad viņa sāks kustināt lūpas un čukstēt, tāpat kā pirms trim stundām, kad vairākas reizes pēc kārtas jautāja: «Vai nav atbraucis?»

— Labi, neturiet mani, neesmu jau maziņš, — Serpiļins sacīja. — Es nekā tāda nedarīšu.

Viņš aizgāja prom no galvgaļa un atkal nostājās gultas kājgalī.

Tagad, kad sievas acis bija vaļā, domāt par to, ka viņa tik un tā nekā nesaprot un viņu neredz, bija vēl grūtāk.

Viņš stāvēja un gaidīja, kaut viņa atgūtu samaņu. Un, ja visu viņa sapringto gaidu spēku varētu pārvērst kādā citā spēkā, kas iespēj kaut ko darīt, — šis spēks droši vien varētu ne vien atgriezt pie samaņas dzīvos, bet arī uzcelt mirušos. Cik liela nozīme viņa dzīvē bija šai sievietei, kas tagad mira viņa acu priekšā? No malas raugoties, droši vien likās, ka ne sevišķi liela, tāpēc ka bija dienests, bija karš, puse no mūža tika nodzīvota šķirti. Bet tas tikai tā likās: viņš pats jau gan zināja, ko viņam nozīmēja šī sieviete!

Viņa dzīve bija viņas dzīves mērķis, bet tagad viņa mira, un viņš dzīvos tālāk, ne tikai nevarēdams iedomāties, kas varētu stāties viņas vietā, bet nevarēdams pat iedomāties, ka pati dzīve kādreiz viņu piespiedīs par to domāt. Taču arī tad viņš tik un tā nespēs no jauna nodzīvot to mūžu, kuru bija nodzīvojis kopā ar viņu, un teikt kādam citam to, ko bija teicis viņai šajā mūžā, un no kāda cita dzirdēt to, ko viņš šajā mūžā bija dzirdējis no viņas. Mēģināt aizstāt viņu ar kādu citu būtu tas pats, kas mēģināt paša nodzīvoto mūžu apmainīt ar kāda cita mūžu, kuru ir dzīvojis nevis viņš, bet kāds cits.

Viņš pats nezināja, cik ilgi bija tā nostāvējis, vēl vienmēr cerēdams, ka viņa atgūs samaņu, un, kas viņam gadījās reti, bija pilnīgi zaudējis nojēgu par laiku. Vienu brīdi viņš, kājās stāvēdams, iesnaudās un sagrīļojās tā, ka gandrīz nokrita. Pēc tam māsa atnesa krēslu, gribēja nolikt galvgalī, bet viņš pats pārvietoja krēslu pie kājām, apsēdās un atkal gaidīja, raudzīdamies sievā.

Vienu reizi viņai krūtīs iegārdzās, viņas galva uz spilvena nodrebēja un sastinga. Serpiļins nodomāja, ka viņa mirst, pielēca kājās, piegāja un noliecās pie atvērtajām, neko neredzošajām acīm. Tomēr viņa vēl elpoja, gan vārgi, vārgi, bet elpoja.

Māsa, kura arī bija domājusi, ka slimniece mirst, aizskrēja pēc ārsta un atgriezās ar nodaļas vadītāju. Serpiļins pavirzījās nost, nodaļas vadītāja pataustīja pulsu, ieklausījās elpošanā un teica, ka pagaidām viss pa vecam.

— Varbūt brauksiet uz mājām, drusku pagulēsiet un agri no rīta atkal brauksiet šurp? — nodaļas vadītāja jautāja. — Neuztraucieties, es pati šonakt dežurēju, — viņa piebilda, it kā tas varētu ko grozīt.

Bet Serpiļins tikai papurināja galvu un atkal apsēdās uz krēsla gaidīt.

— Jo tā taču ir, — nodaļas vadītāja sacīja, mierinot uzlikusi roku viņam uz pleca. — Mēs ari paši noteikti nezinām, kad ... — Viņa domāja: «Kad atnāks nāve,» — un Serpiļins saprata.

— Vakar jūsu dēls dežurēja visu nakti. Gaitenī. Mēs viņam tur nolikām pat lāviņu, viņš negribēja nākt palatā. Mēs paši domājām, ka viss beigsies jau pagājušajā naktī, un arī viņam tā pateicām. Bet, lūk, redziet... Iespējams, ka vēl vienu nakti, tikai rīt, bet jums jau tad vairs nepietiks spēka ... būtu braucis.

Taču Serpiļins atkal papurināja galvu. Var jau būt, ka tas viss ir saprātīgi un pareizi, bet viņš nevarēja aizbraukt no šejienes.

Pēc kāda brīža divas sanitāres gribēja ienest palātā lāviņu* to pašu, ar vaska drānu, uz kuras viņš bija sēdējis vadītājas kabinetā.

Viņš klusu, tomēr noteikti pateica sievietēm, ka nevajag, un viņas saprata, ka viņš negulēs, un aiznesa lāviņu atpaka|.

Vēlāk, atkal pēc kāda laika, viņš nezināja, pēc cik ilga* ienāca sanitāre, un māsa tad teica, lai viņš izejot ārā.

Viņš izgāja un kādu brīdi stāvēja gaitenī, piespiedis pieri pie saltā stikla, kamēr viņas tur palātā kaut ko darīja. Pēc tam viņam teica, ka var atkal iet iekšā, un viņš iegāja un apsēdās savā vietā. Sieva gulēja tāpat kā gulējusi, tikai acis bija ciet. Kamēr viņa gulēja ar vaļējām acīm, Serpiļinam likās, ka nedrīkst viņas klātbūtnē runāt, bet tagad, kad viņa gulēja, acis aizvērusi, viņš jautāja māsai par dēlu: kad tas no šejienes aizbraucis?

— Šorīt no rīta: teica, ka esot dežūra veselu diennakti, bet pēc tam atkal atbraukšot.

«Vai tad viņš Maskavā, vai, dien?» Serpiļins nodomāja. Bet skaļi jautāja: — Un palātā nemaz neiegāja?

Māsa pamāja ar galvu.

— Tikai pavēra durvis un paskatījās.

Tas, kas bija saprotams Serpiļinam, ļoti pārsteidza māsu. Pagājušā naktī viņa vairākas reizes bija aicinājusi šo kapteini* lai viņš sēž palātā, nevis gaitenī, jo vairāk tādēļ, ka gaitenis bija auksts. Bet viņš katru reizi atteicās, un māsa nodomāja, ka viņš baidās redzēt nāvi. Tā ar vīriešiem dažkārt notiek.

— Vai jūs jau ilgi strādājat hospitālī? — Serpiļins jautāja māsai.

— Trīsdesmit piecus gadus esmu nostrādājusi hospitāļos. Un trīs gadus sanitārajā vilcienā, pirmajā karā.

— Cik tad jums gadu?

— Piecdesmit sestais.

Serpiļins nobrīnījās: māsa viņam šķita jaunāka.

— Vai vīrs jums ir? — viņš jautāja, cerēdams dzirdēt atbildi: jā, ir. Ja viņai ir piecdesmit sestais, tad droši vien vīru vecuma dēļ vairs nevarēja iesaukt armijā.

— Bija, — viņa teica, — krita zemessargos.

— Cik tad viņam bija gadu? — Serpiļins jautāja.

— Jau sešdesmit pirmais.

— Un kas viņš bija?

— Vecs komunists, — māsa pateica tā, it kā uzreiz gribētu atbildēt uz visiem uzdotajiem un neuzdotajiem jautājumiem. Atbildēja, nopūtās, apklusa, atkal nopūtās. — Vispirms paziņoja, ka pazudis bez vēsts. Bet vēlāk biedri pierādīja, ka kritis. — Viņa to pateica tā, it kā sākumā viņai būtu atnesta daudz smagāka ziņa nekā pēc tam.

Lai cik briesmīgi tas bija, bet Serpiļins nodomāja, ka tas tiešām ir tā. Ja dokumentos teikts, ka kritis, tad piemin ar cieņu. Bet, ja pazudis bez vēsts, tad — kādē] «bez vēsts», kā tas var būt, ka «bez vēsts»? It kā viņiem būtu ieteikts dot par sevi kādu ziņu, bet viņi nebūtu gribējuši to darīt, it kā pirms miršanas būtu vajadzējis izvēlēties tādu vietu un laiku, lai visi savām acīm redzētu, ka esi kritis.

Serpi|ins ar varu apvaldīja sevī šo seno niknumu, kas viņā gruzdēja jau kopš četrdesmit pirmā gada kā kūdra zem zemes.

«Kritis, kritis... atkal kritis,» viņš nodomāja, lūkodamies uz medmāsu. «To vien dzird visapkārt: kritis.» Cilvēki jau sāk aizmirst, ka var arī mirt nevis no bumbas, no mīnas un no lodes, bet vienkārši tāpat, saslimt un nomirt. Arī viņš pats bija to aizmirsis. Bet tagad sēž te un atkal zina, ka tā notiek un ka tas ir vēl briesmīgāk, ja vispār viena nāve var būt briesmīgāka par otru.

Jau uz rīta pusi Serpijins iemiga dziļā un smagā miegā, piespiedis galvu pie segas, ar kuru pārklātas sievas kājas. Viņu bija bezgala nogurdinājušas divas bezmiega naktis un vienmuļais, iemidzinošais sasprindzinājums, ar kādu viņš vairākas stundas no vietas lūkojās sievas sejā. Viņš nedzirdēja pēdējo īso nopūtu, kuru nomirstot izdvesa Valentina Jegorovna, tā arī neatvērusi acis, nepakustējusies un nenodrebējusi. Viņš nejuta arī to, ka viņam zem vaiga pamazām kļuva aukstas viņas kājas.

Arī māsa uzreiz nepamanīja, ka Valentina Jegorovna ir jau nomirusi. Viņa piegāja pie tās, kad tā vēl elpoja. Bet tad, pati iesnaudusies, nepiegāja kādu pusstundu vai ilgāk ...

— Nomirusi... — māsa teica, pieskārusies Serpiļina plecam, un izgāja, atstājot viņu pie mirušās vienu.

Serpiļins piegāja pie gultas galvgaļa, noliecās un noskūpstīja sievas saltos, aizvērtos plakstus. Viņa bija nomirusi ar aizvērtām acīm, it kā arī šoreiz būtu gribējusi, izdarīt tā, lai viņam būtu vieglāk.

Tad viņš nometās ceļos uz grīdas gultai blakus, piespieda pie viņas saltā pleca nosirmojušo galvu ar paretajiem matiem un raudāja. Un bija labi, ka šinī brīdi viņu neviens neredzēja ...

Kad atgriezās medmāsa un kopā ar viņu atnāca arī nodaļas vadītāja, Serpiļins, pagriezis abām muguru, stāvēja pie loga, aiz kura jau ausa gaisma, un ar īkšķiem kārtoja formas blūzes krokas zem jostas. Izdzirdis iečīkstamies durvis, viņš pagriezās, sausi noklepojās, it kā kaklā kas kņudētu, un jautāja, vai pēc šejienes likumiem esot iespējams sievu apbedīt jau šodien pat. Viņš gribēja to izdarīt, būdams Maskavā, rīt no rīta viņam jālido atpakaļ uz fronti.

Serpiļina mierīgā balss iepriecināja nodaļas vadītāju: viņa nevarēja ciest, ka vīrieši raud viņas klātbūtnē.

— Darīsim visu iespējamo, kas no mums atkarīgs, — viņa sacīja. — Varbūt arī paspēsim, ja jūs nepieprasīsiet sekciju.

Serpiļins diezgan skarbi atteica, ka viņš nekā nedomā pieprasīt. Pateica un, juzdams kaklā sakāpjam kamolu, devās uz durvīm.

— Kur tad jūs? — nodaļas vadītāja jautāja.

— Pastaigāšos pa gaiteni.

Viņš staigāja pa gaiteni kādas četrdesmit, bet varbūt ari piecdesmit minūtes, cik bija nepieciešams, lai saņemtos un zinātu: kamols vairs nesakāps kaklā. Vismaz ne šeit, hospitālī, cilvēkiem redzot.

Šinī laikā nodaļas vadītāja divas reizes pagāja viņam garām. Otrreiz ar kādu papīru rokā, droši vien tā bija miršanas apliecība, un teica, ka viiji ātri nokārtošot visas formalitātes.

Viņš tikai klusēdams pamāja ar galvu.

Tad pienāca māsa un jautāja:

— Vai vedīsiet uz mājām?

Viņš papurināja galvu.

— Tātad šķirstu vedīsiet šurp, pie mums?

Viņš piekrītoši pamāja, kaut arī nezināja, kā to izdarīt, kur viņam jābrauc un no kurienes jāatved šķirsts.

— Tad pagaidām viņa būs jānones lejā, — māsa sacīja.

Viņa gribēja teikt «morgā», bet teica «lejā».

— Kad? — viņš jautāja.

— Vajadzētu tūlīt. Jūs vēl ieiesiet pie viņas? Ja iesiet, — ejiet tūlīt, pēc tam mēs nonesīsim.

Viņš atvēra palātas durvis un iegāja. Palātā jau bija pavisam gaišs un ļoti auksts. Vēdlodziņš stāvēja līdz galam vaļā, un pa to ieplūda tīrs, sveloši auksts gaiss.

Sieva gulēja gultā, līdz pusei pārsegta ar segu, uz krūtīm saliktām rokām. Pirmajā mirklī viņš nodrebēja: viņam likās, ka tā ievainota. Likās tādēļ, ka apakšējais žoklis bija apņemts ar platu, tīru marles saiti, un šī saite aptīta ap galvu tā, it kā viņa būtu ievainota galvā.

— Mēs parasti apsienam ar dvieli, — viņš saklausīja aiz muguras māsas balsi, — bet viņai ar saiti, tādēļ ka dvieļus maiņa jau nodeva. — Viņa Serpiļinam aiz muguras atvainojās, ka nav ievērojusi parasto kārtību. Bet viņš skatījās un ar mokām pierada pie šīs neparastās, mirušās sejas ar apsieto žokli, pie šīs ar baltu marli apsaitētās, ievainotās galvas ...

Tā viņš pastāvēja kādu brīdi gaišajā un aukstajā, nāves skartajā istabā, atspiedis muguru pie durvju aplodas.

Tad sajuta, ka aiz muguras kāds pieskaras viņa plecam, un pavirzījās sāņus, domādams, ka stāv ceļā māsai. Un, tikai pavirzījies nost un pagriezies, ieraudzīja, ka tas ir dēls, nevis medmāsa. Dēls stāvēja un klusām raudāja. Pņ tā novecojušo seju plūda asaras. Tagad Serpiļins, pavirzījies sānis, vairs nestāvēja tam ceļā, bet tas palika uz vietas, it kā būtu aizliegts ienākt šinī istabā.

— Nu, ko tu stāvi, ej, — Serpiļins teica.

Dēls metās viņam garām pie gultas, kur gulēja māte, un Serpiļins izgāja gaitenī, vairs neskatīdamies, ko tas darīs tālāk tur, tanī istabā.

SESTĀ NODAĻA

Kad Serpiļins iegāja pie nodaļas vaditājas, tā lūdza viņu apsēsties.

— Tūlīt atgriezīsies māsa: aizgāja apzīmogot izziņu un ierakstīt numuru.

Pēc nakts dežūras nodaļas vadītājas līdzība ar nogurušu kamieli bija vēl lielāka. Viņa sēdēja sagumusi un skatīja cauri slimības vēstures. Tad sameklēja atvilktnē cukura graudiņu, uzpilināja no pudelītes uz tā dažus pilienus, iebāza mutē.

— Redzu, jums ir ko turēt, — Serpiļins noteica.

Ienāca medmāsa ar izziņu, un' viņai sekoja Serpiļina dēls.

Lai bija kā būdams, bet Serpiļins nevarēja atradināties tā saukt viņu savās domās. Nevarēja ari tagad.

— Tas ir viss, — teica nodaļas vadītāja, paņemdama no māsas izziņu un pasniegdama Serpiļinam. — Bet atbraukt pakaļ un paņemt varat jebkurā laikā, tiklīdz jums viss būs nokārtots.

— Līdz pulksten diviem viss būs kārtībā, — teica Serpiļina dēls. — Tūlīt braukšu uz dzimtsarakstu nodaļu, tad pēc šķirsta, pēc tam uz Novodevičji... Pulksten divos ar šķirstu un mašīnu būsim šeit. Man teica, ka tu esot nolēmis šodien apbedīt. — Viņš griezās pie Serpiļina.

Serpiļins piekrītoši pamāja ar galvu.

— Var gadīties, ka jums tik ātri nenokārto formalitātes, — vadītāja šaubījās, bet Serpiļina dēls pārliecināti sacīja: «Nekas, nokārtos.»

Viņam bija uzstājīga, skaļa balss, likās, ka viņš visu zina un iespēj, bet acis bija piesarkušas, aiztūkušas no asarām.

— Tikai jūs, biedri ģenerāli, visu jau laikus atvediet, lai varētu viņu sapost, — māsa sacīja. — Mūsu kopējas to izdarīs teicami, bet viņām vajadzīgs laiks. Jūs labāk atvediet tūlīt!

— Atvedīsim, atvedīsim, visu atvedīsim, — dēls pasteidzās atbildēt.

Viņš steidzās, varbūt vēlēdamies atbrīvot tēvu no liekām domām par visu to, un Serpiļins viņam padevās un pirmais izgāja no ārsta kabineta.

— Pagaidi, — Serpiļins teica, kad viņi jau gāja pa gaiteni, — es iešu atpakaļ, izsaukšu mašīnu.

— Bet mana jau šeit gaida, — dēls atbildēja. — Tagad brauksim uz mājām pēc drēbēm, vai ne?

Jautāja tā, it kā viņiem būtu kopējas mājas, tāpat kā agrāk.

Pie hospitāļa ieejas stāvēja viena vienīga mašīna — jauniņš, vaļējs amerikāņu vilītis ar uzceltu jumtu. Šīs mašīnas tikai nesen sāka parādīties armijā, prettanku artilērijas pulkos, lieliem priekšniekiem. Serpiļins bija tās redzējis, bet viņam pašam tādas nebija.

— Sēdieties aizmugurē, — dēls pavēlēja šoferim. — Es pats iešu pie stūres.

Serpiļins klusēdams apsēdās viņam blakus.

— Lūk, braucam komandējumos, izmēģinām... — dēls ierunājās pēc tam, kad viņi kādas piecas minūtes bija braukuši klusēdami. — Es tagad esmu sevišķu uzdevumu virsnieks pie Pankratjeva. Viņš teica, ka tu viņu pazīstot.

«Skaties, kā,» Serpiļins nodomāja, nekā neatbildējis. «Tātad iekārtojies pie Pankratjeva.»

Viņš tiešām pafzina Pankratjevu, bet, kaut arī Pankratjevs pats bija labs cilvēks, tomēr nepatīkami, ka dēls ir Pankratjeva izsūtāmais automobiļu pārvaldē. Atradis siltu vietiņu!

Kādu brīdi atkal brauca klusēdami, tad Serpiļins jautāja:

— Uz kādām frontēm tad braucat?

— Visvairāk uz Rietumu un Kaļiņinas, bet pēdējo reizi uz Ziemeļrietumu, — dēls žirgti atsaucās. Klusēšana viņu nomāca. — Kas tad ir?

— Nekas, — Serpiļins noteica. — Es domāju, ka tu esi

frontē... ‘

Kad piebrauca pie mājām, dēls grasījās izkāpt no mašīnas kopā ar Serpiļinu.

— Tu tikai pasaki, kas jāņem, es paņemšu, aizvedīšu, bet pēc tam braukšu uz dzimtsarakstu nodaļu un tā tālāk... — viņš sacīja.

— Nē, — Serpiļins atbildēja, nepaskaidrodams tuvāk, kādēļ «nē». — Es pats visu aizvedīšu.

Viņš nezināja, kas jādara, nezināja, kas no sievas drēbēm ir jāved tur, uz hospitāli, iezārkošanai, un kas nav vajadzīgs, tomēr gribēja izdarīt to viens pats, bez dēla.

— Tikai ... — dēls ierunājās, bet Serpiļins viņu pārtrauca:

— Man viss ir skaidrs, atkārtot nevajag.

— Es tikai gribēju teikt, lai tu man iedod izziņu, man tā vajadzīga dzimtsarakstu nodaļai.

Serpiļins sameklēja un atdeva dēlam papīru un neatskatīdamies iegāja pa parādes durvīm.

«Ja dien Maskavā,» Serpiļins domāja, smagi iedams augšā pa kāpēnm, «kādēļ tad tikai tagad ir apmeklējis māti?»

Viņš nevainoja dēlu sievas nāvē — tā bija sagadījies. Varēja notikt arī citādi. Viņš ticēja ārsta vārdiem, ka, spriežot pēc sirds stāvokļa, viņas dzīvība jau sen ir karājusies mata galā. Bet neizgāja no prāta uzbāzīgā doma: kādēļ tomēr dēls bija pie viņas ieradies? Un kādēļ viņa bija tā kliegusi? Viņa nemēdza un neprata to darīt. Pat tajā naktī, kad viņu apcietināja un kratīšana ilga septiņas stundas, viņa neteica ne vārda, rokas uz krūtīm sakrustojusi, staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ visu nakti līdz pat rītam, kad viņu veda prom. Bet arī tad nekliedza un nevaimanāja. Bet te bija kliegusi. Kādēļ?

Viņš klauvēja ilgi un jau nodomāja, ka laikam neviena nav mājās, kad beidzot zēns atvēra durvis.

— Māmiņas nav mājās, bet es pie virtuves durvīm zāģēju malku. Nedzirdēju ...

— Kad māte pārnāks? — Serpiļins jautāja.

Viņam iešāvās prātā, ka vajadzētu aprunāties ar kaimiņieni, ko īsti no drēbēm ņemt iezārkošanai. Ar dēlu negribēja apspriesties, bet ar viņu varētu.

— Droši vien drīz atgriezīsies, aizgāja tikai pēc maizes. Un kā jums? — zēns jautāja un paraudzījās uz Serpiļinu.

— Nomira, — Serpiļins atbildēja un, pagriezies uz sienas pusi, nocēla telefona klausuli.

Adjutants teica, ka Ivans Aleksejevičs atpūšoties.

— Vēl nav atbraucis? — Serpiļins jautāja.

— Nē, viņš atrodas šeit. Viņš atpūšas tepat, ja aizkavējas līdz rītam: sacīja, lai jūs ierodoties vienpadsmitos trīsdesmit. Caurlaide jums jau ir pieteikta, — adjutants atbildēja. — Kad sūtīt mašīnu?

Serpiļins palūdza atsūtīt mašīnu tūlīt, pakāra klausuli un pagriezies ieraudzīja zēnu stāvam sev aiz muguras ar atslēgu rokā. Zēnam bija nogurušas pieauguša cilvēka acis. Tā notiek ar bērniem — ne ar ko nerēķinādamās, dzīve pēkšņi liek viņiem dažu stundu laikā kļūt pieaugušiem, un viņi kļūst tādi.

— Paldies, — Serpiļins teica, paņēma atslēgu un, atslēdzis durvis, iegāja savā istabā.

Bija redzams, ka kaimiņiene istabu rūpīgi uzkopusi. Bet taisni šī rūpība atgādināja nelaimi. Istaba bija tā uzposta, ka likās neapdzīvota. Spilveniem bija uzvilkti tīri pārvalki, sega ielikta jaunā virspalagā, abi stikla pelnu trauki uz palodzes un galda spoži noberzti. Valentina Jegorovna drusku smēķēja, kaut arī ārsti viņai to bija aizlieguši, un, kad viņa šeit dzīvoja, pelnu traukos vienmēr atradās līdz pusei nosmēķēti, citai reizei atstāti papirosi.

Serpiļins apstājās, nezinādams, ko iesākt. Stāvēdams šīs tukšās, tīrās un saltās istabas vidū, kas bija ļoti līdzīga tukšajai, tīrajai un saltajai palātai hospitālī, viņš vēlreiz nodomāja, ka bija liela greznība izsaukt viņu uz Maskavu pie mirstošās sievas kara laikā. Bet vai viņam no tā kļuva vieglāk? Varbūt vieglāk, bet varbūt arī grūtāk. Varbūt tiem, kuriem nav iespējams pat domāt par aizbraukšanu no frontes pie mirstošas sievas, savā ziņā ir pat vieglāk šīs no viņiem neatkarīgās neiespējamības dēļ. Droši vien tā bija netaisna doma, bet tā viņam tomēr ienāca prātā. Un vēl viņš nodomāja, ka tagad, kara trešajā gadā, visi jēdzieni par to, kas ir bēdas, kā cilvēkam var palīdzēt bēdās un kas viņam jāizjūt, kad ir bēdas, — tas viss jau sen bija samežģījies, sajucis, izgaisis kā pīšļi... Viņš atcerējās, ka pats daudzreiz bija atteicies dot cilvēkiem atvaļinājumu, kas viņiem bija tik ļoti, tik ārkārtīgi nepieciešams; un, piegājis pie skapja, sparīgi atrāva durvis. Lai nu kā, tas bija jādara!

Pirmais no malas uz pakaramā karājās viņa šinelis.. Viņš zināja, ka tas te atrodas, tādēļ arī bija lidojis uz Maskavu kažociņā, neņemot līdz nekā cita. Tomēr šinelis bija nevis tāpat vien pakārts, bet ietīts palagā un sasprausts ar kniepadatiņām. Va-lentina Jegorovna bija paradusi ietīt un saspraust tādus apģērba gabalus, kurus īpaši sargāja. Serpiļins atcerējās, ka viņam būs jāiet uz Ģenerālštābu, izņēma adatas un nosvieda šineli uz krēsla. Visas pārējās bija sievas drēbes: rudens mētelis, arī ietīts palagā un sasprausts ar adatām, un vairākas kleitas. Visas kleitas bija pazīstamas un vecas. Kopš trīsdesmit septītā gada viņa nebija uzšuvusi nevienu jaunu kleitu. Vēl neizlēmis, kuru no šīm kleitām izvēlēties apbedīšanai, viņš noliecies pataustīja skapja apakšā, atrada divus pārus kurpju, izņēma un nolika pie gultas. Vienas bija vecas, novalkātas laiviņas, bet otrs apavu pāris jauns — tādi kā puszābaciņi, silti, ar flaneļa iedrēbi. Viņš agrāk tos nebija redzējis. Tātad viņa tomēr bija pasūtījusi sev apavus no tām hromādas zābaku virsām, ko viņš pērn bija saņēmis frontē un atsūtījis viņai uz Maskavu.

«Ņemšu tos,» viņš nodomāja, «tie ir siltāki.»

Tad atvēra skapja otras durvis, zinādams, ka jāņem arī veļa, bet to viņš nespēja izdarīt. Raudzīdamies uz skapī sakārtoto sievas veļu, viņš stāvēja atvērtā skapja priekšā un, salicis rokas aiz muguras, tik ilgi turēja tās tādā stāvoklī, it kā uz tām būtu uzliktas važas, kas neļauj viņam pastiept rokas, paņemt veļu, salikt, sasiet sainī...

Kad ienāca kaimiņiene, viņš vēl arvien stāvēja pie skapja, salicis rokas aiz muguras.

Viņa ienāca un sapratusi, ko viņš dara, klusēdama sāka rīkoties. Vislielākā palīdzība, ko tā viņam varēja tagad sniegt, bija neko nejautāt. Viņa tā arī darīja: pati izvēlējās kleitu — melno, un laiviņas, tad, pameklējusi skapī, izraudzījās veļu, paņēma palagu, izklāja to uz galda un sāka likt uz tā drēbes.

Bet viņš joprojām stāvēja istabas vidū, un viņa staigāja viņam garām kā stabam no skapja pie galda un atpakaļ.

—• Tas ir viss, — kaimiņiene noteica, sasējusi saini, un apsēdās.

Tie bija pirmie vārdi, kurus viņa izrunāja ienākusi, un viņš jutās par to pateicīgs.

Kad viņa apsēdās, arī viņš apsēdās un aizsmēķēja, nobirdinājis pelnus pelnu traukā, atcerējās to salto tīrību, kas valdīja istabā, un teica:

— Paldies jums, ka uzkopāt.

Viņa pamāja ar galvu un pēkšņi ierunājās par pagātni.

— Kad jums dzīvokli sašaurināja, Ivans Terentjevičs gribēja atteikties, negribējās apmesties citam atņemtā istabā, bet es viņu pārliecināju: sak, ja nu pēkšņi uzskata, ka tas ir aizdomīgi, ja atsakāmies. Paši zināt, kādi bija laiki. Pārcēlāmies šurp vainas apziņā, sākumā centāmies neskatīties acīs Valentinai Jegorovnai.

— Viņa man vienmēr par jums ir teikusi tikai labu, — Ser-piļins sacīja.

— Bet mēs jau viņai arī nekā ļauna nedarījām, — Marija Aleksandrovna atsaucās. — Tikai sākumā paši jutāmies neērti.

— Kas tur par neērtību, — Serpiļins iebilda.

Viņš nodomāja, ka tam visam tagad vairs nav itin nekādas nozīmes, bet tad ienāca prātā, ka tomēr ir gan, un paspieda roku pretī sēdošajai sievietei, pateikdamies viņai tās vietā, kura pati jau vairs nevarēja pateikties.

Sievietei acīs iemirdzējās asaras, atceroties savas bēdas, bet Serpiļina klātbūtnē tā savaldījās un neraudāja, jo viņa bēdas bija nule, šodien, uzbrukušas. Tādēļ šodien vajadzēja domāt par viņu, nevis par sevi.

— Es braukšu jums līdzi, saposīšu viņu, — kaimiņiene teica, pieceldamās un paņemdama saini ar mantām.

Serpiļins uzģērba šineli, kas oda pēc naftalīna, un viņi izgāja priekštelpā. Serpiļins gribēja paņemt no viņas saini, bet viņa nedeva. Tā abi nokāpa lejā un mašīnā apsēdās blakus — viņš ar tukšām rokām, bet viņa ar saini klēpī.

Brauca klusēdami. Pusceļā Marija Aleksandrovna sacīja:

— Kad es atgriezos Maskavā no bērēm, viņa ne dienu, ne nakti mani neatstāja vienu.

Pateica un atkal apklusa.

Kad piebrauca pie hospitāļa un izkāpa no mašīnas, Serpiļins apjuka. Viņš saprata, ka nedrīkst iet tur, viņai līdzi, bet nezināja, vai gaidīt viņu šeit vai arī braukt uz Ģenerālštābu.

— Jūs mani negaidiet, brauciet vien, — viņa pati pateica. — Kad visu apdarīšu, braukšu mājās. Bet uz kapiem jums līdzi neiešu. Iedomāšos tur savas bēdas, un nebūs spēka savaldīties, sagādāšu jums tikai liekas raizes ...

Ģenerālštābā caurlaižu birojā nevajadzēja gaidīt: caurlaide jau bija izrakstīta, bet Ivans Aleksejevičs nebija savā kabinetā. Adjutants sacīja, ka esot bijis un aizgājis ar ziņojumu, piekodinādams: ja šajā laikā ierodoties ģenerālmajors, lai viņu gaidot.

Un Serpiļins sāka gaidīt. Bija ilgi jāgaida. Vairākas reizes ienāca sveši ģenerāļi, un adjutants, viņiem parādoties, piecel-

damies no galda, atbildēja vienu un to pašu: «Aizgāja ar ziņojumu.»

Aiz gara laika Serpiļins sāka vērot adjutantu, mēģinādams noskaidrot pēc viņa izturēšanās, vai Ivans Aleksejevičs ir kļuvis citāds šinī laikā, kopš viņi nav redzējušies, un ja ir, tad kādā ziņā.

Adjutants bija garš un plecīgs, spēcīgs, paklibs, rudmatains apakšpulkvedis. Dienesta pakāpe bija drusku par augstu šim amatam, bet, acīm redzot, apakšpulkvedis nav visu mūžu kalpojis par adjutantu pie augstas priekšniecības un ir karojis arī ierindā. Par to liecināja divi Sarkanā Karoga ordeņi un zelta uzšuve par smagu ievainojumu. Pa telefonu viņš runāja ar visiem vienādā, neiztapīgā tonī, tikai pēc nosauktajām dienesta pakāpēm varēja nojaust, kas atrodas vada viņā galā. Tiklīdz kāds ienāca, adjutants acumirklī kā atspere izslējās pie galda, ātri un precīzi atbildēja uz jautājumiem, bet visu pārējo laiku lasīja kādu biezu dokumentu un ar sarkanu zīmuli lika tanī kaut ko iekavās, acīm redzot, atzīmēdams Ivanam Aleksejevičam vajadzīgās vietas.

«Redz, tādam ir tiesības pēc ievainojuma pasēdēt par adjutantu,» Serpiļins nodomāja, būdams tādos ieskatos, ka visu mūžu par adjutantu var nosēdēt tikai stulbeņi vai sulaiņi. «Bet pēc tam, ja neaptaukosies, pats lūgsies, lai sūta atpakaļ ierindā. Tādi jau tā dara.» Serpiļins ar īgnumu iedomājās par dēlu, kurš jau bija paspējis iekārtoties adjutantos, kaut gan viņam nav ne ordeņu, ne uzšuvju par ievainojumu.

Viņš ar smagu sirdi pēkšņi atcerējās, ka dēlam nekas nesagādāja grūtības: ne dzimtsarakstu nodaļa, ne šķirsts, ne kapsēta, — visu tas zināja, visu mācēja, viss tam bija vienkārši. Un, kaut ari viņš saprata, ka dēls centās atvieglot viņa bēdas un atbrīvot no liekām rūpēm, tomēr šī dēla izdarība nomāca un pārsteidza: «Skaties, cik apsviedīgs ...»

— Sakiet, apakšpulkvedi, — Serpiļins uzrunāja adjutantu, kad tas, desmito reizi nocēlis klausuli, teica: «Apakšpulkvedis Artemjevs klausās,» — un nolikdams apsolīja: «Kad atgriezīsies, paziņošu, biedri ģenerāli,» — sakiet, lūdzu, kur es jūs esmu redzējis?

Viņš labi atcerējās cilvēku sejas un, jo ilgāk vēroja šo sarkanmataino apakšpulkvedi, jo vairāk bija pārliecināts, ka ir to kaut kur redzējis.

— Tieši tā, biedri ģenerāli, — apakšpulkvedis teica, pieceldamies aiz galda. — Jūs mani redzējāt četrdesmit pirmā gada decembrī uz Podoļskas šosejas, sastrēgumā. Es vedu savu pulku, bet jūs braucāt ar «emku», izsaucāt mani un pavēlējāt likvidēt sastrēgumu.

— Un jums bija aptīts kakls, — Serpiļins atcerējās.

— Tieši tā.

— Kādēļ pats neatgādinājāt, ja atcerējāties?

— Neklājas pirmajam atgādināt, biedri ģenerāli. Es jūs atceros arī no agrākiem laikiem. Frunzes akadēmijā jūs sākāt lasīt mums operatīvā dienesta kursu ...

Serpiļins pašķielēja uz viņu un klusēja.

«Redz, kā,» viņš nodomāja, «tātad vēl no tā laika ...»

Viņš, protams, neatcerējās šo akadēmijas kursantu, kas toreiz, trīsdesmit septītajā gadā, droši vien bija vēl tikai kapteinis vai vecākais leitnants starp desmitiem citu, kuri sēdēja viņam priekšā lekcijās, bet viņš ļoti labi atcerējās pašas šīs lekcijas. Tanī mācību gadā viņš nolasīja tikai četras, ceturtā bija beidzamā ...

Adjutants piezvanīja pa telefonu, un pieņemamā istabā ienesa tēju un barankas.

Serpiļins izdzēra divas glāzes un, paraudzījies pulkstenī, piecēlās. Bija atlicis pavisam maz laika.

— Vai jūsu lidmašīnas katru dienu iet uz mūsu pusi? — viņš jautāja adjutantam.

Adjutants apliecināja, ka, jā, protams. Uz Donas fronti lidmašīnas ejot katru dienu ...

— Kam jāpiesakās, lai rītdien izlidotu? Lidotājiem?

— Ģenerālleitnants piezvanīs, un viss būs kārtībā.

Adjutanta balsī ieskanējās izbrīns. «Bet kā tad jūsu sieva?»

viņš, šķiet, gribēja jautāt, bet atturējās.

— Ziņojiet ģenerālleitnantam, kad viņš atgriezīsies, ka es lūdzu, lai mani piesaka. Bet tagad, ja iespējams, izsauciet mašīnu, es to aizlaidu prom.

— Ģenerālleitnants kuru katru brīdi atgriezīsies, — apakšpulkvedis teica tādā tonī, lai liktu Serpiļinam saprast, ka viņš rīkojas netaktiski.

Adjutants ne vien saprata, bet bija arī tieši dzirdējis no savā priekšnieka, ka viņus ar Serpiļinu saista sena, tuva draudzība. Tomēr viņam pašam kā karavīram šķita, ķa visam ir savas robežas: draudzība paliek draudzība, bet aiziet no Ģenerālštāba priekšnieka vietnieka pieņemamās telpas, neievērojot pavēli gaidīt, bija nepieļaujama vaļība.

Serpiļins izlasīja šo domu apakšpulkveža sejā un, principā uzskatīdams to par pareizu, neatrada par iespējamu atstāt viņu neziņā.

— Pulksten četrpadsmitos man jābūt hospitālī, — viņš sacīja. — Ziņojiet ģenerālleitnantam, ka aizbraucu tālab, ka sieva mirusi, viņa jāapbedī. Kad apbedīšu, es viņam piezvanīšu.

Pateica ar to vienaldzīgo mieru, ko bija sevī ieaudzinājis rezervei dzīves visgrūtākajiem brīžiem.

— Bet kā tad tā, biedri ģenerāli? Kādēļ tad jūs neteicāt! — apakšpulkvedis sarūgtināts iesaucās.

Bet Serpiļins ar skatienu lika viņam apklust, it kā sacīdams: «Paldies par līdzjūtību, bet kāda tev daļa? Un kādēļ man vajadzēja to pateikt tev ātrāk, nekā bija radusies tieša nepieciešamība?»

— Lūk, tā, — Serpiļins skaļi teica. — Kā tad būs ar mašīnu?

Kad Serpiļins piebrauca pie hospitāļa, dēla vilītis jau stāvēja pie durvīm.

— Sēdieties pie manis, biedri ģenerālleitnant, — teica no viliša izlēkušais šoferis. — Tas ir pie citām durvīm! Biedrs kapteinis jau atrodas tur, bet man pavēlēja jūs sagaidīt un aizvest.

Serpiļins iesēdās villtī, viņi izbrauca no pagalma, apbrauca apkārt garam mūra žogam un piebrauca pie tās pašas ēkas no otras puses, no šķērsielas. Šķērsielā gaidīja divas kravas mašīnas. Uz vienas bija divi šķirsti, un tagad tos sastūma ciešāk kopā, lai būtu vieta trešajam. Ap šo kravas mašīnu drūzmējās sievietes. Otra mašīna bija tukša.

— Mūsējā, — šoferis pamāja uz to.

Serpiļins kāpa pa apledojušām, netīrām kāpnēm, iegāja iekšā un ieraudzīja aizvērtu šķirstu, kas bija nolikts tieši uz grīdas un likās viņam ļoti liels. Dēls stāvēja šķirstam blakus un nodeva kādu vīstokli garai, izdēdējušai kopējai, kura naktī bija ienākusi palātā pie Valentinas Jegorovnas, kad Serpiļins tur sēdēja.

— Neraizējieties, visu nodošu, kā likāt. Mums tādas lietas negadās, ka netiktu nodots, — kopēja teica, paņemdama sainīti.

Dēls pievērsās Serpiļinam.

— Sagrabināju šo to no normas viņai un medmāsai.

Dēls rīkojās pareizi, bet Serpiļinam bija nepatīkami.

— Paldies, — viņš teica un pasniedza kopējai roku.

Viņa ielika paciņu padusē un, pasniegusi viņam roku, teica:

— Visu izdarījām: ir apmazgājām, ir apģērbām. Viņa jau jums gluži jauna, varēja vēl ilgi dzīvot...

— Paldies, — Serpiļins atkārtoja.

— Es teicu, lai taisa ciet un pienaglo vāku, — dēls sacīja. — Citādi te ... — Viņš nepateica līdz galam un šķebīgi pavēras uz piebradāto grīdu.

Tad piegāja pie durvīm un uzsauca šoferim:

— Vavilov, paaiciniet šoferi un kareivi no kravas mašīnas. Pēc mirkļa ienāca visi trīs.

— Vai nesīsim? — dēls jautāja.

Serpiļins noliecās pie galvgaļa un, ar pirkstiem pieskāries pie grīdas, sāka celt šķirstu.

Kad šķirstu iznesa un novietoja kravas mašīnā, dēls pamāja uz blakus stāvošo mašīnu, ap kuru drūzmējās ļaudis, novietodami tur vēl vienu — ceturto šķirstu.

— Ved un ved. Kapos vesela rinda. — Viņš nikni .atmeta ar roku. — Vai brauksim?

Šķirsts stāvēja vaļējās kravas mašīnas vidū. Abās pusēs pie bortiem bija piestiprināti soli. Serpiļins klusēdams ierausās kravas kastē.

— Vai nesaaukstēsies? Varbūt tu sēstos kabīnē? — dēls vaicāja, iekāpdams pie viņa.

— Taisiet ciet bortu, — viņam neatbildējis, Serpiļins pateica kareivim, kurš mīņājās pie kravas mašīnas.

Kareivis aiztaisīja bortu un, pieķēries pie tā ar rokām, arī gribēja kāpt augšā. Viņam likās neērti sēdēt kabīnē, ja ģenerālis sēž augšā.

— Ejiet kabīnē, — Serpiļins teica.

Vilītis brauca pa priekšu, un kravas mašīna tam sekoja. Tagad, kad viņš ar dēlu sēdēja kravas mašīnā uz sola, katrs savā pusē šķirstam, Serpiļinam šķirsts likās vēl lielāks.

— Divi divdesmit pieci, — dēls sacīja. — Citu nevarēja dabūt, un arī šis... — Un viņš atkal atmeta ar roku, neizteicis līdz galam.

Serpiļins pēdējo reizi redzēja sievas seju Novodevičjes kapsētā, pie kapa.

Viņi nokāpa no mašīnas pie vārtiem, vilīša šoferis palika uzraudzīt un sildīt abas mašīnas, bet Serpiļins ar dēlu, otrs šoferis un kareivis četratā nesa šķirstu cauri visai kapsētai uz tās attālāko galu.

Serpiļinam šķirsts nelikās smags, viņš tikai visu laiku, kamēr viņi gāja, baidījās paklupt. Kapsēta bija aizputināta, nācās kāpt pāri apsnigušu kapu pauguriem.

Kad viņi nonāca pie kapa bedres, kaprači vēl nebija to pabeiguši rakt. Viņi stāvēja tanī līdz kaklam: viens drupināja zemi ar lauzni, bet otrs ar lāpstu meta ārā sasalušās zemes gabalus. Viņu galvas te parādījās, te nozuda, un no lejas, no zemes apakšas, atskanēja apslāpētas lamas. Viņi lādēja salu, ziemu un zemi...

Serpiļins redzēja, ka dēls grasās tos apsaukt, un atturēja viņu. Tas viss viņam bija pilnīgi vienaldzīgi. Lai tikai tie ātrāk pabeidz savu darbu.

Šķirstu pagaidām nolika turpat blakus uz vēl gluži svaigas kapu kopas.

— Gribi, lai atveru? — dēls jautāja.

Serpijins piekrītoši pamāja. Jā. Viņš to gribēja.

Dēls atrāva viegli pienagloto vāku, nocēla to, pieslēja šķirstam blakus un līcļz pusei atklāja mātei pārsegto palagu.

Valentina Jegorovnā melnā kleitā gulēja salā zem klajām ziemas debesīm; rokas bija saliktas uz krūtīm, it kā viņai vēl saltu.

Pūta vējš. Sniegu putināja pāri kapu kopiņām, un pārslas retumis nolaidās uz nelaiķes melnā tērpa, uz bālās sejas ar mazu zilumiņu deniņos, uz sirmajiem matiem un zilgajiem plakstiņiem.

— Varbūt apsegt? — dēls jautāja.

Serpiļins noraidoši papurināja galvu, viņš atvadījās no tā, kā vairs nebija. Likās, ka tur, šķirstā, tas vēl ir. Bet īstenībā tā vairs nebija. Tomēr, kad šķirstu aizvērs un nolaidīs kapā, tad tā ne vien nebūs, bet arī vairs neliksies, ka tas vēl ir. Un tas, ka Serpiļins savām acīm bija redzējis tik daudzas nāves, ka sen vairs nevarēja tās saskaitīt, šinī mirklī viņam nenieka nepalīdzēja.

Sāpēs iekodis lūpu zobos, viņš stāvēja un lūkojās uz sievu. Izkliedējot un atgaiņājot visas citas atmiņas, tikai viena vienīga visu laiku kā ciets kamols žņaudza kaklu. Viņš atcerējās viņas nelaimīgo un vainīgo seju tanī dienā, kad viņš atgriezās no nometnes. Kad pēc pirmajām divatā pavadītajām stundām, pēc pusdienām viņš izgāja priekštelpā piezvanīt Ivanam Aleksejevičam, kam bija savi nopelni viņa atbrīvošanā, un nesazvanījis atgriezās, Valentina Jegorovnā sēdēja uz gultas, atspiedusies pret sienu, un bija bez samaņas. Viņš piesteidzās klāt, noguldīja, metās zvanīt Ātrajai palīdzībai, atkal skrēja pie viņas atpakaļ, mēģinādams atgriezt pie samaņas, drudžaini cenzdamies atcerēties sen aizmirsto, ko viņam mācīja jau kādreiz pirms pirmā kara feldšeru skolā... Un, kad ieradās Ātrā palīdzība un viņai izdarīja injekciju, kad Valentina Jegorovna beidzot nāca pie samaņas un pavēra acis, viņai bija tik nelaimīga seja, it kā viņa būtu diezin ko sliktu izdarījusi, it kā būtu pret viņu ko noziegusies. Nē, viņa nekad un nekādā ziņā nebija pret viņu noziegusies! Daudzi citi dažādā ziņā, bet viņa nekad.

Viņš vairs nespēja stāvēt pie šķirsta, stāvēt un raudzīties uz viņu un izjuta pat atvieglojumu, kad viens no kapračiem, pienācis klāt, teica:

— Viss kārtībā. Kā būs, biedri ģenerāli, vai taisīsim ciet?

— Jā, — Serpiļins atbildēja, palaizdams vaļā zobos iekosto, notirpušo lūpu.

Dēls noliecās pie mātes rokām un tās noskūpstīja. Seit jau tā vairs nespēja viņam to aizliegt.

Atrāvies no mātes rokām, dēls pārsedza mirušo ar palagu, un kaprači ar ierastu veiklību aiznagloja vāku.

Serpiļins nepakustējās.

Kaprači aiznesa šķirstu pie kapa malas, palika apakšā divas garas virves un ielaida to bedrē. Tad izvilka virves, un iestājās īss, dīvains klusuma brīdis.

— Tu metīsi? — dēls iejautājās šajā klusumā.

Un Serpiļins saprata: tie gaida, lai viņš met pirmo smilšu sauju.

Viņš noliecās, pacēla sasalušas zemes piku un uzmeta to uz šķirsta. Tad dažas zemes pikas uzmeta dēls, tad sāka darboties lāpstas ... Un viss bija galā.

Kad viņi izgāja pa kapsētas vārtiem, dēls jautāja:

— Uz kurieni tu?

— Uz Ģenerālštābu.

— Vai tevi aizvest?

— Aizved, — Serpiļins vienaldzīgi atbildēja.

Tāpat kā no rīta, dēls apsēdās pie stūres, nosēdinājis šoferi aizmugurē. Brauca klusēdami. Serpiļinam vairākas reizes likās, ka dēls grib ar viņu runāt. Tomēr dēls klusēja. Un, ja Serpiļins šinī brīdī spētu ielūkoties pats savā sejā, viņš droši vien būtu sapratis, kādēļ dēls klusēja un neuzdrošinājās ar viņu runāt.

Tikai tad, kad viņi apstājās pie Ģenerālštāba un Serpiļins ar vienu kāju jau bija izkāpis no mašīnas, dēls klusu jautāja:

— Vai uz mājām nebrauksi?

— Nezinu, — Serpiļins atbildēja, palūkojās dēla nogaidošajā sejā, vēlreiz atkārtoja — «nezinu», pagriezās un svina smagiem soļiem aizgāja pa šķērsielu.

Viņš piezvanīja no caurlaižu biroja, bet Ivans Aleksejevičs atkal nebija savā kabinetā.

— Pie Ģenerālštāba priekšnieka, —. adjutants atbildēja. — Un nevar zināt, cik ilgi tur būs, varbūt tieši no turienes ... — Viņš nepateica, kurp Ivans Aleksejevičs dosies «tieši» no turienes, un piebilda: — Iespējams, ka līdz vēlai naktij. Es ziņoju, biedri ģenerāli. Jūsu lidojums pieteikts, izlidos astoņos piecpadsmit no Centrālā lidlauka. Uz kurieni sūtīt mašīnu jums pakaļ?

— Uz mājām, — Serpiļins teica.

— Tieši pulksten septiņos būs klāt. Ģenerālleitnants lika pateikt, lai jūs vakarā esot mājās, viņš pats jums zvanīšot, kad atbrīvošoties, iespējams, pat naktī. Lika pateikt, ka noteikti gribot jūs satikt. Tikai esiet mājās.

— Labi, — Serpiļins sacīja.

— Vai mašīna jums šodien vēl būs vajadzīga?

— Nē, — Serpiļins atbildēja, nodomājis, ka šodien viņam vairs nekā nevajag, varbūt vienīgi kaut kur iegriezties paēst. Viņš kopš vakardienas nebija nekā ne ēdis, ne dzēris, tikai tās divas glāzes tējas ar barankām Ivana Aleksejeviča pieņemamajā istabā.

— Tad palieciet sveiki, biedri ģenerāli. Pieņemiet manu līdzjūtību jūsu bēdās.

— Paldies, — Serpiļins sacīja un nolika klausuli.

Izgājis no Ģenerālštāba, viņš vēl nebija izlēmis, kurp iet: pusdienot varēja gan pilsētas komandantūras ēdnīcā Pirmajā Meščanskas ielā, gan mājās. Pirms aizbraukšanas no frontes Pticins bija ielicis viņam čemodānā līdzi vīstokli ar ēdamo.

«Jā, labāk gan uz mājām.» Tomēr nebija vēlēšanās tūlīt doties turp. Gribējās paklaiņot vienam pa ielām, lai saņemtos, jo nebija neviena, ar ko varētu dalīties savās bēdās. Viņš nesteigdamies izgāja uz Kirova ielas, nogriezās Furkasova šķērsielā un apgāja apkārt namam, kura pagalmā viņu ieveda kādreiz naktī. Dažādos laikos viņš bija atminējies to. ar dažādām sajūtām, bet tagad iedomājās par to tikai starp citu un pat pavīpsnāja: redz, nekas, eju garām sveiks un vesels!

«Es esmu sveiks un vesels, bet Vaļai tas maksāja dzīvību.» Un, kaut viņam bija tiesības dusmoties, tomēr viņš nodomāja par to bez naida, tikai ar bezgalīgām skumjām.

Apgājis apkārt laukumam, pagriezās uz leju, uz Mazā teātra pusi.

Bija auksts un rāms laiks, debesis noskaidrojās. Aptumšotās ielas kļuva gaišākas, varēja pat saskatīt gājēju sejas, ja tie gāja garām pavisam tuvu un nesteidzās, tāpat kā viņš.

. Viņš piegāja pie Mazā teātra ēkas un gribēja doties pāri ielai, kad pēkšņi kāds no mugurpuses satvēra viņu aiz piedurknes. Viņš pagriezās, domādams, ka tas ir kāds no dienesta biedriem, bet viņa priekšā, vēl vienmēr turēdama viņu pie piedurknes, stāvēja ļoti maza auguma sieviete ar ausaini galvā, ģērbusies šinelī ar kara ārsta zīmotnēm.

Viņš izbrīnījās: nav pieņemts ģenerāļus ielas vidū saņemt aiz šineļa piedurknes, — un, tikai jau paspējis izbrīnīties, saprata, ka labi pazīst šo mazo, kara ārsta formā ģērbušos sievieti ar izbiedētām acīm, kurās bija lasāms prieks un izbrīns.

— Sveiki, biedri dakter, — viņš sacīja, novilkdams cimdu.

Mazā dakterīte pasmaidīja un ari steidzās novilkt cimdu.

Cimds tik viegli nepadevās, un viņa norāva, to ar zobiem kā bērns. Viņas mazā, stiprā plauksta negaidīti spēcīgi saspieda Serpiļina roku.

— Bet es gāju pa ielu, — viņa teica, nelaizdama vaļā viņa roku, — un pēkšņi redzu: jūs nākat! Pēc tam nodomāju: nevar būt, tas neesat jūs, un pagāju garām. Bet tad nodomāju: nē, un ja nu tomēr tas esat jūs? — un skrēju jums pakaļ. Redzat, ka pat satvēru aiz piedurknes, nenobijos, ka būs slikti, ja tas nebūsiet jūs. Tomēr esat gan jūs!

— Bet kādēļ tad domājāt, ka nevar būt? — Serpiļins jautāja. — Priekšlaikus norakstījāt mani zaudējumos?

— Nē, ne tādēļ, — mazā dakterīte iebilda. — Ne tādēļ, bet vienkārši tādēļ ... — Viņa sastomījās.

Tas, ka bija ieraudzījusi Serpiļinu, viņai likās kā pasaka nevis tādēļ, ka viņš varētu arī nebūt starp dzīvajiem; viņš pilnīgi varēja būt starp dzīvajiem. Viņa, tāpat kā visi pārējie, tanī pirmajā rītā pēc iznākšanas no aplenkuma, zināja, ka viņš ir operēts un aizvests uz Maskavu ar sanitāro lidmašīnu. Kā pasaka šķita kas cits — tas, ka pati pēc visa tā, kas ar viņu bija noticis, tomēr ir dzīva un tagad var staigāt pa Maskavas ielām un pat satikt cilvēkus, kurus kādreiz bija pazinusi, bet vairs nebija cerējusi sastapt.

Brīnums bija viņa pati ar savu likteni. Tomēr viņa nebija radusi tā domāt ne par sevi, ne par savu likteni, un tādēļ brīnums likās sveikais un veselais Serpiļins. Viņas priekšā ģenerāļa formā stāvēja tas pats cilvēks, kuru viņa atcerējās nodriskātā šinelī un cepurē ar pārlauztu nagu, kurš pēdējā dienā pirms izlaušanās no aplenkuma viņiem sacīja: «Rīt šajā pašā laikā mēs būsim vai nu beigti, vāciešiem zem kājām, vai ari dzīvi starp savējiem, trešās iespējas nav!»

Viņa raudzījās Serpiļinā, vēl vienmēr turēdamās pie viņa rokas, it kā viņš tūlīt varētu aizlidot.

— Bet, redziet, es gan tiešām necerēju jūs dzīvu ieraudzīt, — Serpiļins teica.

.— Jā, zināt, nākamajā dienā... — mazā dakterīte ierunājās, bet Serpiļins viņu pārtrauca.

— Es zinu, Smakovs man bija atrakstījis par visu šo nelietīgo notikumu. Bet jūs tātad tomēr izkūlāties no turienes?

— Nē, toreiz es netiku ārā, — mazā dakterīte sacīja, beidzot palaizdama vaļā Serpiļina roku. — Es tagad... tas ir, nevis tagad ...

— Nu kā tad galu galā — toreiz vai tagad? Es lāgā jūs nesaprotu, — Serpiļins jautāja. — Varbūt jūs man kā karavīrs izstāstīsiet visu pēc kārtas?

Bet pēc kārtas viņai tik un tā nevedās izstāstīt.

Viņa vispirms pastāstīja, ka nu jau trešo dienu staigā pa Maskavu tādēļ, ka ir izrakstīta no slimnīcas un viņai atveseļošanās atvaļinājums, tad paskaidroja, ka Skļifosovska slimnīcā bija nokļuvusi tādēļ, ka viņu ievainotu izveduši no partizāņu brigādes; bet partizāņu brigādē viņa neesot bijusi visu laiku, tādēļ ka pirms tam bijusi pagrīdē Smoļenskā, bet pirms tam arī bijusi partizāņu brigādē, toreiz tā vēl neesot saukusies par brigādi, bet par nodaļu, un šinī nodaļā ...

ja viņa būtu rakstījusi savu autobiogrāfiju, tad droši vien viss, ko viņa te Serpiļinam steigšus nobēra, aizņemtu vairākas lappuses. Taču, lai apjēgtu notikumu īsto secību, vajadzētu lasīt šīs lappuses otrādi, no beigām uz sākuma pusi. Beidzot, nokļuvusi līdz šim sākumam, viņa pastāstīja, ka viņu iznesuši Zolo-tarjovs («Atceraties, tāds maziņš, viņš pirms atnākšanas pie mums bijis šoferis pie Baranova, kurš nošāvās, atceraties?») un Sincovs, un norūpējusies jautāja:

— Vai jūs nezināt, kas ar viņiem noticis? Varbūt jūs gadījumā zināt?

Viņas balsī ieskanējās cerība: «Kādēļ tad viņa ir dzīva, bet tie nevarētu būt dzīvi? Vai tad viņa būtu par tiem labāka?»

Nebija nekāda prieka atbildēt uz šo jautājumu, tomēr Serpiļins atbildēja, ka Zolotarjovs četrdesmit pirmā gada beigās bijis dzīvs, bet Sincovs, cik viņam zināms, kritis. Un, par nožēlošanu, šīs ziņas nerada nekādas šaubas.

— Kritis! — mazā dakterlte sarūgtināta iesaucās. — Vai tiešām kritis?

— Diemžēl tā tas ir.

— Bet es domāju, ka viņš ir dzīvs, — viņa bēdīgi sacīja.

Un Serpiļins, uz viņu raudzīdamies, atcerējās, ka mašīnā pa ceļam uz medsanbatu bija Sincovam teicis, lai tas parūpējas par dakterīti.

— Tātad viņš jūs iznesa?

— Jā, viņš.

«Tomēr pirms nāves bija paspējis izdarīt to, ko apsolīja,» Serpijins ar novēloti izjustu cieņu nodomāja par šo sen mirušo cilvēku.

— Nu ko tad mēs te stāvam ceļa vidū? — viņš teica. — Kur jūs tā iedama, biedre daktere?

— Nejokojiet ar mani. — Viņa pacēla acis uz Serpiļinu. — Mani sauc par Taņu, ja vien neesat aizmirsis ...

— Labi, — Serpiļins teica. — Es, protams, neesmu to aizmirsis un neaizmirsīšu, tikai neesmu paradis tā uzrunāt militāras personas.

Un Serpiļins pasmaidīja savu labsirdīgo, viņai labi pazīstamo smaidu, un viņa nodomāja, ka viņš ir palicis joprojām tas pats labais cilvēks, kāds bija. Bet Serpiļins, vērodams viņas novājējušo seju, nodomāja, ka, lai gan pati nevērīgi runā par savu ievainojumu, tomēr šis ievainojums droši vien ir bijis smags un arī uzturs hospitāļos nav nekāds labais.

— Uz kurieni tad jūs gājāt?

Viņi abi pavirzījās nost no ietves malas un tagad stāvēja pie Mazā teātra sienas, pie Ostrovska pieminekļa, kas bija aplikts ar smilšu maisiem un apsists ar dēļiem.

— Uz mājām. Es pēc hospitāļa apmetos pie kādas hospitāļa kopējas. Viņa uzaicināja mani pie sevis, kamēr būšu Maskavā.

— Bet no kurienes nācāt?

Viņa pamāja uz Lielo teātri.

— Gribēju iekļūt teātrī.

— Vai izdevās?

— Man teica, ka šodien Ulanova dejojot «Gulbju ezerā». Es domāju, ka izlūgšos kaut jele kādu biļetīti, vajag taču tikai vienu vienīgu! Teica, ka neesot ko domāt.

— Tad redz, kas jūs sarūgtinājis, — Serpiļins sacīja.

— Es biju gan sarūgtināta, bet tagad vairs neesmu; ziniet, kā es priecājos, ka jūs satiku!

— Es arī priecājos, — Serpiļins sacīja. — Ko gan Vēl labāku var vēlēties — pēkšņi Maskavā nokrīt kā sniegs uz galvas mūsu mazā dakterīte. Savā starpā mēs jūs tā saucām. Vai jūs to zinājāt?

— Zināju.

— Bet kā mēs tur aplenkumā jūs mīlējām un vīriem likām ņemt jūs par paraugu, vai jūs to zinājāt, vai sapratāt?

— Es nudie tūlīt apraudāšos, — viņa aizžņaugtā balsī teica, un acis iemirdzējās. — Lūdzu, klusējiet.

— Nekā jūs nezinājāt un nesapratāt, — viņš sacīja. — Un tagad jūs neraudāsiet, tādēļ ka jums nav par ko raudāt, palikāt sveika un vesela. Un nodzīvosiet vēl līdz kara beigām, un arī laimes jums vēl būs atliku likām. Vismaz es, ja man jautātu, sak, cik viņai būtu vērts dot laimes, es teiktu: viņai man nekā nav žēl! Es dotu šitādu klēpi!

Viņš plati izpleta savas garās rokas.

— Redziet, kādu, bet jūs iedomājaties raudāt!

— Nu jau es vairs neraudu, — viņa sacīja, cimdā noslauci- ' dama acis.

— Tātad gribēji iekļūt Lielajā teātrī un netiki? Iesim, varbūt par abiem dabūsim biļeti.

Serpiļins sacīja «biļeti», bet viņa saklausīja «biļetes» un, nodomājusi, ka arī viņš ies kopā ar viņu teātrī, priecājās par to pat vairāk nekā par to, ka viņš dabūs biļetes, tādēļ ka gribējās vēl daudz ko pastāstīt un iztaujāt arī par Serpiļinu pašu. Bet šeit uz ielas kļuva jau neērti viņu aizkavēt, un viņa nule bija nolēmusi, ka ir laiks atvadīties un iet prom.

«Saki viens cilvēks, nevar iedot viņai biļeti!» Serpiļins nodomāja, soļodams dakterītei blakus uz Lielo teātri. «Viņai nekā nebija žēl tur, aplenkumā, kur reizumis visu gribas spēku vajadzēja saņemt vienkopus, lai nepārvērstos no cilvēka par dzīvnieku, bet šiem te ir žēl viņai izgādāt biļeti! Dot biļeti kādar krāsotai fidai viņiem nav žēl, kādam dzērienu tirgotavas vadītāja vietniekam nav žēl, bet viņai ir žēl!»

Doma, ka viņa pati nevarēja dabūt sev teātra biļeti, un, lai viņa tomēr tur iekļūtu, bija vajadzīgs viņš ar savu ģenerāļa apliecību, Serpiļinu ļoti kaitināja.

— Pastaigājies pagaidām tepat starp kolonām, pagaidi mani, — viņš sacīja, uzrunādams viņu ar «tu», kā bērnu. Un,, atstājis viņu ārpusē, iegāja teātra vestibilā.

Biļešu nebija, bet administrators, uzzinājis, ka biedram ģenerālim vajadzīga tikai viena vienīga vieta un noteikti šodien, uzrakstīja viņam caurlaidi direkcijas ložā.

— Tikai ierodieties laikus, biedri ģenerāl. Tur vietas nav numurētas, ja atnāksiet vēlāk, būs jāsēž citiem aiz muguras.

Kad Serpiļins iznāca ārā, sākumā viņš nevarēja ieraudzīt mazo dakterīti, bet tad ieraudzīja un pasmaidīja. Tā nebija gaidījusi, ka viņš tik ātri atgriezīsies, un, savās domās iegrimusi, vilkdama ar pirkstu pa kolonu, staigāja ap to kā maza meitenīte.

— Vai tiešām dabūjāt? — viņa vaicāja un apmulsusi pārtrauca savu nodarbību.

— Se, ņem — viņš sacīja un pasniedza viņai caurlaidi. — Un ievēro, jo ātrāk atnāksi, jo labākā vietā sēdēsi. Ej taisni ložā un sēdies pirmajā krēslā, un nevienu nelaid savā vietā. Līdz sākumam vairs nav ilgi! Ej tūlīt iekšā.

— Bet jūs? — viņa izbrīnījusies jautāja. Viņa nekādi nebija gaidījusi, ka Serpiļins dabūs biļeti tikai viņai.

— Man rīt no rīta jālido atpakaļ uz savu Donas fronti...

— Nu tas taču no rīta ... — Viņai ļoti gribējās, lai viņš nāktu līdz teātri, jo vairāk tādēļ, ka mulsināja vārdi par ložu un to, lai nevienu nelaižot savā vietā.

— Es nevaru, — viņš sacīja.

— Bet kādēļ, kas noticis? Kādēļ nevarat? — viņa jautāja ar zemapziņā pamodušos nemieru, ieraudzīdama Serpiļina noslēgto sejas izteiksmi.

— Nē, nekas, viss normāli, — viņš atbildēja, pavisam nedomādams kaut ko paskaidrot tuvāk. Un, pašam gluži negaidot, piebilda:

— Man sieva nomira. Nāku no bērēm.

Viņa pat iekliedzās, dzirdēdama šos vārdus un balsi — dobju, gurdenu, satriektu. It kā šī balss vēl nupat būtu atradusies kaut kur augstu augstu kalnā un piepeši viņas acu priekšā nokritusi un sašķīdusi sīkos gabaliņos.

— Fjodor Fjodorovič, kā tad tā, kā tad tā ...

Viņa satvēra Serpiļina roku un ielūkojās tam acīs.

Un viņš, raudzīdamies uz šo jauno sievieti, kura aiz līdzjūtības pret viņu gandrīz apraudājās, iedomājās par to, ka viņam, četrdesmit astoņus gadus vecajam Fjodoram Fjodorovičam Ser-piļinam, kas šodien apbedījis savu sievu, tagad būs jādzīvo vienam un jāpierod pie vientulības.

— Tā redz, — viņš noteica. — Nevajadzēja tev stāstīt, tikai veltīgi uztraucu. Pat nebiju domājis stāstīt, nudien, pats nezinu, kāpēc pateicu. Labi, ej iekšā teātrī. Bet man ir laiks doties tālāk.

Taņa apjukusi raudzījās Serpiļinā. Nule, kad viņš sacīja, ka dodas atpakaļ uz Donas fronti, viņa jau gribēja pajautāt: kāds stāvoklis Staļingradā, kad to pilnīgi atbrīvos? Viņai pat pavīdēja tāda doma, ka vajadzētu palūgt, lai tad, kad beigsies atveseļošanās atvaļinājums, viņš palīdz nokļūt tanī frontē, kur pats karo. Bet pēc tā, ko viņš pateica, vairs nedrīkstēja nekā ne jautāt, ne arī runāt par sevi un dienesta lietām.

— Nu ej, ej, — viņš teica. Un pat pagrūda viņu, it kā juzdams: yiņa grib sacīt, ka ne uz kādu teātri neies.

Viņa paklausīgi gāja, bet tad atskatījās un ieraudzīja, ka viņš vēl nav aizgājis un noraugās viņai pakaļ.

— Fjodor Fjodorovič, bet vai drīkst jums rakstīt?

— Raksti, ja nav slinkums.

— Bet kāds jūsu lauka pasta numurs? Es atcerēšos.

— Pieci simti četri trīspadsmit-d. Ej vien, kādēļ apstājies?

Un viņa, atkal pagriezusies un pie sevis atkārtodama «pieci simti četri trīspadsmit-d, pieci simti četri trīspadsmit-d», sāka vilkt aiz roktura smagās durvis.

Serpiļins vēlu pārnāca mājās. Negribējās kāpt lejā metro stacijā un spaidīties ļaužu drūzmā, un viņš visu ceļu nostaigāja kājām.

— Bet kur tad māmīte? — viņš jautāja zēnam, kurš atvēra durvis.

— Darbā.

— Tik vēlul

— Viņa strādā dienu un nakti: diennakti strādā, diennakti mājās.

— Kur tad? — Serpiļins nezin kādēļ vakar nebija iedomājies, ka kaimiņiene strādā.

— Kazaņas stacijā par evakuētāju.

— Bet tu te saimnieko?

— Es arī tikko pārnācu.

— Otrajā maiņā?

— Nē. Stacijā izlādējām skolai ogles.

— Tālab es skatos, ka tev rokas ...

Zēns paraudzījās uz savām rokām un nekā neatbildēja.

— Kurā klasē tu esi?

— Septītajā.

— Vai skolā daudz skolēnu?

— Daudz. Mums apvienoja trīs skolas. Bet mūsējā ierīkoja hospitāli.

— Vai elektriskā tējkanna jums ir?

— Jūsējā ir.

— Uzvāri tēju diviem. Tava tēja, mans ēdamais.

— Tikai tad iesim uz virtuvi, — zēns sacīja. — Tur siltāks.

Serpiļins atvēra durvis uz savu istabu un pasauca zēnu.

— Izņem saini no čemodāna. Sagatavo visu un tad pasauc mani.

Zēns pamāja ar galvu, sameklēja saini un izgāja no istabas.

Serpiļins pal’ika viens, sāka smēķēt un vairākas reizes pārstaigāja istabu. Tad pavēra pustukšā skapja durvis, it kā pār klaviatūru ar pirkstu pārvilka pār dažām uz kokiem pakārtajām kleitām.

Lietas, lietas ... Nav jau to diezin cik daudz. Bet ko ar tām lai dara? Kur lai tās liek? Labi, ka viņš jau rīt aizlidos un nevar zināt, kad atkal atgriezīsies šinī istabā. Bet lietas... Ko tad? Varbūt atdot tās kaimiņienei, lai neduras acīs? Un ja nu apvainojas? ... Bet kādēļ gan lai apvainotos? Pārdos tirgū un nopirks kaut ko dēlam. Skat, viņam salāpīti veltenīši. Lai nopērk velteņus. Tā arī pateikšu ...

Viņš atcerējās, ka vairs nesatiks kaimiņieni, apsēdās pie galda un tūlīt, lai vēlāk neaizmirstu, uzrakstīja īsu vēstulīti.

— Varam dzert tēju, — zēns teica, nostājies durvīs.

— Se, zīmīte, rīt iedod mātei, jo es viņu vairs nesatikšu, no rīta aizlidoju, — Serpijins sacīja, iziedams no istabas, un abi ar zēnu devās uz virtuvi.

Izrādījās, ka Pticins bija krietni pacenties, bet zēns uzlicis visu uz galda, kaut gan aiz pieklājības neko nebija ne griezis, ne atvēris. Trīs kārbas gaļas konservu, žāvētas desas līkums, liels gabals siera, maizes kukulis — vesela devai Un pudele «Tarhuna» — velns zina no kurienes bija uzradies šis «Tar-huns», pirms kara par to neviens nekā nebija pat dzirdējis.

— Nu, degvīnu gan mēs laikam nedzersim, vai ne, Grigorij?

Zēns pirmo reizi pasmaidīja.

— Vai tev ir nazis?

— Te ir, — zēns pasniedza nazi.

Serpiļins nogrieza no desas un siera vairākas biezas šķēles, tad piestūma zēnam konservu kārbu: «Griez vaļā,» — bet pats sāka liet tēju glāzēs.

— Jūs esat Donas frontē? — zēns jautāja.

Serpiļins palocīja galvu.

— Bet kurā vietā? Dienvidos vai ziemeļos no Staļingradas?

— Ziemeļrietumos.

— Vai šīsdienas ziņojumā nav runa par jūsu karaspēku? — zēns jautāja.

11t

— Kur?

— Tūlīt atnesīšu.

Zēns ieskrēja istabā un atnesa avīzi.

Serpijins uzlika brilles un sāka* lasīt Informbiroja vakardienas ziņojumu. Tajā viena rindkopa bija veltīta arī aizvakardienas nakts kaujai par Pauguru. Netika nosaukts ne punkts, ne ari daļa, bet sīkumi neradīja nekādas šaubas: bija runa par Pauguru.

Tika piejautas zināmas neprecizitātes: rakstīja, ka uzbrukumā par augstieni sašauti un saņemti septiņi vācu tanki. Nevar teikt, ka pa daļai tas nebūtu patiesība, taču to īsti nevarēja nosaukt par patiesību. Aizvakar neviens nesašāva vācu tankus, tādēļ ka tie tika sašauti daudz agrāk un vācieši jau sen bija pārveidojuši tos par nekustīgiem ugunspunktiem. Pareizi bija vienīgi tas, ka tie bija septiņi un ka vietu, kur tie stāv, tagad mēs bijām ieņēmuši.

Serpiļins pavīpsnāja un teica zēnam, ka šeit tiešām aprakstīta kauja, kurā piedalījās viņa divīzija.

— Vai jūsējā ir gvardes divīzija? — zēns interesējās.

— Pagaidām vēl nav, — Serpiļins atbildēja.

— Tētim bija gvardes divīzija. Māmiņai atdeva tēva gvardes nozīmi.

Zēnam bija saspringta, nervoza seja.

— Kad es tur biju mātei līdzi, lūdzu, lai ļauj man palikt divīzijā, bet viņi sacīja, ka nekādā ziņā nevarot. Vai tas ir taisnība? — Viņš jautāja tā, ka nebija iespējams melot, un Serpiļins ari neturēja par vajadzīgu melot.

— Redz, lieta ir tāda, — viņš teica. — Ja es uzņemtos divīzijas komandēšanu pēc tava tēva un ja tu būtu man lūdzis tevi pieņemt, es tevi nenoraidītu, bet ar vienu noteikumu: brauc kopā ar māti uz mājām, padzīvo pusgadu pie viņas, kamēr viņa kaut drusku nomierinās, pabeidz septīto klasi, bet pēc tam raksti raportu.

— Bet ja nu viņi arī tad neņem?

— Tad raksti man, es tevi ņemšu. Atnes burtnīcu, es tev uzrakstīšu savu lauka pasta numuru.

Zēns izmetās ārā un atnesa kladi, kurā bija atvērta tīra lappuse.

Serpiļins ar lieliem cipariem ierakstīja tanī savu lauka pasta numuru un, atcerējies par, acīm redzot, gaidāmo iecelšanu jaunā amatā, piebilda:

— Ja numurs mainīsies, es paziņošu.

Tā pateica un juta, ka zēns viņam noticēja. Un pareizi darīja, ka noticēja.

— Bet kā jums tur tagad ir pie Staļingradas? — zēns jautāja.

— Nav slikti, — Serpiļins atbildēja, — bet tuvākajā laikā, domājams, būs pavisam labi.

— Jūs taču esat viņus tur pilnīgi ielenkuši?

— Pilnīgi.

— Un vai jau sen?

— Labi sen. Drīz būs pusotra mēneša.

— Bet kādēļ tad?... — No zēna acīm varēja nolasīt, cik ļoti viņam gribējās, lai jo ātrāk tiktu iznīcināta visa Staļingradā ielenktā vācu armija. — Viņi taču turas pavisam mazā laukumiņā.

Serpiļins pasmīnēja, domās pārskatīdams šo «laukumiņu», kurš ari vēl tagad bija četrreiz lielāks par Maskavu.

«Laukumiņš! ... Bet uz katra šī laukumiņa metra nāksies nomest vēl bezgala daudz kilogramu dzelzs un tad vēl tik un tā piemaksāt ar asinīm. Labs gan, «laukumiņš»! Zēns tā runā savā bērna naivumā, viņam tas piedodams. Bet ir ari pieauguši cilvēki, kuri līdz šim brīdim nesaprot, cik daudz karavīru kapu iznāk uz katru kara soli.»

— Tev gan laikam gribētos, lai viss notiek viens divi — un darīts? — Serpiļins sacīja. — Man arī gribētos, tikai tas reti izdodas!

— Bet kādēļ?

— Ja atbrauksi pie manis, tad jedzēsi, kādēļ. Vai tev ir modinātājs?

— Ir.

— Un cikos tu celsies?

— Pusseptiņos.

— Kad piecelsies, tad pamodini arī mani. Baidos aizgulēties. Sen neesmu kārtīgi izgulējies.

Serpiļins izstaipījās un, pats sev neticēdams, sajuta, ka beidzot viņam nāk miegs. Vēl pirms stundas bija licies, ka tas nekad nenotiks. •

— Uzmodināsi, padzersim tēju un brauksim savās darīšanās: tu uz skolu, es — uz divīziju.

— Bet jūs man apsolāt? — zēns pēkšņi jautāja, domādams par Serpiļina solījumu, un viņa acis bija gaidu un nemiera pilnas.

— Es nekad un nekādus solījumus neesmu devis un nedodu,

izņemot kara zvērestu, — Serpiļins nopietni teica. — Bet, ja es saku: izdarīšu, — tad arī izdaru. Ja šaubos, vai izdarīšu, tad klusēju. Un es to iesaku arī tev. Ēdamo līdz rītam pārklāj ar avīzi...

Viņš devās uz savu istabu, bet atcerējās gaidāmo Ivana Aleksejeviča zvanu.

— Kad tu iesi gulēt? — viņš uzsauca, pavēris durvis.

— Vēlu. Man vēl jāgatavo stundas.

— Ja būšu cieši iemidzis un nedzirdēšu, kad zvanīs telefons, pamodini!

Pametis durvis uz gaiteni vaļā, viņš novilka formas blūzi, nolika vidusjostu ar pistoli uz krēsla, novilka zābakus un, apsedzies tūlīt ar šineli un puskažociņu, pārguris iespieda galvu spilvenā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Serpiļins pamodās, miegā sajuzdams kāda klātbūtni. Vēl acis neatvēris, viņš nosvieda puskažociņu, nolaida kājas uz grīdas, tad atvēra acis un ieraudzīja vaļējās durvīs stāvam dēlu. Dēlam bija šinelis mugurā un galvā ausaine, viņam blakus stāvēja Griša.

— Biedri ģenerāli, te pie jums, — zēns īsi teica, it kā viņš jau atrastos frontē.

— Labi, ej, — Serpiļins sacīja un, vilkdams kājās uz grīdas noliktos ādas. zābakus, galvu nepaceldams, teica dēlam:

— Ko stāvi? Ģērbies nost.

Kamēr dēls priekštelpā noģērbās, Serpiļins uzvilka formas blūzi, bet jostu ar pistoli neapjoza; visu ķermeni lauza smags nogurums, jo bija pārtraukts miegs; uzmetis plecos puskažociņu, viņš apsēdās pie galda, .atspiedies pret to ar elkoņiem un berzēdams seju ar plaukstām.

— Sēdies, — viņš sacīja, joprojām neskatīdamies uz dēlu, tad vēlreiz paberzēja seju ar plaukstām, sakrampēja rokas, izstkpa uz galda sev priekšā un jautāja: — Nu, ko pateiksi? ...

Viņš lūkojās uz dēla glīto, vēja aprauto seju, uz jau vecīgo pieri ar paretiem matiem deniņos, uz enerģisko smakru ar asu šķērslīniju, raudzījās un domāja: cik gan mānīgas karā reizumis izrādās šīs enerģiskās sejas, kad bailes tās sagrābj savos nagos, sagrābj, pārvērš līdz nepazīšanai — padara nedzīvi baltas...

Kāpēc gan šī seja, kas tik līdzīga mātes sejai, tajā pašā laikā nemaz neatgādina māti? Droši vien tāpēc, ka šinī sejā nebija viņas acu. Viņai bija spītīgas acis, kas raudzījās it kā no dziļumiem un, šķita, vienmēr centās pateikt līdz galam visu, ko nevarēja izteikt vārdos. Bet šim viņa priekšā sēdošajam auto-karaspēka kapteinim nekustīgās, pelēkās acis bija kā divi aiz-vari, kas negribēja ielaist sevī kaut ko tādu, no kā baidījās. Serpiļins pēkšņi nodomāja, ka ir acis, kuras dod, ir acis, kuras ņem, un ir acis, kuras neielaiž.

— Neskaties uz mani tā, — dēls teica. — Labak saki, lai eju prom. — Viņa balss nodrebēja. — Tu skaties uz mani, it kā es būtu vainīgs pie tā, kas notika ar māti... Bet es atnācu pie viņas...

— Redzi, — Serpiļins viņu pārtrauca. — Tu neesi ārsts un nevarēji iepriekš zināt, kas ar viņu notiks. Ja esi nācis vēl par ko citu runāt... runā. Bet, ja par to, tad varēji arī nenākt. Un, lūdzu, nepinkšķi, es to nevaru ciest, — viņš piebilda, redzēdams asaras, kas sāka birt no aizvariem.

Dēls iešņukstējās, izslaucīja acis un palūdza atļauju smēķēt.

— Smēķē ... Kādi papirosi tev ir?

— «Kazbeks».

— Dod man arī vienu papirosu.

Labu brīdi viņi abi klusēdami smēķēja. _

— Klausies, kā tu domā, — dēls teica. — Piedod, ka es tagad par to runāju, bet mēs pēc tam droši vien ilgi neredzēsimies ...

Serpiļins jautājoši paskatījās viņā.

— Ko tu teiktu, ja es pagaidām, kamēr neesmu saņēmis dzīvokli, no Citas pārvestu uz šejieni sievu un meitu? Viņām tur klājas slikti, abas cieš badu. Es saņēmu vēstuli, varu tev parādīt.

Serpiļins papurināja galvu. Dēls saprata to kā noraidījumu.

— Tev ir iebildumi?

— Nē, — Serpiļins teica, — vari nerādīt, es ticu.

— Bet kā tu uz to skaties?

— Piekrītu, — Serpiļins teica.

— Tātad var viņas vest šurp? — dēls iepriecināts jautāja.

— Ved, ja atļaus.

— Ko nu par to, izsaukumu un pierakstīšanos es nokārtošu. Palūgšu savu ģenerāli, lai piezvana... — Dēls pat atmeta ar roku, parādīdams, ka viņa ģenerālim ir tīrais sīkums šinī ziņā palīdzēt. — Lai tikai tev nebūtu iebildumu.

«Tu droši vien tādēļ ieradies ari pie mātes,» Serpiļins nodomāja. «Bet kādēļ viņa uz tevi tā kliedza? Ko tu viņai tādu pateici? Ar to taču nesāki. Bet ar ko tad?»

Tomēr viņš atvairīja šo domu.

— Kas no manis būtu vajadzīgs? — Viņš tikai pajautāja. Jautāja tādēļ, ka saprata: ir kaut kas vajadzīgs.

— Divas rindas, — dēls teica. — Aizmugures pārvaldei, ka tev nav iebildumu. — Viņš drusku steidzīgāk, nekā pieklātos, atvēra ar nolūku blakus uz galda nolikto planšeti un izņēma bloknotu.

Serpiļins pārlaida skatienu istabai, mēģinādams atcerēties, kur varētu atrasties tintnīca, bet dēls izvilka no planšetes sarkano zīmuli un teica, ka varot arī ar zīmuli.

— Kāds viņai uzvārds, vai tavējais? — Serpiļins jautāja.

— Jā, manējais, — dēls sacīja sastomīdamies.

— Bet iniciāļi?

— «A», «P», — Anna Petrovna, es tūlīt tev parādīšu viņu fotogrāfijas, — dēls teica un sāka meklēt formas blūzes kabata.

Nekā neatbildējis, Serpiļins, stingri piespiezdams zīmuli, uzrakstīja: «Lūdzu pierakstīt man saglabātajā apdzīvojamā platībā Pirogova ielā 9, dzīvoklis 27, A. P. Tolstikovu ar meitu ...»

— Kā sauc meitu?

— Oļa, — dēls sacīja, piebīdīdams pa galdu sievas un meitas fotogrāfijas.

«.. . Olgu,» Serpiļins pierakstīja, parakstījās un pasniedza dēlam uzrakstīto. Tad, paņēmis no galda fotogrāfijas, pameta uz tām īsu skatienu un nolika atpakaļ.

Dēls nogaidīja dažas smagas sekundes, uzmanīgi, it kā baidītos iztraucēt klusumu, pievilka sev tuvāk fotogrāfijas un noglabāja blūzes kabatā.

— Paņem šineli uz pleciem: auksts, — Serpiļins sacīja, pamanījis, ka dēls salīgi sagrozās.

— Bet re, kas man zem formas blūzes, — dēls attaisīja pogu un parādīja zem blūzes pavilkto adīto vilnas kamzoli.

— Tu pārkāp reglamentu, — teica Serpiļins, jo, pēc viņa domām, bija svarīgi, lai virsnieki izjustu ziemu tāpat kā kareivji un nevalkātu neko vairāk par to, kas pienākas.

Dēls paraustīja plecus.

— Ja izsniedza, es valkāju.

— Līdz šai dienai nezināju, ka automobiļu daļās personālais sastāvs tiek apgādāts ar īpašu ietērpu, — Serpiļins noteica.

— Tad visiem jau nedeva, — dēls sacīja un tikai pateicis saprata, ka tēva ironiskā piezīme jau .tieši domāta, ka «visiem jau nedeva».

Tomēr par spīti šai ironijai, saņēmis atļauju pārvietot uz šejieni ģimeni, dēls nodomāja, ka tēvs netieši piedod visu, kas bijis agrāk. Viņš nesaprata tēva īstās jūtas nevis tādēļ, ka būtu muļķis vai neatjautīgs, bet vienkārši tādēļ, ka viņa paša uztverē visām lietām bija cita mēraukla.

Turpretim Serpiļinam piekrišana ielaist cilvēkus savā istabā nenozīmēja gluži neko. Tieši tāpat viņš dotu atļauju kuram katram citam, kaut vai tam pašam Ivana Aleksejeviča adjutantam, viņa sievai un bērniem .. .

— Es gribu pastāstīt tev, kā tas viss notika, — dēls sacīja.

— Vai to vajadzētu? — Serpiļins jautāja. Jautāja neatteikdamies uzklausīt, bet atrazdams par vajadzīgu brīdināt, ka viņš-nesolās būt iecietīgs. Bet dēls arī šoreiz viņu nesaprata un ietiepīgi palika pie sava:

— Nē, nē, vajag! Esmu pārliecināts, ka tā būs vieglāk ir tev,, ir man.

«Diezin,» Serpiļins nodomāja. Tomēr, tā nodomādams, neiebilda, bet tikai paprasīja, lai dēls dod viņam vēl papirosu, aizsmēķēja un, pavilcis puskažociņu augstāk uz pleciem, iekšēji nodrebinājies, vēl smagāk atspiedās ar elkoņiem pret galdu un gatavojās nepārtraukdams klausīties visu, lai dēls teiktu ko^1 teikdams.

Dēls stāstīja, kā tas viss bija noticis, un no šī stāsta izrietēja, ka nav bijis iespējams citādi rīkoties, kā viņš bija rīkojies. Serpiļins klausījās un domāja: lai arī viss būtu tā bijis, tomēr viņš, ja atrastos dēla vietā, nedarītu tā, kā tas bija darījis.

Droši vien dēls nepateica visu, tomēr vairāk ticams, ka bija patiess nekā nepatiess, kad paskaidroja tēvam, ka, reiz šinī ritenī ierauts, pēc tam bijis spiests griezties līdzi ar to pašu^1 ātrumu kā ritenis tādēļ, ka citādi, iestrēdzis starp spieķiem, kādā brīdī tiktu sašķaidīts.

Dēls nelietoja vārdu «sašķaidīts» un nerunāja par riteni un spieķiem, bet runāja par cietsirdīgu sapulci un nesaudzīgām replikām, par draudošo izsaukumu pie priekšniecības un par nelāgiem padomiem, kuri varbūt likās ļoti labi tam, kas tos deva. Viņš runāja par visu to, bet Serpiļins klausījās un domāja par riteni un spieķiem un par to, ko nozīmēja toreiz griezties šinī ritenī un ko nozīmēja tikt salauztam.

Vai viņš pats bija sašķaidīts šinī ritenī? Jā, protams, ja runā par bijušā brigādes komandiera Serpiļina, bijušā Frunzes akadēmijas profesora, bijušā Sarkanā Karoga ordeņa kavaliera, bijušā partijas biedra likteni, kas tika salauzts uz veseliem četriem gadiem... Dzīve bija salauzīta tādos gabalos, ka, likās, tie jau vairs nekad nevarēs saaugt kopā. Un tas viss pilnīgi varēja beigties ar to pašu, ar ko beidzās daudziem citiem, — ar nāvi — un pat ne nāves soda dēj, bet vienkārši tāpat, etapā vai kaut kur sniegā sopkās, kur nav pat neviena lāga koka, kurā iecirst zīmi. Tā tas arī notika viņa acu priekšā ar citiem. Galu galā, ja saka taisnību, nāve salauž visu. No kapa nevienu nevar piecelt, nevar pajautāt: kāds tu nomiri? Salauzts vai nesalauzts ... Tiesa, kaut ko jau ari par mirušajiem var pastāstīt nopratināšanu protokoli, bet kas gan tos lasīs, un vai tos saglabās?

Kādreiz tur, nometnēs, domādams par nāvi, viņš domāja arī par to. Tomēr viņš palika dzīvs un iznāca brīvībā, un, lai arī kā bija lauzīts, tomēr viss sadzija. -Un ne tikai vienkārši sadzija, bet viņš arī dzīvoja, nedomādams par to, ka viņam ir bijuši lūzumi, ka vajag būt uzmanīgākam, kaut ari sirds dziļumos pieļāva tādu iespēju, ka tad, ja gadītos kāda jauna nelaime — tad, kas zina, gan vēl atrastos tādi, kam atkal gribētos sadzijušo lauzt pušu.

Bet dēls tikai runāja un runāja un, jo ilgāk runāja, jo vairāk pats priecājās, ka sev likās arvien mazāk un mazāk vainīgs ... Toreiz' meklēja vieglāko ceļu, meklēja vieglāko arī tagad... Meklēja, nesaprazdams, ka cilvēks, kurš sēdēja viņam pretī, no kura viņš bija atteicies, bet kuru ir toreiz, ir tagad savās domās bija saucis par tēvu, būtu dārgi maksājis, lai viņam nebūtu jāklausās šīs taisnošanās.

«Par ko gan mums ar māti tāds sods uzlikts? Nebijām taču ne iecietīgi, ne arī lutinājām. Nu, varbūt es, bērnībā. Bet viņa pati nekad un nekādā ziņā,» Serpiļins nodomāja, ar rūgtuma pilnu izbrīnu raudzīdamies dēlā. «Katrā ziņā tas, ka es nebiju tavs īstais tēvs, bet īstais sen bija kritis un tātad visiem gadījumiem saglabājies tīrs, — tevi savā ziņā ietekmēja tanī laikā. Ja tu būtu stingra rakstura cilvēks, tad vēl jo vairāk nebūtu atteicies no manis, no audžutēva, bet vājam raksturam tas, protams, likās vilinoši — iet pa vieglākās pretestības ceļu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tevi mudināt mudināja to darīt. Tas viss ir pareizi, bet tu pārlieku atsaucies uz to, ka arī visi pārējie bijuši tādi paši kā tu, ka citi nav labāki par tevi. Bet es tam neticu. Tādēļ, ka pārāk daudz tavu vienaudžu ir manu acu priekšā nolikuši savas galvas divos kara gados. Nē, tie nemeklēja, kur vieglāk. Mira gan saprātīgi, gan muļķīgi, bet viņus nevar pieskaitīt pašlabuma meklētājiem un nevar saukt arī par zaķapastalām, Un, kaut arī kauju laikā es reti kad ielūkojos viņu anketās, tikr un tā es tagad nevaru iedomāties, ka no viņiem kāds būtu varējis izturēties tā kā tu tanī laikā, par kuru tu man stāsti. Lai* velns rauj to uzvārdu! Galvenais taču nav uzvārds, bet gļēvulība. Pārmainīji uzvārdu un tikpat kā pārģērbies aizmuki nokaujas lauka...»

— Tu visu pateici? — Serpiļins jautāja, kad dēls beidzot apklusa.

Jautāja, nedomādams sarunu pārtraukt, bet vienkārši tāpēc, ka ilgajos gados armijā tā bija pieradis.

Dēls palūkojās griestos, it kā mēģinādams atcerēties, vai nav ko aizmirsis, tad paskatījās uz tēvu un teica:

— Jā, tas bija tāds laiks.

«Jā, tāds laiks! Tiešām gan tāds!» Serpiļins nodomāja,, šo vārdu domās pasvītrodams. «Un nevar pat sameklēt citu vārdu: tieši tāds! Ar šo vārdu viss pateikts.»

Viņam tagad likās dīvaini, ka toreiz vienlaicīgi it kā būtu pastāvējis nevis viens, bet blakus divi dažādi laiki. Viens — skaidrs un saprotams, ar lidojumiem pāri polam, ar revolucionāro palīdzību Spānijai, ar naidu pret fašismu, ar piecgadēm, ar sūriem darba sviedriem, at līksmu ticību, ka ceļam valsti augstāk un augstāk, ar mīlu un draudzību, ar normālām cilvēku attiecībām; un turpat blakus — pasper tikai soli sānis! — cits laiks — baigs un ar katru dienu vairāk un vairāk nesaprotams ...

— Tu atteicies toreiz no manis un, kā noskaidrojās, kļūdījies, — Serpiļins ierunājās, brīdi klusējis.

Dēls protestēdams pamāja, rādīdams, ka viņam nebija brīvas izvēles, bet Serpiļins viņu pārtrauca.

— ...un, kā noskaidrojās, kļūdījies, — viņš atkārtoja. — Bet daži, tādi paši kā es, vēl šobaltdien dzīvo tur, kur es biju, tādēļ ka par viņiem nav noskaidrots... Un, redz, es skatos uz tevi un nevaru to aizmirst. Nevaru. Un māte arī nevarēja. Vai tu vari to saprast vai ne?

Dēls piecēlās, bezpalīdzīgi paraustīja plecus, it kā gribētu sacīt: «Nu, bet ko tad es tur varu darīt?» Un Serpiļinam likās, ka viņš tūlīt uzvilks, šineli un aizies, tādēļ ka viss ir izrunāts. Dēls vairākas reizes pārgāja pāri istabai, paraustīdams plecus, it kā klusībā atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem. «Tūlīt aizies,» Serpiļins vēlreiz nodomāja, taču dēls pienāca pie galda un apsēdās.

— Ka vēlies, — viņš sacīja, — tu vari man ticēt vai neticēt, Iet es nekad, vai saproti, nekad, dodu tev goda vārdu, nekad, lai man stāstīja ko stāstīdami, nevienu mirkli, nekad neticēju, ka tu esi tautas ienaidnieks ...

Viņš to pateica klusu, gandrīz necerēdams, ka tēvs ticēs, bet ar tik dedzīgu vaļsirdību, ka Serpiļins no tās nodrebēja. Sī doma viņam bija iešāvusies prātā vairākas reizes arī agrāk, bet viņš katru reizi steidzās to atvairīt. Viņš agrāk sirds dziļumos centās dēlu attaisnot: melo, ka neticēja, melo tādēļ, ka ir kauns, neuzdrošinās teikt taisnību acīs, bet patiesībā toreiz, tanī laikā, ticēja: viņu samulsināja, sajauca viņam galvu, iebiedēja, un galu galā noticēja. Noticēja — un tādēļ atteicās!

Tad redz, ko viņš, gribēdams attaisnoties, bija sacījis mātei, kad māte bija sākusi uz viņu tik briesmīgi kliegt! Lūk, to tād viņš arī bija teicis, tiešj to!

— Vai patiesi tu man netici? — it kā no briesmīga tāluma Serpiļins saklausīja dēla balsi, kaut gan dēls vēl vienmēr sēdēja viņam tepat pretī un varēja pastiept roku un viņam pieskarties.

Redzi, tā, — Serpiļins teica, pieceldamies un pavilkdams atpakaļ no pleciem noslīdējušo kažociņu. — Mēs esam pietiekami izskaidrojušies; domāju, viens otru tā arī neesam sapratuši, bet tas nav svarīgi. Tagad dzīvē ir svarīgāki jautājumi. Ka tu esi pret mani noziedzies, — to aizmirsti. Bet, ja ņemsim plašāk par radniecības saitēm, tad, cik es saprotu, esi atnācis pie manis lūgt piedošanu par gļēvulību. Vai tā ir vai nav?

— Tā ir.

— Ja tā, tad neesi griezies īstajā vietā. Gļēvulību nomazgā kaujās. Nekas cits šinī ziņā nav izdomāts. Kādēļ līdz šim laikam neesi priekšējās līnijās?

— Tā iznāca.

— Iesniedz raportu, lai iznāk citādi. Jo vairāk tādēļ, ka esi pieņēmis Tolstikova uzvārdu. Iedrošinājies to darīt. Bet, ja esi iedrošinājies — sargies apkaunot šo uzvārdu! Vasilijam Jakov-ļevičam pašam bija sveša gļēvulība, un viņš nepiedeva to citiem. Jau rītdien pat iesniedz raportu. Vai mana palīdzība nav vajadzīga?

— Nav vajadzīga.

— Kad iesniegsi?

— Tu taču pateici — rīt.

Dēla balsī ieskanējās rūgtums un apjukums, bet Serpiļins nelikās manām ne vienu, ne otru.

— Tad ir viss. Papirosus atstāj man.

Viņš sniedza dēlam roku. Un, kaut arī pēc nedēļas vai mēneša izrādītos, ka šīs rokas spiediens samaksāts ar nāvi vai-ievainojumu, taču, dzirdēdams citu atbildi, nebūtu sniedzis roku, būtu tāpat neatvadījies pasūtījis, lai iet kur grib!

Dēls izgāja priekšistabā. Serpiļins atkal apsēdās pie galda,, redzēdams caur va|ējām durvīm, kp dēls uzvelk šineli un uzliek, ausaini, sakārto jostu ...

Apģērbies dēls pienāca pie durvīm un apstājās.

Tēvs ar salīgi plecos uzmesto kažociņu sēdēja pie galda. Viņa seja tagad likās novājējusi un veca; deniņos pietūkušas zilas dzīslas, kas šobrīd negulēšanas dēļ bija sevišķi manāmas. Lielās, stiegrainās rokas gurdi gulēja uz galda.

Un par spīti tam, ka šis pie galda sēdošais, iecirtīgais vīrs,., kas sācis jau novecot, likās nesalaužams pat tagad, kad viņam bēdas uzbruka no visām pusēm, dēlam pēkšņi kļuva tēva žēl. Kļuva žēl šo uz sāniem nokritušo, sirmo matu uz puskailās galvas, žēl nogurušās, vecišķās sejas, žēl šo stiegraino, vājo, uz galda nolikto roku, žēl, ka viņš sēž te viens pats pie galda šinī aukstajā un tukšajā istabā.

Un, stāvēdams durvīs un raudzīdamies uz tēvu, padevies spēji uzbrukušajam skaudrajam žēlumam ir pret tēvu, ir pašam-pret sevi, dēls pēkšņi ierunājās:

— Vai tad tu gribi palikt gluži viens?

— Bet es jau arī tāpat esmu viens.

Serpiļins pacēla galvu, taču dēls izturēja līdz galam viņa= bezgalīgi ilgo skatienu un, nekā nepiebildis, pagriezās un izgāja pa durvīm. Dzirdot, kā aizkrīt otras — āra durvis, Serpiļins. piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Viņš soļoja turp un atpakaļ,, pavilkdams uz pleciem kažociņu, kas slīdēja nost, un aizdedzinādams papirosu pie papirosa.

Saruna ar dēlu bija uzvandījusi visu, par ko viņš parasti nedomāja nevis tādēļ, ka baidītos no šīm domām, bet gan tādēļ, ka tās aizgainija karš. Kaut arī tās neizzuda pavisam, kara laikā šīs domas tomēr perinājās tik tālā atmiņu kaktā, kurā iegriezties gandrīz nekad nebija ne laika, ne tiešas nepieciešamības. Bet tagad tās bija izlauzušās ārā un tik un tā vajadzēja tikt tām pāri kā atklātam laukam, kad notiek apšaude, kuras beigas nevar sagaidīt. Pati svarīgākā un pati smagakā no šīm domām, kuru arī agrak nācās visgrūtāk atvairīt, bija nevis par sevi, bet par tiem, kas atrodas tur vēl šobaltdien. Kara sākumā viņam likās, ka tie, kuri tāpat īsi pirms kara atgriezās no»

-turienes, no kurienes atgriezās viņš, pašaizliedzīgi cīnīdamies un ■varonīgi atdodami savas dzīvības kaujas laukā, var palīdzēt ■tiem, kuri palika tur.

Vēlāk, četrdesmit otrajā gadā, kad pie Gračiem viņu atcēla no divīzijas komandiera pienākumiem, nomāca doma, ka tad, ja lieta nonāks līdz tribunālam un cels augšā viņa pagātni, tad tas nodarīs [aunu arī tiem citiem, kuri vēl . atradās tur un sap-,ņoja tikai par vienu — nomazgāt viņiem uzvelto apmelojumu frontē ar ievainojumiem, pat ar nāvi.

Bet laiks gāja, neattaisnodams ne cerības, ne bažas. Kaut arī viņu atcēla no divīzijas komandiera pienākumiem, pagātni tomēr neviens nepieminēja ne toreiz, ne arī tad, kad atkal sūtīja komandēt divīziju. Frontē dažādos amatos karoja vairāki simti tādu pašu kā viņš, kas bija izlaisti brīvībā īsi pirms kara; viņš daudzus no tiem pazina personiski vai arī pēc nostāstiem. Vieni jau bija paspējuši krist, citi kāpa uz augšu: četri komandēja armijas, viens — fronti. Tomēr, acīm redzot, tas nevienu nemudināja izdarīt kādus secinājumus. Beidzamajā laikā viņš nebija •dzirdējis neviena jauna vārda: tie, kas bija atgriezušies, karoja, bet tie, kas sēdēja, vēl vienmēr sēdēja.

Taču nemaz tik daudz nebija to, kas atgriezās! Trīsdesmit ■septītajā un trīsdesmit asfotajā gadā armijā nebija tāda pulka, •divīzijas, korpusa, kur netika arestēts vai nu komandieris, vai komisārs, vai štāba priekšnieks, vai arī visi kopā. Un tie no viņiem, kurus nenošāva vai neatbrīvoja, atradās apcietinājumā arī vēl tagad. Tikai tanī beidzamajā nometnē vien, kur viņš, .■Serpiļins, tika ievietots, atņemot tiesības sarakstīties, bez viņa atradās vēl trīs cilvēki, kuri varēja kara laikā komandēt divīzijas un korpusus. Pieņemsim, ka šie gadi bija izsituši viņus no sliedēm. Labi, nedodiet tūdaļ divīzijas, dodiet pulku, kaut bataljonu. Viņi taču nemeklē nekādu savu labumu, viņi ir ar mieru gan pierādīt savu uzticību, gan atdot dzīvību, lai kāda dienesta pakāpe viņiem būtu.

Kad Serpiļins no viennīcas nokļuva nometnē, visbriesmīgākais pārsteigums bija tas, ka viņš tur nonāca starp sev līdzīgiem ļaudīm.

Viņš neatzinās un neparakstījās, bet tā nežēlība, ar kādu gribēja izspiest no viņa atzīšanos, lika viņam domāt, ka tiešām pastāv kāda milzīga un briesmīga sazvērestība, kuras dēļ «kokus cērt un skaidas lec», kuras dēļ netic tādiem kā viņš, tādēļ ka citi, kuriem ticēja vēl vairāk nekā viņam, izrādījušies nodevēji. Viņš tā domāja un citādi nevarēja domāt, nekas cits viņam nevarēja ienākt prātā. Un, lūk, pamazām, dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada viņš pārliecinājās, ka šīs sazvērestības nav bijis, gluži vienkārši nav bijis. Viņš pārliecinājās, ka, ar retiem izņēmumiem, visi, kas tika arestēti uz tā paša nolādētā piecdesmit astotā panta pamata, tāpat kā viņš, — tie bija tādi paši cilvēki kā viņš. Reizumis tie bija visu izturējuši un nebija atzinušies, ka ir vainīgi, bet visbiežāk nebija izturējuši un atzinušies, tomēr tādi paši pilnīgi nevainīgi cilvēki kā viņš.

Tā tas bija. Bet vēl briesmīgāk ir tas, ka tā palicis vēl līdz šai dienai. Nometnes tāpat kā iepriekš pilnas ar cilvēkiem, kuri gatavi aizstāvēt Padomju varu līdz pēdējai asins lāsei. To nevarēja aizmirst, bet skaļi pateikt — nozīmētu izdarīt bezjēdzīgu pašnāvību.

Kādreiz hospitālī četrdesmit pirmā gada rudenī, neaizmirstamajā vakarā pēc parādes Sarkanajā laukumā, sieva viņam jautāja: kā tad ir, vai esi izsvītrojis no atmiņas tos gadus?

Un viņš atbildēja: jā, esmu izsvītrojis. Vai tas bija taisnība? Jā, tādā nozīmē, kādā viņa to jautāja un kādā viņš toreiz atbildēja, tas bija taisnība.

Jā, viņš aizgāja karot un visvairāk domāja par karu un par ļaudīm, kuri karoja ar viņu kopā un kuriem, tāpat kā viņam pašam, bija jāiemācās uzvarēt fašistus, jo citādi mēs un arī padomju vara iesim bojā. Viņš par to domāja daudz un nemitīgi, bet reti un maz domāja par sevi un savu pagātni. Jā, šinī ziņā viņš toreiz teica viņai patiesību, un tas palika patiesība arī tagad, kad viņa ir mirusi un vairs nevar viņu uzklausīt.

Taču, kad viņš domāja nevis par sevi, bet par citiem, kas. bija palikuši tur, tad nespēja izsvītrot no atmiņas tos četrus gadus. Viņš nevarēja par to nedomāt.

Ļaudis priecājās, ka pret viņu pieļautā kļūda ir izlabota, tas atbilda viņu domām. Kaut gan retumis viņam gadījās redzēt arī citas sejas, kurās bija lasāms: «Esi atgriezies — un saki paldies. Mums tu esi tikai atsevišķs fakts, vairāk nekas. Bet domas, kas rodas šī tava atgriešanās fakta dēļ, ir tik bīstamas, ka būtu vēl jāpadomā: vai bija kāda jēga ļaut tev atgriezties? Un» kaut gan tu neesi vainīgs, tādēļ ka citādi jau nebūtu atgriezies, bet, no augšas lūkojoties, ir vēl jautājums — kas svarīgāk?»

Kā par to visu runāt ar sievu — tā bija īpaša un smaga problēma kopš paša sākuma, kopš viņu pirmās tikšanās stacijā. Valentina Jegorovna ļoti uzticējās Staļinam, pašam Staļinam, tieši Staļinam, bija tik bezgalīgi pārliecināta, ka visu slikto, kas notiek, — dara citi cilvēki bez viņa ziņas un slepus no viņa, un ,bija tik pateicīga viņam par vīra atbrīvošanu, ka Serpijins nonāca strupceļā: kā runāt ar sievu par to, ko zināja? Ja izstāstītu visu un ja viņa pilnīgi noticētu, pēc sava rakstura viņa bija rspējīga iziet cilvēkos un sākt kliegt par to, iegrūžot postā ir sevi, ir viņu, ir diezin ko vēl!

Kad viņa pirmajā satikšanās vakarā sacīja: «Tev jāuzraksta ;biedram Staļinam, jāpateicas par to, ka viņš ir visu noskaidrojis un tevi atbrīvojis,» — Serpiļins nekā neatbildēja un saprata, ka sieva viņam nepiekrīt, ka viņa klusēšana viņai šķiet kā nepateicība.

Viņš bija rakstījis Staļinam četras reizes — divreiz no cietuma un divreiz no nometnes, bija atgādinājis, ka Staļins personiski pazīst viņu no Caricinas laika, apliecinājis, ka nav neko noziedzies, un lūdza dot norādījumu pārbaudīt viņa lietu. Būtu loģiski rakstīt arī piekto vēstuli — kad viņš kļuva brīvs. Taču kaut kas viņam liedza pateikties par sevi, noklusējot par citiem. Bet, iekams runāt par tiem, vajadzēja braukt uz fronti un pierādīt, ko spēj tu, kas neesi ne labāks ne sliktāks par citiem, kuri ;bija palikuši tur.

Toreiz viņš tā arī nepateica sievai visu, ko domāja. Teica tikai, ka nometnēs saticis gluži nevainīgus cilvēkus un to skaitā .arī korpusa komandieri Griņko, savu bijušo pulka komandieri, .kuru viņa labi pazina.

Sis vārds Valentinu Jegorovnu toreiz satrauca visvairāk. Viņa teica, ka arī pati neesot ticējusi, ka Griņko būtu vainīgs, un, kad Griņko sieva atbraukusi uz Maskavu skaidroties, uzaicinājusi dzīvot pie sevis. Tā, divus mēnešus nodzīvojusi un nekā nepanākusi, atkal bija aizbraukusi uz Aizbaikālu un vairs neatbildējusi uz vēstulēm, un tikai vēlāk noskaidrojies, ka, atpakaļ braucot, viņu arestējuši.

— Bet Griņko to nezina vēl šodien, — Serpiļins toreiz sadrūmis piebilda. — Smagi, Vaļa, atcerēties tādus cilvēku kā • Griņko, par viņiem domājot, var tālu aizdomāties ...

Pateica, ielūkojās viņas apmulsušajā sejā un vairāk par to nerunāja ne toreiz, ne vēlāk.

Pārtraucis staigāt pa istabu, Serpiļins apstājās pie galda, palūkojās uz papirosu galiem piestūķēto pelnu trauku un mēģināja sev aizliegt par visu to domāt.

Tomēr no aizliegšanas nekas neiznāca. Viņa acu priekšā rēgojās korpusa komandieris Griņko, tāds, kādu viņš to redzēja pēdējo reizi: izmocītais milzis sēdēja mežā uz tikko nogāztas lapegles, lielās, izdēdējušās rollas piespiedis pie gārdzošajām krūtīm.

Tas bija tas pats Griņko, kurš cietumā pie izmeklētāja, kad viņu un Serpiļinu izsauca uz konfrontēšanu ar cilvēku, kas viņus apsūdzēja spiegošanā, paķēra ķeblīti, uz kura bija sēdējis izmeklētājs, un salauza pret šī cilvēka galvu, bet vēlāk, kad viņu vilka prom pa gaiteni, kliedza Serpiļinam: «Fjodor, raksti Staļinam, visu uzraksti Staļinam!...»

Tas bija tas pats Griņko, kuru, pazīstot viņa raksturu, nolēma arestēt nevis mājās Aizbaikālā, bet pa ceļam, izsaucot uz Maskavu un naktī atkabinot viņa vagonu kādā pieturā. Viņš izgāja vagona priekšiņā un ar tautas komisāra dāvināto mauzeri rokā atteicās padoties, kamēr viņu tieši no vagona nesavienos pa telefonu ar tautas komisāru. Un, kad nakts vidū uzmodinātais tautas komisārs vaicāja, ko viņš vēlas, Griņko teica: «Biedri tautas komisār, mani arestē, man ir aizdomas par nodevību! Vai pretoties, vai arī padoties?» — un, dzirdēdams klausulē: «Padodies, es ziņošu biedram Staļinam, viss noskaidrosies!» — pirms padošanās ar elkoni izsita logu un pasvieda tautas komisāra dāvināto mauzeri zem garām ejošā vilciena riteņiem. Vēlāk viņš pats to stāstīja Serpiļinam, kad viņi kopā būvēja ceļu Kolimā un kopā atcerējās tos laikus, kad Griņko komandēja pulku un Serpiļins bija viņa vietnieks, bet tikko par Revolucionārās kara padomes locekli ieceltais Staļins pirmo reizi bija atbraucis uz viņa pulka pozīcijām pie Caricinas.

Griņko sēdēja uz nolaistas lapegles un klepoja, atkrēpo-dams asinis, tādēļ ka viņam bija atsituši plaušas, pieprasot, lai atzīstas nodevībā pret Staļinu. Tomēr viņš neatzinās, palika dzīvs, nonāca Kolimā, būvēja tur ceļus un, atkrēpodams asinis, runāja, ka tik un tā nodzīvos līdz tai stundai, kad varēs ziņot visu patiesību biedram Staļinam.

Un par šo Griņko viņš, Serpiļins, tā arī nebija uzrakstījis Staļinam līdz šai baltai dienai; saņēmis ordeni par kaujām pie Maskavas, sāka rakstīt, bet tad uzkrita tikpat kā sniegs uz galvas atcelšana no divīzijas komandiera pienākumiem.

«Pabeigsim Staļingradas operāciju, tad arī uzrakstīšu: būs tieši izdevīgs brīdis,» Serpiļins nodomāja, reizē taisnodamies un kaunēdamies ...

Priekšnamā ieskanējās telefona zvans, un Ivans Aleksejevičs bez kāda ievada teica, ka pēc pusstundas atbraukšot.

— Kā ir, vai nav par agru? Jau esi piecēlies? Vari uzņemt viesus?

— Varu! — Serpiļins priecīgi atbildēja. Ka Ivans Alekseje-vičs grib ar viņu satikties, par to nešaubījās, bet nu jau vairs negaidīja viņa zvanu: tādā amatā cilvēks nav par sevi noteicējs.

Nolicis klausuli, noņēma no rokas pulksteni, sāka to uzvilkt. Bez piecām pieci. Patiešām jau rīts.

«Jā, vēlu gan viņi tur beidz...»

ASTOTA NODAĻA

Kad tieši pēc pusstundas Ivans Aleksejevičs pieklauvēja pie durvīm, Serpiļins jau bija sagatavojies gan satikties ar viņu, gan arī doties ceļā: noskuvies, nomazgājies, uzvilcis formas blūzi un uzlicis portupeju, aiztaisījis ciet čemodānu, pat papirosu galus no pelnu trauka izmetis virtuves spainī.

— Sveicināts, Fedja, — Ivans Aleksejevičs teica ienākdams un, kādā sekundes daļā paspējis aplūkot un novērtēt Serpiļina seju, spēji apskāva viņu, ar lūpām pieskārās vaigam.

Viņš bija steidzies šurp, nebaidīdamies dalīties ar draugu viņa bēdās. Taču viņš jutās atvieglots, ieraudzīdams Serpiļinu parastā izskatā, ar gludi noskūtu seju. Serpiļins jau bija paspējis «saņemt sevi rokās», un, lai cik ļoti grūti to izdarīt cilvēkam pašam, taču tas atvieglo apkārtējo, ļaužu dzīvi. Ka Serpiļins jau bija ticis tik tālu, to redzēja ne vien Ivans Aleksejevičs, kas viņu sen labi pazina, bet arī adjutants, kurš stāvēja Ivanam Alekse-jevičam aiz muguras un Serpiļinu gandrīz nepazina.

— Līdz tavai aizbraukšanai mums vēl paliek stunda un trīsdesmit piecas minūtes, — Ivans Aleksejevičs teica. Apskāvis Serpiļinu un ar to izteicis visu savu līdzjūtību, viņš tagad vairs veltīgi netērēja vārdus. — Ja tev nav iebildumu, iekodīsim brokastis. — Viņš pameta ar pirkstu un paņēma no adjutanta nelielu čemodāniņu. — Bet tu, Pāvel Trofimovič, kā jau mēs norunājām, pagaidām brauc uz lidlauku un pārbaudi, kā būs ar izlidošanu.

Adjutants pateica «klausos» un nozuda aiz durvīm.

Ivans Aleksejevičs, novilcis šineli, ātri iegāja istabā.

Viņi tā arī nebija tikušies kopš četrdesmit pirmā gada novembra. Kad Serpiļinu atcēla no divīzijas komandēšanas, viņš Maskavā pie Ivana Aleksejeviča nemeklēja sev atbalstu, apejot tos, ar kuriem viņam tieši lika saskarties dienesta pienākumi. Negribēja draugam sagādāt grūtības. Bet vēlāk, kad viss nokārtojās un vajadzēja doties formēt divīziju, Ivans Aleksejevičs bija izbraucis uz fronti.

Par spīti saviem piecdesmit gadiem viņš arī tagad bija kalsens un stalts. Serpiļins atcerējās viņu jau no pirmā pasaules kara, atcerējās kā brašu apakšvirsnieku ar trim Jura krustiem, kad viņš bija ieradies pie bataljona feldšera Serpiļina pēc nakts kaujas pārsiet durkļa dūriena brūci; atcerējās viņu sev blakus kā pulka komitejas locekli no izlūku kbmandas; atcerējās kā pulka štāba priekšnieku pie Caricinas. Viņš bija iznesīgs, kopš jaunības nosirmojušie, tēraudpelēkie mati sasukāti ar celiņu sānos, tādēļ viņu bieži vien toreiz noturēja par bijušo oficieri, kas viņš nekad nebija bijis. Tagadējais ģenerāļa mundieris tikpat labi piekļāvās Ivana Aleksejeviča pamazajam, glītajam augumam kā tie cieši pieguļošie frenči, kurus viņš valkāja pilsoņu kara laikā. Un arī mati viņam bija vēl vienmēr tādi paši sirmi, ar tērauda nokrāsu, rūpīgi saglausti ar celiņu sānos. Ivans Aleksejevičs vēl vienmēr nebija novecojis, bet Ser-piļinam šoreiz nepatika viņa seja. Tas, ka tā izskatās nogurusi, bija saprotams. Bet viņa parasti dzīvās un dedzīgās acis likās dīvaini sastingušas, it kā viņu būtu pārsteigusi kāda doma un viņš nevarētu no tās atkratīties.

«Velns viņu zina, nāk prātā kaut kādas muļķības,» Serpiļins nodomāja, bet skaļi noteica:

— Tu izskaties saguris.

Ivans Aleksejevičs pameta uz viņu savas dedzīgās, bet dzīlēs joprojām sastingušās acis un atjokoja:

— Tu neesi pirmais, kas man to saka. Jūs, frontinieki, esat veseli kā rutki, bet mēs, štāba žurkas, nonīkstam pie papīriem.

— Katrai maizei sava garoza, — Serpiļins atbildēja, joprojām nopietni raudzīdamies tam acīs, un pirmais bija gatavs uzsākt nopietnu sarunu, pēc kuras abi sirds dziļumos ilgojās.

Ivans Aleksejevičs jautāja, kur Serpiļins esot apbedījis sievu, un, kad tas atbildēja, ka Novodevičjes kapsētā, teica: «Labi,» — it kā te vēl kas varētu būt labi vai slikti. Tad jautāja, vai atradis viņu vēl pie samaņas. Serpeļins, zobus sakodis, papurināja galvu.

— Kādēļ nelidoji šurp tūlīt, kad es zvanīju? — Ivans Aleksejevičs ar pārmetumu jautāja. — Es viņai apsolīju, ka uz beigām izmantošu savu dienesta stāvokli un tanī pašā dienā izsaukšu tevi uz Maskavu. Bet tu neatlidoji...

Serpiļins ievēroja negaidītos vārdus «uz beigām», bet ārēji neizrādīja par tiem nekādu interesi un sāka skaidrot, kādēļ nevarējis izlidot uzreiz.

— Skaidrs, skaidrs, — Ivans Aleksejevičs saprata no pirmajiem vārdiem un piekrita. — Es jau gandrīz sāku domāt, ka

Batjuks tev radījis tādus apstākļus. Bet pēc tam skatos, tanī pašā diena pienāk no frontes lūgums — apstiprināt tevi par štāba priekšnieku pie Batjuka.

— Un kā tad ir, vai apstiprinājāt? — Serpiļins jautāja.

— Protams, — Ivans Aleksejevičs atbildēja. — Es jau pavēlēju adjutantam, lai vispirms apsveic tevi manā vārdāl Vai tiešām tikai būtu domājis pavēlēt un aizmirsis? Velns parāvis, pēdējās dienās esmu gluži kā bez galvas! Laiks atgriezties ierindā!

— Vai tad ierindā vieglāk?

— Bet vai tad grūtāk? Ja vēlies zināt... — Ivans Aleksejevičs sevi pārtrauca un, ar spēju rokas vēzienu it kā aizsviedis prom līdz galam nepateikto, jautāja: — Kas par cilvēku ir jūsu Kara padomes loceklis?

— Mūsu Zaharovs vienkāršs cilvēks, — Serpiļins teica.

— Nevaru saprast, ko tas nozīmē. Vai tu viņu paļā vai slavē?

— Slavēju, — Serpiļins teica. — Varu precizēt: taisnīgs cilvēks.

— Tas ir labi, ka taisnīgs, — Ivans Aleksejevičs teica un domīgi atkārtoja. — Tas ir labi.

Un no viņa sejas izteiksmes bija redzams, ka viņš domā par kādu citu, kas nav ne vienkāršs, ne arī taisnīgs.

— Kā viņš satiek ar Batjuku?

— No divīzijas jau visu nevar pārredzēt, — Serpiļins teica,

— bet, manuprāt, Zaharovam ar viņu nav viegli, kaut arī neliek to manīt. Zaharovam taču ir pietiekami stiprs partijas rūdījums!

— Nu, teiksim, Batjukam arī nav vecā režīma rūdījums!

— Bet viņa dabā tomēr ir kaut kas budzisks!

— Tā nu tu nerunā! — Ivans Aleksejevičs iesmējās. — Viņš nāk no vidējiem zemniekiem, to es ļoti labi atceros, biju toreiz biroja sekretārs, kad viņš divdesmit sestajā gadā mācījās akadēmijā.

— Ak, ko nu viņš mācījās! — Serpiļins atmeta ar roku.

— Es zinu, kā mācījās tādi kā viņš! Mēs, mazie ļautiņi, pulku komandieri, tiešām mācījāmies sviedriem vaigā: sieva ar dēlu guļ aiz aizkara, kas pārvilkts pār istabu, bet tu sēdi pie galda un zubri gandrīz vai katru nakti līdz rītam ...

— Teiksim, tu šauj pār strīpu! — Ivans Aleksejevičs iebilda.

— Viņu vidū bija dažādi ļaudis! Kaut vai tas pats Griņko! Viņš taču arī, tāpat kā Batjuks, pilsoņu karu beidza kā divīzijas komandieris.

Un viņi, te strīdēdamies, te atkal viens otram piekrizdami, sāka pārcilāt atmiņas par cilvēkiem, kuri pēc pilsoņu kara no armijām, korpusiem, divīzijām bija sēdušies akadēmijas solā. Da|a no tiem mācījās kā apmāti, cīnīdamies ar bezmiegu, ar galvassāpēm, kāpienu pa kāpienam pārvarēdami no jauna visas tās militārās kāpnes, pa kurām, atpakaļ neskatīdamies, viņi jau droši bija uzskrējuši augšā pilsoņu kara laikā. Citiem šiem varoņdarbiem pietrūka gribas un arī prasmes sevi ar skaidru prātu novērtēt, viņi ar mokām izvilkās cauri akadēmijai un atgriezās armijā kā cilvēki ar pagātni, bet bez nākotnes.

— Labi, tā jau ir vēsture, — Ivans Aleksejevičs teica, kad, pārrunājuši par kādiem desmit cilvēkiem, viņi vienojās, ka bijis visādi, — bet ko tu šobrīd praktiski kā divīzijas komandieris domā par Batjuku?

Serpiļins, cenzdamies būt taisnīgs, pastāstīja, kāds, pēc viņa domām, ir bijis Batjuks dažādos savas dzīves brīžos, labākajos un sliktākajos.

Ivans Aleksejevičs pavīpsnāja.

— Redzi nu. Pēc tavām domām, iznāk, ka — tā nekas, bet, manuprāt, ir slikti, frontes štābā arī, cik es noprotu, nav sajūsmināti, tomēr visaugstākais skatās un redz tikai platu krūti un kopš pilsoņu kara pazīstamās ūsas. Bet, ka viņš kopš tā laika nav pieņēmies ne prātā, ne zinībās, — to ar tālskati neredz. Vai arī negrib redzēt. Un visi iebildumi atsitas pret šo atmiņu spēku kā zirņi pret sienu! Kaut gan, jāsaka, reizumis atmiņas nāk arī par labu, pats zini.

Jā, to Serpiļins zināja. Ja viņš šobrīd atrodas šeit un nevis Kolimā, tad par to var pateikties tam pašam atmiņu spēkam, īsi pirms kara, kad dažus armijas cilvēkus atbrīvoja un turpināja atbrīvot, Ivans Aleksejevičs, toreiz, tikko iecelts Ģenerālštābā, bija ieradies pie Staļina ar vienu no saviem pirmajiem ziņojumiem. Pēkšņi kaut kādā sakarā Staļins bija sācis runāt par Caricinu, un Ivans Aleksejevičs, būdams uz to jau sagatavojies, atgādināja par Staļina pirmo ierašanos viņu pulkā, par Griņko un Serpiļinu. Par Griņko Staļins izlikās nedzirdam, bet, izdzirdējis par Serpiļinu, turpat uz vietas, noņēmis klausuli, piezvanīja, lai pārskatot viņa lietu.

— Tā nu tas ir! — Ivans Aleksejevičs noteica.

Un Serpiļinam, kurš raudzījās tam acis, likās, ka viņi abi šajā brīdī iedomājušies vienu un to pašu: bija tomēr pazemojoši, ka visa tava dzīve kļūst atkarīga no pēkšņi prātā ienākušas atmiņas, kas varēja arī neuzpeldēt, no trim četriem vārdiem, kas bija pateikti klausulē...

— Paklau, Vaņa, — Serpijins ierunājās klusu, it kā viņus kāds varētu noklausīties, — vai tiešām Griņko labā nevar nekā darīt?

Ivans Aleksejevičs paraustīja plecus.

— Nezinu. Vai nu Griņko kaut kādā ziņā nav viņam paticis jau agrākajos laikos, vai arī vēlāk ir ko tādu pateicis... Neriskēju otrreiz atgādināt. Tas ir viss, ko varu tev pateikti Kā grēksūdzē.

Varbūt tomēr tavā pašreizējā stāvoklī...

Ivana Aleksejeviča acīs pavīdēja kaut kas svešāds, gandrīz naidīgs.

— Bet ko tu zini par manu pašreizējo stāvokli? ...

— Mēģināšu pats, — Serpijins noteica.

«Nu labi, mēģini ar, es jau mēģināju, tagad tava kārta,» Ivans Aleksejevičs gandrīz izgrūda. Bet viņš mīlēja Serpiļinu un pat tagad, tanī drūmajā noskaņā, kādā bija šurp atnācis, palika pret to labvēlīgs, un šī labvēlība bija kā sala pretrunu plūdos, kas pildīja viņa dvēseli. Un viņš neteica «nu labi, pamēģini ar», bet sacīja tieši pretējo, sacīja «neieteicu», tādēļ ka ar sesto prātu juta: Griņko paglābt vairs nevar, bet Serpiļinu vajag atturēt no nepārdomāta soļa, kura bīstamību pat aptuveni nevar iedomāties tādi ļaudis, kas tikai pēc nostāstiem vai arī pēc vecām atmiņām pazina cilvēku, no kura kabineta Ivans Aleksejevičs bija iznācis pirms stundas.

Dzirdēdams šo kaut arī draudzīgo, bet slēptu draudu pilno «neieteicu», Serpijins klusēja. Nebija nozīmes runāt, vajadzēja vai nu darīt, vai nedarīt. Un, vai darīt un kad darīt, — tas pašam jāizlemj.

Ivans Aleksejevičs piecēlās un atvēra adjutanta atstāto čemodāniņu.

— Iekodīsim brokastis un vakariņas pie vienas reizes, —nezinu, kā tev, bet man tā iznāk gandrīz vienmēr. Godināsim Vaļas piemiņu un apslacīsim tavu jauno amatu. Dzīve paliek dzīve, un tur nekā nevar darīt.

Viņš izņēma degvīna pudeli un vairākus baltos papīros ietītus vīstokļus.

— Taisi vaļā... Nevajag, neej nekur, — viņš apturēja Serpiļinu, kurš grasījās piecelties. — Te ir viss inventārs, glāzes un dakšiņas ieskaitot. Nekad nevar zināt, kad un uz kurieni būs jābrauc, kad gulēšu un kad ēdīšu, tādēļ adjutantam viss sagatavots.

Vīstokļos bija sviestmaizes ar desu, ar sarkano kaviāru un sieru, vārītas olas un pat divi svaigi gurķi.

— Runājot vēl par Batjuku... — Ivans Aleksejevičs teica, izslaucīdams ar papīru glāzes un pārbaudīdams pret gaismu. — Atklāti sakot, es nobrīnījos, kad atsūtīja tevi apstiprināšanai.

Serpiļins nemaz nevēlējās atgriezties pie sarunas par Batjuku, bet saprata, ka Ivans Aleksejevičs apzināti grib jo tālāk aizvirzīties no tās sarunas, kura nule tika aizsākta.

— Kādēļ tad brīnījies?

— Tādēļ, ka Batjuka vietā un ar viņa uzskatiem būtu pameklējis sev par štāba priekšnieku kādu pielaidīgāku. Tu esi pārāk atskabargains.

— Būdams viņa vietā, mani neņemtu, bet vai, būdams manā vietā, ietu pie viņa? — Serpiļins jautāja.

Ivans Aleksejevičs piemiedza acis, it kā iztālēm novērtēdams kaut kur ļoti tālu redzamo Batjuku, un izaicinoši teica:

— Kāpēc ne, ietu. Batjuks nespēj mūsdienu karā karot bez spēcīga štāba priekšnieka. Bet dot viņam sliktu, lai pierādītu, ka nespēj, — nozīmētu iemērkt .rokas asinīs līdz pašiem elkoņiem. Kamēr to pierādītu, nevar zināt, cik daudz cilvēku viņš veltīgi iedzītu nāvē. Batjuks pēc būtības ir tas pats tavs Bara-banovs, tikai augstākā līmenī. Tiesa, sīvo pārmērīgi nelieto. Atklāti sakot, es nopriecājos, kad tevi apstiprināja. Ne tik daudz tevis dēļ — kā tu pats teici, tev tur nebūs vieglas dienas, — bet lietas labā. Nu nekas, frontes pavēlnieks jums ir tālredzīgs vīrs. Ja tev būs taisnība, viņš vienmēr tevi ar drošu roku un taktiski atbalstīs. Kaut arī nespēj no Batjuka tikt vaļā. Kamēr mūs sit, var viegli kļūdīties — var atcelt arī labu cilvēku, bet, kad mēs sitam, ir grūti atcelt pat sliktāku par viduvējību. Kad sākam uzvarēt, Batjuks vairs tā neduras acīs.

— Bet agrāk?

— Kad agrāk? Kad mūs sita? Četrdesmit pirmajā mums nevienam diez cik labi neveicās. Bet pērn pie Harkovas — tur par Batjuku nevarēja neko sliktu teikt — viņš nesaudzēja pat savu dzīvību. Tikai tādēļ jau paglābās no šā bardzības... — Ivans Aleksejevičs ātri paslēja pirkstu uz augšu, rādīdams, no kā bardzības Batjuks bija paglābies. — Taču, ja runā par to, ka viņš nejuta armijai draudošo katastrofu, tad, pirmkārt, ne tikai viņu, bet arī tos, kuri juta, visu fronti dzina lamatās pavēles no augšas, un, otrkārt, visu, kas tam sekoja, ir pavēlēts neuzskatīt par katastrofu. Skaidrs, saprotams, vai arī nav skaidrs un saprotams? Ja nav skaidrs un nav saprotams, tik un tā nav kam prasīt. Ja tu jautāsi man, es ari neatbildēšu!

Ivans Aleksejevičs ielēja glāzēs degvīnu, bet, iekāms apsēdās, vīpsnādams palūkojās Serpiļinā.

— Vai tu lasīji pērnvasar «Pravdā» lugu «Fronte»?

— Lasīju.

— Esmu dzirdējis, ka daudzi ģenerāļi jūtoties apvainojušies, bet man pašam patika. Visumā uzskatīju par vērtīgu darbu. Un tu?

— Es arī visumā, — Serpiļins sacīja.

— Bet redzi, rodas interesants jautājums: kādēļ? — Ivans Aleksejevičs atkal tikai ar žestu lika saprast, par ko ir runa. — Kādēļ viņš, kas kritiku un paškritiku ne visai cieš, atzina šo lugu un lika iespiest «Pravdā»? Vai tu esi domājis par šo jautājumu?

— Nē.

— Bet es domāju. Tādēļ, ka no tās ar labu gribu var izlobīt arī tādu morāli: pie visa, kas mums uzgāzās uz galvas četrdesmit pirmajā un četrdesmit otrajā gadā, ir vainīgi Gorlovi un neviens cits. Lai viņi atbild par pagātni. Neviens cits. Par to tad arī viņi saņem, ko pelnījuši! Ievēro, tas ir svarīgs punkts. Bet kas tālāk? Tālāk Gorlovu vietā ieliek Ogņovus, un viss sāk iet uz labo pusi, kas visumā ir tuvu īstenībai, kaut ari pagaidām tu tomēr ej par štāba priekšnieku pie Batjuka. Bet tagad jautājums: uz ko lugā nav atbildēts? Nav atbildēts, no kurienes radies tāds Gorlovs? Kāpēc un kā sācis komandēt fronti? Kopsapulcē ievēlēts, vai? Bet šis jautājums, kā saka, ir lugā dziļi apslēpts, nēiešaujas prātā visiem un tūlīt, arī man tas neienāca tūlīt prātā... Nu, lai notiek, iedzersim par tavu jauno amatu, un esi taisnīgs pret savu Batjuku, viņš arī nav pats sevi iecēlis amatā .. . Viss, ko sacīju, lai paliek starp mums.

Serpiļins paraustīja plecus — protams! Viņš nebrīnījās par Ivana Aleksejeviča atklātību, brīnījās par citu: par niknuma pilno nervozitāti, kas šodien jautās šajā nosvērtajā cilvēkā.

— Vai tad Jeļena Petrovna arī atrodas šeit, pie tevis, — Serpiļins jautāja, — vai vēl vienmēr evakuācijā?

— Evakuācijā. Ko gan viņa šeit pie manis darītu? Uz turieni kaut aizrakstu pa vēstulei, bet šeit dzīvotu tuvumā un neredzētu. Vai tu domā, ka es šodien vēlu beidzu? Agri. Septiņos astoņos eju gulēt, vienpadsmitos atkal sāku. Atklāti sakot, pēdējās dienās jūtos noguris. Aizmirsu likt adjutantam, lai apsveic tevi ar nozīmēšanu jaunajā amatā. Kāda skrūvīte ir kļuvusi va|īgāka aiz noguruma ... Bet, lūk, ja tā kļūs vaļīgāka citā jautājumā, ziņojuma laikā ...

— Tu taču neesi nekāda rokasgrāmata!

— Tur jau tā lieta, ka neesmu rokasgrāmata. Bet gadās tādi, kam ar domāšanu neveicas, bet ir laba atmiņa. Valda uzskats, ka es reizumis lūdzot pārāk daudz laika, lai sagatavotu savus priekšlikumus. Ja runāju ar tevi pilnīgi atklāti, tad jāsaka: mans stāvoklis beidzamajā laikā ir kļuvis nedrošs. Es neturos pie šīs vietas, ja uz fronti — esmu ar mieru pieņemt jebkuru amatul Mēs abi tomēr neesam tikai ģenerāļi — tev viena zvaigzne mazāk, man vairāk! Lai tad man labāk zūd izredzes dabūt vēl kādu zvaigzni, toties man paliks mana komunista sirdsapziņai Tā man noderēs arī frontē neatkarīgi no ieņemamā amata. Bet es uztraucos tādēļ, ka te nav baznīcas skola: pops triec ārā no klases — piecelies, izej ārā, aizcērt durvis, un lai velns viņu parauj! Te vēl ir otra puse, drusku sarežģītāka. Man nav dārga mana vieta, man ir dārga iespēja sava saprāta robežās ietekmēt notikumu gaitu. Negribu, ka manu vietu ieņemtu kāds dzīvs bloknots!

— Es saprotu, tā ir, — Serpiļins teica, redzēdams Ivana Aleksejeviča satraukumu, bet īsti nesaprazdams iemeslu. — Kas tomēr ar tevi noticis? Protams, ja nevēlies, nestāsti.

— Pagaidām ar mani nekas nav noticis, — Ivans Alekseje-vičs teica, — es neesmu galvenais... Ar gaidāmo operāciju plānošanu viss neveicas tā, kā gribētos. Pirms nedēļas, kad padzina Gota grupu, es liku priekšā atstāt pie jums ap Staļingradu tikai pašu nepieciešamāko minimumu — un ne vairāk! Ka vācieši varētu izlauzties vai arī ka izlauzīsies pie viņiem, tam es vairs neticu pēc sakāves pie Koteļņikovas. Par spīti visiem Hitlera solījumiem sēdēs ielenkumā un sprāgs badā, kamēr padosies. Sakarā ar to liku priekšā paņemt no jūsu frontes trīs armijas un pēc iespējas ātrāk nogādāt tās pa rokai tur, kur jāvairo cīņas spars jauniem triecieniem. Vai arī — ko gan tur var zināt! — varbūt nāksies atvairīt pretuzbrukumus. Jārēķinās arī ar tādu iespēju! Nav domstarpību par mūsu turpmākajiem triecieniem: to plāns visiem ir skaidrs un apstiprināts. Domstarpības ir par to, kā ātrāk nodrošināt, lai triecieni būtu reāli, atbrīvojot šim nolūkam vēl dažas armijas. Bet tam, lūk, nepiekrīt... «Kā tad tā? Sēdēt un gaidīt, kamēr padodas?... Kā tad tā — Staļingradu ieņemt mēnesi vēlāk?!» Bet, jājautā, kādēļ gan nevar to ieņemt mēnesi vēlāk tādos apstākļos, kad ir praktiski izslēgts risks, ka vācieši varētu tagad, pēc Koteļņikovas, vēl izlauzties.

Kādēļ gan tik lieliski iesāktajā un izvērstajā operācijā pēkšņi zaudēt aukstasinību tādā brīdī, kad atliek tikai viņus tur aizmugurē mierīgi izmērdēt kā blaktis, ar nelieliem spēkiem, bet armijas, kas atbrīvosies, iespējami īsā laikā papildināt un pārvietot rezervē uz tām frontēm, kuras tagad izšķirs visu turpmāko? Lūk, tas man nedod miera visas šīs dienas. Bet mans stāvoklis ir nedrošs tādē|, ka nepietiek spēka izspiest no sevis ne nožēlošanu par saviem priekšlikumiem, ne arī izrādīt sajūsmu par tiem, kas tika pieņemti manējo vietā. Tagad plānojam to, kas pavēlēts, un es lūdzu dievu, lai jūs tur, Staļingradā, nedēļas laikā visu iesāktu un pabeigtu un jo ātrāk atbrīvotos. Izdarīsiet tā, ko?

Ivans Aleksejevičs to pateica smaidīdams, taču viņa smaids iznāca rūgts, bet balsī ieskanējās lūgums, kas bija domāts nevis Serpiļinam, bet kaut kam augstākam, pašam kara liktenim, kuru viņš lūdza pievērst savu vaigu mums, bet vāciešiem pagriezt muguru.

— Atklāti sakot, man tas viss tik negaidīts, — Serpiļins sacīja.

Viņam tas šobrīd likās vienkārši neaptverami, ka Staļin-gradas sturmēšanu pēkšņi varētu atlikt, tas ir, pat nevis atlikt, bet vienkārši atcelt, tādēļ, ka galu galā taču runa bija tieši par to.

— Pagaidi, kā tad nu tā... — viņš ierunājās, bet Ivans Aleksejevičs viņu pārtrauca:

— Redz, tur jau tā nelaime: kā tad nu tā? Nu, aizmirsti visu, ko tev stāstīju. Tādēļ jau stāstīts, lai aizmirstu. Vēl jo vairāk tādēļ, ka jautājums, kam taisnība, patiesībā jau pieder pagātnei, bet mani pārdzīvojumi nevienu nevar interesēt. Ja gribi zināt, tad tagad es pats vēlos, ceru, lai pierādītos, ka man nav taisnība. Sapņoju parakstīties par to, ka esmu kļūdījies! Bet sirds dziļumos tomēr baidos, ka paies kāds laiks — un notikumu gaita pierādīs: man bijusi taisnība! Reizumis no rīta apgulstos noguris, bet nevaru iemigt. Neguļu un domāju, cik gan daudz mums, karavīriem, nākas paciesti Mūsu profesija ir grūta, bet tanī vietā, kur es pašlaik sēžu, pārlieku grūta!

— Ej prom!

— «Ej prom?» — Ivans Aleksejevičs pavīpsnāja. — Viegli pateikt. Tu pats zini: karā norauj rokas un kājas ne tikai tad, kad uzbrūk pozīcijām, bet arī kad atkāpjas no pozīcijām. Lai es varētu no sava tagadējā krēsla atkāpties, tāpat ir jāizvēlas brīdis, lai varētu atkāpties, saglabājot rokas un kājas. Es vēl gribu karot, nevis līdz kara beigām nīkt kaut kur nomaļā kara apga-

bula par atvaļināta skrīvera jaunāko palīgu! Vardu sakot, divi zvani jau bija, tagad gaidu trešo, — Ivans Aleksejevičs pēkšņi noteica. > •

Šoreiz viņš to pateica bez rūgtuma, pat ar tādu kā pārgalvīgu likteņa izaicinājumu, kam skanēja cauri garīgs spēks.

«Pat tada gadījumā, ja tev nav taisnība!» Serpiļins nodomāja.

Ivana Aleksejeviča spriedumos, ja pieņem to izejas punktu, bija sava, kā likās, dzelzs loģika, un Serpiļins pēc pirmā Iespaida neuzņēmās no savām divīzijas komandiera pozīcijām pašpārliecināti izlemt, kam tad īsti taisnība šajās domstarpībās, kas attiecās uz veselām frontēm un droši vien bija tikai vienas no daudzajām, kas rodas un mutuļo Augstākā virspavēlnieka mītnē, lai bez pēdām izbeigtos, kad pieņem galīgo lēmumu. Viņš juta tikai vienu: ja pēkšņi rīt atceltu jau gatavojamo uzbrukumu, sirds dziļumos nebūtu varējis tam piekrist. Pārāk dedzīgi un nepacietīgi gaidīja iespēju jo ātrāk piebeigt vāciešus tur, pie Staļingradas, gaidīja, tāpat kā visi citi Donas frontē, no pavēlniecības līdz ierindniekiem! Un, to juzdams, zināja, ka viņa izjūtās arī ir sava taisnība. Un varbūt ar Šo taisnību arī bija rēķinājušies, kad noraidīja Ivana Aleksejeviča priekšlikumu.

Viņš par to nodomāja, bet teikt nekā neteica. Taisnību sakot, Ivans Alek§ejevičs jau arī nejautāja, ko Serpiļins par to domā. Bet pēkšņi viņš neizturēja, pirmo reizi kara laikā neizturēja, tādēļ ka bija pienācis tāds brīdis un šajā brīdī blakus atradās cilvēks, par kuru gadsimta ceturksni ilgās draudzības laikā bija cieši pārliecināts, ka par visu, ko būsi viņam stāstījis, — neteiks ne savam kreklam.

Bet sirdī un atmiņā glabājās arī kas tāds, ko nevarēja pateikt nevienam, tādēļ ka arī pats nebija gluži skaidrībā, ko par to lai domā.

Jā, Staļins paliek Staļins. Un ar to bija viss pateikts, kaut gan tu zini par viņu vairāk nekā daudzi citi, zini ir to, kas bija pirms kara, ir to, kas bija kara sākumā, zini arī tādas lietas, kas nekādi nav saprotamas!

Kara sākumā tika drusku satricināta ticība tam, ka viņš ir liels, bet vēlāk atkal tā nostiprinājās, — nē, tagad tu atkal nešaubies. Bet par to, ka viņš ir briesmīgs? To taču tu arī zini, vēl labāk nekā daudzi citi. Un katru reizi, kad ej pie viņa ar ziņojumu, zini, ka viņa roka nedrebēs nekad.

Un kur beidzas dzelzs griba un sākas neiedomājama ietiepība, par kuru samaksā ar desmitiem tūkstošiem dzīvību un veselām sapostītas tehnikas kapsētām, — to ne ikreiz varēja tūlītsaprast.

Jā, uzklausa, izskata un apstiprina plānus, pieņem zināšanai, nenoraida padomus un ziņojumus, tāpat kā toreiz, pirms kara sākuma. Tomēr tas viss tikai līdz zināmam laikam, bet tad beidzamais vārds paliek viņam, un šis vārds reizumis ir vienīgais pareizais lēmums, bet reizumis pēkšņi šis lēmums tiek pieņemts pretēji saprātam, par spīti visam, un neviens ne ar kādiem argumentiem vairs viņu nepiespiedīs pārdomāt! Bet vissmagākais šinī stāvoklī ir tas, ka šis beidzamais vārds tik un tā vienmēr ir pareizs, pat tad, kad tas ir nepareizs. Un arī paliek pareizs. Un atradīsies vainīgie, kādēļ piedzīvota neveiksme. Tiem taču katru reizi jāatrodas, ja viņiem ir vienmēr taisnība.

Tanī pašā laikā viņa neapšaubāmajā autoritātē, pat vienkārši pašā viņa vārdā ir neiedomājams spēks. Tā nu tas bija ar gadiem izveidojies, ka viss, kam ticam: partija, armija, mēs paši, — kā stieples tauvā ir savīts viņa vārdā. Un ar šo tauvu velkam visu kara smagumu. Velkam ar visas izmocītās tautas rokām, un visiem viens vārds uz lūpām: Staļins. Labi, lai tā būtu! Bet tādā gadījumā kaut jel varētu par viņu tā domāt, kā domā citi, zinādami tikai vienu, — ka viņš liels, un nezinot visu pārējo, ko ir labāk nezināt. Bet reizumis tomēr nevar atbrīvoties no sajūtas, ka nemaz nezini visu, daudz ko nezini...

Bet ko lai dara? Nav pat ko jautāt. Vajag darīt savu darbu, ja esi komunists un karavīrs! Vajag atkārtot un atkārtot savu patiesību un godīgi ziņot citu domas. Un arī tās vajag atkārtot katru reizi līdz iespējamā robežām.

Un ko gan vairāk var izdomāt? Ne ikreiz pietiek spēka tam pašam. Un, taisnību sakot, tas jau arī ir diezgan bīstami. Tu nemaz neesi tāds gļēvulis, nav vērts sev veltīgi spļaut ģīmī!

Ivans Aleksejevičs ilgi un smagi klusēja, tik dziļi iegrimis kādās savās pārdomās, kas Serpiļinam bija tālas, ka Serpiļins to saprata un, negribēdams viņu traucēt, arī klusēja.

Ivans Aleksejevičs dzīvoja starp cita mēroga cilvēkiem nekā tie, starp kuriem uzturējās divīzijas komandieris Serpiļins, un Serpiļinam ļoti gribējās izmantot reto izdevību un pajautāt Ivanam Aleksejevičam par gaidāmo operāciju vērienu, par to, kā viņš novērtē vācu spēkus un kādas, pēc viņa domām, ir ziemas kampaņas perspektīvas visu frontu mērogā. Tomēr, lai arī kā gribējās par to jautāt, Serpiļins pārāk labi zināja robežu, kuru nevar pārkāpt pat vislielākā draudzība, robežu, aiz kuras knr.'i laikā nejautā un neatbild. Un viņš tikai domās pārkāpa šo robežu... Un no visa tā, ko gribējās jautāt, tikai pavaicāja.

— Vai bieži ej ar ziņojumiem?

— Tagad bieži. Tie, kas augstāki par mani, visi ir izbraukuši. Kā Virspavēlnieka mītnes pārstāvji. Viņam ir briesmīgi asa nojauta, — Ivans Aleksejevičs piebilda, mirkli klusējis.

- - Reizumis saprotu, ka tik un tā nav nozīmes izteikt savas domas, stāvu un ciešu klusu. Bet viņš raugās uz mani un jūt, ka nepiekrītu tam, ko viņš ir licis priekšā.

— Varbūt pats brauks uz Staļingradu, kā nekā viņu tas droši vien interesē, — Serpiļins teica. — Jo vairāk tādēļ, ka pazīstamas vietas.

— Diezin, — Ivans Aleksejevičs paraustīja plecus, bet, kālab tā, tuvāk nepaskaidroja. — Labi, iedzersim par to, lai jūs tur ātrāk pārvilktu vāciešiem krustu! Protams, mums šeit, Virspavēlnieka mītnē, vārās tāds katls, ka sāp galva par visu ko. Liekas, te vienā, te otrā vietā nedara tā, kā vajadzētu. Bet, ja palūkojas kartē, — kopš novembra esam pamatīgi gājuši uz priekšu! Sākam paši savās acīs attaisnoties. Protams, vajag saglabāt skaidru galvu. Nevar jau pasludināt visu vēlamo par esošo, kaut arī reizumis to grib vai vilkšus izvilkt... Bet vispār tomēr ir daudz jautrāks prāts: triecam un dragājam tos neliešus vareni!

Viņš pieskandināja Serpiļina glāzei, nodzēra krietnu malku un, sažņaudzis rokā frančmaizīti ar desu, sāka kāri ēst, kā jau cilvēks, kas atbrīvojies no grūtām domām un piepeši atcerējies, ka ir izsalcis kā zvērs.

— Vai tas nekas, ka tu no rīta dzer? — Serpiļins jautāja.

— Pamanīs, kad iesi ziņot.

Ivans Aleksejevičs nezin kādēļ pavīpsnāja un teica:

— Nekas. Par to viņš nejautā. Bez tam es taču pašlaik neieturu vis brokastis, bet vakariņas. Un tādu kārtību jau es neesmu ievedis.

Iestājās klusums, un viņi dzirdēja klusu zvanu.

— Droši vien adjutants, — Ivans Aleksejevičs sacīja, paskatījies pulkstenī. — Tā kā par agru.

— Nē, tas ir modinātājs, — Serpiļins teica. — Es te kaimiņienes dēlam liku, lai mani pamodina, ja būšu aizmidzis. Tūlīt nāks modināt.

— Privalova dēls? — Ivans Aleksejevičs jautāja.

— Jā. Vai atceries no akadēmijas laikiem?

— No akadēmijas laikiem neatceros. Šinīs dienās nācās ziņot, kādos apstākļos kritis.

— Grūti noskatīties uz zēnu, — Serpi|ins teica. — Ja cilvēki bēdas neremdē asarās, tas uz mani atstāj vēl smagāku iespaidu.

Durvis pavērās, un tanīs parādījās zēna izpūrusī galva.

— Biedri ģenerāli, celieties, — viņš samiegojies teica, neapjēgdams, ka Serpiļins neguļ, bet sēž pie galda un nevis viens, bet kopā ar kādu citu. Tad saprata, sasveicinājās un jautāja: — Vai uzsildīt jums tēju?

— Paldies, nevajag, — Serpiļins atbildēja.

— Nāc šurp, paēdīsi brokastis kopā ar mums, — Ivans Aleksejevičs teica.

— Paldies, es vēl neesmu nomazgājies, — zēns sacīja un aizvēra durvis.

— Tikai nedod viņam degvīnu, — Serpiļins piebilda.

— Nenāk ne prātā, — Ivans Aleksejevičs teica un nolika uz galda malas maizīti ar desu un gurķi. — Kur tad tavējais?

— Bija un aizgāja.

— Nenāks tevi pavadīt?

— Nē.

— Saki — kā bus turpmāk ar dēlu? — Ivans Aleksejevičs jautāja, zinot, ka Serpiļinam nepatiks tāds jautājums, un tomēr uzskatīdams par nepieciešamu to jautāt.

— Teicu, lai iesniedz raportu un brauc uz fronti. Nav viņam te ko slaistīties pie Pankratjeva par dažādu uzdevumu izpildītāju, — Serpiļins noteica un apklusa, nevēlēdamies turpināt šo sarunu.

— Tas ir saprotams, — Tvans Aleksejevičs piekrita. — Bet vispār ka tev būs ar viņu turpmāk?

Un, kad Serpiļins‘nekā neatbildēja, sāka stāstīt viņam par dēlu: ar kādu neatlaidību un enerģiju tas pūlējies iekļūt Ģenerālštābā un kā beidzot tomēr izlauzies cauri visiem šķēršļiem, lai izsauktu tēvu un kaut ko darītu mātes labā.

Serpiļins klausījās un saprata, ka. Ivans Aleksejevičs mēģina viņu iežēlināt. Saprata, bet nevēlējās atbildēt, ieskatīdams, ka tas viņa dzīvē ir tāds jautājums, kas tagad, pēc sievas nāves, vairs neskar un neskars nevienu citu, tikai viņu pašu.

— Nu kā tad tomēr būs ar dēlu? — Ivans Aleksejevičs jautāja trešo reizi.

Tādos gadījumos viņš bija neatlaidīgs. Tā izpaudās viņa pieradums pie varas.

— Paklau, Ivan, — Serpiļins teica pa pusei nikni, pa pusei lūdzoši. — Nemoci mani. Es nevaru tev atbildēt, pats vēl nezinu. Tagad tas nav atkarīgs no manis, bet no viņa.

Zēns ienāca jau apģērbies, velteņos un pusmētelltl, turēdams cepuri rokā.

— Kādēļ tad tu esi apģērbies? — Ivans Aleksejevičs jautāja.

Es taču sacīju: ieturēsim kopā azaidu.

— Man jāsteidzas uz skolu, — zēns atbildēja.

— Tad bāz kabatā, — Ivans Aleksejevičs teica. — Apēdīsi pa ceļam.

Un, paņēmis maizīti un gurķi, sniedza zēnam.

— Ņem, ņem, — Serpiļins mudināja, jau saprazdams, ka zēns klausīs tikai viņam. Un, pasniedzis atvadoties roku, ar skatienu vien atturēja zēnu no jautājuma: vai viņš, Serpiļins, atceras savu solījumu? Serpiļina skatiens atbildēja: «Atceros, un būtu veltīgi man to vēlreiz jautāt.»

— Redz tā, — Serpiļins sacīja, nobeigdams ar šo «redz tā» sarunu par savu dēlu, kad zēns izgāja ārā.

Ivans Aleksejevičs izlēja atlikušo degvīnu glāzēs.

— Beidzamo uz tavas Vaļas piemiņu.

Pēkšņi viņam saskrēja asaras acīs. Viņš tās noslaucīja un izdzēra nepieskandinājis.

— Varbūt tev būs kas vajadzīgs? Kapu uzkopt? Pasaki, es došu rīkojumu adjutantam, viņš visu nokārtos gods godam.

Ivans Aleksejevičs palūkojās pulkstenī un piecēlās.

— Viņš tevi pavadīs uz lidlauku. Tūlīt būs klāt. Bet mani tu atvaino, es nebraukšu: jāliekas nosnausties. Dienests uzliek pienākumu no rīta domāt ar skaidru galvu. Vai tu neapvainosies?

Serpiļins tikai paraustīja plecus.

— Jau sāksi posties? — Ivans Aleksejevičs jautāja.

— Bet kas tad man ko posties?

Taustīdamies viņi kāpa lejup pa tumšajām kāpnēm.

Laukā bija vēl gluži tumšs. Pie durvīm stāvēja liela neparasta izskata automašīna.

— Trofeja. «Opel-Admiral», — Ivans Aleksejevičs teica. — Donas frontē bija vairākas dabūjuši, lūk braucu jau otro nedēju. Kāda tad ir? — viņš jautāja pie mašīnas stāvošajam šoferim.

— Laba, biedri ģenerāli. Tikai jāsilda gan biežāk nekā «ZIS».

Adjutanta nebija. Serpiļins jautājoši pavērās Ivanā Aleksej evičā.

— Re, tur jau brauc, — Ivans Aleksejevičs pamāja uz

«emku», kas tuvojās. — Es ar savējo braukšu gulēt, bet jūs abi ar dežūrmašīnu.

«Emka» piebrauca, adjutants izlēca no tās ārā un ziņoja, ka viss kārtībā, lidmašīna izlidos astoņos piecpadsmit.

— Labi, — Ivans Aleksejevičs noteica. — Sito ņem pie sevis. — Viņš pasniedza adjutantam čemodāniņu. — Vai ģenerālim ceļamaizi sagatavoji?

— Tieši tā.

Tikpat īsi un spēcīgi kā tiekoties Ivans Aleksejevičs klusēdams apskāva Serpiļinu, atrāvās no viņa, iesēdās mašīnā un aizbrauca pirmais.

* * *

«Kas tad ir, vai gribi palikt gluži viens?» Serpiļins atcerējās dēla pēdējos vārdus, kad «Duglass», pacēlies no Centrālā lidlauka, atvadoties izdarīja pagriezienu virs Maskavas, kas mo-' dās jaunai dienai.

«Duglass» bija pilns ar pasažieriem un kravu. Abās pusēs uz atliecamajiem metāla soliem, saspiedušies cits pie cita, sēdēja cilvēki, bet uz grīdas gulēja maisi ar pastu, vairākas rācijas, ar maisu drānu apvilkti iznīcinātāju propelleri.

Puse no tiem, kas steidzās izlidot uz Donas fronti šajā reisā, palika gaidīt nākamo. Bez Serpiļina lidmašīnā atradās vēl divi ģenerāļi, vairāki pulkveži, pēc uzšuvēm un sarunām spriežot, no Artilērijas galvenās pārvaldes, vairāki cilvēki no gvardes mīnmetēju daļu štāba, sakaru dienesta virsnieki, divi fotokorespon-denti ar «leikām» un kinooperators ar lielu kinoaparātu, kas, kaklā pakārts, smagi vilka uz leju. Pasažieru sastāvs liecināja par tiem notikumiem, kas bija gaidāmi pie Staļingradas, un Serpiļins, kaut arī viņi vēl lidoja tikai pār Piemaskavas vasarnīcām un stacijām, lidmašīnā valdošās atmosfēras iespaidā domās vairs nebija šeit, bet tur, frontē.

Nē, viņš ne vien negribēja, bet arī nevarēja palikt gluži viens. Bet, ja arī gribētu, karš to neļautu. Pēc dažām stundām viņam nāksies pieņemt armijas štābu, iepazīties ar svešiem ļaudīm un nodibināt jaunas attiecības ar tiem, kurus jau pazina. Ar dažu vajadzēs abpusēji pieskaņoties, ar dažu pagaidām samierināties, dažu pārvietot, no jauna noskaidrot kāda stiprās un vājās puses, kas agrāk bija redzamas tikai iztālēm.

Ja viņš lidotu atpakaļ uz savu divīziju, tas zināmā mērā būtu vieglāk, bet zināmā mērā arī grūtāk. Divīzijā viņam bija

(uvi cilvēki, kufps viņš, pēc frontes jēdzieniem, jau sen pazina. To līdzjūtība viņa bēdās, protams, remdētu sirdi, bet tanī pašā laikā atkal uzplēstu svaigo brūci daudz stiprāk nekā tā vairāk formālā līdzjūtība^ ko viņam armijas štābā izteiks jaunie dienesta biedri, kuriem nebija iemesla vrsos sīkumos iedziļināties viņa bēdās. Galu galā tas varbūt arī bija labāk.

Domas par operāciju, kuru viņam vajadzēs vadīt pirmo reizi kā armijas štāba priekšniekam, viņu jau tagad, lidmašīnā, darīja nemierīgu, atstājot maz laika citām domām. Taisnību sakot, bija grūti iedomāties, ko vēl labāku par gaidāmo jauno darbu varētu vēlēties cilvēks viņa stāvoklī. Sirds dziļumos viņš sāka to apzināties un bija pateicīgs liktenim, kas padarīja vieglākas viņa bēdas ar to vienīgo, ar ko šīs bēdas vārēja padarīt vieglākas.

— Biedri ģenerāli, — Serpiļinu uzrunāja viņam iepretī uz sola sēdošais, pavecais maza auguma ģenerālmajors ar smailu degunu, — tas apakšpulkvedis, kas jūs pavadīja, man lidlaukā sacīja: jūs lidojot pie Batjuka.

— Jā.

— Tad atļaujiet stādīties priekšā: ģenerālmajors Kuzmičs Ivans Vasiļjevičs, arī lidoju turp, pie jums, pieņemt simt vienpadsmito.

— Serpiļins Fjodors Fjodorovičs, — Serpiļins atbildēja, paspiezdams roku mazajam ģenerālim, un ar izbrīnu nodomāja, cik pasaule ir maza. 111. divīzija bija viņa, tas ir, tagad jau viņa bijusī divīzija, un šis ģenerālis, kas lidoja kopā ar viņu vienā lidmašīnā, lidoja pieņemt viņa bijušo divīziju, bet pulkvedim Pikinam tātad atkal bija liktenis lēmis palikt agrākajā amatā.

— Nu labi, būsim pazīstami, — Serpiļins teica, ar interesi vērodams mazo ģenerāli ar rētu.

devītā nodaļa

Pavadījis ģenerālmajoru Serpiļinu un, kā bija pavēlēts, nogaidījis, kamēr lidmašīna pacēlās gaisā, apakšpulkvedis Artem-jevs atgriezās no aerodroma.

Lidmašīna izlidoja ar novēlošanos, bet tik un tā vēl nevarēja braukt gulēt: pirms tam vajadzēja iegriezties bruņutanku pārvaldē un tur personiski paņemt kādu dokumentu.

Mašīna nogriezās no Gorkija ielas un brauca pa «B» loku.

«Tomēr pamazām atkal piepildās ar cilvēkiem,» Artemjevs

pie sevis nodomāja par Maskavu un atcerējās Serpiļina negaidīto jautājumu, kad viņi gaidīja aerodromā. /

— Vai ģimeni neesat izsaucis uz Maskavu?/

— Nē, biedri ģenerāli, — viņš atbildēja, nepaskaidrojot tuvāk, ka dzīvo pasaulē viens kā koks un viņ^tn nav neviena, ko izsaukt.

Tur, aerodromā, nolūkodamies pakaļ lidmašīnai, kas aizlidoja uz Staļingradu. Artemjevs ar īgnumi/ nodomāja par savu pašreizējo adjutanta likteni... Protams, ir labi, ka bija nokļuvis par adjutantu pie tāda priekšnieka, pie kura ne tikai jādzird: «piezvani», «pasniedz», «atnes», bet ar labu gribu var arī ļoti daudz ko mācīties uz priekšdienām. Tomēr šodien, noskatoties lidmašīnas astē, sajuta ilgas pēc frontes.

Kad, iznācis no hospitāļa, vēl staigādams ar spieķi, viņš nokļuva Ģenerālštābā, uzskatīja to par veiksmi. Bet pēdējā laikā kļuva nemierīgs: ko tad, ja priekšniecība pieradīs pie viņa un negribēs laist uz fronti? Kaut arī apsolīja, kad pieņēma. Pēdējā nedēļā ģenerālleitnants bija tāds dīvains, sadrūmis. Bet kādēļ — nevarēja zināt, un nepieklājās arī jautāt. •

Par spīti agrīnai rīta stundai, tanku pārvaldē valdīja liela rosība. Pēc visām zīmēm spriežot, pēdējo mēnešu laikā tankisti bija sasparojušies, un nebija brīnums: sākot ar novembra uzbrukumu, tanku un mehanizētie korpusi lika vāciešiem trūktiesl

Paņēmis dokumentu un iedams lejā pa kāpnēm, Artemjevs pavirzījās sānis, lai palaistu garām lejup skrejošo ģenerālmajoru ar melnajām tankista uzšuvēm. Un vienīgi, jau palaidis garām, no mugurpuses ieraudzījis noskūto, kailo galvu, saprata, ka šis ģenerālmajors ir vecs draugs no Halhingolas laika — Kostja Kļimovičs. Kara sākumā runāja, ka viņš kritis, bet nesen viņš pēkšņi atdzīvojās un tika pieminēts ziņojumā, kad pie Ta-činskas bija saņēmis simt lidmašīnas.

— Kostja! — Artemjevs uzsauca ģenerālim, kurš jau bija paguvis noskriet līdz pašai apakšai. Uzsauca, rēķinādamies ar to, ka tad, ja būs kļūdījies, ģenerālis neatsauksies.

Bet ģenerālis pagriezās un strauji sāka kāpt uz augšu Artemjevam pretī. Viņi apskāvās kāpņu vidū.

— Es nupat biju pie tankistiem un atcerējos tevi un Hal-hingolu, — Artemjevs sacīja.

— Atradis, ko atcerēties! — Kļimovičs smīnēdams noteica, — un šajā skarbajā smīnā bija yesela mūžība, kas tagad viņus abus šķīra no Halhingolas.

Viņi kāpa lejtļp pa kāpnēm.

— Kādēļ kliblļ? — Kļimovičs jautāja.

— Biju ievainņts.

— Bet ko tagad dari?

— Pēc ievainojVma pagaidām strādāju Ģenerālštābā. Taču

drīz domāju tikt atpakaļ uz fronti. Bet kādā sakarībā tu esi šeit? Nupat nesen lasīju fciņojumā, ka tava brigāde izlauzusies līdz Tačinskai. \

— Līdz Tačinskai\izgāja gan, bet pēc nedēļas visa izgāja no ierindas... — Kļimovičš teica. — Četras mašīnas palika veselas. Nosūtīja uz pārformēšanu.

— Tas droši vien bija rūgti tādā kauju karstumā ...

.— Tā tikai dzejoļos raksta. Bet varbūt pie jums Ģenerālštābā patiešām tā domā?

— Ko domā?

— Nu to, ka brigādes komandieris, kad viņam no četrdesmit mašīnām palikušas četras, ir sarūgtināts, ja to nosūta uz pārformēšanos? Nezinu, varbūt arī ir tādi muļķi, es tajos neesmu ierakstījies. Redz, ja man no brigādes būtu palicis viens vienīgs nosaukums, bez tankiem, bet manus ļaudis tomēr bez jēgas dzītu ugunī par kājniekiem, tad gan es būtu sarūgtināts, ka priekšnieki baidās ziņot, kam vajag, par patiesajiem tehnikas zaudējumiem kaujās. Gadās arī tā.

— Uzskatīsim, ka esi mani atsēdinājis, — Artemjevs pasmaidīja.

— Jā, iedomājies tikai, esmu priecīgs, — Kļimovičs teica, tāpat kā iepriekš nopietni un dedzīgi. — Esmu priecīgs, ka brigādi savlaicīgi atvilka no frontes; esmu priecīgs, ka pieņema saprātīgu lēmumu un ka stāvoklis to atļāva; esmu priecīgs tādēļ, ka, taisnību sakot, darām vēl aplamības. Reizumis nākas noskatīties, kā cilvēki uzvaru kopējā katlā iemet arī aplamības, rēķinādamies ar to, ka tur jau savārīsies viss kopā un nebūs redzams, kurš ko ielicis.

— Es redzu, ka tu esi nikns, bet tur augšā pie jums valda daudz rožaināks noskaņojums.

— Neesmu vis nikns, bet man gluži vienkārši sapņos radas, kā varētu ātrāk iemācīties vāciešus piebeigt nevis pa pusei, bet pavisam. Bet dusmoties — nu vai zini! Ja es būtu kareivis, tad varētu uz daudziem dusmoties — ir uz vada, ir rotas komandieri — uz visiem, līdz pat dievam tam kungam! Bet tagad, kad esmu ģenerālis, man jau atliek maz tādu, uz ko varētu dusmoties, izņemot sevi pašu. Kad tu sāki karot?

— Četrdesmit pirmā gada decembrī, pie M'askavas, Zeļeņi-nas sādžā, gāju kaujā, komandēdams pulku.

— Tātad sāki tieši ar uzbrukumu, ar svētkiem ...

— Nu, ja tu to sauc par svētkiem ... — A/temjevs pārtrauca un, nepateicis līdz galam, atmeta ar roku/ nodomādams: lai Kostja K|imovičs būtu cik labs būdams, bet, no tanka tomēr nevar redzēt, kas ir kājnieki un kas ir pulka komandieris, un cik pudu no kara smaguma viņam jānes uz mdguras. Ja zinātu, tad par svētkiem vis nerunātu ...

— Par tiem svētkiem neapvainojies/ — Kļimovičs teica. — Svētki karā tāpat ir asiņaini. To es zinu. Vienkārši apskaužu tevi, ka sāki karot citos apstākļos nekā es.

Viņi bija nokāpuši pa kāpnēm lejā un tagad stāvēja vestibilā.

— Nu, Paša, man, par- nožēlošanu, jāsteidzas uz staciju, un tu jau arī droši vien dzīvo uz riteņiem.

— Jā, — Artemjevs atbildēja. — Jāved dokumenti uz Ģenerālštābu. — Un pēkšņi attapās. — Ko dara ģimene?

— Ģimeni apbedīju, — KJimovičs noteica mierīgā, neizteiksmīgā balsī. — Visus uzreiz vienā bedrē... Ir kapu pats nevarēju izvēlēties, ir nedeva laika apraudāt. Tā redz. Vai vēl būtu kādi jautājumi?

— Atvaino, — Artemjevs noteica.

— Nekas. Jau pusotra gada visiem atbildu uz šo jautājumu. Esmu pieradis. Bet vai tu neesi apsievojies?

— Nē.

— Bet es rudenī pēc hospitāļa gandrīz apprecējos. Tomēr laikus apdomājos: kādēļ vairot atraitnes un bāreņus, kad arī bez manis to jau ir pietiekami daudz? Ja vienkārši tāpat — tas ir kas cits. Es tikai tāpat, un viņa — arī tikai tāpat... Ja kas notiek: «Lai paraud vien tad viņa, kad saņemta būs ziņa...» — Artemjevs piebilda. — Ko tu tā skaties? Nav mans izdomājums.

— To es sapratu. Tikai agrāk nezināju, ka tev patīk dzeja.

— Bet vai tad mēs, Kostja, agrāk vispār daudz ko zinājām viens par otru? — Artemjevs jautāja. — Pat paši sevi iepazinām tikai karā ...

Viņi izgāja ārā. Pēc pustumšā vestibila apžilba acis. Artem-jeva mašīna stāvēja pie durvīm. KJimovičs ieraudzīja savējo un pamāja, lai piebrauc.

— Uz kurieni tu brauksi?

— Formēt jaunu vienību. Vispirms — uz Kazaņas staciju. Bet tālāk — uz turieni, kur taisa tankus. Ak, tanki, tanki! — Kļi-

movičs iesaucās, — Cepuri nost to priekšā, kuri tankus būvē, bet tiem no mums, kas tādas mašīnas bez kādas jēgas saposta jau pirmajā kaujā, —,ar rungu pa purnu!

Viņi nokāpa no lieveņa. Artemjevs sāka iet par ātru un, neveikli paspēris ievainoto kāju, iestenējās.

— Vai nav pāragri domāt par fronti? — Klimovičs vaicāja.

— Var jau būt, ka par agru, bet frontes ziņas pārlieku satrauc!

— Tas tiesa, — Kļimovičs piekrita, — ir tāds laiks, kas nejauj garlaikoties. Nu, labi, karo vien. Pēc iespējas paliec dzīvs.

Viņi apskāvās. Kļimovičs iesēdās mašīnā un, aizvērdams durtiņas, atvadīdamies pamāja ar roku.

Kad Artemjevs atgriezās Ģenerālštābā, pieņemamā istabā dežurēja otrs adjutants — Kosihs. Tas bija pie ģenerālleitnanta jau no pirmskara laika. Sevišķu uzdevumu virsnieki mainījās jau trešo reizi, bet šis palika joprojām. Ģenerālleitnants pie viņa bija pieradis, un neviens cits viņam nebija vajadzīgs.

— Vai nezvanīja, mani nemeklēja? — Artemjevs vaicāja.

— Nē, — Kosihs sacīja. — Vari gulēt līdz četrpadsmitiem.

Artemjevs atvesto dokumentu ieslēdza seifā, labsajūtā izstaipījās un ar prieku nodomāja, ka tūlīt dosies uz mazo istabiņu trešajā stāvā, kur atradās piecas gultas adjutantiem. Kaut arī Ģenerālštābā bija atcelts kazarmu režīms, tomēr praktiski tas vēl pastāvēja.

— Piezvani man trīspadsmitos, lai neaizguļos.

— Neuztraucies, piezvanīšu, — Kosihs teica un, ielūkojies savā piezīmju bloknotā, pēkšņi atcerējās: — Zvanīja ģenerālis Smeļovs, lika pierakstīt un tev atdot adresi. Tevi meklējot kāda sieviete. Es tūlīt uzrakstīšu.

Bet satrauktais Artemjevs, nenogaidījis, kamēr Kosihs pārrakstīs adresi, pats ātri apgāja apkārt galdam un ielūkojās bloknotā. Viņš zināja, ka māsa, kuru aizsūtīja uz ienaidnieka aizmuguri, pēc Rietumu frontes partizāņu štāba ziņām, jau pirms gada bija gājusi bojā, izpildot uzdevumu. Neko tuvāk viņš tā arī nenoskaidroja un nebija gluži pārliecināts, ka viņa mirusi, jo zināja gadījumus, kad tādas vēstis pēcāk izrādījās nepatiesas. Bloknotā, no kura Kosihs pārrakstīja adresi, bija svešs uzvārds: ■«Prasīt pēc Ovsjaņņikovas ...»

Varbūt viņa atvedusi kādas ziņas par māsu?

«Prasīt pēc Ovsjaņņikovas ...» viņš izlasīja vēlreiz, paņēmis

no Kosiha lapiņu, un tikai tagad ievēroja adresi: «Sretenskas iela 24, dzīvoklis 6.»

— Vai tu pareizi pierakstīji? — viņš vaicāja Kosiham.

Kosihs pat neatbildēja. Lai nu par ko, bet par pareizību

Kosihs varēja galvot.

«Kas tad tas? Jokus dzen ar mani, vai?» Artemjevs nodomāja. Adrese bija pārlieku pazīstama," kaut sen izsvītrota no atmiņas.

— Kāds Smeļovam papildu numurs? — viņš spēji jautāja.

— Vai tu esi dulls, vai? — Kosihs teica. — Smelovs zvanīja septiņos četrdesmit pieci, skaties, man te ir pierakstīts, pirms gulēt iešanas ...

«Prasīt pēc Ovsjaņņikovas ...» Artemjevs vēlreiz izlasīja pie sevis. Svešais uzvārds nekādi nesaderējās ar adresi. Viņš atcerējās večiņu, kura toreiz, pirms kara, dzīvoja pie tiem ļaudīm tanī dzīvoklī par mājstrādnieci, varbūt tā ir Ovsjaņņikova? Viņš nezināja tās uzvārdu, vienkārši zināja, ka tā ir «krustmāte Poļa». Bet, ja tas arī tā būtu, kāpēc viņš tai būtu vajadzīgs? ...

— Zini, Kosih, — viņš teica, bāzdams zīmīti kabatā. — Ja kas gadās, lai tu zini, — es aizeju uz šo adresi. Tas nav tālu. ātri izstaigāšu.

— Nu, pieraugi, pēcāk snaudīsi! — Kosihs nepiekrita.

Kad Artemjevs iegāja pazīstamajā namā un pieklauvēja pie dzīvokļa aplupušajām durvīm ar noplēsto vaska drānu, viņam atvēra durvis svešs zēns ar velteņiem kājās, vatētās biksēs un uz pleciem uzmestu vateni.

— Es esmu Artemjevs, — Artemjevs sacīja, — man iedeva šo adresi...

— Jā, jā, nāciet tikai iekšā, — sniegdams roku, zēns sacīja meitenes balsī. — Es esmu Ovsjaņņikova.

Roka bija maza, spēcīga un ļoti karsta.

— Iesim iekšā ...

— Vai drīkst noģērbties? — Artemjevs jautāja.

— Kā vēlaties. Es pati esmu kopš rīta gluži nosalusi, pat rokas sildīju uz petrolejas plītiņas... Iesim labāk uz virtuvi.

— Es tomēr noģērbšos, — Artemjevs teica un, novilcis šineli, sekodams meitenei, izgāja caur lielo, ledaini salto priekšistabu, garām līdz galam atvērtajām durvīm, kas veda ēdamistabā, kurā, tāpat kā pirms kara, stāvēja sarkankoka mēbeles.

Virtuvē bija siltāk, uz petrolejas plītiņas sila tējkanna. Pie sienas bija nolikta šaura dzelzs gultiņa un atsperu matracis, kam kāju vietā paliktas apakšā grāmatu kaudzītes. Uz matrača nomests jauns puskažociņš.

— Paņemiet uz pleciem kažociņu, ja salst. Kaut gan tas ir maziņš, — meitene piebilda, pārlaidusi skatienu Artemjeva masīvajai figūrai. — Bet es no rīta, lūk, pa partizāņu modei.

Viņa pieskārās plecos uzmestā vateņa malai un pēkšņi samulsa no Artemjeva skatiena. Zem vateņa viņai bija tikai vīriešu krekls, sabāzts vatētajās biksēs, sasiets ar lentītēm pie tievā kakla: zem karavīra krekla viedās divi augsti izcilnīši. Tā-pēc tad viņa arī nokaunējās un, jau pagriezusi viņam muguru, iebāza rokas piedurknēs un, aizpogādama vateni, teica:

— Atvainojiet, es domāju, ka mana saimniece pārnākusi...

Viņai bija īsi apcirpti mati kā zēnam, mugurpusē uz kakla

tie bija atauguši un savijušies zēniskās sprogās. Tā kādreiz pirms kara matus grieza arī Maša.

Aizāķējusi beidzamo āķīti, viņa pagriezās uz Artemjeva pusi. Viņai bija vienkārša, bet jauka, droši vien pat skaista seja, tikai ļoti bāla un pārgurusi, bet šīs sejas izteiksme dīvaina — reizē apņēmīga un apjukusi.

— Nu, ko jūs man pateiksiet? — Artemjevs jautāja, jau saprazdams, ka viņam nepateiks nekādas labas ziņas.

— Man jāpastāsta par jūsu māsu, — meitene ierunājās tādā balsī, kādā nerunā par dzīvajiem. — Es esmu Ovsjaņņikova Tatjana Vasiļjevna, Taņa ... Apsēdieties ...

Un pati apsēdās uz puskažociņa, kas bija uzsviests uz atsperu matrača.

Artemjevs piesēda uz ķeblīša un turpināja viņu vērot.

— Es atgriezos no turienes, taisnība, jau gandrīz pirms diviem mēnešiem, bet es biju slimnīcā ...

— Runājiet, tikai bez ievada. Ka māsa nav vairs dzīva, to es jau esmu dzirdējis, — Artemjevs sacīja ar beidza-mo, izmisuma pilno cerību.

Taču viņa to nepārtrauca un neiesaucās: «Nē!» Tikai izbrīnījusies ilgi raudzījās Viņā un klusēja. Iznāca citādi, nekā bija domājusi, izrādās, ka viņš jau zina.

— Runājiet, kādēj apklusāt? — Artemjevs sacīja. — Es zinu tikai vienu: gājusi bojā, izpildot uzdevumu. Ja zināt, kur un kā, pastāstiet. Sliktāk jau nebūs.

Pasacīja tā, kaut gan juta, — nē, būs sliktāk, daudz sliktāk.

Bet Taņa raudzījās uz šo cilvēku, kas nemaz nebija līdzīgs savai māsai un šķita rupjš, un vēl arvien nezināja, ko lai pastāsta vispirms. Vai to, kā Maša gāja bojā? Vai arī to, kā viņas satikās un sadraudzējās un ko Maša viņai stāstīja tanī pēdējā naktī, kad aizgāja uz konspiratīvo satikšanos Smoļenskā? ...

— Nu ko jūs mani spīdzināt? — viņš teica joprojām tanī pašā rupjajā balsī.

— Nezinu, kā viņa gāja bojā, — Taņa sacīja, — manis tur klāt nebija. Es tikai zinu, ka viņai vajadzēja ierasties Smojenskā un viss bija Joti labi sagatavots, viņai nevajadzēja iekrist... Bet dienu vēlāk uzzinājām, ka viņa nav ieradpsies norunātajā vietā. Bet pēc tam, pēc divām nedēļām... tur pilsētas valdē strādāja viens mūsu cilvēks, viņš mums iedeva uz nāvi notiesāto saraksta kopiju, un ... tur bija arī viņas vārds, tas, kas dokumentos. Pēc dokumentiem viņa bija Veronika ... Mūsu nodaļas komandieris domāja, ka viņiem spriedumu izpildīs tanī vietā, kuru mēs zinājām, un mēs tur ierīkojām slēpni, un es arī gāju ... Bet viņus sodīja citur, vietu pārmainīja ...

Artemjevs piecēlās, piegāja pie petrolejas plītiņas, noņēma tējkannu un ielēja krūzītē ūdeni.

—- Ņemiet stiprumu, — Taņa sacīja.

Bet viņš neatbildēja: stāvēja pie plīts un ilgi, sīkiem malkiem dzēra karsto ūdeni.

Izdzēra, nolika krūzīti uz plīts, piegāja pie Taņas un, nekā neteikdams, pavilka kažociņu. Viņa saprata un pārsēdās tālāk, atbrīvodama kažociņu. Bet viņš, aplicis ap pleciem šo mazo kažociņu un satvēris to ar roku pie kakla, sāka staigāt pa virtuvi. Un pēc tā, cik cieši viņa roka sažņaudza pie kakla kažociņa malas, bija redzams, ka viņam grūti pār sevi valdīt.

— Un kas bija tālāk? — viņš vaicāja savā rupjajā balsī.

— Kas tālāk? — Taņa nesaprata, ko viņš vēlas. — Kas var būt tālāk?...

...Tālāk — no virspuses gluda sniega sega, tāpat kā visur, bet zem sniega steigā samesti sasalušas zemes kukuržņi, bet zem tiem — baskājaini, puskaili vīriešu un sieviešu ķermeņi, ar mokās izgrieztām, uz pleca noliektām galvām, ar sastingušiem kakliem, ar sānis atmestām, ledainām rokām, ar sažņaugtiem pirkstiem, kas vēl bija grābuši zemi un nomiruši jau pēc tam, pēc visa pārējā ...

Nesen, novembrī, viņi atraka tādu bedri. Atraka tādēļ, ka gribēja pārbaudīt, vai tiešām vācieši ir nošāvuši arī vienu provokatoru vai tikai izlikās, ka tas nošauts kopā ar citiem, bet paši nosūtījuši viņu darboties citā vietā.

Bet vēlāk, pavasarī, zeme sāk iegrimt, un tur, kur bija līdzena sniega sega, kļūst redzams garš iegrimušas zemes taisnstūris.

Artemjevs ielūkojās viņai sejā un, no tās saprazdams, ka ir jautājis kaut ko tādu, ko viņa nespēj atbildēt, ar pūlēm atcerējās savu pirmo bezjēdzīgo, no sirds dzijumiem izlauzušos jautājumu: kas tālāk?

— Es gribēju jautāt, kur tas notika? Vai jūs zināt?

— Netālu no šosejas, pie ķieģeļrūpnīcas, — viņa sacīja, — tur viņiem ir barakas — nometne. Kilometru no šīs nometnes ...

«Tad redz, kur apbedīja Māšu,» Artemjevs nodomāja, «pie ķieģeļrūpnīcas, kilometru no barakām... Kāda rūpnīca, kādas barakas, uz kuru pusi kilometrs ... Kas vēl atrodas tanī kapā, cik cilvēku, kādēļ un par ko viņus nogalināja?... Jā, arī tur, Rietumu frontē, drīz vien iesim uz priekšu. Bet vai kāds atradīs kādreiz to vietu pēc tam, kad tai vēlreiz karš pārvelsies pāri... Un droši vien māte arī guļ tādā bedrē kaut kur pie Grodņas, ja viņu nenogalināja jau pirmajās dienās uz ceļa, kopā ar to mazo meitiņu, kuras fotogrāfiju pirms kara Maša aizsūtīja uz Citu ar parakstu: «Tā ir mana un Ivana Taņa...» Kur viņa tagad ir, jūsu Taņa, un kur esi tu, kur tavs Ivans? Viņš arī trūd kaut kur Krievzemē, izstiepies visā savā lempīgajā, trīs aršinas garajā augumā, varbūt tā arī nepaspējis ne reizi izšaut uz vāciešiem... Kaut jel ātrāk tiktu uz fronti.. .»

— Labi, — viņš teica, joprojām staigādams. — Pastāstiet pārējo, ja kaut ko zināt. Vispār, stāstiet visu, ko zināt, es nezinu nekā. Četrdesmit pirmā gada ziemā atbraucu no Tālajiem Austrumiem karot pie Maskavas un mājas vietā atradu vienas vienīgas drupas: ne mātes, ne māsas, neviena... Dzīvokļa atslēgu nebija, durvis uzlauzu. Atslēgas atstājuši pie viena cilvēka, bet tas arī bija nomiris. Ticat vai neticat, četros mēnešos, kopš esmu šeit Maskavā pēc iznākšanas no hospitāļa, ne reizi neesmu pārnakšņojis mājā, tik smagi... Vienreiz ar labu sievieti naktī nebija pajumtes, viņa lūdzās: iesim pie tevis, — bet es nevarēju, tā arī negāju, tādēļ ka iet uz turieni — tas butu tikpat kā uz kapa ar tādām lietām noņemties ... Piedodiet par rupjību, stāstīju kā biedram.

Bet viņa neapvainojās, tādēļ ka aiz rupjajiem vārdiem bija jūtamas sāpes un vientulība. Jā, un taisnību sakot, vai nu to vien viņa bija dzirdējusi šī pusotra gada laikā! Tikai pēkšņi noteica, viņam par pārsteigumu:

— Kad Maša jūs pieminēja, vienmēr nožēloja, ka neesat apprecējies.

Un, pavērojusi, kā viņš staigā pa istabu, klibodams un visu ķermeņa svaru pārvietodams uz vienas kājas, jautāja:

— Kāds jums ievainojums? Liels sadragāts, vai ne? Būtu labāk apsēdies ...

— Jā, — viņš atbildēja un paklausīgi apsēdās.

— Es jau tā domāju, — viņa sacīja. — Tur izdarīja daudz operāciju. Es gan esmu ārste, bet par ķirurgu k|uvu tikai tur. ierados partizāņu nodaļā tikai desmit dienas ātrāk nekā Maša.

Ar to iesākās viņas stāsts par Māšu, kuru viņi bija atraduši mežā pēc neveiksmīgā lēciena un nedēļu ilgas maldīšanās, ar ielaistu atklātu lūzumu rokā.

Meža biezoknī, četrdesmit kilometrus no Smoļenskas, no rīta, paklājusi telteni uz tikko uzsniguša sniega, tādēļ ka zemnīcā bija tumšs, viena jauna sieviete izdarīja operāciju otrai — bez instrumentiem un narkozes. Klusēdama izlobīja ārā citu pēc citas kaulu šķembas, reizumis ielūkodamās sejā tai otrai, kura arī klusēja, — novājējusi no bada, ar zili sakodītām lūpām un lielām sviedru lāsēm nosvīdušu pieri, kā dzemdībās .'..

Ar šo klusēšanu tad arī sākās abu draudzība, viena no tām, kas ar acumirklīgu spēku uzliesmojusi divu vientuļu sieviešu sirdīs, dega spēcīgi, alkatīgi, negausīgi un lika steigšus izraisīties pilnīgai atklātībai, it kā paredzētu savu drīzo galu un baidītos, ka nepaspēs visu pateikt un izjust...

Bet vēlāk, kad viņas jau bija paspējušas viena otrai izstāstīt gandrīz visu galveno, kas līdz tam laikam bija noticis viņu dzīvē, pēkšņi noskaidrojās kāda nejaušība, kas neredzami bija saistījusi viņas jau pirms iepazīšanās. Atklājās, ka cilvēks, ar kuru Taņa bija nākusi ārā no aplenkuma pie Mogiļevas un kurš pārmaiņus ar Zolotarjovu stiepa viņu kukragā pa Jeļņas mežiem, nesa un iznesa, neļaujot viņai nošauties, — atklājās, ka šis labais un drūmais cilvēks — Ivans Petrovičs Sincovs bija Mašas vīrs.

Stāstīdama Artemjevam par Māšu, Taņa pastāstīja arī par Sincovu to, mazumiņu, ko bija uzzinājusi no Mašas. Bet Artemjevam tas bija daudz, tādēļ ka viņš nezināja nekā. Ne to, ka Sincovs, kā tagad noskaidrojās, bija iznācis no aplenkuma, ne to, ka bija atkūlies lidz Maskavai un pēdējā naktī, satiekot Māšu, bija tai sacījis, ka atkal dosies uz fronti.

— Es viņu meklēšu. Es jau interesējos, bet sākšu atkal visu no gala, — Artemjevs sacīja.

— Nevajag, — Taņa skumji teica, — viņš ir kritis ...

— Kā jūs zināt?

— Man vakar pateica. Viens cilvēks, kurš noteikti zina, ka kritis. Četrdesmit pirmā gada beigās.

Viņš paskatījās uz Taņu, un tā skumji pamāja ar galvu: jā„ tas ir noteikti, pilnīgi noteikti. Serpiļins bija to teicis tik pārliecinoši, ka Taņai neienāca ne prātā viņam pārjautāt, kad tieši Sincovs kritis.

— Labi, — Artemjevs sacīja pēc ļoti garas pauzes. — Stāstiet vēl par māsu visu, ko zināt.

Sākumā Taņai likās, ka stāstīs vēl ļoti ilgi, bet iznāca citādi. Izrādījās, ka viņam, vīrietim, nav iespējams atstāstīt visu, par ko viņas ar Māšu runāja. Bet Mašas partizāņu gaitās bija maz notikumu līdz pat tās aiziešanai no nometnes ,un bojā ejas dienai.

Vienkārši dzīvoja mežā zemnīcā un gaidīja, kamēr sadzīs roka, lai dotos uz Smojensku pie kādas vecas ārstes kā tās radiniece.

Maskavā, kad Masu sūtīja pāri frontei, domāja, ka viņa strādās pagrīdē kā radiste, bet uz vietas viss izrādījās citādi. Bija bīstami glabāt raidītāju pilsētā, tāpēc nolēma to turēt mežā un tā apkalpošanai sagatavoja citu radistu, vīrieti, bet Māšu sūtīja uz pilsētu par sakarnieci, lai viņa ar šīs vecās ārstes palīdzību iekārtotos slimnīcā par sanitāri un sūtītu ziņas ar braucēju, kurš veda no meža slimnīcai malku. Bet viņai tā arī neiznāca to darīt. Viņa pat neaizgāja līdz satikšanās vietai...

— Pēc diviem mēnešiem es pati gāju uz to vietu, — Taņa teica. — Bija ļoti nepieciešams kādu tomēr sūtīt, bet mani sākumā nelaida, baidījās: ja nu pēkšņi, kad viņu tur spīdzināja ...

Artemjevs nodrebēja no šiem vārdiem.

— ,...bet pēc tam divus mēnešus ar to ārsti nekas slikts nenotika, un kļuva skaidrs, ka Maša nekā nav teikusi, un tad mani tomēr sūtīja. Tanī pēdējā naktī, kad viņa devās uz Smo-ļensku, bet es ari aizgāju ar nodaļu operācijā, mēs viena otrai apsolījām, ka tā no mums, kas atgriezīsies Lielajā zemē, uzmeklēs otras piederīgos un pastāstīs... Redziet, cik ilgs laiks pagājis, un tomēr es jūs atradu. Pavisam nejauši: vakar no rīta biju pie mūsu brigādes komandiera «Maskavas» viesnīcā, bet pie viņa sēdēja kāds ģenerālmajors, kurš teica, ka esot pazinis Māšu un pazīstot arī jūs.

Viņa apklusa un kā skolniece salika rokas uz ceļgaliem, kurus sedza biezās, vatētās bikses. Sēdēja un gaidīja, vai viņš vēl ko nejautās.

— Vai viņus nošāva vai pakāra? — Artemjevs vaicāja dobjā balsī.

— Nošāva.

Taņa nobāla, un viņas līdz šim mierīgā balss mazlietiņ iedrebējās, bet Artemjeva sirdī uzbangoja dziļš izmisums un žēlums par Māšu, kuru nošāva, un par šo viņam pretī sēdošo, nobālušo meiteni vatētajā kamzolī un biksēs, kura, dievs vien to zina, ko visu nav pieredzējusi un kādām briesmām izgājusi cauri! Viņš iedomājās, kā viņas, nabadzītes, tur naktī abas sēdēja mežā un baidījās par nākotni, un norunāja, lai tā, kas paliks dzīva, pastāsta par to, kurai būs jāmirst...

«Nu kā tad tas var būt, ka mēs to esam pieļāvuši, lai viņas tur iet bojā, mirst, lai viņas spīdzina un izvaro, un nošauj, izdzītas sniegā basām kājām, un apmet cilpas ap meiteņu tievajiem kakliem! Kā mēs esam pieļāvuši, lai tas notiktu!... Mans dievs, cik tas ir briesmīgi un apkaunojoši!»

Viņš izjuta smeldzošu žēlumu, nu jau ne vien par māsu, bet par visām tām, kuras arī tagad atrodas tur, kuras turpina sūtīt turp, ellē, pašam velnam nagos, kuras arī tagad tur tiek notvertas, iet bojā, iet uz karātavām. Smoļenskā, Brjanskā, Orlā, Mogiļevā ... Cik daudz ir šo nolādēto perēkļu, šo gestapoviešu ierīkoto spīdzinātavu, no kurām neviens neiznāk dzīvs, cik daudz to ir visā Krievijā, tur, aiz frontes līnijas! Baigi iedomāties ... Viņš izjuta nežēlīgu, gandrīz nepanesamu vīrieša, tieši vīrieša kaunu par to visu, ko pārdzīvoja visas šīs meitenes un sievietes, tādas pašas kā viņa māsa un kā šī pati maziņā, kas sēdēja viņa priekšā. Dzīvība tik tikko turas kaulos!...

«Nē, uz fronti, uz fronti, ātrāk uz fronti... Sist šos fašistu neliešus, sist bez žēlastības, bez saudzības, sist līdz nāvei! Un gūstā neņemt! Lai nodod kaut tribunālam, vienalga!»

— Paklausieties, paklausieties, kas jums kait?... — purinādama Artemjevu aiz ceļgala, iesaucās Taņa, kuru izbiedēja viņa seja un it kā briesmīgās sāpēs aizmiegtās acis.

Viņš pavēra plakstus un palūkojās uz viņu.

— Nekas ... tāpat vien, iedomājos to visu uz mirkli...

Un, joprojām raudzīdamies viņas novājējušā, glītajā, pārgurušajā sejā, jautāja:

— Ko jūs domājat darīt turpmāk?

— Pagaidām man iedeva mēnesi atveseļošanās atvaļinā-

juma. Pēc tam uz komisiju. Droši vien iešu uz fronti, uz med-sanbatu.

— Bet tur neatgriezīsieties?

— Nē, neatgriezīšos, negribu. — Un, papurinājusi galvu, atkārtoja: — Negribu, esmu nogurusi.

Tad, lai viņš labāk saprastu, ko viņa domāja, paskaidroja, ka sešus mēnešus, pildot uzdevumu, nostrādājusi Smoļenskas pilsētas slimnīcā par medmāsu.

— Sēdēju tur par sakarnieci. Zagu arī medikamentus un sūtīju uz mežu...

Pateikusi «zagu», viņa pasmaidīja, bet tūlīt atkal kļuva nopietna un paskaidroja, ka pagrīdē ir pavisam citādi nekā partizāņu nodaļā. Partizāņu nodaļā ir ieroči un visapkārt biedri. Bet pagrīdē visu laiku jādzīvo vāciešu varā. Kā odam starp delnām: kuru katru bridi var nosist — un tevis vairs nav. Un tas nogurdina visvairāk.

— Nē, tagad es gribu tikai uz fronti, nekur citur.

— Bet kur pavadīsiet šo mēnesi? Vai šeit? — Artemjevs jautāja.

— Es vēl nezinu, — viņa teica. — Ja izdosies, tad aizbraukšu pie tēva un mātes.

— Kur tad viņi jums atrodas?

— Nemaz īsti nezinu. Pirms kara tēvs strādāja Rostovas lauksaimniecības mašīnu rūpnīcā. Es tikai nesen ar hospitāļa komisāra palīdzību noskaidroju, ka gandrīz visa Rostovas lauksaimniecības mašīnu rūpnīca evakuēta uz Taškentu. Ja tēvs nav frontē, tad droši vien atrodas tur. Pirms kara viņš bija ceha parļorgs. Aizsūtīju turp telegrammu un tagad gaidu atbildi.

— Bet uz kādu adresi sūtījāt telegrammu?

— Taškentā, Rostovas lauksaimniecības mašīnu rūpnīcā.

— Un pieņēma?

— Pieņēma. Bet kas tad ir?

— Var neaiziet. Ļoti iespējams, ka rūpnīca tagad ir apzīmēta ar numuru ...

— Es arī no tā baidos, — viņa sacīja. — Bet ko lai tad dara?

— Var uzzināt pasta kastītes numuru, ja rūpnīca ir numurēta, bet var ... — Viņš nepaskaidroja, kāda doma viņam iešāvās prātā, un teica: — Vārdu sakot, ja nesaņemsiet atbildi, — es palīdzēšu. Rīt atnākšu pie jums, kad man būs laiks. Visvairāk iespējams, ka vēlu vakarā.

— Labi, — viņa sacīja un piebilda: — Bet labāk nepūlieties.

15a

Artemjevs pasmīnēja: liekas, viņai nepatika vārdi «vēlu vakarā».

— Redziet, tā, — viņš teica, — norunāsim skaidrības labad. Pirmkārt, es jums izdarīšu absolūti visu un sagādāšu arī vietu vilcienā, ja jūsu vecāki atrodas Taškentā. Bet, otrkārt, ja jūs iedomājaties ko sliktu — tad bez pamata. Es, protams, neesmu «mākonis ūzās», bet puiša cilvēks, tomēr tā nerīkojos, ka, tēlo-

. dams vienu, gribu ko citu. Es esmu pret sievietēm vai nu gluži atklāts, vai arī no sākuma līdz beigām biedrisks... Tādas tās lietas, dārgo biedri, — viņš pasmīnēja pats par saviem vārdiem. — Bet tagad, pirms aizeju, divi jautājumi. Kā jums ar ēdamo? — Un, neļaudams viņai samelot, pats atbildēja viņas vietā: — Noteikti pagrūti. Vēl tāds jautājums: kad nākšu un atnesīšu jums drusku konservu, vai es varu rēķināties ar to, ka jūs nelauzīsieties un pieņemsiet kā cilvēks?

— Labi, nelauzīšos, — Taņa iesmējās.

— Nokārtots. Otrs jautājums: kā jūs nokļuvāt šeit, šinī dzīvoklī?

Izbrīnījusies par dīvaino interesi, ar kādu tika izteikts šis jautājums, Taņa sāka skaidrot, ka viņa sadraudzējusies Skļi-fosovska klīnikā ar kādu vecu kopēju un ka šī kopēja uzaicinājusi viņu padzīvot pie sevis ...

— Un to sauc par krustmāti Poļu? — Artemjevs viņu pārtrauca.

— Jā, — Taņa apjukusi palūkojās uz viņu.

— Un jūs divas vien šeit dzīvojat? Bijušie saimnieki vēl nav parādījušies pie apvāršņa?

— Krustmāte Poļa stāstīja, ka viņi esot evakuācijā Vidusāzijā. Bet viņu meita... — Taņa gribēja paskaidrot Artemje-vam, ka krustmāte Poļa nupat vakar satikusi saimnieku meitu un tā teikusi, ka taisoties šurp atnākt... Tomēr nepaspēja to paskaidrot tādēļ, ka pie parādes durvīm klauvēja.

— Lūk, krustmāte Poļa arī klāt! — Taņa iesaucās. — Pajautājiet visu viņai pašai.

Un aizsteidzās atvērt durvis.

DESMITA NODAĻA

Palicis viens pats, Artemjevs ar izbrīnu nodomāja, ka, lūk, tūlīt, cik dīvaini tas arī nebūtu, viņš satiks krustmāti Poļu — gabaliņu no savas vecās, izsvītrotās pirmskara dzīves.

. — Bet jūs te gaida viens paziņa... Neteikšu vis, pati redzēsiet. — Viņš dzirdēja aiz durvīm Taņas priecīgo balsi.

Atvērās durvis, un virtuvē ienāca novecojusī un novājējusī krustmāte Poļa, ģērbusies tanī pašā mūžīgajā rudens mētelī, kādā viņa staigāja ir pirms četriem, ir pirms desmit gadiem, ar veco, pazīstamo somu rokā. Ienāca un pie sliekšņa iesaucās:

— Paša! Nu to gan nebiju cerējusi!

Un, paskrējusi dažus sojus pretī, tikko aizsniegdama viņa pieliekto galvu, piegrūda vecisko smailo deguntiņu vispirms pie labā vaiga, tad pie kreisā, tad atkal pie labā. Tad nolika uz grīdas somu un sāka steigšus vilkt nost mēteli, atstūmusi Artem-jevu, kurš grasījās viņai palīdzēt.

— Liecies nu mierā! Atradies kavalieris! Sēdies labāk tēju dzert. Labi, ka es, no dežūras nākot, paņēmu maizi... Taņa, paraugi, vai tur no vakardienas stiprums ir palicis. Tad izlej to krūzītē, bet viņam mēs nežēlosim un uzliesim jaunu. Būtu pacienājusi tevi ar pīrāgiem, bet nav no kā cept. Atnāc uz Pirmo Maiju, tad izcepšu, ja uz svētkiem atkal maizes vietā dos miltus.

Viņa ģērbās nost, noņēma no galvas lakatus, ielūkojās tējkannā, vai ūdens ir uzvārījies, parakņājās somā, — visu reizē. Maziņa, rosīga un kara laika tievuma dēļ vēl spriganāka nekā agrāk.

— Kāds vējš tad tevi šurp atpūtis? Vai tikai nebūsi nācis precībās pie mūsu Taņas? Bet viņa jau mums ir precēta sieva ...

— Nu kādēļ tad jūs tā, krustmāte Poļa? — Taņa ierunājās. — Es pati būtu pateikusi, ja gribētu.

— Lai zina vien, — krustmāte Poļa sacīja, — citādi tev nav ne jausmas, kāds viņš ir ...

— Nu kāds tad? — Artemjevs jautāja, brīnīdamies, ka šī sieviete bija pastāstījusi par tēvu un māti un nebija gribējusi stāstīt par vīru. — Nu kāds tad es esmu, ko, krustmāte Poļa? — Artemjevs atkārtoja, nenogaidījis atbildes. — Citādi no jūsu vārdiem vēl diezin ko ...

— Skaistulis tu esi!... — neļaudama viņam izrunāt līdz galam un iešņukstēdamās no jūtu pārpilnības, krustmāte Poļa sacīja, stāvēdama viņam iepretim un noskatīdama no galvas līdz kājām tik lepni, it kā pati būtu laidusi viņu dieva pasaulē.

Taņa nenoturējās un iespurdzās: vārds «skaistulis» jau nu gan ļoti nepiedienēja šim rudmatainajam spēkavīram, kurš stāvēja virtuves vidū iepretim mazajai krustmātei Poļai.

Viņš bija liels, stiprs, spēcīgi veidots vīrietis, kas varbūt ari sievietēm patika, bet par skaistuli gan viņu nekādi nevarēja nosaukt.

— Un redz, tā ir rezolūcija jūsu vārdiem! — Artemjevs sacīja krustmātei Poļai, pašķielējis uz smejošo Taņu.

— Bet kur tad tu tādus ordeņus ķēri — divi Sarkanie Karogi, tas nav pa vienam smieklam!... —krustmāte Po[a jautāja, atkal iešņukstējusies. — Par ko tad tos dabūji? — Un, neļaudama viņam atbildēt, nikni noteica: — Ir nu gan muļķe! Ir nu gan muļķe!...

Taņa apjukusi palūkojās uz viņu.

— Tas nav par jums domāts, — Artemjevs pasmaidīdams sacīja. — Viņa kādreiz gribēja mani saprecināt...

— Es gribēju, bet vai tad tu pats negribēji? — krustmāte Poļa jautāja.

— Nu, es jau arī gribēju, — Artemjevs labsirdīgi piekrita. — Tikai mums abiem nošķiebās, krustmāte Poļa. Ko nu vairs to pieminēt?

— Tātad nemaz nepiemini?

— Nē, nepieminu.

— Bet es viņdien šo satiku uz ielas. Nodusmojās uz mani veselu gadu, bet tagadiņ pati pieteicās nākt ciemā. «Aiziešu,» sacīja. Lai jau nāk vien, ja tā grib.

— Kālab tad veselu gadu dusmojās? — Artemjevs apsēzdamies jautāja.

Taņa jau lēja tēju glāzēs.

— Es negāju pie viņas par dienestnieci, uz viņas dzīvokli. Viņas vīrs jau ir beigts, droši vien būsi dzirdējis.

— Dzirdēju.

— Kad bija tas sešpadsmitais oktobris, māte aizmuka uz Frunzi, bet Nadežda palika te. Un sāka saukt mani pie sevis par dienestnieci. Bet es jau biju iestājusies slimnīcā. Nebiju ar mieru. Sī jau gan ar ēdamo kārdināja, klāstīja par ģenerāļa normu, kādu saņemot, bet es negāju vis. Trīsdesmit piecus gadus novergoju pie viņas večiem, vai tagad, ja viņa lūdz, jāiet jaunā klausībā? Viņa iedomājās, ka pametīs man tikai ar pirkstiņu un es jau tūlīt skriešu. Bet neskrēju vis. Kam man tas vajadzīgs? Tiesa, slimnīcā ir slikts ēdiens, nabagojamies, bet ne-zogam. «Tu,» šī saka, «krustmāte Poļa, esi palikusi tik vājiņa, taisni žēl tevis.» Bet kas man par sliktumu, ka esmu vājāka? Vāja, toties izveicīga. Galvenais ārsts mani izmeklēja un teica: «Tev sirds dēļ ir labāk, ka esi vāja.» Kad Anna Georgijevna atgriezīsies no savas Frunzes, es tikpat pie viņas vairs kalpot neiešu. Kam man viņa vajadzīga?

— Nu, viņu jau nu gan tu mīlēji, — Artemjevs iebilda, izbrīnījies par to niknuma pilno dedzību, ar kādu večiņa runāja.

— Es gan viņu nemīlēju, Paša, bet biju pieradusi pa visu savu mūžu. Pie viņas un nelaiķa Alekseja Viktoroviča biju pieradusi. Pie viņiem pieradu, bet no cilvēkiem viņu dē| atradinājos. Kad aizgāju strādāt uz slimnīcu, pieradu pie cilvēkiem. Kā tad viņa bija ieņēmusies? Pie viņas augu dienu un nakti to vien dzirdēju: atnes to, aiznes to! Bet es tev no sirds saku, labāk guļošajiem ievainotajiem dežūras laikā četrdesmit šīberus palieku un izņemu nekā viņu vienu pašu apdienu!

— Vai tad viņa jau domā braukt atpakaļ?

— Taisoties jau. Kopā ar vīru. Kad satikāmies, Nadežda man stāsta: šās mātei tagad esot jauns vīrs, divpadsmit gadus jaunāks par viņu pašu. Zobu tehniķis. Viņa tātad ārste, bet šis tehniķis. Viņa tātad rūcina savu bormašīnu, bet viņš zog zeltu priekš viņas kroņiem. Jo kur tad to tagad rausi, ja nezagsi. Nadežda man stāstīja: māte, šī saka, jau sen lūdzoties, lai sagādājot atjauju iebraukt Maskavā, bet es, šī saka, negribu, kam man vajadzīga Maskavā tāda dieva sodība, — un vēl ar visu zobu tehniķi!

— Nu, bet, kad atbrauks, — kā tad tomēr būs? — Artemjevs vaicāja.

— Par dienestnieci atpakaļ neiešu. Kamēr būs karš, kopšu ievainotos. Kad tas beigsies, braukšu uz sādžu nomirt.

— Bet kā tad tu ar viņu te varēsi sadzīvot, ja pie viņas nestrādāsi?

— Kas man ar viņu ko sadzīvot? Man ir sava istaba, pie virtuves, es tajā esmu trīsdesmit gadus pierakstīta. Atgriezīsies — visas viņas mantas ir saglabātas. Tikai, kad uz Suharevas ielas sprāga tā bumba, bufetei stikls izgāzās un septiņi kausi saplīsa. Bet, ja negribēs ar mani sadzīvot, — lai gādā citu istabu. Nadežda viņai palīdzēs, papurinās savus lindrakus kāda priekšā, viņai jau tas — viens divi — un darīts ... Viņa arī tagad braukā savā mašīnā ar šoferi. Visiem mašīnas atņēma, bet viņai nekā. Stāsta, esot izkarojusi.

— Redz nu, kā jūs tagad par viņu runājat, — Artemjevs sacīja, — bet gribējāt, lai es ar viņu precos!

— Jā, biju gan tavā pusē. Vai tad nu pasaulē dullo trūkst? Vai nu man vien, vecai muļķei, karš ir iedevis prātu? Un vai tad jums, tiem gudrajiem, viss iznāca pēc jūsu prāta? Un vai visi cilvēki izrādījās tādi, par kādiem tos turējāt? E, ko nu tur runāt!... — Krustmāte Po|a atmeta ar roku. — Kamēr strādāju pie ievainotajiem, tur saklausos tādas lietas... Un vai tad viņai, — krustmāte pievērsās Taņai, — jebkad sapņos būtu rādījies, ka savā mūžā pieredzēs, ko pieredzēja? Viņa jau tev visu neizteiks! Bet man pastāsta. Un kāda viņa bija, kad atveda slimnīcā! Kā viņa, nabadzīte, mocījās! Tu nevari ne iedomāties, kāda viņai šuve! Šitāda... — Un krustmāte Poļa jau gribēja sākt rādīt uz sava vēdera, kāda Taņai šuve, bet Taņa atturēja viņas roku.

— Nevajag, krustmāte Poļa ...

— Ko nevajag? Es nezinu, ko visu būtu tavā labā izdarījusi par to, ka tu pa visu laiku ne reizi neievaidējies! Nu jau drusku atkopusies, — krustmāte Poļa stāstīja Artemjevam, — bet bija tā, ka paceļu viņu, lai pagrieztu, un caur krekliņu jūtu un nevaru saprast, kur tā dzīvība vēl tveras! Turu viņu uz rokām — un ir tik žēl, katra kauliņa žēl!

— Krustmāte Poļa, nu nevajag taču, es jums jau teicu! — Taņa iesaucās tik valdonīgi, ka večiņa apklusa.

Taņa apsauca večiņu ne tikai tādēļ, ka tā viņu slavēja, bet arī tādēļ, ka pēkšņi gluži sievišķīgi sakaunējās. Viņa kaunējās, ka Artemjevs, klausīdamies, ko krustmāte Poļa stāsta, var iedomāties viņu, Taņu, slimnīcā tādu, kāda viņa bija, kad krustmāte Poļa viņu grozīja un cilāja, — novājējušu, neapģērbtu ... Viņai bija kauns par to, bet arī par to, ka bija uzkliegusi krustmātei Poļai, un, lai glābtu situāciju, teica:

— Bet es pati to nemaz neatceros, man tas tikpat kā pīlei ūdens!

«Tā jau nu tev kā pīlei ūdens,» Artemjevs nodomāja, vērodams viņas novājējušo, smaidošo seju. «Citā laikā tevi pēc tāda ievainojuma vajadzētu nosūtīt pāris mēnešus uz sanatoriju un barot ar speķi...»

Bet nebija cita laika, bija šis. Atlika vienīgi neaizmirst un rit šīm divām sievietēm atnest jo vairāk gaļas konservu.

— Kā tad jūs uzrāvāties? — viņš jautāja parupji, bet līdzjūtīgi. Kaut gan šī kara laikā jau sen bija kļuvis par ikdienišķu tas, kas agrāk nenāca pat prātā, viņš tomēr nevarēja nekādi iedomāties, ka sakropļots, sašauts sievietes ķermenis arī ir ikdienišķa parādība.

— Mēs tur vienā vietā uzspridzinājām uzbērumu un atkāpāmies, es pārsēju ievainotos, un mūs apmētāja ar mīnām. Sākumā visas mīnas lidoja pāri, bet pēcāk viena sprāga pavisam tuvu; bet es biju aizmirsusies un nenogūlos: nepaspēju. Pati pie visa vainīga ...

«Redz, kā, izrādās, viņa turklāt pati pie visa vainīga,» Ar-tcmjevs nodomāja ar tādu kā maigu īgnumu. Ar maigumu pret viņu un niknumu pret kādu citu, viņam būtu grūti pateikt, pret ko īsti, ja kāds to jautātu. «Pati pie visa vainīgai Varbūt kopā ar citiem tur bedrē guļošā Masa arī pati pie visa vainīga? Ka devās uz turieni, ka viņu tur nošāva? ...»

Doma par nogalināto māsu atkal aizgainīja visu pārējo, par ko viņš domāja pirms tam.

— Es iešu, — viņš pieceldamies sacīja.

Viņam gribējās aiziet no šejienes un piedzerties, kaut gan piedzerties nedrīkstēja un nebija ko dzert, un, ja arī būtu, tā kā tā nebūtu piedzēries: neprata to agrāk un nebija iemācījies arī kara laikā.

— Vai neesi pie mums nosalis? — krustmāte Poļa jautāja, redzēdama, kā viņš pieceldamies sagrozīja plecus.

— Nekas, es pats esmu karsts, — Artemjevs sacīja. Teica vienkārši tāpat, lai būtu ko teikt, tādēļ ka joprojām domāja par māsu.

— Bet es vienā gabalā salstu, — krustmāte Poļa teica. — Iegāju pie nama pārvaldnieka, tas sacīja, ka šinīs dienās pievedīšot Piemaskavas ogles, sākšot kurināt, kaut arī četrreiz mazāk nekā parastos apstākļos, bet sākt sākšot. Nu jau otrā nedēļa, tomēr kā nekurina, tā nekurina.

— Ar oglēm būs grūti, kamēr neatbrīvosim Donbasu, — Artemjevs piebilda, vēl vienmēr domādams par māsu.

Taņa atvadīdamās piecēlās, bet, arī kājās stāvot, bija tik maza, ka viņš, spiezdams tai roku, no augšas redzēja galvā virs deniņiem nelielu, pa pusei ar matiem apsegtu rētu. «Tur arī ar kaut ko ieskrambāts,» viņš nodomāja. «Ak tu nelaimīgais putnēns!» Un, palaidis vaļā viņas roku, devās uz durvīm.

Taņa jau grasījās pavadīt Artemjevu, bet krustmāte Poļa nelaida, droši vien pati gribēja viņam ko pateikt zem četrām acīm.

Tā tas arī bija. Kamēr viņš uzvilka šineli un aplika jostu, krustmāte Poļa izklāstīja viņam savus plānus par Taņu.

— Aizsūtīja telegrammu, — viņa čukstēja. — Domā pa telegrāfu atrast tēvu un māti. Bet ko nu telegramma tagad varēs sameklēt! Es savai māsai norakstīju trīs vēstules uz mūsu Ko-lodnoju, Jeļecas rajonā, un atbildes kā nav, tā nav. Bet šī — uz Taškentu ... Grib, lai viņai atbild no Taškentas!

— Pie jums Jeļecas rajonā bija frontes līnija, — Artemjevs teica.

— Daudz kas bija. Ko nu tu salīdzini Jeļecu ar Taškentuf Nekādas atbildes viņa tur nedabūs, es jau viņai tūlīt sacīju!

— Un nepareizi darīji, — Artemjevs iebilda. — Cilvēks cer atrast vecākus, bet jūs ...

— Daudz ko cerē! Tagad visi cits citu meklē — vecāki bērnus, bērni vecākus ... Es viņai teicu tā: ja tu savus vecākus neatradīsi — nāc pie manis par meitu. Dzīvosim kopā.

— Kā tad viņa varētu dzīvot ar jums kopā? — Artemjevs jautāja, likdams ausaini galvā un pats nesaprazdams, par ko lai vairāk brīnās: vai par krustmātes Poļas nežēlību, jo viņa acīm redzami nevēlējās, ka Taņa atrod savus vecākus, vai ari par to stipro mātes mīlestību, kas pēkšņi bija uzliesmojusi vientuļās večiņas sirdī. — Viņa taču tā kā tā pie jums nedzīvos, aizies uz fronti.

— Nu tur jau tā lieta, ka aizies, — krustmāte Poļa piekrita. — Bet kam viņai jāiet? Viņa ir savu tiesu nokarojusi, viņai smags ievainojums, lai paliek pie mums slimnīcā. Viņu pieņemtu mīļuprāt. Es pati iešu pie galvenā ārsta! — Un, redzēdama, ka Artemjevs ķeras pie durvju roktura, dedzīgi pačukstēja: — Paša, tu ar viņu parunā, parunā. Saki, ja vecākus neatrod, lai tad paliek Maskavā. Vai pateiksi?

Un Artemjevs saprata: šis dedzīgais lūgums jau arī bija tas galvenais, kādēļ večiņa bija iznākusi viņu pavadīt.

— Pateikšu. Tikai diezin vai klausīs ...

Viņš izgāja no nama un, tiklīdz paspēra dažus soļus, tā ieraudzīja pazīstamu sievieti — pretī nāca Nadja, ģērbusies vāverādas kažokā, kas viņai bija jau pirms kādiem sešiem gadiem, un ar pūkainu lakatiņu ap galvu. Viņa nāca, galvu nodūrusi, bet, kad abi gandrīz saskrējās krūtīs un viņa pacēla galvu, Artemjevs saprata, ka viņa to bija pamanījusi jau iztālēm.

— Pavļik! — Nadja dziedoši novilka un, nometusi cimdu taisni sniegā, sniedza viņam roku. — Uz kurieni un no kurienes? Varbūt tu nāc no mūsu bijušajām mājām?

— Tieši tā ...

— Vai tad tu vēl vienmēr dusmojies uz mani? — viņa vaicāja, joprojām turēdama viņa roku un lūkodamās viņā ar savām skaistajām, pelēkajām, drusku tuvredzīgajām acīm tik pārmetoši, it kā viņam tiešām nebūtu iemesla dusmoties.

«Bet varbūt ari nav iemesla?» viņš nodomāja ne tik daudz par pagātni, cik par tagadni; par to, ka ir karš un Kozirevs, pie kura tā kādreiz aizgāja, viņu pamezdama, jau sen sen ir kritis; un ari Maša, kas tā neieredzēja Nadju, gājusi bojā; un mātes, kas tā baidījās, ka viņš apprecēsies ar Nadju, droši vien vairs nav starp dzīvajiem... Un vispār tik daudz kā nav, kas bija toreiz, un kopš tā laika bija noticis tik daudz kas tāds, par ko neviens nevarēja pat iedomāties ...

Klusēdams atbrīvojis roku no Nadjas siltās plaukstas, viņš noliecās un pacēla cimdu.

— Paldies, — viņa teica, turēdama cimdu un vēl vienmēr to nevilkdama rokā. — Tātad nedusmojies?

— Bet vai tev nav vienalga?

Nadja nopūtās un uzvilka cimdu.

— Uz kurieni tu ej?

— Uz darbu.

— Kur tas ir?

— Kirova ielā.

— Es tevi pavadīšu. Drīkst? — Un, atbildi nenogaidījusi, pieķērās viņam pie kreisās rokas. — Liekas, tā drīkst ar jums iet; labajā pusē nevar, tālab ka jūs sveicināt, bet kreisajā pusē drīkst, vai ne?

Viņi pagāja dažus soļus klusēdami.

— Man no tevis pat drusku tā kā bail, — viņa sacīja. — Runā kaut ko, lūdzu.

Viņš apstājās, palaida vaļā viņas roku un pagriezies ielūkojās viņai sejā.

— Nu, kā ir? — viņa jautāja nekustēdamās. — Nekas, nesteidzies, skaties, skaties ...

— Tu vēl vienmēr esi tikpat skaista, — viņš beidzot sacīja.

— tas pirmkārt, bet otrkārt?

— Bet otrkārt, nekas, — viņš teica un paņēma viņu zem rokas. — Ejam.

Viņa tiešām vēl vienmēr bija tikpat skaista, un viņai pat piestāvēja tas, ka bija kļuvusi vājāka. Agrāk viņas pašapzinīgajā skaistumā ar porcelāna sārtumu un pelēkajām, it kā nekustīgajām, mazliet izvelbtajām acīm bija pat kaut kas nekaunīgs: sak, skatieties nu!... Bet tagad acis bija iekritušas dziļāk un ap tām radušās sīkas, cilvēciskas grumbiņas. Tagad tā bija mierīga sievietes seja, kas teica: «Jā, jā, man ir trīsdesmit, un es to nemaz neslēpju. Bet, ja tev liekas, ka vairāk, lai būtu tā. Tomēr es vēl esmu ļoti skaista, vai ne?» [3]

161

«Jā, karš tomēr visiem ir karš!» Artemjevs samierinādamies nodomāja, raudzīdamies Nadjas sejā. «Un kas zina, varbūt viņa tiešām mīlēja šo savu Kozirevu.»

— Ko tu tur meklēji? — Nadja vaicāja pēc tam, kad abi klusēdami bija pagājuši vēl dažus so|us.

— Tur pie jūsu krustmātes Poļas dzīvo kāda sieviete, ārste, — Artemjevs sacīja.

— Viņa man stāstīja, ka pie viņas kāds dzīvojot, — Nadja teica. — Tad, lūk, kā!... — Balsī ieskanējās agrākā, labi pazīstamā intonācija.

— Starp citu, nekā tamlīdzīga, — Artemjevs -sacīja un, brīdi šaubījies, vai teikt, piebilda: — Viņa ir bijusi vācu aizmugurē l kopā ar māsu; pastāstīja man, kā Maša gājusi bojā.

— Gājusi bojā! — Nadja pat apstājās. — Vai tiešām gājusi bojā?!

Viņš neatbildēja.

Nadja ar elkoni cieši piespieda sev klāt viņa roku, klusējot izteikdama līdzjūtību.

— Un tu tikai tagad uzzināji?

— Tuvāk — tikai tagad ...

— Bet es tā arī nekā tuvāk neesmu uzzinājusi, — viņa teica.

— Pirmajā dienā, kad paziņoja, gribēju lidot uz turieni, bet pēc tam viss gāja juku jukām... — Viņa skumji parādīja ar roku, kā viss gājis juku jukām. — Un pat noskaidrojās, ka neviens nezina, kur atrodas viņa kaps. Un tas notika ar tādu cilvēku kā viņš! Pirms kara kopā ar viņu bijām uz Josiia Visarionoviča dzimšanas dienu, sēdējām pavisam tuvu, bet pēc tam izrādījās: nevienam nav nekādas daļas, it kā viņa nemaz nebūtu bijis pasaulē!

Viņas balsī ieskanējās rūgtums, bet pašā šajā rūgtumā bija kaut kas tik sīkmanīgs, kas nemodināja līdzjūtību.

— Ek, — Artemjevs noteica, — ko tur atcerēties, kad un kā kurš sēdēja pirms kara — tuvāk vai tālāk... Paldies dievam, ka Maskavu noturējām, arī tas labi!

— Tu netici, ka es viņu mīlēju? — viņa pēkšņi jautāja.

— Kada tam nozīme?

— Tomēr, — viņa neatlaidās.

— Toreiz neticēju.

— Jā, toreiz es nemīlēju, — viņa sacīja. — Bet vēlāk... — Viņa pielieca galvu drusku sānis, it kā ielūkodamās pagātnē,

mirkli klusēja un teica: — Mīlēju vai nemīlēju — tik un tā tas ir briesmīgi! Vairākus mēnešus staigāju kā jukusi, līdz pašai evakuācijai...

— Vai tad tu biji kur aizbrauksi? — Artemjevs jautāja.

Nē, tikai toreiz, kad tas viss Maskavā sākās, mani it kā izrāva no apmātības. Bet es nekur neaizbraucu.

— Nebija bail, ka vācieši atnāks?

— Nē, nezin kādē] tam neticēju. Varbūt tādēļ, ka pirms tam nodzīvoju ār viņu kopā divus gadus, un viņš bija bezbailīgs ... Nezinu. — Viņa atkal apklusa. — Vai tu domā, ka man tagad viegli dzīvot vienai? Viss uz maniem pleciem! Un visiem tuviniekiem kaut ko vajag: lai es kaut kur eju un saku, kā atraitne esmu,.un izdaru viņu labā te vienu, te otru, te trešo... Viņš ir sen miris, bet viņiem vēl arvien liekas, ka neesmu pietiekami darījusi, it kā būtu viņus piekrāpusi ar to, vai, ka viņš pārāk ātri nomira!... Kur tagad atrodas tava māte? — viņa pēkšņi iejautājās.

Artemjevs pastāstīja, ka māte pazudusi bez vēsts Grodņā.

— Jā, nabadzīte, — viņa sacīja un, pa paradumam domās pāriedama pie sevis, piebilda: — Viņa mani neieredzēja. Kas zina, varbūt viņai bija taisnība. Bet mana'māte ir sveika un vesela. Pēdējā laikā raksta vēstuli pēc vēstules no Frunzes, apjautājas, kā glabājoties viņas vērtīgie krāmi. Vai krustmāte Poļa neesot sākusi iztirgot? Bet šodien saņēmu telegrammu, ka jau devusies ceļa no Frunzes uz Maskavu kopā ar manu jauno tētiņu. Tūlīt iešu aplaimot krustmāti Poļu.

— Tātad tomēr nenocieties un nokārtoji viņiem izsaukumu? — Artemjevs jautāja, atcerējies krustmātes Poļas vārdus.

— Es?! — Nadja iesaucās. — Es jau vēl neesmu prātu izkūkojusi! Tu taču ļoti labi zini, ka mana māte ir velnišķīga sieva! Pati izdabūjusi. Es pat pirkstu nepakustināju. Bet tagad, ja nu man šī laime tik un tā gāžas virsū, nekā nevar darīt, nāksies atlocīt piedurknes un izmazgāt grīdas.

— Vai tad tu biji kur aizbraukusi? — Artemjevs jautāja.

— Vienu laiku biju aizmirsusi, bet tad atkal iemācījos. Varu pat aiziet pie tevis un izmazgāt. — Viņa pavīpsnāja. — Es ļoti labi protu grīdu mazgāt... Vai tu vēl neesi apsievojies?

— Pagaidām ne, —Artemjevs atbildēja.

— Un veļu varu izmazgāt. Veļu es ari protu labi mazgāt. Droši vien esi galīgi nosešķējis? Visi jūs esat vienādi... Ko tu tā skaties? Es taču varu vienkārši tāpat, biedriski, es pat uz to esmu spējīga. Es uz visu ko esmu spējīga, — viņa pavīpsnāja un jau nevis par viņu, bet, kā likās, pati par sevi.

— Mums abiem nekas biedrisks neiznāks, — Artemjevs teica, vēl vienmēr cieši lūkodamies viņā ar vērīgu, atklātu skatienu.

— Domā, ka neiznāks?

— Neiznāks.

— Tas ir labi.

— Nezinu, labi vai slikti, — viņš sacīja, it kā sirds dziļumos apsvērdams kaut ko vēl neizlemtu.

Un pēkšņi, atcerējies to mazo sievieti, kas palika pie krustmātes Poļas, jautāja:

— Kad Anna Georgijevna ieradīsies?

— Telegramma nosūtīta pa ceļam. Droši vien pēc kādām trim dienām, — Nadja teica. — Un kas tad ir?

— Tur pie krustmātes Poļas dzīvo tā ārste, — Artemjevs sacīja. — Ja Anna Georgijevna atbrauks, bet viņa vēl nebūs aizbraukusi...

— Skaidrs, — Na^ja atbildēja. — Ja vajadzēs — savaldīšu savu māmiņu. Vai jautājums bija tā domāts?

— Jā.

— Un vispār, es varu šo sievieti ņemt ari pie sevis. Pat tādā gadījumā, ja tu būtu melojis, ka tev ar viņu nekas nav.

Artemjevs paraustīja plecus. Viņam negribējās ielaisties paskaidrojumos. Viņi jau bija aizgājuši gandrīz līdz šķērsielas stūrim; viņam vajadzēja nogriezties.

— Esam klāt, — viņš teica un apstājās.

■ — Pieraksti manu telefonu, — Nadja teica.

Viņš pierakstīja un sniedza roku, lai atvadītos.

— Pagaidi, — viņa ierunājās. — Kādēļ tu klibo?

— Biju ievainots, — viņš sausi atbildēja, joprojām izrādīdams vēlēšanos atvadīties un iet.

— Nē, pagaidi, — viņa lūdzoši un reizē pavēloši teica. — Vai tiešam es esmu tik draņķīgs sievišķis, ka ar mani nevar cilvēciski runāt?

Tonī, kādā viņa to pateica, viņš saklausīja īstu, neviltotu sarūgtinājumu.

— Ko tu gribēji jautāt? — viņš prasīja.

I

— Daudz ko. Kā tu dzīvoji, kā dzīvo, kas ar tevi notika, kas ir tagad, kas būs? ... Visu gribēju jautāt.

— Kas būs, to es nezinu, — viņš atteica. — Droši vien drīz braukšu uz fronti. Bet kas bija ... No jūnija līdz novembrim dienēju Tālajos Austrumos un gaidīju, kad sūtīs uz fronti. No decembra līdz jūlijam komandēju pulku. No jūlija līdz septembrim gulēju hospitālī. No septembra esmu šeit, Maskavā.

Viņa gaidīja turpinājumu, bet turpinājuma nebija.

— Bet kā tu tagad dzīvo?

— Kā kazarmās.

— Viens pats?

— Nē... vēj divi majori, kapteinis un apakšpulkvedis.

Viņa iesmējās.

— Paldies par paskaidrojumu. Bet tagad tomēr atbildi uz manu jautājumu.

— Ja man jāatbild uz tavu jautājumu, tad pašlaik esmu viens pats.

— Bet agrāk?

— Agrāk bija viena sieviete, bet tā aizbrauca uz fronti.

— Kādēļ tu neatturēji?

— Man nebija tiesību to darīt.

— Saki labāk, ka nemīlēji viņu. Droši vien tādēļ arī aizbrauca, ka nemīlēji.

Viņš palūkojās uz viņu svešādi, gandrīz naidīgi un nekā neatbildēja. «Mīlēju vai nemīlēju! Saņēma rīkojumu braukt un ■ aizbrauca nevis tādēļ, ka viņš mīlēja vai nemīlēja,,bet tādēļ, ka neesi un nekad nebūsi pat tās sievietes mazā pirkstiņa vērta, kaut arī es viņu tiešām nemīlēju, bet tevi kādreiz mīlēju un pat tagad vēl nevaru mierīgi uz tevi noskatīties.»

Liekas, viņa gribēja vēl ko jautāt, bet atturējās, negribēja, ka viņš atkal pirmais sāktu atvadīties.

— Nu tad sveiks ... vai uz redzēšanos... Bet vispār — kā tu vēlies. — Un sniedza roku, cimdu nenovilkusi.

Pēc tam kad viņš jau bija paspēris dažus soļus, uzsauca:

— Pavļik!

Viņš atskatījās.

— Nē, nekas. Gribēju tikai vēlreiz uz tevi palūkoties. Ej vien, ej ..._

Viņš gaja un, jau iegriezdamies aiz stūra, vēl vienmēr juta, ka viņa stāv un noraugās viņam pakaļ.

Pieņemamā istabā, kur viņš drošības pēc iegāja pirms došanās nosnausties atlikušās pusotras stundas, Kosihs viņu sagaidīja, priecīgi iesaukdamies:

— Ak tad beidzot! <

— Kas ir? Vai kas jauns?

— Tikko atbrauca. Lika, tiklīdz tu ierodoties, lai tūlīt ieejot pie viņa.

Artemjevs saprata, ka nekāda gulēšana vairs neiznāks, no--pūtās, atslēdza seifu, izņēma ziņojumam sagatavoto mapi un atvēra durvis uz kabinetu.

— Atļausiet ieiet?

— Nāc, — Ivans Aleksejevičs teica, nepaceldams acu. Viņš sēdēja un steidza kaut ko pierakstīt ar zīmuli. Tad, pārtraucis rakstīšanu, paņēma lapu, pārlasīja, nometa uz galda, domīgi pakasīja ar zīmuli aiz auss un paskatījās uz Artemjevu. — Neesi gulējis?

— Nē.

— Neko darīt... Mani arī agrāk pamodināja. — Viņš pasniedza Artemjevam nule aprakstīto lapu. — Aizej uz otro nodaļu, lai tur pēc šī saraksta par katru nodalījumu, kas man uzradīts, sagatavo viņu rīcībā esošās ziņas. — Un, palūkojies pulkstenī, piebilda: — Līdz pulksten sešpadsmitiem. Kad atgriezīsies, tūlīt ienāc, būs uzdevumi. Šodien vairs neiznāks gulēti

Tad, piecēlies no galda un izstaipījies, paskaidroja:

— Ir pavēlēts sagatavoties izbraukt uz Donas fronti. Līdz manai aizbraukšanai paskraidīsi kā vāvere ritenī. Pēc tam varēsi vienā rāvienā izgulēties. Nu, ko tu vēl stāvi?

— Atļaujiet griezties pie jums, biedri ģenerālleitnant.

— Kas ir?

Artemjevs zināja, ka.Ivanam Aleksejevičam patīk izbraukumi uz fronti un viņš tos uzskata gandrīz vai par atpūtu, tomēr šobrīd viņa seja bija drūma, neapmierināta, bet iespējams» ka viņš vienkārši nebija izgulējies ...

— Biedri ģenerālleitnant, lūdzu laist mani uz fronti... — nostājies pamatstājā, Artemjevs ierunājās.

— Neņemšu, — Ivans Aleksejevičs sacīja. — Kosihs brauks man līdzi, bet tu paliksi šeit: būs tomēr vairāk labuma nekā no viņa.

Pabeidza un neapmierināti blenza Artemjevā: «Nu ko tu vēl stāvi? Tā kā tā negrozīšu savu lēmumu.»

— Es nelūdzu jņemt mani līdzi šajā braucienā, biedri ģenerālleitnant, es vispār lūdzu.

— Vispār... — Ivans Aleksejevičs paraudzījās tik drūmi, it kā vārdā «vispār» būtu saklausījis kaut ko apvainojošu.

— Jūs apsolījāt, biedri ģenerālleitnant, tūlīt, tiklīdz veselība atļaus.

— Bet vai tad tev piepeši veselība atļauj? — Ivans Aleksejevičs jautāja, vēl vienmēr raudzīdamies tikpat drūmi, gandrīz vai aizdomīgi. — Vakar vēl neļāva, bet šodien ļauj? Kas par lietu, runā bez aplinkiem.

— Šodien uzzināju sīkāk par māsas nāvi.

— Ko tad sīkāk?

— Kā viņu nošāva ...

Ivans Aleksejevičs joprojām raudzījās uz viņu, gaidīdams, lai pasaka visu. Bet Artemjevs klusēdams stāvēja pamatstājā.

— Tātad iesi atriebt fričiem? — Ivans Aleksejevičs vēl aizvien neapmierināts sacīja. — Mūsu mērogā, — viņš pamāja ar plašu žestu, kas ietvēra ne tikai šo kabinetu vien, bet, acīm redzot, visu Ģenerālštābu, — nav iespējams atriebt — ir nepieciešams iet pašam, veselību neatguvušam, ar vienu kāju, bet pašam! Tikai tā ...

Šķiet, viņš grasījās vēl sacīt kaut ko tikpat ironisku, gudru un pareizu, bet savaldījās un neteica.

— Kādēļ klusē un nekā neiebilsti?

— Gaidu jūsu lēmumu, biedri ģenerālleitnant.

Artemjevs jau saprata, ka ir iespraucies ar savu lūgumu nevietā un nelaikā, kaut gan nesaprata, kādēļ, tomēr juta, ka viņa lūgums kaut kādā ziņā aizskar Ivanu AleksejeviČu personiski. Tomēr atkāpties viņš tā kā tā nevarēja un negribēja.

«Tu bēdz,» Ivans Aleksejevičs nodomāja, raudzīdamies viņā. Uz mirkli Ivanam Aleksejevičam iešāvās prātā šī netaisnā doma, kuru vēl skaudrāku padarīja vientulība un tas, ka viņš bija spiests klusēt, taču viņš to pārvarēja un, jau nomierinādamies no šī spējā neuzticības uzliesmojuma, sausi noteica:

— Labi, brauksiet man līdzi uz fronti un paliksiet tur. Tikai ievērojiet, jums nebūs daudz laika gatavoties! Un no saviem meitiešiem varēsiet atvadīties tikai pa telefonu. — To viņš piebilda jau atmaidzis un pavīpsnādams.

— Man nav neviena, no kā šeit vajadzētu atvadīties, biedri ģenerālleitnant.

— Labi, jautājums izlemts.

— Atļaujiet iet?

— Pagaidi ... — Ivans Aleksejevičs gucdi atlaidās uz nobružātā ādas dīvāna, kas stāvēja pie sienas. — Sēdies un izstāsti par māsu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Diena iesākās kā pasakā: no paša rīta partizānu brigādes komandieris Kaširins atbrauca Taņai pakaļ. Viņa domāja, ka tas jau ir aizlidojis atpakaļ uz brigādi, bet te pēkšņi ieradās pie viņas, ģērbies jaunā pulkveža formas tērpā un bez bārdas. Bet pirms nedēļas, kad tas viņu apmeklēja hospitālī, un pēc tam, kad viņa pati iegriezās «Maskavas» viesnīcā pie tā atvadīties, bārda vēl bija. Bet tagad ieradās bez bārdas un izskatījās tik jauns, ka viņa pat nepazina. Par to jautri nosmējies, Kaširins teica, lai viņa jo ātrāk sapošoties: vakar esot izdots dekrēts, bet šodien visai no dažādām frontēm salidojušo partizānu grupai izsniegšot ordeņus — droši vien pats Kaļiņins, un viņai ari izsniegšot, jo viņa ari esot apbalvota.

Kamēr Taņa virtuvē steigšus pārģērbās, Kaširins staigāja pa priekštelpu un priecīgi un skaļi, lai viņa caur durvīm dzirdētu, stāstīja, kā viņiem visiem atlikta aizlidošana pār fronti, tādēļ ka biedrs Staļins vēlējies viņus pieņemt, taču pēc tam paziņots, ka pieņemšana nenotikšot, bet tad atkal biedrs Staļins tomēr atradis laiku un pagājušo nakti viņus pieņēmis un, visu citu atlicis pie malas, iztaujājis līdz pat ritam, un pievakarē bijis dekrēts, un šodien jau izsniegšot ordeņus, un jāu naktī daži lidošot atpakaļ.

— Droši vien arī es lidošu, — Kaširins teica to tikpat priecīgi, kā stāstīja visu pārējo. — Sacīja gan, ka diezin vai lidmašīnai izdošoties nolaisties. Vācieši esot ieņēmuši mūsu Cer-tuhinas nolaišanās laukumu. Nu, nekas, lēkšu mūsu meža bāzes rajonā, lidotāji solās tuvu nomērķēt — plus mīnus piecsimt metru. Tas būs mans septiņpadsmitais lēciens, pirmskara lēcienus ieskaitot.

Pēc balss spriežot, viņu nemaz neuztrauca nc tas, ka vācieši ieņēmuši Čertuhinas laukumu, ne arī tas, ka nāksies lēkt ar izpletni. Pēc tikšanās ar Staļinu viņš bija ar mieru lidot kaut uz pašu elli.

— Esmu gatava, — Taņa sacīja, iznākdama pie viņa.

Kaširins cieši nopētīja Taņu no galvas līdz kājām.

— Nekas, labi. Tikai formas blūzīte tāda palielāka. Tā mēs arī neuzšuvām tev blūzi pēc auguma ...

— Iesim kājām, — Kaširins sacīja, kad viņi bija iznākuši uz ielas. — Vēl ir laika atliku likām.

— Bet vai jūs iepriekš zinājāt, ka iesiet pie biedra Staļina? — Taņa pa ceļam jautāja.

— Jau pirms nedēļas mums lika to manīt.

— Kādēļ tad man nekā neteicāt?

— Tādēļ, meitiņ, ka tu vēl neesi tik liela izaugusi, lai tādas lietas zinātu, — Kaširins iesmējās, jautri nozibinādams veselos, baltos zobus.

Kad viņš tur, vācu aizmugurē, komandēdams brigādi un līdz ausīm noaudzis ar melnu bārdu, sauca viņu par «meitu», bet citus par «dēliem», tas nemaz nelikās ērmīgi. Turpretim tagad, nodzinis savu lielisko bārdu, Kaširins bija gluži jauns cilvēks, lielākais, gadus trīs vecāks par Taņu. Ka viņš pa vecam sauca viņu par «meitu», tas likās tik jocīgi, ka viņa paraudzījās uz komandieri un iesmējās.

— Ko tu smejies? — viņš jautāja.

— Kā gan jūs varējāt saņemties noskūt savu bārdu?

— Pats nezinu. Pamodos ar pirmajiem gaiļiem, no prieka nevarēju gulēt. Kremlī jāierodas tikai pēc četrām stundām, pie tevis nākt par agru. Garlaikojos, garlaikojos, staigāju pa viesnīcu, iegriezos frizētavā, bet tur tieši gadījās brīvs krēsls. Apsēdos un noskuvu. Vai tad slikti?

— Nē, labi, tikai tagad vairs nesauciet mani par meitu.

— Labi, saukšu par māsiņu.

Kaširins paskatījās uz Taņu un pasmaidīja.

— Nē, nevarēšu vis, esmu pieradis: meita un meita! Pacieties vien, kamēr aizlidošu. Vai varbūt lidosi man līdzi? Varam vēlreiz atkārtot.

— Nē, Ivan Ivanovič, pēc atvaļinājuma es lūgšu, lai laiž uz fronti, uz medsanbatu.

— Tātad negribi vis palikt par partizāni? — Kaširins jautāja, un jautrajā sejā acumirkli pavīdēja ēna. — Velns viņu zina, man pašam arī lāgiem ir tāda sajūta, ka pietiek spēlēties ar likteni vienā vietā. Es arī brīžam ilgojos pēc armijas, lai no manis prasītu un es būtu atbildīgs — lai būtu viss, kā pienākas armijā: pavēlēts — izpildīts, izpildīts — ziņots, pa kreisi — kaimiņš, pa labi — kaimiņš, priekšā — pretinieks, aiz muguras — priekšniecība ... Pulku jau droši vien dotu, es komandēju pulku arī pirms kara. Bet citreiz atkal domāju: nē, tur es nejustos laimīgs, ilgotos pēc partizānu novada, pārlieku esmu pieradis turēties kā neatkarīga nagla friču zābakā.

— Ivan Ivanovič, — Taņa lūdzās, — pastāstiet, kā jūs bijāt pie biedra Sta|ina. Ko nevar — to nestāstiet, bet, ko var — stāstiet, tikai no sākuma līdz beigām.

Kaširins noteica — «labi» un visu ceļu līdz Kremlim stāstīja no paša sākuma līdz beigām: gan to, kāds Staļinam kabinets ar diviem lieliem Suvorova un Kutuzova portretiem un kā tanī iegājuši, kā Staļins ar katru sasveicinājies, sniegdams roku, kā viņš, kamēr, tie atbildējuši uz jautājumiem, tikai retumis apsēdies, bet visu pārējo laiku staigājis gar galdu, ielūkodamies sejā te vienam, te otram, un kā tad, kad tie jau vairāk nekā stundu bija sēdējuši pie Staļina, kabinetā pēkšņi ienācis kāds ģenerālleitnants, droši vien ar ziņojumu, ar mapi rokā, bet Staļins, pa pusei pagriezies, atskatījies pār plecu un, ne vārda neteikdams, tikai atmetis tam ar roku. Ģenerālis pastāvējis un izgājis ārā, bet Staļins, nelikdamies par tonē zinis, turpinājis klausīties, ko viņam stāstījuši partizāni. Un kā vēlāk, droši vien pēc kādas stundas, šis ģenerālleitnants atkal ienācis ar savu mapi un teicis: «Biedri Staļin, man ir svarīgs ziņojums.» Un atkal Staļins, drusku pagriezies, klusu un dusmīgi teicis: «Mazliet pagaidiet, kamēr beigsim ar biedriem partizāniem. Tie katru dienu nelido pie mums uz Maskavu.» Un visiem partizāniem tas ļoti paticis, bet ģenerālis atkal dažas sekundes pamīņājies, šķiet, gribējis kaut ko iebilst, tomēr neiebildis un izgājis. Kad durvis aiz ģenerāļa aizvērušās, Staļins paraudzījies tam pakaļ, lēnām noplātījis rokas, pasmaidījis un teicis: «Daži cilvēki pie mums nesaprot, ka ne ikreiz viņu ziņojums ir vissvarīgākais, ka var būt arī svarīgāki ziņojumi nekā viņa ziņojumi.» Tad pagriezies pret brigādes komandieri Gusarovu, kas pirms tam atbildējis uz viņa jautājumu, un teicis: «Turpiniet, biedri Gusarov, nesteidzieties.» Un visiem partizāniem, kas bijuši pie biedra Staļina, tas ļoti paticis, tālab, ka, izrādās, Staļinam vissvarīgākās ziņas bija tieši tās, ar kurām tie bija pie viņa atlidojuši._

Kaširins aizrautīgi un pat ar sajūsmu stāstīja par to Taņai, bet Taņa ar tādu pašu aizrautību un sajūsmu klausījās, priecādamās par biedra Staļina tik tēvišķīgo uzmanību pret visiem partizānu dzīves sīkumiem, un jautri smējās par šo ģenerālleitnantu, kuru biedrs Staļins bija divas reizes padzinis, lai tas

netraucētu runāt ar partizāniem. Smējās no visas sirds, pat nepadomādama, ka ziņojums, ar kuru šis ģenerālis divas reizes паса un neatnāca, varbūt tiešām bija tik svarīgs, ka vajadzēja to uzklausīt, nevilcinoties ne mirkli...

Kad visi partizāni sapulcējās mazajā, sarkanajā ēciņā, kas bija it kā pielipināta pie Krem|a sienas pa labi no Spasas torņa, un kad izrakstīja caurlaides un viņi gāja garām vārtiem, viņus aizturēja skarbs zvans un vairāki karavīri aizsprostoja ceļu. Tad pa Kremļa vārtiem izdrāzās mašīna. Zvans bija tik spalgs un cilvēki tik strauji izlēca uz ceļa priekšā, ka Taņa nodomāja: Staļins brauc. Bet mašīnā neviens nesēdējā, tanī atradās tikai šoferis.

Tad viņus laida tālāk, viņi gāja garām vārtiem, un, lai gan Taņa gāja ļoti ātri, tomēr nenocietās un ziņkārīgi ielūkojās tur . iekšā. Aiz vārtiem bija nobraukts kalto akmeņu bruģis ar baltām * sniega joslām starp akmeņiem, bet tālāk nogāzē varēja redzēt egles.

Viņi pagāja garām vairākiem cilvēkiem, kuri uzmanīgi pārbaudīja dokumentus ejā pie vārtiem, tad izgāja cauri vel vienai ejai, kur arī pārbaudīja dokumentus. Tad iegāja mājā, kur pie ieejas viņus apturēja trešo reizi. Bet^pēc tam vēl — ceturto reizi, jau otrajā stāvā.

Dokumentus pārbaudot, ikreiz uzmanīgi ielūkojās katram sejā un uzmanīgi lasīja gan to, kas bija rakstīts caurlaidēs, gan to, kas rakstīts personas apliecībās, it kā tur būtu ierakstīts kaut kas īpašs, neparasts, ko vajadzēja ilgi lasīt, un arī sejās ielūkojās visai uzmanīgi.

Taņa saprata, ka droši vien tā arī vajag: jo viņi taču ieiet Kremlī, kur dzīvo biedrs Staļins, un viņu vajag sargāt.

Dokumentus katram pārbaudīja ļoti ilgi, un katru reizi visi ilgi stāvēja un gaidīja un neveikli, piekrītoši smaidīja, it kā cits citam gribētu sacīt: jā, jā, tā vajag, tas ir pilnīgi pareizi, citādi nemaz nevar būt.

Pēc tam kad visi bija apsēdušies baltās, apaļās zāles pirmajās divās rindās, kur jāierodas Kaļiņinam izsniegt ordeņus, šī neveiklības sajūta izzuda un aizmirsās.

Taņa nepacietīgi gaidīja, kad beidzot nāks Kaļiņins, bet, kad tas ienāca, jutās pārsteigta. Viņa nekad nebija redzējusi Kaļi-ņinu un bija iedomājusies, ka tas izskatīsies tāds kā portretos: izkāps no tiem un ienāks te zālē. Bet Kaļiņins bija pavisam

citāds; daudz vecāks, ar vecišķu gaitu, ko nevarēja nojaust no portretiem, ar gandrīz gluži baltu bārdiņu. Tas bija vecs vīrs, pavisam vecs virs.

Un Taņa ļoti ilgi, veselu pusstundu, kamēr izsauca viņas vārdu, centās pierast, ka šis večuks ir Mihails Ivanovičs Kaļi-ņins.

Partizāni piecēlās cits pēc cita, piegāja pie Kaļiņina un, atgriezušies savās vietās, tūlīt sāka pieskrūvēt ordeņus.

Beidzot izsauca Taņu, viņa juta, ka visi skatās uz viņu. Un, iedama garām Kaširinam, redzēja, kā tas viņai uzsmaida, un viņa atbildēja tam ar smaidu un smaidīdama ari piegaja pie Kaļiņina.

Smaids laikam padarīja viņu vēl jaunāku, un Kaļiņins, iedevis ordeni un pasniedzis Taņai roku, paskatījās uz viņu ar labsirdīgu, vecišķu līdzjūtību, it kā tam būtu žēl, ka šinī karā nākas izsniegt Sarkanā Karoga ordeņus tādām sīkām meitenēm ar īsi apgrieztiem matiem un armijas formu mugurā. Paskatījās, un, satvēris viņas roku, tālab ka viņa apjuka un to nepasniedza * pretī, kaut ko jautāja.

Kaļiņins jautāja, cik Taņai gadu. Viņa nesaprata un, jau atgriezusies savā vietā un apsēdusies, it kā no jauna saklausīja tā vārdus: «Cik jums gadu?» Bet tobrīd, kad Kaļiņins spieda viņai roku, viņa nedzirdēja.vārdus: «Cik jums gadu?» — tikai dzirdēja, ka tas kaut ko saka, un atbildēja: «Lielais paldies, Mihail Ivanovič!» — «Jums paldies,» Kaļiņins teica, palaidis vaļā viņas roku, un, kamēr viņa gāja atpakaļ, joprojām ar to pašu vecišķo līdzjūtību nolūkojās pakaļ.

Pēc apbalvošanas vispirms visi kopā iznāca uz Sarkanā laukuma, bet tad, atvadījušies no pārējiem un promejot vēl cits citam ko uzsaukdami, uz «Maskavas» viesnīcu pie Kaširina devās četratā: Taņa, Kaširins, Gusarovs no Brjanskas partizānu novada, tas pats, kura stāstu Staļins neļāva ģenerālleitnantam pārtraukt, un glīts kapteinis no avīzes, kurš septembrī bija atlidojis pie partizāniem un nodzīvojis brigādē gandrīz divas nedēļas. Šodien viņu neapbalvoja, viņš tikai bija ieradies, lai par to uzrakstītu, un Kaširins viņu zoboja:

— Tas pat ir izdevīgi, Ļusin, ka tevi šodien neapbalvoja. Bet vai zini, kādēļ tā iznāca? Tu mūs piekrāpi. Biedrs Staļins mums jautāja par tevi: sak, kā Ļusins tur pie jums uzvedās? Es teicu: uzvedās labi, bet piekrāpa. Solījās uzrakstīt par mums desmit aprakstus, bet uzrakstīja trīs. Ja tā, viņš saka, lai lido vēlreiz un uzraksta pārējos, tad apbalvosim.

— Nu, nemels, pietiks jau, — teica kapteinis no avīzes.

— Tu labāk lido pie manis, — Gusarovs aicināja, — esmu inteliģents cilvēks, nevis tāds kā Kaširins, cienu literatūru un nelikšu divreiz pie sevis lidot.

— Atradies inteliģentais! — Kaširins iesaucās. — Tu nu esi tikpat līdzīgs inteliģentam kā tas kazaks, kurš rakstīja vēstuli turku sultānam!

Visi, arī Gusarovs, iesmējās. Viņš tiešām bija līdzīgs tam kazakam no Repina gleznas, kurš puskails, tikai biksēs, sēž aiz galda iepretim rakstvedim, — smagnējs, ar kailu noskūtu galvu, ar garām aizkrāciesa ūsām.

— Tik vien tā atšķirība, ka tas savu županu ir paspējis nodzert, bet tu savējo ne, — Kaširins sacīja, piegrūdis pirkstu pie Gusarova kažociņa. — Starp citu, kā mums ar karaspēka rezervi? Vai nav izsīcis viss sīvais? Vajag iegriezties pie mums un iedzert par godu tādam gadījumam.

Gusarovs savā sulīgajā balsī, kas skanēja tikpat kā no mucas, atbildēja, ka tādam gadījumam sīvais atradīsies, un, pagriezies uz Taņas pusi un satvēris viņu aiz elkoņa, ļoti svinīgi, ko no viņa nemaz nevarēja gaidīt, piebilda: — Un laipni lūdzu jūs arī piedalīties mūsu sabiedrībā, protams, ja jums nav citu plānu.

— Kādi man var būt plāni? — Taņa atsaucās, priecādamās par uzaicinājumu.

— Bet kas tas jums par sīvo? Vai «tarhuna» tipa? — jautāja kapteinis no avīzes.

— Nekā, mērķē augstāk. Jēlspirts, — Gusarovs sacīja, — bet jums, — viņš atkal pievērsās Taņai, — ir pudele portvīna «trīs septītnieki»; vienu paglabāšu sievai, bet otru likšu galdā! Nav joka lieta nopelnīt tādu ordeni — Kaujas Sarkano Karogu! Pilsoņu kara laikā mums pa visu divīziju tikai trijiem bija Sarkanie Karogi.

— Tu pastāsti, pastāsti gan viņai, — Kaširins iesaucās, -— kā tevi toreiz gribēja ieteikt apbalvošanai ar ordeni, bet tu lūdzi, lai par pateicību labāk izsniedz jaunu ādas kamzoli un ādas bikses.

— Jā, tāds gadījums bija gan jaunības muļķības dēļ, — Gusarovs noteica. — Es Kaširinam izstāstīju, bet viņš smej un domā, ka meloju. Bet es nemeloju, tā tas tiešām bija, kaut arī tagad grūti tam ticēt.

— Gusarovs šodien ir trīskārtējs jubilārs, — Kaširins sacīja. — Pirmkārt, kā nekā šoreiz izvēlējies ordeni, nevis kažociņu; otrkārt, uzstājās ar tik kaujniecisku ziņojumu, ka biedrs

Staļins visus ģenerāļus pabīdīja sānis, lai tikai līdz galam noklausītos Gusarovu; bet, treškār't, sieva brauc šurp ... Kad man ar savām mantiņām vajadzēs izvākties no numņra?

— Vakara, — Gusarovs sacīja. — Kad aiziesim uz viesnīcu, es vēl piezvanīšu uz staciju.

— Vai tiešām atbrauks sieva? — Taņa jautāja, kā vienmēr steigdamās priecāties par cita laimi.

— Viņai drīz jābūt, — Gusarovs atbildēja un nopūtās.

— Nu ko tad tu ta nopūties? — Kaširins jautāja. — Tev taču nav nekādu grēku. Kaimiņš būdams, varu dot izziņu ar zīmogu!

— Tur tas grēks, — Gusarovs teica, — ka viņa, nabadzīte, jau sesto dienu atrodas ceļā no Omskas, bet nezina, ka šodien satiksimies, bet rītdien šķirsimies.

— Atkal lidosiet prom? — Taņa jautāja.

— Bet ko tad lai citu iesāku, es taču neesmu karavīrs kā viņš, — Gusarovs pamāja ar galvu uz Kaširinu. — Viņam atrastu vietu arī frontē, ja vien prasītu, bet es esmu rajona komitejas vīrs, man ir tikai viens ceļš — atpakaļ uz savu rajonu ... Šinīs dienās iegriezos MK^4 pie veca drauga, un pat skaudība pārņēma mani: tikko padzina vāciešus no Maskavas pievārtes, tūlīt visi rajonu komiteju darbinieki, kas ir dzīvi un nav frontē, atkal sēž savās vietās. Bet kad gan mūsu Brjanskas apgabalā dzīve atgriezīsies normālās sliedēs!...

— Vēl jo vairāk tādēļ, ka tu tur visus tiltus esi uzspridzinājis, — Kaširins piebilda.

— Ko lai dara? — Gusarovs drūmi atsaucās. — Kad fronte nāks tuvāk, uzlaidīsim gaisā visus, kas vēl palikuši. Tur nekā nevar darīt!

— Labi jau, labi, nav ko izlikties, — Kaširins teica un pievērsās Taņai. — Zini, kā viņu tur slavēja, kur mēs bijām: sliežu kara meistars!

— Posta meistars, — Gusarovs atkal sadrūmis iesmējās.

— Bet vai tad nevarējāt palūgt biedram Staļinam, lai jums pašam ļauj aizbraukt pie sievas? — Taņa jautāja. Klausīdamās Kaširina un Gusarova sarunu, viņa visu laiku brīnījās: vai tiešām nevar nekā izdomāt, lai Gusarovs un viņa sieva varētu ilgāk padzīvot kopā?

— Bija neērti prasīt, — Gusarovs sacīja. — Kad izsauca uz Maskavu, es cerēju, ka pats aizlidošu pie viņas, bet dienu dienā

gaidījām pieņemšanu, kā lai lido? Tagad ir izveidojies tāds stāvoklis, — jādodas atpakaļ uz Brjanskas mežu. Labi, ka laikus iedomājos sievu izsaukt, citādi pat nebūtu paspējusi atbraukt. Protams, viena diena jau nu ir maz, bet nekas, citiem neiznāk pat tik daudz, — viņš piebilda, un viņa acīs pavīdēja nemiers. Laikam nojauta, ka šī tikšanās nebūs viegla.

Tā sarunādamies, viņi aizgāja līdz viesnīcai un uzkāpa trešajā stāvā, stūra numurā ar divām istabām, kur Kaširins dzīvoja kopā ar Gusarovu.

Gusarovs tūlīt ķērās pie telefona un zvanīja uz staciju, bet Kaširins ar kapteini sāka klāt galdu. Taņa viņiem palīdzēja, mazgāja no vannas istabas paņemtās glāzes.

— Traukus var palūgt bufetē, — Gusarovs sacīja, pagriezies prom no telefona. — Varbūt vēl kaut ko atnesīs, man ir taloni.

Bet Kaširins atmeta ar roku.

— Pataupi savus talonus sievai. Iztiksim ar to, kas ir.

Kapteinis noņēma no jostas nazi ar skaisti izrotātu spalu, un

Taņa sāka griezt maizi.

— Nelaiķis Degtjars uzdāvināja, — kapteinis no avīzes teica par nazi, stāvēdams Taņai aiz muguras.

Viņa nekā neatbildēja.

— Vai jūs neesat viņu aizmirsusi?

Taņa pagriezās un ielūkojās acīs kapteinim no avīzes.

— Nē, neesmu aizmirsusi, biedri Ļusin.

Viņa saprata, ka jautājums ir dzēlīgs, neatvairīja dzēlienu, bet negribēja arī par to runāt.

— Bija lāga vīrs, vai ne? — kapteinis no avīzes nerimās.

— Tiesa, biedri Ļusin, bija lāga vīrs, — Taņa atsaucās kā atbalss, joprojām skatīdamās tam acīs tik ilgi, kamēr tas novērsās.

— Kādēļ tu esi pret viņu tik oficiāla? — Kaširins iejautājās, pārtraukdams šo sarunu. — Viņam ir Nikolajs vārdā, var saukt arī par Koļu.

— Klausos, biedri pulkvedi.

— Ko «klausos»?

— Saukšu biedru kapteini par Koļu ...

Viņa pasmaidīja, ar varu nomākdama sevī nepaliku pret šo cilvēku, kas bija ierunājies par to, par ko nevajadzēja runāt. Negribējās sabojāt svētkus ne Kaširinam, ne sev.

Gusarovs beidzot bija izrunājies pa telefonu un teica, — ja viņam sakot taisnību, tad sieva atbraukšot nevis vienpadsmitos,

kā domāts sākumā, bet septiņos, — vilciens iedzenot nokavēto. Viņš izskatījās priecīgs. Un nebija nekāds brīnums: viņam, na-badziņam, tagad nācās skaitīt katru stundu.

Viņš izgāja otrā istabā un atgriezās, nesdams plakanpudeli un puslitra pudeli portvīna.

— Gluži pilna, — Ļusins apmierināti teica, pakratījis pie auss plakanpudeli. Tad, nodauzījis laku, ar dakšiņu attaisīja portvīna pudeli.

Jēlspirtu ielēja karafē un atšķaidīja ar ūdeni. Bija tikai divas glāzes, un Ļusins vispirms ielēja Taņai un Kaširinam. Taņa mēģināja viņu atturēt, tomēr viņš pielēja tai gandrīz pilnu glāzi portvīna.

— Bet varbūt pagaidīsim Gurski, viņš solījās atnākt, — Ka-širins teica, palūkojies pulkstenī.

Gurskis bija otrs korespondents, kurš toreiz ieradās brigādē kopā ar Ļusinu un kopā ar viņu pēc tam rakstīja aprakstus. Taņa nopriecājās, dzirdēdama, ka viņš arī ieradīsies: tur, brigādē, viņš tai likās |oti jautrs cilvēks.

— Nekas, gan panāks nokavēto, — Gusarovs noteica.

Kaširins piecēlās, pacēla glāzi un ilgi klusēja.

— Varbūt es tevi, meit, vairs nesatikšu, — viņš beidzot sacīja, kad Gusarova un Ļusina sejās jau pavīdēja nepacietība. — Bet, ja satikšu, tad var gadīties, ka nebūs izdevības dzert uz tavu veselību. Tālab es izdzeršu tagad uzreiz ir par tavu ordeni, ir par tavu varonību, ir par tavām skaistajām acīm, un lai nekad neviens nelietis neliktu tām raudāt!

Un nepakustējies, pat nepaliecies uz viņas pusi, ar dīvainu nopietnību jautāja:

— Vai drīkst tevi noskūpstīt?

Bet, kad Taņa pati piegāja viņam klāt, viņš to apskāva un īsi un cieši noskūpstīja taisni uz lūpam. Un, kaut arī Kaširins bija vīrietis no galvas līdz kājām, Taņu nemulsināja viņa negaidītā kaisme.

Viņš vienkārši no tās atvadījās. Un varbūt uz visiem laikiem, Taņa pēkšņi iedomājās, tuvu tuvu ieraudzīdama viņa acis tanī mirklī, kad viņš to skūpstīja.

Taņa izdzēra pusglāzi uz savu veselību, bet otru pusi pacēla par Gusarova sievu un viņu tikšanos. Pēc tam attapušies un pat nokaunējušies, ka nebija izdarījuši to pašā sākumā, izdzēra par Staļinu. Pēc tam par biedriem, kas bija palikuši tur, otrpus frontes, pēc tam — to lika priekšā Gusarovs — uzdzēra par kapteini no avīzes un par to, lai viņš vēlreiz aizbrauc pie parti-zēniem. Un Kaširins sāka Ļusinu cildināt ar tāda cilvēka augstsirdību, kurš nebaidās, ka otram novēlēs pārāk daudz.

— Par biedru Ļusinu, — viņš teica, — kurš kopā ar savu ■draugu atlidoja pie mums visgrūtākajā brīdī. Cits tādā brīdī nebūtu lidojis.

Taņa ļoti labi atcerējās tās dienas, kad vesela vāciešu apsardzības divīzija izķemmēja Smoļenskas apkārtnes mežus. Tas tiešām bija grūts laiks. Arī tas bija taisnība, ka šis kapteinis no avīzes, kad atlidoja, pats pieteicās un piedalījās vairākās operācijās. Kaširins uzskatīja to visu par pilnīgi saprotamu. Bet kapteinis bija cilvēks no Maskavas, no avīzes; viņš atlidoja, kaut arī varēja neatlidot, un piedalījās operācijās, kaut arī varēja nepiedalīties! Vispār pēc Kaširina runas iznāca tā: kapteinis no avīzes un viņa biedrs bija gandrīz vai varoņi.

šajā brīdī, kad pilnā sparā gāja vaļā skurbuma izraisītie slavinājumi un atmiņu stāsti, ar līksmiem saucieniem sagaidīts, ienāca Gurskis, otrs korespondents, kas bija ieradies pie viņiem brigādē kopā ar Ļusinu. Taņa labi atcerējās, ka toreiz brigādē viņš atlidoja, ģērbies formas blūzē bez zīmotnēm, bezrocī, vatenī un laiviņu galvā. Bet tagad viņš ienāca viesnīcas numurā •civiltērpā — mētelis mugurā un platmale galvā un, nosviedis mēteli uz krēsla, palika uzvalkā ar baltu, cietinātu kreklu un kaklasaiti. Un tikai virs uzvalka uzģērbtā ādas veste atgādināja viņa agrāko izskatu, kā bija ieradies brigādē. Viņš ērti iezvēlās klubkrēslā un tūlīt sāka dzīt jokus, drusku stostīdamies, it kā laiku pa laikam viņam iekšā kaut kas pēkšņi būtu aizķēries.

— Es redzu, ka jūs te, izmantodami manu prombūtni, Ļusinu esat izsludinājuši par varoni... N-nedariet to, tādēļ, ka visa mūsu redakcija jau tāpat vaid no viņa v-varonības sloga — un, starp citu, gluži veltīgi. Es jums atklāšu noslēpumu, kā mēs nokļuvām pie jums. Redaktors mūs izsauca un jautāja: vai gribot 1-lidot uz aizmuguri? Mēs, protams, nekā n-neiebildām. Bet, kad noskaidrojās, ka redaktors, teikdams «uz aizm-muguri», ir domājis pilnīgi p-pretēju v-virzienu tam, ko mēs bijām domājuši, tad jau bija par vēlu atkāpties. Un mēs ar Ļusinu, kā v-vīrišķīgi ļaudis, teicām vienīgo, kas mums atlika sacīt: lai notiek ...

— Nedzen velnu, — Ļusins iebilda.

— Sakiet labāk, kad jūs vēl kādreiz pie mums atlidosiet? — Kaširins jautāja.

— Atklāti sakot, es domāju, ka n-nekad, — Gurskis sacīja.

177

12 — K. Simonovs

— Laba daudz nevajag. Lūdzu ievērot manu pilnīgo vaļsirdību. No Ļusina jūs to nesagaidīsiet. Bet vai jūs 1-lidosiet tur atpakaļ? — viņš pievērsās Taņai.

— Nē, — viņa atbildēja.

— Un ļoti p-pareizi darīsiet.

— Un jums nebūs žēl laist Kaširinu vienu pašu uz turieni? — Ļusins jautāja Taņai.

— Neņemiet par pilnu viņa jautājumus, — Gurskis sacīja, pamādams uz Ļusinu. — Viņš ir jauns un glīts un tādēļ iedomājas, ka var uzstādīt sievietēm visg-glupākos jautājumus. Viņš vēl nesaprot, ka tās prot novērtēt cilvēkā p-prātu daudz biežāk, nekā p-pieņemts domāt. Bet tagad atļaujiet uzdot jums krietni gudrāku jautājumu. Kā jūs jūtaties?

— Gandrīz labi, — Taņa atbildēja.

— K-kaširins man teica, ka jums dots atv-vaļinājums pēc iznākšanas no slimnīcas. Bet, atcerieties, jūs man stāstījāt, kad es biju tur pie jums, ka jums esot t-tētiņš un māmiņa, t-tikai jūs nezinot, kur. V-vai uzzinājāt, kur viņi atrodas?

— Es nosūtīju telegrammu un gaidu atbildi.

— Redz, tas ir prātīgi. Es personiski d-dārgi maksātu, lai varētu aizbraukt pie sava t-tēva un m-mātes.

— Bet tu paprasies redaktoram, — Ļusins pamācīja.

— P-prasās bērni uz mazo mājiņu, — Gurskis teica, — un sunīši, lai izlaiž p-pagalmā. Vīrieši kara laikā p-prasās uz fronti. Bet pārējos gadījumos gaida, kad viņiem p-piedāvas ko citu, bet, ja nepiedāvā, viņi ari nep-prasās. Un tas, starp citu, ir p-pilnīgi nopietni.

— Tas ir pareizi, — Gusarovs pēkšņi ierunājās, laikam gan domādams pats savas domas.

— Bet kādēļ? — Kaširins nepiekrita. — Jūs tomēr kā nekā lidojāt pie mums, uz partizāņu novadu, pēc tam varējāt arī pateikt redaktoram...

— K-klausies, Kaširin, — Gurskis iebilda, — t-tu esi pārāk 1-labsirdīgs. Tu vari mūs samaitāt, es pat baidos, ka jau sāc mūs sam-maitāt. Starp citu, es vēlētos zināt, kādus v-varoņ-darbus tu ar savu plašo sirdi jau esi p-piērakstījis Ļusinam un man. Es personiski ļoti 1-labi atceros visu, ko neesmu darījis. Bet b-baidos, ka Ļusinu atmiņa var p-piekrāpt.

To visu klausoties, Ļusins te smējās, te atcirta ko pretī un, apsēdies Taņai blakus, enerģiski rūpējās par to, lai viņa dzertu savu portvīnu.

Viņš tiešām bija ļoti skaists — gaišmatis, ar zilām acīm, bet viņa skaistums atbilstoši uzvārdam likās tāds kā meitenīgs, pieglaimīgs.

— Paklau, Ļusin, — Gurskis teica, — es gribu uzsaukt vienu t-tostu, bet b-beidz viņai liet klāt. Pirmkārt, viņa nesen iznākusi no hospitāļa un, manuprāt, ir jau kļuvusi bāla. Un, otrkārt, man domāt, tu neesi viņas gaumē.

— Nē, kālab tad ... — Taņa iebilda. Ļusins viņai tiešām nepatika, bet viņa necieta, ja kāds viņai uzmetās par aizbildni.

— Tādā gadījumā p-piedodiet.

Taņa juta, ka Ļusins piespiež cieši klāt savu plecu, bet, redzēdama Gurska pētījošo skatienu, neatvirzījās nost.

— Bet es gribu uzdzert, lūk, par ko, — Gurskis teica. — Es tevi, Kaširin, iemīlēju par to, ka tu esi drošsirdīgāks par mani. Es vēl būtu padomājis, p-pirms lidot atkal turp, pie jums, bet tu izdzersi kopā ar mums šņabi un n-naktī aizlidosi. Es dzeru par to, lai tu ar visu savu drosmi un pat tai par spīti paliktu dzīvs līdz kara p-pēdējai stundai. Esi tik labs, p-pacenties, es tevi ļoti l-lūdzu. Un ari par jums, biedri Gusarov ...

— Labi, pacentīsimies, — Kaširins apsolīja, saskandinādams ar Gurski. — Tikai kāpēc tu noturi tādu dvēseles aizlūgumu? Tas nemaz pēc tevis neizskatās.

— Pirmkārt, ja l-lieto baznīcas t-terminoloģiju, tad tas nav aizlūgums, bet lūgšana. Bet, otrkārt, — Gurskis spēji pievērsās Ļusinam, — iedomājies tikai, mani izsauca redaktors — Petja Pustovalovs ir k-kritis. Saņemta telegramma no Donas frontes ... G-gājis kopā ar tanku desantu — un kritis. Redaktors •sacīja, lai mēs abi s-sagatavojoties izlidot uz Donas fronti. V-viņa vietā. Saproti, jau trešo stundu n-nekādi nevaru p-pie-jast pie domas, ka viņa nav... — Gurska seja kļuva drūma, lielais deguns sasarka, bet no briļļu apakšas izritēja asara, kuru -viņš nevērīgi ar pirkstu notrauca no vaiga.

Visi mirkli klusēja.

— Jā, negaidīta nāve... — Ļusins ierunājās. — Tikai mēnesi frontē un jau kritis, bet mēs abi kopš pirmās dienas esam uz strīpas, un nekas ...

— Beidz p-plātīties ar to, ka esi no pirmās dienas uz strīpas. Tas ir b-banāli!

— Kādēļ tad banāli?

— T-tādēļ, ka jau k-krituši vismaz miljons cilvēku, kuri nesāka karot pirmajā dienā. Tu runā tā, it kā mēs, karodami no pirmās dienas, tādēļ būtu kļuvuši par kādiem pirmās šķiras •cilvēkiem. Tas ir ģ-ģimnāzista cienīgs priekšstats par karu.

Pustovalovs lidoja uz fronti, kad viņam p-pavēlēja, ne agrāk un arī ne vēlāk, un tā ir parasta parādība ...

Viņš dusmojās, bet Taņai likās, ka viņš nedusmojas vis uz Ļusinu — Ļusins vienkārši gadījās viņam pa rokai. Viņš nedusmojās uz Ļusinu, bet uz nāvi, kas bija aizrāvusi kādu cilvēku, kurš viņam bija tuvs un Ļusinam vienaldzīgs.

— Redaktors sacīja, — Gurskis pēc klusuma brīža atkal ierunājās, — ka telegrammā esot rakstīts: Pustovalovs labi uzvedies p-pirms nāves. N-nevaru sagremot šito vārdu — «uzvedies». «Labi uzvedies», «slikti uzvedies» — var d-domāt, ka mēs esam bērnudārzā. Un p-pēc tam viņš vēl man sacīja ar tādu kā lepnumu, ka tagad, Pustovalovu ieskaitot, mums redakcijā esot jau d-desmit k-kritušo. Sacīja tā, it kā viņam P-Pusto-volovaa vēl būtu trūcis, lai iznāktu apaļš skaitlis...

— Un ko jūs viņam atbildējāt? — Gusarovs jautāja.

— N-nekā. Tā nav tik vienkārša p-problēma. Tas, ka redakcijā jau p-pamatīgi zaudējumi, liecina, ka rriūsu korespondenti tiešām ložņā pa pirmajām līnijām. Un tas ir p-pareizi. Sai ziņā es redaktoru s-saprotu, vēl jo vairāk tādēļ, ka tad, ja viņš pats brauc uz fronti, arī vienmēr lien uz p-priekšējo līniju. Bet, kad runā par kritušo, ka viņš labi uzvedies, man tas nezin kādēļ ir p-pretīgi!

— Desmit cilvēku!... — Kaširins nogrozīja galvu. — Un cik no tiem bija rakstnieki?

— P-puse.

Kaširins atkal nogrozīja galvu.

— Negrozi g-galvu, Kaširin, — Gurskis teica, — t-tu mīli rakstniekus, bet ne velna n-nesaproti no literatūras. Es zinu, kādas pavēles tu devi, kad mēs ar Ļusinu tur pie tevis gājām līdzi operācijā: mūs s-sargāt un n-nosegt...

— Jā. Un kas tad ir? ...

— Tas ir nepareizi. Cilvēkam nav tiesību pieņemt, ka citi

viņu aizsargā! Bet jo vairāk r-rakstniekam. Par karu var uzrakstīt tikai tas, kuru vismaz vairākas reizēs varēja nogalināt, un nekad neuzrakstīs c-cilvēks, kuru citi cenšas nosargāt. Lielākais, ko tāds var uzrakstīt, ir autobiogrāfija ar v-virsrakstu «Kā mani iz-zglāba». Vai jūs man piekrītat? — viņš jautāja Taņai. *

—- Iedzersim par tava drauga piemiņu, — Kaširins teica. — Es redzu, kaut arī tu dzen te velnu, tas tomēr tev smagi ķērās pie sirds.

— B-bet es nemaz nedzenu velnu, — Gurskis iebilda, — es

gluži vienkārši neaizmirstu to, ka esmu stostiķis; p-patoss man nepiederas. Starp citu, es neuztiepju, lai jūs izdzertu tukšu, — viņš sacīja Taņai, redzēdams, ka Ļusins ielej viņai glāzē atlikušo portvīnu. — Mirušos tas diemžēl neuzmodinās ...

Bet Taņa neklausīja viņa padomu un kopā ar visiem izdzēra tukšu. Nezin kādēļ viņai tā gribējās, droši vien tādēļ, ka domas viņa izdzēra ne vien par šo viņai svešo cilvēku, bet arī par daudziem citiem, tiem, kurus pazina un kuru vairs nebija starp dzīvajiem. Un arī par Degtjaru ... Pirms nāves tas viņu apvainoja, bet tik un tā viņa to šobrīd atcerējās. Viņš mēdza atkārtot, ka nāve visu izdzēšot, un, tiešām, viņam bija taisnība.

— Vai nebūtu 1-laiks norunāt par t-turpmāko? — Gurskis jautāja, kad viņi bija izdzēruši.

— Es tūlīt dabūšu vēl, — Kaširins teica, pamadams ar galvu uz tukšo karafi.

— Tas nu t-tā, — Gurskis sacīja, — bet es domāju par daudz tālākiem plāniem, līdz pat tavai aizlidošanai.

Viņš pameta acis uz Taņu, un viņa sajuta: viņas klātbūtne traucē pateikt to, ko viņš gribēja.

— Ivan Ivanovič, — viņa teica Kaširinam, — es drusku atgulšos otrā istabā. Reibst galva, nav tagad pierasts ... — Viņa teica un piecēlās: ja viņiem ir savi plāni par tālāko, lai runā bez viņas, kādēļ traucēt...

— Paguli vien, — Kaširins noteica.

Pārējie arī nekā neiebilda, tas visiem bija pa prātam.

Viņa iegāja otrā istabā, pievērdama izļodzītās, čīkstošās durvis. Tur stāvēja divas gultas: vienā no tām viss bija sajaukts, bet no spilvena apakšas rēgojās nodriskātais, pazīstamais Ļer-montova sējums, Kaširina mūžīgais pavadonis visos dzīves brīžos. Otra — Gusarova gulta bija rūpīgi apklāta. Taņa apsēdās uz gultas malas un juta, ka viņai tiešām drusku reibst galva. Nevajadzēja dzert šo beidzamo pusglāzi... Ieklausīdamās paklusajās balsīs aiz durvīm, viņa uzsauca Kaširinam:

— Ivan Ivanovič, ja nav par grūtu, iedodiet man papirosu!

Viņa nolēma izsaukt šurp Kaširinu un pateikt, lai viņš nekautrējas un nedomā par viņu. Viņam naktī jālido prom, un, ja ir ar kādu jāsatiekas, lai pamet viņu un iet. Viņa jau saprot, nav taču maziņa ... Kad visi ies, viņa arī dosies savās darīšanās, viņai ir savas darīšanas... Un vakarā jābūt mājās: atnāks šis Artemjevs, Mašas brālis ...

Tā viņa gribēja pateikt Kaširinam, kaut arī līdz pašam vakaram nebija nekādu savu darīšanu, tieši otrādi, kļuva ļoti skumji,

ka viņa piepeši no Gurska acīm nolasīja, ka sāk viņus traucēt. Viņai šķita, ka vēl ilgi varēs sēdēt un klausīties interesanto sarunu, un pat Ļusins, kurš spieda klāt savu plecu un kura karstā elpa skāra ausi, viņai nebojāja garastāvokli, bet tagad garastāvoklis jau bija tā kā tā sabojāts. Atlika tikai būt prātīgai un viņus netraucēt, it īpaši jau Kaširinu viņa beidzamajā vakarā Maskavā. Ko var zināt, kas būs pēc tam.

Viņa gaidīja, ka ienāks Kaširins, taču ienāca nevis Kaširins, bet Ļusins. Ienāca ar nosvīdušu pieri, ar piesarkušu seju, kas vairs nelikās meitenīga.

«Labi, ka durvis neaizvēra,» viņa pēkšņi iedomājās,-nevis tādēļ, ka būtu nobijusies, bet tādēļ, ka negribēja pilnīgi sabojāt garastāvokli.

— Es gan nedomāju, ka jūs turklāt arī smēķējat, — Ļusins teica, pasniegdams viņai atplēstu «Belomora» paciņu un apsēzdamies uz gultas viņai iepretim.

— Kādā ziņā «turklāt»? — Taņa vaicāja, ņemdama papirosu.

— Nu, jūs krietni iedzerat un vispār ...

— Ko «vispār»? — viņa jautāja.

— Nē, neko... — Viņš gribēja ko sacīt, bet neuzdrošinājās. — Krietni iedzerat, prieks skatīties.

— Mediķi vispār krietni iedzer, — viņa teica. — Vai tad jūs gribējāt mani piedzirdīt?

— Jā, — viņš teica.

— Kādēļ?

Viņš klusēja un raudzījās uz viņu ar ieskurbuša cilvēka ziņkāri: pēc viņas jautājuma nevarēja saprast, kā ar viņu lai runā tālāk.

— Ļoti gribējās, lai jūs pamatīgi iedzertu, — viņš sacīja, brīdi klusējis.

— Veltīgi pūlējāties, — viņa teica. — Es arī tad, kad iedzeru, daru tikai to, ko pati gribu, bet nevis to, ko grib citi.

Viņš nedroši palūkojās uz Taņu vēl vienmēr ar to pašu ziņkāri, un viņas acis atbildēja: «Jā, es taisni par to pašu runāju, par ko tu domā. Bet tu velti par to domā un tālab lasies prom . . .»

— Nu, ko tu tik ilgi? — no otras istabas atskanēja Kaširina balss. — Paņem, kastē zem Gusarova gultas ir «tarhuna» pudele.

Ļusins atskatījās, dzirdēdams balsi, tad palūkojās uz Taņu un, turpinādams raudzīties viņā, sāka meklēt ar roku zem gultas, uz kuras sēdēja.

— Manuprāt, tas ir šeit, — Taņa sacīja, parādīdama ar pirkstu zem gultas, uz kuras pati sēdēja, un nekustējās no vietas.

Viņš notupās un, ar vienu roku meklēdams pagultē, ar otru, it kā lidzsvaru zaudējis, satvēra viņas ceļgalu un, to sažņaugdams, no apakšas pētījoši ielūkojās viņai acīs.

Viņa nepakustējās, tikai, paskatījusies uz leju, drusku pievilka otru kāju, uzmina papēdi uz rokas pirkstiem, kas taustījās pa grīdu. Uzmina un saspringa no apzinātas vēlēšanās nodarīt viņam jo lielākas sāpes. Viņš iestenējās, izrāva roku no zābaka apakšas un, palaidis vaļā Taņas ceļgalu, sažņaudza divus saspiestos pirkstus otrā rokā. Nelikdamās par viņu ne zinis, Taņa noliecās, pati pameklēja pagultē un pasniedza viņam pudeli.

— Ņemiet... Bet pirkstus paturiet zem krāna ...

— Nu, dievs ar jums, — Ļusins atmeta ar roku un, paņēmis pudeli, cieši sažņaudza to ar saspiestajiem pirkstiem. — Ja var pudeli noturēt, tad jau iztiksim tāpat.

— Nu vai tu nesīsi? — Kaširins sauca no otras istabas. — Vai arī nevari atrast? Laikam vajadzēs palīdzēt?

— Nesu, jau nesu, — Ļusins teica, nikni aizcirzdams durvis.

Palikusi viena, Taņa šaubīdamās paraudzījās uz Gusarova

gultu; pie Gusarova šodien atbrauc sieva, un nezin kādēļ likās neērti apgulties viņa gultā.

Pārsēdusies uz Kaširina gultas, viņa salika aiz muguras spilvenus un atlaidās guļus, nokārusi kājas pār gultas malu uz grīdas.

Vai viņa teica patiesību šim Ļusinam, ka vienmēr ir rīkojusies tā, kā pati gribēja, bet nevis tā, kā ar viņu gribēja izrīkoties citi? Jā, patiesību. Bet Degtjars? Jā, arī par Degtjaru bija taisnība, viņai gandrīz veselu mēnesi likās, ka to mīl. Bet pēc tam visu pārcirta kā ar cirvi. Un, kad Degtjars nomira, viņai likās pat ērmīgi, ka pret to nebija saglabājies ne drusciņas sievišķo jūtu; vienkārši bija tā ļoti žēl kā jebkura cita kritušā biedra, un vairāk nekas. Acīm redzot, daba bija parūpējusies par viņas pašaizsardzību un nebija viņu apveltījusi ar spēju piedot savus sievišķīgos apvainojumus.

Tagad, kad viņa apgūlās, galva jeiba mazāk. Viņa paņēma no naktsgaldiņa papirosu un aizsmēķēja. «Vai tiešām arī šodien nesaņemšu atbildi uz telegrammu? Ja māmiņa redzētu, ka es smēķēju... Noteikti jāatmet, citādi uztrauksies, ja uzzinās,» Taņa nodomāja un pēkšņi gluži skaidri saklausīja, balsis no blakus istabas.

Kad Ļusins cirta ciet durvis, tās atlēca no aplodas un tagad pamazītiņām atvērās līdz pusei. Otrā istabā runāja par Taņu.

Vispirms viņa gribēja uzlikt spilvenu uz galvas un neklausīties, pat pievilka spilvenu sev klāt, bet šinī mirklī Kaširins skaļi sacīja: «Kā nu gribat, bet es neesmu ar mieru tādā dienā pamest viņu vienu pašu,» — un viņa palaida spilvenu vajā un sāka klausīties.

— Tad n-nāksies atlikt visu pasākumu, — Gurskis teica.

— Atliksim ari, — Kaširins palika pie sava.

— L-lūdzu, — Gurskis piebilda. — Galu galā taču t-tu lido, tev b-beidzamais vakars. Es tak p-pagaidām vēl palieku te...

— Nu lai, bet kā tad var pamest viņu vienu pašu, — Kaširins noteica.

Un Taņa ar pateicību pasmaidīja par viņa vārdiem un apsēdās uz gultas, nodomājusi tūlīt iet un pateikt Kaširinam, ka viņai pašai ir svarīgas darīšanas uri viņai tūlīt jāiet, bet Gurska balss lika apstāties.

— Paklau, Kaširin, — viņš teica, — p-principā tev, protams, ir taisnība, bet ir arī jautājuma otra puse: tu aizlidosi, tur to zina, un t-tava Poļina gluži vienkārši grib tevi beidzamo reizi satikt. Viņa, protams, nav d-dekabrista sieva, tomēr gluži labs biedrs un pa šo laiku, kamēr tu esi Maskavā, ir darījusi tev v-vienīgi labu. Vajag ari viņu pažēlot...

«Patiešām, Kaširins ir sirds cilvēks,» Taņa nodomāja pieceldamās. «Manis dēj ar mieru izjaukt sev beidzamo vakaru Maskavā ... Bet es, protams, to nepieļaušu — lai iet vien, kur viņiem jāiet...»

— Pagaidiet, — Ļusins sacīja, kad viņa, sakārtojusi gultu, jau tuvojās durvīm. Un, dzirdēdama tā balsi, Taņa apstājās ar smagu priekšnojautu, it kā tas būtu apsaucis nevis viņus, bet viņu. — Pagaidiet, ņemsim tavu dakterieni līdzi!

— Bet ko lai viņa tur dara? — Kaširins jautāja. — Sēž un skatās?...

— Kādēļ skatās? — Ļusins iebilda. — Es viņu ņemšu savā ziņā.

— Tu jau m-mēģināji ņemt viņu savā ziņā, — Gurskis sacīja. — Visu laiku pūt dvašu uz p-pirkstiem!

— Nekas, — Ļusins atcirta, — taisni tādas jau spējīgas uz pārsteigumiem ... Vēl drusku iedzers — un pati sevi nepazīs. Ja gribi zināt, man Degtjars pats par viņu stāstīja ...

«Izrādās, arī viņam tas stāstījis,» Taņa nodomāja ar skumjām un niknumu — nevis par Degtjaru, bet par sevi.

— Vai viņai ar to kas bija vai ne? Vai arī viņš man meloja? — Ļusins jautāja.

— Bija, — Kaširins sacīja. — Es pat izsaucu Degtjaru, lai neskandina pa visu brigādi.

— Ko tad tur vēl runāt, — Ļusins teica, — ņemu viņu savā ziņā, un iesim visi kopā.

— Es esmu p-pret to, — Gurskis iebilda.

— Kādēļ? — Ļusins jautāja. — Ar Degtjaru taču viņai ir kas bijis, Kaširins pats apliecināja ...

— Ar Degtjaru bija, bet ar tevi nebūs, — Gurskis teica. — Samaitās visu v-vakaru... Un pie tam tas ir p-pretīgī...

— Lai nu kas tā runātu ... — Ļusins iebilda.

— Un pat n-nelietīgi...'— Gurskis viņu pārtrauca.

— Nu lai velns jūs parauj. Labāk lai tad vispār visa tā būšana izjūk... — Kaširins iesaucās..

Un, jau šos vārdus teikdams, ieraudzīja, ka Taņa ienāk istabā.

Stāvēdama tur, otrajā istabā, viņa sev iegalvoja, ka vienkārši gaida, kad tie beidzot apklusīs un viņa varēs ieiet, it kā nekas nebūtu bijis. Bet patiesībā viņa kāri klausījās, ko par viņu runāja. Klausījās tādēļ, ka viņai bija tiesības to darīt, tādēļ, ka atradās viena starp vīriešiem un tie nekad viņai to nepateiks acīs, ko runā par viņu, domādami, ka viņa nedzird. Bet viņai vajag dzirdēt, ko tie runā un domā par viņu. Dzirdēt vajadzēja, bija rūgti, interesanti, kauns un uztraucoši — viss kopā.

Vfņa iegāja, nevarēdama izturēt šo juceklīgo, satraucošo izjūtu, kas rāva elpu ciet, tikpat kā ātri skrienot, un, vēl nevarēdama par sevi īsti valdīt, slāpdama bez elpas, teica:

— Paldies, Ivan Ivanovič. Es drusku nosnaudos. Man ir jāiet... — Un, sastapdama Gurska skaidro, neticīgo skatienu, izturēja šo skatienu un piegāja pie Kaširina.

— Bet, meitiņ, — Kaširins teica, pieceldamies un ar troksni atgrūzdams krēslu. Viņš bija nokaunējies, ko pauda seja un balss. Viņš bija ieskurbis, un viņam neienāca prātā, ka Taņa ir dzirdējusi, kā viņi to aprunāja, bet laikam gan viņš arī tāpat jutās tās priekšā vainīgs.

Gurskis un Ļusins piecēlās reizē ar Kaširinu. Gusarovs nebija istabā, bija kaut kur aizgājis. Tādēļ arī Taņa ne reizi nebija dzirdējusi viņa balsi.

— Kur tad tu iesi?

— Norunāju tikšanos. Gandrīz aizgulējos pie jums.

— To nu gan nebūtu domājis ... — Kaširins noteica.

— Kādēļ?

— Bet varbūt nāksiet mums līdzi? Mēs taisni posāmies ... — Ļusins ierunājās un apklusa. Liekas, Gurskis viņam bija iegrūdis dunku sānos.

Taņa nekā neatbildēja, pat nepagriezās uz Ļusina pusi, vēl vienmēr lūkodamās KaŠirinā, kurš apjucis saņēma viņas roku, un teica:

— Nododiet no manis sveicienus visiem mūsējiem tur brigādē, bet jūs, ja drīkst, es noskūpstīšu .:.

Un, pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa to cieši noskūpstīja, nemaz nepiespiezdamās, tādēļ ka tagad, šķiroties, skūpstīja nevis šo iereibušo un nokaunējušos Kaširinu, bet citu, to, kāds viņš bija un kāds atkal būs tur, brigādē, uz kurieni viņš aizlidos jau šonakt.

Tad viņa sniedza roku Gurskim un, pievērsusies Ļusinam un piespiedusi sevi pasmaidīt, noteica:

— Jums roku nesniegšu, jums sāp pirksti...

— Nekas, es nepieminu ļaunu, — Ļusins atbildēja.

Tas grasījās iet viņai klāt, bet Gurskis ar plecu pastūma nost, pats izgāja Taņai līdzi priekštelpā un klusēdams palīdzēja uzvilkt kažociņu. Viņa tam pateicīgi pamāja ar galvu, aizvēra durvis, ātri pagāja garām stāva dežurantei, kura nopētīja viņu ar vērīgu skatienu, un sāka kāpt lejup.

Nokāpusi vestibilā, viņa iztālēm ieraudzīja Gusarovu, kurš pie portjē zvanīja pa telefonu. «Droši vien atkal apjautājas par sievu. Redz, kādēļ viņš bija izgājis: negribēja zvanīt no turienes, no numura...» Un atvadoties pamāja Gusarovam ar roku. Un viņš ari pamanīja Taņu un pamāja ar roku.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kad Taņa sacīja KaŠirinam — «man jāiet», viņa pati vēl nezināja, kur ies, bet tagad, nokāpusi vestibilā un ieraudzījusi Gusarovu, pēkšņi izlēma. Bez tā uzdevuma, kuru viņa jau bija izpildījusi, satiekot Artemjevu, viņai Maskavā bija jāizpilda vēl viens tikpat grūts uzdevums, ko bija lūgusi izdarīt tā vecā ārste — Sofija Leonidovna, pie kuras viņa dzīvoja Smoļenskā.

Taņa jau divas reizes gāja uz šo adresi, ko Sofija Leonidovna kādreiz bija likusi viņai iemācīties no galvas. Divreiz viņa bija iegriezusies šinī klusajā pagalmā Brjusova šķērsielā un divreiz nebija satikusi sievieti, kuru meklēja.

«Labi, aiziešu trešo reizi, tieši šodien aiziešu, varbūt pat tas ir labi, ka šodien,» viņa nodomāja, kaut gan no rīta nebija ne prātā ienācis iet tur ar šo grūto uzdevumu.

Nogriezusies no Gorkija ielas Brjusova šķērsielā, viņa iegāja jau pazīstamajos, zemajos vārtos, kas bija līdzīgi uz zemes noliktai .mūrētai akai, aizgāja līdz pašai tālākajai ieejai stūrī un pieklauvēja pie pirmā stāva durvīm. Viņai likās, ka arī tagad, trešo reizi, nesatiks šo sievieti, tomēr pacietīgi stāvēja un klauvēja pie durvīm, raudzīdamās uz maisa drēbes skrandām, uz vadu galtēm un norauto zvanu vietām, uz plāksnītes daļu ar iedzīvotāju uzvārdiem: «Ņikodimovs— 1 zv., Volosevičs— 2 zv., Kurdju ...» Tālāk bija norauts.

Beidzot, kad viņa jau grasījās iet prom, durvis atvēra tas pats večuks, kas bija atvēris arī iepriekšējās reizēs, novājējis, apaudzis ar sirmiem bārdas sariem un ar tik greizu kaklu, ka likās, viņam kādreiz bijusi nogriezta galva, un pēc tam atkal pielikta, bet nevis tur, kur tā atradusies agrāk, bet vienam plecam tuvāk un no otra tālāk.

— Vai Volinska ir mājās? — Taņa jautāja.

Bet večuks šoreiz klusēdams nepurināja galvu uz greizā kakla kā iepriekšējās reizēs, bet sacīja smalkā bērna balsī:

— Mājās. Bet vai jūs pie viņas?

— Jā.

— Nāciet iekšā.

Viņš palaida Taņu garām, aizslēdza durvis un š|ūca prom tālāk dzīvoklī, vilkdams kājas velteņos, kas bija apgriezti kā galošas. Domādama, ka tas viņai rāda ceļu, Taņa gāja līdzi, bet večuks pagriezās un sacīja:

— Tas nav šeit, rau, tur, pēdējas durvis gaitenī.

Un parādīja ar roku pa kreisi.

Taņa gāja pa kreisi, bet gaiteni neredzēja — ieraudzīja durvis; citu durvju nebija, un viņa tās atvēra. Aiz durvīm tiešām bija tumšs gaitenis. Kaut kam uzgrūdusies, viņa virzījās pa gaiteni, ar rokām taustīdamās gar sienām. Vispirms viņa sataustīja vienas durvis pa labi, tad otras pa kreisi un jau gribēja pie tām pieklauvēt, bet kaut kur priekšā saklausīja rakstāmmašīnas klaboņu un, atcerējusies Sofijas Leonidovnas stāstu, ka māsa esot mašīnrakstītāja, taustīdamās aizkūlās līdz beidzamajām durvīm.

Mašīna aiz durvīm apklusa un atkal ieklabējās. Taņa atvēra durvis un iegāja istabā.

— Vai drīkst?

Ar apgruzdušu avīzi pārsegta galda lampa apgaismoja galdu, kur noliekusies pie rakstāmmašīnas sēdēja večiņa mētelī ar uzslietu apkakli un adīto lakatu satinusi ap kaklu tā, ka tas aizsedza viņai muti. Večiņa pagriezās, un Taņa nodrebēja: pie rakstāmmašīnas sēdošā vecā sieviete bija tik līdzīga savai māsai, ka, likās, pati Sofija Leonidovna ir atdzīvojusies un sēž šeit, šinī istabā, Taņai priekšā.

— Ja nācāt pakaj darbam, tad vēl nav gatavs, — večiņa sacīja. — Es slimoju.,. Vēl palikušas trīsdesmit lappuses.

— Nē, — Taņa apmulsusi teica. — Es ...

Viņa vēl vienmēr nespēja atvairīt sajūtu, ka viņas priekšā sēž Sofija Leonidovna.

— Es nāku pie jums no jūsu māsas ... — Taņa teica.

— Man nav nekādas māsas, — večiņa atcirta.

— Jūs laikam mani nesapratāt, — Taņa sacīja apjukusi. — Es esmu no Smoļenskas ...

— No kādas Smojenskas? — večiņa jautāja tā, it kā vēl būtu kāda cita Smoļenskā bez tās, kurā Taņa bija dzīvojusi.

— Nu no Smoļenskas... — Taņa atkārtoja. — Kā tad jūs nesaprotat! Es nāku no jūsu māsas, es biju ar viņu kopā Smo-Jenskā ...

— Bet vai jums ir dokumenti? — večiņa piepeši jautāja.

— Kādi dokumenti?

— Vai jums ir jūsu dokumenti?

Taņa atpogāja kažociņu, izvilka no kabatas personas apliecību un pasniedza večiņai.

Viņai likās dīvaini un drausmīgi, ka šī vecā sieviete pieprasa uzrādīt dokumentus. It kā tādēļ, lai dzirdētu to, kas tūlīt tai būs jānoklausās, vispirms vajadzētu pārbaudīt Taņas dokumentus.

Večiņa ilgi pētīja apliecību un, atdevusi to atpakaļ, jautāja:

— Nu, kas tad ir?

Tikai tagad viņa beidzot novilka lakatu no mutes uz smakra' viss, ko večiņa teica pirms tam, skanēja dobji, caur lakatu.

— Es strādāju tur Smoļenskā kopā ar jūsu māsu Sofiju Leonidovnu, — Taņa sacīja.

No tā, kā pārmainījās večiņas sejas izteiksme, viņa saprata to, ko līdz šim nebija sapratusi: Smoļenskā un vispār viss, kas ir tur, pie vāciešiem, aiz frontes līnijas, šai sievietei likās tikpat kā viņpasaule. Viņa nespēja to iedomāties reāli, kā daļu no savas dzīves, tādēļ arī laikam sākumā teica, ka viņai nav nekādas māsas.

— Kur tad jūs strādājāt kopā ar viņu? — večiņa jautaja un, pagriezusies ar visu krēslu, parādīja ar pirkstu uz gultu, kas bija piekrauta ar dažādām mantām. — Sēdieties uzmanīgi, tur ir ietīta biezputra.

— Mēs strādājām kopā pagrīdē, — Taņa sacīja, — veselu pusgadu. Es pat dzīvoju pie viņas, uzdodamās par attālu radinieci.

Večiņa jautājoši paskatījās uz viņu, nekā nesaprazdama, bet tad saprata un pamaja ar galvu.

Tagad sākās visgrūtākais, un, jo vairāk to novilcinātu, jo būtu grūtāk.

— Viņa man pateica jūsu adresi, lika to iegaumēt un lūdza, lai jūs uzmeklēju, ja viņa nomirs, bet es palikšu dzīva un būšu Maskava.

— Tātad viņa ir mirusi? — večiņa jautāja it kā par kaut ko tādu, pie kā jau sen ir pieradusi. Viņai bija zema, aizsmakusi balss. Seja mierīga, drūma, ar prāvu, kartupelim līdzīgu degunu un biezām, nikni sakniebtām lūpām.

«Gluži tāda pati, kā Sofija Leonidovna, tikai vēl nopietnāka,» Taņa atkal iedomājās. Kad večiņa jautāja: «Tātad viņa ir mirusi?» — balss viņai neiedrebējās, sejā nesakustējās ne vaibsts.

— Jā, — Taņa sacīja.

— Kad? — večiņa jautāja.

Taņa sacīja, ka tas noticis pērn augustā.

Večiņas seja saspringa, it kā viņa prātā kaut ko rēķinātu: viņa pat pacēla galvu un sarauca pieri.

— Es domāju, ka ir nomirusi agrāk, — večiņa teica. — Noturēju pirmo dvēseles aizlūgumu jau pavasarī, kad mūsu uzbrukums apstājās.

— Bet vai tad jūs esat ticīga? — Taņa jautāja, nepaspējusi atturēties no šī muļķīgā jautājuma. Sofija Leonidovna viņai reiz stāstīja, kā kļuvusi par neticīgo jaunībā, Bestuževa kursos, un viņai likās dīvaini, ka šī Sofijai Leonidovnai tik bezgala līdzīgā sieviete pēkšņi izrādās ticīga.

Večiņa nekā neatbildēja, klusēja un gaidīja, ko Taņa vēl pateiks.

— Viņu nošāva gestapo, — Taņa sacīja.

Večiņa turpināja klusēt.

— Toreiz Viņi daudz mūsējo nošāva un arī viņu. Bet arestēja divas nedēļas iepriekš. Es beidzamo reizi viņu redzēju, kad arestēja ...

Večiņa vēl joprojām sēdēja nekustēdamās un klusēja. Bet Taņa raudzījās uz viņu un tikpat skaidri, kā jau daudzreiz tas bija izniris atmiņā, it kā būtu nule noticis, atcerējās tās mājas lieveni, kur viņas ar Sofiju Leonidovnu dzīvoja, un vācu mašīnu, un divus vācu zaldātus, starp kuriem, plecos sakumpusi un rokas salikusi aiz muguras, Sofija Leonidovna gāja uz mašīnu... Atcerējās kaimiņu pilsētas valdes grāmatvedi Priļipko, kas savos čičunča svārkos un ar portfeli tipināja aiz muguras otram zaldātam.

Taņa ne vien atcerējās to visu, bet pat sajuta kreisajā rokā smago grozu, kuru viņa toreiz stiepa un ar kuru apstājās aiz stūra, ieraudzījusi, ka no mājas iznāk vācu zaldāti un Sofija Leonidovna. Grozs bija smags, tanī zem kartupeļiem gulēja mīna ar pulksteņa mehānismu. Mīna bija izgatavota brigādē, un to vajadzēja vēl četras dienas paglabāt pie Taņas un Sofijas Leonidovnas, tādēļ ka cilvēks, kuram vajadzēja mīnu saņemt, rievarēja ātrāk ierasties. Taņa stāvēja, piespiedusies pie sienas ar grozu rokā, bet Sofija Leonidovna, galvu nodūrusi un salikusi rokas aiz muguras, soļoja starp diviem vācu zaldātiem uz mašīnu ...

Bet večiņa joprojām klusēja. Ilgi, nepanesami ilgi klusēja ...

— Bet jūs tātad esat dzīva ... — viņa sacīja.

— Jā, — Taņa atbildēja. — Viņu arestēja, kad manis nebija mājās. Ja būtu atnākusi desmit minūtes agrāk, es arī būtu pa-

t galam.

— Tad, redz, kā viņa ir mirusi, — večiņa noteica. — Bet es domāju, ka vienkārši no bada ...

— Nē, mēs necietām badu, — Taņa teica. — Tas ir, protams, ēdām ļoti slikti, bet mūsējie tomēr mums drusku palīdzēja cik varēdami.

— Palīdzēja, — večiņa atsaucās kā atbalss.

Un piepeši paraudzījās uz savu mašīnu un no tās izslējušos pusaprakstīto lapu tā, it kā viņai vairs nebūtu laika par to visu runāt, bet jāsēžas un jāpabeidz darbs.

— Un viņa tātad pie jums bija pagrīdniece? — večiņa jautāja, atkal novērsdamās no mašīnas un palūkodamās uz Taņu.

Vārdi «pie jums» tika izrunāti ar tik dīvainu intonāciju, it kā pati večiņa un Sofija Leonidovna būtu kas viens, bet Taņa un visi tie, par kuriem večiņa jautāja «pie jums», būtu kas cits. Taņa, kaut arī pamanīja šo intonāciju, tomēr nepievērsa tai nekādas uzmanības tai brīdī un sāka steigšus paskaidrot, cik lielisks cilvēks bijusi Sofija Leonidovna un cik daudz viņa paveikusi, un cik ļoti smagi visiem bija pārdzīvot to, ka viņa gājusi bojā.

Taņai vairākas reizes pat iedrebējās balss, kamēr viņa visu to stāstīja. Viņai bija žēl ne vien Sofijas Leonidovnas, bet ari sevis; tā nebija pirmā reize, kad, visu to atceroties, tagad kļuva baigi ir no tā, kas ar viņu bija noticis tur, Smoļenskā, ir no tā, kas nebija, bet varēja būt noticis.

— Vai tad jūs viņu mīlējāt? — večiņa jautāja, pārtraukdama Taņu pusvārdā. Jautāja tā, it kā brīnītos par to.

— Jā, protams, — Taņa sacīja. — Mēs visi viņu. ļoti mīlējām, bet es pie viņas dzīvoju gandrīz pusgadu.

— Bet vai jūs zināt, kā viņa dzīvoja agrāk, pirms tam? — večiņa jautāja.

— Jā, viņa man stāstīja.

— Bet vai visu?

Un atkal večiņas balsī ieskanējās izbrīns, ka Sofija Leoni-dovna būtu varējusi izstāstīt visu par savu dzīvi nevis viņai, bet Taņai vai vēl kādam citam.

— Jā, visu, — Taņa apliecināja. — Tālab jau vācieši viņai tā uzticējās, ka viņai agrāk bija bijusi tāda dzīve. Tālab viņa varēja tik daudz darīt mūsu labā, ka tie viņai uzticējās. Viņa man izstāstīja visu, ir par sevi, ir par visiem saviem tuviniekiem, ir par jums ...

— Un tā arī aizgāja bojā par jums, — večiņa sacīja.

— Kādēļ tad mūsu dēļ? — Taņa jautāja, labi nesadzirdējusi.

— Nevis jūsu dēļ, bet par jums, — večiņa iebilda. — Kaut padomju vara viņai nav nekā laba darījusi, tomēr gāja bojā par jums ...

Šie vārdi tika pateikti tādā balsī, kurā varēja saklausīt tik daudz rūgtuma, ka nebija iespējams kļūdīties par to nozīmi.

— Vai tad jūs domājat... — Taņa ierunājās izaicinoši, ar spēji uzliesmojušu nesamierināmu rūgtumu, bet večiņa viņu pārtrauca.

— Nekā es nedomāju ... Viņa tā domāja, ka, cērtot kokus, lec skaidas ... Un tā arī nomira par savu Padomju varu.

— Bet vai tad Padomju vara nav arī jūsējā?

— Nav manējā, — večiņa teica. — Ko jūs tā skatāties uz mani, brīnāties, ka nebaidos? Bet no kā gan lai es bītos — mana dzīve ir galā, sliktāk vairs nebūs. Dzīvoju kā savas ģimenes pēdējā atlieka ... un kā dzīvoju — to jūs pati redzat. — Viņa pārlaida skatienu savam drūmajam miteklim, kur pie aplupušajām tapetēm karājās kaut kādi medaljoni un veci portreti. — Un nebaidos mainīt arī dzīves vietu.

— Tātad, ja jūs atrastos tur Sofijas Leonidovnas vietā, jūs nebūtu strādājusi kopā ar mums, bet ar vāciešiem? — Taņa iekaisusi jautāja-

— Ko vēl ne! — večiņa atcirta. Un atkal piepeši kļuva tik līdzīga Sofijai Leonidovnai, ka Taņa gandrīz sarāvās.

— Nu labi, es iešu, — Taņa sacīja. Un, jau stāvēdama durvīs, piebilda: — Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos, — večiņa dobji atsaucās, nepagriezdamās prom no mašīnas. — Paldies, ka atnācāt... Nu ejiet taču, ko stāvat?!

Un tikai pašā pēdējā mirklī, jau aizvērdama durvis, Taņa redzēja, ka šī večiņa, kas likās nejūtīga kā akmens, sabruka pār rakstāmmašīnu, tai nožvadzot. Taņa stāvēja aiz durvīm, kas bija tikai pievērtas, bet večiņa, sabrukusi pār rakstāmmašīnu, tur, savā istabā, raudāja. Raudas izlauzās no viņas krūtīm kopā ar klepu un elsām: sakumpušie, platie pleci drapa mētelī te pacēlās, te saguma, trīcēdami raudās. Viņa raudāja no bēdām, dobji un aizžņaugti, kā vīrietis. Bet Taņa nolūkojās uz viņu pa spraugu un nezināja, ko darīt. Vai griezties atpakaļ un viņai palīdzēt? Bet ko un kā varētu palīdzēt? Vai arī pamest viņu vienu bēdās?

«Varbūt vēlāk atnākt vēlreiz?» viņa nodomāja. «Bet.ko tad vēlāk? Ko es viņai vēlāk teikšu? Un ko gan viņai vispār vēl varētu sacīt?»

Taņa klusu virzījās prom no durvīm un, taustīdamās gar sienu, aizkļuva līdz gaiteņa galam. Večuks, kas bija atvēris viņai durvis, stāvēja priekštelpā ar tējkannu rokā. Pēc viņa sejas spriežot, Taņai likās, ka viņš stāv un klausās, kaut gan no šejienes, no priekšistabas, nekas nebija dzirdams.

— Vai satikāt? — večuks jautāja.

— Jā, — Taņa atbildēja. — Vai viņa dzīvo viena pati?

— Viena kā koks.’.. — večuks sacīja. Un pēkšņi ziņkārīgi iejautājās: — Viņa ir traka, vai ne?

— Nē, kādēļ... — Taņa iebilda.

— Traka gan, — večuks pārliecināti palika pie sava. — Ag

rāk pie viņas dzīvoja dēls, un viņa pati to, aklu, aizdzina zemessargos, bet viņam bija kādas septiņas dioptrijas ... Kopš tā laika, kad saņēma nāves ziņu, gluži prātu zaudējusi. Vakar atstāja durvis līdz galam vaļā un virtuvē neaizgriež krānus. Runā cik runādams — tik un tā krānus atstāj vaļā ... Jūs ejat prom, ja? «

— Jā, — Taņa teica.

— Tad es aiztaisīšu durvis... — večuks nolika tējkannu uz grīdas, noņēma ķēdīti un divas reizes pagrieza atslēgu. — Ejiet, es aiztaisīšu.

Ejot pa pagalmu, Taņai nekādi neizgāja no prāta muļķīgā frāze: «krānus atstāj vaļā, krānus atstāj vaļā ...».

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

Ivans Aleksejevičs turēja vārdu: Artemjevs pirms aizbraukšanas tiešām skraidīja kā vāvere ritenī, taču nebija ko kurnēt — pēc tam viņu gaidīja fronte. Visu laiku paņēma dienesta pienākumi. Reiz viņš gandrīz piezvanīja Nadjai, atcerējies tās gaidu pilnās acis, tomēr noturējās. Lai šo veco dziesmu uzsāktu par jaunu, pietrūka laika. Viņš neaizgāja arī pie Taņas Ovsjaņ-ņikovas ne tanī vakarā, kā bija solījies, ne arī nākamajā: dienesta pienākumi neļāva. Izrauties izdevās tikai pēdējā rītā.

— Piedodiet, aizvakar piekrāpu, neatnācu. Bija ellīgi daudz darba, un arī šodien tikai uz desmit minūtēm — rīt no rīta lidoju uz fronti, — viņš sacīja, kad Taņa, atvērusi durvis, iesaucās: «Bet es jau vairs jūs negaidījul»

Virtuvē bija notikušas pārmaiņas. Gulta un matracis iznesti; viss tīrs, laistījās vien.

— Es te šo to atnesu, — Artemjevs sacīja, nolikdams uz virtuves galda nelielu čemodānu.

— Paldies, — Taņa tencināja.

— Jūs izvācaties no šejienes?

— Jā. Saimnieki atgriežas. Pārcēlos pie krustmātes Poļas, — Taņa pamāja uz mazajām durvīm virtuvē.

— Tur jau tik mazs kambarītis, ka vienam cilvēkam nav kur apgriezties, — Artemjevs sacīja.

— Bet mēs abas apgriežamies. Jā un tad ... — Viņas balss iedrebējās, un Artemjevs ziņkārīgi palūkojās viņā.

Šodien viņa bija pavisam citāda nekā pirms divām dienām^ kājās zābaki, mugurā svārki un formas blūze, kas bija ap tievo vidukli cieši apjozta ar platu virsnieka jostu. Uz jaunajām uzšuvēm bija pa jaunam «ķieģelītim», bet pie krūtīm jauns Sarkanā Karoga ordenis.

«Paskat tikai! Droši vien tikko saņēmusi...» Bet viņas sejā nebija ne mazākās svētku noskaņas, tā uztūkusi no raudāšanas.

— Kādēļ jūs esat tāda noraudājusies? — Artemjevs vaicāja.

— Saņēmu telegrammu no mātes, — viņa teica un, apsēdu-

sies uz ķeblīša, tāpat kā toreiz, pirmajā dienā, bērnišķīgi salika rokas uz ceļgaliem.

— Tātad — sveiki un veseli.

— Sveiki un veseli, — viņa sacīja un iešņukstējās.

— Kādēļ tad jūs raudat?!

— Aiz laimes.

— Parādiet man telegrammu.

Viņa paklausīgi pasniedza telegrammu.

Tanī bija rakstīts: «Telegrammu saņēmām ja iespējams atbrauc satikties rūpnīcas adrese Karavanas 9 skūpstu māte»

— Kad brauksiet?

— Nezinu. Tūlīt iešu uz staciju pie komandanta un lūgšu vilcienā vietu.

«Tad redz, uz kurieni tu esi saposusies,» Artemjevs nodomāja un apsvēra, vai paspēs viņai vēl ko palīdzēt, kaut arī rītdien jāaizbrauc, tomēr nolēma pamēģināt.

— Dodiet šurp visus jūsu dokumentus. Pamēģināšu dabūt vietu šīsdienas nakts vilcienā.

— Tomēr varbūt labāk es pati? — Taņa jautāja, jau izvilkusi no formas blūzes kabatas dokumentus, bet vēl turēdama tos rokā.

— Ja es nepaspēšu, tad, skaidrs, ka pati, — Artemjevs noteica. — Pulksten deviņpadsmitos atnāciet uz mūsu caurlaižu biroju un piezvaniet man no turienes. Tad es jau zināšu.

Viņš paskaidroja, kā atrast caurlaižu biroju, un pierakstīja sava telefona numuru.

— Norunāts?

Viņš piecēlās.

— Taru atbrīvojiet, tā nav mana, bet ģenerāļa.

Pagriezusi viņam muguru, Taņa sāka ņemt laukā no čemodāna konservu kārbas un likt uz galda.

«Augumiņš viņai bez vainas,» Artemjevs nodomāja. «Tikai briesmīgi sīciņa. Ne sieviete, bet zvirbulis.»

— Dodiet šurp čemodānu.

Un pamanījis Taņas joprojām miklās acis, kad tā pagriezās, viņš jautāja:

— Kad saņēmāt telegrammu?

— Astoņos no rīta.

— Un visu laiku raudat?

— Bet jūs labāk nesmejieties, — Taņa sacīja. — Kā lai jums izskaidroju šīs jūtas? Man bezgala žēl mātes, viņa tik ilgi domāja, ka esmu mirusi, un tikai tagad uzzināja, ka esmu dzīva.

Un ķēdē] gan māte viena pati ir parakstījusi telegrammu?

— Jūs taču pati sacījāt, ka tēvs varbūt ir frontē.

— Bet kādēļ tad viņa raksta «telegrammu saņēmām»?...

Artemjevs paraustīja plecus: kā lai viņš to zina?

Viņi gāja pa gaiteni garām vaļējām ēdamistabas durvīm; Artemjevs apstājās un palūkojās iekšā.

— Oho! — viņš iesaucās, — redzu, ka te ir notikusi ģenerāltīrīšana.

— Atnāca Nadja un vakar visu dienu tīrīja, — Taņa paskaidroja.

— Un arī jūs mobilizēja.

— Jā. Mēs sadraudzējāmies.

— Skaties tikail

— Viņa man iepatikās, — Taņa sacīja. — Bet vai jums viņa vairs nemaz nepatīk?

«Ak tu lāga dvēsele!» Artemjevs nodomāja, saprazdams, ka Nadja, mazgādama grīdas un spodrinādama kristālu, starp citu, nezin kādā veidā ir paguvusi padarīt šo mazo sievieti par savu sabiedroto.

— Nedancojiet pēc viņas stabules! — viņš nikni iesaucās.

— Bet kādēļ esat tik rupjš?

— Es neesmu rupjš, — viņš iebilda, — gluži vienkārši cilvēkus pazīstu drusku labāk nekā jūs.

— Jums tā šķiet?

Un Taņas balss ieskanējās tā, ka Artemjevam pēkšņi bija jāpadomā: kas to lai zina, cik daudz laba un ļauna viņa ir paspējusi savā mūžā piedzīvot? Ja labi padomā — viņa nebūt vairs nav meitene. Tikai tāda izskatās.

— Labi, nestrīdēsimies, — viņš teica, paspiezdams viņai roku. — Tiešām gan, kas lai zina, kāda jūs īsti esat. Atklāti sakot, es par to nemaz nedomāju. Nebija laika. Tātad deviņpadsmitos caurlaižu birojā.

To viņš piebilda, jau atvērdams durvis.

Artemjevs aizgāja, bet Taņa palika un ilgi viena pati staigāja, klaiņodama no vienas istabas otrā, svešajā, neapdzīvotajā, mantu pilnajā dzīvoklī pa tīri izmazgātajām grīdām.

Viņa piegāja pie lielā, vecā, izrotātā trimo ar vecu, apsūbējušu stiklu, kurš savā simtgadīgajā mūžā droši vien vēl nekad nebija rādījis karavīra formā tērptas sievietes attēlu zābakos un ar pistoli pie sāniem.

Taņa piegāja, pieliecās tuvu pie spoguļa un ilgi pētīja tajā savu novājējušo, bērnišķo seju ar nemākulīgi apcirptu matu cekulu uz pieres un lielām, brūnām, sievišķīgām acīm. Viņai pašai šīs acis likās skaistas, viņa raudzījās spogulī un priecā-jās par tām, kā arī par garajām, tumšajām skropstām un glītajām uzacīm, kas bija par matiem tumšākas, it kā izbrīnā uzrauktas, un bija sarūgtināta par savām lūpām, ka tām nav gluži pareiza forma un tās ir pabiezas, paplatas, bija sarūgtināta, neapzinādamās, ka taisni šīs nepareizās, pabiezās, paplatās lūpas piešķir viņas bērnišķīgajai sejai pieaugušas sievietes trauksmaino jaukumu.

«Es gluži vienkārši cilvēkus pazīstu drusku labāk nekā jūs!» Iedomājies tikai, pazīstot cilvēkus! Viņam vajadzēja būt aizvakar «Maskavas» viesnīcā ...

Pie parādes durvīm skaļi klauvēja.

— Kas tur ir? — Taņa vaicāja. Aiz durvīm bija dzirdamas vairākas balsis.

— Taisi vaļā! Atvedu vecākus, — aiz durvīm atskanēja Nad-jas balss.

Viņa ienāca pirmā, nesdama divus ar auklu pārsietus čemodānus, un nosvieda tos uz grīdas.

— Redz, kā nokalpina vienīgo meitu, — viņa pamirkšķināja ar aci Taņai un pamāja uz veco sievieti, kas ienāca aiz viņas ar bažīgi sakniebtām lūpām un sārtiem uztraukuma plankumiem uz vaigiem. — Iepazīstieties, mana mammiņa.

Sieviete bija ģērbusies netīros, apšūtos tūbas zābakos un novalkātā, vecā kažokā un lakata vietā apsējusi ap galvu izbalējušu vīriešu šalli, no kuras kā gaiļa sekste spraucās laukā kastaņbrūnu,-krāsotu, pie saknēm sirmu matu šķipsna.

Pametusi ašu skatienu uz Taņu, viņa nolika uz grīdas divus tādus pašus čemodānus kā Nadja, metās uz ēdamistabas durvīm, ielūkojās tur un atkal steidzās atpakaļ uz parādes durvīm pretī.vīriešiem, kuri nāca iekšā, nesdami mantas.

Vilkdams pa grīdu klibo kāju, pirmais ienāca spēcīgs, sārts vīrietis vidējos gados, ar kubaniešu cepuri galvā un vaļēju mēteli, kas bija uzģērbts virs vateņa. Viņš stiepa trīs pamatīgus saiņus — divus rokās, trešo padusē.

— Iepazīsties, papiņš, — Nadja teica, kad vīrietis nolaida uz grīdas savus saiņus un, atgrūdis cepuri pakausī, ar lakatiņu noslaucīja sakarsušo pieri. Vīrietis paraudzījās Taņā ar miklām auna acīm un, sniegdams tai milzīgu, sarkanu roku, skaļi nosauca uzvārdu;

— Kobjakovs.

Turēdams rokās kasti, viņam līdzi ienāca patīkama izskata vecītis, kurš valkāja no ādas šūtu somu cepurīti ar podziņu, — tas bija Nadjas šoferis, kuru Taņa jau vienreiz tika redzējusi.

Nadjas māte metās pie kastes, stiepdama rokas tai pretī kā slīkonim.

Kad kaste bija uzmanīgi nolaista uz grīdas, bet šoferis pagriezās un izgāja ārā, ienāca beidzamais, trešais vīrietis, armijnieks, majors, arī ar saini un čemodānu rokās. Nolaidis zemē saini un čemodānu, viņš vērīgi palūkojās uz Taņu un pielika roku pie cepures naga. Un Taņa arī uzmanīgi ieskatījās viņa sarkanajā sejā ar gaišajām, gandrīz baltajām uzacīm. Viņš bija kaut kam ļoti līdzīgs, bet Taņa nevarēja atcerēties, kam īsti.

— Bet tas jau vairs nav radinieks. — Nadja teica ar to pašu zobgalīgo intonāciju. — Vienkārši papiņa un mammiņas ceļabiedrs ...

— Nu kā tad mēs tagad darīsim, Anna Georgijevna? — majors jautāja, nelikdamies zinis par šiem vārdiem.

— Labāk būtu rīt no rīta, Anton Sergejevič, — teica Nadjas māte.

— Es paskatīšos, — majors sacīja, — bet varbūt tomēr šovakar.

— Šovakar gan negribētos, — Nadjas māte neatlaidīgi atkārtoja.

— Nu redzēsim, — majors noteica pēc ļoti garas pauzes, un Taņai likās, ka šajā mirklī viņš pārskaitīja visus saiņus. — Redzēsim, — majors atkārtoja. — Pagaidām iekārtojieties. Es braucu.

Viņš pielika roku pie cepures, pagriezās un izgaja ārā.

Kad durvis aizvērās, Nadjas māte novilka no galvas šalli, nomezdama uz grīdas vairākas matadatas, un gurdi apsēdās uz tās kastes, kuru nesot iekšā bija kliegusi «Uzmanīgi!». Apsēdās un, raudzīdamās ēdamistabas vaļējās durvīs, vairākas reizes no vietas pārkrustījās.

— Ko tad tu tā uzreiz? — Nadja nobrīnījās.

— Ā-a! — Nadjas māte atmeta ar roku, — ko visu evakuācijā neiemācās! Tu tagad vari iet, mēs paši izsaiņosim. Bet vakarā atnāc, nosvētīsim, pārcelšanos. Atvedām miltus un pie Čka-lovas nopirkām gaļu. Iztaisīsim pelmeņus. Bet dzeramo sagādā pati. Kur Poļa?

Šis jautājums bija domāts Taņai.

— Ir mājās, bet guļ, — Taņa sacīja, — tikai nesen pārnāca no dežūras.

— Te nu bija! — Nadjas mamma noteica. — Es domāju, ka viņas nav mājās, bet viņa nenāk pat pretī. Palīdzi novilkt mēteli, — viņa pagriezās uz vīra pusi. — Iešu un pamodināšu viņu.

— Viņa tikai pirms stundas apgūlās, — Taņa iebilda.

— Nekas, gan celsies, — Nadjas mamma noteica; atbrīvojusies no mēteļa, viņa palika flaneļa slēpotāju tērpā, savalkātās bikses bija ievilktas tūbas zābakos.

— Tev nu gan ir sportisks izskats, — Nadja noteica.

— Kopš pašas Ckalovas sapņoju par to, kā mājās ēdīšu Poļinas pelmeņus, — Nadjas mamma teica.

— Man liekas, viņai pulksten piecos jāiet atpakaļ uz dežūru, — Taņa sacīja.

— Nekur viņa neies! Tas viss ir muļķības, — Nadjas mamma sacīja un pagriezās pret meitu. — Bet tu šodien pat aizbrauc uz hospitāli pie priekšnieka, paskaidro viņam. Tas ir pilnīgi tavos spēkos.

— Viņa vairs neies pie tevis par mājkalpotāju,.— Nadja teica. —- Es ar viņu jau runāju.

— Kas par to, ka tu runāji, tagad es pati ar viņu_ parunāšu, — Nadjas māte sacīja un, ar tūbas zābakiem šļūkādama, devās uz virtuvi.

— Zini ko, — Nadja teica, pievērsdamās Taņai. — Pārcelies labāk pie manis, tālāk no grēka. Es jau jūtu: būs ķīviņš ar krustmāti Poļu, un papiņš, — viņa pamāja uz klibo milzi, kurš norūpējies pārvietoja saiņus, — arī neiedveš nekādu uzticību. Viņš jau man pa ceļam mašīnā spaidīja elkoni ...

— Nu, kādēļ jūs tā! — viņš izbijies pagriezās uz Nadjas pusi, pārstājis rosīties ap čemodāniem.

— Ko, vai no mammiņas bail? — Nadja vaicāja. — Bet kālab spaidījāt elkoni?

Un, it kā viņa nemaz nebūtu istabā, tāpat skaļā balsī teica Taņai:

— Baidos, ka viņš tev uzmāksies. No ģīmja vien var redzēt.

— Kā rādās, tad es jau šonakt aizbraukšu, — Taņa sacīja. — Man apsolīja dabūt vilcienā vietu.

— Kā nu redzi, — Nadja teica. — Labi, es braucu. Šņabi pie pelmeņiem atvedīšu, ja no tiem kas iznāks.

— Bet varbūt tomēr aizbrauksiet uz hospitāli, kā mammiņa jums lūdza? — «papiņš» ierunājās.

— Prātā nenāk! Un vispār uz manu gādību neceriet. Es neesmu jauns meitietis, bet ar raksturu gan.

Viņa pamāja Taņai ar roku un izgāja ārā, bet Taņa ar bažām gaidīja, kas tagad notiks starp Nadjas mammu un krustmāti Polu. Vēl šorīt, pirms gulētiešanas, krustmāte Poļa atkal dievojās, ka agrākās saimnieces labā nepakustināšot ne pirksta.

Taņai par pārsteigumu, par spīti visiem šīrīta* solījumiem krustmāte Poļa iznāca priekšnamā, apkampusies ar Nadjas māti. Abām večiņām — tālab ka Nadjas māte, kaut arī krāsota, Taņas uztverē tomēr likās večiņa — bija saraudātas sejas.

— Un šitais ir mans Valerijs, — Nadjas mamma sacīja, šņukstēdama un vezdama krustmāti Poļu vīram klāt. — Lūdzu mīlēt un žēlot. Es jau zinu, kā tu mīlēji Alekseju Viktoroviču... Bet dzīve paliek dzīve ...

Nadjas mamma noplātīja rokas, atkal iešņukstējās un tā arī nepateica līdz galam.

Krustmāte Poļa pateica viņas vietā:

— Lai viņam debesu valstība! — Un arī iešņukstējās un lietišķi, stīvi sniedza roku Nadjas mammas jaunajam vīram*

— Anna Georgijevna man par jums tik daudz stāstīja, tik daudz stāstīja!... — viņš sacīja, paturēdams večiņas roku savējā.

— Jā, mēs jau tur uz tevi cerējām tikpat kā uz vienu cietoksni, — Nadjas mamma piebalsoja. — Paldies tev, ka saglabāji dzīvokli, līdz pat zemei par to tev klanos. Vai nu es nesaprotu, ko tas no tevis prasīja!

Viņa atkal iešņukstējās, un krustmāte Poļa arī vēlreiz iešņukstējās un sacīja:

— Visu saglabāju, kā bija. Tikai piedodiet, ka uz laiku ielaidu pie sevis iemītnieci bez jūsu ziņas, uzaicināju padzīvot pie manis.

— Ko nu par to, Poļa, — Nadjas mamma teica, — kā nu tev nav kauna tā runāt. — Un pagriezās uz Taņas pusi: — Bet mēs jau vēl neesam pat iepazinušās, kā nākas. Patīkami uz jums noskatīties: tik jauna — un ar ordeni! Man jau meita pa ceļam par jums stāstīja. Zēl, ka jūs tik drīz aizbrauksiet.

— Varbūt jau šodien pat, — Taņa sacīja.

— Bet mūsu pelmenīšus uz šķiršanos tomēr nobaudīsiet. Krustmāte Poļa uztaisīs.

Krustmāte Poļa, kas pa to laiku jau gādīgi ar lupatu slaucīja čemodānus, pagriezās, turpinādama iesākto darbu.

— Es iešu uz dežūru... varbūt rītdien, kad pānākšu no dežūras.

— Nu neej uz dežūru, — Nadjas mamma mīlīgi ierunājās.

— Kā tad tā var neiet?

— Saslimsti.

— Nu kā tad var saslimt? Savu mūžu neesmu slimojusi.

— Tas lai paliek manā ziņā, — Nadjas mamma teica. — Pirmajam dienām uzstādīšu tev diagnozi, ka ir kaula plēves iekaisums, un izrakstīsim slimības lapu. Bet pēcāk Nadežda tur jūsu hospitālī visu norunās, lai atbrīvo tevi veselības stāvokļa dēļ.

Krustmāte Poļa mirkli klusēja, tad izslējās taisni, nosvieda lupatu uz čemodāniem un ierunājās tādā balsī, kurā vairs nebija ne vēsts no nesenajām asarām un šņukstiem.

’— Tu esi nekaunīga, Anna Georgijevna! Kā biji nekauņa, tā esi palikusi nekauņa! Ne karš, ne ciešanas tev nav mācījuši prasties kaunu!

Nadjas mammas seju un kaklu pārklāja lieli, sarkani plankumi, un mājās sākās skandāls, kas nenorima līdz pat tam brīdim, kad krustmāte Poļa devās uz dežūru.

Taņa izgāja no mājas reizē ar krustmāti Poļu, divas stundas agrāk, nekā vajadzēja iet pie Artemjeva. Viņa gāja pavadīt večiņu, tādēļ ka negribējās palikt vienai kopā ar šiem ļaudīm.

Krustmāte Poļa visu ceļu nekādi nevarēja norimties, vēl un vēlreiz atgriezās pie ķildas ar savu bijušo saimnieci.

— Tas tik vēl trūka, lai es appuišotu viņu un viņas klibo bulli! Viņa to pievākusi, lai būtu, kas šo apmierina, bet es lai to appuišoju! Viņš man nav vajadzīgs, viņš viņai pašai vaja. <■ dzīgs!

Un krustmāte Poļa nekautrēdamās, ar jautru niknumu nosauca visas lietas īstajā vārdā un sāka sīki jo sīki Taņai skaidrot, kāda iemesla pēc viņas bijusī saimniece esot sapinusies ar šo «klibo bulli».

Tas viss būtu jocīgi, ja Taņa nejustu, ka aiz večiņas niknajiem runas plūdiem slēpjas viņas sašutums pret ļaudīm, kuriem nav nekādas daļas ne par karu, ne par krustmāti Poļu, ne par hospitāli, kur viņa strādā, ne par cilvēkiem, kas tur pašlaik guļ un zina, ka šonakt dežurēs vecā kopēja Poļa, kura gan ienāks apraudzīt, gan pagriezīs uz otriem sāniem, gan pados «pīli», gan laikā atnesīs dzert un negulēs vis dežūristabā vai nemēļos ar kādu, kā daža laba cita — jaunāka.

Tikai jau hospitālī, dežūristabā uzvilkdama virsvalku, krustmāte Poļa drusļp nomierinājās un ierunājās nevis par Nadjas mammu, bet par Taņas gaidāmo aizbraukšanu.

— Ja tu brauc šodien, tad visus konservus ņem līdzi, man neatstāj. Bet, ja nebrauksi, neej prom no dzīvokļa, — krustmāte Poļa norīkoja, — un pie Nadjkas nebrauc, tas nekas, ka aicināja. Paljec pie manis, cik ilgi vajadzēs: ja es esmu pierakstīta, tad lai rej cik riedami, man nekā nevar izdarīt.

Kad Taņa jau gāja uz vārtiem pāri hospitāļa pagalmam, krustmāte Poļa izskrēja ārā viņai pakaļ, panāca un iespieda saujā atslēgu.

— Se tev atslēga, citādi var pēkšņi nelaist iekšā.

— Kā nu tā nelaidīs? — Taņa izbrīnījās.

— Nu tāpat vien, nelaidīs.

— Bet, ja es piepeši aizbraucu, ko tad darīt ar atslēgu?

— Noliec aiz radiatoriem parādes durvīs, kur liku agrāk. Kad iešu no dežūras — paņemšu.

— Poļina Gerasimovna, — sauca māsa, izliekusies pa durvīm.

— Skrienu, jau skrienu! — krustmāte Poļa atsaucās un pat neatvadījusies metās atpakaļ uz korpusu.

Taņa iznāca no hospitāļa, vēl nezinādama, ko darīt, — līdz deviņpadsmitiem bija vairāk nekā stunda. Un pēkšņi izbijusies atcerējās, ka papīriņu ar Artemjeva telefonu aizmirsusi tur, Sretenskas ielā. Nolika virtuvē uz galda zem modinātāja, lai neaizmirstu, bet visas tās jezgas dēļ aizmirsa.

Viņa steigšus metās pāri Sadovajai un, pa Sretenskas ielu iedama, visu laiku domāja, ka Nadjas māte, rīkodamās pa virtuvi, varēja izvilkt šo papīriti no modinātāja apakšas, saplēst un aizmest...

Kad Taņa atvēra durvis un iegāja priekšistabā, viņa pirmajā brīdī nekā nevarēja saprast. Gandrīz visa grīda priekšistabā bija nobērta ar kaut ko baitu, bet Nadjas mamma, «papiņš» un viņu ceļabiedrs majors — visi trīs bija nometušies rāpus katrs savā kaktā un kaut ko darīja.

Izrādījās, ka tas ir smalkais cukurs. Virtuves durvju priekšā rēgojās kaudze un zem kaudzes bija redzami spilvendrānas stūri. Laikam to bija nesuši caur priekšistabu šinī spilvendrānā, bet tā bija pārplīsusi un cukurs izbārstījies pa visu grīdu. Un tagad to vāca kopā, bet, lai savāktu, vajadzēja ar pirkstiem cieši piespiest pie grīdas papīra lapas, uzraust uz tām cukuru un pa druskai vien bērt divās vanniņās un viras bļodā, kas bija noliktas uz grīdas.

Kad Taņa ienāca, visi trīs, tāpat pietupušas, pacēla galvas un paskatījās uz viņu, un uz mirkli viņai kļuva jautri un nezin kādēļ baigi, ari tikai uz mirkli, bet tad Nadjas mamma,'vēl vienmēr tāpat tupēdama, uzsauca viņai:

— Nu, ko jūs stāvat? Palīdziet taču!

Uzkliedza tādā balsī, ka Taņai likās, nupat ir izcēlies ugunsgrēks, un, norāvusi šineli un pakārusi to uz durvju roktura, ari nometās rāpus, tāpat kā viņi. Un Nadjas mamma, ar troksni izplēsusi vairākas lapas no biezas grāmatas, kas bija nomesta uz grīdas, paliecās uz Taņas pusi un iedeva viņai šīs lapas. Taņa paņēma vienu lapu un, piespiedusi to pie grīdas, sāka vākt kopā cukuru un bērt to zupas bļodā, kas atradās starp viņu un majoru. Sākumā viņa domāja vienīgi par to, ka tas ir cukurs, ka tas izbiris uz grīdas un ka vajag jo ātrāk palīdzēt to savākt, uzņemot no grīdas ar gludo, no grāmatas izrauto lapu, uz kuras bija uzzīmētas antilopes ar teliņiem. Viņa juta, ka traucē Kaši-rina dāvinātais mazais trofeju valters, spiezdamies gurnā, un pastūma to pa jostu vairāk uz mugurpusi.

Visi strādāja klusēdami. «Kā operācijā,» Taņa iedomājās, bet «papiņš» pēkšņi pārtrauca šo klusumu.

— Nu redz, pamazām iet uz priekšu, — viņš kā pielabinādamies teica Nadjas mammai.

— Es vispār negribu ar tevi pat runāt, — Nadjas mamma atcirta, smagi elpodama. — Tikai idiots varēja ņemt un tā vilkt spilvendrānu aiz stūriem cauri visam dzīvoklim. Jūs ari esat labais, — viņa teica majoram, jau gluži aizelsdamās («Droši vien viņai ir astma,» Taņa nodomāja), — pēkšņi ^vajadzējās šodien, nevarējāt atlikt līdz ritam!

— Nevarēju tādēļ, ka rīt man nebūs mašīnas, — majors nikni atcirta un, nepieceldamies stāvus, pamasēja ar roku krustus.

— Būtu iedevis šoferim puskilo, un ari rītdien mašīna būtu, — Nadjas mamma atsaucās. — Bet nē, ievajadzējās šodien! Itin kā mēs nakti bez jums būtu ko atbēruši nost! Sasodītais sīkmanis!

— Es jūs palūgšu... — majors cienīgi iebilda, vēl vienmēr palikdams rāpus.

Un Taņa, pagriezusies un palūkojusies uz viņa sarkano seju ar baltajām uzacīm, atcerējās, kā viņš toreiz, dienā, ar acim pārskaitīja saiņus un kā Nadjas mamma viņam teica: «Šovakar gan negribētos,» — bet viņš atbildēja: «Nu redzēsim,» — atcerējās un visu uzreiz saprata. Viņi bija kopā veduši šo cukuru un

tagad dalīja, bet varbūt vēl arī ko citu, ko viņi dienā atstiepa šurp savos saiņos un ar auklām pārsietajos, smagajos, lielajos čemodānos. Un šis majors bija viņiem palīdzējis to visu atvest no kaut kurienes, tādēļ ka viņš ir formas tērpā un viņam vieglāk noticēja un atļāva, un tagad viņš saņem par to no viņiem savu tiesu. Bet viņa kā muļķe noņemas te četrrāpus un palīdz šiem spekulantiem savākt no grīdas viņu cukuru, kuru droši vien tik daudz neizsniedz nedēļas laikā pat visā krustmātes Poļas hospitālī...

Viņa piecēlās un sakārtoja formas blūzi.

— Jau nokusāt? — Nadjas mamma jautāja.

— Nē. Bet man jātiek virtuvē.

— Pagaidiet, — Nadjas mamma teica, — kad savāksim visu, tad ieiesiet. Ja palīdzēsiet, — būs ātrāk ...

— Man nav laika ... — Taņa iebilda.

— Labs nāk ar gaidīšanu! — Nadjas mamma teica. Viņa bija uzbudināta, tomēr vēl atturējās no ķildas.

Taņa nekā neatbildēja. Noskatījusies, kā labāk varētu iziet, viņa pamanīja to, ko agrāk nebija ievērojusi: kaktā pie drēbju pakaramā stāvēja turzas ar, acīm redzot, jau sadalīto cukuru.

— Jūs mani atvainojiet, bet es tomēr iešu, — viņa sacīja.

— Vai jūs cilvēka valodu nesaprotat, vai?! — Nadjas mamma pacēla balsi. — Ko jūs gan iedomājaties, pa mūsu cukuru bradāt, vai?

«Jā, taisni pa cukuru, pa viņu cukuru!» Taņa nodomāja ar niknumu, kaut gan vēl nupat bija nolūkojusies uz šo lieliskā, baltā, skaistā cukura kalnu, nevarēdama pat iedomāties, ka varētu kāpt ar kājām uz tāda dārguma.

Viņa paspēra soli un gāja, cukuram čirkstot zem zābakiem, taisni pāri visai priekšistabai uz virtuves durvīm. Un Nadjas mamma, pielēkusi kājās, iekliedzās: «Ārprātīgā, muļķe!

Kuņa!» — un metās viņai virsū, bet pēkšņi pārklājās ar sarkaniem plankumiem un ieklepojusies nolaidās zemē un apsēdās taisni uz grīdas, uz sava cukura. Klibiķis metās tai palīgā. Bet majors, pirmo reizi pa visu laiku pielēcis kājās, uzkliedza ļoti stingri, it kā Taņa stāvētu viņa priekšā ierindā: «Biedri, kara ārst!» Un tas Taņu tik ļoti saniknoja, ka viņa, stāvēdama cukurā, jau pie pašām virtuves durvīm, zābakiem čirkstot, pagriezās uz majora pusi un, attaisīdama aiz muguras Valtera maksti, lēnām, ar niknumu sacīja:

— Pie velna, es jūs tūdaļ visus nošaušu, riebīgie spekulanti!

Par spīti šķietami mierīgajai balsij, viņa bija pilnīgi zaudējusi savaldīšanos, un, ja majors vai klibiķis būtu tagad metušies viņai virsū, viņa sāktu šaut. Tomēr pašiem par laimi tie nemetās viņai virsū, bet parāvās prom. Majors nobāla un, atmuguriski atvēris ēdamistabas durvis, atkāpās tur, ieķēries ar rokām durvīs, lai jebkurā mirklī varētu tās aizcirst ciet. Bet klibiķis neparasti ātri, taisni kā zirneklis, sāniski, no grīdas nepieceldamies, pamuka sievai garām un paslēpās viņai aiz muguras.

Nenobijās vienīgi Nadjas mamma un, mocīdamās ar klepu, kas viņu smacēja, kaut ko noķērca vīram un pagriezusies iegāza viņam plauku — par gļēvulību!

— Jūs esat sliktāki par fašistiem, — Taņa teica, nolaizdama gar sāniem aiz muguras aizlikto roku tukšu, bez pistoles. — Tikai negribas gar jums rokas smērēt!

Tā pateica, pagriezās un, vairs neatskatījusies uz viņiem un nebaidīdamās, ka viņi tai varētu ko nodarīt, pēdējo reizi ar zābakiem nočirkstinājusi cukuru, iegāja virtuvē un aizvēra durvis.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Pretēji tam, kā bija paredzējis, Artemjevs atbrīvojās nevis deviņpadsmitos, bet divdesmitos, un, kad viņš iznāca no Ivana Aleksejeviča kabineta adjutanta istabā, Kosihs sacīja, ka no caurlaižu biroja jau trīs reizes zvanījusi trešā ranga kara ārste Ovsjaņņikova.

Artemjevs uzvilka šineli, paņēma uz palodzes nolikto vīstokli ar ēdamo, ko viņam bufetē bija sagatavojuši līdzņemšanai lidmašīnā.

— Ja vēl zvana, saki, ka es jau eju pie viņas.

Taņa, kas sēdēja caurlaižu birojā uz sola, uzbudināta pielēca kājās, ieraudzījusi ienākam Artemjevu.

— Nu kā ir?

— Saņemiet savus braukšanas dokumentus, — viņš teica, pasniegdams viņai literu un vietas karti.

— Uz kādu vilcienu?

— Šodien divdesmit trijos trīsdesmit.

— Liels paldies jums. Un palieciet sveiki! — Taņa sacīja. — Jums droši vien nav laika.

— Tieši otrādi — sakarā ar izlidošanu uz fronti saņēmu sešas stundas ilgu atvaļinājumu, lai varētu nokārtot, kas kārtojams. Bet pašlaik Maskavā jūs man esat vienīgā, ar ko viss vēl

•

nav nokārtots. — Viņš pasmaidīja. — Tādēļ es jūs pavadīšu ceļā. Tagad aiziesim pie jums uz Sretenskas ielu pēc mantām, iekodīsim, ko dievs devis, — un uz staciju.

— Ļoti labi, — Taņa sacīja. — Bet tur gan nevar iet. Viņi šodien atbrauca ...

— Kas tad mums par daļu?

— Es tur viņiem sarunāju rupjības, — Taņa teica, kaunīgi smaidīdama. — Gandrīz vai ieroci laidu darbā.

— Tas tik ir ko vērts!... Tad jau gan pavisam nopietni, — viņš skaļi iēsmējās un tikai tagad no viņas sejas saprata, ka tiešām ir bijis ļoti nopietni. — Bet kur tad jūsu mantas?

— Es jau pievācu savu īpašumu, — Taņa sacīja un parādīja uz mantu somu, kas bija pabāzta zem sola.

Artemjevs klusēdams noskatījās uz šo sīko sievieti, domādams: ko tagad ar viņu lai iesāk, kur lai apmetas līdz vilciena atiešanai? Tad viņš izvilka no sola apakšas mantu somu, uzmeta to plecā un, jau iziedams ar viņu kopā uz ielas, teica kā par izlemtu jautājumu:

— .Nu tad tā: iesim tagad uz metro, pabrauksim četras pieturas, izkāpsim un kājosim pie manis — piecpadsmit minūšu gājiens. Sasildīsimies — mūsu māju kurina — un iedzersim tēju ... Ja dos dežūrmašīnu, kā apsolīja, — mūsu rīcībā ir divas stundas; ja piemānīs — tad pusotras. Šā vai tā, Kazaņas stacijā būsim laikus. Es jums teicu, ka neeju uz savu dzīvokli, bet nebaidieties, ka tur ir kaut kāds midzenis. Tur apkopj, vienalga, vai es dzīvoju vai nedzīvoju. Man vispār patīk tīrība. Ņemiet šo vīstokli, tur mums abiem ir ēdamais.

Taņa paņēma vīstokli un līdz pašam metro soļoja viņam blakus klusēdama. Kaut arī viņš kliboja, tomēr gāja tik sparīgi, ka viņa tik tikko spēja turēties līdzi.

—’ Bet kas jums uzkopj dzīvokli? — viņa piepeši jautāja, kad jau bija iespiedušies pārpildītajā metro vagonā.

— Nav jau tā, kā jūs nodomājāt, — viņš teica un pavīpsnāja. — Bet tagad izstāstiet: kas jums atgadījās?

Jautāja smaidīdams, un viņa arī sāka stāstīt kā par kaut ko ērmīgu, nevis briesmīgu. Un viņš skaļi iesmējās, kad Taņa stāstīja par izplēstajām grāmatas lapām ar antilopēm.

— Tad jau viņa šim pasākumam nav žēlojusi pat Brēma «Dzīvnieku valsti»! Tiešām gan, dzīvnieku valsts!

Artemjevs iesmējās tik aizrautīgi, ka arī Taņa iesmējās un teica:

— Varbūt viņi tur rāpo vēl tagad ...

— Un tālāk, kas notika tālāk? — viņš jautāja.

Tad viņa gluži nopietni izstāstīja visu līdz galam.

— Bet kad es jau nācu ārā ar mantām, pēkšņi izbijos, iedomādamās: iziešu priekšistabā, bet viņi metīsies virsū un nožmiegs! Kauns pat atzīties, valteris man bija šaušanas gatavībā.

— Un ko viņi? — Artemjevs jautāja.

— Izrādījās, ka priekšistabā neviena nebija. Es izgāju, bet tas klibiķis, kad pabāza galvu no ēdamistabas un ieraudzīja mani, tūlīt ierāvās atpakaļ. Gandrīz pats savu galvu ievēra durvīs! Visas manas bailes bija veltīgas!

Taņa pasmaidīja, bet Artemjevs joprojām palika nopietns.

— Tātad Nadjas tur nebija ar viņiem kopā? — viņš vaicāja.

— Nu kā jūs tā varat domāt, — Taņa pārmeta. — Viņai droši vien tas nenāk ne prātā. Kad viņi dienā atbrauca, nu, zināt, ka viņa runaja ar savas mātes vīru — taisni ar nicināšanu! Ne, viņa ir pavisam citāda nekā šie. Manuprāt... — Taņa uzmanīgi piebilda, atcerēdamās savu sadursmi ar Artemjevu no rīta.

/ Viņi izkāpa no metro un devās pa šķērsielām uz Usa’čovkas ielu. Stūrī pie slēgtā maizes veikala stāvēja sieviete un ar dūrēm dauzīja aizvērtās durvis. Piesita pēdējo reizi, bezcerīgi atmeta ar roku un aizgāja pa šķērsielu, dīvaini noliekdamās gandrīz līdz zemei pie katra soļa.

— Laikam nozaudējusi maizes kartīti, — Artemjevs sacīja. — Tā večiņa, kas man dzīvokli uzkopj, arī bija novembrī pazaudējusi maizes kartīti. Tikai nedēļu pirms pirmā datuma, tāpēc es viņai nesu maizi no savas devas, tomēr cik daudz bija asaru! Mums, armijas cilvēkiem, jau ir labi, mūs pabaros vienmēr, bet civilajiem — briesmīgi grūti. Kas viņi tomēr par neliešiem! — viņš nikni noteica bez kādas pauzes.

Un Taņa saprata, ka viņam ienākuši prātā tie Sretenskas ielā.

— Protams, ja sauktu pie atbildības, sāktu izlocīties: «Tirgū pirkām, par savu naudu!» Lai būtu arī tā, tikpat nelieši ... Ja arī cukurs nav zagts, tad nauda ir zagta. Bet, ja nav zagta, tad kādam noplēsta kopā ar ādu. Kur lai citādi tā rastos?

— Bet ļaudis pūlas, — Taņa piepeši ierunājās, pat apstādamās aiz saviļņojuma, ko izraisījušas pašas domas. — Pūlas, karo par Dzimteni... Kā tad tas iznāk, vai mēs aizstāvam arī viņus, šitos te?

— Nu kā gan citādi, protams! — Artemjevs nikni noteica.

— Visu, kas paliek mums aizmugurē, visu aizstāvam. Un arī viņus.

— Zināt, ko es darītu, — Taņa sacīja, — es izķertu tādus spekulantus — un prom uz fronti!

— Bet kāds labums no viņiem būtu frontē? — Artemjevs jautāja.

— Nē, pagaidiet, — Taņa sacīja. Viņa bija aizrāvusies ar savu ideju. — Es nostādītu pulku un izvestu viņus ierindas priekšā... Un liktu skaļi nolasīt, kā viņi ir spekulējuši, un lai pēc tam frontinieki dara ar viņiem, ko grib.

— Jā, jums nu gan ir partizānu ķēriens, — Artemjevs piebilda.

— Nemaz nesmejieties, — Taņa iecirtīgi papurināja galvu,

— manuprāt, tieši tā vajadzētu darīt, kā es jums sacīju. Un šis majors, — viņa atcerējās ar naidu, — vēl man uzkliedza «biedri kara ārst», gribēja nostādīt pamatstājā! Bet pašam tāds mūlis kā tam miljonāram «Zelta teļā», sarkans ar baltām uzacīm. Būtu šāvusi viņam tieši mūlī, ja kaut soli spertu uz manu pusi. Un tad vēl skaitās armijnieks, formā!

— Nu, pie velna, kas viņš par armijnieku! Ko tad jūs domājat, ja forma mugurā, tad jau gluži svēts Dzimtenes priekšā? — Artemjevs pavīpsnāja. — Nomaskējies, nelietis, armijas formā! Tas nemaz nav tik rets gadījums. Kad brauksiet, gan jau vēl tādus redzēsiet.

— Es negribu redzēt! — Taņa iesaucās. — Labāk tūlīt iešu uz kara komisariātu un braukšu uz fronti.

— Nu pietiek velnu dzīt... Ejam, kāpēc apstājaties? — Artemjevs teica, viņu pastumdams. — Ejam, ejam ... Māte, bet varbūt arī tēvs, jūs gaida tur Taškentā ... Vai jums ir sirdsapziņa vai nav? Jūs taču nosūtījāt telegrammu. Ja man būtu vecāki dzīvi, es aizietu pie viņiem kaut vai kājām, būdams atvaļinājumā pēc ievainojuma, nevis ...

— Bet varbūt jūsu māmiņa ir dzīva, kādēļ jūs runājat par viņu kā par mirušu? — Taņa gandrīz māņticīgi ierunājās.

— Viss var gadīties ... — Artemjevs drūmi noteica.

Uzzinājis par Mašas nāvi, viņš jau vairs neticēja, ka māte

dzīva.

— Nu redz, klāt esam ...

Līdz šiem vārtiem kādreiz pēc beidzamās sarunas trijatā ar Nadju piedzēries Kozirevs atveda viņu mašīnā. Trīsdesmit devītā gada maijā, taisni pirms tūkstoš gadiem!

— Redziet, neesmu te bijis gandrīz veselu mēnesi, bet viss

pilnīgā kārtībā, — Artemjevs sacīja, kad viņi iegāja dzīvoklī.

— Gaisma ir, mēbeles savā vielā, grīda tīra ... Uz plīts petrolejas plītiņā ielieta petroleja, un sērkociņi nolikti blakus. Bet Marja Gerasimovna, kas visu šo kārtību uztur, pazīst mani trīsdesmit gadus un trīs mēnešus, tik ilgi, cik ilgi es dzīvoju pasaulē. Marjai Gerasimovnai viens dēls ir par mani vecāks, otrs — jaunāks, un abi krituši. Bet es esmu dzīvs... Nesen rakstīju anketā: māte pazudusi bez vēsts. Redz, tādas tās lietas, dārgā biedre daktere! Savam priekšniekam es to neteikšu, bet tev gan pateikšu: es sev to nepiedošu, ka šis karš tā sākās...

— Kādē| sev?

— Bet kam tad citam? Mana māte taču pazuda bez vēsts, manu māsu notiesāja uz nāvi... Ko tad lai nolād, ar ko lai iesāk? Laikam taču sevi, nevienu citu! Saprati? Nekā tu nesaproti ...

Bet Taņa saprata pašu galveno: ka šim cilvēkam ir jāpalīdz pārvarēt viņam uzbrukusī vientulība.

— Nu, dievs ar to’, ar šo jūsu dzīvokli!... — viņa sacīja.

— Jūs taču man pats teicāt, ka jums nepatīkot te nākt, un nevajadzēja nākt arī šodien ... manis dēļ... Brauksim taisni uz staciju, tur kaut kur apsēdīsimies un paēdīsim. Un tur dabūsim arī karstu ūdeni. Ejami — Viņa vilka to aiz piedurknes.

— Nē, neiesim vis, biedre daktere, — Artemjevs pasmaidīja un paraudzījās viņā, — ar jums kopā man šeit nav baigi. Tas tikai tā uznāca, es jau vispār nemaz neesmu tik jūtīgs, drīzāk tieši pretēji. Karš mani sakaltējis kā sausiņu ...

Viņš noņēma no pleca mantu somu un nenogaidīdams, ko Taņa viņam atbildēs, sāka pogāt va|ā šineli.

5 — Ejiet virtuvē, saimniekojiet. Gan jau vēl izklaiņosieties pa

stacijām, visu paspēsiet. Sī vīstokļa saturu notiesāsim šeit. Nu, vai vēl ilgi domāsim? Izlemts! — viņš sacīja, redzēdams, ka Taņa, nolikusi sainīti uz soliņa, vēl arvien stāv, ncpogā šineli vaļā.

— Jā, protams, izlemts, — Taņa domīgi noteica un atāķēja šineļa augšējo āķi. — Bet kuru karš ir sakaltējis kā sausiņu, tas to pats nemaz nepamana. Te jūs nerunājāt par sevi taisnību. Bet vajag runāt taisnību. Kādēļ no tās jābīstas?

Paņēmusi no ķeblīša sainīti, viņa devās pa gaiteni uz virtuvi.

— Kur jums tur ir slēdzis?

— No durvīm pa kreisi.

— Bet vai logi ir aizklāti? — viņa jautāja, stāvēdama jau virtuves durvīs.

— Ir.

Artemjevs nolūkojās Taņai pakaļ un, kad viņa pagrieza slēdzi, ieraudzīja pazīstamajās, šaurajās virtuves durvīs plauktu ar katliņiem. Nelaiķis tēvs pats uztaisīja šo plauktu drīz pēc tam, kad viņi pārnāca dzīvot šinī dzīvoklī, un viņš labi atcerējās, kad un kā tas notika. Tēvs nagloja plauktu pie sienas, nometies ceļos uz virtuves galda, bet viņš stāvēja blakus, izslējies visā garumā, ar vienu roku pieturēja plauktu, bet ar otru sniedza tēvam naglas. Tas bija divdesmit septītā gada ziemā angļu ogļraču streika laikā. Viņam bija četrpadsmit gadu, un tad vēl nebija nekā: ne konflikta uz Ķīnas Austrumu dzelzceļa, ne Ha-sana, ne Halhingolas, ne Somijas kara, ne šī... Un neviens šaja dzīvoklī nevarēja to pat iedomāties, kas viņus gaida nākotnē.

— Redz, jūs sakāt,-ka vajag teikt visu patiesību, kas ienāk prātā; un, lūk, man ienāca prātā, ka tā neesat vis jūs, bet māte, kas virtuvē šķindina traukus. Vai arī jums to vajag stāstīt?

— Nezinu, — viņa atbildēja no virtuves. — Ja ir vieglāk klusēt — klusējiet.

— Nē, man vieglāk runāt, — viņš teica. Un, izgājis cauri gaitenim, apstājās virtuves durvīs. — Aizvakar satiku skolas biedru, kādreiz bijām puikas, bet tagad viņš ģenerālis, un visa ģimene gājusi bojā; nav kam atestātu sūtīt. Un man. arī nav. Kamēr jūs' man nebijāt stāstījusi par māsu, es vēl tomēr nedomāju, ka man nav kam sūtīt atestātu. Bet tagad domāju!

— Man taču vajadzēja jums to pateikt, ja biju jūs.atradusi. Vai tad tādas lietas drīkst slēpt!

— Tas ir pareizi!

— Es uzvārīšu tikai pusi no cīsiņiem, bet pārējos atstāšu jums.

— Uzvāriet vien visus, man ir lieliska ēstgriba, lai garastāvoklis būtu kāds būdams.

— Kādēļ jūs neapprecējāties ar Nadju? — Taņa jautāja, nepagriezdamās uz viņa pusi un turpinādama darīt savu.

— Bet vai tad viņa jums neizklāstīja visus sīkumus, kamēr dzīvokli tīrījāt?

— Nekādus sīkumus viņa man par jums neklāstīja. Tikai sa-

f cīja, ka jūtoties vainīga jūsu priekšā. . •

— Ko nu melo. Viņa man nav nekā ļauna nodarījusi. Gluži vienkārši mani nemīlēja. Un tas pat labāk, ka no tā visa nekas neiznāca.

— Bet kāpēc jūs arī pēc tam neapprecējāties ar citu?

Viņš klusēja, tad iesmējās.

— Kādēļ jūs smejaties? — viņa pagriezusies jautāja.

— Tādēļ, ka tad, ja es gribētu pilnīgi atklāti atbildēt uz tādu jautājumu, no vīrieša mutes tas skanētu jocīgi. Bet es tomēr pateikšu: negribēju apsievoties bez mīlestības. Parasti tā par sevi runā neveiksmīgas jaunkundzes: sak, gribēju iziet pie vīra tikai aiz mīlestības. Nevajag piespiest cilvēkus runāt visu, ko domā, iznāk smieklīgi.

— Nekā smieklīga tur nav, — Taņa. sacīja un, pacēlusi tējkannas vāku, paoda stiprumu. — Ir jau ievilcies. Tēja tik stipra ka pirms kara. Jūs teicāt, lai nekā netaupot, un es tad arī netaupīju...

— Tūlīt, — viņš teica. — Es tikai vēl piezvanīšu, vai būs mašīna, lai var zināt, cik ilgi var ēst vakariņas.

— Izrādās, ka jums ir pat telefons, — Taņa runāja kā par brīnumu, kad viņš atgriezās virtuvē, piezvanījis un noskaidrojis, ka mašīna būs. Divus mēnešus dzīvodama Lielajā zemē, viņa tomēr vēl joprojām nekādi nevarēja pierast, ka dzīvokļos ir telefoni, ka pie durvīm karājas pasta kastītes, ka cilvēki sūta cits citam vēstules un telegrammas.

— Telefonu bija noslēguši, — Artemjevs teica. — Bet sakaru pārvaldē man strādā viens draugs vēl no Halhingolas laika, un es palūdzu viņu, lai pieslēdz, kad domāju, ka gulēšu šeit. Labi, ēdīsim vakariņas! Degvīna gan ir tikai kortelītis!

— Bet es jums iedošu «tarhunu», krustmāte Poļa man atdeva savējo, — Taņa steigšus piebilda.

— Nē, «tarhunu» pa ceļam izmainīsiet pret ēdamo.

Viņš attaisīja pudelīti un tikai tad pamanīja, ka Taņa nav uzlikusi sev glāzīti.

— Ja gribat atteikties man par labu, tad es jau tikai pajokoju, ka kortelītis ir maz.

— Nē, ne tādēļ, — viņa iebilda. — Es aizvakar krietni sadzēros portvīnu, līdz šim laikam nekā negribas.

— Tad ieliesim tikai mazu lāsīti, lai ir ar ko saskandināt.

Taņa klusēdama nolika glāzīti un nopriecājās, kad viņš tiešām ielēja pavisam maz.

— Uz jūsu tikšanos ar tēvu un māti! — Artemjevs teica, pieskandināja un izdzēra.

— Es baidos, ka tēvs ir miris, — viņa teica, — kopš saņēmu telegrammu tikai ar mātes parakstu, visu laiku par to vien domāju ...

— Pagaidiet, pagaidiet... — viņš pārtrauca. Viņš bija pati labsirdība pret Taņu, un viņam gribējās izdarīt tās labā brīnumu. — Vai gribat, pamēģināsim tūlīt piezvanīt jusu vecākiem?

— Tas taču nav iespējams, — Taņa pārsteigta iesaucās.

— Bet mēs tomēr pamēģināsim ... — viņš piecēlās no galda.

— Jums telegrammā bija uzdota adrese. _

Taņa, vēl arvien apmulsusi, izvilka no kabatas telegrammu un pasniedza viņam.

— «Karavānas ielā deviņi,» viņš skaļi lasīja. — Varbūt viņi turpat dzīvo rūpnīcas kopmītnē? Ko rūpnīcā pazīst labāk: tēvu vai māti?

— Tēvu, — Taņa sacīja. — Māte pirms kara tur nestrādāja.

— Bet jūs pagaidām sēdiet, kādēļ piecēlāties? — viņš teica.

— Tā vēl ir gara padarīšana.

Taņa atkal apsēdās uz ķeblīša, bet, kad viņš jau bija pie durvīm, iesaucās:

— Pagaidiet...

— Nav laika gaidīt, — viņš sacīja. — Vai nu zvanīt, vai nezvanīt.

— Nē, nē, zvaniet* es tikai tāpat... nekādi nevaru iedomāties ...

Taņa caur durvīm dzirdēja, kā viņš, izsaucis kādu pulkvedi Haritonovu, pierunā to, lai savienojot ar Taškentu, ar partijas komiteju rūpnīcā, kas atrodas Karavānas ielā deviņi.

— Nekas! Man neatradīs, bet, ja tu teiksi, — tev atradīs... Tādēļ jau es tevi lūdzu, ka nav iespējams... Nu ko tev daudz skaidrot — ja vajag, tad vajag... Nē... Izsaucu partijas komiteju, kāds tam sakars ar sievietēm?... Lielais paldies tev, Nikolaji No rīta.aizlidoju uz Donas fronti. Pirmo trofeju valteri atsūtīšu tev ...

Taņa sēdēja un klausījās: sākumā tikko nepietrukās kājās, gribēdama viņu atturēt, lai nepierunā: kādēļ tas vajadzīgs?... Bet pēc tam, kad viņš teica «Paldies, Nikolaji», iedomājās par vīru, kurš arī ir Nikolajs, un pat nevis par viņu, bet par to, ka ļoti reti domā par viņu. Taisni dīvaini, ka par vīru nemaz nedomā!

Artemjevs atgriezās priecīgs. Viņš bija apmierināts, ka, šķiet, izdosies paveikt brīnumu šīs sievietes laba.

— Varbūt jūs uzdāvināsiet viņam manu valteri? — Taņa vaicāja, kad Artemjevs atkal apsēdās pretī pie galda. — Tā ir trofeja, nav pierakstīts uz mana vārda ...

Viņai būtu žēl, ja viņš piekristu, tomēr piedāvāja.

— Kas nu vēl nebūs! — viņš iesaucās. — Tur, Donas frontē, tādas mantas būs kaudzēm, kad vācieši padosies ...

— Bet vai jūs domājat, ka padosies? — Taņa jautāja.

— Ko tad viņi citu var darīt?

— Mēs tur aizmugurē viņus nekad neņēmām gūstā, — Taņa teica un iēgrima domās, atcerēdamās, kā vienu vienīgo reizi pa visu laiku Kaširins bija viņu rupji izlamājis, kad viņa bija iežēlojusies par diviem paveciem vāciešiem no soda ekspedīcijas bataljona, kas bija sagūstīti kaujā: bija iežēlojusies un ierunājusies kaut ko nenopietnu.

«Tātad tev viņu žēl?» Kaširins toreiz teica. «Bet man viņu nav žēl!... Tu man lūdz par viņiem. Bet kam lai es lūdzu? Debesu valdniekam, vai? Kas ir labs uz citu rēķina, tas ir nelietis. Vācies prom ... Citādi es pavēlēšu tev pašai viņus ...»

Soda ekspedīcijas bataljona vāciešus nošāva, bet Kaširins pēc tam ar viņu nerunāja veselu nedēļu. Apvainojās, ka bija atgādinājusi viņam par cietsirdību, kas bija piespiesta, bet jau kļuvusi pierasta. Tātad arī viņam pašam tas kremta sirdi, citādi nebūtu apvainojies, tikai nolamātu, un cauri...

Bet tagad, ja padosies pie Staļingradas aplenktie vācieši, viņu būs daudz, ļoti daudz, tik daudz, ka nevar pat iedomāties.

Kaut gan pēdējos mēnešos avīzes visu laiku rakstīja par tūkstošiem gūstekņu, Taņai bija grūti to iedomāties: veseli tūkstoši sagūstītu vāciešu ... Viņa bija redzējusi tūkstošiem sagūstītu mūsējo — tos saņēma gūstā oktobrī pie Vjazmas, viņa redzēja tos iztālēm uz šosejas. Bet vēlāk, kad viņa jau darbojās pagrīdē un dzīvoja pie Sofijas Leonidovnas, pavasarī, martā, lielā kolonā mūsu gūstekņus dzina cauri Smoļenskai pa ielu, kura viņas dzīvoja ... Un pats baigākais un nožēlojamākais, ko viņa jebkad savā mūžā redzējusi, bija šie skrandainie, salā sastingušie gūstekņi, kurus dzina pa ielu, bet viņa stāvēja blakus uz ietves un nekā, pilnīgi nekā nespēja darīt viņu labā: ne pasniegt viņiem maizes gabalu, ne pamāt ar roku, ne uzsmaidīt, ne raudāt — nekā. Bet tagad mēs paši ņemam vāciešus gūstā... Priecādamās par šo domu, viņa tomēr vēl nevarēja pie tās pierast.

— Par ko tad nu domājat? — Artemjevs jautāja. — Pielūkojiet, es viens pats apēdīšu visus cīsiņus, neatstāšu jums nekā.

— Sakiet, — viņa_ jautāja, iedomādamās par Serpiļinu, bet nenosaukdama viņa vardu, — man ir viena ģenerāļa lauka pasta numurs. Ja es uzrakstīšu, lai man piesūta izsaukumu taisni uz Taškentu kara apgabala sanitārajai pārvaldei, lai es varētu nokļūt tieši pie viņa uz medsanbatu vai pulka sanitāro dalu ... Vai tur var kas iznākt?

— Tas ir atkarīgs no ģenerāļa amata un rakstura, — Artem-jevs sacīja. — Vispirms aizkulieties līdz Taškentai. — Viņam likās, ka iezvanās telefons, viņš jau piecēlās un atkal apsēdās.

— Pārklausījos... Ko mēs runāsim, kamēr dabūsim savienojumu ar Taškentu?

— Bet vai jūs ticat, ka dabūsim?

— Noteikti dabūsim.

— Runājiet, ko gribat.

— Vai tiešām jūs esat precējusies? — Artemjevs vaicāja.

— Vai ari krustmāte Poļa to teica, man dzirdot, tikai tāpat, drošības labad.

— Tas ir taisnība, esmu precējusies. Bet kādēļ jūs to jautājat?

— Jūs taču pati mani aģitējāt, lai runāju, kas ienāk prata. Iešāvās prātā: kādēļ jūs visu laiku neesat ieminējusies par vīru ne vārda, kaut vai pieklājības pēc?

— Tāpēc, ka nedomāju par viņu... Nule, kad jūs runājāt par vāciešiem, es atcerējos, kā dzina mūsu gūstekņus caur Smo-ļensku, un ienāca prātā, ka brālis ir frontē, bet par vīru neiedomājos, kaut ar viņu tāpat viss kas var būt noticis ... Viņš ir ārsts, tāpat kā es, un droši vien atrodas frontē no pirmās dienas.

— Tas nemaz nav tik obligāti, — Artemjevs iebilda.

Viņa paraustīja plecus. Viņai likās, ka tas ir obligāti.

— Mēs ar viņu pirms kara gandrīz izšķīrāmies, — viņa teica, brīdi klusējusi. — Var pat sacīt, ka izšķīrāmies.

Viņai netikās runāt par savu vīru, un viņa dusmojās, ka Artemjevs diezin kādēļ par to jautāja. Un, kaut ari tas, ko viņa atbildēja, bija visskaidrākā patiesība, tomēr izklausījās tā, it kā viņa steigtos paskaidrot, ka ir brīva. Bet viņa nevarēja to neteikt. Ja Artemjevs bija jautājis par vīru, viņa gribēja, lai viņš zinātu patiesību. Tomēr būtu vēl labāk, ja vispār nebūtu jautājis ...

Artemjevs to nojauta un, vērīgi paraudzījies uz Taņu, ierunājās par sevi.

— Kā redzat, man nav neviena tuvinieka, — viņš sacīja tādā balsī, ka Taņa sarāvās. — Lūk, mēs sēžam te virtuvē, bet man nāk prātā, kā, saņēmis norīkojumu pirms aizbraukšanas uz Halhingolu un vēl nezinādams, ka pēc nedēļas jau būšu ievainots, es atnācu šurp, bet māte stāvēja, lūk, šeit, kur tagad jūs sēžat, un mazgāja veļu. Man bija ir slikts, ir labs garastāvoklis, slikts tādē], ka mūsu kopējā paziņa Nadja bija apprecējusies ar citu, nevis ar mani, bet labs tādēļ, ka es braucu turp, kur gribēju, Bet māte stāvēja, mazgāja veļu un klusēja. Un es viņai jautāju: «Kādēļ tu klusē un nekā man nesaki, es taču braucu prom!» Bet viņa atbildēja: «Nu ko lai es tev saku, jāsapoš tevi ceļam!» Un saposa mani ceļam, bet pēc tam jau vairs ne posa, ne redzēja, tādēļ ka mums nedeva atvaļinājumu no Tālajiem Austrumiem.

— Jūs būsiet Donas frontē? — Taņa jautāja.

— Jā.

— Kādā amata?

— Par divīzijas štāba priekšnieku, ja nepiekrāps, bet ja ne — iešu par pulka komandieri, tāpat kā agrāk...

Viņš neizrunāja līdz galam. Taņa pielēca kājās, — viņa pirmā saklausīja atskanam tālo zvanu istabā, tādēļ ka gaidīja to vairāk nekā viņš.

Viņi abi steidzās pie telefona, un, noņēmis klausuli, Artem-jevs ar roku pamaja Taņai, likdams gaidīt. Bija ļoti slikta dzirdamība, viņš visu laiku kliedza. Viņu savienoja ar rūpnīcas partijas komiteju, un viņš kliedza, lai izsauc pie telefona bijušo montāžas ceha partorgu Ovsjaņņikovu.

— To jums vajag labāk zināt, kur viņš tagad strādā ... Jūs pārbaudiet! — viņš kliedza klausulē. — Kā tā nezināt, kas tad jūs esat par partijas komitejas dežurantu, ja nepazīstat ceha partorgu? Tad dodiet man Ovsjaņņikovu ... — Viņš pamāja ar pirkstu, un Taņa sapratusi pateica priekšā: «Olga Ivanovna!» — Olgu Ivanovnu. Vai jūsu rūpnīcā strādā Olga Ivanovna Ovsjaņ-ņikova? Tā... — Un, .neatņēmis klausuli no auss, pamāja ar galvu Taņai, ka strādā. — Nu tad pasauciet viņu, ja ir kur tuvuma... Es gaidīšu, tikai lai kāds tur klausuli, citādi atvienos... — Un, piesedzis klausuli ar roku, sacīja Taņai: — Aizgāja pēc tavas mātes, teica: strādājot lietuvē, neesot tālu no partijas komitejas.

— Bet ko teica par tēvu?

— Teica, ka Šis esot jauns darbinieks un nepazīstot tādu partorgu.

Viņš kaut ko saklausīja klausulē un nikni uzkliedza:

— Neatvienojiet! Maskava runā!...

Taņaatkal gribēja jautāt viņam par tēvu, bet, atturējusies no šīs pārsteidzības, iekoda lūpā, atspiedās pret sienu un gaidīja. Viņa stāvēja, acis piemiegusi, un vēl divas vai trīs reizes dzirdēja, ka Artemjevs atkārto skaļā, niknā balsī: «Neatvieno-jiet, Maskava runā...» Piepeši, vēl vienmēr ar aizmiegtām acīm, sajuta viņa rokas pieskārienu.

— Ātrāk!

Un, satvērusi klausuli, iekliedzās:

— Māmiņ! Māmiņ! ...

Sākumā dzirdēja klausulē tikai čabēšanu, bet pēc tam tālu un klusu balsi: «Te Ovsjaņņikova, kas ir?»

' — Te es runāju, māmiņ, es, Taņa... māmiņ! — Bet klausulē atkal nekas nebija dzirdams. — Māmiņ ... māmiņ! ...

Artemjevs sākumā stāvēja viņai blakus, gatavs iejaukties, ja kas aizķertos, bet tad saprata, ka palīdzība vairs nav vajadzīga, un aizgāja uz virtuvi.

— Jā, māmiņ... jā, jā! — Taņa kliedza. — Viss labi, viss labi... Kā tētim klājas? Kad? Ak... mans dievs! Kur? Un kā Vitjam? Kad?

Kaut arī durvis bija aizvērtas, to visu varēja dzirdēt, un Artemjeys sēdēja virtuvē un nožēloja, ka bija izgādājis šo telefona sarunu, kas bija pilna ar neizbēgamām bēdu vēstīm. Bet Taņa tur istabā vēl joprojām kliedza:

— Bet vai paziņojumu saņēmi? ... Ko? — Tad, acīm redzot, atbildēja uz jautājumiem. — Precīzi nezinu, droši vien pēc kādām septiņām dienām ... Tu nenāc pretī... Es zinu, es atradīšu ... Nē, nenāc pretī, es pati atradīšu ... Ko, ko? ... Atgriezās? — Un vairākas reizes neatlaidīgi un izmisīgi atkārtoja: — Nē, nē, es tev aizliedzu ... Nē ... negribu, nē ... — Bet tad atkal: Māmiņ, māmulīt... Māmiņ!

«Atvienoja,» Artemjevs nodomāja, dzirdēdams, kā klausule noklaudz uz sviras.

Taņa atgriezās virtuvē klusa, apstulbusi. Viņš nesāka iztaujāt. Pietika ar to, ko viņš bija dzirdējis, lai saprastu: nekā laba nav. Viņš gaidīja, bet Taņa, tiklīdz ienāca, apsēdās uz ķeblīša, sēdēja un klusēja, smagi elpodama, it kā pēc ilga un grūta gājiena.

— Tēvs pērn miris, — viņa beidzot ierunājās, — bet brālis kritis aizpērn. Māte dzīvojot viena pati. Viņa man teica: tu manis vairs nepazīsi! Kāpēc lai es viņu nepazītu?

— Nu būs pārvērtusies, novecojusi, viņa droši vien jums to gribēja sacīt, lai brīdinātu pie laika.

— Jā, protams, — Taņa piekrita un satraukti atmeta galvu. — Bet kādēļ, kādēļ lai es viņu nepazītu?

Tas padarīja Taņu nemierīgu un biedēja.

— Bet mans vīrs esot dzīvs, — viņa teica, mirkli klusējusi,

— es pat sākumā nesapratu, kad māte sacīja: tavs Nikolajs dzīvo šeit, Taškentā. Tikai vēlāk sapratu, ka ir runa par viņu.

— Vismaz kaut kas labsi — Artemjevs teica.

— Bet kas tur labs? — Taņa izklaidīgi jautāja.

— Kaut vai tas, ka dzīvs. Taču labāk nekā tad, ja būtu kritis! — Artemjevs nikni piebilda.

— Jā, protams, protams, — Taņa atkal paklausīgi un izklaidīgi piekrita. — Labi, ka nav kritis. Māte teica, ka viņš vispār nekur neesot bijis. — Un pēkšņi jautāja, pacēlusi acis uz Artem-jevu: — Ko tad man tagad darīt, kad atkal aizbraukšu uz fronti, sūtīt savu atestātu viņam tur, uz Taškentu?

— Par to atestātu — tās ir tādas meitiešu dumjības! — Artemjevs noteica. — Atestātu sūtīsiet mātei.

— Nu labi, lai būtu meitiešu dumjibas, bet vai jūs varat mani saprast?. — viņa vaicāja ar niknumu un izmisumu balsī.

— Kas tur liels, ka cilvēks aizmugurē! — Artemjevs iesaucās. — Pats fakts vēl nekā neliecina.

— Tomēr pasakiet — varat vai nevarat mani saprast? — viņa tiepīgi atkārtoja.

— Varu saprast, — viņš atbildēja.

«Jā, es esmu nelaimīgs meitietis, nelaimīgs meitietis,» viņai gribējās kliegt, «bet es tik un tā ilgojos pēc laimes, nevis pēc vīra aizmugurē, no kura tik vien tā labuma, ka dzīvs. Jā, iespējams, ka viņš tur ir palicis vienkārši tādēļ, ka tā gadījās. Taču mans tēvs ir miris, mans brālis ir kritis, bet viņš pat nav nekur bijis, un es to visu uzzināju uzreiz, nupat, vienā mirklī, un nevaru domāt par viņu, nepieminot tos, un nevaru ticēt, ka viņš nekur nav bijis tikai tādēļ, ka tā sagadījies, un nevaru to pat iedomāties, ka man tagad būtu jāpriecājas un jābrauc pie viņa, ja nu viņš ir mans vīrs un ja viņš ir dzīvs, tādēļ dzīvs, ka nav nekur bijis. Un tāpēc jau arī es iekliedzos: nē! — kad māte teica, ka sagaidīšot mani kopā ar viņu. Un es nevaru pat iedomāties, ka atkal, tāpat kā pirms kara, varētu apgulties ar viņu kopā vienā gultā. Un es nevaru jums to visu izskaidrot. Nevienam nevaru izskaidrot. Bet jums jau it īpaši.»

— Jūs ļoti mīlējāt tēvu? — Artemjevs vaicāja.

— Jā, ļoti. Vairāk par visu pasaulē! — viņa sacīja. Un tas bija taisnība, kaut gan tagad viņa domāja par cilu.

— Un ziniet, cik ļoti es mīlēju savu tēvu! — Artemjevs teica.

— Kad viņš nomira, pirmo pusgadu nevarēju skatīties uz mazo virpu, ko viņš bija ierīkojis uz palodzes. Bet tad cits pēc cita nāca lieli notikumi, karš pēc kara — un es aizmirsu, pieradu un

gandrīz nemaz viņu neatceros. It kā tas būtu giuži parasti, ka viņa vairs nav. Tāpat būs arī jums. Lai kā jūs mīlētu, būs tāpat.

«Nu ko tu mierini! Ko tu mani mierini? Pašam tāpēc kļūst vieglāk, vai?» Taņa nodomāja, izjuzdama pret viņu smeldzošu pateicību. «Es vismaz braucu pie mātes. Bet tev vispār neviena nav. Un arī pats jau esi divas reizes ievainots, trešo reizi ņems un nogalinās! Rīt lidosi uz fronti, bet parīt kritīsi. Ļoti vienkārši. Tā jau tas notiek. Nogalinās — un cauri!» viņa stūrgalvīgi atkārtoja pie sevis, kaut gan visa viņas būtne pretojās šai tik vienkāršajai un kara laikā ikdienišķajai domai.

— Pasēdiet šeit, es tūlīt nākšu, — sacīja Artemjevs, kurš, nesagaidījis atbildi, nezināja, vai priecāties vai raizēties par Taņu, ka viņa sēž, klusē un neraud.

Viņš izgāja, bet Taņa gandrīz tūlīt, tiklīdz viņš izgāja, sāka raudāt. Piecēlās, piegāja pie vecā sienas pulksteņa un, ķēdei tarkšķot, uzvilka bumbu augšā. Tomēr pendelis tā kā tā palika nekustīgs un pulkstenis negāja, virtuvē atkal iestājās tāds klusums, ka viņa sāka raudāt, tāpēc ka ir tāds klusums ...

Kad Artemjevs atgriezās, viņa vairs neraudāja, bet stāvēja pie galda un tina papīrā visu, kas bija palicis pāri no vakariņām.

— Vai jau jābrauc? — viņa jautāja.

— Jā, iesim lejā.

— Kur to visu lai liek?

— Pagaidām ņemiet rokā, — viņš atbildēja, bet, kad viņi izgāja no virtuves priekšistabā un apģērbās, viņš nometās uz ceļgala un atraisīja viņas mantu somu: — Bāziet te iekšā, tur vēl ieies.

— Varbūt dalīsim uz pusēm? Jums taču pašam arī jālido!

— Lidot nav tas pats, kas braukt, — viņš bezrūpīgi iebilda, izņēmis viņai no rokām sainīti, iebāza somā un aizsējis uzmeta to plecā. — Uz pusēm mēs sadalīsim jūsu smēķus. Es redzu, ka jūs neesat nekāds lielais pīpmanis, divus pa visu vakaru, bet man savējo nepietiks līdz rītam.

Taņa tūlīt iegrūda roku šineļa kabatā pēc papirosiem, bet viņš to atturēja.

— Vēlāk, stacijā.

Pie pašām durvīm bija nolikta mugursoma, kuras tur nebija, kad viņi ienāca.

«Tad redz, pēc kā viņš izgāja,» Taņa nodomāja. «Sasaiņoja savas mantas.» Un viņa jautāja:

— Ņemsiet to līdz?

Viņš neatbildēja, laikam jau nedzirdēja.

*

— Dodiet man arī ko nest, — Taņa sacīja. — Mana soma ir smaga. Krustmāte Poļa piespieda paņemt visus jūsu konservus.

Viņš paskatījās uz Taņu, tad uz mugursomu, gribēja vēl ko sacīt, bet neteica un, pacilājis mugursomu rokā, pasniedza to viņai.

Mugursoma bija pavisam viegla, un Taņa uzmeta to vienā plecā, tāpat kā Artemjevs viņas mantu somu.

— Pagaidiet, — virtuvē nenodzēsu gaismu, — viņš sacīja, kad viņi jau bija izgājuši kāpnēs, atkal atslēdza durvis, iegāja dzīvoklī un pēc mirkja atgriezās.

«Viņam nebūs laimes,» Taņa nodomāja ne tādēļ, ka tam ticētu, bet tādēļ, ka māte tā vienmēr bija teikusi, un dīvainā kārtā tas bija iespiedies atmiņā uz visu mūžu.

— Nodzēsu, — viņš teica, noskrapstinādams atslēgas. — Citādi būtu degusi līdz kara beigām.

Taņa, protams, zināja, ka viņš joka, ka rīt vai parīt te būtu ienākusi uzpost dzīvokli večiņa, par kuru viņš bija stāstījis, un nodzēsusi aizmirsto gaismu, bet pašā šinī skumjajā jokā, ko pateica cilvēks, kas bija pieradinājis, sevi pie vientulības, izpaudās kaut kas tāds, kas lika Taņai nodrebēt. Viņai šķita, ka, lūk, tāpat, mierīgi un vienkārši, kā viņš tagad aizslēdza savu dzīvokli, nedomādams par atgriešanos, viņš arī pavadīs viņu uz vilcienu, apsēdinās labā vietā, aiz loga pamās ar roku un tūlīt aizmirsīs uz visiem laikiem. Jā, tieši tā būs. Bet kādēļ gan lai būtu citādi?

Kad viņi stacijā ar dežurējošā komandanta palīga gādību bija atraduši un ieņēmuši vietu vagonā un, atstājuši tur kaimiņu uzraudzībā mantu somu, atkal izgāja uz perona, Artemjevs pasniedza viņai savu mugursomu un sacīja:

— Ņemiet to sev līdzi.

— Kādēļ? Kas tur ir? — viņa izbrīnījusies jautāja.

— Vēlāk noskaidrosiet.

— Nē,_bet pasakiet tomēr, kas tur ir? — viņa atkal jautāja, vēl vienmēr neņemdama no viņa rokām mugursomu, bet jau neskaidri nojauzdama, kas tur varētu būt.

— Es paņēmu māsas drēbes. Tas man ienāca prātā, kad mēs tur sēdējam. Viņai nekā daudz nav, nekā sevišķa. Bet varbūt jums noderēs. Nu, pāršūsiet sev, vispār es nezinu. Viņa jau arī bija neliela auguma.

Taņai gribējās kliegt, ka, nē, nekā nepāršūs un nekad neko tādu mugura nevilks, tomēr baidījās viņu apvainot un klusēja.

Taču Artemjevs laikam gan izturējās pret tādām lietām vienkāršāk un gudrāk, nekā viņa domāja, un, sajutis Taņas šaubas, sacīja:

— Bet, ja negribat, — nevajag! Izmainiet krāmu tirgū pret rīsiem. Pabarosiet māti un arī pati... Ja jūs domājat, ka viņa tur dzīvo pārtikusi, tad maldāties. Noteikti dzīvo pusbadā. Vēl jo vairāk tādēļ, ka ir viena. Ņemiet gan.

Un Taņa paņēma un droši vien vēl veselas desmit minūtes, gandrīz līdz pašai vilciena atiešanai, stāvēja ar šo mugursomu rokā uz perona Artemjeva priekšā. Viņa raudzījās uz viņu un domāja, cik viņš ir labs cilvēks, tiešām īsts, nesavtīgs biedrs, kuram nav absolūti nekādas daļas par Taņu kā par sievieti. Bet viņa nav pelnījusi, ka Artemjevs tik labi izturas pret viņu. Laime, ka vilciens aties un tas viss beigsies. Tur, dzīvoklī, Taņa vienu mirkli izbijās, nevis no viņa, bet no sevis, no tā, ar kādu spēku viņu pēkšņi vilka pie Artemjeva. Bet tagad uz perona bailes izgaisa tās nenovēršamības priekšā, par kuru atgādināja vagona pavadone, jau trešo reizi atkārtodama vienu un to pašu: «Pavadītāji, atstājiet vagonu. Aizbraucējus lūdzu ieņemt savas vietas:»

Viņš bija pavadītājs, bet viņa aizbraucējā. Un viņš pats to Taņai atgādināja, vilkdams aiz piedurknes uz vagona kāpnēm.

— Kāpiet iekšā!

Un Taņa, viņa stiprās rokas atbalstīta, uzlēca uz kāpnītēm pašā pēdējā brīdī, izrāva no kabatas un pasniedza viņam saspiestu papirosu paciņu un mulsi uzsmaidīja.

Un Artemjevs, kurš visu dienu un visu vakaru, un vēl pirms brīža nebija par to pat iedomājies, izbrīnījies ieraudzīja viņas seju, kas piepeši bija pārvērtusies. «Te nu bija,» viņš nodomāja, «pa kuru laiku tad tas būtu noticis, un vai tiešām ir noticis?»

Bet tad šī seja nozuda un vēlreiz neskaidri parādījās lēni slīdošā, aizsalušā loga miglā, un atkal izgaisa, un jau kuru reizi mūžā viņam iedzēla smeldze, ka bezjēdzīgi un neatturami pabrauc garām viņa paša laime, kuru atkal nebija pazinis un noturējis par svešu!

«Velns viņu zina, kādēļ līdz pat šim laikam neesmu ne reizi pa īstam iemīlējies labā sievietē! Vienkārši kaut kāda sodība!» viņš nodomāja kā par kaut ko parastu un nenovēršamu un apstājās stacijas durvju priekšā pie apsarmojuša, aplupuša un droši vien sabojāta automāta.

«Ja nu piepeši izrādīsies, ka tas darbojas, tad piezvanīšu,» viņš zīlēja. Un, izvilcis piezīmju grāmatiņu, uzmeklēja telefonu, kuru viņam bija iedevusi Nadja.

Automāts darbojās, monēta nošķindēja un krita lejup, bet pie auss piespiestajā, ledaini saltajā klausulē atskanēja dobja, nogurusi, bet varbūt vienkārši miegaina Nadjas balss:

— Es klausos.

— Te es runāju, — Artemjevs sacīja.

— Es gaidīju, ka tu piezvanīsi, — Nadja atbildēja. — Vai jau aizvadīji savu dakteriem uz Taškentu?

— Jā.

— Biju pie mammiņas, dzirdīju ar baldriāniem. Tādēļ ari visu zinu. Un nolēmu, ka tu vai nu piezvanīsi tūlīt pēc vilciena atiešanas, vai arī nekad vairs nepiezvanīsi.

— Un pat noskaidroji, kad atiet vilciens?

— Noskaidroju, pacentos. Tātad pavadīji?

— Jā.

— Viņa šodien bija sadevusi sutu mammiņai un papi-ņam. Es tur ierados gandrīz tūlīt pēc tam, kad viņa bija aizgājusi, viņi man sūdzējās. Bet nu varena sieva! Taisni skaudība._..

Viņš nekā neatbildēja. Klusēja. Negribējās runāt ar Nadju par šo nule aizbraukušo, mazo sievieti.

— Pāvel...

— Jā.

— Kādēļ tu piezvanīji?

— Es braucu prom.

— Uz ilgu laiku?

— Nezinu.

— Vai tev vēl ir kāds brīvs brītiņš?

Viņš paraudzījās pulkstenī.

— Ir, bet maz, pēc divām stundām un dažām minūtēm man jāierodas pie priekšniecības.

— Atbrauc. Gorkija ielā četri. Dzīvoklis seši.

— Vai ir vērts?

— Nav vērts. Tomēr atbrauc. Parunāsimies. Pacienāšu ar tēju. Tikai ievēro, tēja būs bez cukura, — viņa iesmējās klausulē. — Asaras nožāvēju, bet cukuru neņēmu, lai rij vien paši! Neciešu zagtu mantu. Bet vai tu tagad nebūsi zagts? Tādā gadījumā nevajag. Dievs ar tevi.

— Neesmu zagts. Kam lai būtu zagts?

— Par seno mīlestību nerunāsim?

— Nerunāsim.

— Tad brauc šurp. Es arī negribu melot. Apnicis. Un nav jēgas.

Viņš pakāra klausuli, izvilka no kabatas saspiesto papirosu .paciņu, atrada vienu nesalauztu, aizsmēķēja un nodomāja: «Bet varbūt tomēr labāk nebraukt?» Kaut ari jau zināja, ka brauks.

PIECPADSMITA NODAĻA

Sincovs sagrozījās guļvietā un pamodās ar to pašu domu, ar ko bija aizmidzis, — par Serpiļinu.

Viņš vēl arvien bija viens pats zemnīcā. Citi nebija atgriezušies. Salmus čaukstinādams, viņš pagriezās no muguras uz sāniem un, pavilcis uz augšu vateņa piedurkni, paskatījās trofeju pulkstenī ar spīdošiem rādītājiem, kuru viņam bija dāvinājuši bataljona izlūki Oktobra svētkos Staļingradā. Pulkstenis rādīja astoņpadsmit. Par spīti tam, ka iepriekšējā naktī nebija gulēts, viņš tātad bija nogulējis tikai divas stundas un pamodies ātrāk, nekā vajadzēja.

To, ka Serpiļins ir šinī armijā štāba priekšnieks, viņš uzzināja jau vakar vakarā, līdzko ieradās no frontes virsnieku rezerves šeit, ziemeļrietumu iecirknī pie loka, kas ieslēdza vāciešus. Paredzot, ka būs zaudējumi, pusi no rezerves pirms uzbrukuma jau laikus izsūtīja pa armiju štābiem, lai būtu pie rokas. Šeit, zemnīcā, kur nāca pārnakšņot vēl nenorīkotie virsnieki, kuri dienā izpildīja dažādus štāba uzdevumus, Sincovs jau vakar bija dzirdējis pieminam Serpiļina uzvārdu. Bija dzirdējis un apjautājās, vai tas nav tas pats Serpiļins, kurš komandēja divīziju pie Maskavas.

Kad viņam atbildēja, ka esot gan tas pats, viņš nodomāja, ka būtu labi to satikt. Tikai cits jautājums: kad? Pirms uzbrukuma armijas štāba priekšnieks pie labākās gribas nevarēs veltīt viņam savu dārgo laiku. Un ko gan lai tam teiktu? Lūgt, lai uz vecas pazīšanās pamata ievēro viņa lūgumu un sūta prom no šīs armijas atpakaļ uz Volgas krastu, uz sešdesmit otro armiju, kur viņš karoja pirms hospitāļa? Bet ir par vēlu to lūgt, kad esi ieradies jau citas armijas rīcībā. Kad aizvakar Sincovs bija par to ieminējies frontes štābā, tur to neievēroja, tikai pasmējās, ka tagad vienalga: sūti kur sūtīdams, kauju beigās tik un tā visi no dažādām pusēm sanāks kopā Staļingradā.

Kara laikā personiskās vēlēšanās tiek izpildītas izņēmuma gadījumos. Un, kas nav pie tādas kārtības pieradis, tam klājas grūti. Izdarījis šādu secinājumu, viņš vakar atmeta domu par tikšanos ar Serpiļinu un sāka ieklausīties vispārējās sarunās par gaidāmajiem norīkojumiem. Armijā pirms uzbrukuma bija pilns virsnieku komplekts, un visiem, kas pulcējās šinī zemnīcā, bija vienādi apstākļi: viņi stāvēja aiz muguras kādam citam, kurš varbūt jau pirmajā uzbrukuma dienā tiks ievainots vai kritīs. Bet, kurš aiz kura stāv, tas nebija zināms. Uzbrukuma laikā vispirms varēja gaidīt zaudējumus starp rotu un bataljonu komandieriem. Par to tad ari runāja.

To vidū, kuri vakar pulcējās zemnīcā, tikai viens leitnants vēl nebija karojis — nāca tieši no karaskolas. Viņš, kā jau tas pēc štata pienākas, “bija nepacietīgs: «Kaut vai vadā, bet lai tikai ātrāk.» Visi pārējie bija ieradušies no hospitāļiem pēc ievainojumu sadziedāšanas. Bet ari viņi izteicās apmēram tādā pašā garā: cerēja uz bataljonu vai rotu komandieru amatiem. Savs iespaids bija arī vispārējam noskaņojumam — jo ātrāk sasist vāciešus Staļingradā. Bet, ja kāds ari nebija gluži līdz sirds dziļumiem patiess, teikdams, ka nevēlas aizķerties štābos, tad katram jau nevar iekšā ielīst. Sava loma bija gan raksturam, gan iepriekšējam amatam, gan arī tam, kas bija iespiedies cilvēka apziņā pēdējā kaujas mirklī pirms ievainošanas.

Tomēr vārdos vismaz neviens nekā neiebilda pret vispārējo noskaņojumu. Un ari Sincovs, kad viņam jautāja, atbildēja, ka grib uz bataljonu, kaut gan pirms tam sevī nodomāja, ka neiebildīs, ja sūtīs uz pulka štābu: kā nekā aiz muguras jau četri ievainojumi. Ja sūtītu atpakaļ uz Staļingradas drupām, turp, kur jau viņš karoja, tad gan tikai uz savu bataljonu un nekur citur. Bet, ja uz jaunu vietu — tad var palikt arī pulka štābā. Galu galā,, kur sūtīs, tur ies.

Tā viņš domāja vakar. Bet šodien, pirms trim stundām atgriezies no simt vienpadsmitās divīzijas, kur bija aizvedis papildinājumu, pēkšņi ieraudzīja Serpiļinu.

No štāba zemnīcas izdrāzās armijas pavēlnieks un, gandrīz uzgrūdies virsū uz vietas sastingušajam Sincovam, kurš sveicināja, pieskrēja pie mašīnas un atrāva durtiņas. Serpiļins izmetās no zemnīcas viņam pakaļ, ģērbies tikai formas blūzē, un, panācis pavēlnieku jau pie pašas mašīnas, izslējās, pielicis roku pie cepures, un kaut ko sacīja. Ko viņš tur teica, to Sincovs nedzirdēja.

— Vienalga, dari, kā pavēlēts! — pavēlnieks atcirta un cēla kāju mašīnā.

Tomēr Serpiļins neatkāpās, bet vēl vienmēr stāvēja cieši blakus, tā ka pavēlniekam bija grūti iesēsties mašīnā. Sincovs dzirdēja pazīstamo, smalko balsi.

— Klausos! Bet savas domas es ziņošu uz frontes štābu.

— Tad vari uzskatīt, ka mēs neesam sadarbojušies, — pavēlnieks teica, paceldams galvu un ielūkodamies Serpiļinam acīs.

Un no viņa sejas varēja noprast, ka gaida, lai Serpiļins apdomājas un saka kaut ko citu.

Bet Serpiļins klusēja, vēl arvien stāvēdams pamatstājā un tikko manāmi salīgi pagrozīdams plecus.

Laikam gan pavēlnieks neizlasīja viņa acīs to, ko gaidīja, un, paklusu kaut ko noburkšķējis, droši vien rupji nolamājies, smagi iezvēlās mašīnā, aizpogāja bekešu un ar blīkšķi aizcirta durvis tieši degungalā Serpiļinam, kurš pat nepakustējās no vietas.

Mašīna parāvās uz priekšu, uzsviezdama ar pakaļējiem riteņiem netīra sniega lēkšķes uz Serpiļina zābakiem.

Serpiļins piesita zābaku pie zābaka, vēlreiz sagrozīja zem formas blūzes kaulainās plecu lāpstiņas, spēji apcirtās un devās atpakaļ uz savu zemnīcu garām Sincovam, to nepamanīdams.

Hromādas zābakos, ar jostu cieši sajoztā formas blūzē viņš Sincovam šķita vājāks, kustīgāks un jaunāks nekā agrāk. Viņš stāvēja, iecirtīgi izslējis galvu, zobus sakodis, uz kaulainā žokļa raustījās sasprindzis muskulis. Stūrainā seja lika Sincovam pēkšņi atcerēties, ka_ Serpiļins ir pa pusei tatārs. Kādreiz, četrdesmit pirmajā gadā, naktī pirms izlaušanās no aplenkuma, Serpiļins negaidot sāka viņam stāstīt par savu bērnību. Kādēļ? Kas to lai zina, kādēļ. Varbūt atcerējās toreiz bērnību tādēļ, ka ienāca prātā nāve?

Vēl plīvoja teltene, kuru Serpiļins sparīgi parāva, ieiedams zemnīcā, bet Sincovs joprojām stāvēja un nolūkojās Serpiļinam pakaļ, neizlaizdams no acīm šo vē! plīvojošo telteni. Kara laikā cilvēkam arī ir sava pirmā mīlestība. Un Sincovam tāda mīlestība bija Serpiļins, tādēļ ka pirmā tikšanās ar šo cilvēku toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, atdeva ticību sev pašam un visam citam, bez kā negribējās dzīvot.

«Es atceros vēl brīdi skaisto...» viņš iedomājās un pasmīnēja, tādēļ ka bija smieklīgi tā domāt par pazīstamu ģenerāli, un gāja ziņot priekšniecībai, ka papildinājums ir nogādāts uz simt vienpadsmito.

Paziņojis un nesaņēmis citu norīkojumu, viņš atnāca šurp uz zemnīcu un apgūlās uz augšējās lāviņas. Domas par Serpi-ļinu tomēr netraucēja iemigt, bet tagad, kad viņš pamodās, tās atkal neizgāja no prāta. Tomēr šobrīd tās gan vairs nebija domas par Serpiļinu, bet domas pašam par sevi, ko ierosināja satikšanās ar viņu. Aizvadītais četrdesmit otrais gads bija aizritējis divos hospitāļos gada sākumā un beigās, pēc pirmā hospitāļa trīs mēnešus viņš bija mācījies jaunāko leitnantu kursos aizmugurē un pirms otrā hospitāļa septiņus mēnešus atradies frontē. Viņam palaimējās visus septiņus mēnešus karot vienā divīzijā: ieradās maija sākumā, tad uzbruka Harkovai, bet aizgāja decembra sākumā, ievainots Staļingradā: bataljons turējās trīs dzīvojamo namu drupās, četrdesmit soļu attālumā priekšā atradās vācieši, bet aiz muguras — Volga, aiz kuras, kā zināms, nāv zemes.

Nezin kas to pirmais pateica, bet vispār tā tas arī bija, atbilda noskaņojumam. 5o zemi vai, pareizāk sakot, sniegu, kas to sedza, viņš ieraudzīja, nākdams pie samaņas otrā krastā, kad ievainotos pārvietoja no ragavām mašīnās. Sniegs bija bezgalīgs, balts, sasvītrots ar netīru ceļu stigām. Bet viņam bija lodes cauršauts ievainojums sānos, gandrīz turpat, kur pirmais kara sākumā pie Bobruiskas, un atkal tas nebija smags, bet tika zaudēts ļoti daudz asiņu. Jau trešo nedēļu vācieši bija ielenkti Staļingradā, likās, drīz tiem būs beigas, un gribējās nokarot līdz beigām, komandējot savu bataljonu. Gribējās, bet nebija lemts.

Visus septiņus mēnešus, kopš paša sākuma, viņš bija karojis ne tikai vienā divīzijā, bet arī vienā bataljonā, ieņemdams tanī visus iespējamos virsnieku amatus: komandēja vadu, rotu, aizvietoja bataljona komandieri, atkal komandēja rotu, bija gan adjutants, gan štāba priekšnieks un atkal aizvietoja kritušo bataljona komandieri, kamēr ieradās jaunais. Un beidzot, divus mēnešus pirms ievainojuma, aizvietoja šo jauno, kurš arī krita, pats kļūdams par piekto šī bataljona komandieri, skaitot no maija kaujām.

Vai bataljonā viņu mīlēja? Vismaz, pavēli negaidīdami, paši izvilka viņu ievainotu no apšaudes joslas. Bet tas runā skaidrāk nekā visi vārdi. Un viņa pateicība ļaudīm bija daļa no viņa ilgām pēc sava bataljona.

Pats svarīgākais viņa liktenī šajā karā tika izlemts jau četrdesmit pirmajā gadā tanī oktobra naktī, beidzamo reizi tiekoties ar sievu, kad viņš tai pateica, ka ies karot, vienalga, kādā postenī un par spīti visam. Un kā teica, tā arī izdarīja.

Bet tālāk viņu jau gaidīja karavīra vienkāršais un baigais ceļš: iet un nogalināt vāciešus tik ilgi, kamēr pašu nogalinās vai ievainos.

Un viņš gāja pa šo ceļu. Viņš nebija aizmirsis, ka iesāka karu, būdams žurnālists, politvadītājs, cilvēks ar partijas biedra karti formas blūzes kabatā. Viņš nebija aizmirsis arī to, ka nebija šo biedra karti ne saplēsis, ne sadedzinājis, un, kad cilvēki viņam neticēja, tie izturējās pret viņu netaisni, un viņam pietika spēka ar to nesamierināties. Viņš izgāja no ierindas un nokļuva uz operācijas galda decembra kaujās pie Maskavas — nedēļu pēc tam, kad aizveda uz hospitāli Maļiņinu, nokļuva tur, neuzzinājis, ka tad, ja viņš būtu palicis ierindā vēl kaut mēnesi tanī pašā daļā, šī netaisnība laikam gan būtu sabrukusi tikpat piepeši, kā bija radusies. Brīžam viņā uzliesmoja dusmas par šo netaisnību, bet viņš, taisnību negaidīdams, karoja, kādā postenī pagadījās, un tas neļāva viņam krist izmisumā. Katru dienu viņam blakus mira labi cilvēki, kuri gribēja dzīvot ne mazāk kā viņš, tie mira, un tas pats par sevi bija tik briesmīga netaisnība, ka, raugoties šajos cilvēkos, pietrūka spēka domāt pašam par sevi. Vai arī sirdsapziņa neļāva domāt. Gan viens, gan otrs, kā nu kuro reizi.

Bet, paldies dievam, hospitālī izveseļojas biežāk nekā nomirst, un uzvarējusī dzīve atgādināja visu, kas tanī bija, tai skaitā arī pārestības.

No hospitāļa viņš aizrakstīja piecas vēstules uzreiz un saņēma trīs atbildes.

Uz vēstuli, ko nosūtīja uz daļu ar jautājumu — «Kā ir ar manu partijas lietu?» — atbilde nepienāca.

No Citas, uz kurieni viņš rakstīja svainim uz viņa karaspēka daļas pirmskara numuru, arī neatbildēja.

Toties necerēti ātri pienāca atbilde uz tiešo pieprasījumu par sievu. Bataljona komisārs ar nesalasāmu parakstu ziņoja, ka par Artemjevu M. T., kas ir aizkomandēta no daļas dienesta pienākumu izpildīšanai, daļas pavēlniecībai nav nekādu ziņu.

Vecais Popkovs atsūtīja atklātni, ka dzīvoklī neviena nav un neesot arī bijis, neviens neesot nācis un nekā neesot rakstījis, bet viņš pats slimojot un diezin vai atveseļošoties.

No rajona komitejas atbildēja, ka par Maļiņina ievainojumu viņi zinot, bet viņš par sevi neesot nekā rakstījis un pagaidām neesot zināms, kādā hospitālī atrodoties.

Aplis noslēdzās, un liktenis nesolīja ne no vienas puses, ka tas varētu atvērties.

Četrdesmit otrā gada janvāra beigās, kad viņu ieskaitīja izveseļojošos komandā, hospitāļa komisārs bija atsaucīgs un ierunājās, ka būtu iespējams izgādāt desmit dienu garu atvaļinājumu uz Maskavu.

— Varbūt tu kaut ko uzzināsi par sievu.

22S

15 — K- Simonovs

Taču Sincovs saprata, ka tagad viņš nekā nevar uzzināt par sievu. Visu, ko zināja, viņam jau bija paziņojuši, proti, ka nekā nezina. Bet nejaušas tikšanās brīnumam viņš neticēja. Jo vairāk tādēj, ka vienreiz tas jau bija noticis. Kulties četras dienas no Kurganas līdz Maskavai ar pārsēšanos un tikpat ilgi atpakaļ, lai nodzīvotu divas dienas Maskavā, — ko gan lai viņš tur meklē?

Tiesa, ienāca prātā kāda ar Maskavu' saistīta doma: varētu uzmeklēt savu veco redakciju. Bet kur tā tagad atrodas — Maskavā vai kaut kur vilcienā, kas to lai zina? Un, ja arī atrastu, tad par ko lai tur runā un ko lai prasa? Ja pat priekšējās līnijās par spīti kaujām, ordenim un Maļiņina atbalstam neturēja par iespējamu no jauna uzņemt partijā, tad ko gan var izdarīt redakcijā? Bet vienkārši iekārtoties, palūgt, lai pieņem, par ko grib, kaut vai par korektoru, tikai lai būtu redakcijā — kaut arī pavīdēja tāda doma, taču tā vairs nespēja pārliecināt.-Viņš tagad ar zaldāta acīm raudzījās uz savu agrāko profesiju. Kaut arī, avīzes lasīdams, pats ar prātu saprata: tur nevar aprakstīt visu, ko redz frontē, tomēr klusībā salīdzināja to, ko redzēja, ar to, ko rakstīja avīzēs, un dusmojās, atradis melus. Tāpat kā pirms kara, ļaudis rakstīja dažādi: vieni nebija zaudējuši sirdsapziņu, bet citiem, acīm redzot, tās nekad nebija bijis.

. Taču viņš neaizbrauca vis uz Maskavu, bet palūdza atvaļinājumu uz pilsētu. Komisārs paraustīja plecus un deva atvaļinājumu, bet Kurganas pilsētas kara komisārs, pie kura Sincovs ieradās tieši no hospitāļa, lūgdams ieskaitīt jaunāko leitnantu kursos, daudz nedomāja. Kursi nav tāds iestādījums, kur paslēpjas no kara. Četri mēneši, bet reizumis arī mazāk, uzturs pēc otrās normas — un darīts, izcepts, brauc, kur šauj, pieņem vadu! Pēc kara komisāra domām, Sincovs bija piemērots cilvēks: vecākais seržants ar kauju pieredzi, ar Sarkanās Zvaigznes ordeni, pēc ievainojuftia, turklāt vēl izglītots. Tādus cilvēkus ņem kursos atplestām rokām.

Deviņdesmit piektajā mācību dienā bija izlaidums pirms termiņa, viņus apsveica kā jaunākos leitnantus, izsniedza norīkojumu — un prom uz fronti. Gatavojās uzbrukums pie Har-kovas, un priekšējās līnijas laikus pieprasīja rezervi; leitnantu dzīve uzbrukuma dienās nav ilga — vidēji no iešanas kaujā līdz ievainojumam vai nāvei iznāk deviņas dienas uz galviņas.

Viņš bija nolēmis iet kursos, sirds dziļumos būdams pārliecināts, ka iespēj karā paveikt vairāk, nekā bija darījis līdz šim.

Kursi pavēra ceļu uz to, bet karš apliecināja, ka lēmums bijis pareizs.

Viņš uzbruka Harkovai, komandēdams vadu, bet jau pēc trim nedēļām izveda bataljonu no aplenkuma, tādēļ ka tad, kad ar vienu bumbu tika nogalināti visi, kas atradās komandpunktā, tieši viņš pēkšņi izrādījās pats vecākais no visiem pie dzīvības palikušajiem leitnantiem, kaut arī uz zīmotnēm viņam bija tikai viens kubiks.

Varbūt palīdzēja karavīra pieredze, bet varbūt arī ilgi krājies nesaudzīgais niknums pret fašistiem, kuri atkal mūs trieca pa kailo stepi kā suņi zaķus. Dažam pietrūka šajos mirkļos šī niknuma, bet viņam pietika, un tas viņam lika mesties zemē pie prettanku šautenes, kuru kāds bija pametis, uti pavēlēja gulēt un gaidīt, un nospiest nolaižamo mēlīti ne par agru un ne par vēlu, bet tieši laikā, un, bataljonam atkāpjoties, aizdedzināt vācu tanku visu acu priekšā.

Priekšrocība kaujā, kad, pastāvot vienādām tiesībām, tieši tu, bet nevis kāds cits uzņemas komandēt pārējos, rodas pavisam vienkārši un visiem skaidri saprotami. Tāpēc, ka tu esi aizdedzinājis tanku. Tāpēc, ka tad, kad fašisti jau bija pārstājuši šaut, bet pie zemes pieplakušie ļaudis to vēl nebija pamanījuši, tu pirmais piecēlies kājās. Tāpēc, ka tu neapseglotā zirgā ' pieauļoji pie artilēristiem, kuri jau grasījās atstāt pozīcijas, un pārliecināji, lai viņi pagriež lielgabalus un dod zalvi pa tankiem, kas parādījās pie apvāršņa, un viņi tevi paklausīja un šāva, un viens tanks aizdegās, bet citi nozuda. Un arī tāpēc, ka briesmu pilnā brīdī tev sejā nebija lasāmas šausmas un citi to pamanīja; un balss tev aizsmakusi neaizrāvās, bet palika skaidra, kā bijusi, un tu pateici vienkāršu komandu, kuru mierīgākā brīdī būtu iedomājies kurš katrs, bet briesmu brīdī atcerējies tu. Nu un, protams, vēl vajag, lai tevi nenogalina un neievaino, kamēr tu to visu dari.

Tā no tiem, kas paliek dzīvi, dažās dienās un nedēļās rodas komandieri, kuri iespēj veikt vairāk, nekā par viņiem domāja agrāk.

Jaunākais leitnants Sincovs izveda pāri Donai pie divīzijas citam daļām pusi bataljona un vēl simtu viņiem pieklīdušo cilvēku ar ieročiem un bez ieročiem.

Bataljonu pieņēma no divīzijas štāba atsūtītais kapteinis, bet jaunākais leitnants Sincovs pieņēma pirmo rotu tanī pašā bataljonā. Viņš vēl palika jaunākais leitnants, bet nebūtu lietderīgi tagad viņam likt komandēt mazāk nekā rotu; to zināja gan citi, gan arī viņš pats.

Divīzija, kas atkāpās no Harkovas un cīnījās līdz pēdējam, palikdama ar gluži retām rindām, tika atvilkta uz aizmuguri, lai to papildinātu, bet tad, septembra vidū, kad viss karājās mata galā, to meta pāri Volgai Staļingradas centrālajā daļā. Tā arī vēl tagad karoja turpat, viņam, Sincovam, šīs divīzijas bataljona komandierim, labi pazīstamo namu drupās, kas kreisajā flangā veidoja leņķi un labajā loku.

Tā bija viņa divīzija, bet viņš bija tās bataljona komandieris, tādē] ka tanī atrada savu vietu karā un pats sevi. Tanī viņš nostaigāja trīs kilometrus turp un trīs atpakaļ gar apšaudīto krastu pēc sava Sarkanā Karoga ordeņa. Tur dabūja leitnanta un vecākā leitnanta dienesta pakāpi. Un tur arī atkal iestājās partijā — kā cilvēks, kurš varonīgi cīnījies kaujās, bet rekomendācijas deva cilvēki, kas nekad agrāk, pirms atnākšanas uz divīziju, nebija viņu redzējuši, bija iepazinuši viņu kauju ugunīs, bet tas nozīmēja, ka pazina labāk nekā paša māte.

Viens no tiem, Savrovs, pulka komandieris pēc amata un Sincova vienaudzis pēc gadiem, pārliecināja viņu, lai ieraksta autobiogrāfijā frāzi, kura, nebūdama nepatiesa, tanī pašā laikā lietu nesarežģīja: «Partijas biedra karti pazaudēju, atrazdamies aplenkumā.»

Sincovs izstāstīja viņam visu, kā bija, un Savrovs ticēja kairam sava bataljona komandiera vārdam, bet uz iebildi, ka labāk rakstīt visus sīkumus, kā bija, viņš atcirta:

— Vai tu gribi sagādāt darbu pārbaudītājiem vēl u.z vienu gadu? Ja nodzīvosi līdz uzvarai, tad varēsi visiem pierādīt visu. Un arī stāžu atjaunosi. Bet, ja neceri tik ilgi nodzīvot, — uzraksti, lai sirdsapziņa būtu tīra, visu, kā bija, un ieliec medaljonā. Bet, ja kāds, izlasīdams to nāves medaljonā, tomēr neticēs, tad tas ir nelietis!

Sincovs medaljonā nekā neielika, bet šavrova draudzīgie un reizē skarbie vārdi pēkšņi, ar drošu roku tikpat kā ievelkot izmežģītu locītavu, pagrieza viņa dvēselē visu sašķobīto atpakaļ īstajā vietā, ko jau arī Maļiņins kādreiz bija gribējis izdarīt, taču nepaspēja, bet varbūt arī nebūtu varējis nokārtot toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, kad vēl nebija pieņemts lēmums par to, ka bez birokrātisma ir jāuzņem no jauna partijā tie, kas varonīgi cīnījušies kaujās.

Tagad nāksies dienēt jaunā daļā, un pagaidām vēl nebija zināms, kādā. Tiklīdz esi ticis ārā no armijas hospitāļa sienām, tālāk, padodamies liktenim, sāc atkal visu no paša sākumā. Kādas tik viltības un krāpšanu cilvēki neizdomā, tie ir uz visu gatavi, lai tikai nokļūtu atpakaļ savā daļā. Acīm redzot, pārlieku^ stipra ir vēlēšanās dzīvot un mirt to vidū, ar kuriem esi kaujās saradis. Un parasti viss ir veltīgi: aizsūta kur nu kuro!

Protams, tas taisnība, ka fronte liela un aprij daudz ļaužu šodien te, rīt citur... Un vajag vākt tos kopā un dot tur, kur retāks. Pats par sevi saprotams. Bet sarūgtina tas, ja nenokārto tad, kad var nokārtoti Ir pieraduši daudz nedomāt par to, ko veļas citi, — bet ja nu to var izpildīt? Tas arī karā nenāktu par sliktu. Cilvēks nav sērkociņš, tam nav vienalga, kurā kastītē to iebāž. Un vēlēšanās jau arī bija vienkāršāka par vienkāršu: nokarot Staļingradā savā bataljonā līdz galam. Un droši vien šis gals vairs nav aiz kalniem, varbūt vēl nedēļa — un cauri.

Bet kas būs pēc tam? Klusums? ... Viņam bija grūti iedomāties, ka Staļingradā varētu iestāties klusums. Klusums starp divām apšaudēm bija pazīstams jēdziens. Bet klusums vispār ...

Viņš vēlreiz pagriezās uz lāviņas, sajuzdams, ka no sienas velk aukstums.

Kā vairums virsnieku pulkā, Staļingradā viņš valkāja vatētās bikses, ādas vesti un virs tās īsu karavīra vateni. Tā varēja ir veiklāk paskriet, ir ložņāt pa šaurajām satiksmes ejām kā kurmju alām, kas bija izraktas zem māju pamatiem.

Tāpat vatenī viņu ari ievainoja, kad, kā parasts, skrēja pāri klajai vietai, kurai jau pirms tam viņš bija skrējis pāri trīsdesmit vai četrdesmit reizes. Bet kažociņš bija palicis nosviests uz lāviņas mājas pagrabā bataljona štābā.

Jau pagājušajā naktī, kad tika pavēlēts aizvest papildinājumu no ešelona uz 111. divīziju, viņš bija nožēlojis, ka nav kažociņa. No rīta sals bija zem trīsdesmit grādiem, turklāt ar vēju: kolonu vedot, aukstums stipri koda kaulā. Grozīdamies un sajuzdams zemes saltumu, arī tagad atkal iedomājās par to pašu par Staļingradā atstāto kažociņu.

Ja raitnieks Seļezņovs būtu dzīvs, tas, protams, nebūtu aizmirsis un, saposdams ievainoto ceļā, būtu uzvilcis kažociņu. Bet Seļezņovs krita Sincova acu priekšā. Līda pretī, lai Sincovam palīdzētu, bet lode iecirtās zem bruņucepures malas, un tā viņš ari palika guļam tāpat, kā bija līdis, izstiepis uz priekšu kailās rokas. Pagrābstīja ar pirkstiem sniegu — un sastinga ...

Kāds ienāca zemnīcā un iekrekstējies, dauzīdams nosalušās kājas, sāka taustīties ar rokam pa galdu, tad nolamājās un jautāja:

— Vai te neviena nav?

— Ir, — Sincovs atsaucās.

— Vai.sērkociņi būtu?

— Se, šķiltavas.

Roka tumsā sagrūdās ar Sincova roku un paņēma šķiltavas.

— Citiem gaismu dod motoriņš, — ienācējs pukojās, — bet kas mums dos! — Un, uzšķīlis uguni, aizdedzināja uz galda stāvošo «katjušu». Virs lādiņa čaulas saplacinātā gala iemirdzējās šaurs liesmas asmens.

Atnācējs neizģērbies apsēdās un nosvieda uz galda cepuri. Tagad Sincovs to pazina. Tas bija tāds pats vecākais leitnants kā Sincovs, ari bijušais bataljona komandieris. Vakar vakarā viņš stāstīja, ka ieradies šeit pirmais, dzīvojot te jau piekto dienu, bet vēl arvien neesot saņēmis norīkojumu. Tagad gaismā varēja labi redzēt viņa apaļo, sievišķīgo seju ar kuplām, rudām ūsām. Osas bija tik kuplas, ka šķita pielīmētas, kā aktierim.

— Šķiltavas, — Sincovs teica.

Ūsainis pagrozīja šķiltavas saujā un nepieceldamies pasvieda Sincovam. Sincovs noķēra tās gaisā un iebāza vateņa kabatā.

— Labas šķiltavas, — ūsainis paslavēja. — Vai trofeja?

— Kareivji uztaisīja, — Sincovs teica un atkal atcerējās savu raitnieku Seļezņovu: šķiltavas bija viņa dāvana.

— Stāvējāt aizsardzībā? — ūsainis vaicāja.

Jautājums bija muļķīgs — uzbrukuma laikā nevar noņemties ar šķiltavu taisīšanu, — un Sincovs neatbildēja. '

— Šodien man veicās, — ūsainis priecīgi stāstīja. — Uz trim divīzijām tiku sūtīts un nesatiku nevienu pazīstamu. Bet šodien vedu paketi uz 111. un uzdūros tieši uz savu bijušo komandieri — ģenerālmajoru Kuzmiču.

Ari Sincovs šodien bija tanī pašā simt vienpadsmitajā divīzijā un redzēja ģenerāli, kura uzvārds bija līdzīgs tēvvārdam, un pat atbildēja uz tā jautājumiem. Bet viņš neielaidās sarunās, palikdams uzticīgs paradumam, kas bija apgūts kara laikā: klusēt, kamēr ir iespējams klusēt.

Bet ūsainim nemaz nebija vajadzīgs, lai ar viņu sarunātos.

— Es būšu augstos rados, — viņš turpināja priecāties. — Ierunājos ģenerālim, lai, tikko radīsies iespēja, paņem mani pie sevis, kā vecu pazīstamu. Viņš vasarā pirms ievainojuma komandēja mūsu divīziju Dienvidu frontē. Bet kur tu biji

vasarā?

— Dienvidrietumu frontē, — Sincovs negribīgi atbildēja, atkal iedomādamies savu bataljonu.

— Kur tad stāvējāt, ko darījāt?

— To pašu, ko jūs: mukām no vāciešiem, — Sincovs sacīja, pavīpsnājis par vārdu «stāvējāt».

—''Bet mēs vis nemukām.

— Nu labi, tad arī mēs nemukām, — Sincovs teica. t Tātad pavēle divsimt divdesmit septiņi nebija mums domāta.

— Jā, tā nu gan bija baiga pavēle.

Bet Sincovs sirds dziļumos nebija ar viņu vienis pratis: baiga bija nevis divsimtdivdesmit septītā pavēle, bet tas bija baigi, ka pērn jūlijā nogāja līdz tādai pavēlei. Stāvoklis frontē bija tik slikts, ka sliktāks vairs nevarēja būt un reizumis jau likās, ka atkāpšanos nevarēs apturēt. Tieši īsi pirms šīs pavēles Sincovs pats savām acīm skatīja mūsu nevarības kalngalu, simt soļu attālumā redzēja maršalu, frontes pavēlnieku, kurš bija atbraucis uz priekšējām līnijām nodibināt kārtību. Atbrauca ar savu «emku» pašā atkāpšanās virpulī, staigāja starp bēgošajiem, apturēja viņus, spēcīgs, varonīgs un reizē nevarīgs. Pieiet klāt, pārliecina, ļaudis apstājas, viņam redzot, sāk rakt bedrītes, bet, tiklīdz viņš aiziet tālāk, — tā atkal visi pamazām sāk vilkties atpakaļ...

Pēc tam piekalnītē parādījās «katjušas», iebrauca taisni starp karavīriem, kas atkāpās, — toreiz tās ieraudzīja pirmo reizi. Tas bija pavisam kas citsl Tās nogāza uz vāciešiem divas zalves un tūlīt apturēja atkāpšanos uz vairākām stundām. Apturēja un aizbrauca. It kā nemaz nebūtu bijušas! Bet pievakarē atkal visi sāka vilkties atpakaļ. Dziedi vai raudi!

Divsimt divdesmit septītā pavēle tikai skatījās patiesībai acīs. Tā nepateica nekā vairāk par to, ko paši bijām redzējuši. Bet ļoti krasi izvirzīja jautājumu: apturēt vai arī iet bojā. Ja tā turpināsies, tad Krievijai beigas!

Dīvaini, bet toreiz, kad lasīja šo bargo pavēli, viņš, Sincovs, priecājās. Priecājās arī tad, kad dzirdēja par aizsprosta nodaļām, kuras apšaušot bēgošos, kaut arī labi zināja, ka tieši tas attiecas arī uz viņu, ka tad, ja viņš bēgs, pirmais saņems lodi pierē. Un priecājās arī, kad dzirdēja, ka būšot soda bataljoni, kaut arī zināja: bez virsnieka zīmotnēm viņam tur nāksies izpirkt savu vainu ar asinīm, ja atkāpsies bez pavēles un viņu tiesās tribunāls.

Paši izjuta nepieciešamību apstāties un nodibināt kārtību.

Tādēļ arī bija gatavi no sirds apsveikt jebkuru bardzību, kaut ari vajadzētu pašiem samaksāt ar s-avāin asinīm.

— Paklau, — ūsainis ierunājās, klusumā garlaikodamies, — manuprāt, es neesmu tevi redzējis kopš vakardienas. Kur tu biji?

— Vēlu vakarā aizsūtīja pēc papildinājuma.

— Vai tas labs?

Nav slikts, — Sincovs sacīja un pagriezās uz otra sāna.

Kauja rādīs, kāds ir bijis papildinājums. Kaut arī pēc skala tiešam nebija slikts.

Kauju sakumā pavasarī bataljonā bija neparasti daudz pavecu cilvēku. Un, kaut arī pārbaudījuma brīdī viņi nekaroja sliktāk par citiem, tomēr sākumā radās drūms iespaids: kā tad tā? Vēl nebija beidzies kara pirmais gads, bet starp karavīriem jau bija ir četrdesmit pieci, ir piecdesmit gadus veci. Atkāpšanās laikā, kad ilgi dzīvoja neskuvušies, dažiem izauga pirkstu gari, sirmi sari, un tad tie izskatījās gluži pēc večiem. Un frontē jau tie arī jāuzskata par večiem. Vai tiešām gada laikā būtu tik lieli zaudējumi, ka jau ķeramies pie zemessargiem? Nē, acīm redzot, tik tālu vēl nebija nodzīvots. Šoreiz papildinājums bija jaunāks. Lielāko tiesu zem trīsdesmit.

Ūsainis brīdi klusēja, bet tad sāka melst niekus: it kā vāciešiem esot ievesta tāda kārtība: ja kāds iznesis trīs ievainotos, saņem nedēju ilgu atvaļinājumu uz mājām.

— Kā tu domā, vai tas būtu iespējams?

— Nezinu, — Sincovs sacīja.

— Nebūtu slikti aizbraukt atvaļinājumā, — ūsainis sapņaini teica, —^ apmīļotu sievu, lai vismaz neaizmirstas, kāda viņa izskatās... — Un piepeši jautāja: — Kur tu karoji pirms hospitāļa?

— Staļingradā, — Sincovs nosauca savas divīzijas numuru.

— Slavena divīzija! — ūsainis iesaucās. — Kāpēc tad tu vakar sēdēji klusēdams!

— Vai tu ļausi man gulēt vai ne? — Sincovs jautāja.

— Taisnība gan, — ūsainis piekrita. — Tātad tomēr gulēsi? — Un beidzot apklusa, izvilka no planšetes karti un sāka to aplūkot, uzacis saraucis. Un šīs sarauktās uzacis tāpat nepiestāvēja viņa sievišķīgajai sejai kā kuplās, it kā pielīmētās ūsas.

Sincovam patiesībā nemaz nenāca miegs, bet ūsainis ar saviem jautājumiem viņu novirzīja no kādas vajadzīgas domas, kādas svarīgas atmiņas, un jau vairākas reizes likās, ka tā tūlīt ienāks prātā, bet tad atkal pagaisa, atskanot svešai balsij.

Tikai tagad, klusējot, nogurušajā galvā uzreiz iznira kā viens, tā otrs: ir atmiņa, ir doma.

Atmiņa bija par medmāsu no Kamišinas hospitāļa.

Bet doma joprojām bija viena un tā pati, vecā un mūžīgā: par sievu.

Tomēr tagad šī vecā, mūžīgā un lāgiem jau notrulusī doma kjuva skaudra un nepanesama šās nesenās atmiņas dēļ, kas iznira blakus.

Medmāsa bija labs cilvēks un droši vien pat vairāk rūpējās par to, lai darītu labu viņam, nevis pati sev. Bet no tā nekas iabs neiznāca ne vienam, ne otram, un Sincovs jutās viņas priekšā vainīgs. Nevajadzēja iet viņai līdzi uz dzīvokli tanī vakarā pēc izrakstīšanās no hospitāļa, kad viņa ar cerību sacīja, ka istabas biedre dežurējot visu nakti līdz pat rītam. Nevajadzēja iet un sēdēt pie viņas, dzert atšķaidītu spirtu un gaidīt, kad sāksies tas, kādēļ viņš tur bija gājis, ja nebija pārliecināts, ka ne vien sen to jau grib no sievietes, bet arī ir uz to gatavs. Likās, ka ir gatavs, bet izrādījās, ka nav.

Sieviete nebija par viņu jaunāka, pat vecāka un gudra, tā negaidīja no viņa nekāda gandarījuma savai sievietiskajai pat-mīlai, nekādus melus un nevajadzīgus vārdus. Varbūt arī tādēļ viņš nodomāja, ka pirms braukšanas uz fronti tad arī tā vienkārši, bez vārdiem, ņems un pārkāps to, ko agrāk nebija pārkāpis. Un vēl tādēļ, ka hospitālī, sākot ar vienu bezmiega nakti, domāja par Māšu kā par mirušu. Agrāk domāja kā par dzīvu: kā viņai klājas? Un pēkšņi sāka domāt kā par mirušu. Domāja tā, it kā būtu saņēmis nāves ziņu, kurā tikai nebija pateikts, kad tas ir noticis.

Viņš pats nezināja, kā bija radusies tāda pārliecība. Varbūt to ierosināja mirstošā kaimiņa pirmsnāves kliedzieni, bet varbūt klusums, kas iestājās pēc tam?

Ar šo sajūtu viņš iesnaudās un pamodās, un skatījās, kā masa attin saites pārsiešanas laikā. Un ar to pašu sajūtu reiz ar viņu sarunādamies un jau ne vienu reizi vien ielūkojies viņai acīs, klusībā atbildēja: «Jā, protams. Kādēļ gan ne?» Un iedomājās, ka tas notiks.

Un, kā bija iedomājies, tā arī viss ritēja līdz tam brīdim, kad viņa, klusēdama novākusi galdu un klusēdama atsegusi gultu, uz mirkli atkal apsēdās pie galda viņam blakus un, atbalstījusi plaukstā maigo, jauno, vēl grumbu neizvagoto vaigu, kas bija pietvīcis no iedzertā spirta, ierunājās par četrdesmit pirmajā gadā frontē kritušo vīru, teica, ka esot jau sākusi aizmirst, kāds tas bijis. Teica to tanī noteiktajā fiziskajā nozīmē, par ko nav iespējams kļūdīties, sēžot sievietei blakus. Zināja, ka tūlīt būs viņam tuva, gaidīja to un gribēja, lai laikus zinātu, ka tad, kad tā viņam piederēs, domās par viņu, nevis par to, kas tai bija pirms viņa.

Tā varēja to arī neteikt, tādēļ, ka viņam tas bija vienaldzīgi. Bet, kad pateica, viņš piepeši saprata, ka tagad pats domās par to, nevis par viņu un viņas vīru, bet par sevi un Māšu un par to, kā šī sieviete atsedza segu ieslīpi, no vienas puses, un uzbužināja spilvenu, tāpat kā Maša ...

«Vienalga, uzspļaut visam!» viņš nikni nodomāja. Un pasniedzās un apskāva svešus, vienaldzīgus sievietes plecus, un viņas vienaldzīgā, svešā mute pavērās viņam vienaldzīgā skūpsta gaidās ...

Viņš nolaida rokas, piecēlās, sāka staigāt pa istabu un pēc dažām smagām minūtēm aizgāja.

Droši vien viņa sejā atspoguļojās bezgalīgas skumjas, tādēļ arī sieviete viņu neturēja un tikai klusēdama lūkojās uz viņu, kamēr viņš staigāja pa istabu.

Viņš gāja atpakaļ uz hospitāli, izbijies par savām nepārvaramajām jūtām pret Māšu.

Kad pirms divām stundām viņš bija gājis pa to pašu ielu, pieturēdams aiz elkoņa šo svešo sievieti, viņu tā saistīja tikai kā maizes gabals izsalkušo. Un viņš domāja par gaidāmo tā, it kā tas būtu kaut kas pavisam cits, kam nebija nekā kopīga ar to sievieti, kuru viņš mīlēja, kad sieviete, kuru viņš mīlēja, vēl bija dzīva.. Bet atklājās, ka nav un nevar būt kaut kā pavisam cita, nošķirta un tāda, kam nav nekāda sakara ar to, kas viņam ir bijis ar Māšu.

Viņš apstājās, piespiedās pie mājas sienas un ar prieku, kas jūtu spēka ziņā bija līdzīgs šausmām, saprata, ka Maša ir dzīva, ka viņa nevar nebūt dzīva, tādēļ ka viņš nevar dzīvot bez viņas. Saprata un juta viņu sev blakus. Viņa stāvēja blakus un neļāva viņam atmosties svešā gultā, ar svešu sievieti, pieskaroties ar ķermeni svešam ķermenim.

Bet jau nākamajā mirklī, neizturējis šo sasprindzinājumu, ar šausmu pilnu gurdumu iedomājās: bet ja nu tieši šinī brīdī, kad Maša it kā stāvēja viņam blakus un viņš skaidri saskatīja tās seju un augumu, tā mira kaut kur tur? Un blakus šai drausmīgajai nojautai, kas tomēr neizgāja no prāta, viss cits uzreiz šķita nesvarīgs un muļķīgs: ak tu mūžs, kam kāda daļa, vai vientu|š vīrietis pavadīja vai nepavadīja nakti kopā ar tādu pašu vientuļu sievieti kā viņš!

Osainais vecākais leitnants ar savāra ilgām pēc sievas atkal no jauna uzurdīja Sincovā šīs domas, un nevarēja saprast, vai lamāt viņu par to vai arī būt pateicīgam. Baigi pierast pie apziņas, ka Masa ir mirusi. Bet varbūt vēl briesmīgāk, noglabājot šo domu par nāvi kaut kur dziji sevī dzīvot ar to, it kā gadiem staigātu pa mīnu lauku, nezinot, kur un kad tev zem kājām eksplodēs.

Jā, reizumis, kad pienāk vēstules, uz tām raugoties, cilvēkam kļūst_ baigi, domājot par metāla gabalu, kas trāpīs krūtīs vai galva un atstās bez viņa tos, kuri raksta un gaida. Bet ir baigi arī tad, kad neviens neraksta un negaida, kad šis metāla gabals nevienam nekā neatņems. Ir grūti palikt vientuļam, un tādēļ nomāc vēl skaudrākas ilgas pēc ierastās vietās karā, pēc sava bataljona, pēc cilvēkiem, kuri, kaut arī nav tik vientuļi, tādēļ ka laiku pa laikam saņem no mājām trijstūrīšus, bet citādā ziņā tev tomēr ir tikpat kā brāļi, vienlīdzīgi ar tevi tā visa priekšā, kas viņiem ir ticis un tiks pavēlēts veikt.

Bet ja nu tomēr viņa ir dzīva?

Viņš iedomājās ko neiespējamu un muļķīgu: ka ir ar mieru noslēgt ar likteni visbriesmīgāko līgumu, ir ar mieru mirt tikai par to, lai viņa dažus mirkļus atrastos viņam blakus uz šīs saltās lāviņas. Bet pēc tam — lai nāk kaut bumba ...

No šīm domām viņš tik grūti nopūtās, ka iesmeldzās sirds, un apsēdās uz lāviņas, nekā neredzēdams un nesaprazdams, it kā būtu pēkšņi pamodies no smaga miega.

— Kas tev notika? — ūsainais leitnants brīnījās.

— Nekas!

— Bet es jau nobijos. Gribēju pieturēt, domāju, ka pa miegam nogāzīsies zemē. Tas ir ļoti vienkārši. Kamēr cilvēki nomodā, tikmēr valda pār sevi, neļauj nerviem vaļu, bet miegā paliek traki! Vasarā man politvadītājs reiz pēc kaujas bija ierakumā aizmidzis, uzvilcis telteni pāri galvai. Bet pēc stundas šis ka trūkstas augšā, plosa ar nagiem telteni, sviež nost, sāk raudāt un metas uz brustvēra!... Bet jau ausa gaisma, vēl mirklis — un būtu gatavs! Aiz kājām ierāvu atpakaļ. Prasu: «Kas tev lēcies?» Nekā neatceras. Bet acīs asaras. Nabadziņš, sapnī bija par kaut ko raudājis! Un nākamajā dienā viņš jau krita. Tādi sapņi rādās uz nāvi.

— Vai tad tu esi māņticīgs?

— Es neesmu māņticīgs, — ūsainis teica, — bet karš uz visu ko piespiež.

— Kur atrodas tava sieva?

— Tagad jau labi, tagad ir evakuācijā pie Barnaulas. Bet bija Rostovā. Kad fašisti tur iebruka pirmo reizi, nebija iedomājusies aizbraukt, bet pēc tam tomēr iedomājās, — ūsainis priecājās.

«Jā, vēstuļu trijstūrīši, protams, duras acīs, kad pats tos nesaņem,» Sincovs iedomājās, sirds dziļumos juzdamies neveikli. «Bet cik daudz vēl nav tādu cilvēku manā bataljonā, kuri tā arī ne reizi nesaņēma šos trijstūrīšus. Un cik daudz ģimeņu palika tur, vācu aizmugurē, un neiedomājās izbraukt? Cik daudz miljonu neiedomājās? Jā, vecākais leitnants bija izvēlējies trāpīgu vārdu!»

— Kādēļ tu klusē? — ūsainis jautāja skaļi, kā kurlam.

— Atvaino, ko tu jautāji?

— Es jautāju: kur atrodas tava sieva?

— Nezinu, — Sincovs teica.

Ūsainis nopūtās un palūkojās pulkstenī.

— Vai neiesim vakariņās? Nav vairs daudz laika.

— Iesim, — Sincovs sacīja un norausās no lāviņas.

Zemnīcā ienāca divi leitnanti — jaunais no skolas, tas, kurš

vakar par visiem skaļāk lauzās uz pirmajām līnijām, un otrs — garš un pavecs, ar pāršautu degunu. Sincovs jau vakar bija ievērojis Yii?a iesirmo galvu, kas lāgā nesaderējās ar leitnanta zīmotnēm, un balsi, kas bija spēcīga, bet tanī pašā laikā šķita aizlauzta, it kā nevis balsī, bet pašā cilvēkā būtu kāda neredzama plaisa.

— Man jātiek tādā vietā, kur var ātrāk nopelnīt ordeni, — viņš vakar teica savā aizlauztajā balsī, kad sāka runāt par gaidāmajiem norīkojumiem.

Kāds atbildēja:

— Kur sūtīs, tur iesim.

— Man nav vajadzīgs iet tur, kur sūtīs, man jāiet, kur dos ordeni...

Sincovs vakar nenoklausījās visu sarunu līdz galam un aizgāja.

Tagad leitnants ar pāršauto degunu, ienācis zemnīcā, apsēdās uz soliņa iepretim Sincovam, kurš sēdēja pie galda, un, atpogādams kažociņu, sacīja:

— Šeit tomēr ir silts.

Uz viņa platajām krūtīm bija piecas uzšuves par ievainojumiem — un neviena ordeņa, nevienas medaļas.

«Droši vien no soda bataljona,» Sincovs nodomāja par viņu, ņemot vērā viņa kadru virsnieka stāju, vecumu, dienesta pakāpi, daudzās ievainojumu uzšuves un to, ka viņam nav neviena apbalvojuma.

— Bet tu, vecāko leitnant, — jautāja cilvēks ar pāršauto degunu, pamanījis Sincova skatienu, — ko tu esi nopelnījis karodams? Zem vateņa nevar redzēt. — Viņš jautāja valdonīgi, kā cilvēks, kurš pieradis, lai tūlīt atbild uz jautājumu.

— Zvaigzni un Karogu, — Sincovs sacīja.

— Tad jau ir bagātīgi, — teica leitnants ar pāršauto degunu, — bet man saglabājušās tikai šitās. — Viņš piegrūda pirkstu pie ievainojuma uzšuvēm. — To, kas bija par pilsoņu karu, pievāca trīsdesmit septītajā, kad saņēma ciet. Medaļa «Sarkanās Armijas 20 gadi» aizgāja gar degunu. Kad izlaida, ordeņa vietā iedeva izziņu, ka nozaudējuši, un ar to arī braucu karot. Tos divus, ko pieskrūvēja par šito karu, apēda soda bataljons. Bet tas, ko soda bataljonā likumīgi nopelnīju, neskaitās, tā vietā iedeva divus kubikus, un paldies par to pašu: var sākt kāpt uz augšu līdz četriem ķieģeļiem, ar kuriem iesāku. Skaidrs?

Viņš uzdvesa Sincovam degvīna smaku un pablenza uz jauno leitnantu, ar kuru reizē bija ienācis.

— Ko tu tā skaties? Savu izdzēru un tavu izdzēru, paldies arī tev pateicu. Vai pateikt vēlreiz?

— Bet es taču jums nekā nepārmetu, — leitnants iebilda.

— Varbūt iesim vakariņās? — ūsainais vecākais leitnants jautāja Sincovam.

— Gan jau paspēsi, — leitnants ar pāršauto degunu viņu pārtrauca. — Es taču runāju ar cilvēku.

Un atkal, uzdvesis Sincovam degvīna smaku, jautāja:

— Vai visu saprati, vai arī vēl vajag ko paskaidrot?

Sincovs paraustīja plecus. Viņam nepatika sarunāties ar

ieskurbušiem cilvēkiem.

— Varu arī paskaidrot sīkāk, — teica leitnants ar pāršauto degunu. — Divi simti divdesmit septītā pavēle ir pareiza, to es vienmēr teikšu, ka pareiza. Kad pērnvasar ar šito roku piekāvu biedru no tribunāla, — to teikdams, viņš pastiepa no kažociņa piedurknes smagu .dūri, — es cerēju uz divsimt divdesmit septīto pavēli, ka sūtīs asinis liet uz soda bataljonu, bet cietumā neiesēdinās. Situ par to, ka agrāk bijām personiski pazīstami. Tuvāk nepaskaidroju. Teicu, ka biju piedzēriesl Bet nebiju dzēris. Saprati?

— Kādē) jūs visu to stāstāt? — jaunais leitnants jautāja.

— Un kas tad ir? — leitnants ar pāršauto degunu izaicinoši iesaucās, — vai te būtu tādi, kuriem dzirdot nedrīkst? Tad lūdzu paziņot. Bet, kādēļ dzēru šodien, to arī varu pateikt...

— Nu, ja iedzērāt, tad iedzērāt, — jaunais leitnants atkal mēģināja viņu apvaldīt.

Bet leitnants ar pāršauto degunu spītīgi vēcināja pa gaisu dūri un atkārtoja:

— Varu izstāstīt. Tādēļ, ka es satiku viņu un apvainojos, ka viņš vēl līdz šim brīdim nav ielaidis sev lodi pierē. Vasarā es viņam iegāzu pa purnu cilvēku priekšā, bet viņam nav ienācis prātā ietriekt sev lodi pierē. Staigā ar apdauzītu purnu un ordeni un pat nedomā mirt...

— Skat, ko iedomājies, ko tu vēl negribēsi! — iecirtīgi klusējošais Sincovs nenocietās.

Leitnants ar pāršauto degunu paraudzījās Sincovā ar sarkanām, niknām acīm un piegrūda viņam ar pirkstu pie krūtīm:

— Redz, tu pareizi saprati viņa dvēseli. Nu tiešām gan! — Viņš teica tā, it kā būtu izbrīnījies, ka arī vēl kāds cits bez viņa var to saprast.

Atvērās, zemnīcas durvis, un visi pagriezās. Durvīs stāvēja ziņnesis.

— Biedri komandieri, atļaujiet jautāt! Kurš no jums ir vecākais leitnants Sincovs?

— Es esmu Sincovs.

— Steidzami ierodieties pie štāba priekšnieka vietnieka kadru lietās. Vai jūs zināt, kur atrodas viņa zemnīca?

— Zinu.

— Šķiet, ka pēc tevis ir pieprasījums. Ja tāpat vien būtu kāds uzdevums, tad izsauktu uz operatīvo daļu, — ūsainais leitnants īgni noteica: vai nu apskauda, vai arī negribēja viens pats iet vakariņās.

— Liekas gan, — Sincovs sacīja, ar vienu roku uzgrūzdams galvā ausaini, bet ar otru taustīdamies pa lāviņu, meklējot tur atstāto jostu ar naganu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

— Simt vienpadsmitās divīzijas komandieris ir pieprasījis jus par bataljona komandieri. Vai ģenerālis Kuzmičs jūs personiski pazīst? — jautāja štāba priekšnieka vietnieks kadru lietās un ar pirkstu norādīja uz ķeblīti, lai apsēžas, kaut gan nebija gaidāma nekāda garā saruna. Apkārt valdīja rosība.

Sincovs paraustīja plecus.

— Šodien pulksten trīspadsmitos aizvedu viņam papildinājumu un pats par to ziņoju.

— Pirms hospitāļa esat komandējis bataljonu?

Tas tika sacīts, ne īsti jautājot, ne īsti apstiprinot, un Sincovs tā arī nesaprata, vai viņa personiskā lieta ir jau saņemta vai nav.

— Tieši tā, esmu komandējis.

— Iebildumu nav, veselība atļauj? — štāba priekšnieka vietnieks jautāja bez pauzes,, apvienodams divus jautājumus vienā.

— Tieši tā.

Gar telteni, kas nosedza zemnīcas ieeju, iespraucās salā piesarcis leitnants.

— Biedri apakšpulkvedi, ko no jums paņemt?

— Viņu, — štāba priekšnieka vietnieks pamāja uz Sincovu un ar zīmuli parakstīja jau sagatavoto pavēli.

Sincovs jau zināja, ka leitnants, kas brauc ar viņu kopā, ir 111. divīzijas sakaru virsnieks, bet pēc amata pulka ķīmiskā dienesta priekšnieks. Viņam nezin kādēļ ienāca prātā pajautāt leitnantam, kādu amatu tas ieņem, un tam nācās atbildēt, ka ir ķīmiskā dienesta priekšnieks. Atbildēja un ilgāku laiku klusēja. Ķīmiskā dienesta priekšniekiem nepatīk atzīties, ka viņi ir ķīmiskā dienesta priekšnieki. Sis amats pastāv jau otro gadu un netiek ne izmantots, ne atcelts, bet cilvēkus, kas ieņem šo amatu, grūž visur, kur vien rodas kāds robs.

— Vai ģenerālis Kuzmičs jau sen komandē šo divīziju? — Sincovs jautāja.

— Tikai nedēļu. Pirms tam bija Serpiļins, aizgāja uz armiju par štāba priekšnieku.

— Vai bija spēcīgs divīzijas komandieris?

— Sliktu jau nepaaugstinātu.

— Bet jaunais?

— Ari spēcīgs, — ķīmiskā dienesta priekšnieks pārliecināti

teica.

«Var jau būt, ka taisnība,» Sincovs šaubīdamies nodomāja.

Šodien, satiekot viņu pirmo reizi, vienkārši neienāca prātā, ka varētu saukt par «spēcīgu» šo sīko, kalseno ģenerāli.

«Lāga večuks,» viņš nodomāja toreiz dienā, kad ģenerālis, vecišķi gurkstinādams sniegu ar izvalkātiem velteņiem un itin kā putns knābādams ar degunu gaisu, aši citu pēc cita uzdeva viņam savus jautājumus.

Kad Sincovs ziņoja, ka ir atvedis papildinājumu, ģenerālis lika nostādīt ļaudis ierindā, un tie vēl nebija paspējuši nostāties, kad viņš jau izskrēja pie tiem no savas zemnīcas. Beidzamie kareivji vēl līdzinājās, bet viņš jau iesāka savu runu ar diezgan neparastiem vārdiem.

— Sakarā ar salu aģitācija tiek atcelta. Kad ieiesim Staļin-gradā, tad tur arī aprunāsimies. Bet mums tur jātiek pirmajiem, un tas tad ir galvenais jautājums priekš manis, priekš jums, priekš visas Padomju Krievijas. Kamēr nebūsim iegājuši Staļin-gradā, nekādas atpūtas nebūs, tikai kauja. Kad ieiesim — tad atpūtīsimies. Es esmu jūsu komandieris, pēc dienesta pakāpes ģenerālmajors, uzvārds — Kuzmičs Ivans Vasiļjevičs. Ja savā starpā sauksiet mani par Kuzmiču vai tēvoci Vaņu, es neapvainošos, ja tas būs ārpus ierindas, bet, ja ierindā, — tad par to noteikti tiks dots norīkojums.

Ierindā iesmējās. Kuzmičs nogaidīja, kad smiekli noklusīs, un teica:

— Mana biogrāfija ir vienkārša: pirmajā pasaules karā biju ierindnieks, tāpat kā tagad jūs. Pilsoņu karā komandēju pulku, bet tagad — divīziju. To novēlu arī jums. Bet tagad es gribu zināt: kas jūs tādi esat un kādās kaujās piedalījušies?

Viņš tipināja savos velteņos gar ierindu un ar nekļūdīgu nojautu, katru reizi trāpīdams, pēc izvēles jautāja vairākiem kareivjiem un seržantiem, kā viņiem karā veicies. Izrādījās, visi, kam jautāja, nāk no hospitāļiem un bija piedalījušies kaujās.

Cita pēc citas atskanēja atbildes: «Pie Maskavas», «Pie Vo-roņežas», «Pie Tihvinas», «Saņēmu «Par Drošsirdību»», «Divas reizes ievainots» — un tas atstāja iespaidu uz pārējiem. Rindas saspringa uzmanībā.

— Kam es nejautāju, — Kuzmičs teica, nostājies iepretim ierindas vidum, — lai neapvainojas. Citreiz pajautāšu. Kur jūs būsiet, tur arī es pie jums aiziešu!

Kareivjus nostādīja kolonā un aizveda paēdināt. Viss no sākuma līdz beigām nevilkās pat desmit minūtes.

Kuzmičs paskatījās uz Sincovu un tāpat iztaujāja arī viņu,

kā bija jautājis kareivjiem: kur un kādā amatā karojis? Padzirdējis, ka Staļingradā par bataljona komandieri, sacīja:

— Būtu ņēmis tevi pie sevis, bet nav kur likt. — Un palaida: — Vari būt brīvs.

«Bet tagad tātad ir kur likt,» Sincovs nodomāja, raudzīdamies uz ceļu un rēķinādams, cik tālu vēl jābrauc līdz divīzijas štābam.

Viņš atcerējās ūsaino vecāko leitnantu, kas pie Kuzmiča bija dienējis Dienvidu frontē, un viņa pārliecību, ka ģenerālis, tikko radīsies izdevība, paņems viņu pie sevis uz divīziju. Izdevība jau bija radusies, bet Kuzmičs paņēma nevis ūsaini, bet Sincovu. Ko tur lai saka, visādi jau notiek: gadās, ka ir savējais, bet labāk karot kopā ar svešu. Varbūt tā bija arī ar šo ūsaini...

— Bet kādā amatā jūs nākat uz mūsu divīziju? — ķīmiskā dienesta priekšnieks jautāja.

— Par bataljona komandieri.

— Te nu bija! — ķīmiskā dienesta priekšnieks nobrīnījās: — Kad no rīta izbraucu, visi bataljona komandieri bija sveiki un veseli. Kam tad nu nebūs laimējies?

Brauca un vēl ilgi šūpoja galvu. Viņš mēģināja uzminēt, kurš no viņam pazīstamajiem ļaudīm varēja būt kritis vai ievainots pašā uzbrukuma priekšvakarā.

Viņi brauca ilgi, pusceļā atdūrās pret garu «katjušu» kolonu, un to nebija iespējams apbraukt: no frontes puses cita pēc citas traucās pretī tukšās kravas mašīnas.

Kad aizkūlās līdz divīzijas štābam, ķīmiskā dienesta priekšnieks iegāja štāba priekšnieka zemnīcā pirmais, atstājis Sincovu blakus automātistam pie ieejas.

— Atdošu paketi un ziņošu par jums.

Pievakarē sals pieņēmās. Sargkareivis mīņājās ar velteņos ieautajām kājām.

— Cik bieži maināties? — Sincovs jautāja.

Sargkareivis neatbildēja. Divīzijā valdīja kārtība.

Ķīmiskā dienesta priekšnieks iznāca pēc neliela brīža.

— Es jūs pieteicu, ejiet iekšā.

Un, bāzdams lauka somā atplēsto aploksni, droši vien ar parakstu par saņemšanu, neatsveicinājies nozuda tumsā pie mašīnas.

Štāba priekšnieka zemnīcā viss bija iekārtots saimnieciski, kaktā atradās nevis lāviņa, bet salokāmā gulta un virs tās sienas paklājs.

241

16 — K. Simonovs

Staba priekšnieks pamāja ar galvu uz Sincova jautājumu: «Atjausiet ieiet?» — pabeidza runāt pa telefonu un piecēlās, kalsens un garš, gandrīz skardams zemnīcas griestus. Kaut arī Sincovs bija garš, taču štāba priekšnieks bija vēl garāks.

Sincovs ziņoja, kā pēc reglamenta pienākas, štāba priekšnieks paņēma no viņa pavēli, izlasīja, palūdza personas apliecību, paskatījās, atdeva un, noņēmis un nolicis uz galda pensneju, sniedza Sincovam roku.

— Iepazīsimies: pulkvedis Pikins. — Un, pavīpsnājis vai nu par savu, vai Sincova augumu, jautāja: — Obligātajā dienestā bijāt labā flanga karavīrs?

— Obligātajā dienestā neesmu_ bijis, — Sincovs atbildēja.

— Nu, ja tā, tad ir augstākā izglītība, militārā mācība stundu nedējā, par nokalpošanu kubiks uz zīmotnēm — un rezervē! Bet, kad jākaro, tad lai dievs stāv klāt! Vai ne?

— Tieši tā, — Sincovs atbildēja nopietni, tādēļ ka apmēram -tā arī bija: vistām jāsmejas, cik institūtā ņēma militāro mācību!

— Sēdieties, — Pikins sacīja, — īsumā pastāstiet par savām kauju gaitām, laika nav daudz. — To teikdams, viņš pašķielēja uz priekšā nolikto papīrīti, kas rakstīts uz rakstāmmašīnas, šo papīrīti tad arī bija atvedis ķīmiskā dienesta priekšnieks, un Sincovs, arī uz to paskatījies, pēc paraduma īsos vārdos izstāstīja visu trijās minūtēs.

Štāba priekšnieks uzstādīja dažus jautājumus, kas visi tiecās noskaidrot vienu un to pašu. Viņš interesējās, kāda pieredze ir bataljona komandierim uzbrukuma kaujās. Sincovs atbildēja, ka Stajingradā, būdams vēl rotas komandieris, divas dienas uzbrucis Mamajeva kurgānam, un, atvairīdams turpmākos jautājumus, piebilda:

— Taisnību sakot, savu aizstāvēt esam iemācījušies, bet, kā citam atņemt, — tas ir tikai mēģināts.

— Šeit tūlīt nāksies uzbrukt, — Pikins teica. — Sūtīsim jūs uz 332. pulka trešo bataljonu. Tas ir labs, bet neveiksmīgs bataljons. Jaungada naktī krita viens komandieris, šodien otrs. Un arī muļķīgi. Divkārtējs psiholoģisks trieciens. Teiksim ļaudīm, ka nosūtām par bataljona komandieri staļingradieti. Tam viņu acīs ir nozīme. Tāpat kā manējās. Bet uzbrukuma pieredzi nāksies uzkrāt uzbrukumā. Vairumam no mums arī tās nav daudz. Vai neesmu nobaidījis?

— Nebūt ne. Darīšu, ko varēšu.

— Cik ilgi dienējāt pie pēdējā pulka komandiera?

— Septiņus mēnešus.

— Ilgi. Nezinu, pie kā esat tur pieradis, bet teikšu, pie kā būs jāpierod šeit. Jūsu pulka komandieris majors Tumanjans komandē pulku deviņas dienas. Pirms tam bija turpat par štāba priekšnieku. Ļoti gudrs komandieris, bet viņam ir viens trūkums vai, labāk teikt, viens maldīgs uzskats: viņš pats ļoti ciena kārtību un pārlieku uzticas, domādams, ka visu, ko ir pavēlējis, izpildīs. Viss, ko ziņo, ir patiesība. Ideāli tam tā vajadzētu būt. Bet praksē nav. Viņš ne ikreiz jūt arī to brīdi, kad vajag piespiest, bet daudzi diemžēl pie tā ir pieraduši. Negaidiet, lai viņš spiež. Spiediet pats. Uzbrukuma stunda ir noteikta. — Pikins uzlika roku uz papīra, kur ar rakstāmmašīnu bija uzrakstīta pavēle. — 8.05 — artilērijas sagatavošanas uguns, 9.00 — sākums. Jūsu rīcībā ļoti maz laika. Tumanjans iepazīstinās ar pārējo.

— Genādij Nikolajevič, vai tev no manis nekā nevajag?

Sincovs pagriezās un piecēlās. Pie zemnīcas ieejas, ar roku

pieturēdams telteni, stāvēja divīzijas komandieris ģenerālis Kuzmičs.

— Man nav nekādu jautājumu, — Pikins teica.

— Tad es braucu pie Kolokoļņikova, — Kuzmičs sacīja. — Kļūst pārlieku iedomīgs ... Artilērijas priekšnieks par viņu sūdzējās: pulka NP sadrūzmējušies artilēristi, un viņš tos gandrīz vai padzinis. Iedomājies tikai, viņam tādā biezumā esot grūti vadīt kauju! Varbūt taisās uzbrukt bez artilērijas, tikai ar savu gudrību vien? Vajadzēs viņu saukt pie kārtības.

Un, tikai tagad pamanījis Sincovu, īsi noteica:

— Sveiks, kombat! Klāt gan?

— Esat sveiks ...

— Norīkojumu saņēmāt?

— Tieši tā.

— Vai pie Tumanjana neiegriezīsieties? — Pikins jautāja Kuzmičam.

— Nē. Tur pārnakšņo Berežnojs, — Kuzmičs teica un pievērsās Sincovam. — Bet tevi aizraušu līdz ceļu sazarojumam. No turienes līdz Tumanjanam ir trīssimt asis. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Tagad tev līdz kaujai atlicis tikai puse diennakts — ij tam, lai tu saprastu cilvēkus, ij tam, lai viņi saprastu tevi. Raksti viņam pavēli, Genādij Nikolajevič, un ar dieva palīgu!

— Es jau rakstu, — Pikins atsaucās.

Kuzmičs pastaigāja pa zemnīcu un apstājās Pikinam aiz muguras. Tagad viņš stāvēja Sincovam iepretim.

— So bataljonu, ko tu pieņem, komandēja labs puisis, Poļi-vanovs... Vēl šorīt no rīta ar viņu runājāmies. Atklājās, ka ir mans novadnieks, no Kadijevkas, ogļracis, tāpat kā es... No rīta runājām, bet pēc pusdienas norībēja šāviens — un dzīve cauri. Bija viņa bataljons, bet tagad būs tavējais. Vai tu zini, kas ir karš? Karš ir paātrināta dzīve un nekas vairāk. Ij dzīvē ļaudis mirst, ij karā tas pats, tikai cits ātrums.

«Kāpēc tu man to visu stāsti? Biedē, vai?» Sincovs nodomāja, paņemdams no Pikina pavēli.

Bet Kuzmičs, it kā uzminējis viņa domas, pavīpsnāja.

— Večiņas aizliedz pieminēt nelabo, lai nepiesauktu nelaimi. Bet 'nāve nav velns, to nevar piesaukt. Piemini vai nepiemini, sirdī tik un tā no tās baidies. Vai varbūt tu esi tāds, kas nebaidās? Kā ir, kombat?

Un, vairs nesmīnēdams, nopietni paraudzījās uz Sincovu, it kā ar šo jautājumu viņu pārbaudītu pēdējo reizi pirms kaujas.

— Dažādi gadās, biedri ģenerāli...

— Tas ir pareizi, — Kuzmičs teica. — Es bezbailīgajiem neticu, es ticu tiem, kuri baidās, tomēr dara ... Bet es neesmu pret to, ka baidās, man pašam arī ir bail...

To viņš pateica, īsi iesmiedamies pār plecu, jau iedams ārā no blindāžas.

Viņi brauca «emkā» pleci. Ģenerālis ar šoferi priekšā, bet uz aizmugures sēdekļa, no abām pusēm Sincovu iespiezdami starp kažociņiem, sēdēja ģenerāļa adjutants .un 332. pulka sakaru virsnieks.

Ģenerālis sākumā klusēja, bet tad, acīm redzot, viņam radās vēlēšanās aprunāties ar cilvēku, ko divīzijā vēl nepazīst.

— No rīta es biju tavā bataljonā, — viņš teica nepagriezies. — Caur to gāja parlamentārieši pie vāciešiem. Pirmo reizi kara laikā. Apakšpulkvedis, majors un tiem līdzi taurētājs. Sakarā ar to bija uzlikuši pagones. Vai-esi jau redzējis pagones?

— Neesmu vēl redzējis, biedri ģenerāli.

— Ērmoti gan, — Kuzmičs teica. — Nebiju pagones redzējis kopš tā laika, kad Jaltā slīcināju jūrā pēdējos oficierus. — Un vēlreiz izbrīnījies atkārtoja: — Ērmoti gan! Mūsējie izkāpa no ierakuma šineļos ar pagonēm. Man būtu vajadzējis uztraukties: vai viņi atgriezīsies dzīvi? Bet es skatos kā muļķis un domāju: ir vai nav mūsējie? Pārmērīgi pierasts, ja ir pagones, tātad jūsu labdzimtība!... Bet jaunie priecājas. Re, Novičenko vairs pat dienestu neizpilda, kā nākas, par to vien sapņo, kad divīzijā atsūtīs pagones ...

— Kā tad lai nepriecājas, biedri ģenerāli? — Sincovam blakus sēdošais adjutants jautri atsaucās. — Skaisti gan! Man pavēlnieka adjutants stāstīja, ka ģenerāļiem varbūt ievedīšot pat epoletes.

— Par ko tad tu priecājies? — Kuzmičs jautāja. — Tev taču būs tikai sliktāk, ja ievedīs. Vienas epoletes būs jāpiešuj manam šinelim, otras — kažociņam, trešās — vatenim! Un pēc tam vēl būs ar krītu jāspodrina.

Viņa balsī ieskanējās vecišķa zobgalība par adjutanta jauneklīgo ārišķību.

— Bet vācieši nepieņēma ultimātu, — viņš sacīja, brīdi klusējis. — Atsūtīja parlamentāriešus atpakaļ.

— Un tas ir labi, biedri ģenerāli, — adjutants atkal jautri atsaucās. — Lai tad nu mirst... Mēs esam sagatavojuši tādus spēkus, bet viņi būtu padevušies.

— «Sagatavojuši»! — Kuzmičs īdzīgi norūca. — Tas vis nav kāpostus strēbt, kad esi paņēmis karoti un tev neļauj to pielikt pie mutes ... Ko esam sagatavojuši, būtu atstājuši citai reizei... Cilvēku asinis arī kara laikā nav ūdens.

Adjutants, atbalstu meklēdams, piegrūda Sincovam pie sana, it kā gribētu sacīt: «Redzi, kāds mums untumains vecis?» Bet Sincovs iedomājās par nāvēm, bez kurām rītdien neiztiks, un nebija nemaz vienis prātis ar šo muļķīgi bezbailīgo adjutantu.

— Pieturi, — Kuzmičs sacīja.

Un, kad Sincovs jau bija izkāpis, sniedza roku, durvis pavēris.

^ — Karo, kombat. Rītvakar ieradīšos pie tevis tur, kur tu

būsi...

Mašīna aizbrauca, bet Sincovs ar sakaru virsnieku, kurš viņu pavadīja, nogriezās pa ceļu, kas veda uz priekšējām līnijām. Tam abās pusēs slējās augsti sniega vaļņi. Ceļš bija slidens, nobraukts. Ja nezinātu, ka blakus atrodas priekšējās līnijas, varētu domāt, ka tas ir lielceļš aizmugurē.

— Tagad nogriezīsimies vēlreiz, — pavadonis teica.

Viņi aizgāja līdz platam ceļam, kas pagriezās pa kreisi, un Sincovs nodomāja, ka būs jāiet pa to, bet pavadonis nenogriezās.

— Tas ved uz artilērijas pozīcijām, — viņš teica. — Vēl būs viens ceļš pa labi, tad viens pa kreisi un tikai tad mūsējais. Tik daudz artilērijas nostādīts — uz katru durkli pa lielgabalam.

«Interesanti, cik durkļu ir bataljonā?» Sincovs nodomāja. «Droši vien no pilna komplekta palikušas tikai atmiņas. Joprojām pa vecam skaitām pēc durkļiem. «Drosmīgam lodes griež ceļu, drosmīgo durklis nespēj veikt.» Protams, nespēj veikt ne drosmīgo, ne bailīgo! Ja vācieši mums nebūtu nākuši virsū ar tehniku, bet ar durkļiem, mēs jau sen viņus būtu patriekuši aiz Berlīnes.»

Viņi pagāja vēl simt metrus un ieraudzīja jaunu sānceļu, tagad pa labi.

— Šeit stāv «katjušas», — pavadonis teica. — Redzat, tur tās tumšās?

Sincovs pagriezās un ieraudzīja «katjušu» siluetus.

— Stāv pie paša ceļa, — pavadonis sacīja. — Var teikt, ka esam kļuvuši tieši nekaunīgi: dzīvojam pilnīgi atklāti. Nedēļas laikā izlūks tikai vienu reizi pagrozījās gaisā. Vai nu sals ir atstājis uz tiem savu iespaidu, vai arī pēc aprēķiniem degvielas vairs nepietiek.

— Kāda jums dienesta pakāpe? — Sincovs jautāja.

— Vecākais seržants.

Sincovs nobrīnījās. Viņš bija domājis, ka sakaru virsnieks ir vismaz jaunākais leitnants.

. — Pulkā bija zaudējumi, — pavadonis paskaidroja. — Kad gājām uzbrukumā deviņpadsmitajā novembrī, zaudējām maz. Bet pēc tam jau decembrī uzbrukām vienai augstienei, izlīdzinājām fronti: trīs diennaktis blīkš-blākš, blīkš-blākš ...

Viņš nopūtās, būdams nemierā ar šo «blīkš-blākš».

— Sakaru virsnieks bija leitnants, viņu nosūtīja uz rotu, bet mani — viņa vietā.

Vējš pūta taisni sejā. Sincovs iedams paberzēja ar cimdiem stingstošos vaigus un degunu. Ar vienu saiti plecā uzmeslā mantu soma nokrita sniegā. Pavadonis to satvēra.

— Dodiet, es panesīšu, biedri vecāko leitnant.

— Nesiet, ļ-a nav slinkums.

— Pārlieku viegla, — pavadonis teica, pacilādams rokā somu.

— Kājniekiem nekas daudz nepienākas.

— Jums jādabū kažociņš. Stāsta, ka pirms uzbrukuma vēl esot kažociņus atveduši divīzijā.

— Mans kažociņš palika Staļingradā, — Sincovs teica.

— Kā tā, Staļingradā?

— Manā bijušajā bataljonā, kad savienosimies, tad paņemšu.

Pavadonis iesvilpās.

— Līdz tam vēl tālu! — Tad nopietni piebilda: — No mūsu priekšējām pozīcijām līdz pilsētas centram ir četrdesmit kilometru, ja rēķina pa taisnu līniju. Es redzēju, ka artilēristi aprēķināja. Un puse no tā — pa klaju lauku.

Sincovs neatbildēja. Par kažociņu bija ierunājies tāpat vien, bez īpaša nolūka. Protams, maz ticams, ka iznāks satikties ar savu bijušo bataljonu, tā jau tāda laimes spēle!

— Bet, lūk, šitais ceļš ved uz mūsu pulku, — teica pavadonis, pagriezdamies Sincova priekšā.

— Vai kombatu Poļivanovu pazināt? — Sincovs apjautājās par savu priekšteci.

— Nē. Esmu no pirmā bataljona. Mums kombats nav mainījies kopš augusta. Trešajā bataljonā ir tādi paši apstākļi, bet bataljona komandieri tur ilgi neturas.

«Viņi neturējās, bet es noturēšos,» Sincovs nodomāja.

Jau vairākas reizes pirms smagām kaujām viņš bija izjutis, ka ar viņu nekas slikts nenotiks, lai zaudējumi būtu kādi būdami, un viņam nesabojāja garastāvokli vārdi par komandieriem, kas bataljonā nenoturas.

Bet pavadonis droši vien nodomāja, ka to_ visu ir nevietā samuldējis jaunatnācējam, un atkal sāka runāt par artilēriju, ka tās ir tik ellīgi daudz, kā vēl nekad nav bijis, un rītdien tā «dos tādu sagatavošanas uguni, ka visi vācieši priekšējās pozīcijās būs beigti».

«Tā jau nu šie būs beigti! Lai artilērijas būtu cik daudz būdams, tā tomēr nav nekādas knaibles — katru ierakumu ar to neiztaustīs un visus vāciešus neizvilks,» Sincovs nodomāja.

Ceļš nobeidzās šaurā gravā. Apsnigušajā nogāzē pa labi rēgojās ieejas zemnīcās. Tālu priekšā, tur, kur stiepās gravas gals, augstu debesīs uzšāvās trasējošo ložu kārta, tad salti un sausi nosprakstēja šāvieni.

— Kāds klusums, — pavadonis sacīja, gaidīdams, vai vēl nešaus.

Un tiešām, sasprindzinājuma pilno klusumu, kas valdīja apkārt, juta vienīgi tagad, pēc šīs ložmetēja kārtas, kas pēkšņi notarkšķēja un izgaisa sniegā kā nebijusi.

— Jums jāiet pie pulka komandiera, tas ir šeit, — pavadonis sacīja un parādīja uz tuvāko tumšo plankumu sniegā.

Mazā zemnīca bija stāvgrūdām pilna. Par visiem tuvāk uz durvju pusi pie galda sēdēja majors ar bieziem matiem klātu, varenu galvu, uzmetis plecos kažociņu. Kad Sincovs, pacēlis

telteni, iegāja zemnīcā, tas pagrieza savu plato armēņa seju ar prāvo degunu uz ieejas pusi, un Sincovs, saprazdams, ka tas ir pulka komandieris majors Tumanjans, sāka ziņot par savu ierašanos.

— Griezieties pie divīzijas komandiera vietnieka, — majors teica un ar smagnējo galvu neapmierināti pamāja uz zemnīcas stūrī sēdošo briļļaino pulka komisāru, kuram bija ļoti plata piere.

Izlabodams kļūdu, Sincovs prasīja tam atļauju griezties pie pulka komandiera. Komisārs palocīja galvu un, kamēr Sincovs ziņoja un uzrādīja dokumentus, uz priekšu saliecies, uzmanīgi vēroja jauno bataljona komandieri.

Bez šiem diviem-virsniekiem zemnīcā pie galda sēdēja vēl trīs, cits pie cita cieši saspiedušies: divi jauni majori, ģērbušies šineļos ar artilēristu zīmotnēm, un resnītis kažociņā ar pamatīgu artilērista binokli kaklā.

Kad Tumanjans, izskatījis Sincova dokumentus, īdzīgi teica, lai viņš sēžoties, malējais artilērists, kalsnējs majors, pastūma kaimiņu, pavirzījās tālāk, atbrīvodams vietu Sincovam uz salmiem klātā zemes izciļņa, kas veidoja sēdekli ap galdu. Sincovs apsēdās.

— Berežnojs, — teica vīrs ar lielo pieri un, pabīdījis sāņus kaimiņus, izbrīvēja platos plecus un pastiepa īsu, resnu roku.

— Priecājos par jauno bataljona komandieri. — Viņš paspieda Sincova roku un, vēlreiz atbīdījis ar pleciem artilēristus, iespraucās atpakaļ.

— Divīzijas štāba priekšnieks, — viņš pamāja uz telefonu, it kā telefons arī būtu pats štāba priekšnieks, — teica, ka jūs esot vecs staļingradietis. Vai tā ir?

— Jā, — Sincovs apliecināja.

— Tad jo vairāk priecājos, — Berežnojs teica. — Un pulka komandieris arī priecājas, tikai viņš nav radis to izrādīt. Bet šitie ir mūsu kara dievi, — viņš teica par artilēristiem, palocīdams galvu pa labi un pa kreisi. — Savējie, piekomandētie un atbalstītāji. Vai Staļingradā jūs viņus bieži redzējāt pie sevis?

— No rīta lidz vakaram, — Sincovs teica. —- Bez viņiem jau nebūtu noturējušies.

— Bet kur tad jums bija ugunspozīcijas? — jautāja artilērists kažociņā.

— Visas ugunspozīcijas atradās Volgas otrā krastā, — Sincovs atbildēja.

Jau hospitālī, dzirdēdams dažādu, pat varētu domāt, labi informētu cilvēku jautājumus, viņš saprata, ka tie iztālēm tomēr |oti slikti apjauš īsto stāvokli Staļingradā, kad jau oktobri nebija pat ko domāt stiept artilēriju pāri Volgai uz tām šaurajām krastmalas sloksnēm, kas vēl bija palikušas mūsu rokas.

— Bet kādi sakari? Telefona?

— Jā.

— Vai zem ūdens kabelis nenoslēdzās?

— Noslēdzās, — Sincovs apliecināja. — Dublējam ar raķetēm.

Kamēr risinājās šī saruna, Tumanjans, nelikdamies par to ne zinis, darīja tālāk savu darbu. Piezvanīja pa telefonu, izsauca «divnieku», pieprasīja kādu Iļjinu un, uzzinājis, ka tas guļot, lika pamodināt.

— Gribi izsaukt uz šejieni? — Berežnojs jautāja.

Tumanjans klusēdams pamāja ar galvu un pagaidījis teica

klausulē:

— Iļjin, vai varat aiziet no bataljona? ... Tā. Saprotu. Tad pēc trīsdesmit minūtēm ierodieties pie manis. Bet pirms nākšanas izsauciet pie sevis rotu komandierus ... — Viņš novērsās no klausules un palūkojās pulkstenī. — Divdesmit divos četrdesmit.

Tumanjans nolika klausuli, un Sincovs arī palūkojās pulkstenī. Divdesmit divos četrdesmit — pēc stundas. Šis Iļjins izpilda bataljona komandiera pienākumus, tādēļ arī ieradīsies šeit. Bet, kad viņi abi atgriezīsies bataljonā, rotu komandieri jau būs sapulcināti uz pirmo iepazīšanos.

Acīm redzot, pulka komandieris nemēdza šķiest laiku un arī apstākļi to neļāva.

—- Ar jūsu atļauju, biedri pulka komisār, mēs iesim, — teica kalsnais arti Ieristu majors, spraukdamies ārā no vietas, kur sēdēja pie galda.

Sincovs piecēlās un atbrīvoja ceļu.

— Kur tad jūs gribat iet, sēdiet, — Berežnojs teica. — Jūs esat dievi, no jums nekādu noslēpumu nav.

— Iegriezīsimies pie štāba priekšnieka un vēlreiz šo to saskaņosim, — teica kalsnais majors.

Otrs artilērists tāpat spraucās prom no galda. Piecēlās arī resnītis kažociņā.

— Atļausiet iet, — viņš teica, nepaskaidrodams iemeslu. Un, spiezdamies garām Sincovam, piebilda: — Būtu labi ar jums vēlreiz līdz rītam satikties; mans NP nav tālu no jūsējā.

Noskatijies artilēristiem pakaļ, Tumanjans atlocīja karti un :sāka nevis izjautāt Sincovu, bet tūlit iepazīstināt ar stāvokli .frontē pulka iecirknī, ar pretinieku.

«Kas lai zina?» Sincovs nodpmāja. «Varbūt viņam šķiet, ka būtu veltīgi šobrīd ko jautāt. Ko dievs un priekšniecība ir devuši par bataljona komandieri naktī pirms uzbrukuma, ar to arī jākaro.»

Vācieši savas daļas nebija nomainījuši, šinīs dienas sagūstītie liecināja, ka pulkam pretī stāv tas pats agrākais pretinieks — vācu 14. kājnieku divīzijas daļas. Aizsardzības joslu -veido trīs pozīcijas — katrā vairākas tranšejas. Sēž tur jau trīs nedēļas un ir labi nostiprinājušies.

— Un tas viņiem neprasīja pat īpašas pūles, — Berežnojs teica, pacēlis galvu no papīriem, kurus bija izvilcis no lauka somas. — Sēž vienā no mūsu pašu Staļingradas nocietinājumiem. Sēž, nelieši, blindāžās un pilna profila ierakumos, kurus izraka Staļingradas darbaļaudis. Nevis tā kā mēs — drupinām zemi tagad tikpat kā kaulu un noraujamies melnās miesās, kamēr varam paslēpt galvu un dibenpusi!

Bataljona priekšējās pozīcijas arī nebija mainījušās jau trīs .nedēļas, izņemot augstieni labajā flangā, kuru ieņēma pirms nedēļas.

— Kad pirmo reizi uzbrukām neveiksmīgi, — Berežnojs atkal novērsās no papīriem, — šajā augstienē muļķīgā kārtā krita bataljona komandieris Tarahovskis, kas bija pirms Poļivanova.

— Tas nenotika viņa vainas dēļ, biedri pulka komisār, — Tumanjans sausi iebilda, un viņa apvaldītajā balsī ieskanējās .sarūgtinājums par Sincovam svešo bataljona komandieri, kas bija muļķīgā kārtā kritis tur, augstienē.

— Bet es jau nesaku, ka viņa vainas dēļ...

— Tagad par mūsu spēkiem. — Tumanjans pacēla zīmuli no kartes un pēc atmiņas, neielūkodamies bloknotā, kas atradās -viņam priekšā, pārskaitīja visu, kas ir bataljonā un būs Sincova rīcībā. Strēlnieku rotās pa 65—70 cilvēku, pilns komplekts rokas ložmetēju, ložmetēju rotā 11 balsta ložmetēji, mīnmetējnieku rotā 9 mīnmetēji. Pēc vispārējās artilērijas sagatavošanas uguns bataljona virzīšanos uz priekšu atbalstīs tas pats majors kažociņā, kurš nesen bija izgājis no zemnīcas, atbalstam atsūtītā artilērijas pulka komandieris.

Sincovs ierakstīja vēl vienu piezīmi savā bloknotā: majors Golubovs.

Dienas uzdevums bija ieņemt savā iecirknī vācu aizsardzības pirmo un otro pozīciju četrarpus kilometru dziļumā. Ieņemt un nostiprināties, paturot vērā tālāko uzbrukumu trešajai pozīcijai.

Tumanjans iebikstīja ar zīmuli kartē.

— Šeit.

— Ja spēciņa piejiks, tad jau rīt aiztrieksimies turp vienā rāvienā, — Berežnojs piemetināja.

Tumanjans nekā neiebilda, tikai, ieturējis pavisam īsu pauzi, atkārtoja:

— Ieņemt pirmo un otro pozīciju. Sapratāt? — ar to pasvītrodams, ka nākamajai dienai pulkam nav dots nekāds cits uzdevums un viņš, pulka komandieris, nedod to arī bataljonam. Bet iepriekš abpusēji apliecināt savu vēlēšanos izdarīt vairāk, nekā gaidīts, būtu lieki.

Pametis acis uz Berežnoju, Sincovs redzēja, ka tas tikko manāmi pavīpsnā, un nodomāja par to: «Tomēr gudrs, norija rūgtumu, bet strīdā neielaidās.»

— Vai dienas uzdevums ir skaidrs? — Tumanjans jautāja, vēl vienmēr turēdams zīmuli uz kartes un urbdamies ar skatienu Sincova sejā.

— Skaidrs, — Sincovs atbildēja, sajuzdams no šī stingrā skatiena, cik daudz pulka komandieris tagad dotu par to, lai brīnumainā kārtā varētu iepriekš uzzināt sava bataljona komandiera vērtību.

Gribējās viņu nomierināt, sak, veltīgi lauzi galvu par mani. Darīšu visu, ko spēšu. Un žēl, ka nevar tev to pateikt.

— Tagad par izpildītājiem, — Tumanjans teica un, pacēlis zīmuli no kartes, īsi raksturoja rotu komandierus. Par četriem teica, ka tie ir piemēroti savam amatam, par piekto — ložmetējnieku rotas komandieri — atsaucās vēsi: ložmetējus pārzinot labi, bet esot spējīgs melot; bijis gadījums, kad ziņojis, ka ložmetēji piepildīti ar nesasalstošo šķidrumu, bet pārbaudot noskaidrojies, ka nav piepildījis.

— To paturiet prātā ...

— Vispār ņemiet vērā, — Berežnojs sacīja Sincovam, — pulka komandieris necieš melus. Kaut ko citu vēl piedos, bet to ne.

— Neesmu radis melot, — Sincovs teica.

— Jo labāk, — Berežnojs noteica.

Tumanjans nekā nepiebilda, tikai vēlreiz ilgi un vērīgi ielūkojās Sincovam sejā, un no viņa acīm bija redzams, cik maz viņš uzticas vārdiem.

— Bataljona adjutants leitnants Ribočkins, — Tumanjans teica, nodūris acis un knibinādams kā ķirurgam tīri nomazgāto roku nagus, — ir ieradies no skolas, savus pienākumus izpilda nevainojami, bet kaujās nav vēl bijis. Uz štāba priekšnieku 1|-jinu varat pilnīgi paļauties visādā ziņā un vienmēr, jebkuros apstākļos.

— Jā, tas nepievils, tas tiešām būs labā roka, — Berežnojs piebalsoja, vēlreiz novērsies no saviem papīriem. — Nevar ne salīdzināt ar Bogoslovski. Brīdini viņu.

— Jūsu vietnieks, vecākais leitnants Bogoslovskis, nav piemērots ieņemamajam amatam. Sākumā nesapratām, ka ir gļēvulis. Kad atradīsim, ko likt viņa vietā, apmainīsim. Rotu komandierus negribējām kustināt no vietas pirms kaujām. Skaidrs?

Sincovs pamāja ar galvu. Kur nu var būt vēl skaidrāk! Labs rotas komandieris — tā ir pati rota. Komandēt bataljonu bez labiem rotu komandieriem ir tikpat kā sēdēt uz krēsla, kam trūkst kājas. Bet bez vietnieka sliktākā gadījumā var arī iztikt.

— Ja nebūtu iejaucies tavs priekštecis Poļivanovs, — Berežnojs teica, — jau pirms piecām dienām šī Bogoslovska te vairs nebūtu.

— Un vajadzēja arī atcelt, — Tumanjans sacīja. — Es pieprasīju.

— Bet viņš to vien gaidīja, lai viņu aizvāc prom no priekšējām līnijām. Bija žēl izdarīt šo pakalpojumu. Bet Poļivanovs ņēma viņu savā aizbildniecībā. Pateica: pats izmācīšu! — Berežnojs īgni iesmējās.

Un, paraudzījies papīros un iebāzis tos lauka somā, nikni uzsita pa galdu ar smagajām, lielajām rokām.

— Tavs priekštecis — Vasilijs Fomičs Poļivanovs bija lielisks cilvēks. Jau pavecs, bet no kara pirmās dienas brīvprātīgi armijā, no karavīra uzdienēja līdz kapteinim. Sievu pārdzīvoja •— to vilcienā nosita bumba. Visus trīs dēlus pārdzīvoja — krita trijās dažādās frontēs. Bet pats kā noburts gāja no kaujas uz kauju. Tikai bija kļuvis gluži balts. Es viņu mīlēju. Varbūt arī vēl tādēļ, ka no mūsu puses, cēlies no ogļračiem. No Kadi-jevkas, tā*pat kā mūsu divīzijas komandieris. Bet es esmu no Sterovkas. Taisni jāraud, cik žēl.

Un Berežnojs, noņēmis brilles, tiešām noslaucīja asaras. Tad atkal uzlika brilles un teica Tumanjanam:

— Bet par bataljona komandiera politisko vietnieku neteici ne vārda. Un tā vienmēr. Tas nav gadījums, ka tu tā izturies.

— Jūs taču varat viņu raksturot labāk nekā es, biedri pulka komisār, — Tumanjans teica.

— Politvadītājs Zavaļišins ir ļoti kulturāls cilvēks, — Be-režnojs sacīja. — Pirms kara MVU lasījis lekcijas filozofijā. Divas reizes viņu gribēja atsaukt no priekšējām pozīcijām uz lektoru grupu. Un abas reizes — negāja. Jāatzīstas, sākumā es nekā laba negaidīju no šī filozofa, bet pēc tam redzēju — tiešām ir politdarbinieks! Papīriņus raksta reti — un gudrus, tādēļ ka dzīvo starp cilvēkiem un nav laika noņemties ar muļķīgiem papīriņiem. Pusotra mēneša laikā, kamēr ir kaujas, bataljonā uzņēma partijā trīsdesmit cilvēkus. Protams, vispirms atstāja iespaidu vispārējā sajūsma. Bet politiskais vietnieks arī krietni paštrādāja. Var jau būt, ka es viņu pārslavēju: man ir tāda vājība, patīk tie, kas paši nelien acīsl

— Starp citu, neaizmirsti pateikt savam Ļevašovam, — Be-režnojs pēkšņi pievērsās Tumanjanam, — ka es viņa politisko apskatu izlasīju un paņēmu līdzi. Tas nav politiskais apskats, bet taisni kā tāds svēto dzīves stāsts. Kaut jel reizi būtu ierakstījis kādu negatīvu faktu par tevi, par štāba priekšnieku vai par bataljonu komandieriem. Kas tie par politapskatiem? Ko tad lai es daru, varbūt pašam vajadzēs izdomāt par jūsu pulku negatīvus faktus un sūtīt uz augšu? Vai tiešām pie jums viss ir tik gludi, ko? — No viņa sejas tā arī nevarēja tikt gudrs, vai viņš to saka nopietni vai jokodams.

Tumanjans paraustīja plecus.

— Tu slēp patiesību, Tumanjan. īstenībā gluds ir tikai pliks pauris un tad arī ne ikreiz. — Berežnojs pavīpsnāja un ar lielo roku noglauda savu skūto galvu, uz kuras bija sākuši ataugt mati. — Salst gan tavā zemnīcā.

— Nu redz, labā roka ieradusies tieši uz minūti!

Ienācējs bija maza auguma, kalsens un ļoti jauns. Uz vatenim virsū uzvilktā šineļa zīmotnēm bija tikai pa vienam ku-bikam.

«Jaunākais leitnants un bataljona štāba priekšnieks? Dienesta pakāpe par mazu tādam amatam!» Sincovs nodomāja, pieceldamies pretī savai nākamajai labajai rokai.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Uz bataljonu viņi gāja ar Iļjinu divatā. Iļjins soļoja pa priekšu, mazs, izveicīgs un ņiprs, droši gurkstinādams sniegu ar zābakiem. Vējš bija norimis, bet sausais sals rāva elpu ciet.

Atcerēdamies sarunu pulka štābā, Sincovs domāja par to, ka tad, ja Iļjinam būtu uz zīmotnēm kaut vai viens kubiks vairāk, viņu būtu iecēluši par bataljona komandieri, un, iespējams, ka Iļjins ari pats to bija cerējis.

Sincovam šķita, ka mazais, nopietnam zēnam līdzīgais jaunākais leitnants ir godkārīgs cilvēks. Tiesa, godkārība, ja tai vēl pievieno prātu un godīgumu, karā nav nekāda nelaime, bet ir nelaime tad, ja prāta un godīguma pietrūkst.

No tā, ko teica Tumanjans, bija skaidrs, ka Iļjins jau ceturto mēnesi ir bataljona štāba priekšnieks, nebija skaidrs tikai tas: kādēļ, ja reiz atbilst amatam, līdz šim laikam nav saņēmis kārtējo dienesta pakāpi?

Viņš pielika soli un, ticis Iļjinam blakus, jautāja:

— Kādu amatu jūs ieņēmāt pirms štāba priekšnieka?

Atbilde bija gluži negaidīta.

— Biju bataljona rakstvedis, — Iļjins teica un, sapratis, ka viņa atbilde rada izbrīnu, paskaidroja. — Es jau izpildīju štāba priekšnieka pienākumus, bet pēc dienesta pakāpes biju vecākais seržants. Tā sakot, pašu mājās izaudzināts oficieris.

To viņš teica ar lepnumu kā cilvēks, kurš zina savu vērtību. Vēlāk, pēc kādiem divdesmit soļiem, piebilda:

— Bijušais bataljona komandieris Tarahovskis mani mīlēja un izvirzīja par spīti dienesta pakāpei. Un pierādīja priekšniecībai savu taisnību. Tam bija raksturs.

— Bet vai pēdējais bataljona komandieris Poļivanovs ari bija vīrs ar raksturu? — Sincovs vaicāja.

— Padomju Savienības Varonis. Taisnīgs cilvēks, — Iļjins. nopietni sacīja, it kā gribētu Sincovu brīdināt par to* kādas īpašības personiski viņš, Iļjins, visvairāk ciena savos bataljona komandieros. — Kad dienā viņu apbedīja, pulka komisārs Ļe-vašovs pavēlēja dziļi neierakt un blakus zemē iedzīt sliedes gabalu, lai nepazaudētu vietu. Ar nokaitētu lauzni lauzām zemi, tomēr iedzinām. Komisārs teica, ka pēc nedēļas, kad būsim iegājuši Staļingradā, Poļīvanovu kā Padomju Savienības Varoni pārvedīsim uz turieni un apbedīsim Kritušo Varoņu laukumā. Tur ir tāds laukums.

— Zinu, ka ir, — Sincovs teica, — bet pats netiku redzējis,, tas jau bija vācu pusē... Pulka komandiera vietnieku vēl arvien pēc veca paraduma saucat par komisāru?

— Bet viņš jau arī ir komisārs? — Iļjins sacīja.

— Kādēļ?

— Kā lai jums to paskaidro? — Iļjins teica. — Pats re-, dzēsiet.

«Jā, ir nu gan straujš viņiem tas pulka komisārs,» Sincovs nodomāja. Smagajā cīņā pret vāciešiem Staļingradas drupās, tikpat kā kurmju alās, viņš bija pieradis attālumus rēķināt metros, un doma, ka vienā nedē|ā var noiet visus četrdesmit kilometrus — no šejienes līdz Kritušo Varoņu laukumam, — viņa prātam likās neaptverama.

Tur, Staļingradā, viņi paši bija nolēmuši, ka pēc kaujām nosauks divu varoņu vārdos ielas, kur tie krita. Viņš to atcerējās un pastāstīja Iļjinam.

— Visiem, kas atdevuši savas dzīvības, ielu nepietiks, — IJjins iebilda.

— Bet iespējams, ka vēlāk, pēc krievu paraduma, paši aizmirsīsim, kaut arī tā nolēmām, — Sincovs teica un, aprājis sevi par šīm domām, kam nebija nekāda sakara ar tiešajiem uzdevumiem, jautāja Iļjinam, ko viņš domā par rotu komandieriem, kas tie ir par vīriem.

Iļjins atbildēja īsi un apdomāti, nešaubīdamies savos slēdzienos par cilvēkiem, ar kuriem kopā dienēja.

— Bet ko jūs sakāt par Bogoslovski? — Sincovs jautāja.

Iļjins mirkli klusēja.

— Es zinu, ka pulka štābā ir izveidojies uzskats, it kā viņš būtu gļēvulis. Un, protams, jums to neslēpa.

— Neslēpa vis.

— Es esmu citādās domās, — Iļjins teica un apklusa.

— Varbūt paskaidrosiet tuvāk? — Sincovs jautāja.

— Varu arī paskaidrot tuvāk, — Iļjins teica. — Viņš nav gļēvulis, bet uzreiz pirmajā kaujā zaudēja galvu un nevar tikt ar sevi galā. Divas reizes piedzērās. Pirmajā gadījumā viņu gribēja atcelt no amata, Poļivanovs aizstāvēja, bet par otro neesam ziņojuši.

— Pažēlojāt?

— Neuzskatījām par lietderīgu.

— Kādēļ?

— Nodomājām, sak, varbūt vēl saņems sevi rokas, kad saksim uzbrukumu.

— Bet kādēļ pirmo reizi zaudēja galvu?

— Frontē ir ieradies pirmo reizi. Viss klusu. Un piepeši trešajā naktī notiek kauja par augstieni. Bez pavēles no augšas, vienkārši atnāca pulka komandieris Barabanovs un dzēruma dullumā lika ļaudīm iet uzbrukumā. Bet, kad Tarahovskis

gandrīz tūlīt krita, pavēlēja Bogoslovskim uzbrukumu atkārtot. Bogoslovskis atteicās. Par atteikšanos uz vietas izlamāja: nelietis, nodevējs, zaķapastala un tā tālāk ... Vai par Barabanovu jūs informēja?

— Nē. Bet kas tad tas bija par cilvēku?

— īsi sakot — nelietis, — I]jins teica ar negantu niknumu.

— Bet ja raksturo plašāk?

— Tāpat — nelietis.

— Ko tad viņš, arī jūs ... — Sincovs jautāja, saklausījis I|jina balsī naidu.

— Ko?

— Nu, ko ... — Sincovs teica. Kaut kas Iļjina bija tāds, kas atturēja pateikt skaļi to, ko Sincovs domāja.

— Mani? Nē... Kaut arī bija piedzēries, taču zināja, ka neļaušu sevi mīdīt kājām, nošaušu.

— Bet pēc tam?

— Kas pēc tam? Labāk gulēt zem zemes nekā sasistam pa to staigāt. Bogoslovski sakropļoja, nelietis!

— Ak tad tik traki gan! — Sincovs brīnījās.

— Ne tādā nozīmē, — Iļjins teica. — Tik tālu jau nepielaidām. Bet, kad izgāna par nelieti un nodevēju, domājat, to ir viegli pārdzīvot? Atļaujam kropļot cilvēkus, bet pēc tam paši brīnāmies: gļēvulis! Barabanovu aizvāca, bet Bogoslovskis pazaudēja galvu un piedzērās līdz nemaņai. Lai Ļevašovs ir cik labs būdams, bet šo gadījumu nesaprata pareizi, viņš dzērājus vispār necieš, jo vairāk tādēļ, ka ar Barabanovu pieredzēja īstas nedienas. Atklāti sakot, biedri vecāko leitnant, negribas vairāk runāt par šito tematu ... Drīz būsim galā.

No tumsas iznira cilvēka stāvs.

— Kas tur nāk, vai Iļjins? — cilvēks basā jautāja.

— Es, biedri komisār, — Iļjins teica, — kopā ar jauno bataljona komandieri.

— Sveiks! — Cilvēks novilka cimdu, sniedza Sincovam roku. — Trīssimt trīsdesmit otrā politiskais vietnieks Ļevašovs. — Un tūlīt iebāza roku atpakaļ cimdā. — Šodien gan pamatīgi salst!

— Bet mēs cerējām jūs satikt bataljonā, biedri komisār, — Iļjins teica.

— Pats arī tā domāju, — Ļevašovs sacīja, — bet, redz, izsauca uz pulka štābu. Pēc Tumanjana balss jau nekā nevar saprast, vai kas patīkams vai nepatīkams. Kāds esot pie mums ieradies. Ka tikai nu nebūtu skaļrunis, bet, ja tas sāks aicināt fričus padoties gūstā, tad — ardievu zaldātu miegsi — viņš iesmējās. — Es eju! Jā, Iļjin, bataljona komandieris to vēl nezinās, tādē| es to pasaku tev. Runāju ar jūsu Bogoslovski, viņš man apsolījās neņemt ne mutē līdz pat uzvarai ne rītā, ne dienā, ne vakarā, ne gvardes, ne armijas normu ... Par otro reizi jūs mani piekrāpāt, bet viņš pats atzinās. To es jums nepiedošu, ka piekrāpāt, bet, ka pats atzinās, — tas dod cerības. Zavaļišinam es tomēr pieteicu: ja vēlreiz tā gadās — raksti man oficiālu ziņojumu. Neciešu šos rakstus, bet šoreiz to prasu. Ja nerakstīs — nomaukšu ādu pār acīm! Citādi atkal apžēlosies — draņķīgais inteliģents!

— Kādēļ draņķīgais? — Sincovs jautāja.

— Bet vai tad ir arī citādi inteliģenti, ne tikai draņķīgi? Ja arī tu piederi pie inteliģentiem, tad atvainojos.

— Jā, es piederu pie inteliģentiem, biedri komisār, — Sincovs teica.

— Es taču jokoju, — Ļevašovs sacīja. — Gluži vienkārši tāds muļķīgs teiciens. Pielipis no bijušā pulka komandiera Ba-rabanova ...

Un vēlreiz atkārtojis: «Eju!» — nozuda tumsā.

— Nu, lūk, tas bija Ļevašovs, — Iļjins teica, kad viņi bija pagājuši dažus soļus. Viņa balsī ieskanējās mīlestība pret šo cilvēku, kurš nozuda tumsā.

— Es tā skatos, ka jūsu Barabanovs bijis īsts kokapauris, nav kautrējies lietot stiprus izteicienus! — Sincovs sacīja.

— Izteicieni vien vēl nebūtu liela nelaime, — Iļjins atbildēja. — Mēs paši pie reizes arī esam nelaipni. Kaut gan, starp citu, noteicām, ka bataljonā nav brīv lietot neķītrus lamuvārdus. Kā jūs uz to skatāties?

— Ja tā, tad arī es ievērošu, — Sincovs teica. — Vai sen jau to nolēmāt?

— Vesels mēnesis. Jau Tarahovska laikā ievedām tādu dīvainību.

— Kas tad ierosināja? — Sincovs vaicāja, iedomādamies par «draņķīgo inteliģentu» — politisko vietnieku.

— Es, — Iļjins sacīja.

Izrādījās, ka bataljona štāba zemnīca ir visai plaša, ar pamatīgu pārsegumu, ko Sincovs nemaz nebija gaidījis.

— Bijusī vāciešu zemnīca, te atradās viņu bataljona KP, — Iļjins paskaidroja, iedams iekšā. — Tikai ieeju tagad izlauzām no otras puses.

257

17 — K. Simonovs

Zemnīcā sēdēja astoņi virsnieki, kas piecēlās, Sincovam parādoties.

Sincovs, tikko ienācis, par Bogoslovski noturēja to padzīvojušo neliela auguma vecāko leitnantu ar vienaldzīgu, platu seju, kurš gurdi piecēlās, taču izrādījās, ka tas ir pretizlūkošanas dienesta atsevišķās daļas vai, kā tagad to sauca, «smerša» pilnvarotais; runāja, ka šo jauno nosaukumu — saīsinājumu no vārdiem «nāvi spiegiem»[5] — Staļins pats esot izdomājis. Bet Bogoslovskis, tieši pretēji, pēc skata bija' pats brašākais no klātesošajiem, garš, slaids. Sasveicinādamies viņš kā briedis izslēja skaisto galvu ar kumpaino degunu. Izslējās pat it kā izaicinoši: «Lai tev stāstīja par mani ko stāstīdami, bet es esmu, lūk, šitāds!»

Politiskais vietnieks Zavaļišins tiešām bija visīstākais «draņķīgais inteliģents»: kalsens, nenoskuvies, uz aeīm viņam brilles ar bieziem stikliem.

«Droši vien ierindai nederīgs,» Sincovs nodomāja.

Bataljona adjutants bija gara auguma puisis ar gāzelīgu stāju un tādām šķidrām Ūsiņām, kas it kā par spīti neaug un neaug, kaut vai laisti rītos un vakaros.

Ložmetējnieku rotas komandiera apaļajā, valbacainajā sejā bija lasāma tāda centība, ka Sincovs nevilšus atcerējās Tuman-jana vārdus — «ir spējīgs melot».

Vecākais leitnants no mīnmetējniekiem, kuru'Iļjins pa ceļam bija nosaucis par «vecīti no rezerves», nebija nekāds vecītis, bet dūšīgs, mierīgs, ap četrdesmit piecus gadus vecs tēvainis. Starp citu, gadu ziņā viņš tiešām varēja būt tēvs gan Iļjinam, gan bataljona adjutantam, kā arī abiem strēlnieku rotu komandieriem. Tie abi bija viens otram tik ļoti līdzīgi kā brāļi: vienāds vidējs augumiņš, viens un tas pats frizieris viņus šodien pirms uzbrukuma bija bez žēlastības apcirpis vienādi, abiem cekuliņi kā futbolistiem, tikai vienam tas bija gaišs kā lini, otram melns.

«Kreisā, labā ...» Sincovs iedomājās pirmskara dziesmiņas vārdus, kas velns zina kādēļ iešāvās prātā. Un vēl nodomāja, raudzīdamies uz apcirptajiem cekuliņiem: cik gan daudz šādu leitnantu galvu viņa paša acu priekšā jau bija noliktas uz daudz cietušās krievu zemes!

— Bet kur ir Cugunovs? — Iļjins vaicāja.

— Pie Cugunova manīta kaut kāda kustība kaujas apsardzības priekšā. Lūdza atļauju palikt rotā, — Bogoslovskis pasacīja.

— Trešās rotas komandieris atrodas savā rotā, — Iļjins informēja Sineovu, it kā ar šo ziņojumu pielikdams punktu saviem pienākumiem, kas viņam bija uzticēti kā bataljona komandiera vietas izpildītājam.

«Ar tiem tad nu būs kopā jākaro,» Sincovs nodomāja un aicināja virsniekus apsēsties.

Viņš neturēja par vajadzīgu ilgi stāstīt par sevi: sīkumos neielaizdamies, pateica, ka no paša kara sākuma atrodas frontē, dažādos laikos bijis vadā un rotā, no oktobra līdz decembrim komandējis bataljonu Staļingradā.

— Dzirdēju, ka Padomju Savienības Varonis Poļivanovs bijis spējīgs bataljona komandieris. Cik spēdams centīšos viņu šinī amatā aizstāt, bet par pārējo paļaujos uz jums un bataljona personālo sastāvu.

Apzinādamies, cik viņam grūti runāt ar tādiem cilvēkiem, kas nule cietuši zaudējumus, juta, ka vajadzēja pateikt kaut kā citādi, bet nespēja pārvarēt savu atturību. Agrāk, pirms kara, viņš vieglāk sadraudzējās ar cilvēkiem, taču ne to, ko karš tevī izsvītrojis, ne arī to, ko ierakstījis, kā redzams, nevar pārrakstīt no jauna.

Viņam bija divējādas jūtas pret šiem cilvēkiem, kas te sapulcējušies: gribējās katru no viņiem saprast, bet arī nedrīkstēja ļaudis ilgi aizturēt, it īpaši rotu komandierus. Un tā kā tā cilvēkus pilnīgi iepazīt var tikai kaujā.

Lai sarunas neievilktos garumā,-pajautāja rotu komandieriem vienīgi to, ko gribēja dzirdēt no viņiem pašiem: par cilvēku noskaņojumu un kā viņi izprot rītdienas kaujas uzdevumu.

Tad, paņēmis no Iļjina karti, ar zīmuli rokā pastaigājās pa kauju iecirkņiem ar katru no viņiem, noskaidroja, kā viņi novērtē pretinieku un apvidu. Kopā ar Iļjinu un mīnmetējnieku paskatījās artilērijas uguns shēmu — ir savējo, ir atbalstītāju.

Karti visi lasīja pareizi, nepatīkamu pārsteigumu nebija, izņemot vienu: ložmetējnieku rotas komandieris Oskins uz jautājumu, kur viņš atradīsies rītdien kaujas laikā, sparīgi noskaldīja: «Kur pavēlēsiet!» Aiz šī sparīguma bija jūtams: vai nu laikus nebija par to domājis, vai arī izvairījās no tiešas atbildes. Atbilstoši pavēlei, ko bija devis jau Poļivanovs, balsta ložmetēji tika norīkoti pie strēlnieku rotām, pa vadiem, un ložmetējnieku rotas komandieris kaujas laikā, ja vēlējās, varēja slaistīties arī kaut kur aizmugurē.

Dzirdēdams šo «kur pavēlēsiet», Sincovs atbildēja, ka līdz ritam došot pavēli, un, pārlaidis visiem skatienu, teica:

— Man viss. Vai ir kādi jautājumi?

Zemnīcā bija neiedomājami silts, krāsniņas vieni sāni nokaltuši gluži sarkani. Sincovs novilka vateni un, atpogājis ādas vesti, lai apjoztu zem tās siksnu, uztvēra adjutanta skatienu. Adjutants skatījās uz ordeņiem.

«Nekas,» Sincovs nodomāja. «Lai taču skatās. Nav jau ar citu rokām pelnīti.»

— Vai jautājumi būs vai nebūs?

— Man ir, biedri vecāko leitnant, — teica rotas komandieris ar gaišo matu cekuliņu.

— Klausos.

Sincovs ielūkojās piezīmju grāmatiņā, lai visu atcerētos, ko vajadzēja atcerēties, un domās atkārtoja: «Luņins, Luņins, Luņins.»

— Kurā rajonā jūs Staļingradā karojāt? Es pats esmu staļingradietis.

Jautājumam nebija sakara ar gaidāmo kauju, tomēr patiesībā bija gan. Būs jākaro kopā, un ne tikai viņš vēroja cilvēkus, bet arī tie viņu.

— Ziemeļu daļā, — Sincovs atbildēja. — Vai zināt, kur ir Mamajeva kurgāns?

— Un kā vēli

— Sākumā tur, bet vēlāk vairāk uz ziemeļiem. Pie degvielu noliktavas, zināt to vietu?

— Bet tas taču ir pie pašas Volgas!

— Jā, pie Volgas, — Sincovs piekrita. Lai cik daudz nācās pārciest šinīs mēnešos, kad aiz muguras bija palikusi tikai pati Volga, tomēr, ja viņš dzīvē ar ko lepojās, tad tieši ar to.

— Mūsu bataljons turējās trijos namos divīzijas kreisajā flangā.

— Viss bataljons — trijos namos, — it kā sajūsmināts, it kā neticēdams noteica otrs — melnīgsnējais, leitnants.

Tā uzvārdu Sincovs jau bija iegaumējis, varbūt tādēļ, ka uzvārds nebija krievisks — Karajevs.

— Bataljons trijās mājās, bet divīzija — divdesmit, — Sincovs teica. — Jau novembrī divīzijas komandieris mums stāstīja tādu gadījumu: pats frontes pavēlnieks piezvanījis tieši vigam no otra krasta un jautājis: «Vai uzbrūc?» — «Uzbrūku.» — «Ziņo, ar kādu flangu un kādā virzienā dod triecienu!» Bet divīzijas komandieris viņam atbildējis: «Labajā flangā, biedri ģenerālpulkvedi, dodu triecienu no augšas uz leju, tādēļ ka māju jau esmu ieņēmis, bet vācieši vēl turas pagrabā. Bet kreisajā flangā — virzienā no lejas uz augšu, tādēļ ka pirmais stāvs ir mūsu rokās, bet otrais — viņu.»

Visi iesmējās. Sincovs arī pasmaidīja. Ar šo stāstu viņš gribēja likt saprast, kāds stāvoklis viņiem bija tur, Staļin-gradā.

— Tad jau iznāk, ka avīzes rakstīja gandrīz vai patiesību, biedri vecāko leitnant, — mīnmetējnieku rotas komandieris, kas līdz šim bija klusējis, sacīja ar to katram frontiniekam pazīstamo jutoņu, kad no sirds gribas ticēt, ka viss labais, kas avīzēs tiek rakstīts par citiem, ir pilnīga patiesība, bet tam pilnīgi noticēt traucē apziņa, ka visu patiesību par to, ko tu pats esi redzējis un pārdzīvojis, laikam gan nevienam citam, izņemot tevi pašu, nebūs lemts izjust.

— Lielāko tiesu ir taisnība, — Sincovs atbildēja. — Tas no mums pašiem atkarīgs. Kad labi karojam, kādēļ gan lai par mums nerakstītu pilnīgu patiesību?

Viņš to pateica un paraudzījās uz smeršista pusi.

«Ja esi labs cilvēks, kāds bija Zotovs, tad nekā neteiksi, bet, ja tāds kā Fedjaškins, kas ķer katru vārdiņu, tad lai tev tiek sākumam.»

— Vai vēl būs kādi jautājumi?

Jautājumu vairāk nebija.

Komandieri sāka celties no galda.

— Žēl, ka jūs, biedri vecāko leitnant, nebijāt te no rīta, — vilkdams šineli mugurā, ierunājās Karajevs, it kā tas būtu atkarīgs no paša Sincova, vai viņš te bija vai nebija no rīta.

— Caur mūsu bataljonu gāja parlamentārieši, pie šineļiem jaunie uzpleči! Skaisti!

Viņš runāja ar tikko jaušamu akcentu, apaļi un ātri — vārdi skanēja gluži rotaļīgi.

«Vai nu dagestānis, vai osetīns, bet varbūt kabardietis?» Sincovs nodomāja. «Vēlāk jāpajautā.»

— Mums jauni uzpleči, bet vāciešiem vecā dziesma — nepadodas, un cauri! — teica politiskais vietnieks Zavaļišins.

— Bet vai tad jūs nopietni domājāt, ka viņi tā uzreiz padosies? — Sincovs pagriezās uz viņa pusi.

Zavaļišins izslaucīja brilles un domīgi palūkojās uz Sin-covu.

— Es tā domāju. Bet vai jūs ne?

— Es gan nedomāju, — Sincovs teica.

— Bet es domāju. Parlamentāriešus taču nesūtīja pie viņiem tikai tādēļ, lai sirdsapziņa būtu tīra. Tātad pieļāva tādu iespēju.

— Tas jau nu, teiksim, ir pareizi, — Sincovs piekrita, kaut gan nevarēja iedomāties tādu iespēju.

— Nekas, biedri politvadītāj, — teica Karajevs. — Tik un tā nedē|as laikā no viņiem slapjums vien tik paliks!

Sincovs šodien jau trešo reizi dzirdēja vārdu «nedēļa». Viens no diviem: vai nu tiešām tā bija ieplānots un tas nāk no augšas, vai ari tās bija pašu kareivju vidū paklīdušās baumas, kas radušās, apzinoties savu spēku.

Kad rotu komandieri, kas visi reizē gāja prom, sadrūzmē-jušies aizķērās pie zemnīcas izejas, Sincovs pa ausu galam dzirdēja, kā Luņins teica Karajevam:

— ... Cik ilgi tad pie mums turas vada komandieris? ... Tikpat kā nemaz ...

Atmiņā iespiedās ši nezin kādā sakarā pateiktā frāze, ko izrunāja mundra, bezrūpīga balss.

Mīnmetējnieku* rotas komandieris Harčenko uzkavējās pie izejas pēdējais un prasīja:

— Atļaujiet griezties pie jums?

— Klausos.

— Es gan šaubījos, vai par to runāt tūlīt pirmajā reizē, biedri vecāko leitnant: man mīnmetēja apkalpē ir meitene — seržante Solovjova. Bija bataljona saninstruktore, pārcēla pie manis uz viņas pašas lūgumu. Tarahovskis izdeva pavēli, un Po|ivanovs apstiprināja. Bet es biju pret to un arī tagad iebilstu. Lūdzu ņemt viņu no manis prom, pārceliet, kur gribat.

— Kādēļ? — Sincovs jautāja.

— Rītdien kauja.

— Kas tad ir, vai viņa kaut ko sliktu izdarījusi?

— Nē, nav nekā slikta. Bet meitene. 2ēl.

— Viņa pati neatlaidīgi prasījās uz šo vietu, — Zavaļišins teica.

— Ko viņa, muļķe, daudz saprot, kur viņas īstā vieta, — Harčenko iecirtīgi palika pie sava. — Man ir žēl, tādēļ ka kauja. Lūdzu atcelt pavēli.

— Nekas. Viņa pati apgalvoja, ka pie mīnmetējniekiem viņai neesot bail, — Iļjins pasmīnēja, un Sincovam likās, ka šis smīns attiecas uz kaut ko tādu, ko viņš vēl nezina.

Bet Harčenko nelikās zinis par Iļjina vārdiem, ne aci nepamirkšķināja. Stāvēja un gaidīja, ko sacīs bataljona komandieris.

«Varbūt tiešām nav īstā vieta,» Sincovs nodomāja, bet negribēja iesākt pirmo dienu ar divu bataljona komandieru pavēles atcelšanu. Jo vairāk tādēļ, ka meitene pati bija izcīnījusi tiesības kļūt par mīnmetējnieci — tādas parasti ir neatlaidīgas. Un, ja ari pret viņas gribu pārceltu uz bataljona sanitāro vadu, tas vēl nav teikts, kur ir bīstamāk un kur drošāk, kā nu kurā kaujā.

— Vēlāk izlemsim, bet pagaidām sargājiet, cik tas ir iespējams.

Harčenko pielika roku pie cepures un izgāja.

— Ļoti apzinīgs, bet pabailīgs, — Iļjins teica par Harčenko, kad tas bija aizgājis.

— Es nu gan to neteiktu, — atskanēja no zemnīcas kakta.

Tie bija pirmie vārdi, ko pa visu šo laiku izrunāja pilnvarotais.

— Kā jūs to domājat? — Sincovs griezās pie viņa.

— Es domāju, ka viņš pilnīgi piemērots savam postenim un viņam *rotā ir autoritāte. Bet viņš nav nekāds plātīzeris, un tas nemaz nav nepieciešams.

Viņa balss ieskanējās izaicinoši. Acīm redzot, pilnvarotais vērtēja augstāk sev līdzīga pusmūža cilvēka mierīgo izturēšanos nekā Iļjina jauneklīgo dedzību.

— Es nesaku, ka Harčenko ir slikts, bet viņam vienmēr liekas, ka uz zemes nav bīstamākas vietas par viņa mīnmetējnieku pozīcijām. Dara, kas darāms, tomēr sirds dziļumos baidās, — Iļjins sacīja.

— Baidīties taču nevienam nav aizliegts, — pilnvarotais iebilda.

«Kā rādās, tu neesi slikts onkulis,» Sincovs nodomāja, «būtu labi, ja es nekļūdītos!»

— Nekas ar viņu, ar to Solovjovu, rīt nenotiks, — Iļjins apgalvoja.

Pilnvarotais piecēlās.

—- Ja jums ar mani nav nekas runājams, tad es iešu. Man rotās ir savas darīšanas.

— Tātad cilvēkus neizsaucat pie sevis? Pats ejat pie viņiem? — Sincovs jautāja.

Uz to viņu pamudināja kāda atmiņa, taču, neizteicis līdz galam, viņš jau nožēloja: «Kādēļ kaitini? Sados pretī un pareizi darīs.»

Bet smeršista seja palika vienaldzīga.

— Kā nu kuro reizi, — viņš teica. — Un kas tad ir?

Tagad, ja reiz bija iesākts, vajadzēja pateikt līdz galam.

— Vienu laiku manā bataljonā uzturējās pilnvarotais. Tu- ' pēja zemnīcā kā piesiets un dienā apšaudes laikā izsauca pie sevis te vienu, te otru.

— Nu un kas tad bija? — pilnvarotais jautāja tanī pašā ļ rāmajā balsī.

— Nekas. Sūdzējos viņa priekšniekam, palūdzu aizvākt.

— Un aizvāca ari?

— Jā.

— Pareizi darīja, — pilnvarotais teica. — Tatad, ja no manis nekā nevajag, tad es iešu.

«Kas man no tevis būtu vajadzīgs?» Sincovs nodomāja un klusēdams pamāja ar galvu. «Man ir pašam savas darīšanas, tev savas.»

Pilnvarotais nesteigdamies uzvilka kažociņu, uzlika ; ausaini — viņam droši vien, tāpat kā kuram katram cilvēkam, negribējās iet no siltuma aukstumā — un izgāja.

«Mierīgs vīrs,» Sincovs apmierināts nodomāja. Viņam patika mierīgi cilvēki.

— Labi sakurināts, — Iļjins nopriecājās. — Vai ne, biedri vecāko leitnant?

— Pat pārlieku silti, — Sincovs sacīja. — Malku nemaz netaupāt.

— Uz beigām visu noplēsām, — Iļjins teica. — Līdz beidzamajam. Tā kā tā mums te vairs nebūs jādzīvo, rītdien iesim uz priekšu.

Sincovs paskatījās pulkstenī. Bija jau vēls. Bet vēl vajadzēja aļziet pie artilēristiem un uz rotām, kaut vai uz to vienu, no kurās nebija ieradies komandieris Cugunovs.

«Jā, Cugunovs.» Viņš ielūkojās piezīmju grāmatiņā, lai pārbaudītu, vai nav kļūdījies.

— Aizejiet pie Cugunova, — viņš griezās pie adjutanta,

— uzziniet, kas tur notiek, un pasakiet, ka vēlāk es pats ari aiziešu, lai nekavē savus darbus.

Varēja ari piezvanīt pa telefonu, bet Sincovs nodomāja par adjutantu: «Lai tas garais aizskrien vien, nav te visu laiku ko slaistīties.»

Adjutants priecīgi atsaucās: «Klausos!» Acīm redzot, viņam nesagādāja grūtības iziet salā. Viņš paķēra kažociņu, kas karājās pie sienas, un Sincovs tikai tagad ievēroja, ka adjutantu vēl nevar pat īsti saukt par vīrieti. Cik viņam garas kājas un rokas, pat pleci vēl nav pa īstam nobrieduši!

— Mūsu Ribočkins ir lāga zēns, — Iļjins teica, kad adju-

(mīts izgāja. — Tikai mazgāties gan bija jāpiespiež ar varu. Kad atnāca, es skatos: divas dienas nemazgājas, trīs dienas nemazgājas. Es viņam prasu: «Kādēļ tu nemazgājies?» Bet viņš atbild: «Es domāju, ka frontē nav jāmazgājas .. .»

— Tas ir joks, vai?

— Nē. Gluži nopietni, — Iļjins iesmējās. — Nācās mācīt kā mazu bērnu. Man tā ir pierasta nodarbība. Es tikai gadu pirms kara beidzu pedagoģisko skolu. «Nu, parādiet rokas?» Tā arī noņemos ar mūsu Ribočkinu.

Viņš runāja par adjutantu kā par mazu bērnu, un viņam bija tiesības to darīt. Viņš jutās pustūkstoš kara dienu vecāks par to.

Griezdamies pie Bogoslovska, Sincovs uzstādīja viņam vairākus jautājumus pēc ieņemamā amata. Bogoslovskis atbildēja nevilcinādamies; kas bija jāzina, to zināja, tikai atbildēja pārlieku skaļi, saspringti, it kā cenzdamies pasvītrot, ka viņš nemaz tāds nav, par kādu bataljona komandieris viņu varēja noturēt pēc citu nostāstiem.

— Kā jūs iedomājaties savu vietu rītdienas kaujā?

Bogoslovskis atbildēja, ka Poļivanovs viņam jau šorīt pavēlējis uzbrukuma sākumā atrasties pirmajā, kreisā flanga rotā — bikstīt Luņinu.

— Ar sietu ūdeni smalstīt, — Sincovs nenocieties iebilda. . Viņš zināja pats no saviem piedzīvojumiem, cik reti kaujā iztiek bez bikstīšanas, tomēr nevarēja ciest šo vārdu.

— Ja šī pavēle netiek atcelta, tad atļaujiet iet turp jau naktī, — Bogoslovskis teica nogaidījis, vai bataljona komandieris vēl ko nepiebildīs pēc vārdiem par ūdeni un sietu.

— Ko tur atcelt, — Sincovs sacīja. — Kaujas pirmajām stundām pavēle ir pareiza, bet tālāk jau redzēsim pēc apstākļiem. Ejiet. Bikstiet vai, pareizāk sakot, — palīdziet organizēt kauju. Man personiski tas vairāk patīk.

— Man arī, biedri vecāko leitnant, — Bogoslovskis teica, galvu izslējis.

Kad viņš aizgāja un zemnīcā palika tikai trīs, Iļjins atcerējās:

— Vai vakariņas esat ēdis?

— Nu jau vairs negribas, — Sincovs iesmējās un atturēja Iļjinu, kurš pielēca kājās. — Vēlāk, kad atgriezīsimies no rotas.

— Bet kad iesim?

— Tūlīt.

— Tad atļaujiet drusku iziet.

Iļjins uzlika ausaini galvā un izskrēja no zemnīcas tikai formas blūzē vien.

— Par to, ko par mums raksta un ko neraksta, nevajadzēja izteikties, — Zavaļišins piepeši ierunājās.

— Pilnvarotā klātbūtnē nevajadzēja vai vispār nevajadzēja?

— Vispār nevajadzēja.

— Vai tad jūs esat žurnālists un apvainojāties?

— Nē, es neesmu žurnālists.

— Bet es atkal tieši esmu bijis žurnālists kādreiz senās dienās, — Sincovs teica.

— To nu gan nevarēju iedomāties, j— Zavaļišins iesaucās.

— Man likās, ka jūs esat kadru virsnieks.

«Kas zina, varbūt gribēja tikai paglaimot. Ja tā — tad nu gan veltīgi.»

— Iespējams, ka es brīžam esmu ass, — Sincovs sacīja, paraudzīdamies uz politisko vietnieku. — Dzīve tā ir izmācījusi, kaut arī pamazām. Ja pierādīsiet — paldies, bet, ja nepieradīsiet, ko lai tur dara. Ar iepriekšējo politisko vietnieku sadzīvoju brālīgi.

— Nu labi, — Zavaļišins teica, — ja brālīgi, tad brālīgi. Varbūt atradīsim kopīgu valodu, stāsta, ka es esot piekāpīgs cilvēks.

— Tas ir slikti, ka esat piekāpīgs.

— Ne tik lielā mērā, lai būtu slikti, — Zavaļišins tikko manāmi pavīpsnāja.

Un Sincovs atcerējās, ko Berežnojs bija teicis par viņu.

— Man pulkā stāstīja, ka bataljonā kauju laikā trīsdesmit cilvēki esot uzņemti partijā.

— Jā, uzņēmām daudz, bet daudz arī zaudējām... — Zava-ļišins nepateica līdz galam.

— Bet cik ir šobrīd?

— Jūs ieskaitot, šobrīd ir divdesmit deviņi.

— Jā, bēdīga aritmētika, — Sincovs teica.

Zavaļišins nopūtās.

— Kaujas. Bet jūs pats zināt, kad ir kaujas: komunisti, uz priekšu! — ar visu no tā izrietošo... Bet kas nav uz to gatavs, kāda jēga tādu vilkt partijā? Skaita dēļ?

— Jūsu uzvārds man šķiet pazīstams, — Sincovs sacīja.

— Tikai nevaru atcerēties, kādā sakarā.

Zavaļišins paraustīja plecus.

— Bija tāds dekabrists Zavaļišins. Mūsu bataljonā ir divi dekabristi — es un Luņins.

— Vai gadījumā neesat viņu pēcnieki? — Sincovs iesmējās.

— Luņins diezin vai, bet es, acīm redzot, gan.

— Politiskais vietnieks, kas cēlies no muižniekiem? Tas man vēl nebija gadījies, — Sincovs noteica.

— Kas viss pasaulē negadās, — Zavajišins pasmējās.

— Tiesa, es biju muižnieks tikai līdz četru gadu vecumam, ilgāk neiznāca.

— Tātad dzimis trīspadsmitajā, tāpat kā es? Bet man likās, ka esat vecāks, — Sincovs diezin kādēļ nopriecājās, ka viņi abi ir vienos gados.

— Vakariņas sagatavos tieši uz trijiem, — Iļjins ienākdams

teica. .

— Vai nebūs par agru?

— Paspēsim. Aiziesim un atkal būsim atpakaļ.

Sincovs sāka vilkt vateni mugurā.

— Jūs palieciet šeit pie telefona, — viņš teica Zavaļišinam.

— Mēs aizejam uz trešo rotu, pēc tam uz NP pie artilēristiem un tad atpakaļ uz mājām.

— Varat dabūt kažociņu, — Iļjins piedāvāja.

— Pagaidām nevajag, — Sincovs atteicas. — Kur sanitārais vads?

— Tepat blakus, kā jau pienākas, — Iļjins teica.

— Kad atgriezīsimies, izsauciet feldšeri, gribu zināt, kā ir sagatavojies rītdienai. Vai sanitārajai daļai ir pilns štats?

— Jā. Feldšeris, divi saninstruktori, četri sanitāri, ragavas, zirgs.

— Stats skaidrs. Bet pēc dzimuma?

— Pēdējā laikā visi vīrieši, — Zavajišins pasmaidīja. — Liekas, izņemot zirgu. Bija tur saninstruktore Solovjova, bet tā tagad ir mīnmetējniece.

— Jā, starp citu, — Sincovs ieminējās, atcerējies Iļjina sejas izteiksmi, kad tas runāja ar mīnmetējnieku rotas komandieri par šo meiteni, — vai viņai ar Harčenko nav kaut kas tāds, vai viņš tādēļ neuztraucas?

— Nekā tamlīdzīga, — Iļjins atbildēja un nosarka.

— Jautājums izsmelts, — Sincovs teica, nevēlēdamies pievērst tam kādu uzmanību. — Ejam.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Mēness nespīdēja, bet debesis tagad naktī bija kļuvušas skaidrākas, un valdīja tāds klusums, ka, likās, soļu čirkstēšanu satiksmes ejās var dzirdēt kā pie mums, tā pie vāciešiem.

Priekšā, tur, uz kurieni viņi gāja, notarkšķēja gara ložmetēja kārta, un tūlīt tai atsaucās cita, īsāka, un tad vēlreiz gara, kas bija pēdējā.

Šāva vācu rokas ložmetējs. Sincovs to pazītu gan miegā, gan pusnomodā.

— Cugunova iecirknī? — Sincovs jautāja.

— Jā.

— Vai tālu jāiet?

— Taisnā līnijā nav tālu, bet mēs ejam drusku ar līkumu, apkart augstienei.

— Ko varat teikt par rotas komandieri? — Sincovs jautāja.

— No darba nebaidās. Tikai nesen gan iztaisīja jokus. Kad ieņēmām šo augstieni, bija trīs vācu pretuzbrukumi. Un trešajā naktī Cugunovu tomēr izsita. Viņš par to noskaitās un, kad zaudēto atkal atguva, tad, kā noskaidrojās — mēs to tikai vēlāk uzzinājām, — bija sapulcējis rotu un pieņēmis zvērestu: lai būtu kas būdams — augstieni noturēt! Bet kurš vēlreiz atkāpsies, tas nepaliks starp dzīvajiem. Nākamajā naktī atkal pretuzbrukums un viens kareivis — Vasiļkovs bija mucis uz aizmuguri. Nu, kas gan tā par aizmuguri. Neko tālāk par virtuvi. Pašu rotas ļaudis bija aizveduši atpakaļ. Tad Cugunovs, nevienam nekā nepaziņojot, bija sasaucis pārstāvjus no vadiem uz tiesu: ko ar šito Vasiļkovu lai iesāk? Nolēmuši: nošaut! Kad to nosprieduši, Cugunovs jautājis: «Varbūt piedosim pirmo reizi? Lai izpērk savu grēku kaujā.» Taču kareivji palikuši pie sava: nošaut! Ņēmuši stingri to lietu. Cugunovs viņiem saka vienu, bet tje atkal neatlaižas. Protams, viņš bija savu panācis, bet jau ar grūtībām. Zavaļišins sadeva brāzienu rotas politvadītājam: kāpēc pieļāvis tādu izrēķināšanos? Ļevašovs savukārt Zavaļišinam ...

— Un kā tad beidzās?

— Nekādi nebeidzās. Rota sargā augstieni, kareivis karo un izpērk savu vainu. Es Cugunovam jautāju, ko viņš īsti bija gribējis: kareivi glābt, lai lieta nenonāk tribunālā, vai arī tiešām gribēja to nošaut, bet pēdējā brīdī apžēlojās? Klusē, nekā nepaskaidro. Smags raksturs. Nu īsts Cugunovs!

— Tātad viņu atstāja rotā, bet jūs visi dabūjāt brāzienu, — Sincovs secināja.

— Man tas gāja secen, — Iļjins teica, — bet Po|ivanovam un Zavaļišinam gan mazgāja galvu. Skaidra lieta! Viņi aizstāvēja savu rotas komandieri, un brāziens bija jāsaņem pašiem. Tomēr palika pie sava.

— Ari Zavaļišins? — Sincovs vaicāja par politisko vietnieku.

— Viņš, starp citu, ir iecirtīgs, — Iļjins sacīja. — Reizumis ir tik cilvēcisks, ka taisni neērti viņa dēļ: pavēl tikpat kā lūgdams, tik vien trūkst kā vēl pasacīt «lūdzu». Bet reizumis kā ietiepjas, tā paliek pie sava, lai tur vai kas! Cugunovu aizstāvēja ar visu krūti! Vakar deva viņam rekomendāciju partijā. Jau pēc visa tā.

Cugunova mazajā zemnīcā tikko varēja iespraukties. Tur jau bija saspiedušies vairāki cilvēki. Cugunovs nokomandēja «mierā» — pabīdījis sānis Ribočkinu, kas stāvēja viņam priekšā, paspēra pussoli uz priekšu un noraportēja Sincovam pēc reglamenta.

— Kas jums te bija par šaušanu? — Sincovs jautaja, raudzīdamies no augšas uz mazo, neizskatīgo rotas komandieri, kurš gandrīz pilnīgi pazuda kažociņā un velteņos un kuru, pēc Iļjina vārdiem, — «īsts Cugunovs» — bija cerējis ieraudzīt pavisam citādu.

— Sagūstījām frici!

Sincovs pagriezās un ieraudzīja starp diviem kareivjiem kārnu vācieti ar caurumainu, uz ausīm uzvilktu laiviņu galvā. Vācietis stāvēja pamatstājā, un, rijot siekalas, kustējās tā neskūtais gāmurs. Labās rokas melnajos, izdēdējušajos pirkstos bija iežņaugta maizes doniņa.

— Jau barojat? — Sincovs vaicāja.

— Iedevām, — Cugunovs vainīgi noteica un, savu labsirdību attaisnodams, piebilda: — Pārbēdzējs.

— Uz viņu šāva?

— Tā gluži nebija, biedri vecāko leitnant. Atjaujiet ziņot?

— Ziņojiet.

— Pamanījām kustību priekšējo pozīciju tuvumā. Bet tad aprima, un vairāk nekā nevarēja redzēt. Pat nodomājām, ka laikam būs tikai licies. Bet, lūk, viņš, — Cugunovs parādīja uz vienu no kareivjiem, — apgalvoja, ka redzot. Atļāvu viņam līst tālāk aiz priekšējām pozīcijām. Līda un atrada.

— Nu, kas tad tas par pārbēdzēju? — Sincovs iesaucas.

— Tieši pretēji, izlūks.

— Nebūt ne, — Cugunovs teica un pagriezās pret kareivi.

— Pastāstiet.

— Kad es pie viņa aizlīdu, viņš bija bez ieroča, biedri vecāko leitnant, — kareivis teica. — Es pagriezu pret viņu automātu, bet viņš sauc «kaput» un dod man caurlaidi.

— Bet kādē| tad viņš pats nebija līdis tālāk?

— Laikam nobijies. Kad mēs pēc tam līdām abi kopā, ja sacēlām mazāko troksnīti, friči atklāja uz mums uguni.

— Ich bin Österreicher... —Vācietis, atrāvis roku no gurna, piegrūda melnu pirkstu sev pie krūtīm. ■

«Vēl nejūt, bet pirksti apsaldēti,» Sincovs nodomāja.

— Österreicher, — vācietis atkārtoja un, sasprindzinājis gribas spēku, pūlējās izteikt to, ko vēlējās, tad izmisumā iesaucās: — Austria.

— Iedomājies tikai, Austrijai — Iļjins noteica. — Tagad mums padodas ari Vācija.

— Nicht Germania, nicht Germania, Austria-!... — pārbēdzējs iekliedzās aizsmakušā balsī. Un atkal, piedūris melno pirkstu pie krūtīm, izdarīja ar rokām dažas krampjainas kustības, rādīdams, kā viņš līdis šurp.

— Jā, liekas gan, ka pārbēdzējs, — Sincovs teica. — Savienojiet ar bataljonu.

Telefons bija turpat uz soliņa. Cugunovs notupās un pagrieza rokturi.

— Biedri vecāko leitnant, — Ribočkins teica, — atjaujiet, es viņu nopratināšu, es drusku protu vācu valodu.

Sincovs neuzticīgi palūkojās uz bataljona adjutantu: vienmēr atrodas tādi,' kas grib nopratināt gūstekņus, domādami, ka prot vācu valodu.

— Pamēģiniet.

— Sagen sie mir bitte, — Ribočkins sparīgi iesāka un sastomījies atkārtoja: — Sagen sie mir bitte, warum sie kommen uns?

Vācietis aizgūtnēm nobēra garu atbildi: viņš saskatīja savu glābiņu cilvēkā, kas prata vāciski, un steidzās pateikt viņam pēc iespējas vairāk.

— Ko viņš saka? — Sincovs jautāja, jau ņemdams klausuli no Cugunova.

— Saka, pats padevies, — Ribočkins nedroši teica.

— Bet ko vēl? Ka ir padevies, to es redzu pats, bez jūsu teikšanas.

— Nevarēju uzreiz saprast, biedri vecāko leitnant.

Sincovs atmeta ar roku un palūdza pie telefona Zava|išinu.

— Klausos! — atskanēja klausulē.

— Piezvaniet pirmajam un paziņojiet, ka Cugunova iecirknī... — Sincovs apklusa, atcerējies, ka fronte šeit neatrodas pirmo dienu un, kas zina, vācieši varēja kaut kur jau pievienoties mūsu sakaru līnijai. Maz ticams, bet ar to jārēķinās. — Pagaidiet, — viņš teica klausulē un pagriezās uz Cugunova pusi:

— Vai jums ir koda apzīmējumi?

— Tieši tā.

Cugunovs izvilka no lauka somas, pāršķirstīja un pasniedza Sincovam burtnīcu. Tur stabiņā bija ierakstīti kādi divdesmit ar skaitļiem kodēti vārdi, kas bija vajadzīgi sarunās par bataljonu.

— Zavaļišin, — sameklējis stabiņa galā pret ciparu «16» vārdu «gūsteknis»,' Sincovs teica, — paziņojiet pirmajam, ka steidzami nosūtu viņam sešpadsmit. Vai sapratāt mani? Paskatieties tur pie sevis. Atkārtoju: sešpadsmit. Paskatījāties?

— Tūlīt paskatīšos, — Zavajišins teica. — Atradu.

— Drīz būs pie viņiem. Brīdiniet, lai sagatavo... — Sincovs negribēja teikt pa telefonu vārdu «tulks» un tādēļ sacīja:

— Nu to, kas vajadzīgs sarunai ar sešpadsmit, sapratāt?

— Sapratu.

Sincovs nolika klausuli un pavēlēja Ribočkinam:

— Jūs pats aizvediet-viņu tieši uz pulku — un pēc iespējas ātrāk. Ņemiet sev līdzi ari kareivi, — viņš pamāja uz to kareivi, kas bija atvedis pārbēdzēju.

— Es arī viens pats varu aizvest, — Ribočkins teica.

— Bet, ja ceļā viņam zudīs spēki un viņš nogāzīsies no kājām, vai tad liksiet pār pleciem? — Sincovs jautāja. — Izpildiet pavēli. Un netērējiet laiku, izprašņādami šeit. Nopratinās bez jums.

— Wollen wir kommen, — Ribočkins teica vācietim.

Vācietis nesaprata vārdus, bet labi saprata žestu, kad kareivis pagrūda viņa plecu. Saprata un jautājoši pavērās Sincovā.

— Essen, essen, — Sincovs teica, parādīdams ar pirkstu uz maizes gabalu, ko vācietis bija sažņaudzis melnajos pirkstos.

— Alles gut...

Vācietis sekoja adjutantam, un Sincovs neviļus noskatījās viņam pakaļ. Nezin kur radies, pie zemnīcas durvīm, piespiedies pie sienas, lai palaistu garām vācieti, stāvēja zēns puskažociņā, ar ausaini galvā un ar automātu kaklā.

— Kas tad tas tāds? — Sincovs noprasīja.

Zēns pagriezās, izdzirdēdams viņa balsi. Tas bija garš un izdēdējis — maza, vājiņa, bērnišķīga sejiņa ar melnām, niknām acīm.

— Ahā, ieradiesl — I|jins teica. — Kas tevi sauca?

— Man teica, ka biedrs bataljona komandieris atnācis pie Cugunova, un es arī atnācu. Es izpildu savus dienesta pienākumus.

— Tu rīkojies patvarīgi, nevis izpildi dienesta pienākumus. Es tev sacīju, lai tu pagaidām nelien acīs, — Iļjins nikni teica un pievērsās Sincovam. — Biedri vecāko leitnant, tas ir Poļiva-nova raitnieks; to viņš pats bija izvēlējies. Pie Poļivanova sabija vienu gadu. Tagad palika jūsu ziņā.

«Vajadzēs jo ātrāk nomainīt,» Sincovs nodomāja, bet skaļi (o neteica. Viņu pārsteidza zēna seja: tā pauda neremdināmu naidu, kad tas pagriezās, noskatījies vācietim paka],

— Ja esi dienestā, — Sincovs teica, — tad vajadzēja izpildīt pavēli.

— Pavēlēsiet iet? — zēns teica, turēdams rokas gar sāniem: viņa sejā vēl vienmēr bija tā pati izteiksme.

— Tagad nāksi reizē ar mani, kad es iešu.

— Starp citu, — Iļjins teica, — kareivis, kas atveda vācieti, ir tas pats Vasiļkovs, par ko es stāstīju.

— Ko tu saki? — dzirdēdams pieminam Vasiļkovu, Cugu-novs jautāja, atrāvies no sava darba.

— To, ko dzirdi, — Iļjins teica. — Pa ceļam uz šejieni pastāstīju jaunajam bataljona komandierim, kādus jokus tu te taisi. Lai zina, kas tu esi par putnu.

— Es neesmu nekāds putns, biedri jaunāko leitnant, bet man uzticētās rotas komandieris, — Cugunovs atcirta. Viņa asais tonis lika Sincovam paraudzīties apkārt.

Taču zemnīcā jau vairs neviena cita nebija, tikai viņi trīs. Mazais raitnieks bija nozudis.

«Tātad nav pieradināts maisīties priekšniecībai pa kājām,» Sincovs nodomāja.

— Par Vasiļkovu ļaujiet izteikt savus apsvērumus, biedri vecāko leitnant, — Cugunovs griezās pie Sincova.

Sincovs nebija domājis viņam ko jautāt, bet, ja nu pats grib, lai runa.

— Es klausos.

— Vasiļkovs pats pieteicās līst nevienam nepiederošajā joslā, ziņoja, ka tur ir cilvēks. Un es atļāvu. Ja nebūtu atļāvis, tad viņš domātu, ka es viņam neticu. Ja tā, tad viņš vairs nebūtu nekāds kareivis. Bet es ticēdams zināju, ka atbildu par savu ticību ar savu galvu.

«Ai, šīs galvas, mūsu komandieru galvas!» Sincovs nodomāja. «Cik daudzreiz ātrumā ir solīts tās gan noraut, gan nocirst, bet, nekas, tomēr vēl turas uz plecieml Un neesam arī aizmirsuši cilvēkiem ticēt, kaut gan ir bijuši gadījumi, kad esam piekrāpti. Bet vai tad tas ir salīdzināms ar to, cik reižu viņi mūsu galvu ir glābuši ar savu drosmi, ar savām asinīm un pat tieši upurēdami dzīvību? Tās nav pat salīdzināmas lietas, ja tu karo kopā ar cilvēkiem, nevis tikai vienkārši trīci par savu galvu. Ticība cilvēkiem! Kur ir tās mēraukla un kur maldi? Bet gadās arī maldīties, un visbiežāk maldus nesastopi tur, kur esi gaidījis. Un lāgiem pats izdari vairāk, nekā esi varējis iedomāties, bet brīžam neizturi, karājies mata galā, ārēji izliecies mierīgs, bet savā sirdī izjūti bailes un šausmas ...»

Tā viņš domāja, vērodams Cugunovu un tanī pašā laikā skaļi pateikdams to, ko uzskatīja par vajadzīgu sacīt: rotas komandieris ir rīkojies pareizi, sūtīdams Vasiļkovu, kareivis ir brašs puisis, un vajag ieteikt viņu apbalvošanai ar medaļu «Par Drošsirdību».

— Labi, ka tā beidzās, — Iļjins teica Cugunovam. — Es piemēram, tavā vietā nebūtu uzdrošinājies. Kādu citu — jā, bet Vasiļkovu nebūtu sūtījis nevienam nepiederošajā zona.

— Kādēļ?

— Ja vakar aiz bailēm aizlaidās uz aizmuguri, šodien varēja aiz tām pašām bailēm aizmukt pie vāciešiem.

— Un ko tālāk? — Sincovs jautāja. — Pie viņiem ielenkumā, bet pēc tam?

— Bailēs taču nedomā, — Iļjins teica. — Bailēs rīkojas uzreiz, kas būs tālāk, to nezina.

— Tu nebūtu uzdrošinājies, — Cugunovs teica, — bet es uzdrošinājos. Tur jau ir tā atšķirība starp mani un tevi.

— Tu nu gan viegli apvainojies, Cugunov, — Iļjins samierinoši ierunājās. — Iedomājies tikail Pateicu «putns» — un tūlīt sāc strīdēties un apvainojies.

— Es neapvainojos, es tikai tevi atsēdināju, — Cugunovs teica nepadodamies.

Iļjins atmeta ar roku. No viņa sejas varēja noprast, ka viņš reizē ir ciena, ir nevar paciest šo tiepīgo Cugunovu, un nevar vēl zināt, kuras no šīm divām jutām viņā ir stiprākas.

«Jā, te nu izkapts atsitusies pret akmeni,» Sincovs nodomāja.

Viņš jau bija paspējis ievērot, ka visi pārējie virsnieki bataljonā ir atzinuši jaunāko leitnantu Iļjinp kā vecāko amatā, bet Cugunovs — ne. Droši vien Cugunovu pašu arī varēja

273

18 —K. Sfmonovs

izvirzīt par bataljona komandieri, un varbūt arī būtu izvirzījuši, ja viņš nebūtu «iztaisījis jokus» ar šo savu tiesas spriešanu. v

Kopā ar Cugunovu apskatījis kartē rotas kaujas iecirkni un uzdevis viņam vairākus jautājumus, Sincovs izjuta to dziļo uzticību padotajiem, kura reizumis tiek piešķirta kā balva tikai tiem lielajiem un mazajiem priekšniekiem, kas ir spējīgi taisnīgi novērtēt sevi un citus: viņš juta, ka tad, ja pats rītdien būtu šīs rotas komandieris, viņš tik un tā neizdarītu kaujā vairāk, kā izdarīs Cugunovs.

— Nu labi, — Sincovs noteica, kad Cugunovs salocīja karti. — Tagad iesim un paskatīsimies, kur atrodas jūsu pirmais kareivis.

— Ierakumos ir tikai patruļnieki, — Cugunovs teica. — Pārējie guļ.

— Skaidrs, — Sincovs atsaucās. — Ejam.

— Biedri vecāko leitnant, jūs vēl gribējāt iegriezties pie artilēristiem, — Iļjins ierunājāsL Viņam nepatika jaunā bataljona komandiera nodoms pastaigāties pa ierakumiem.

Un tas jau saprotams: pats bija visu simtreiz apložņājis, bet tagad, naktī, nekā daudz nevarēs redzēt.

Tomēr Sincovs palika pie sava nodoma, jo pārāk labi zināja, ka kareivis raugās uz komandieri citādi: ja ir ieradies, vai tad visur ir izstaigājis un izložņājis un vai nav steidzies atpakaļ? Protams, komandiera drošsirdība jau neizpaužas tikai tā, bet ar to sākas pirmās runas par komandieri.

Pie artilēristiem ieradās tikai pēc pusotras stundas, vēlu naktī.

— Jūs tomēr aizkavējāties, — teica tas apaļīgais artilēristu majors, kurš pie Tumanjana bija uzaicinājis Sincovu pie sevis.

Tagad savā zemnīcā pie galda, bez cepures, viņš izskatījās vēl apaļāks: apaļi vaigi, apaļa galva ar īsi apcirptiem matiem, apaļi, paresni pirksti, kuros viņš turēja porcelāna krūzīti ar tēju. Krūzīte bija no mājām, ar puķītēm.

— Mēs jau baidījāmies, ka jūs gulēsiet, — Sincovs teica.

— Vajadzētu gan nosnausties, bet neiznāk. Rītā ir mūsu diena. Nule aizgāja jūsu kaimiņš — bataljona komandieris. Gandrīz būtu satikušies. Es atbalstu arī viņu. Vai vēlaties tēju?

— Paldies.

— Bet varbūt pēc izstaigāšanās salā kaut ko stiprāku?

— Tad labāk tēju, — Sincovs atbildēja.

— Mums nekas vairs īpaši nav jāsaskaņo. Visu jau saskaņojām ar jūsu priekšteci. Bet kārtības labad paskatīsimies.

Majors izklāja uz galda savu lielo, ar krāsainiem zīmuļiem brīnumaini izzīmēto artilērijas uguns shēmu un nolika to blakus kartei. Majoram bija prieks, ka shēma ir tik skaista. Viņš vispār gatavojās rītdienai kā lieliem svētkiem.

Shēmas aplūkošana, tās salīdzināšana ar karti, jautājumi un atbildes aizņēma kādas piecpadsmit minūtes.

Raitnieks atnesa tēju.

— Jā, rītdien būs solīds kopīgās zalves svars, — majors teica, — var sacīt, vēl neredzēts svars.

Sincovs tikko manāmi pavīpsnāja par šo divreiz atkārtoto vārdu «svars».

— Jūs domājat, ka es pārspīlēju? Tiešām, nepieredzēts svars! Varu pierādīt ar skaitļiem.

— Es saprotu, — Sincovs teica. — Vienkārši ienāca prātā, kā pirms kara referātos rēķināja: «Mūsu «Vorošilova zalves» kopīgais svars ir trīs reizes lielāks par visas Francijas armijas zalves kopīgo svaru, divas reizes lielāks nekā Vācijas ...»

— Nu, — majors teica, — pēc aprēķiniem arī bija lielāks. Tomēr iznāca citādi, nekā mēs, artilēristi, sākumā bijām domājuši. Bet tagad visu sašķaidīsim un uzspersim gaisā!

— Pulkos ir saņemts papildinājums, — Iļjins sacīja, — bet mums pa bataljoniem nesadalīja. Tātad tiek cerēts, ka jūs dosiet mums iespēju pirmo dienu nodzīvot bez zaudējumiem.

— Kara bez zaudējumiem nav, — majors teica. — Kaut arī darīsim, ko varēsim.

Sincovs atcerējās pārbēdzēju un teica, ka steigšus nosūtījis to uz pulku. Varbūt kaut ko pateiks, dos kādus jaunus mērķus, ko vajadzētu sašaut.

— Maz ticams, ka būs kādas izmaiņas. Šoreiz visu ļoti pamatīgi izlūkojām, — majors sacīja. Viņš jutās tik pilnīgi sagatavojies gaidāmajam uzdevumam, kad jau vairs negribas, ka dzīve izdarītu vēl kādus labojumus.

— Paldies par tēju, iesim, — Sincovs teica.

— 2ēl gan, ka nesatikāt savu kaimiņu, — majors nožēloja. — Viņš jūs pat gaidīja.

— Bet vai viņš atrodas tālu? — Sincovs pajautāja Iļjinam.

— Kādi astoņsimt metri, — Iļjins atbildēja.

— Ja tik vien, tad aiziesim, — Sincovs piespieda sevi piecelties, jo pēc karstās tējas krūzes viņam sāka nākt miegs.

Kamēr atvadījās, uz galda ietarkšķējās telefons. Majors paņēma klausuli.

— Golubovs klausās... Ir. Tūlīt. — Un pasniedza klausuli Sincovam. — Jums jārunā.

— Kombat, — atskanēja klausulē. — Ļevašovs runā. Esmu pie tevis ar viesiem. Nāc ātrāk, nekavējies.

— Ļevašovs zvanīja, — Sincovs teica Iļjinam, nolicis klausuli. — Lika man iet turp. Sēžot pie mums ar kaut kādiem viesiem. Ko lai dara?

— Ja atļausiet, es pats aiziešu pie kaimiņa, — Iļjins teica. Bija skaidri redzams, ka viņam negribējās iet, tomēr viņš

piesolījās.

Un Sincovs piekrita.

— Bet jūs pavadīs jūsu raitnieks. Viņš jau te smalki pazīst visas malu maliņas.

Zēns soļoja satiksmes ejā Sincovam pa priekšu. Tādam nevajadzētu vis stiept automātu kaklā, bet mācīties sestajā klasē. Sincovs atcerējās, kā zēns tur zemnīcā bija skatījies uz vācieti, un jautāja:

— Tu stipri ienīsti fričus?

Zēns iedams pagriezās.

— Veltīgi to frici nenošāvāt, biedri vecāko leitnant.

— Kādēļ veltīgi? Tas bija pārbēdzējs, sniegs mums ziņas.

— Kādēļ tad viņi agrāk nepārbēga!

— Agrāk nepārbēga, bet tagad pārbēg. Tas mums nāk par labu.

— Vasarā, kad mēs sagūstījām divus esesiešus, es lūdzu kapteini Poļivanovu, lai viņš ļauj man viņus nokniebt. Bet viņš neļāva, izlamāja.

— Un pareizi darīja, — Sincovs sacīja.

— Bet šito fašistu tā kā tā veltīgi aizveda, — zēns nepiekāpās. — Tagad, protams, neatzīsies, bet p-irms tam varbūt ir simt cilvēkus nogalinājis.

— Kā tevi sauc?

— Vaņa.

— Tad mēs esam vārdabrāļi, es arī esmu Ivans — Ivans Petrovičs.

— Tas nav mans īstais vārds, — zēns teica. — Kapteinis Poļivanovs mani tā iesauca.

— Un kā tad ir īstais?

— Jona Joničs, — zēns teica tā, it kā viņš būtu pieaudzis cilvēks. — Tikai jūs nesauciet mani tā. Sauciet vien tāpat kā kapteinis Po|ivanovs. Es jau esmu pieradis.

— Es tevi vispār nekā nesaukšu. Sūtīšu uz skolu mācīties.

— Bet es tā kā tā aizbēgšu uz fronti. Gribu atriebt par kapteini Poļivanovu.

Sincovs nopūtās, pēc balss saprata: tiešām gan aizbēgs. «Ja paliks šeit, pie manis, tad joti iespējams, ka agri vai vēlu tiks ievainots, varbūt arī kritīs. Taču, no otras puses, nemaz vēl nevar zināt, kā viņam klāsies tur aizmugurē. Bet šeit jau ir pieradis. Ievainot vai nogalināt var kuru katru. Tas ir visu kopīgais liktenis. Var arī ceļā nokrist no buferiem zem riteņiem ...»

— Vai tiešām sūtīsiet prom? — zēns jautāja.

— Nezinu, — Sincovs atteica. — Padomāšu. Vai tu esi bārenis vai arī pazaudējis tuviniekus?

— Bārenis, — zēns teica. — Kapteinis Poļivanovs iepriekšējā ziemā mani pievāca Lozovojā.

— Ko tas nozīmē — «pievāca»? Uz ceļa, vai?

— Jā. Es gulēju sasalis, man kājai noņēma trīs pirkstus. Vai tiešām sūtīsiet prom?

— Es teicu, ka vēl nezinu.

— Ja jūs pats mani negribat, tad labāk sūtiet atpakaļ uz. trīssimt trīsdesmit pirmo, Lokšins mani ņems pie sevis.

— Kas ir šis Lokšins?

— Viņš bija kapteiņa Poļivanova politiskais vietnieks, viņš ir dzīvs. Kapteinis Poļivanovs vēl vakar ar viņu runāja pa telefonu.

— Padomāšu, — Sincovs apsolīja.

Viņam uzmācās skumjas. Ir savādi trīsdesmit gadus vecam cilvēkam frontē pēkšņi kā mazam bērnam iedomāties, ka arī viņš ir bārenis.

Par tēvu pašam nekādu atmiņu nebija — māte stāstīja, ka pirmajā pasaules karā pie Vjazmas iesaukuši armijā tautskolotāju, bet atpakaļ atsūtījuši tikai paziņojumu, ka kritis par caru un tēvzemi. Māti atcerējās pats, bet neskaidri, tā, būdama uz nāvi slima ar tīfu, stūma viņu prom ar karsto roku, lai nenāk tuvu un neglaužas klāt. Tās bija visas viņa atmiņas ...

«Bet šis, protams, visu atceras, visus sīkumus. Tas viss ir noticis tikai pirms gada. Tomēr labāk nejautāt, ko viņš atceras ...»

Pie zemnīcas ieejas zēns piespiedās pie ierakuma sienas un palaida garām Sincovu.

27 T

— Nāc iekšā, sasildies, — Sincovs aicināja.

— Es iešu un sagatavošu jums ieroci kaujai, biedri vecāko leitnant.

— Kādu ieroci? — Sincovs jautāja. — Vai savu automātu atdosi, vai?

— Nē, — zēns teica. — Man palika kapteiņa Pojivanova automāts. Tikai no spala gabaliņu nošķēla, bet es nodrāzīšu, un būs labi.

«Jā, tas nu ir viss, kas palicis pāri no kapteiņa Pojivanova,» Sincovs nodomāja, «mazais Vaņa un automāts ar skrambu spalā.»

— Labi, ej, — viņš teica zēnam un iegāja zemnīcā. .

Kad viņš iegāja zemnīcā, tur sēdēja četri: Zava]išins/, bataljona komisārs ar vateni mugurā, kurš tad ari varēja būt pulka komandiera politiskais vietnieks Ļevašovs, un divi viesi: gaišmatains vecākais politvadītājs ar pazīstamu seju un plecīgs neliela auguma sarkanmatis formas blūzē bez zīmotnēm, ar brillēm uz acīm.

Sincovs ziņoja par savu ierašanos sakarā ar biedra bataljona komisāra rīkojumu.

— Mēs jau esam pazīstami, bet iepazīsimies vēlreiz, kā saka, dienas gaismā, — Ļevašovs piecēlās un, pagājis Sincovam pretī, paspieda tam roku.

— Paņēmu sev līdzi pie tevis ciemiņus no Maskavas, korespondentus. Viņiem ir uzdevums rakstīt «Kauju diena bataljona komandpunktā». Solās neatpalikt no tevis ne soli, ja nesākšot sāpēt vēders no bailēm. Aicināju palikt pulka štābā, ko neredzēs — lai piedomā. Nav tā ar mieru.

— P-priecājos iep-pazīties, — sastomīdamies sacīja sarkanmatis. Viņam bija sārta, šķelmīga seja un, kā jau sarkanmatim, visa no vienas vietas nosēta ar sīkiem vasaras raibumiem, kas bija tādā pašā krāsā kā mati.

Sincovs pievērsās vecākajam politvadītājam ar pazīstamo seju. Tad, redz, kur liktenis bija savedis viņus kopā trešo reizi! Kas tikai viss pasaulē nenotiek!...

— Sveiks, Sincov, — Ļusins teica, sniegdams roku.

— Sveicināti, — Sincovs sacīja, paspiezdams šo pārlieku steidzīgi pasniegto roku.

— Vai tiešām esat pazīstami? — Ļevašovs priecīgi iejautājās.

— Esam pazīstami, kādreiz dienējām kopā, — Ļusins teica, priecīgi smaidīdams.

«Laikam baidījās, ka nesniegšu roku, bet tagad priecājas, muļķis,» Sincovs nodomāja un, neko neteicis, pagriezās pret zemnīcā ienākušo paveco karavīru, kas bija Iļjina rait-nieks.

Sincovs to jau bija šodien ievērojis, kad tas kurināja krāsni. Raitnieks stāvēja, turēdams vienā rokā traukus, bet otrā maizes klaipu. Padusē bija iežmiegta plakanpudele.

— Lūdzu vakariņās, biedri bataljona komisār, — Sincovs aicināja.

— Zavaļišins mūs jau uzlūdza, gaidījām tevi, — Ļevašovs teica un atkal pagriezās uz Ļusina pusi. — Kur tad jūs dienējāt kopā?

— Kara sākumā Rietumu frontē, frontes avīzē, — Ļusins atbildēja.

— Skaties tikai! Bet vai tad tu arī biji žurnālists?

— Kādreiz biju, — Sincovs teica.

— Tā tikai ir veiksme, — Ļevašovs nopriecājās. — Tas jums ir īsts atradums! Bataljona komandieris, kas nācis no žurnālistiem! Tas reti gadās. Kaut gan, starp citu, es arī kādreiz biju darbvietas korespondents, rakstīju «Kerčas Strādniekā». Tas gan jums laikam neskaitās?

Sincovs atskrūvēja plakanpudeli un paoda: degvīns vai jēl-spirts. Pudelē bija jēlspirts, vajadzēja atšķaidīt.

— Atnesiet ūdeni, — viņš teica raitniekam.

Kad Sincovs sāka ieliet atšķaidīto spirtu, Ļevašovs uzlika savai krūzei virsū plaukstu.

— Nedzeršu. Un veltīgi nedzisini muti pierunādams. Zavaļi-šins zina.

— Bet kam par labu atsakāties? — sarkanmatis jautāja.

— Varu visu labā, varu tieši jūsu labā.

— Tad jau manā labā, — sarkanmatis teica un piebīdīja Sincovam savu krūzi, lai pielej klāt.

— Nekas, viņam var, — Ļusins teica. — Viņš kārtīgi iemet.

Sincovs ielēja, nekā neatbildējis.

Vakariņu laikā galvenokārt runāja Ļevašovs. Vispirms viņš iztaujāja korespondentus par Maskavu, no kuras, kā atklājās, tie bija izlidojuši tikai vakarrīt, pēc tam atcerējās kādu korespondentu, kurš kara sākumā bija ieradies viņa pulkā pie Odesas. Pēc tam, uzzinājis, ka sarkanmatis (viņa uzvārds bija Gurskis) un Ļusins raksta savas korespondences kopā, sāka brīnīties: kā gan cilvēki tā var kopā rakstīt?

— Ļoti vienkārši, — Gurskis atbildēja. — Es pēc dabas ■esmu slinks, bet Ļusins, t-taisni otrādi, č-čakls. Sākumā viņš uzraksta t-tekstu, bet pēc tam es t-tekstā ielieku domas.

Ļusins tikai atmeta ar roku, viņš nestrīdējās un ari neatbildēja uz jokiem. Sēdēja un domāja savu domu. Varbūt par to pašu, par ko domāja ari Sincovs: kāda velna pēc liktenis ir savedis viņus atkal kopā? Bet varbūt arī ne tā, varbūt vienkārši domāja par gaidāmo kauju, par kuru vienādi vai otrādi domāja visi ir tie, kas runāja, ir tie, kas klusēja.

— Man lāgiem avīzēs nepatīk tas, — Ļevašovs teica, — ka vācieši jūsējiem dažkārt krīt tikpat kā malkas pagales. Viens, saproties, iznīcinājis ap trīsdesmit, otrs — ap četrdesmit, bet trešais, raugi — pat ap simtu... Bet, ja, starp citu, kopš kara sākuma katrs no mums būtu iznīcinājis pa vienam vācietim, tad no visa viņu karaspēka nekas nebūtu palicis pāri.

— Piekritu. Bet t-te vēl jānoskaidro, kad mēs samelojam pēc savas iedvesmas un kad — atbilstoši jūsu politiskajiem apskatiem, — Gurskis teica.

— Viss viens pīpis, — Ļevašovs atmeta ar roku,

— Atkārtoju, es personiski jums piekrītu, bet b-baidos, ka mūsu redaktors jūsu d-domas nepublicēs.

— Es jau arī neprasu publicēt manas domas. To es jums vienkārši saku kā cilvēkam.

Sincovs vērīgi palūkojās uz Ļevašovu. Bataljona komisāra balsī ieskanējās apslēptas skumjas.

— Pirms viņa, — Ļevašovs pamāja uz Sincovu, — mums bija bataljona komandieris Poļivanovs. Varonis, un bija paspējis dabūt «Varoni». Pirms Poļjvanova bija Tarahovskis, bija paspējis daudz ko izdarīt, bet nekā nepaspēja saņemt un krita xnu|ķigā kārtā, mu|ķa vainas dēļ. Pirms Tarahovska bija ... Kā viņam uzvārds? Paklau, Zavaļišin?

— Nezinu, es atnācu vēlāk.

— Jā, pareizi, tu atnāci vēlāk. Un es arī biju ar viņu kopā tikai dažas dienas. Redziet, pat uzvārdu neatceros. Atceros, ka bija vecākais leitnants, atceros, ka bija labs, atceros, ka nosūtījām uz hospitāli... Un tas viss, vairāk nekā neatceros. Redziet, tāda ir mūsu dzīve!... Paklau, — Ļevašovs pievērsās Sinco-vam, — ko darīsim ar zēnu?

Paturēšu, — Sincovs, pats sev gluži negaidot, to galīgi izlēma taisni tagad.

Ļevašovs paraustīja plecus: «Nepareizi, bet dari, kā pats zini.»

— Kas tas par zēnu? — Ļusins jautāja.

— Viņa priekštecim bataljona komandierim Poļivanovam bija raitnieks, — Ļevašovs teica, pamājis uz Sincovu. — Četrpadsmit gadus vecs zēns Vaņa Horols no Lozovojas. Vācieši nogalinājuši ģimeni. Viņi Lozovojā bija nogalinājuši gandrīz visus ebrejus, mēs paši savām acīm to bedri redzējām.

— Bet k-kādēļ Vaņa? — Gurskis vaicāja.

— To vajadzēja pajautāt Poļivanovam, bet tagad jau vairs nevarēsim pajautāt. Viņš tā bija iesaucis — no Jona par Vaņu. Varbūt atcerēdamies dēlu, varbūt kādu citu iemeslu dēļ. Atklāti sakot, es par to neinteresējos. Nebija ari laika. Poļivanovs bija pie mums tikai deviņas dienas. Pirmajā dienā ieradās, pieteikdamies ar vārdiem «atļaujiet ziņot», bet devītajā aizgāja nepieteicies.

— Būtu interesanti aprunāties ar zēnu, — Ļusins tā nenoteikti sacīja, it kā griezdamies pie Sincova, it kā pie Ļevašova.

Bet Sincovs uzskatīja par vajadzīgu teikto attiecināt uz sevi.

— Neļaušu runāt, — viņš sacīja.

— Kādēļ?

— Neļaušu — un cauri, — Sincovs noteica.

Ļevašovs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Bataljona komandierim ir taisnība. Nav vēl ne diena apritējusi, kamēr Poļivanovs krita. Par agru zēnam ko jautāt.. Viņš ir kā uzvilkta stīga, tik tikko valda asaras.

— Bet ja nu man tas tomēr būs vajadzīgs? — Ļusins iebilda..

— Daudz kas var būt vajadzīgs! — Ļevašovs atteica.

* Kādu mirkli zemnīcā valdīja neveikls klusums. So neveiklību sajuta visi, bet īsto iemeslu zināja tikai Ļusins, kura klusais, skatiens jautāja: «Tātad neesi vis aizmirsis?» — Un SincovsK kurš arī ar klusu skatienu atbildēja: «Nē, neesmu aizmirsis.»

— Kā tad būs, biedri bataljona komisār, vai iesim naktī uz. rotām, kā solījāt? — Ļusins sparīgi noprasīja, varbūt pat pārlieku jautri, ar smaidu izsljedamies un sakārtodams portu-peju uz platajām krūtīm ar Sarkanās Zvaigznes ordeni un medaļu «Par Drošsirdību»; «Sarkanā Zvaigzne» bija jauna, nesen saņemta, bet medaļa «Par Drošsirdību» karājās vecā, nomelnējuša, lentītē: Sincovs redzēja Ļusinam šo medaļu jau toreiz oktobri pie Maskavas.

— Ja solīts, tad arī tiks izpildīts, — Ļevašovs teica un piecēlās. — Aiziesim uz īsu brīdi pie Cugunova.

— Atļausiet jūs pavadīt, biedri bataljona komisār? — Sincovs piecēlās.

— Nevajag, mēs iesim abi ar Zavaļišinu. Mums, politdarbi-niekiem, jānodarbojas ar korespondentiem. Bet tu pirms kaujas atpūties. Ar ļaudīm iepazinies?

— Iepazinos.

i — Kādi secinājumi? Kāds noskaņojums?

— Secinājumiem vēl neesmu sagatavojies, bet noskaņojums nav slikts.

— Ari tas labi, — Ļevašovs teica un, jau uzvilcis kažociņu, pagriezās uz Gurska pusi. — Nemoci bataljona komandieri ar jautājumiem, lai paguļas, tādēļ jau atstāju te. Viņam rit kauja. Bet varbūt drošības pēc nāksi mums līdz?

— Atklāti sakot, es 1-labāk gribētu palikt te, — Gurskis teica. — Vēl jo vairāk tādēļ, ka te ir silts, bet savu varonību ■es paspēšu jums parādīt rītdien.

Palicis ar Sincovu divatā, Gurskis klusēdams izslēja vienu pirkstu.

— Ko vēlaties? — Sincovs vaicāja.

— Vai drīkst vienu jautājumu? — Gurskis ieprasījās.

Sincovs pamāja.

— K-kādēļ jūs esat tik kluss? P-pēc dabas, vai arī neciešat žurnālistus?

Sincovs paraustīja plecus.

— Es jautāju t-tādēļ, ka esmu novērojis: bijušie žurnālisti dāgiem necieš žurnālistus.

Sincovs atkal paraustīja plecus. Ko varēja atbildēt uz tādu jautājumu? Žurnālistus parasti necieš tie, kas sirds dziļumos 'viņus apskauž. Bet viņš neapskauž. Karā jau sen ir pieradis pie cita.

— Vai gulēsiet? — viņš jautāja atbildes vietā.

— P-paldies par izsmeļošu informāciju pirmajā jautājumā. Vai drīkst vēl vienu jautājumu? — Gurskis atkal pacēla pirkstu.

— Klājiet vaļā, — Sincovs teica, segdams uz lāviņas kādu .kažociņu, kas tur bija nolikts.

— Vai jūs Ļusinu labi pazīstat?

«Droši vien labāk nekā tu,» Sincovam gribējās atbildēt, ;bet tas nozīmēja ielaisties sarunā.

— Nē.

— Vai tomēr nevarētu drusku sīkāk?

Sis sarkanmatainais stostoņa, acīm redzot, kaut ko juta.

— Sīkāk pajautājiet viņam pašam, — Sincovs sacīja.

— Rupji atcirsts, — Gurskis teica.

Sincovs nekā neatbildēja, izņēma no lauka somas burtnīcu, izplēsa no tās lapu un uzrakstīja: «IJjin, pamodiniet 5.30!» — nolika uz galda zem krūzītes, novietoja lauka somu pagalvī un apgūlās uz kažociņa, salicis rokas zem galvas.

«Ja piecelšos piecos trīsdesmit, tad vēl paspēšu izdarīt visu, ko gribēju: aiziet kopā ar I|jinu uz Karajeva rotu, līdz kaujas sākumam apstaigāt kaut vai divas no trim. Bet septiņos trīsdesmit, pusstundu pirms artilērijas sagatavošanas uguns, paspēšu atgriezties savā komandpunktā.»

Varēja dzirdēt, ka sarkanmatis čaukstina salmus, iekārtodamies uz lāviņas.

«Tagad ir trīs trīsdesmit. Ja tūlīt varētu aizmigt — tomēr iznāktu divas stundas ...

Ļoti patīkami tā gulēt, izstiepjoties visā garumā, rokas zem galvas, siltumā, uz mīksta kažociņa, bet zem tā vēl salmi ... Muļķīgi, ka nenāk miegs. Ko lai dara, tā mēdz notikt! Katra, minūte dārga, bet miegs nenāk, un tam nevar pavēlēt...

Pateicu šim sarkanmatim par Ļusinu: «Jautājiet viņam pašam.» Ļoti iespējams, ka jautās. Bet tas izstāstīs. Var izstāstīt, dažādi, var arī tā izstāstīt, ka pats paliks tas labais! Var izstāstīt, ka bija modrs, negribēja tanīs apstākļos, sešpadsmitajā oktobrī, vest uz Maskavu cilvēku bez dokumentiem, jo vairāk tādēļ, ka pirms tam bija to maz pazinis — tikai vienu dienu... Bet, kas tā bija par dienu, tas nav nemaz jāpaskaidro. Un, ka izsēdināja, neaizvedot līdz caurlaižu kontrolpunktam, tas arī nav obligāti jāpaskaidro sīkāk... Un viss iznāks gludi. Tādi kā Ļusins prot gludi stāstīt... Un var arī citādi, īsāk un vienkāršāk: «Cērtiet kaut vai galvu nost, bet tādos jautājumos es. esmu formālists. Karš ir karš, kārtība paliek kārtība.» Var arī tā. Tādi kā Ļusins prot arī to. Tā runās par karu un kārtību, ka, viņa priekšā kaut vai ņem nost cepuri! Nu, lai velns viņu parauj! Tikai dusmas vien sanāk, kad tādus satiek. Dienesta pakāpes ir dažādas, bet doma viena un tā pati: redz, vēl viens, biedrs Ļusins!...

Bet šis sarkanmatis braukā ar viņu un kopā raksta. Braukā un nezina, kas ir Ļusins. Citi cilvēki, cita avīze, cits laiks ... Bet varbūt arī Ļusins kļuvis citāds, kas lai viņu zina?

Labi. Pietiek par personiskām lietām,» viņš nikni apsauca sevi, kaut gan sirds dziļumos zināja, ka tā nemaz nav personiska lieta. Gluži vienkārši ir vieglāk par to domāt kā par personisku lietu. «Labi, izbeigsim šo tematu ... Kā sacīt, tur mans prāts par īsu.

Kam gan mans prāts nav par īsu? Majors Savrovs smējās: ■«Mazāk domā, Ivan, tad tu labāk karosi.» Nav tiesa. Tādēļ es labāk nekarošu. Un neviens nekaros labāk. Arī pats Savrovs tādēļ nekaro sliktāk, ka domā pats ar savu galvu. Par mani zobojās, bet pats domā ...

Taču, ja es būtu palicis turpat, kur biju, — par avīžnieku, varbūt man tagad vispār būtu cita psiholoģija? Kaut gan, protams, ir muļķīgi iedomāties, ka mēs visi,esam kaut kas viens, bet viņi visi kaut kas cits. Ja būtu palicis par avīžnieku, tapat kā viņi, droši vien arī tad domātu dažādi: Ļusins — pa savai vīzei, šis sarkanmatis — pa savai, bet es pa savai...

Sarkanmatis katru domu nobeidz ar joku. Protams, tā ir vieglāk dzīvot... Bet nomirt droši vien grūtāk ...»

Viņš atkal atcerējās to, ko bija stāstījis Iļjins, — ka papildinājumu pagaidām atstājuši pulkos, nav sadalījuši .pa bataljoniem; tļek cerēts rītdien, pirmajā dienā, gūt panākumus ar mūsu artilērijas uguns spēku un ciest mazus zaudējumus. Nav tā kā agrāk, kad nereti vienā dienā meta kaujā pilnīgi visu, kas bija, — tā, it kā šī kauja jau būtu pati pēdējā, it kā ar to viss karš beigtos!

— P-paklausieties, — Gurskis teica, pārliecies pār galdu un ielūkojies Sincova vaļējās acīs, — ja jūs neguļat, tad p-parunā-simies. Par ko jūs pašlaik domājat?

— Par rītdienas kauju.

— Un ko jūs par to domājat?

— Domāju, kā paveiksim bataljonam doto uzdevumu.

— Bet ja plašāk?

— Ko tad plašāk?

— Plašāk. Piemēram, ja jūs iedomātos sevi frontes p-pavel-ņieka lomā? Kā, piemēram, jūs rītdien rīkotos? Varbūt jūs par to n-nedomājat?

— Nedomāju. Man ir savs uzdevums un savs redzes loks, par to tad arī man ir jādomā.

— P-paklausieties, t-tikai nevajag apvainoties. Lūk, jus tei-,cāt — redzes loks. Vai tas nāk no sirds, vai arī vienkārši tā .ērtāk?

Sarkanmatis pētījoši vērās Sincovā, šoreiz viņš runāja gluži nopietni.

«Nē, tu neesi vis muļķis,» Sincovs nodomāja par sarkanmati, «bet nekauņa. Ja tev tā ir iegribējies, tātad man vajadzēs tūlīt sevi izlikt tikpat kā uz delnas! Jā, protams, pēc mana amata, pēc tā apjoma, ko es spēju novērot un salīdzināt, tas ir, pēc mana redzes loka, es nespēju aptvert visus kara jautājumus.

Bet tanī pašā laikā man ari nevar atņemt sajūtu, ka, darot karā savu darbu, man kaut kas ir jāsaprot ari labāk par citiem, citādi es neesmu īstajā vietā. Man ir savas domas, savs uzskats par lietām un savas tiesības, kā katram cilvēkam. Kas šo sajūtu pazaudē, tas nav komandieris un vispār nav cilvēks. Bet to es tev neskaidrošu. Negribas. Un ir laiks gulēt. Ja tu neesi muļķis, tad tev pašam tas jāsaprot.»

— Kas ir, vai apvainojāties? — Gurskis jautāja, joprojām raudzīdamies Sincovā.

— Nē. Vienkārši slinkums dzisināt muti. Gulēsim. Nezinu, kā jums, bet man vismaz jāmēģina lietas labā, — Sincovs sacīja, jau acis aizvēris.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Priekšā pār vācu pirmajām līnijām un vēl daudz tālāk, līdz pat apvārsnim, kuru tagad varēja tikai iedomāties, slējās sprādzienu siena vairākus kilometrus dziļumā. Sprādzieni te saplūda kopā, te atdalījās, te atkal izveidoja dūmu sienu, te pēkšņi uz to melnā fona lidoja gaisā vēl melnāki baļķi, dēji, sliedes, gaisā uzsperti gabali no tā, kas vēl pirms sekundes bija blindā-žas vai zemnīcas.

Visu nepieciešamo, ko bataljonā vajadzēja laikus izdarīt un pavēlēt, Sincovs bija izdarījis un pavēlējis pirms artilērijas sagatavošanas uguns. Tagad atlika tikai viens — gaidīt.

Tur, priekšā, mira vācieši. Mira, un viņiem vajadzēja mirt, tādēļ ka viņi bija atnākuši šurp, tādēļ ka nepadevās vakar, kad viņus aicināja padoties, tādēļ ka šeit, Staļingradā, visam reiz jābeidzas...

«Un tas notiks — vai es līdz tam laikam palikšu dzīvs vai ne, bet es gribu nodzīvot līdz .beigām, un tāpēc lai tagad jo vairāk viņu mirst tur, savās alās. Tādēļ, ka tie no viņiem, kurus tagad nenogalinās, pēc tam izlīdīs no savām alām un sāks šaut uz mani un maniem ļaudīm, un mūs nogalinās un ievainos ...

Labi, ka tad, kad komandē ļaudis, atliek maz laika domāt par savu vēlēšanos dzīvot. Vienmēr kaut kas novirza no šīrfi domām. Un šodien ari nebija laika domāt līdz pašai artilērijas sagatavošanas ugunij.

Bet tagad vairs nav ko darīt, un vēl četrdesmit, nē, nu jau trīsdesmit astoņas minūtes nebūs ko darīt, un, kamēr tās vilksies, nevienam nevar nekā pateikt un nevar ari nekā dzirdēt, ko citi saka. Un gluži veltīgi šis blakus stāvošais stostoņa korespondents kaut ko man kliedz —es tik un ta nekā nedzirdu ... lai taču viņš iet pie velna, tikai spļauj man ausī kā kamielis...

Pat, ja Maša stāvētu man blakus un čukstētu kaut ko ausī, es tik un tā nekā nedzirdētu.

Bet aizmugurē gaida tanki, un tankisti skatās, izslējušies no torņiem, un nebaidās, ka viņus var trāpīt šāviņš, un pareizi dara: vāciešiem tagad nav laika domāt par šaušanu ...

Trīsdesmitčetrinieki ... Stāsta, ka tie mums esot bijuši jau pie Harkovas četrdesmit otrajā gadā, bet es tos netiku tur redzējis. Es pats toreiz tuvumā redzēju tikai vienu «KV»_un vēl piecus iztālēm. Tie aizgāja, un es tos vairs netiku redzējis. Bet uz šo «KV» — es pats redzēju, kā tas notika, — mūsu kareivji šāva no prettanku šautenēm. Tas stāvēja sabojāts, un viņi šāva, bet tad no augšējās lūkas izslējās tankists un sāka māt šāvējiem ar rokām, ka viņš ir savējais. Bet viņi tā kā tā šāva. Un tad viņš pagrieza torni un izšāva kārtu uz viņiem, un vienu prettankistu nogalināja. Bet viņi vēl vienmēr šāva uz tanku no sava ieroča, un es pieskrēju viņiem klāt un uzkliedzu, lai nešauj, ka tas ir mūsu tanks! Bet viņi man neticēja, tādēļ ka vēl nekad nebija redzējuši tuvumā mūsu- tankus un domāja, ka arī šis ir vācu. Tad es ar varu aizvedu vienu no viņiem pie tanka. Un, kad mēs piegājām tuvāk un uz tanka kļuva redzams balts uzraksts: «Nāvi fašistiem!» — es teicu: «Redzi, tas taču ir mūsu tanks!» Bet viņš tā kā tā negribēja iet pie tanka un sacīja: «Tas ir fašistu tanks, to viņi tīšām uzrakstījuši maldināšanai.» Bet, kad mēs tomēr piegājām pie tanka, tad atklājās, ka prettanku ieroča lode ir trāpījusi tripleksā un tanka vadītājam ar šķembām ievainota visa seja. Viņš izkāpa no tanka, asinīm noplūdis, un tankisti lamājās visbriesmīgākajiem vārdiem.

Bet pēc tam kādi kareivji izskrēja mums pretī ar sagūstītu vācieti, un tas kliedza: «Doktor, Doktor!...» — un stāvēja, rokas nenolaizdams. Bet es pievedu viņu pie tanka, kā negudrs sāku sist pa bruņām un, rādīdams viņam uz šo tanku, kliedzu: «Rus pancer, saproti, rus pancer!» Bet viņš drebēja un runāja: «Ja, ja, gut, gut.. .» Bet es tikai kliedzu: «Rus pancer!» — un rādīju viņam tanku, es biju tik ļoti sajūsmināts, ka varēju viņam parādīt, ka tas ir mūsu tanks, nevis viņu.

Es pats nezinu, kādēļ tagad to visu atceros. Nē, zinu gan. Tādēļ, ka man ir rūgti domāt par to, kas bija. Un es tādēļ neieredzu vāciešus, taču, ja esmu pilnīgi atklāts, es neieredzu ne

tikai vāciešus, bet arī pats sevi. Mūs visus neieredzu, ka mums tā iznāca. Es mīlu mūs visus, bet arī ienīstu, tādēļ ka man sagādā mokas tas, kas notika. Kam es to varu stāstīt, tam stāstu, bet visbiežāk klusēju, tādēļ ka valda tāds uzskats, ka par to nedrīkst runāt, un varbūt taisnība, ka nedrīkst, kamēr ir karš... Kaut gan es nedomāju nekā slikta. Un es esmu vairāk nekā pārliecināts, ka šis pilnvarotais, ar kuru es vakar gandrīz sarāvos, klusībā domā to pašu, ko es, kaut gan pēc sava dienesta viņam vajag atklāt tādas runas un paziņot, kur nakas.

Labi, ja viņš tiešām ir godavīrs, kā Iļjins izteicās par viņu, bet to es vēl paskatīšos pats. Ja viņš tiešām ir goda vīrs, tad šodien kopā ar mani, ar Iļjinu un ar visiem citiem ies uz priekšli, bet nepaliks aiz muguras. Bet, ja ar kaut kādiem ieganstiem aizķersies aizmugurē, tad es to tā neatstāšu. Pierādīšu, ka ir gļēvulis, un viņš nozudīs no manām acīm, kā nozuda kādreiz Fedjaškins. Par gļēvulību arī viņiem neviens neglaudīs galvu...

Bet, protams, būtu vēl labāk, ja nekā tāda nevajadzētu darīt, ja viņš'būtu tāds cilvēks, kāds bija Zotovs Ivans Zotičs. Kad tas ieradās pie manis pēc Fedjaškina, gāja pats visur, kur vajag, ķērās pie ložmetēja un bija tiešām labs cilvēks. Un es viņu saucu par «Zotiču», kamēr viņš vēl nebija kritis leņķveidīgajā namā ... Un reiz naktī, kad mēs sēdējām divi vien, viņš pēkšņi man teica par savu dzīvi mūsu bataljonā: man te ir muļķīga dzīve, Sincov. Man vajadzētu būt pie tevis par politisko vietnieku, nevis par to, kas es esmu!

Bet vai nu karā ir mazums muļķību? Kad es vēl biju rotas komandieris un mani apbalvoja ar «Karogu», bet Butusovu ar «Zvaigzni», mēs abi gājām pa krastu trīs kilometrus uz štābu, lai saņemtu savus ordeņus. Un mums gandrīz trāpīja mīna, pēc tam apšaudīja snaiperis, bet, kad ieradāmies, mums teica, ka ordeņi vēl neesot atvesti... Tad «Sarkanais Karogs» tomēr atradās. Un man to izsniedza, un es pieskrūvēju. Bet Butusovs gāja atpakaļ tāpat bez ordeņa. Atkal nokļuvām mīnu ugunī, atgriezāmies tikko dzīvi, un pulka komandieris Savrovs jautāja: «Nu, kur tad ir jūsu ordeņi, parādiet...» Un Butusovs nezināja — raudāt vai smieties .,.

Bet Ļusins stāv tepat trīs soļus no manis un arī skatās, kā vācieši mirst... Vai tad viņam kādreiz varēja ienākt prātā, ka satiks šeit mani? Droši vien priecājas, domā, ka ir izdarījis varoņdarbu: atnācis līdz bataljonam. Bet tagad sāks man pierādīt, cik viņš drosmīgs.

Valda tāds uzskats, ka cilvēki kara laikā kļūst citādu Bet, kad mēs domājam, kā būs, kad beigsies karš, tad tik un tā sevi iedomājamies tādus pašus, kādi bijām. Kautgan varbūt tas nav pareizi... Man nav laika domāt par to, kāds es esmu tagad. Man ir jādomā par citu, un, ja arī tiešām esmu kļuvis citāds, nekā biju, tad tas ir tādēļ, ka man visu laiku jādomā par citu, nevis par sevi ...

Bet tagad es domāju par sevi tādēļ, ka tik un tā artilērijas sagatavošanas uguns laikā nav nekā ko darīt un pagaidām tur, priekšā, mirst vācieši. Lai mirst! Es atceros, kā bija tad, kad mira nevis viņi, bet mēs, kā septembrī, kad cēlāmies pāri, bija bombardēšana, ūdenī peldēja cilvēku līķi un liellaivu atliekas, d£ga naftas sindikāts, Volgā izplūdusī nafta arī dega, un visapkārt bija briesmīgs deguma tvans ... Es pat nevaru iedomāties, kā lai saka par degošu cilvēka ķermeni.

Jā, tur priekšā jau divdesmit minūtes no vietas mirst vācieši, visi vācieši, izņemot tos, kuri paliks dzīvi un šaus uz mums, kad mēs iesim ...

... Ja es kādam stāstītu, kādēļ nepaliku pa nakti pie tas sievietes no hospitāļa, neviens neticētu. Piepeši nezin kādēļ viņa man teica, ka sākot aizmirst, kāds bijis viņas vīrs. Bet es neesmu aizmirsis, kāda bija mana sieva. Es arī tagad atceros, kāda viņa bija.

Stāvu kā kurls un nekā nedzirdu. Redzu, kā tur priekšā dūmos viss līdz pašam apvārsnim tiek apgriezts otrādi, atspiežos ar krūtīm uz ierakuma apledojušās malas, izslienos, lai redzētu, kas tur priekšā notiek, pieskaros ar zodu ledum ... un tā kā ta nevaru aizmirst, kāda viņa bija. Kaut arī viņa droši vien vairs nav starp dzīvajiem. Es ļoti labi zinu, ko tas nozīmē. Esmu redzējis tik daudz nedzīvu ķermeņu, arī sievietes, un zinu, kādi tie ir. Ziemā, salā. Un vasarā, tveicē ...

Nē, es tomēr esmu aizmirsis, kāda viņa bija. Sen esmu aizmirsis. Un nožēloju, ka nepaliku pie tās sievietes no hospitāļa pa nakti. Toreiz likās, ka nevaru, bet tagad nožēloju. Stāvu un iztēlojos, kā tas viss varēja būt.

Kad ir tāda dārdoņa kā tagad, tad tā šķiet līdzīga klusumam ...

Mans Staļingradas bataljons atrodas tur kaut kur priekšā, aiz sprādzieniem. Un šis bataljons, kur es pašlaik atrodos, arī ir mans. Un tas arī ir mans. Un arī šis. Tagad gan patiesībā tikai šis ir mans. Bet tas vairs nav mans. Taču man liekas, ka tas vēl ir mans. Es domāju par to, it kā tas tagad atrastos tūkstoš verstu tālu. Bet līdz tam ir tikai četrdesmit kilometri. Ja tagad izkāptu no ierakumiem un ietu taisni pa sniegu, es varētu līdz turienei aiziet desmit stundās, ja uz mani neviens cilvēks nešautu.

Pirmajā dienā, kad mēs ieņēmām Staļingradā savas pozīcijas, no maniem ierakumiem līdz krastam bija tūkstoš viens simts metru, bet, kad mani ievainoja, tad taisnā līnijā palika tikai četri simti. Tātad astoņdesmit divu dienu laikā, ko es tur pavadīju, vācieši pavirzījās tikai par septiņsimt metriem. Nepavirzī-jas pat desmit metrus dienā. Droši vien slieka, ja līstu visu laiku no rīta līdz vakaram, varētu nolīst dienā desmit metrus. Bet vai tad viņi negribēja izlauzties līdz Volgai, vai neticēja, ka aiz-ies?_Un, ja viņiem būtu kaut viens nemirstīgs, neievainojams cilvēks, tas gluži vienkārši izkāptu no priekšējā ierakuma un pusstundā, pat divdesmit minūtēs aizietu līdz Volgai. Bet neviena nemirstīga cilvēka tik un tā nav ne viņiem, ne mums ...

Muļķīgi par to domāt. Tumanjans vakar teica par ložmetējnieku rotas komandieri, ka tas ne ikreiz spējot sniegt pareizas ziņas. Bet kādēļ nespēj? Tādēļ, ka nav nemirstīgs. Ja viņš būtu nemirstīgs, vienmēr ziņotu patiesību, to viņš varētu ļoti viegli izdarīt. Nepareizas ziņas gandrīz vienmēr rodas tāpēc, ka cilvēks baidās no nāves. Bet pēc tam citi mirst šīs nepatiesās ziņas dēļ.

Interesanti — ko es iesākšu pēc kara, ja palikšu dzīvs? Man nezin kādēļ vienmēr liekas, ka es palikšu dzīvs. Tikai dažas reizes ir licies citādi. Pirmo reizi tas bija četrdesmit pirmajā gadā, kad tūlīt pēc iznākšanas no aplenkuma mēs mašīnā, dziedādami «Katjušu», braucām uz aizmuguri, uz formēšanos, bet vācu tanki atkal izlauzās mums priekšā. Un otrreiz tas bija jau pagājušajā vasarā, kad vakarā piepeši atkal sākās bombardēšana. Nebija nekas sevišķs, vienkārši triju dienu laikā netiku redzējis nevienas mūsu lidmašīnas. Viss bija līdz nāvei apriebies, un vienu mirkli vairs negribējās dzīvot. Un vēl trešo reizi — arī pērnvasar, kad pie mums ieradās frontes pavēlnieks un man bija viņa līdz asarām žēl, ka viņš iet, aizturēdams bēgošos, un piespiež viņus ierakties, it kā tas būtu vienīgais, kas viņam atlicis. Bet var būt, ka toreiz viņam pašam vairs negribējās dzīvot un viņš meklēja nāvi? Nezinu, ko viņš toreiz domāja, bet es domāju, ka nenodzīvošu līdz kara beigām nevis tādēļ, ka, lūk, tūlīt atlidos lode un mani .nogalinās, bet tādēļ, ka vispār viss ir ļoti ļauni.

Bet vēlāk Staļingradā man jau vairs nebija tāda sajūta, ka

es nenodzīvošu līdz kara beigām. Kad atceros, brīžam pats sev neticu, un tomēr tā ir patiesība: man vairs ne reizi nav bijusi tāda sajūta. Un arī tagad nav.

Nezinu, kā es vēlāk atcerēšos karu, bet tagad, kamēr karoju, man vissmagākais un nepanesamākais ir tas, ja mēs nedarām kaut ko tā, kā vajadzētu darīt. Tagad tas notiek daudz retāk, tomēr notiek. Un, ja es esmu ar mieru par kaut ko mirt, tad esmu gatavs mirt par to, lai mēs visu darītu tā, kā vajag, tā, kā mēs gribam! Vajag, lai arī šodien šeit viss izdodas tā, kā mēs gribam! Es tik ļoti to vēlos! Nekad un neko savā mūžā neesmu tik ļoti vēlējies, kā šobrīd vēlos to.

Kad redzu, kā meseršmits no augšas uzbrūk mūsu vana-dziņam un, tuvodamies no aizmugures, vēl nešauj, es ar savu muguru jūtu, kā tas tūlīt ietrieks man kārtu starp lāpstiņām. Un, kad tā arī notiek, es jūtu, ka esmu saņēmis lodes mugurā, un veselu minūti guļu, pieplacis pie zemes, un man liekas, ka esmu nogalināts, ka vairs nepiecelšos ...

Es pat sev nespēju pilnīgi izskaidrot šo sajūtu. Tā ir kopī-guma sajūta ar visiem tiem mūsējiem, kurus nogalina, tā ir vainas un kauna, sāpju un neganta niknuma sajūta par visu, kas mums neizdodas, un prieks par visu, kas izdodas! Kas tev īsti ir aiz ādas, Sincov? Nu, lūk, šī pati sajūta, kuras dēļ es dzīvoju ne vien pats sevī, bet arī visos citos mūsējos un kopā ar viņiem daru visu labo un slikto. Un mīlu sevi par labo un ienīstu un nosodu par visu, ko neizdaru tā, -kā vajadzētu, — ne tikai es pats, bet arī visi citi cilvēki. Tā es jūtu, tā saprotu, par to domāju, kad komandēju, tas vada roku, kad sviežu granātu. Un, kas lai zina, varbūt tā arī ir Dzimtenes izjūta, varbūt tā arī to saprotam, kad katrs par sevi domājam, ka mēs esam padomju ļaudis?

Tur, priekšā, sprādzienu dūmi tā griežas un mutuļo, it kā ar karoti maisītu melnu putru no zemes līdz pašām debesīm.

Bet šeit taisni acu priekšā ir apledojusi ierakuma maliņa, noberzta gluda ar pleciem un piedurknēm, ar vienu tajā iesalušu salmiņu. Tas izslējies tā, it kā būtu tīši iesprausts, lai izmērītu triecienu spēku, un trīs acu priekšā te stiprāk, te vājāk...

Lieliski, ka mums ir tāda artilērija, ka tās ir tik daudz un ka tā sit vāciešus tā, kā es vēl nekad savā mūžā neesmu redzējis. Vēl vasarā es nevarēju iedomāties, ka mums var būt tik daudz artilērijas. Ja atceros visu, ko esam atstājuši un pametuši kopš tā laika, kad sākās karš, var uzskatīt par brīnumu to, kas notiek tagad.

Protams, mēs nebūtu noturējušies Staļingradā, ja mūs visu laiku no otra krasta neatbalstītu artilēristi un katjušas. Tie mūs atbalstīja kā brāļi. Es tos mīlu, es pat nezinu, kā izpaust vārdos mīlestību, ko izjutu pret tiem Staļingradā, kad tie šāva no otra krasta. Nevarēja būt ne runas, ka mēs būtu noturējušies, ja viņi nebūtu šāvuši visu laiku, nebūtu atbalstījuši mūs dienu un nakti. Un šis atbalsts kļuva arvien spēcīgāks un spēcīgāks, mēs to jutām. Bet es pat toreiz nevarēju iedomāties, ka mums var būt tik daudz artilērijas, cik tās pašlaik šauj uz vāciešiem pāri manai galvai.

Bet cik bieži un ar kādiem vārdiem mēs sevi nolādējām, ka mums trūkst te šis, te atkal tas! Un vēl līdz šim laikam daudz kā trūkst! Un, kad sāk domāt, vēl šobrīd nevar saprast, kā tas varēja notikt. Es vēl gāju skolā, kad māsu radioamatieri kā pirmie uztvēra SOS no Nobiles "dirižabļa. Bet vēl līdz šim laikam man bataljonā nav pārvietojamās rācijas. Un cik daudzi ziņneši ir krituši manu acu priekšā tādēļ, ka mums trūka visparastāko telefona sakaru, tādēļ ka mums ir milzīgas telefona vadu spoles un tās jāvelk diviem, vads ir resns un smags, un, lai sakari pienācīgi darbotos, ir jāvelk divi vadi. Turklāt šo vadu vienmēr pietrūkst... Turpretī fašists, maita, skrien un griež mazu spolīti, un uz tās ir tievs tievs vadiņš. Bet kā tikai mums nav nācies nodibināt sakarus, pat ar dzeloņstieplēm, tādēļ ka trūkst vadu ...

Man galva plīst pušu, kad ir laiks domāt, kā tas viss varēja gadīties. Tātad kaut kas nebija kārtībā jau pirms kara, un vai tad es viens pats par to domāju, domā gandrīz visi cilvēki. Gan tie, kuri šad tad runā, gan tie, kuri par to nekad nerunā. Droši vien es daudz ko nesaprotu, noteikti tā ir. Citādi jau nemaz nevar būt. Bet es tik un tā saprotu, ka mēs pirms kara kaut ko neesam sapratuši. Un es domāju par to, kā viss būs pēc kara.

Tiesa, lāgiem es sapņoju par pēckara laiku kā par klusumu. Vienkārši atceros, kā pirku maizi maizes veikalā, kā mēs ar Māšu nesām no tirgus zemenes, kā ēdām tās ar krējumu un cukuru un devām Taņai, kā abi gājām uz teātri, bet kaimiņiene palika uzraudzīt meitiņu. Gājām rokrokā pa pilsētu, iegriezāmies dežūrveikalā uz stūra, stāvējām nelielā rindā un gaidījām, kad mums uzgriezīs šķiņķi. Tad atkal rokrokā gājām pa ielu, un neienāca pat prātā, ka nekā tāda vairs nebūs, bet būs karš ... Un, kad es par to visu domāju, man gribas, lai pēc kara viss būtu taisni tā, kā bija ...

Bet tad es atkal atceros, kā sākās karš, un vairs negribu, lai pēc kara viss būtu tā, kā bija ...

Es labi atceros, kā pēc iznākšanas no aplenkuma Maskavā zemessargos Maļiņins man stāstīja par vairākiem ģenerāļiem, kurus kara sākumā nošāvuši par to, ka tie atkāpušies. Un teica, ka tā arī esot bijis pareizi.

Var būt, ka tas bija pareizi. Nezinu. Tomēr neiziet no prāta, ka mums arī tagad komandē ģenerāļi, kuri toreiz atkāpās ... Tagad sit vāciešus, bet toreiz atkāpās. Toreiz atkāpās visi... Nebija tāda ģenerāļa un tāpat arī zaldāta, kurš toreiz nebūtu atkāpies. Un neviens taču nedomā apšaut mūs visus, kas toreiz, četrdesmit pirmajā, atkāpāmies. Tādēļ, ka nevar vainot visus, kas to darīja, un es pats arī nejūtos vainīgs. Ja sevi turētu par vainīgu, es sacītu: ņemiet un nošaujiet mani. Bet es neesmu vainīgs. To es godīgi saku vienatnē ar sevi.

Nezinu, ko es būtu varējis vēl vairāk izdarīt par to, ko darīju, kad tas viss jau sākās. Bet, ja tas ir tā, tātad kāds bija vainīgs jau pirms kara?... Tas taču nenotika dažu ģenerāļu vainas dēļ. Vēl kāds pirms tam bija pie tā visa vainīgs.

Un es gribētu zināt, kas. Ja ne tagad, tad vismaz pēc kara. Varbūt tādēļ arī negribu, lai pēc kara viss būtu tā, kā bija.

Ja varētu aprunāties ar biedru Staļinu un viņam pajautat, ka tas viss notika pirms kara sākuma. Ja varētu uzrakstīt viņam vēstuli, lai viņš izsauc mani no frontes tikai uz vienu dienu un pasaka, kā tas viss patiesībā notika!... Tāpēc, ka es taču karoju un varu nomirt ātrāk, pirms uzzinu, bet es tik ļoti gribu to zināt... Un ne jau es vien. Arī citi.

Bet, kad par to domāju, es, protams, zinu, ka tas nav iespējams. Un ne jau tādēļ vien, ka nevar izsaukt no frontes kādu nieka bataljona komandieri, lai Staļins pēkšņi pamestu visus darbus un atbildētu uz viņa jautājumiem. Tas nav iespējams vēl cita iemesla dēļ. Bet kādēļ?

Es baidos sev uz to atbildēt. Tādēļ ka tad, ja es atbildēšu tā, kā man dažbrīd liekas, es baidos satricināt savā dvēselē kaut ko tādu, bez kā man ir grūti dzīvot. Jā, man dažkārt liekas, ka ne tikai citi vien, bet arī viņš pats ir pie tā vainīgs ...

Sis stostiķis man blakus nodrebēja. Es ar savu plecu sajutu, kā viņš nodrebēja, tādēļ ka divi smagie šāviņi neaizsniedza līdz mērķim, krita tuvāk un izsprāga starp mūsu un vāciešu priekšējām līnijām. Tas vēl nav nekas. Ir svarīgi, kā mūs pavadīs uguns valnis, kad mēs ieņemsim vāciešu pirmo pozīciju un iesim uz otro... Lūk, ja tur sāks neaizsniegt mērķi, tad gan būs slikti. Būs grūti ļaudis piecelt, lai tie ietu cieši aiz uguns vaļņa ... Un Iļjins arī laikam iedomājās to pašu, piegrūda man pie pleca, pamādams uz tuvumā izsprāgušajiem šāviņiem...

Visiem ir baigi, un man ari ir baigi, un viņam ir baigi, ne tikai korespondentam vien. Ļusinam laikam gan ari ir baigi. Viņš teica, ka nāks man līdzi, — kur es, tur ari viņš. Paskatīsimies, kā viņš to izdarīs.

Bet Iļjins, šķiet, nevar pat nociesties. Tā arī gadās. Es viņu saprotu. Tas nav tādēļ, ka nebaidās, bet tādēļ, ka jo ātrāk gribas iziet visam cauri un jau būt vai nebūt. Man pašam ari lāgiem gadās tāda sajūta, zināmā mērā ir arī tagad. Kad viss beigsies, varēs apmesties kaut kur siltumā, paēst un iedzert un kaut drusku pagulēt...

Butu interesanti zināt, par ko Iļjins pašlaik domā. Labs komandieris, kaut arī jauns, tikai divdesmit vienu gadu vecs. Ja tā padomā, vēl gluži zēns ... Es vakar viņam jautāju par gali-fejām, kādēļ tādā salā nevalkā vatētās bikses; un atklājās, ka valkā gan, tikai izvēlējies visplānākās vatētās bikses, bet gali-fejas — tādas lielākas, valkā virs vatētajām biksēm, lai glītāk izskatītos ... Bet kāpēc grib izskatīties glītāk? ... Varbūt lai patiktu šai Solovjovai, kura bija saninstruktore, bet tagad ir mīnmetējniece? Var būt, ka tā. Vai arī vienkārši tāpat, pašsajūtas dēļ. Pilnīgi iespējams, ka viņš vēl līdz šim nav nevienu sievieti pazinis. Pirms kara nepaspēja, bet kara laikā neiespēja ... Es pats arī pusotra gada laikā jau esmu aizmirsis, kas ir sieviete. Un labāk neatcerēties. Sāc tikai domāt, un tad vairs nevarēs atkauties ne miegā, ne nomodā ...

Smagi skatīties, kā sievietes mirst. Kad Staļingradā, bumbai sprāgstot, ievainoja feldšeri Tamaru un es, palīdzēdams iznest no sagrautās zemnīcas, viņu pacēlu, viņa apķērās man ap kaklu un kliedza: «Vaņa, Vaņečka .. . nepamet mani! ...» It kā lūgtos mīlestības, it kā es viņu nevis nestu ārā, bet pamestu ... Pašai abas pēdas norautas, bet viņa to vēl neredz, nesaprot. Labi, kad cilvēku nogalina uz vietas, sliktāk, kad jāmokās ... Vēlāk domāju, kādēļ viņa tā kliedza pirms nāves, dzīva nekad tā mani nebija uzrunājusi... Un vispār bija ļoti godīga, nevienu nelaida sev tuvumā, nevienu cilvēku. Varbūt mīlēja, tikai nekā neteica? Reiz, nedēļu pirms tam, man tas bija ienācis prātā, kad pēkšņi pagriezos uz viņas pusi un ieraudzīju, kā viņa skatās. Iedomājos un aizmirsu. Nebija laika par to domāt. Tās bija visbriesmīgākās dienas, kad viss karājās mata galā ...

Nevaru iedomāties, kā es dzīvošu pēc kara. Ja Masa ir gājusi bojā, tad, protams, apprecēšos. Visvairāk iespējams, ka tūlīt, uz vietas, ar kādu, kas gadīsies pie rokas. Bet varbūt arī ne. Varbūt tas tā liekas tikai aiz ilgām. Bet ja nu viņa paliks dzīva un nebūs manis paša? Un ja nu pastāv kāda izvēle, kas nav atkarīga ne no manis, ne no viņas, bet no paša kara, ka tikai viens no mums paliek starp dzīvajiem — vai nu es, vai viņa. Un šī izvēle ir acumirklīga — čiks, un viss beidzies. It kā visā pasaulē būtu izslēguši gaismu. Un tur daudz nevajag — dzelzs gabaliņa, kas nav lielāks par vateņa āķi.

Novembra sākumā no rīta pieņēmu papildinājumu: trīs cilvēkus. Pieņēmu, pierakstīju uzvārdus un nosūtīju uz Butusova rotu. Nebija laika ilgi runāt, noritēja kauja. Pat sejas neievēroju, kā nākas. Nodomāju, ka aprunāšos vēlāk rotā. Bet pievakarē visus trīs atveda atpakaļ — visiem pašu šautas brūces kreisajā delnā. «Mīna ... mīna ...» Kas nu par mīnu, ja tad, kad noņēmām pārsēju, bija skaidri redzams, ka visiem plaukstas apsvilušas no pulvera. Bija šāvuši ar šautenēm bombardēšanas laikā, kad nevarēja dzirdēt. Laikam jau bija pārcietuši lielas bailes pie pārceltuves un iepriekš sarunājuši. Sākumā gribēju nošaut tikai vienu no viņiem — seržantu, bet_ divus nosūtīt uz hospitāli un soda bataljonu. Tomēr pienāca pavēle no divīzijas: tribunāls nolēmis nošaut visus trīs turpat uz vietas bataljonā.

«Tāpēc ka stāvoklis tik grūts!» Tiešām stāvoklis bija grūts. Varbūt patiesībā todien nevarēja citādi rīkoties. Nolasījām spriedumu, nostādījām pie leņķveida mājas sienas — nu kas tad tā vairs bija par sienu, drupas vien! — un nošāvām visu rotu pārstāvju klātbūtnē... Viss vienā dienā: ir sākums, ir beigas...

Būtu labi, ja šodien neviens cilvēks nenodrebētu. Ja nevienu nevajadzētu triekt uz priekšu ar ieroci! Nav nekā briesmīgāka par...»

Viņš tā bija pieradis pie artilērijas sagatavošanas uguns nepārtrauktās dārdoņas, ka pašam likās — viņš domā klusumā. Kad viss beidzās un tiešām iestājas klusums, pirmajā mirklī viņš to nepamanīja. _ s

— Raķeti! — viņš aizsmacis iekliedzas balsī, vēl arvien nedzirdēdams savu balsi. Viņš dzirdēja raķešu pistoles kluso sprakšķi sev blakus, ieraudzīja otru raķeti, kas uzvijās pār otro rotu, un, atspēries ar velteni pret Iedus pakāpienu, izrausās no ierakuma.

Jau iepriekš viņš bija nodomājis, ka līdz pirmajiem vācu ierakumiem ies tūlīt kopā ar ķēdi. Tagad atlika izdarīt to, ko bija nolēmis.

Priekšā, trīssimt metru attālumā, uz šāviņu uzartās zemes cits aiz cita nokrita trīs novēloti šāviņi, it kā beidzamie pilieni no jumta. To viņš pamanīja, jau skrienot, kad ierakums palika aiz muguras.

DIVDESMITA NODAĻA

Līdz pulksten trijiem dienā 332. strēlnieku pulka trešais bataljons savā iecirknī izpildīja visu dienas uzdevumu: vācu aizsardzības priekšējās pozīcijas tika pārrautas jau no rīta un sen palikušas aiz muguras, bet otrās ieņemtas tikai tagad — ar diezgan jūtamiem zaudējumiem. Kāda pavēle tiks saņemta tālāk, to vēl nezināja. To gaidīdami, nostiprinājās vai arī, vienkāršāk sakot, iebrukuši vāciešu ierakumos, atguvās pēc visa tā, kas bija pārdzīvots sešas stundas ilgajā, nepārtrauktajā kaujā.

Priekšā rēgojās gara, nolaidena augstiene. Pa tās nogāzēm tagad stiepās vācu trešās pozīcijas priekšējā līnija, kuru mēs vēl nebijām ieņēmuši. Kad ap pusotra desmita karavīru, sekodami rotas komandierim Karajevam, pirmajā kaujas karstumā izlēca no ierakuma un skrēja tālāk, vācieši apmētāja tos ar mīnām. Ievainotos izvilka, bet divi kritušie palika guļam sniegā tepat visu acu priekšā. Lai veltīgi neriskētu ar cilvēkiem, Sin-covs pavēlēja līdz tumsai tos neaiztikt.

Ierakuma priekšā bija apsnidzis klajums, kas nolaideni cēlās augšup uz apvāršņa pusi.

Kad no šejienes izsistie vācieši barā bēga atpakaļ, uz augstieni, pusceļā viņiem uzlaida virsū «katjušu» zalvi. Līķi izraibināja lauku; un arī pati augstiene tagad nebijā vis balta, bet raiba, visa vienos plankumos no «katjušu» zalvēm.

Bet visi jau nebēga. Vairākas grupiņas turējās pēdējā tranšejā un šāva līdz beidzamajam brīdim. Aiz tādas uguns vienmēr jūt kādu stingru roku. Ierakumā starp citiem gulēja arī vācu pulkveža līķis. No sniega rēgojās ārā automāts ar stobru uz augšu, kas tā arī nebija izlaists no mirušā rokām.

«Droši vien tas tad arī bija viņus piespiedis te cīnīties līdz pēdējam,» Sincovs nodomāja ar niknumu par saviem zaudējumiem: ja pret tādām lietām kādreiz rodas cieņa, tad tikai vēlāk, nevis kaujā.

Spriežot pēc oficieru līķu daudzuma, pēc blindāžām, telefoniem un sniegā iemītajiem dažādu krāsu vadiem, šeit, uz kurieni ir izlauzusies Karajeva rota, bija atradies pulka štābs. Pagaidām nav iespējams par to paziņot. Sakarnieki vēl tikai vilka vadus no tās bedres, kas atradās puskilometru no šejienes, kur Sincovs bija apmeties pirms pēdējā trieciena. Viņi tūļājās, bet negribējās tos steidzināt. Ir gan labi paziņot, ka ieņemts pulka štābs, bet ne jau tu vien ziņosi, tev tūlīt arī sāks pavēlēt. Kaujā ir tādi brīži, kad gribas drusku atvilkt elpu bez sakariem ar priekšniecību.

— Biedri vecāko leitnant, varbūt ieēdīsiet?

Sincovs pagriezās. Kaujā nebija laika domāt par zēnu, kaut gan vairākas reizes viņš to manīja savā tuvumā. Bet tagad piepeši nodomāja, cik tas tomēr vājš un nosalis, tā ka zobs uz zoba neturas.

— Bet kas tev labs ir?

— Gaļas konservi.

— Vai uzsildīt nevar? — Sincovs jautāja, nodomādams, ka tādā salā konservi sasaluši un kļuvuši kā stikls.

— Ir sausais spirts.

— Tad uzsildi.

Un, pasaucis rotas komandieri Karajevu, teica, lai apstaigā ierakumu labo pusi un pārbauda, kā tiek nostādīti ložmetēji gadījumā, ja vācieši nāktu pretuzbrukumā.

— Es pats apstaigāšu kreiso pusi un paskatīšos.

Kareivji pieliekušies spiedās pie ierakumu sienām, lai patvertos no vēja, citi smēķēja, citi apčamdīja vāciešu līķus. Viens skraukšķinādams grauza sausiņu, kas bija tik ciets kā galdnieku līmes gabals, bet otrs, izbēris saujā patronas, klakšķināja trofeju valteru.

Steigas pilnā, niknā kaujas spara vietā bija stājies nogurums. Kareivju acīs varēja lasīt to pašu jautājumu, kas tirdīja arī Sincovu: «Kas notiks tālāk? Vai šodien būs viss vai arī vēl ko pavēlēs? ...» Un, protams, gribējās, lai šodien būtu viss.

Kartē ar mērogu viens pret piecsimt viss noietais attālums bija deviņi centimetri. Bet kaujas laukā pirmās pozīcijas sastāvēja no trim tranšejām, no pirmās līdz otrajai tranšejai — četrsimt metru, no otrās līdz trešajai tranšejai — septiņsimt metru. Un vēl divi kilometri pa atklātu lauku līdz otrajām pozīcijām. Un tanī atkal trīs tranšejas, kamēr izlauzās visām cauri — vēl pusotra kilometra, un, lai arī cik labi artilērija bija visu apkārtni uzarusi gan sagatavošanas uguns laikā, gan vēlāk, kad atbal* slīja, (ik un tā no katras tranšejas šāva. Un, jo tālāk gāja, jo apšaude k|uva stiprāka. Tādēļ arī kareivjus var saprast: kamēr tam visam tika cauri, jau vairākas reizes dienā ir bijis pāri cilvēku spēkiem, un negribas domāt, ka pavēlēs to atkārtot vēlreiz.

Zempūtis putināja pāri ierakumiem uz vāciešu' pusi, sākdams acu priekšā pārklāt ar sniegu bedres un līķu nedzīvos plankumus.

Kaut arī tika pavēlēts nostiprināties jau pirmajās minūtēs, tiklīdz ieņēma pēdējo tranšeju, ložmetēji vēl nebija pozīcijās nostādīti. Nācās uzkliegt un piespiest izpildīt to, kas bija pavēlēts. Kareivjiem negribējās pūlēties un ierīkot jaunas — uz vāciešu pusi pavērstas ložmetēju pozīcijas. Savu iespaidu atstāja nogurums pēc kaujas un uzskats, ka diezin vai vācieši šodien nāks pretuzbrukumā, bet mēs, ja arī naktī neuzbruksim, tad no rīta tik un tā iesim tālāk, un tāpēc viss darbs ir gluži veltīgs.

Tranšejas galā, kur vajadzēja nostādīt ložmetēju uz vāciešu atstātā ledus galda ar apaļu apšaudes lauku, Sincovs nostāvēja labu brīdi, nedodams kareivjiem miera, ar savu klātbūtni likdams viņiem pasteigties.

Šeit stāvēdams, viņš varēja .labi saskatīt lielo augstieni priekšā un vācu tranšeju turpinājumu, ko no šejienes pa kreisi bija ieņēmusi Luņina rota. Starp tiem ierakumiem, kuros stāvēja Sincovs, un tiem, kurus bija ieņēmusi Luņina rota, atradās kādus četrsimt metrus plats atklāts lauks. Vācieši nebija izveidojuši te nepārtrauktu līniju. Ieplaku varēja labi apšaudīt no aizsardzības dziļuma, no divām augstienēm, kurās vācieši turējās arī tagad, — no lielās, kas atradās tālāk, un vēl vienas maziņas, kas rēgojās kādu septiņsimt metru attālumā Luņina rotas priekšā.

Raugoties uz šo mazo augstieni, kas atradās Luņina rotas priekšā, Sincovam iešāvās prātā, ka, to ieņemot, mēs atrastos lielajai augstienei flangā. Bet, ja tā, tad arī lielo būtu vieglāk pieveikt.

Tomēr pietrūka spēka tagad likt sev domāt par to sīkāk.

Viņš iedomājās par ko citu, par to, ka Bogoslovskim, kurš tagad komandē rotu Luņina vietā, kas bija kritis, sākoties triecienam uz otrajām pozīcijām, būtu laiks atsūtīt sakarnieku uz bataljonu ar ziņojumu.

«Ko viņš tur pindzelējas? Negrib riskēt ar sakarnieku, liekot tam vēl gaismā nākt pāri šai vāciešu novērotajai ieplakai?»

Sincovs gāja atpakaļ pa ierakumu, būdams nemierā ar Bogo-slovski, kurš, kaut arī zināja visu, kas pavēlēts, tomēr nezin

Viņš atgriezās, bet šī doma nedeva miera: to nebija iespējams vairs ne atvairīt, ne arī nomākt. Lai cik grūta tā bija, lai arī kā gribējās to apmainīt ar citu, vieglāku, — ka šodien karš ir jau beidzies, — viņš zināja, ka šī grūtā doma viņā dzīvo un attīstās un, kad viņš izdomās to līdz galam, tad tik un tā ziņos par to, neatļausies neziņot. Kaut arī, to darīdams, nonāks ar sevi pretrunā un pats klusībā cerēs, ka viņam to neatļaus, atliks līdz rītam.

kāpēc vilcinājās sūtīt ziņojumu, un vispār nav vēl zināms, kā viņš turpmāk tiks galā ar rotu, palicis Luņina vietā.

Sī doma pamazām saplūda kopā ar citu, ka viņam pašam jo ātrāk vajadzētu nokļūt Bogoslovska rotā. Bet tad, atvairot kā vienu, tā otru, iešāvās prātā trešā galvenā doma, kas pavīdēja jau tad, kad, gaidīdams ložmetēja uzstādīšanu, viņš stāvēja un raudzījās uz pauguru Luņina rotas pozīciju priekšā. «Būtu labi pēc iespējas ātrāk ieņemt šo pauguru, neatliekot uz vēlāku laiku, tiklīdz satumsīs. Vācieši gaida, ka mēs tam uzbruksim vai nu rīt no rīta, vai arī vēlu naktī, bet vajag ieņemt tūlīt, kamēr vēl domā, ka mēs tikai pievelkam savus spēkus un gatavojamies. Ieņemt pēkšņi, ar nelieliem spēkiem, bez artilērijas sagatavošanas uguns. Un tas jādara man pašam. Lai līdz tumsai paspētu visu apdomāt un apskatīt pieejas augstienei, vajag vismaz pēc pusstundas, jau gaismā, pāri šai klajajai ieplakai tikt pie Bogoslovska.»

Zēns ierakumā sildīja divas lielas gaļas konservu kārbas, novietojis tās virs divām kārbām ar sauso spirtu. Kārbas bija atgrieztas, un tām virsū salikti sausiņi, lai tie atvilgtu.

Zēns uz kaut kā sēdēja. Sincovs sākumā nesaprata, uz kā, bet tad, ieraudzījis zem kažociņa rēgojamies vāciešu ziemas botes, saprata, ka sēž uz beigta vācieša, it kā tā arī vajadzētu.

Kārajevs stāvēja blakus un lūkojās uz konservu kārbām un spirtu, kas dega zem tām.

Pēc šīs ierakumā tikko saskatāmās liesmiņas varēja spriest, ka vēl nav pat sācis krēslot.

— Pārbaudījāt? — Sincovs jautāja Karajevam.

— Tieši tā, — Karajevs atteica un pēkšņi jautāja: — Kur tad Luņins krita? Vai jūs pats redzējāt?

Sincovs viņam jau bija stāstījis, kur un kā krita Luņins, un tas, ko Karajevs jautāja, vairs nebija jautājums, bet tagad, klusumā, uzmākusies grūtsirdīga vēlēšanās apjaust, kā tad tā: bija cilvēks, Luņins, — un viņa vairs nav, kritis. Bet kā kritis? Kāpēc kritis?... Un Sincovs, saprazdams šo vēlēšanos, atkārtoja: jā,

Luņins kritis, kad ieņēmuši otrās pozīcijas, nogalināts ar veselu ložu kārtu, bijis uz vietas beigts, tā ka droši vien pat nepaspēja iedomāties, ka ir kritis. Tā arī staļingradietis neaizgāja līdz savai Staļingradai. Un, to stāstīdams, viņš atcerējās Luņina gaišmataino* tīro, nāves neskarto galvu sniegā un tai blakus nokritušo ausaini; galvu ar vaļēju aci, ar vienu vaigu sniegā un īsi apcirptos matus, un augstu, virs auss noskūtos deniņus ... Jā, tā tas nu bija ar Luņinu, un nav nekā vairāk par to ko stāstīt, tādēļ ka viņš pats arī vairāk nekā nezina. Zina, ka Luņins ar savu rotu ieņēma pirmās pozīcijas, visas trīs tranšejas,’ un palika dzīvs, bet otro pozīciju priekšā krita, kad gāja triecienā.

Ļoti maz var pastāstīt par kauju, kad tā ir tikko beigusies, kad vēl nav bijis pat laika par to padomāt.

Pirmās pozīcijas tika ieņemtas gandrīz bez zaudējumiem. Bet tālāk jau pašās priekšējās tranšejās atradās neapklusināts ložmetējs, kur tad arī Luņins krita ... Bet viņš, Sincovs, kaujā par otrām pozīcijām bija te vienā, te otrā, te trešajā rotā. Piecēla triecienā pirmās tranšejas priekšā nogūlušos kareivjus un, kad to kreisajā un labajā flangā ieņēma, bet šeit, centrā, pie Karajeva vēl nebija ieņēmuši, apšaudes laikā līda uz šejieni, pie Karajeva, un, atlīdis kopā ar viņu, pacēla rotu triecienā, daudzi cilvēki krita un tika ievainoti viņa acu priekšā, bet viņi tomēr ielauzās ir pirmajā, ir otrajā tranšejā.

Bet tad vajadzēja neapstājoties uzbrukt trešajai tranšejai. Taču vācieši paši cēlās pretuzbrukumā, un nācās aizkavēties. Iļjins aizgāja pie Cugunova, bet viņš, Sincovs, palika šeit, pie Karajeva, un, gulēdams sniegā, šāviņa bedrē, gaidīja, kamēr mūsu artilērija vēlreiz pārmācīs vāciešus, tad piecēlās un gāja tūlīt aiz pēdējiem šāviņiem kopā ar rotu un atnāca līdz šiem ierakumiem ...

Bija visādi... Kas tikai nebija!... Ja atceras. Bet kaujā visas izjūtas strauji mainās, un nav laika domāt par citu kā vienīgi par savu uzdevumu, bet par to arī jādomā nekavējoties un ātri: vai nu jā, vai nē!

Bija tāda noskaņa, ka darbs ir paveikts, un tas bija galvenais, kas palika prātā par kauju. Un vēl otra doma — pašam par sevi, ka esi palicis dzīvs. Nebūtu patiesība, ja teiktu par sevi, ka nebija laika baidīties, tādēļ ka bija jākomandē bataljons. Lai baidītos, tik un tā laika pietika.

Bet viss pārējais — izņemot vispārējo kaujas izjūtu un to, ka esi palicis dzīvs, — pagaidām sākumā atmiņā dzīvoja vienīgi saraustītās drumslās.

Starp šīm drumslām bija gan Luņina stingā seja ar augstu noskūtiem deniņiem, gan smeldzoša, šķebīga sajūta, kad vācieši nāca pretuzbrukumā un pēkšņi likās: var mūs izsist... Tad Tu-manjana niknā balss pa telefonu, kad iznāca aizkavēties: «Kur jūs atrodaties? Nekavējoties sagatavojieties — un uz priekšu, uz priekšu ...» Un paša niknā atbilde: «Man sagatavoties ir tikpat kā plikam sajozties...» Un acumirklīga apvainojuma izjūta kopā ar vainas apziņu, un vēl viens rāviens uz priekšu pa apsnigušo lauku apšaudē ... Un vēl viena drumsla: mīnmetēj-nieki, kas šauj, un sieviete, tā pati, par kuru runāja naktī, — spēcīga, ar platu muguru, ar zeltainiem matiem, kas izspraukušies no ausaines uz vateņa, stāv saspringti, kājas iepletusi, un ar abām rokām ielaiž mīnu mīnmetēja stobrā. Bet vēlāk, pēc stundas, jau citā pozīcijā, mīnmetējnieki sašķaidīti ar šāviņa tiešo trāpījumu tā, ka grūti skatīties, un arī šī sieviete mirusi citu mirušo vidū, notriekta sniegā ar saplosītu ķermeni un neskartu seju ... Kad tā vēl bija dzīva, viņš redzēja to tikai no mugurpuses, bet te sniegā redzēja tās seju — sastingušu, ar zobos iekostu lūpu, ar vaļējām acīm. Ieraudzīja garāmejot un steidzās tālāk, tādēļ ka nebija laika, vajadzēja steigties tālāk ...

Un vēl: pieci sagūstīti vācieši nāca pretī, un tos pavadīja jauniņš kareivis, kurš norūpējies prasīja: «Atļaujiet, es pats aizvedīšu.» — «Kādēļ pats?» — «Citādi viņi aizmuks.»

Un laukā sniegā vēl viens kareivis, kuru nācās ilgi bikstīt ar naganu mugurā, lai ceļas ...

Un vēl viens kareivis, kas ieņemtajā ierakumā paglāba mani no nāves, un vācietis, kas nogalināja šo kareivi, un es savukārt nošāvu vācieti, un tas uzkrita man taisni virsū, ar savu miroņa roku kā ar pletni izsizdams no rokas naganu ...

Un vēl kaut kas, ko nevaru atcerēties, bet kas virpuļo galvā. Kāda bedre, kurā pēkšņi iekritu, skriedams pār lauku, un, jau krizdams, ķēru lodes notriekto ausaini ... Un nāsīs negaistoša, smaga ar pulveri saindētā sniega smaka. Sniegs tā nokvēpis, ka nespēju to iebāzt mutē par spīti slāpēm. Un vēl kaut kas ... Kas? To nevar tagad apjaust...

— Kopā ar viņu beidzām vienu skolu, — pēkšņi atskanēja Karajeva balss.

Jā, to teica Karajevs. Jā, jā, pareizi. Viņš to dzirdēja jau naktī, ka viņiem ar Luņinu laimējies — beiguši vienu skolu un nokļuvuši vienā bataljonā . . .

— Ir sasiluši, var ēst...

To sacīja zēns. Ar cimdu apņēma kārbu un nocēla no uguns.

«Kā viņš visu laiku ir stiepis šīs divas kārbas, kažociņā, vai?»

— Iesim, kombat, zemnīcā. Kaut arī sagrauta, tomēr aizvējš, būs siltāk.

To sacīja no zemnīcas iznākušais Iļjins. Izrādās, ka viņš jau atgriezies no Cugunova un ir bijis šeit, zemnīcā.

«Ka šī mīnmetējniece kritusi, to viņš vēl nezina, neesmu teicis.»

— Kā Cugunovam?

— Viss kārtībā.

— Bet kā ar sakariem?

— Vēl pindzelējas. Aizsūtīju Ribočkinu, lai paskubina.

Sincovs uzreiz nevarēja aptvert, kas ir Ribočkins. «Ak, jā,

Ribočkins ir bataljona adjutants ...»

— Tad ēdīsim, — Sincovs teica.

— Iesim zemnīcā, — Iļjins atkārtoja..

— Vēlāk, tagad negribas, — Sincovs teica un norūpējies piebilda: — Kādēļ gan nevelk telefonu?

Viņš pagaidām negribēja iet zemnīcā, tādēļ ka bija jau nolēmis, līdzko tiks savienots ar Tumanjanu, prasīt viņam atļauju izdarīt to, ko bija iedomājies par mazo pauguru Luņina rotas priekšā. Ja dos atļauju, tad nav vērts iet siltumā, tikai izlaidī-sies slinkumā, tā kā tā būs jāiet uz rotu. Cita lieta, ja to atliktu līdz rītam.

Viņš izvilka somu dunci un uzdūra gaļas gabaliņu, kas peldēja treknā buljonā. Ēst negribējās, bet bija patīkami, ka gaļa ir karsta. Pirms atdot kārbu Iļjinam, gribējās iestrēbt buljonu; paskatījās apkārt, kam ir karote. Bet zēns jau izvilka karoti no velteņa stulma un noslaucīja ar lupatiņu, kuru izvilka no puskažociņa.

— Ņemiet, biedri vecāko leitnant.

Sincovs iestrēba dažas karotes un pasniedza kārbu ar karoti Iļjinam.

— Kādēļ jūs tik maz? — Iļjins jautāja.

— Man pietiek, — Sincovs teica un, pamanījis, kā Karajevs ātri pieveic otru kārbu, pamāja uz zēnu: — Atstāj pavāram.

— Varbūt kāda lāsīte derētu?... — Iļjins jautāja. — Manam raitniekam ir.

Sincovs papurināja galvu.

— Kaujas laikā nedzeru. — Teica un pamanīja Iļjina acīs pavīdējušo izbrīnu: «Vai tad šodien neesam jau beiguši?»

Karš tā izveido attiecības starp priekšnieku un padotajiem,

30 i

ka visu nav pieņemts skaļi jautāt. Bet jautājums tā kā tā paliek jautājums, un, ja esi to pamanījis padotā acīs, jāatbild ar «jā» vai «nē».

— Paklau, Iļjin, — Sincovs teica, uzlicis roku Iļjinam uz pleca un pavilcis to drusku sānis. — Sai dienai ir radies vēl viens plāns, kādas būtu tavas domas?

Un, sācis izklāstīt, saprata: tagad jau viņš neatkāpsies pat tad, ja Iļjins domātu citādi. Un šinī apņēmībā ir ne tikai savas taisnības izjūta, bet arī nezin kur radusies priekšnojauta, ka viegli gūs panākumus.

Iļjins noklausījās un nekā neiebilda. Bet pieteicās pats par izpildītāju bataljona komandiera vietā. Vai nu aiz patmīlības, vai aiz paraduma uzņemties visu grūtāko, ar ko nākas sadurties.

— Tev pietiks pašam savu pienākumu, tavā ziņā paliks divas rotas, — Sincovs teica. — Bet izlūkus gan savāc, cik nu vien vari sagrabināt, un sūti tur pie manis.

Iļjins pamāja ar galvu, bet viņa acīs palika kluss jautājums: «Vai tūlīt savākt izlūkus, uzskatot jautājumu par izlemtu, vai arī gaidīt, kad bataljona komandieris dabūs savienojumu ar pulka komandieri?»

— Savāc tūlīt, — Sincovs pamāja ar roku. — Izlūkus, rait-niekus, visus pārējos, kas vien var noderēt. Lai būtu cilvēku piecpadsmit bez tiem, kas ir rotā.

Un, to pateicis, nodomāja, ka savu raitnieku neņems līdzi, atstās šeit. Kā nekā, vēl bērns. Viens ir vilkties kā astei komandierim līdzi aizsardzībā, bet pavisam kas cits — kaujā. Vienā dienā ir piedzīvojis vairāk nekā veselā mēnesī! Kaut arī raudās rūgtas asaras, tomēr rītdien pat nosūtīšu uz aizmuguri.

— Paklau, Iļjin, — viņš pasauca Iļjinu, kurš jau gāja izpildīt rīkojumu.

Iļjins pagriezās atpakaļ.

— Pielūko, lai būtu silts ēdiens, citādi staršinas noslaistīsies pa aizmuguri līdz vēlai naktij ...

— Pie mums tā nenotiek, biedri vecāko leitnant, — Iļjins teica. — Viss būs kārtībā. Atļaujiet iet?

— Ej.

Tikko Iļjins aizgāja, ta ierakumā Sincovam blakus ieleca adjutants Ribočkins un aiz viņa sakarnieks ar telefonu un vadu spoli.

— Ak tad beidzot, — Sincovs teica. — Tas vēl tikai trūka, lai būtu nokasījušies līdz naktij.

— Izrādās, viņa pārinieks ievainots. Kamēr... — Riboč-kins gribēja sākt skaidrot, bet Sincovs viņu pārtrauca:

— Vēlāk paskaidrosiet. Novietojiet telefonu. — Un norādīja uz blindāžu.

Viņš iegāja blindāžā aiz adjutanta un sakarnieka un gandrīz nokrita, paklupis pār līķi, kas gulēja šķērsām pie ieejas. Blin-dažā dega kvēpene, bet pēc dienas gaismas nevarēja nekā redzēt.

— Eil — Sincovs uzsauca, izbāzis galvu no blindāžas. — Vismaz iztīriet blindāžu. Šeit taču ir KP!

Blindāžā ielīda ūsains vecis, Ijjina raitnieks, un zēns, viņi izvilka līķi no blindāžas.

— Vai oficieris? — Sincovs nokliedza pakaļ.

— Oficieris ar krustu! — zēns atsaucās no āra.

«Šodien tomēr viņus krietni apsita,» Sincovs nodomāja. «Galvenais, protams, ir artilērija, bet mēs jau arī. Daudzkārt vairāk, nekā paši zaudējām.»

— Vēl joprojām pindzelējaties?

— Gatavs, — sakarnieks teica.

Bija grūti dzirdēt, vads kaut kur savienots ar zemi. Vada viņā galā negaidot atsaucās nevis Tumanjans, bet Ļevašovs.

— Beidzot atradies gan, pazudušais grasis! — Ļevašovs iesaucās un priecīgi nolamājās pa telefonu. — Kur tu esi?

Sincovs ziņoja, kur viņš atrodas, un to, ka šinī aizsardzības mezglā ir piecas lielas blindāžas — acīm redzot, te ir mitinājies vācu pulka štābs. Tagad tās visas, protams, ir saārdītas, bet vienu vai divas varēs savest kārtībā.

— Tas ir labi! — Ļevašovs teica. — Kad pulka komandieris atgriezīsies — pārcelsim sava pulka KP pie tevis, bet tevi padzīsim uz priekšu.

— Priekšā nav kur tverties, — Sincovs teica. — Priekšā ir vācieši. Kur tad pulka komandieris?

— Aizgāja uz pirmo bataljonu nomainīt bataljona komandieri. Bataljona komandieris uzskrējis uz mīnas, sabojāja visu labo garastāvokli... Vai korespondents ir tur pie tevis?

— Kāds korespondents? — Sincovs jautāja, atcerējies, ka tad, kad ieņēma pirmo vācu tranšeju, abus korespondentus bija manījis turpat sev tuvumā, bet kopš tā brīža nav redzējis ne vienu, ne otru.

— Briļļainais ir pie manis, bet vecākajam politvadītājam jābūt pie tevis. Briļļainais par viņu sāk uztraukties.

— Neesmu redzējis, — Sincovs teica.

— Tev jāpameklē, tu par viņu atbildi.

— Klausos, —Sincovs teica.— Kur tad ir štāba priekšnieks?

— Kaut kur pārvietojas, — Ļevašovs teica. — No vecās vietas ir aizgājis, bet te vēl nav ieradies. Ko tev no viņa vajag?

Sincovs nolēma negaidīt Tumanjana atgriešanos un iepazīstināja Ļevašo-vu ar savu plānu: tūlīt, tiklīdz iestāsies tumsa, klusu, bez artilērijas sagatavošanas uguns, ieņemt augstieni Luņina rotas priekšā. Paskaidroja, ka, to ieņemot, uzreiz izvirzīsimies flangā otrai, lielajai augstienei.

— Pagaidi, tūlīt paskatīšos kartē, — Ļevašovs atbildēja un kādu mirkli klusēja. — Tā, skaidrs, redzu. Bet vai tu tici, ka būs panākumi?

— Ja neticētu, tad neprasītu atļauju, — Sincovs sacīja, pilnīgi atmezdams klusu cerību, kas vēl mita sirds dziļumos, — kaut uzbrukumu atliktu uz rītu.

— Ja tā — tad es neiebilstu! — Ļevašovs teica. — Bet, ja jūti, ka esi aizķēries, apstājies, nezaudē veltīgi cilvēkus.

— Skaidrs, — Sincovs neapmierināts norūca; tas, ko Ļevašovs nule sacīja, bija veltīgi runāts: tie visi tikai vārdi, kaut arī labi, tomēr vārdi.

— Sameklē korespondentu, — Ļevašovs kliedza klausulē. — Uz tavu atbildību.

— Man nav laika, es aizeju uz rotu, — Sincovs atteica.

— Vienalga, uz tavu atbildību.

— Pavēlēšu meklēt, — Sincovs teica. — Man būtu viss.

— Labi, gatavojies. Bet pirms sākuma piezvani, vēlreiz paprasi pulka komandiera svētību.

Sincovs izgāja no blindāžas un nobrīnījās, cik gaisma likās žilbinoši spilgta. Kamēr viņš atradās blindāžā, šķita, ka ir sācis jau krēslot, bet izrādījās, ka vēl gluži gaišs. Un pēc dažām minūtēm šinī gaismā vajadzēs iet pāri, lūk, tai baltajai ieplakai, kuru vācieši var labi pārredzēt.

— Sincov! — viņš dzirdēja priecīgu saucienu, pagriezās un ieraudzīja Ļusinu un Zavaļišinu nākam šurp pa ierakumu.

— Sveiks! — Ļusins tikpat skaļi nokliedza, pienākdams cieši klāt Sincovam, un spēcīgi pakratīja viņa roku, it ka viņi šodien vēl nebūtu tikušies. — Es tā priecājos, ka tu esi dzīvs, nevari pat iedomātiesl — Un šajos vārdos — «nevari pat iedomāties» bija atklāts lūgums aizmirst visu, kas bijis starp viņiem. Vakar izlikās, ka nekas nav bijis, bet šodien lūdza aizmirst. Laikam taču domāja, — ja ir atradies visu dienu bataljonā un bijis pakļauts tādām pašām briesmām, kādām Sincovs, tad tāpēc vien visu veco var aizmirst. «Nu, velns lai tevi parauj, ja aizmirst, tad aizmirsti» Sincovs nodomāja, raudzīdamies Ļusina priekā starojošā sejā.

— Visu laiku par jums jautāja, kur jūs esot, — Zavaļišins sacīja, pamādams uz Ļusinu.

— Paklau, Zavaļišin, — Sincovs teica, palaizdams šos vārdus gar ausīm. — Man nav laika, es eju prom, bet tu piezvani pulka komandiera vietniekam politdarbā un paziņo, ka korespondents ir atradies, citādi viņš te zvana un uztraucas.

— Uztraucas! — Ļusins apmierināti iesmējās. — Lai neuztraucas! Mēs abi esam ne tādu vien elli redzējuši un tomēr nepazudām!

— Bet uz kurieni jūs ejat? — Zavaļišins prasīja.

Sincovs īsi paskaidroja.

— Atļausiet iet jums līdzi? — Zavaļišins jautāja.

— Kamēr Iļjins nav atgriezies, palieciet šeit, — Sincovs teica. — Bet tad izlemiet ar viņu kopā, pēc apstākļiem.

— Bet es gan iešu tev līdzi, — Ļusins piedāvājās.

— Tas pagaidām nav vajadzīgs, — Sincovs teica.

— Kādēļ nav vajadzīgs?

— Nu, to neapspriedīsim. Ja nav vajadzīgs, tātad nav vajadzīgs, — Sincovs atcirta un pievērsās Zavaļišinam. — Tūlīt piezvaniet.

Zēns paņēma automātu un uzkāra kaklā.

— Tu nenāksi man līdzi, — Sincovs teica.

— Kādēļ?

— Bez kādiem «kādēļ». Paliec te.

— Bet kad es ar kapteini Poļivanovu ...

— Ar kapteini Poļivanovu bija tā, ar mani citādi. Sakarto blindāžu, kamēr manis te nebūs. Saprati?

Un, neko nepiebildis, apgriezās un gāja, paņēmis līdzi Iļjina ūsaino, paveco raitnieku.

Jau izkāpdams no ierakuma, vēlreiz nodomāja: cik tomēr vēl gaišs! Bet tādēļ jau arī gāja, neatlikdams uz vēlāku laiku, lai jau gaismā būtu pie vietas.

Iļjina raitnieks, izrausies no ierakuma aiz Sincova, gāja klusēdams: ja bataljona komandieris pavēlēja, tad jāiet vien bija viņam līdzi. Kā tad citādi — kaujas laikā bataljona komandierim neklājās staigāt vienam.

Sākumā gāja visā augumā, dziļi grimdami sniegā. Pēc tam, kad no tālākās augstienes nobēra ložmetējs, nogūlās un kādus trīsdesmit soļus līda. Tad piecēlās un skrēja, bet dziļais sniegs neļāva brīvi skriet. Ložmetējs atkal nobēra kārtu, atkal šāva no tālās augstienes uz labu laimi, gandrīz uz galējo attālumu.

Bet tuvējā paugurā valdīja klusums, kas lai zina, kādēļ. Varbūt negribēja izsaukt uz sevi atbildes uguni.

Kad viņi bija pārgājuši jau pusei no ieplakas, tā pamazām sāka pacelties kalnup. Bet visklajākajā, bīstamākajā vietā, kur Sincovs gaidīja, ka ložmetējs nobērs vēlreiz, viss beidzās labi. Vācieši vairāk nešāva.

Aiz pakalniņa kores varēja mierīgi uzelpot. Niecīga, iztālēm # neredzama ieplaka paslēpa no vāciešiem, pēdējie, simt metri * vairs nelikās bīstami. Viņi vēl nebija paspējuši aiziet līdz ierakumiem, kad no turienes izkāpa Bogoslovskis un nāca pretī.

— Bet man jau ziņoja: nāk! Skrēju pats skatīties: kas tad nāk? Izrādās, ka jūs ...

— Kādēļ līdz šim laikam nepaziņojāt, ka uzdevums izpildīts? — Sincovs neapmierināti viņu pārtrauca.

— Pirms pusstundas izsūtīju ziņnesi ar ziņojumu. Domāju, ka jūs jau ...

— Kur tad jūs viņu sūtījāt? Atpakaļ vai ellē ratā?

— Atpakaļ, kur jūs bijāt iepriekš, — Bogoslovskis teica.

— Vajag domāt ar galvu, — Sincovs atcirta. — Vai tad tagad, tāaos apstākļos, es varu atrasties pusotra kilometra no pirmās līnijas? Un bez tam, kad es gāju no jums prom, brīdināju, ka būšu pie Karajeva.

— Droši vien ātrumā neesmu ieklausījies, biedri vecāko leitnant, — Bogoslovskis teica.

Un no viņa sejas Sincovs saprata, ka nemelo, tas tiesa, vai nu nebija dzirdējis, vai nebija sapratis. Un patiešām, tanī brīdī bija tāda jezga — Luņins kritis, rotu tikko pieņēma, — varēja arī palaist garām.

Viņi jau bija ielēkuši atpakaļ ierakumā un gāja pa to.

— Vai daudz sakaru piederumu saņēmāt no vāciešiem?

— Daudz, — Bogoslovskis teica. Telefonists satina veselu spoli.

— Nu tad velciet ātrāk uz turieni, no kurienes es atnācu. Izlabojiet kļūdu! Un lai velk taisni, mēs pārgājām pāri, un gan jau viņš arī pāries. Man vajadzīgi sakari. Kādi ir zaudējumi?

Bogoslovskis ziņoja par zaudējumiem, kurus bija cietusi rota, kamēr viņš komandēja, ieņemot pēdējās divas tranšejas. Zaudējumi nebija lieli; tas atviegloja jaunā uzdevuma izpildi.

— Vada komandieris vecākais seržants Cičibabins paglāba no zaudējumiem, — Bogoslovskis teica. — Pēdējā brīdī metās uz ložmetēju un ar krūtīm to aizsedza.

Sincovs paraudzījās neticīgi. Zināja, ka, par tādām lietām runājot, dažkārt šo to piedzejo.

— Tieši tā, — Bogoslovskis teica, sapratis bataljona komandiera skatienu. — Es jums ziņojumā to uzrakstīju. Lūk, te jau ir tas ložmetējs ...

Viņi piegāja pie vācu ložmetēju ligzdas. Ierakumā gulēja beigtie vācieši, bet tieši ložmetējam priekšā, ar trieciena spēku atsviests atpakaļ, sniegā izstiepies gulēja sarkanarmieša līķis vaļējā kažociņā. Uz krūtīm formas blūzē rēgojās liels, apledojis, tumšs plankums. Velteņu kājās nebija. Viena kāja gluži basa, auts izklājies sniegā.

— Varonis... Bet velteņus jau novilkuši, — Sincovs noteica. — Ziņojumā ierakstījāt, bet pievākt neiedomājāties, kaut vai ierakumā būtu iecēluši ...

— Tūlīt pavēlēšu, — Bogoslovskis teica. Un taisnodamies sāka skaidrot, ka viens kareivis kaujas karstumā, triecienā ejot, sniegā stigdams, pazaudējis velteni, ielēcis ierakumā ar vienu basu kāju. Tādēļ viņš, Bogoslovskis, arī tam atļāvis paņemt velteņus no kritušā.

— Viss jums ātrumā, — Sincovs sacīja kā iepriekš neapmierināti, kaut arī saprata, ka Bogoslovska vietā būtu rīkojies tāpat.

Divi kareivji piegāja pie kritušā un sāka vilkt to uz ierakumu. Sincovs noskatījās ar smagu sirdi. Likās, ka būtu laiks jau pie visa pierast, bet pienāk tāds brīdis — un izrādās, tomēr vēl nav un nav šī pieraduma. Nav.

— Dokumentus paņēmāt?

— Paņemsim.

— Paglabājiet pie sevis, — Sincovs teica, nodomājis, ka šo vecāko seržantu Cičibabinu, kura uzvārdu viņš bija uzzinājis tikai pēc tā nāves un kuru neatcerējās pēc sejas starp dzīvajiem, par varoņdarbu vajadzēs ieteikt apbalvošanai ar «Varoni». Droši vien vēlāk rakstīs ari avīzēs. Jā, skrēja visiem pa priekšu, pirmais izrāvās līdz ložmetējam, bet, vai apzināti grieza tam krūti pretī vai arī tā iznāca, ka nokļuva tam taisni priekšā un tādējādi izglāba citus, to jau vairs nevar pajautāt. Jā, bija drosmīgs un darīja visu, ko varēja. Tas ir taisnība! Bet pārējo pierakstīs klāt. Un pārējais — pierakstītais arī būs patiesība. Bija cilvēks un nežēloja savu dzīvību, unTiu ir miris, un jau viņa velteņi citam kājā ... Un, lai pret to ko iebilstu, — tur jābūt muļķim ...

— Iesim un apskatīsim visas jūsu pozīcijas, — Sincovs sacīja. — No kurienes var vislabāk piekļūt augstienei? Jūs to apšaudījāt, bet, liekas, ka tā neatbild ar pilnu jaudu.

— Liekas gan, ka neatbild ar pilnu jaudu, — Bogoslovskis piekrita. — Grūti zināt, kas viņiem tur patiesībā ir. Tie, kas no šejienes aizbēga, tagad atrodas tur. Bet tur bija ari pirms tam. Augstienīte ir nozīmīga ...

— Tur jau tā lieta, — Sincovs piekrita.

Viņi gāja pa ierakumu, laiku pa laikam izsliedamies no tā, lai labāk aplūkotu apkārtni. Vācieši nešāva. Tikai tad, kad viņi sāka nākt atpakaļ, no augstienes pēkšņi atklāja uguni rokas ložmetējs, taču nevis uz ierakumiem, bet vairāk pa labi, uz ieplaku, pa kuru Sincovs nesen bija gājis.

— Interesanti — ko tad nu apšauda?

— Sakarnieks jau pārgāja, uz to nešāva, — Bogoslovskis teica.

Ložmetējs turpināja šaut īsām kārtām.

Aizgājis līdz tranšejas labējam galam, viņš ieraudzīja, kas notiek: pa novakarē jau drusku pelēcīgo sniegu brida divi cilvēki, nogūlās, paskrēja dažus soļus un atkal nogūlās zem uguns.

Sincovs gribēja pavēlēt nosegt ar uguni šurp nākošos cilvēkus, bet kareivji jau paši bija to sapratuši. Divi mūsu ložmetēji, viens no šejienes, otrs no turienes, no Karajeva, ar garām kārtām sāka šaut uz augstieni. Vāciešu rokas ložmetējs apklusa, bet tad atkal atklāja uguni, un tam pievienojās ari balsta ložmetējs. Bija nolēmuši neļaut šiem cilvēkiem atnākt šurp dzīviem.

Viņi vēlreiz nogūlās, tad pārskrēja un atkal nogūlās jau netālu no pakalniņa kores, kur sākās nosegtā nogāze uz mūsu pusi. Tagad, kad viņi pārskrēja pēdējo reizi, Sincovs saprata pēc augumiem, ka otrs, mazais, aizmugurē bija zēns.

— Skat, nelietis! — Sincovs izgrūda caur sakostiem zobiem; lamas neattiecās uz zēnu, bet uz to, kurš bija uzdrošinājies ņemt viņu līdzi par spīti aizliegumam.

Mazais un tas otrs, — Sincovs vēl nebija noskaidrojis, kas tas ir, — atkal pielēca kājās, aizskrēja līdz apsnigušajai pakalna korei, un te viņus panāca vēl viena kārta. Pieaugušais turpināja skriet, bet zēns apstājās un stāvēja, tādēļ ka viņam trāpīja. Stāvēja sekundi vai divas, iekams nokrita, bet tad nokrita sniegā uz pašas kores, kādus piecus soļus līdz nogāzes sākumam ...

Bet tas, kurš skrēja pirmais, paskrēja vēl pāris so|u, paklupa, nokrita, piecēlās un neatskatījies skrēja lejup pa nogāzi uz šejieni, uz ierakumu.

Vācieši vairs nešāva. Tikai divi mūsu ložmetēji turpināja šaušanu, ar novēlošanos mēģinādami palīdzēt tam, kuram vairs nevarēja palīdzēt.

Ļusins, — tagad Sincovs redzēja, ka tas bija Ļusins, — vēl vienmēr neskatīdamies atpakaļ, atskrēja līdz pašam ierakumam un divus soļus no Sincova ielēca tajā. Viņam bija nosvīdusi, smaidīga seja. Ar vienu roku viņš pieturēja ausaini, kas skrienot bija gandrīz novēlusies.

— Tomēr atkūlos pie tevis, — viņš teica un dziļi, laimīgi nopūtās.

Sincovs nekā neatbildēja, raudzīdamies tam garām turp, kur uz sniegotās pakalna kores rēgojās mazais, nekustīgais ķermenis, izstiepis rokas uz priekšu.

Tikai tagad, pakļaudamies šīm acīm, kas raudzījās viņam garām, Ļusins beidzot izdarīja to, ko vajadzēja, bija pienākums izdarīt daudzreiz pirms tam, — piecas, desmit, divdesmit reizes! — pagriezās un arī ieraudzīja mazo, nekustīgo ķermeni uz sniegotās pārkāpes.

— Bet es pat nepamanīju, — Ļusins teica tik vienkārši, it kā būtu uzkāpis kādam uz kājas.

Sincovs neatbildēja un turpināja skatīties uz zēnu, domādams, ka viņš ir kritis, bet tomēr vēl cerēdams pamanīt jel kādu vārgu kustību, kas liecinātu, ka tā nav.

— Bet es domāju, ka viņš visu laiku man seko... Nemaz nešaubījos... — Ļusins teica citādā tonī, kā atvainodamies. Priecīgā apziņa, ka pats ir palicis dzīvs, vēl arvien viņam neļāva domāt par ko citu.

Sincovs, joprojām viņam neatbildēdams, pamanīja, ka sniegā vispirms pakustējās viena uz priekšu izstieptā roka, tad otra. Tad noraustījās un pakustējās kāja, tad drusku pavirzījās viss augums ... Zēns tur, sniegā uz paugura, mēģināja līst. Bet vai nu viņš neredzēja, vai nesaprata, ko dara, tādēļ ka līda nevis uz nogāzes pusi, kur būtu glābiņš, bet turp, uz kuru pusi bija nokritis ar galvu — pa pakalna kori uz vāciešu pusi.

— Ejiet un izvelciet! — Sincovs teica, pagriezdamies uz Ļusina pusi un jau saprazdams no viņa sejas, ka šis cilvēks labprātīgi nekur neies un nevienu neizvilks. Pēc pārdzīvotajām nāves bailēm viņam bija beidzis darboties tas drosmes uzvelkamais mehānisms, kas bija pārsviedis viņu šurp pāri ieplakai.

Ļusina seja bija ka apstājies pulkstenis.

— Bet kādēļ jūs pavēlat man? — viņš iekliedzās spiedzošā, svešādā balsī.

Sincovs sniedzās pēc pistoles, bet apturēja roku, līdz tai neaizsniedzies. Ja viņi būtu šeit divi vien, viņš būtu dzinis to, kas ne reizi neatskatījās... Būtu dzinis atpakaļ pie zēna. Ja tas nebūtu klausījis, nošautu un ietu pats. Bet tagad, kareivju acu priekšā, tā nevarēja darīt, un viņš to neatļāvās.

— Jau aiziet, — Ļusins nokliedza tajā pašā spiedzošajā balsī.

Bet Sincovs ari pats redzēja, ka aiziet. Osainais večuks, Iļjina raitnieks, izrausās no ierakuma un brida pa sniegu pie zēna, kurš turpināja līst uz vāciešu pusi. Večuks to darīja, negaidīdams ne pavēli, ne atļauju, neteikdams ne vārda.

— Bogoslovski, — Sincovs iesaucās, — uguni uz vāciešiem no visiem ieročiem! Vai ir sakari ar minmetējniekiem?

— Tie vēl ceļā.

— Sūtiet ziņnesi! Lai šauj no tās vietas, kur pašlaik atrodas!

Viņš to visu Bogoslovskim teica nepagriezdamies, joprojām

vērodams zēnu un raitnieku, kurš tam tuvojās. Viņš juta, ka vācieši atkal tūlīt sāks šaut. Vajag nosegt cilvēkus, apsargāt ar visu, ar ko vien iespējams!

Raitnieks brida pa nogāzi un, neiziedams uz kores, virzījās kādu gabaliņu tai blakus, gribēdams nokļūt zēnam tieši pretī, lai paliktu mazāk ko līst pa klajo vietu. Tad uzkāpa augšā, nogūlās un līda.. Un, tiklīdz sāka līst, no turienes, no augstienes, nobēra ložmetēja kārta. Viena, otra, trešā ... Raitnieks vēl arvien līda. Vēl viena ložu kārta — ceturtā ... Viņš palika uz vietas un vairs nekustējās.

Bet zēns līda tālāk, atkal un atkal atskanot ložmetēja kārtām, līda lēnām un uz pretējo pusi, nekā vajadzēja, attālinādamies no nekustīgi guļošā kareivja.

— Griezies atpakaļ, ei tu, griezies atpakaļ! — ierakumā kāds izmisīgi iekliedzās Sincovam pie auss.

Sincovs norāva no pleca automātu, pieslēja ierakumā un izkāpa ārā. Tagad, pēc tam, kad kareivis bija kritis, viņš vairs nedomāja par to, ka ir bataljona komandieris, ka gaidāma kaujas operācija un viņam jāatturas no šī soļa. Tā pavada, kurā viņš sevi turēja, kamēr kareivis līda pēc zēna, pārtrūka. Pienākas, nepienākas ... Lai arī turpmāk karā paveiktu visu, kas pienākas, lāgiem cilvēkam pēkšņi vajag, nerēķinoties ne ar ko, izdarīt to, kas viņam nepienākas. Tādos kara brīžos komandieris, kas izdarījis to, kas nepienākas, un atdevis dzīvību, padoto apziņā uz visiem laikiem paliek komandieris. Bet, to neizdarījis un palicis dzīvs, nav vairs nekas pats savās acīs.

Sincovs skrēja augšup pa nogāzi, iebrukdams sniegā, vilkdams laukā kājas un atkal iebrukdams, skrēja, nezinādams, ka viņam pakaļ metās viens no kareivjiem un tam pakaļ vēl viens. Uzskrējis līdz korei un izdzirdējis, kā pie kājām nočakst sniegā ložu kārta, viņš nokrita un līda garām beigtajam, uz mutes guļošajam kareivim pie zēna ...

-r- Vaņa, Vaņa! — viņš kliedza.

Nočakstēja vēl viena ložu kārta un iesita sejā sniegu.

Zēns vairs nelīda. Tagad viņš gulēja nekustēdamies, pacēlis kailo, noskūto galvu bez cepures.

— Necel galvu augšā! — Sincovs sauca.

Bet zēns vēl vienmēr gulēja nekustīgi, galvu izslējis, it kā ieklausītos un nevarētu saprast.

Sincovs pielīda tam klāt un ar varu nolieca galvu uz leju sniegā. Tad viņš ar vienu roku apņēma zēnu no muguras zem padusēm, pagriezās un līda atpakaļ, ar kājām rausdams sniegu, vilkdams zēnu sev līdzi. Viņš dzirdēja, kā blakus nočakst vēl viena ložu kārta, uzsizdama gaisā sniega vērpetes, kā priekšā izšauj mūsu mīnmetējs, bet aiz muguras, pie vāciešiem, sprāgst mīnas, un, irdamies ar galvu pa sniegu, ieraudzīja kareivi lienam pretī.

— Dodiet man, — kareivis teica.

— Nevajag, — Sincovs atteica. — Paraugi Prohorovu, manuprāt, viņš ir miris.

Kareivis nekā neatbildēja, tikai ar acīm parādīja, ka ir sapratis, un līda tālāk.

Ar kreiso roku vilkdams zēnu tālāk, Sincovs juta, ka laikam ir neērti pagriezis plaukstas locītavu, viņš norausa no uzacīm sniegu un ieraudzīja priekšā nogāzi un otru kareivi, kurš brida pa to pretī. Tikai tagad saprata, ka vācieši viņu no šejienes vairs neredz, apsēdās sniegā un, pavilcis zēnu uz ceļgaliem, pirmo reizi ielūkojās tam sejā — tā bija asiņaina, sērsnos nobrāzta, ar aizvērtām acīm.

— Tagad es nesīšu ... — kareivis sacīja.

— Nesīsim abi, — Sincovs noteica un piecēlās kājās.

Kareivis saņēma zēnu zem padusēm, bet Sincovs satvēra pie

ceļgaliem un pieķerdamies izjuta asas sāpes. Delna bija

3ll

asiņaina. Viņš pakustināja pirkstus — pirksti klausīja. Tātad kauls nav dragāts, tikai lode līdz kaulam saplosījusi mīkstumu starp īkšķi un rādītāja pirkstu.

Zēns atvēra acis un ievaidējās.

— Dzīvs, — kareivis sacīja. — Jus neesat veltīgi pulējies, biedri kombat.

— Nu kādēļ tu, muļķis tāds, līdi uz vāciešu pusi? — Sincovs jautāja, kaut gan nebija nekādas jēgas to jautāt.

— Nekas... — zēns teica. Un vēlreiz vārgi atkārtoja: — Nekas.

— Prohorovs bijis uz vietas beigts, — Sincovu panācis, sacīja tas pirmais kareivis, kurš bija izlīdis pretī uz paugura. Un, iedams blakus, jautāja: — Varbūt vajadzētu viņu izvilkt, vācieši vairs nešauj.

— Paņemsim, kad satumsīs, — Sincovs atteica^.

— Dodiet nu man nest... — kareivis ierunājās un sniedzas saņemt zēnu.

Kareivji nesa ievainoto, bet Sincovs soļoja blakus, taustīdamies pa vatēto bikšu_ kabatām. Tur vajadzēja glabāties individuālajai paketei, bet 'tās nebija. Un tikai pēc tam, kad bija nobrīnījies — kā tad tā! — atcerējās, ka jau no rīta atdeva to kādām ievainotajam pirmajā ieņemtajā tranšejā.

— Man ir, — teica viens no kareivjiem, pamanīdams, ka Sincovs meklē pa kabatu, un apturēja otru. — Pagaidi, es pameklēšu paketi.

— Nevajag, — Sincovs atteica. — Tūlīt jau būsim galā.

Bogoslovska nebija, tas droši vien izrīkoja apšaudi, bet Ļu-

sins kā piekalts stāvēja turpat, kur stāvējis.

Sincovs redzēja viņa bālo seju un pagāja garām.

— Saninstruktors lai nāk pie kombata!

— Es tepat esmu, — tas atsaucās netālu.

— Bet kareivi atstājāt turpat? — Ļusins jautāja Sincovam aiz muguras. — Vai kritis?

— Dzīvu nebūtu atstājuši ... — Arī Sincovam aiz muguras noteica viens no kareivjiem, kas nesa zēnu, un viņa balsī skanēja nicinājums.

— Ienesiet kaut kur zemnīcā un paskatieties, — Sincovs teica saninstruktoram, kas bija pienācis klāt.

— Bet kā tad jūs, biedri kombat?

— Ejiet vien! Paši pārsiesim, — Sincovs teica un ar pirkstu pataustīja ieplēsto mīkstumu ap brūci. Ja, kauli nebija skarti.

Viens no kareivjiem, kuri bija sablīvējušies tranšejā, iekodis diega galiņu zobos, ar troksni atplēsa individuālo paketi un sāka pārsiet bataljona komandierim roku.

— Stingrāk, — Sincovs pavēlēja.

— Vai smagi ievainoja? — Ļusins vaicāja viņam aiz muguras.

Sincovs novērsās no kareivja, kas pārsēja viņam roku.

— Divus cilvēkus izsita no ierindas, — viņš, zobus sakodis, teica, raudzīdamies Ļusina bālajā sejā. Un kaut arī tas bija pateikts bezpersonas formā, Sincova sejas izteiksme runāja skaidru valodu: viņš neteica to par vāciešiem, bet tieši par viņu, par Ļusinu.

— Bet zēns taču palika dzīvs, — Ļusins iebilda.

Un šajā atbildē bija kaut kas tāds, kas Sincovu saniknoja vēl vairāk. Par kritušo kareivi tas jau vairs nedomā, kritušo kareivi savā prātā jau ir norakstījis. «Zēns taču palika dzīvs.» Bet kareivis? Kareivis, kurš šī svešā zēna labā dažās minūtēs izdarīja vairāk, nekā cita labā īstais tēvs izdara visā mūžā! Bez pavēles gāja glābt un atdeva dzīvību. Ne vien pats nomira, bet šinīs minūtēs savus bērnus padarīja par bāreņiem! Bet šis te vairs pat nedomā par viņu!

— Kas jums atļāva zēnu ņemt līdzi? Ja gribējāt nākt, varējāt nākt viens pats! Kādēļ spēlējāties ar cita dzīvību, ar kādām tiesībām? — Sincovs jautāja.

— Viņš pats gribēja nākt, uzņēmās pavadīt pie tevis, — Ļusins mulsi taisnojās.

Sincovs nekā neatbildēja un sevī nodomāja: «Varbūt arī tā! Bet tu tik un tā esi nelietis. Es baidos, vai zēns būs dzīvotājs ...»

Pirmo reizi viņš to iedomājās jau tad, kad vēl līda pa sniegu, bet pēc tam, kad nesa: šķita, ka ķermenī ir kaut kas bezcerīgs, vēl dzīvs, tomēr jau sastindzis ...

— Biedri bataljona komandieri, ņemiet.

Kareivis, kurš bija pārsaitējis Sincovam roku, pasniedza viņam sasietu marles saiti.

— Pakariet roku kaklā, citādi daudz asiņu notecēs ...

Sincovs pielieca galvu, kareivis uzmeta viņam kaklā saiti.

Sincovs iebāza tanī roku un devās pa ierakumu uz zemnīcu.

— Nu, kā ir? — viņš ieiedams jautāja.

— Tūlīt, — saninstruktors atsaucās.

Virs galvas griestos bija caurums, ar dēļiem apsistās sienas no sprādziena bija iespiestas uz iekšu, no tām sanēdamas bira smiltis.

— Nevarēja atrast labāku zemnīcu? Tā vien skaties, ka nesabrūk, — Sincovs ierunājās.

— Citas ir vēl sliktākas par šo, sašautas, — saninstruktors aizbildinājās.

Noliecies pār zēnu, viņš pabeidza to pārsiet. Ar vienu roku to paceldams, viņš vēlreiz apņēma saiti ap muguru. Zēns stiepti, saraustīti ievaidējās. Saninstruktors atliecās taisni, apsedza zēnu ar kažociņu un pagriezās uz Sincova pusi.

— Divas lodes, — viņš teica, — viena vēderā, otra sānos ...

«Laikam tā, kas man trāpīja rokā,» Sincovs nodomāja.

— Vajag steigšus izvest uz aizmuguri, — saninstruktors teica. — Pulss nav slikts. Ja ātri tiks uz operācijas galda, var būt, ka dzīvos.

— Organizējiet, — Sincovs sacīja un noliecās par zēnu. — Nu, kā tu jūties?

Zēns mēģināja atvērt acis, bet nevarēja. Vēlreiz pamēģināja, atvēra un atkal aizvēra. Sincovs atmeta ar roku un izgāja, pie zemnīcas ieejas sadurdamies ar Bogoslovski.

— Sameklē man līdz rītam savā rotā kādu piemērotu rait-niekts. Tādu pavecāku, — Sincovs teica un pagriezās uz pienākušā Ļusina pusi. — Pajautājiet kareivjiem par vecākā seržanta Cičibabina varoņdarbu. Ejot triecienā uz šo ierakumu, viņš ar savām krūtīm aizsedzis ložmetēju un nodrošinājis panākumus. Atrodiet tos, kas redzēja. Ja esat atnācis, tad dariet, kas jums jādara ...

Un, vairāk nelikdamies par Ļusinu ne zinis, aizgāja ar Bogoslovski pa ierakumu, sīki skaidrodams tam par gaidāmo triecienu uz pauguru.

Bataljona adjutants Ribočkins ar ļaudīm ierādās laikus un pat vēl ātrāk, nekā solīts, kad vēl nebija gluži satumsis.

Krēslai metoties, paugurs ar vāciešu pozīcijām tikko manāmi blāvoja. Šīs grūtās dienas laikā Iļjins vēlreiz bija parādījis savu izdarību: bija sagrabinājis vairāk cilvēku, nekā Sincovs prasīja. Nevis piecpadsmit, bet divdesmit cilvēkus, neskaitot adjutantu, kā arī Zavaļišinu un pilnvaroto, kuri atnāca ar viņu reizē.

— Tātad Luņina vietā tu tagad komandē rotu... — Zavaļi-šins teica Bogoslovskim. Kad visi kopā apsēdās zemnīcā, lai pie gaismas apskatītos karti, piebilda: — Es nu esmu palicis vienīgais dekabrists bataljonā ...

Sincovs paskatījās uz viņu un, ar grūtībām izspraucies atmiņā cauri visiem dienas notikumiem, atcerējās to sarunu naktī zemnīcā, kas tagad likās tik tālu pagātnē, kad Zavaļišins pajokoja par diviem dekabristiem — sevi un Luņinu.

Zēna vairs nebija zemnīcā, to jau bija aiznesuši.

— Es taču sen teicu, ka tā tas beigsies, — pilnvarotais nikni ierunājās par zēnu. — Pat rakstīju, lai aizvāc zēnu prom no tava priekšteča Poļivanova.

— Pat rakstīji? — Sincovs jautāja.

— Rakstīju, — pilnvarotais apliecināja. — Tādas ir manas tiesības un pienākums. Kā paredzēju, tā tas arī beidzās ...

Viņa balsī bija vairāk rūgtuma nekā niknuma, un Sincovs klausīdamies nezin kādēļ nodomāja, ka laikam gan viņam pašam ir liela ģimene. Varbūt tādēļ arī rakstīja, ka iedomājās pats savējos šī zēna vietā.

— Kur jūs bijāt? — viņš jautāja pilnvarotajam. — Neesmu jūs šodien nemaz redzējis.

— Es neesmu piekomandēts jums, bet bataljonam. Man nemaz nav nepieciešams līst jums acīs.

— Tomēr atnācāt?

— Atnācu tāpēc, ka citās rotās vairs nekā negaidām, bet te būs kauja.

— Atnācāt piedalīties tajā?

— Tieši tā. Vai vēl būs jautājumi?

— Nedusmojies, — Sincovs sacīja. — Nevaru savaldīt niknumu. Zēna žēl...

— Ne jau tev vien žēl, — pilnvarotais teica. — Kaut nu tikai nonāktu laba ķirurga rokās, lai jūs nebūtu veltīgi centies...

— Prohorova žēl, — Zavaļišins ierunājās. — Bija tāds pašaizliedzīgs, nenogurdināms večuks. Iļjins viņu zem četrām acīm sauca par tēvu ...

— Tātad_Iļjins viens pats mums palika komandpunktā? — Sincovs jautāja.

— Nu re, arī sakari kārtībā ... — adjutants pavēstīja, nocēlis klausuli, kad ietarkšķējās telefons. — Iļjins prasa jūs.

Iļjina balss telefonā Sincovam likās citāda nekā parasti, kaut gan Iļjins ziņoja īsi un skaidri, kā vienmēr: viss kārtībā, sakari esot ar visām rotām, drīz ļaudis saņemšot karstu ēdienu... Viņš runājot jau no citas zemnīcas. Tanī, kur bijuši agrāk, tagad esot pulka KP. Tur jau esot Ļevašovs, un Tuman-jans arī drīz ieradīšoties.

31S

— Piezvaniet viņiem, uz divnieku, kad būsiet gatavi. Ļeva-šovs atgādināja, lai prasot «svētību» pirms uzbrukuma sākuma.

— Pēc piecpadsmit minūtēm piezvanīšu, — Sincovs teica.

Un vēlreiz nodomāja, — lai gan lļjins runā kā parasti, tomēr

balss ir citāda. Varbūt jau ir uzzinājis par to savu mīnmetēj-nieci, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem. Un, to iedomājies, neteica nekā par kritušo raitnieku, nolika klausuli un pievērsās Zava|išinam.

— Kādēļ jūs laidāt zēnu korespondentam līdzi? Jums dzirdot, pavēlēju, lai nenāk šurp.

— Es biju pie telefona, — Zavaļišins teica. — Un, kad iznācu ārā, viņi jau ...

Sincovs atmeta ar roku. Negribējās tālāk runāt, tam visam vairs nebija nekādas nozīmes.

Zemnīcā ienāca Ļusins.

— Visu noskaidroju par to jūsu varoni, — viņš ienācis teica. — Būs lielisks materiāls!

Sincovs piecēlās viņam pretī.

— Beidzāt?

— Galvenos vilcienos pabeidzu.

— Ja tā, tad viss. Uz redzēšanos. Un lai no jums te mūsu bataljonā vairs nebūtu ne smakas! Ribočkin! — Sincovs griezās pie adjutanta. — Dodiet kareivi, lai pavada vecāko politvadītāju uz pulku.

— Kādas jums tiesības? — Ļusins aizsvilas.

— Bet nu lasies pie ... — Sincovs rupji un nikni nolamājās, — kamēr neesmu iegāzis tev pa purnu. Saprati?

— Ziņošu divīzijā par jūsu izturēšanos, — Ļusins draudēja.

— Kaut vai armijā, — Sincovs teica. — Ko jūs stāvat, Ribočkin? — viņš pagriezās pret adjutantu. — Pavēlēts ir — izpildiet!

— Biedri vecāko leitnant... — Zavaļišins pieceldamies izbrīnījies teica.

Bet Sincovs apklusināja viņu, pamadams ar roku.

— Ribočkin, ko es jums sacīju?

— Ejam, biedri vecāko politvadītāj, — Ribočkins teica.

— Es jūs nesaprotu, varbūt tomēr paskaidrosiet? — Zava-ļišins jautāja, kad Ļusins un Ribočkins izgāja ārā.

— Bogoslovski, paskaidrojiet vecākajām politvadītājam, kā viss norisa, — Sincovs teica.

Un, kamēr Bogoslovskis stāstīja, viņš neteica ne pušplēsta vārda. Staigāja pa zemnīcu, zobus sakodis, cenzdamies pārvarēt drudzi, kais pēkšņi sāka viņu kratīt. No kā tas būtu piesities, velns parāvis? Vai no niknuma, vai noguruma, vai visa dienā pārdzīvotā? Vai arī no tā, ka pēc divdesmit minūtēm atkal jāuzbrūk? Ja tā, tad tas ir sliktāk par visu ...

— Bet kādēļ tūlīt netriecāt viņu prom no bataljona? — Zava-ļišins jautāja.

— Tādēļ, ka vēl bija gaišs, varēja, nošaut, nedrīkstēju to darīt. Bet tagad drīkstu, — Sincovs atteica. — Tā ir vai nav? — Viņš apstājās Zavaļišina priekšā.

— Tā ir. Tomēr tādā formā izteikties ... Viņš var sūdzēties.

— Pie... ar viņu, lai sūdzas, — pilnvarotais pēkšņi nolamājās. — Neapliecināsim, un cauri.

— Nelamājāmies, nelamājāmies, bet te uzreiz laižam vaļā kā aizcietušies.

— Ir laiks sapulcināt ļaudis, — Sincovs teica un pirmais izgāja no zemnīcas.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Sincova nojauta nepievīla. Augstieni sasniedza brīnum veiksmīgi — visu laiku palika nepamanīti.

Izrādījās, ka aprēķins pareizs: vācieši līdz krēslai bija gaidījuši dienas uzbrukuma turpinājumu, bija gaidījuši un mitējušies gaidīt, bet nakts uzbrukumu vēl nebija sākuši gaidīt, nevarēdami iedomāties, ka tad, kad mums aiz muguras stāv tik daudz artilērijas, mēs varētu iet triecienā bez neviena šāviena. Palīdzēja ari zempūtis, kas sagriezās par īstu puteni un triecās vāciešiem taisni acīs. Kā tas kaujā bieži vien notiek, bija grūti pateikt, kas attaisnojās — aprēķins vai nojauta.

Bet varēja būt arī neveiksme! Tas vads, kuru veda kaujā Bogoslovskis, aizkavējās tikai par minūti, un vācieši paspēja apgaismot to ar raķeti un noguldīt sniegā ar ložmetēja uguni. Vads gulēja tik ilgi, kamēr pārējie, iebrukuši augstienē, apmētāja šo vācu ložmetēju ar granātām.

Tas varēja notikt arī ar citiem, bet nenotika, taču Bogoslov-skim nogāja greizi: ir zaudēja cilvēkus, ir pats tika smagi ievainots un tagad gulēja ar celi sadragātu kāju šeit, augstienē, vāciešu zemnīcā. Feldšeris jau bija pārsējis viņa kāju un tagad pierikoja virs pārsēja šinu no diviem dēlīšiem. To bija grūti paciest, un Bogoslovskis ar sakostiem zobiem vaidēja.

Daļa vāciešu tika iznīcināti augstienē, bet da|a aizmuka aiz tās apsnigušajā laukā... Un nebija vairs spēka dzīties tiem pakaļ. Jau tad, kad Sincovs gatavoja cilvēkus triecienam uz augstieni, viņš juta, ka tie ir līdz nāvei noguruši. Tomēr gāja un uzdevumu veica. Bet, to paveikuši, viņi vairs nebija spējīgi vēl ko darīt. Uzmeta pār bēgošajiem vairākas raķetes, pabaudīja tiem pakaļ, un ar to viss beidzās.

Sincovs nule bija ienācis zemnīcā. Pirms tam bija staigājis pa ierakumiem, piekodinādams visiem, lai gatavojas atvairīt iespējamo pretuzbrukumu.

Augstiene tiešām izrādījās visai nozīmīga. Divi gūstekņi apliecināja, ka vēl līdz dienas vidum šeit atradies divīzijas komandiera novērošanas punkts.

Tas likās ticami, jo par to liecināja gan daudzās zemnīcas, gan to pārsegums un iekārtojums, gan sašautie stereoskopi.

Vairākas sevišķi labi nostiprinātas blindāžas bija palikušas nesagrautas, un pārsalušos, kaujās izmocītos ļaudis, kas aiz noguruma vai krita no kājām, tās vilktin vilka sasildīties.

Bet to varēja atļaut tikai pa daļai. Vācieši, kuriem šī zaudētā augstiene tagad bija kā skabarga acī, varēja naktī nākt pretuzbrukumā no otras, tālākās augstienes. Bet, ja nāks, var izsist. Un, ja izsitīs, tad būs jāveļas atpakaļ līdz pašiem ierakumiem.

Sincovs staigāja, uzmundrinādams cilvēkus, dzina tos ārā no zemnīcām, prasīja, lai visi ložmetēji būtu kaujas gatavībā un lai pie katra, cits citu nomainīdami, atrastos cilvēki. Staigāja un pārbaudīja, likdams arī citiem darīt to, ko darīja pats. Un pilnvarotais un adjutants arī staigāja un nedeva cilvēkiem miera. Pati augstiene it kā nebūtu liela, bet tranšejas un satiksmes ejas bija krietni garas, visas uzreiz nevarēja pārskatīt! Tiesa, cilvēki arī paši saprata, ka ir bīstami, tomēr saprašana paliek saprašana, taču sals un nogurums darīja savu...

Viņš nervozēja arī tādēļ, ka līdz pat šim laikam nebija sakaru ar pulku. No ierakumiem uz augstieni tūlīt atvilka vadu līdzi, bet, kad atvilka, telefons klusēja: kaut kur bija pārrāvums. Viņš lika pārbaudīt, bet vēl divus sakarniekus aizsūtīja ar vācu trofeju telefonu un vadu taisni uz pulka NP.

Zināja, ka pēc raķetēm un granātu sprādzieniem pulkā jau būs sapratuši, ka augstiene ir ieņemta, un cerēja, ka būs arī kaut ko darījuši — sūtījuši ļaudis, kas atbalstītu pretuzbrukuma gadījumā. Bet pagaidām varēja paļauties tikai uz sevi un tiem, kas atradās šeit! Sincovs juta^ kāda nozīme gūtajiem panākumiem būs rītdienas kaujās, un tāpēc raizējās vēl vairāk; tādos brīžos atbildība gulstas uz pleciem smagāk par jebkādām nāves bailēm.

Pirmais, ko Sincovs ienācis jautāja zemnīcā sēdošajam Zava-|išinam, bija par telefonu.

— Vēl klusē?

— Pagaidām klusē.

Un tikai tad piegāja pie Bogoslovska, ap kuru rosījās feldšeris.

— Salst, — Bogoslovskis sūdzējās. — Pavēliet feldšerim, lai dod degvīnu.

— Es jau iedevu.

— Iedevi tikai vienu malku... Skopojies, — Bogoslovskis nerimās.

— Mediķi zina, cik jādod, — Sincovs iebilda.

— Nekā viņš nezina. Skopojas, atstāj sev ...

— Te būs, lūdzu, dzeriet! — feldšeris nikni teica, atāķēdams plakanpudeli no jostas.

— Velti jūs dodat, ja domājat, ka nevajag.

— Nepatīkami, biedri vecāko leitnant. — Feldšeris turēja pudeli, nezinādams, ko darīt. — Es iedevu tik, cik atradu par vajadzīgu.

— Ja esat devis, tad pietiek. Ko domājies, nepatīkami! — Sincovs noteica. — Tu salsti nevis no aukstuma, bet tāpēc, ka esi zaudējis daudz asiņu. To es pats zinu. Vai pirmo reizi esi ievainots?

— Pirmo.

— Bet es jau četras reizes. Klausi tos, kas zina.

— Viņu vajag jo ātrāk evakuēt, — feldšeris teica.

— Ja vajag — tad evakuē, — Sincovs atsaucās. — Kāpēc tu man to saki, man ir savas darīšanas. Kur tava ķēve?

— Aizsūtīju tai pakaļ.

— Vai visus ievainotos savācāt?

— It kā būtu visi.

— Nu pielūko, — Sincovs brīdināja. — Ja kāds būs palicis, pa nakti nosals.

— Skaidrs, biedri vecāko leitnant.

Bet Sincovs vārdā «skaidrs» saklausīja nedrošību.

— Vai visu pārbaudīji?

— Tūlīt pārbaudīšu vēlreiz, biedri vecāko leitnant.

«Pārbaudīšu vēlreiz» — tātad nav pārbaudījis.

— Ej pārbaudi! Ja esi pārsējis, tad nav te ko slaistīties.

Sincovs pagrieza telefona rokturi un mehāniski nocēla klausuli, kaut gan, jau rokturi griezdams, saprata, ka strāvas nav.

— Klusē, maita! — Un, to pateicis, paraudzījās uz blindā-žas kaktā sēdošo, sagūstīto vācu majoru.

Vācietim nebija cepures. Šineļa apkakle bija gandrīz norauta* kad viņu stiepa šurp pa ierakumu uz blindāžu.

Vācietim iepretim sēdēja jau pavecais Bogoslovska rait-nieks ar automātu uz ceļgaliem. No viņa niknās sejas bija skaidri redzams, ka tad, ja nebūtu pavēles, viņš kaut vai uz vietas būtu nolaidis no kājām šo fašistu, vēl jo vairāk tādēļ, ka šinī kaujā ievainoja vecāko leitnantu Bogoslovski. Kad Sincovs, nolamājies mēmajā telefona klausulē, pameta acis uz vācieti, viņam likās, ka tas pavīpsnā. Bet vācietis nevīpsnāja, tikai savieba seju no sāpēm. Labajā pusē viss žoklis un vaigs bija pārvērties vienā vienīgā zilumā, droši vien no trieciena ar laidi.

— Vai tu viņu nopratināji? — Sincovs jautaja Zavaļišinam

— Jā, nopratināju, — Zavaļišins teica. — Atkārtoja to, ko teica arī iepriekš: esot četrpadsmitās kājnieku divīzijas četrdesmit otrā pulka trešā bataljona komandieris. Sākumā aizstāvējies pozīcijās, ko mēs ieņēmām dienā. Kad atkāpies uz šejieni, saņēmis pavēli aizstāvēt augstieni. Vairāk neko negrib stāstīt.

— Varbūt tu proti vācu valodu tikpat daudz, cik mūsu Ri-bočkins? — Sincovs iesmējies jautāja, atcerēdamies, kā vakar vakarā adjutants mēģināja nopratināt to austriešu pārbēdzēju.

— Es vācu valodu protu gluži labi, — Zavaļišins teica.

— Vēl tikai pirms nedēļas atkratījos, mani gribēja ņemt par tulku frontes štābā.

— Kas tad vainas tādam darbam?

— Nu, lai viņi iet pie velna! — Zavaļišins noteica. — Gribas, lai ar viņiem būtu mazāk darīšanu. Valoda tomēr noderīga. Es taču esmu filozofs, bet filozofijā bez vācu valodas netiek ne soli uz priekšu. Protams, ja negrib atgremot jau gatavu.

— Labi, filozof, — Sincovs teica, — es te drusku pasēdēšu pie telefona un apsildīšos, bet tu pastaigā pa ierakumiem, pārbaudi posteņus un, ja vajadzīgs, — bez žēlastības triec ļaudis ārā no zemnīcas ... — Un vēlreiz uzsvērti atkārtoja: — Bez žēlastības! Saprati?

— Skaidrs, kaut arī tas ir grūti, — Zavaļišins pieceļas.

— Vieglumu mums neviens nav solījis, — Sincovs iebilda.

— Mums nav tiesību ļaut, lai mūsu ļaudis apkauj kā vistas, tāpat kā pie viņiem, — viņš pamāja uz vācieti. — Cilvēki ir tā pārguruši, ka aizmirst pat nāves bailes, lai tikai varētu pagulēt! Bet, ja mēs to pieļausim, tad būsim nelieši.

— Viss ir skaidrs, — Zavaļišins teica.

— Sūtiet šurp pilnvaroto, — Sincovs nosauca paka], — lai mani nomaina! Sēdēsim te pēc kārtas.

— Es varu padežurēt pie telefona, — Bogoslovskis piesolījās vārgā, nomāktā balsī. — Tikai telefonu man vajadzētu tuvāk...

— Tu savu tiesu esi nodežurējis, — Sincovs teica. — Riboč-kins pagaidām pieņēma tavu rotu. No tevis tagad daudz neprasa: tiec ātrāk uz kājām un nāc atpakaļ uz bataljonu.

— Tas nav nemaz tik vienkārši, — Bogoslovskis nopūtās.

— Es jau nesaku, ka vienkārši. Guli: miegs dziedē ievainojumus.

— Avdejič, — Bogoslovskis, brīdi klusējis, teica savam rait-niekam, — vai tev ir sausiņi?

— Ir. Jums gribas ēst?

— Nē. Iedod vācietim sausiņu ...

Raitnieks neapmierināti nokrekstējās un, neizlaizdams, no rokām automātu, pavilka no grīdas sev uz ceļgaliem patukšu mantu somu. Atraisīja, parakņājās tajā un klusēdams sniedza vācietim sausiņu. Bet vācietis pat roku nepakustināja pretī.

— Viņš neņem, — Avdejičs teica.

— Ko tad tu tā pēkšņi iežēlojies? — Sincovs jautāja.

— Pats nezinu, — Bogoslovskis noteica.

Sincovs saviebies izvilka roku no netīrā, nomelnējušā marles uzsēja un uzmanīgi nolika sev priekšā uz gaida. Ievainojums stipri sāpēja, bet pirkstus durstīja it kā ar aukstām, trulām adatiņām: vai nu bija pārlieku cieši pārsaitēts, vai arī nervs tomēr skarts, tad būs sliktāk, nekā domāja sākumā. Viņš paskatījās uz nekustīgi sēdošo vācieti. Nezin kādēļ iegribējās pajautāt viņam, šim vācietim, kur viņš sācis karu un ko domājis toreiz, tanī naktī, kad pārgāja robežu, ja ir frontē no pirmās dienas? Vai viņš tad domāja, cik tālu aizies, un vai iedomājās, ar ko savas gaitas beigs? Arī bataljona komandieris, tikai vācu. Četrpadsmitās divīzijas četrdesmit otrā pulka. Te nu viņi sēž — bataljona komandieris pret bataljona komandieri, bataljons pret bataljonu! Agrāktā nebija, agrāk vācieši tā nekrita gūstā. Bet, ja gadījās tāds kā šis, tad ar viņu nēsājās kā vista ar olu ... Tūlīt veda uz frontes štābu.

Kaut ienīzdams, viņš agrāk tomēr izjuta pret vāciešiem

zināmu bijību, nē, nevis pret vāciešiem, bet pret vāciešu prasmi karot,, to izjuta ir viņš, ir citi, izjuta vienmēr, lai rakstīja par vāciešiem ko rakstīdami, nosaucot tos par smirdošiem un draņķīgiem fričiem, tomēr izjuta, tālab ka pats sevi jau nevar piemānīt, — šī bijība viņam sašķobījās jau Staļingradā. Un nevis novembrī, kad sākās mūsu uzbrukums, bet vēl agrāk, pašā ellē, oktobrī, kad vācieši, kā likās, divīziju sašķels un ietrieks Volgā, tomēr ne sašķēla, ne ietrieca!

Nevar sacīt, ka pirms tam nebūtu sev ticējuši. Ticēja arī pirms tam, tomēr ne tik droši. Taču oktobrī sāka ne vien daudz vairāk ticēt sev, bet līdz ar to sāka daudz mazāk ticēt vāciešiem, tas ir, nevis viņiem, bet viņu spējai karot. Pilnīgi dabiski, viens notika uz otra rēķina! Tā bija, tā ir, tā būs arī turpmāk.

Redz, tagad sēdi šim vācietim pretī un jau vairs netici, ka viņš var būt stiprāks par tevi. Un nevis tādēļ, ka viņš ir šobrīd gūsteknis ... Vispār tās nav domas par viņu personiski... Varbūt viņš ir labs bataljona komandieris, varbūt pat ļoti labs, kaut arī šodien nogulēja ar savu bataljonu, bet tas jau vēl visu neizteic, tādas lietas notiek arī ar sevišķi izciliem — tādi gadījumi ir zināmi!

Kad zēns līda tur, pa sniegoto paugura kori, ļoti iespējams, ka šis pats vācietis sākumā vēroja no sava binokļa, kustas vai nekustas, bet tad pavēlēja atklāt uguni. Nav zināms, vai zēns ir dzīvs vai arī jau miris. Bet šis vācietis sēž dzīvs... Un nevar saprast, kā ir palicis dzīvs. Vēl jo vairāk tādēļ, ka sagūstītāji ziņoja — esot šāvis līdz pēdējam brīdim. Parabellumu izrāvuši no rokām.

Viņš atkal paraudzījās uz vācieti un pēkšņi nodomāja: «Bet varbūt tagad sēž un priecājas, ka ir dzīvs, kritis gūstā un viss -jau aiz muguras. Viņiem tur katlā tik un tā ir viena iespēja: ja ne gūsts, tad nāve ...»

Bet vācieša seja, kas bija novājējusi, stingra, noslēgta un pauda mierīgu naidu, — nekādā ziņā šo domu neapstiprināja. Nē, nav priecīgs, ka kritis gūstā. Kad priecājas, tad to var just, bet šim to nejūt. Tādi kā šis — tie vēl ir spēks, tie vēl mums sagādās raizes...

Interesanti — vai viņi nāks pretuzbrukumā vai arī samierināsies? Diezin vai samierināsies. Augstiene ir izšķiroša pozīcija. Ne jau veltīgi viņiem šeit atradās novērošanas punkts.

Un, šīs uzmācīgās domas satraukts, viņš saklausīja telefonā vārgu pīkstienu un priecīgs tvēra klausuli, sāpīgi piegrūdis ievainoto roku pie galda.

— Divdesmit pirmais, kur jūs atrodaties? — jautāja Tuman-jana balss.

Sincovs ziņoja, ka atrodas augstienē un ka pēc gūstekņu ziņām un paša apsvērumiem šeit agrāk atradies vācu divīzijas komandiera novērošanas punkts.

— Kā izturas pretinieks? Vai pretuzbrukumā nenāk?

— Pagaidām ne.

— Precizējiet koordinātes sprostugunij.

Sincovs jau arī pats par to bija domājis — gribēja pieprasīt, lai sagatavo artilērijas sprostuguni augstienes priekšā tādam gadījumam, ja vācieši •'nāktu pretuzbrukumā. Tomēr, kaut ari viņš koordinātes atcerējās no galvas, pirms tās pateica, vēlreiz ielūkojās kartē, lai būtu mierīga sirds.

— Tiks izdarīts, — Tumanjans solīja. — Cugunovam pavēlēju atstāt vecās pozīcijas, tas jau ir ceļā pie jums. Iļjins gaida maiņu. Nodos iecirkni un aizvedīs pārējos. Visi tavējie būs tur, kur tu tagad sēdi. Saprati?

— Saprotu, — Sincovs atbildēja priecādamies, ka agrāko iecirkni jau ieņem kaimiņš un drīz vien viss viņa bataljons būs savilkts šeit kā vienā dūrē.

— Kur atrodas jūsu mīnmetējnieki? Iļjins tos ir pazaudējis ...

— Es viņiem pavēlēju, lai nāk Šurp, tiklīdz izšaušu raķeti, ka esmu ieņēmis augstieni. Droši vien atrodas ceļā.

— Tad ir skaidrs, — Tumanjans teica. — Automātistu rotu arī sūtu pie jums.

Viņš runāja atklāti, bez koda: gribēja uzmundrināt un, acīm redzot, nerēķinājās ar tādu iespēju, ka vācieši pašreizējā situācijā varētu noklausīties.

Tikai izteicis galveno, kas nodarbināja kā viņa, tā Sincova prātu, jautāja par zaudējumiem.

Sincovs ziņoja.

— Bet kādi zaudējumi ir vāciešiem?

— Daudzkārt lielāki. Neesam vēl visus saskaitījuši.

Un tie jau nebija tikai vārdi, kā bieži vien gadījās agrāk, tas tiešām tā bija.

— Saņēmām gūstā bataljona komandieri, — Sincovs pašķielēja uz vācieti, kurš vēl vienmēr sēdēja nekustīgi.

— Atsūtiet pie manis.

— Baidos, ka neaizvedīs.

— Sūtiet ar virsnieku.

— Pagaidām nav ko sūtīt, visi aizņemti, — Sincovs teica.

— Bogoslovskis ievainots. Ribočkinu norīkoju komandēt rotu. Lūdzu apstiprināt.

— Apstiprinu. Vai Bogoslovski izveda?

— Pagaidām ir pie manis, — Sincovs atbildēja.

— Smagi ievainots?

— Jā, — Sincovs teica, paskatījies uz Bogoslovski.

— Kā jums tur ir, daudz telpu? Vai varēsiet visus novietot, kas aizies?

— Pilnīgi.

— Sagatavojiet man zemnīcu, vēlāk arī es pats ieradīšos. Ļevašovs jau ir ceļā pie jums kopā ar Cugunovu. Gaidiet!

— Klausos.

— Ja līdz rītam nodzīvosim — ieteikšu apbalvošanai ar ordeni, — Tumanjans teica. — Pagaidām paldies!

«Nodzīvosim vai nenodzīvosim, bet dzīvi atpakaļ nekāpsimies,» Sincovs nodomāja, taču skaļi nekā neteica. Labāk klusējot izdarīt nekā pateikt un neizdarīt.

— Nu kas tur ir? — Bogoslovskis jautāja. — Vai par mani arī prasīja?

— Izsaka tev pateicību par augstienes ieņemšanu, — Sincovs teica; vai nu pulka komandiera «paldies» bija vai nebija visiem domāts, taču tas bija viens uz visiem.

Zemnīcā ienāca pilnvarotais.

— Zavaļišins mani sūtīja. — Viņš noslaucīja ar cimdu seju un apsarmojušās uzacis. — Kāds būs mans uzdevums?

— Ir sakari, — Sincovs sacīja. — Runāju ar Tumanjanu. Viss bataljons nāk šurp. Tavs uzdevums būs — apsildīties. Pasēdi pie telefona, bet es iešu.

— Tur viss ir kārtībā, — pilnvarotais teica, — bet man nav laika sildīties. Neatradu vienu ievainoto — seržanta Kotenko nav. Viņš gāja ar mani kopā un pakrita pie pašas augstienes ... Nebija beigts, es dzirdēju, kā viņš ievainots iekliedzās man jau aiz muguras. Bet feldšeris apgalvo, ka esot paņēmis visus. Melo! Viņš ir tāds laipnīgs mopsis, es jau sen viņu vēroju. Luncinās ap priekšniecību, bet par cilvēkiem neliekas ne zinis. Tūlīt paņemšu kareivjus un iešu pats, es atceros to vietu.

— Labi, ej, — Sincovs teica. — Tikai pasteidzies. Un Ribočkinu tūlīt sūti šurp. Lai tas pasēž pie telefona, bet es tomēr iešu.

Pilnvarotais pamāja ar galvu un izgāja ārā.

— Tiesa, ja nepievāks, var ātri vien nosalt, — Bogoslovskis noteica, droši vien iedomādams sevi.

Ribočkins ienāca gandrīz tūdaļ, tikko pilnvarotais bija izgājis. Siksnā virs kažociņa karājās vācu parabellums melnā, trijstūrainā makstī.

— Ņemiet, biedri vecāko leitnant, — viņš teica, izvilkdams no azotes otru tādu pašu parabellumu. — Tas ir no šā, — viņš pamāja uz vācieti. — Es pats noņēmu un glabāju jums. Es jau savējo izmēģināju — šāviens tik spēcīgs, ka vai nu.

Sincovs pavīpsnāja.

— Paturi vien sev rezervē. Es esmu pieradis pie nagana. Pasēdi pie telefona: sakari jau ir, un ļaudis nāk šurp.

— Uh, te ir gan jauki, tik silts, — Ribočkins piesita velteņos autās kājas pie grīdas.

Redzot šo laimīgo, nosalušo, izstīdzējušo zēnu, Sincovs nenocietās un pajokoja:

— Sildies cik uziet! Tikai neaizmiedz, lai tava trofeja neaizmūk no tevis. — Viņš pamāja uz vācieti un izgāja no zemnīcas.

Sincovs atgriezās zemnīcā tikai pēc stundas. Tiklīdz izgāja ārā, tūlīt bija darba pilnas rokas. Vispirms ieradās mīnmetēj-nieki, un ar tiem kopā vajadzēja izvēlēties pozīciju. Pēc tam pilnvarotais ar kareivjiem atstiepa Kotenko. Ja nebūtu pats gājis, ievainotais tā arī būtu nosalis četrdesmit soļus no zemnīcām. Bija zaudējis samaņu, bet, ja reiz klusē, tad viņam pagāja garām kā mirušam. Sincovs pārskaitās, pavēlēja sameklēt feldšeri, gribēja sadot tam vēju. Bet feldšeris, it kā to nojautis, bija iekritis kā akā! Aizgājis pēc zirga un neesot vēl atgriezies.

Tad pamazām putenī sāka pienākt Cugunova rota. Ļaudis bija stipri nosaluši, un kopā ar Cugunovu vajadzēja tos novietot, lai sasildās.

Ļevašovam, kurš atnāca reizē ar Cugunovu, viņš ziņoja pašu nepieciešamāko, ejot pa ierakumu, un aicināja doties uz zemnīcu. Vēl jo vairāk tādēļ, ka viņam līdzi bija ieradies tas otrs korespondents, kurš stostījās. Kāds nelabais tomēr viņu te atdzinis Ļevašovam līdzi? Ļevašovs ietiepās, gribēja apstaigāt ierakumus, bet Sincovs palika pie sava.

— Atļaujiet man pašam tikt pie skaidrības un nodibināt kārtību, bet pēc tam jums ziņot. Jūs ceļā esat nosalis, bet es tikko iznācu no zemnīcas, esmu jau apsildījies.

Ļevašovs aizgāja sildīties. Aukstums tomēr darīja savu, un bataljona komandieris tomēr bija spriedis saprātīgi.

Pavadījis Ļevašovu, Sincovs kopa ar Cugunovu pabeidza novietot rotu. Pavēlēja pārbaudīt, vai nav atpalikušo, un ar prieku uzzināja, ka — paldies dievam! — beidzot ieradušies staršinas ar termosiem.

Vācieši nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Vai nu bija atteikušies no šīs augstienes, vai arī gatavoja ko nopietnu. Bet šobrīd tas jau vairs nebija tik bīstami kā pirms divām stundām. Ja grib, lai nāk. Jo vairāk noguldīsim naktī, jo vieglāk būs rītdien. Tagad varēja padomāt par to, ka vajadzētu paēst un sasildīties. Spriežot pēc apstākļiem, bija pats īstais laiks to darīt. Vēlāk būs vairāk klapatu: sāks ierasties priekšniecība, un tad jau vairs laika neatliks. Iedams atpakaļ uz zemnīcu, iegriezās kādā citā, ko bija pavēlējis atbrīvot pulka NP vajadzībām. Sī zemnīca likās plašāka par to, kurā bija pats apmeties. Priekšniecībai labāko, kā jau pienākas!

Kad atgriezās savā zemnīcā, Bogoslovska vairs nebija. Noskaidrojās, ka feldšeris jau bija to aizvedis. Tā arī viņš nepaspēja ne atvadīties no Bogoslovska, ne arī sadot feldšerim brāzienu, ko tas bija pelnījis.

— Kā tad būs, kombat, vai viesus pacienāsi? — Ļevašovs jautāja.

— Pacienāšu. Atnesa silto ēdienu.

Sincovs pievērsās Bogoslovska raitniekam. Tagad, kad Bo-goslovskis bija aizvests, pats par sevi nokārtojās, ka šis Avde-jičs paliks par raitnieku pie bataljona komandiera.

Nu jau viņš vairs nedežurēja uz lāviņas pretī vācietim, bet bija pietupies blakus Ļevašova raitniekam pie durvīm un ar tādu baudu smēķēja kaimiņa atstāto smēķa galiņu, ka bija grēks viņu traucēt šinī. kareivja priekā. Tomēr nekā nevarēja darīt, nācās pavēlēt, lai iet pie staršinas pēc ēdamā.

Korespondents — Sincovs atkal bija aizmirsis, bet piespiedies tomēr atcerējās viņa uzvārdu — Gurskis sēdēja iepretim vācietim un raudzījās uz to tik vērīgi, it kā grasītos zīmēt tā portretu.

— Fricis klusē, — Ļevašovs teica un pamāja uz Gurski.

— Viņš iztaujāja to gan šā, gan tā un piedāvāja pat smēķēt — nesmēķē. Tumanjans zvanīja: kur esot fricis? Divīzijas izlūki interesējoties. Vajag sūtīt prom.

— Nezinu, ar ko lai sūta tādā putenī, — Sincovs teica.

— Dažs aizvedīs, bet dažs nokniebs ...

Ļevašovs nopūtās. Acīm redzot, viņam negribējās darīt to, ko bija nodomājis.

— Labi, — viņš noteica. — Tad būs jārīkojas citādi. Feok-tistov!

— Klausos, biedri bataljona komisār, — viņa raitnieks pielēca kājās, izsliedamies savā milzīgajā augumā — gandrīz līdz zemnīcas griestiem.

Vācietis sakustējās un paskatījās uz milzīgi garo rait-nieku.

— Aizvedīsi šito uz pulka štābu, — Ļevašovs teica, norādīdams uz vācieti. — Un lai nenotiktu nekādas nejaušības! Ka no tevis būtu mēģinājis izbēgt, tam es neticēšu. Tu par viņu atbildēsi ar savu galvu, saprati?

— Tieši tā, biedri bataljona komisār, — raitnieks nīgri atsaucās. No viņa sejas varēja redzēt, cik briesmīgi viņam negribas dzīties uz aizmuguri ar šo vācieti.

— Ja atbildi — tieši tā, tad ved.

— Viņam taču nav cepures, biedri bataljona komisār.

— Nekas, pa ceļam noņem kādam beigtam fricim un uzliec šim galvā, — Ļevašovs teica. — Ej, netūļājies.

— Ejam, — raitnieks sacīja, piegājis pie vācieša un pagrūdis to pie pleca. — Nu, kas ir, ejam ...

Vācietis piecēlās. Sincovs redzēja, kā uz mirkli viņa acīs pavīdēja izmisums, šķita, ka tūlīt nobijies nodrebēs un sāks lūgties, un atbildēs uz jautājumiem. Bet vācietis nenodrebēja un nelūdzās. Novērsās, pacēla galvu, izrieza plecus, it kā stātos nāvei pretī, un izgāja no zemnīcas raitniekam pa priekšu.

— Spēcīgs fricis, — Ļevašovs teica, kad vācietis un raitnieks bija izgājuši. — Tādi man patīk!

— P-pat patīk? — Gurskis jautāja.

— Patīk, ka ņemam gūstā nevis kādus puņķutapas, bet tādus kā šis. Tātad vēl par vienu mazāk...

Ļevašovs jau bija apprasījies Sincovam par roku, bet tagad, kad Sincovs apsēzdamies atbrīvoja roku no uzsēja un novietoja uz galda, vēlreiz jautāja:

— Bet vai tu nemelo, ka viegls ievainojums?

— Ne, nemeloju.

— Tomēr, ja runātu pilnīgi atklāti?

— Atklāti sakot — sāp un salst, bet kauls nav dragāts.

— Kā Bogoslovskis izturējās, vai atrada sevim vietu kaujā?

— Jūsu bažas neattaisnojās.

— Ja turi par vajadzīgu, ieteic apbalvošanai! — Ļevašovs sacīja, pasvītrodams, ka ir gatavs mainīt savus iepriekšējos nepareizos uzskatus par Bogoslovski.

— Pagaidām nav iemesla ieteikt apbalvošanai.

— Es tā skatos, ka tu esi stingrs.

Sincovs paraustīja plecus: tev labāk jāzina, kāds es esmu, bet kāds nu esmu, tāds esmu.

— Viņa pārinieks — vecākais politvadītājs, — Ļevašovs teica, pamādams uz Gurski, — atgriezās no tava bataljona pilnīgi sajūsmā!

Sincovs pirmajā mirklī nesaprata, ka ir runa par Ļusinu. Tik ļoti tālu viņš bija domās no tā. «Tātad nav sūdzējies par mani.» Bet tas, starp citu, arī ir saprotams: par rupjību kaujas laikā bataljona komandieri nesoda. Un arī skaidrot, par ko un kāpēc es viņu padzinu, biedram Ļusinam nebūtu interesanti.

— Viņš mums stāstīja par Cičibabinu, ka tas ar savām krūtīm aizsedzis ložmetēju. Vai tas taisnība?

— Jā, taisnība, — Sincovs apstiprināja. — Zavaļišins par to šodien ziņos politiskajā apskatā.

— Jā, ļaudis tagad dara visu iespējamo, — Ļevašovs noteica. Un domīgi piebilda, it kā sevi apstrīdēdams: — Un jāsaka, vienmēr ir to darījuši. Atceros, vasarā pie Kupjanskas mums bija ložmetējnieks jefreitors Maksjuta. Viņam kaujā norāva kāju zem ceļgala, tā karājās tikai ādas strēmelē. Tad viņš pats pasniedzās un nogrieza, lai netraucē, un noasiņodams palika pie ložmetēja! Es to redzēju pats savām acīm, ja cits būtu stāstījis — neticētu! Nu, jājautā — vai var būt cilvēkam vēl lielāka vīrišķība? Ko vēl var no viņa prasīt? Bet tik un tā atkāpāmies. Kā tas savienojams? Vai tad karavīri bija pie tā vainīgi? To visvieglāk pasacīt... Vai arī otrādi — uzgrūst pilnīgi visu vainu priekšniecībai. Bet vai gan mēs paši neizdarām daudz muļķību?. Cik tik uziet! Pats zini un jūti, ka nav nozīmes iet triecienā, bet liec to darīt! Vai arī otrādi — vajag atkāpties, kamēr nav par vēlu, zini un jūti, pat muļķim tas ir skaidrs, bet tu turies!

k — Kādēļ jums šodien tāds k-kritizējošs noskaņojums? — Gurskis jautāja.

— Liecies mierā ar saviem jokiem... — Ļevašovs norūca.

— Es neesmu vis kritizētāja, bet paškritskā noskaņojumā ... Un vai tu zini, kas ir kritika un paškritika?

— Zinu — v-vi-irzošais spēks, — Gurskis atbildēja.

— Ja zini, tad ciet klusu.

— Kur tad jūsu biedrs? — Sincovs vaicāja Gurskim, iedomājies, ka tas tikai vēl trūka, lai Ļusins te ierastos kopā ar Tumanjanu.

— Jau aizlaidās prom uz divīziju, — Gurskis atbildēja.

— Papildina materiālus pie p-priekšniecības. Mums rīt no rīta jālido. Starp citu, — viņš griezās pie Ļevašova, — vai jūs nogādāsiet mani līdz gaismiņai divīzijas štābā?

— Kāpēc tev jālido? — Ļevašovs jautāja. — Paliec pie mums. Nedēļas laikā fričus pieveiksim, un tad varēsi braukt.

— Kā lai es saprotu jūsu priekšlikumu? — Gurskis jautāja. — Vai kā manas p-personiskās v-vīrišķlbas apšaubīšanu? Es taču jums jau paskaidroju, ka mūsu redaktors, kaut arī viņš ebrejs, mēdz sacīt: «Oliņas ir cenā uz lieldienām.» Rīt viņam vajadzīgs zemsvītras raksts «Pirmā uzbrukuma diena»... Bet t-turpmākais viņu interesēs t-turpmāk.

— Labi, — Ļevašovs samierinājās. — Netaisnojies. Kad atbrauks kāda priekšniecība,, es izdiedelēšu, lai paķer tevi līdz.

— Bet kas tad brauks? — Sincovs jautāja.

— Domāju, ka divīzijas komandieris. Droši vien nenocietīsies līdz rītam, atbrauks ātrāk. Viņš mums ir tāds vīrs, kas iet kā uzvilkts pulkstenis.

Raitnieks atnesa katliņā pusdienas — prosas koncentrāta viru ar gaļas konserviem.

— Vareni barojat, — Ļevašovs teica, pamaisījis viru un pacēlis pilnu karoti ar konserviem. — Vai visu gaļu izzvejojāt no termosa, vai karavīriem arī atstājāt?

Raitnieks klusēja. Staršina bija pārcenties. Sincovs jutās neveikli: ja butu viens pats, izlamātu un aizsūtītu atpakaļ. Bet Ļevašovs kā nekā bataljonā viesis, un, viņam dzirdot, bija neērti to darīt. Acīm redzot, arī Ļevašovs jutās neērti, bet vienīgi Gurska priekšā, un, vairāk nekā nepiebildis, sāka zvejot laukā gaļu un likt katliņa vākā. Pielika pusvāciņu gaļas, pielēja viru un piestūma Gurskim.

— Ēdiet...

— Kaut kā t-trūkst... — Gurskis ieminējās, ķerdamies pie karotes.

Sincovs pasniedza viņam plakanpudeli.

— Dzeriet, krūzītes nav.

Gurskis atskrūvēja vāciņu, iekampa divus pamatīgus malkus un, neaiztaisījis pudeli ciet, palūkojās uz Ļevašovu un Sincovu.

— Es, kā jūs zināt... — Ļevašovs teica. — Bet tu rīkojies pēc saviem ieskatiem.

Viņš paņēma plakanpudeli no Gurska un pasniedza Sinco-vam. Sincovs iedzēra malku un, aiztaisījis pudeli, nolika to uz galda. Negribējās dzert, kratīja drudzis, droši vien no ievainojuma.

— Tas nav biedriski, — Gurskis iebilda.

— Dzeru, kad apstākļi atļauj, — Sincovs atbildēja, — biedriski mēs iedzersim pēc kara ...

Un, pievērsies Ļevašovam, teica, ka zemnīca pulka NP vajadzībām ir sagatavota.

— Labāka vai sliktāka par jūsējo? — Ļevašovs jautāja.

— Ja sliktāka, tad Tumanjans tik un tā apmetīsies jūsējā. Sai ziņā viņš ir patmīlis.

— Viss būs, kā nākas. Zinām jau, kas vajadzīgs.

— Tad ir labi, — Ļevašovs teica. — Mūsu Tumanjanam vienmēr un viss notiek akurāti, kā Ļevam Tolstojam: «Erste Kolonne marschiert... zweite Kolonne marschiert...» — un, kamēr nebūs pārliecinājies, ka viss ir kārtībā, nemainīs ne KP, ne NP.

Un, acīm redzot, nodomājis, ka viņa atsauksme par pulka komandieri var izklausīties kā pārmetums, piebilda:

— Mīl drošu pārsegumu virs galvas zemnīcā, šinī ziņā nav armēnis, bet vācietis, tomēr, kad vajag, nenodrebēs, par to nav ko gausties. Iešu apraudzīt, kādu blindāžu jūs tur esat viņam sagatavojuši.

Viņš ātri iestrēba citu pēc citas vairākas karotes viras, nolika karoti un piepeši ne no šā, ne no tā sacīja:

— Kad dabūšu jauno dienesta pakāpi, pāriešu no politdarbi-niekiem ierindniekos. Komandēsim kaimiņu bataljonus.

— Domāju, ka jums dos arī vairāk nekā bataljonu, — Sincovs iebilda.

• — Ja dos vairāk — pateikšu paldies, — Ļevašovs turpināja.

— Kopš kara pirmās dienas esmu pulka komandiera politiskais vietnieks ne uz priekšu, ne atpakaļ.

— Iesakiet taču, lai jūs ieceļ kaut kur augstāk, — Gurskis ierunājās.

— Es negribu augstāk, gribu tuvāk pie lietas, — Ļevašovs atteica un piecēlās.

Sincovs piecēlās reizē ar viņu.

— Paliec vien tepat, es pats atradīšu, — Ļevašovs teica un pamāja ar pirkstu uz Gurski. — Parunā ar viņu, kamēr ir laiks. Piezvanīšu, ja būsi vajadzīgs !..

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

— Zināt, ko Ļevašovs man par jums teica? — Gurskis jautāja, kad viņi palika ar Sincovu divatā.

— Ko tad?

— «Parunā ar kombatu, kombats ir p-personība!»

— No kā viņš to spriež?

— No tā, ka jūs p-pieteicāties ieņemt šo augstieni.

— Mēs visi savā ziņā esam personības.

— Starp citu, ar to kara laikā ne ikreiz rēķinās.

«Un tas ir slikti, ka nerēķinās,» Sincovs gribēja sacīt, bet klusēja un tikai paraustīja plecus.

— Bet kas, pēc jūsu domām, komandierim ir galvenais?

— Drošsirdība un patiesīgums, — Sincovs teica. — Pārējais var arī nebūt.

— Kādā ziņā?

— Tādā ziņā, ka nevajag piesieties katram sīkumam.

— Nu, bet teiksim, drosmīgs un patiesīgs, bet žūpa?

— Piedzēries nezina patiesību par kauju.

— Vai jūs esat piedalījies daudzās kaujās? — Gurskis jautāja.

— Rēķiniet pats, — Sincovs teica. — Pusotra gada karā, no tiem četri mēneši hospitāļos, trīs — kursos, pārējais — priekšējās līnijās.

— B-bet vēl sīkāk?

— Sīkāk būtu garš stāsts, — Sincovs noteica.

Gan kaujās, gan ne... Ja no visa kara saskaitītu tikai tās stundas, kad esi bijis tieši kaujā, nesanāks kopā ne mēnesis. Bet kā lai to skaita? Pirms kaujas, kaujā, pēc kaujas? ... Kur ir robeža, ja lāgiem kaujas gaidīšana plucina nervus vairāk nekā pati kauja? Un, kad uzbrukums neizdodas, kad viss sašķīdis lupatās, sirds ir tik smaga, ka, liekas, labāk nebūtu palicis dzīvs! Atradis, ko jautāt: cik kaujās? ... Pavisam tikai vienā vienīgā, un tā pati vēl nav beigusies. Vai tad būtu jāskaita lodes un šāviņi, kas krituši blakus?... To var skaitīt tad, ja esi uz dienu ieradies frontē. Tad arī to šķembu, kas blakus nokritusi, bāž kabatā...

— Nu, labi, ko lai ar jums iesāk, — Gurskis paskatījās uz klusējošo Sincovu un izvilka bloknotu. — T-tad pastāstiet sīki p-par šīsdienas kauju.

īsi atbildēdams uz,Gurska jautājumiem, Sincovs saprata, ka tad, ja viņi ar Gurski apmainītos vietām, viņš droši vien būtu jautājis to pašu. Kamēr viņš atbildēja uz jautājumiem, mirkli sirdī pamodās kaut kas sens, kas atgādināja pašam sevi, pamodās un atkal izgaisa. Viņš jau vairs nevarēja iedomāties sevi tāda cilvēka lomā, kas iztaujā citus, kā viņi karo.

— Bet tagad viens personiskas dabas jautājums, — Gur-skis teica, aizvērdams bloknotu. — Kas jums iznāca ar Ļu-sinu?

— Ko tad viņš jums teica? — Sincovs jautāja, uzmanīgi paraudzījies uz Gurski. Tātad Ļusins bija Ļevašovam teicis vienu, bet šim ko citu.

— Teica, ka jūs esot n-nelietis.

— Vai noticējāt?

— Esmu p-pieradis turēties pats pie saviem uzskatiem, — Gurskis atbildēja. — T-tādē| arī p-prasu, kas notika. Par ko jūs viņu p-padzināt?

Sincovs paskaidroja. Kaut arī nebija ne mazākās vēlēšanās skaidrot.

— Tas pēc viņa n-neizskatās, — Gurskis nobrīnījās. — Vispār jau viņš nav g-gļēvulis.

— Bet es nemaz nesaku, ka viņš ir gļēvulis.

— P-paklausieties, — Gurskis teica, — jūs taču esat sen pazīstami, viņš man stāstīja ...

— Mani neinteresē, ko viņš jums par mani stāstīja, — Sincovs viņu pārtrauca.

— Bet es p-prasu-tāpēc, ka ne sevišķi viņam ticu .. .

— Ja neticat cilvēkam, kādēļ tad braukājat ar viņu kopā? — Sincovs atkal pārtrauca.

— Acīm redzot, izrādu man raksturīgo nep-principialitāti mazsvarīgos jautājumos.

— Labi, nav tik daudz ko zelēt šo jautājumu, — Sincovs teica. — Nezinu, kā jūs, bet es, ja kādu ienīstu, daru to klusībā.

— Brīžiem man pēkšņi liekas, ka viņš k-kāps augstu, — Gurskis domīgi noteica, it kā apspriestu šo jautājumu nevis ar Sincovu, bet pats ar sevi. — G-glums puisis, n-nekur neaizķersies. P-pilnīgi iespējams, ka varbūt kādreiz viņš būs mans p-priekšnieks.

Sincovs klusēja.

— Negribat r-runāt par šo tematu?

— Nē.

— Tad mainīsim tematu. Jautaju kā.bijušajam žurnālistam: vai dienasgrāmatu rakstāt?

— Nē, — Sincovs atbildēja.

— K-kādēļ?

— Vai tad jus attiecīgo pavēli neesat lasījis?

— Lasīju, bet daži m-mēģina to aizmirst.

— Es gan nemēģinu, — Sincovs atteica.

Viņš pārāk labi atcerējās šo pērngada pavēli, kas, piedraudot ar tribunālu, aizliedza rakstīt dienasgrāmatas, atrodoties aktīvajā armijā. Par šīs pavēles neizpildīšanu pagājušā vasarā dabūja ciest pulka komandiera politiskais vietnieks — ātrumā nokļuva soda bataljonā burtnīciņas dēļ.

— Manuprāt, tā nav diez cik izdevusies pavēle, — Gurskis teica. — Pēc kara p-plēsīsim sev matus. To es saku kā v-vēstur-nieks pēc izglītības. Vai jūs nepiekrītat?

Sincovs neatbildēja: dzirdēdams tuvumā vācu ložmetēja kārtu, pielēca kājās. Bet turpinājuma nebija. Vienkārši kāds no savējiem izmēģināja vācu ložmetēju.

— Vai jums ir ierocis? — viņš jautāja Gurskim.

— Tāds sieviešu modeļa p-plīkšķināmais ir, izvēlējos pēc v-vieglākā svara p-principa. Bet kas tad būtu?

— Var gadīties, ka vācieši nāk pretuzbrukumā.

— Gribat sabaidīt, — Gurskis pavīpsnāja. •

— Nē. Maz ticams, bet nav izslēgts. — Sincovs teica un pie sevis nodomāja, — ja vācieši pretuzbrukumā nenāks, tas nozīmē — šodien viņiem ir krietni sašļukusi dūša. Protams, ne jau pavisam un arī ne uz visiem laikiem, tomēr ...

— Devīto.reizi esmu frontē, b-bet vēl nekad nav nācies uz kādu šaut, — Gurskis teica. — V-vai jūs varat to iedomāties?

— Pilnīgi, — Sincovs sacīja, nodomājis, ka atceras daudz tādu cilvēku, kuri krita, tā arī ne reizi nepaspējuši izšaut.

— Biedri vecāko leitnant, atļaujiet ziņot?

Sincovs pagriezās. Zemnīcas durvīs stāvēja feldšeris.

— Vecākais leitnants Bogoslovskis pēc jūsu pavēles izvests ar ragavām.

— Labi, — Sincovs teica.

— Man sacīja, jūs esot mani meklējis ...

Sincovs paskatījās uz viņu un saprata: jau sen zināja, ka tiek meklēts, bet nolēma, ka tagad, korespondenta klātbūtnē būs drošāk ierasties.

— Kā jūtas Kotenko?

— Nosūtīju kopā ar vecāko leitnantu. Viņu un vēl trīs smagi ievainotos.

— Vai ir apsaldējies?

Feldšeris sastomījās. Gribēja melot, bet neuzdrošinājās.

— Drusku ir.

— Ievērojiet, — Sincovs teica, — ja vēlreiz melosiet, ka esat visus savācis, tad žēlastību negaidiet.

— Tas vairs neatkārtosies, biedri vecāko leitnant.

— Man ir viss, — Sincovs teica un, pārvarējis niknumu un nevēlēšanos ielaisties ar viņu darīšanās, izvilka roku no uzsēja un nolika uz galda: — Paskatieties.

— Es taču jums sen jau to teicu, biedri vecāko leitnanti — feldšeris iesaucās ar pārspīlētu pārmetumu.

Kamēr viņš darīja savu darbu, Sincovs klusēja; klusēja arī Gurskis. Pietika prāta apjēgt, ka sāp. Valdīdamies, lai nevaidētu, Sincovs pamanīja rokai pievērsto Gurska skatienu. Ievainojums tiešām izskatījās nelāgi un pamatīgi sāpēja. Bet galvenais — īkšķis un rādītāja pirksts gandrīz nekustējās. Tas bija visļaunākais.

Feldšeris rīkojās klusēdams. Acīm redzot, nav krietns cilvēks, bet savu darbu prot labi. Tikai tad, kad bija pārsaitējis roku un tīrā saitē to pakāris kaklā, ierunājās:

— Biedri vecāko leitnant, vajadzēs doties uz medsanbatu. Ir satriekts kauls un iespējams, ka nervs pušu. Ja ielaidīsiet, varat zaudēt roku.

Sincovs klusēdams paskatījās uz viņu: «Kas lai zina? Varbūt tiešām tā domā, bet varbūt pasteidzas dot iespēju priekšniecībai, atsaucoties uz medicīnu, aizlaisties uz aizmuguri. Gadās taču arī tā, ka skaļi saka: «Atļaujiet palikt ierindā,» — bet klusībā gaida, lai paslavē un neatļauj. Iekšā nevienam nevar ielīst. Viņš raugās uz mani, es uz viņu.»

— Ejiet, — Sincovs teica.

— Mans pienākums ir jūs brīdināt.

— Ejiet.

— Jūs pret viņu izturaties ļoti b-bargi, — Gurskis piebilda, kad feldšeris izgāja.

— Bet j.ūs paguliet sniegā ievainots, tad redzēsiet, bargi vai ne, — Sincovs atcirta.

— Man p-patīk niknums, — Gurskis sacīja. — Pirms kara gan laikam bijāt labsirdīgāks.

— Pirms kara biju ne cepts, ne vārīts, — Sincovs noteica un, brīdi klusējis, piebilda: — Labi neatceros, kāds biju.

Viņš nolieca galvu už veselās labās rokas un vienā mirklī aizmiga kā nosists, pat nepaspējis apjēgt, ka iemieg.

Viņš sāka sapņot garu, vienmuļu vasarīgu sapni. Viņš gāja vasaras tveicē pa mežu un zināja un juta, ka tā ir vasara un tveice, bet bija ļoti grūti iet tādēļ, ka mežā bija dziļš sniegs, un viņš par to nebrīnījās, bet tas viņu tikai apgrūtināja. Viņš visu laiku grima sniegā un nekādi nespēja izvilkt kājas, bet ar kreiso roku aizsargājās no zaļajiem zariem, kas sitās sejā. Viņš zināja,

ka tur aiz meža atrodas Volga, un tas nezin kādē| bija labi, ka tur ir Volga. Viņš zināja, ka tad, tiklīdz aizies līdz turienei, viss būs labi. Bet zari visu laiku viņu kavēja un sāpīgi sita pa roku, un katru reizi, kad viņš gribēja paskatīties uz priekšu, vai tur aiz zariem nav redzama Volga, nekādi nevarēja to redzēt rokas dēj, tādēj ka visu laiku roka atradās acīm priekšā. Un tas viņu kaitināja, un viņš mēģināja palūkoties uz priekšu rokai pāri un nevarēja.

Viņš pamodās no kāda dīvaina trokšņa un vēl miegā nodomāja, ka vairs neguļ, ka ir pamodināts, un, tverdams telefonu ar ievainoto roku, sāpīgi parāva uzsēju un tiešām pamodās...

Uz galda tarkšķēja telefons. Viņš pagrieza rokturīti un ar labo — veselo roku paņēma klausuli.

— Sincovs klausās.

— Pulka komandieris ieradies, — Ļevašovs teica klausulē. — Gaidām tevi.

Sincovs nolika klausuli, piecēlās un paskatījās uz Gurski.

— Vai es ilgi gulēju?

— Kādas desmit minūtes.

Gurskim bija sarkanas, apmulsušas, tuvredzīgas acis. Viņa priekšā gulēja bloknots, bet blakus brilles.

— Mēs pirms kara redakcijā šādos gadijumos teicām: «Salikums vēl atrodas tintnīcā!» — Sincovs pavīpsnāja, pamājis uz bloknotu.

Gurskis uzmanīgi paraudzījās viņā no apakšas uz augšu.

— Gan jau jūs p-pats par to visu vēl k-kādreiz uzrakstīsiet. P-pieminiet manus vārdus.

-— Dzīvosim — redzēsim, — Sincovs noteica. — Pasēdiet šeit, man jāiet. Uz šejieni atsūtīšu adjutantu Ribočkinu.

— K-kā v-vēlaties. Sliktākā gadījumā tikšu pats galā, — Gurskis teica, paraudzījies uz telefonu. — T-teikšu: neapmācīts ierindnieks G-gurskis klausās.

Tumanjana zemnīcā atradās krietni vairāk cilvēku, nekā Sincovs bija cerējis ieraudzīt.

Pie ieejas viņš izmainījās ar feldšeri un neviļus iedomājās: «Kāds ievainots, vai?»

Tomēr zemnīcā, paldies dievam, visi bija sveiki un veseli. Bez Tumanjana un Ļevašova tur atradās arī pazīstamais apaļīgais artilēristu majors un vēl kāds svešs artilērists, sapieru kapteinis ar āmuriņiem uz šineļa u'zšuvēm, un vēl viens kapteinis — no divīzijas, kuru vakar ievēroja štābā, un vēl vairāki cilvēki, kas, saspiedušies aizmugurē un tumsā, nebija saredzami.

Stāvoklis noskaidrojās. Tumanjans bija ieradies uzreiz ar veselu svītu, un tas varēja nozīmēt tikai to, ka pulka mērogā bija nolemts dot rītdien vāciešiem galveno triecienu tieši no šejienes.

«Tādēļ ir pavēlēts savilkt bataljonu kopā vienā dūrē, un uz šejieni pārsviež arī rezervi — automātistu rotu. Ja šeit gatavo trieciena dūri, tad arī rītdien sitis ar šo dūri, tas ir, ar mums,» Sincovs domāja par sevi un savu bataljonu vienkārši kā par sarkanu bultu uz kartes, nesaistot to ar gaidāmajām briesmām.

Tumanjans sasveicinājās.

— Kā vērtējat stāvokli, un kādi ir jūsu apsvērumi par turpmāko?

Sincovs teica, ko domāja: tagad vācieši visu nakti būs nomodā. Lielajai augstienei jāuzbrūk no rīta, pēc labas artilērijas sagatavošanas uguns un galvenais trieciens jādod no tās pa kreisi, nogriežot vāciešiem atkāpšanās ceļu.

Tumanjans pamāja ar galvu. Acīm redzot, neko citu viņš arī nebija cerējis dzirdēt. Tagad, pēc šīs mazās augstienes ieņemšanas, tālākais risinājums likās skaidrs, ti.kko uzmeta acis kartei. Kā redzams, viņš vienkārši gribēja pārbaudīt, ko domā pats bataljona komandieris par savu gaidāmo rītdienas uzdevumu. Bataljona komandieris domāja pareizi, un Tumanjana seja pauda atturīgu apmierinājumu.

— Pēc kaujas atpūtāties? — viņš jautāja.

— Drusku nosnaudos, biedri major, — Sincovs sacīja, neielaizdamies tuvākos paskaidrojumos.

— Par augstienes ieņemšanu pateicos un ieteikšu jūs apbalvošanai.

— Kalpoju Padomju Savienībail — Sincovs, piemetis labo roku pie deniņiem, neviļus parāva kreiso un saviebās aiz sāpēm.

Sincovs jau bija pieradis pie domas, ka tieši viņš rīt paveiks visu, kas iecerēts, tāpēc tālākais nāca pavisam negaidīti.

— Tūlīt ieradīsies Iļjins, — Tumanjans teica, — es pavēlēju ■viņam sagaidīt aulomātistus, lai tie nenomaldītos. Pagaidām nododiet bataljonu viņam un ejiet uz medsanbatu.

— Es varu karot, biedri major, — Sincovs teica. — Lūdzu neatcelt no komandiera pienākumiem.

— Bet kas tad tevi atceļ? — Ļevašovs iejaucās. — Tevi atcēlis karš. — Viņš norādīja uz Sincova roku. — Paārstēsies un atgriezīsies.

Tumanjans pašķielēja uz Ļevašovu. Droši vien nodomāja, ka pulka komandiera vārdiem nav vajadzīgs nekāds paskaidrojums.

— Es varu karot, biedri major, — Sincovs atkārtoja, raudzīdamies Tumanjanā.

— Bet feldšeris teica, ka nevari, — Ļevašovs atkal iejaucās. — Speciāli viņu izsaucām un prasījām, saka: jūs varot zaudēt roku.

«Sasodītais feldšeris!» Sincovs nodomāja. «Ar Iļjinu satiek labi, bet tagad sapratis, ka mēs abi nevarēsim sadzīvot, un ar prieku taisās no manis vajā.»

Šī doma varēja būt arī netaisna: feldšerim bija tiesības teikt, ko domā.

— Lūdzu, atļaujiet, palikt kaut vienu dienu, — Sincovs teica, joprojām raudzīdamies Tumanjanam acīs.

— Ko tur lūgt? — Tumanjans neapmierināti sarauca biezās, stingrās uzacis. — Ja apstākļi to prasītu, būtu aizturējis bez jūsu lūguma. Bet, ja tas nav vajadzīgs, — pastāv zināma kārtība.

Viņš stipri uzsvēra vārdu «kārtība». «Tu laikam iedomājies, ka tad, ja šodien esi teicami karojis, tad jau rītdien bez tevis vairs neiztiksim un nekā nepaveiksim. Ir iztiksim, ir paveiksim,» viņš it kā teica.

Sincovs pašķielēja uz Ļevašovu; no Ļevašova sejas varēja noprast, ka viņš ir neapmierināts. Taču nevar iejaukties un neiejaucas. Tāpat kā neiejaucās arī neviens cits no klātesošajiem, kaut no sejām bija redzams, ka gan saprot, gan jūt līdzi.

«Nu, lai velns jūs parauj, lai notiek pēc jūsu prāta, ja tā!» Sincovs nodomāja apvainots, pēkšņi juzdams nepārvaramu nogurumu.

— Klausos, biedri major. Atļausiet iet?

— Pagaidiet, — Tumanjans' teica un pasauca: — Zirjanov!

No Sincova aizmugures, no tumsas, panāca uz priekšu garš,

plecīgs leitnants, tas pats sirmais ar sadragāto degunu, šo leitnantu viņš vakar bija redzējis armijas štābā. Tumanjans uz mirkli pievērsa savu drūmo seju leitnantam ar sadragāto degunu un tad atkal paraudzījās uz Sincovu.

— Ieceļu leitnantu Zirjanovu par jūsu vietnieku, ņemiet viņu sev līdz.

Vārds «jūsu» nozīmēja: «Nenorakstu tevi zaudējumos, domāju, ka vēl atgriezīsies.» Tomēr Sincovs pārāk labi zināja, ka cilvēks domā, bet karš dara, un tādēļ šis «jūsu» neko neizmainīja viņa noskaņojumā.

— Novēlu izveseļoties un atgriezties, — Tumanjans sniedza roku.

Un, spiezdams pasniegto roku, raudzīdamies pulka komandierim acīs, Sincovs sajuta, ka šis dzedrais cilvēks visu loti labi saprot: gan to, cik grūti ir aiziet no bataljona, kad esi tikko paspējis tajā atrast savu vietu starp cilvēkiem, ir to, kā gribas pašam tīt izvērst tālāk pirmos vaiga sviedros gūtos panākumus, — visu saprot, bet nekā negrozīs.

«Izrādās, ka šis sasodītais armēnis arī ir negants, kaut gan nebļaustās, kā citi, kurus daudzina par negantiem.»

Ļevašovs atvadīdamies draudzīgi paspieda roku. Bet Sin-covu tas daudz neaizkustināja. Kāds labums no šī rokas spiediena, ja klusēja un neiebilda ne vārda. Ja būtu komisārs, kā agrāk, varbūt arī ko iebilstu, bet, ja tagad ir politiskais vietnieks, tad tādos jautājumos cieš klusu. Laikam jau tādēļ ari pats runā par ierindas dienestu, ka šāds amats neatbilst viņa raksturam.

«Bet par gatavošanos rītdienas operācijai jau runās ar Iljinu, ar mani negrib veltīgi laiku tērēt,» Sincovs nodomāja par Tumanjanu, iziedams no zemnīcas.

Ierakumā viņš gāja pa priekšu leitnantam ar sadragāto degunu un dzirdēja, kā aiz muguras čirkst sniegs zem leitnanta zābakiem. «Tad, redz, kas tur aizmugurē stāvēja Bogoslovskim aiz muguras. Un varbūt ne vien Bogoslovskim, tagad arī man, kā nekā tomēr bijušais pulkvedis, šodien Iļjina vietnieks, bet drīz manā vietā — bataljona komandieris. Tas nebūs ilgi jāgaida. Un droši vien nozīmēs, ja tikai nav dzērājs.»

— Nebēdājies, kombat, vai nu tas vien notiek ar cilvēkiem, — leitnants ar sadragāto degunu teica aiz muguras. Viņa balss nebija aizsmakusi un nikna, kā toreiz, armijas štābā. Balss skanēja tīri un bija labsirdīga.

«Pašlaik ir skaidrs kā rīta rasa,» Sincovs nodomāja. «Bet, kas ar cilvēkiem notiek, to es zinu arī bez tevis.»

— Nebēdājies, — leitnants vēlreiz atkārtoja. — Atgriezīsies no medsanbata, nodosim tev bataljonu vislabākajā kārtībā.

To dzirdot, Sincovs vēlreiz nodomāja, ka varbūt jau pēc pāris dienām šis Zirjanovs parādīs sevi, kā bijušajam pulkvedim pienākas, un tiks iecelts par bataljona komandieri. Ierunādamies par atgriešanos, viņš gluži vienkārši gribēja uzmundrināt aizejošo biedru. Vārdi bija atkarīgi no viņa. Viss pārējais nebija atkarīgs. Arī paša iecelšana ne. Ja nozīmēs, nevarēs taču atteikties!

— Kādē] tu klusē? — Zirjanovs jautāja, kad viņi bija nogājuši vēl pāris desmitus soļu.

— Par ko lai runā? — Sincovs atsaucās pirmo reizi pa visu laiku.

Un tiešām gan, par ko lai runā? Ir jānodod bataljons un jāiet uz medsanbatu. Ja tas ir tā, tad jo ātrāk, jo labāk, nav ko činkstēt ,un sevi kaitināt. Un ar niknumu nodomāja par ievainoto roku un Ļusinu: «Nelietis, izsita mani no ierindas!»

— Uz kurieni mēs ejam? — Zirjanovs jautāja.

— Tūlīt es savedīšu jūs kopā ar bataljona adjutantu, viņš aizvieto rotas komandieri. Kamēr atnāks Iļjins, viņš iepazīstinās jūs ar savu un trešo rotu, lai veltīgi nezaudētu laiku. Bet visu pārējo kārtosiet ar jauno bataljona komandieri, — viņš piebilda, pirmo reizi tā nosaukdams Iļjinu ir domās, ir skaļi.

— Skaidrs, — Zirjanovs teica un pie pašas ieejas zemnīcā satvēra Sincovu aiz vateņa piedurknes. — Gribu jums pateikt pāris vārdu kā biedram.

— Klausos.

— Tas, ko tu no manis tur dzirdēji, lai tiek aizmirsts. Vai ne?

— Jā.

— Un, ka redzēji piedzērušu, arī lai tiek aizmirsts. Bija iemesls. Bet vispār dzeru normas robežās, degvīnu kareivjiem nezogu.

— Viss skaidrs, — Sincovs teica.

Gurskis sēdēja tanī pašā vietā, kur Sincovs to bija atstājis, bet Ribočkins, garš un iedvesmas pārņemts, izslējis no puskažociņa apkakles tievo zēna kaklu un sažņaudzis saujā no galvas norauto ausaini tā, it kā uzstātos mītiņā, pērkondimdošā balsī skandēja:

Tagad

mēs neiesim garāml

Mēs zinām,

pret kuriem mērķēt...

Ieraudzījis Sincovu, viņš aprāvās.

— Kādēļ tad apklusi, turpini vien. Vai pats sacerēji?

— Tas ir Majakovskis, biedri vecāko leitnant, pats nerakstu.

— N-neliela diskusija, — Gurskis teica. — Es viņam s-saku, ka ļaudīm kara laikā vajag: «To māmuļa veltīgi gaidīs un sauks,» — bet viņš man pretī ar Majakovski.

— Es taču tikai pierādu, biedri vecāko leitnant, ka Maja-kovskim ir dzejoļi visiem dzīves gadījumiem, — Ribočkins paskaidroja, joprojām sažņaudzis ausaini saujā.

Sincovs pavīpsnāja. Tas viss bija pārlieku negaidīti: strīds par dzeju un šķīrējtiesneša lomā — vecākais leitnants. Bet kas gan cits lai būtu, ja ir karš.

— Noskandē līdz galam, ko biji iesācis.

— Es gribu tikai pierādīt...

— Nepierādi, bet noskandē, ko gribēji.

Ribočkins atvēzēja sānis roku ar cepuri, atmeta galvu un iesaucās:

Tagad

mēs neiesim garām!

Mēs zinām,

pret kuriem mērķēt

un

kurus glābt.

Kājas zinās, kādiem līķiem pāri kāpt.

Nevaidot, nešauboties nost

gliemezīgo glumumu —

«nogaidīt».

Rokas zinās, kuru tad nāvējošā lietū dzīt.

— Par līķiem ir spēcīgi teikts! — Zirjanovs ierunājās aiz Sincova muguras.

Ribočkins apklusa, palūkojās uz Sincovu un, grasīdamies turpināt, sacīja:

— Varu arī tālāk.

— Tālāk nav laika, — Sincovs atteica.

Iepazīstinājis Zirjanovu ar Ribočkinu, pavēlēja Ribočkinam vest jauno bataljona komandiera vietnieku uz rotām — uz savējo un Cugunova rotu.

Pavīdēja doma — iet pašam, bet viņš atturējās. Ērmīgi jūtas tāds cilvēks, kuram vairs nav ko darīt tur, kur nule šķita, ka bez viņa nav iespējams iztikt.

Gurskis piecēlās, iebāza bloknotu kažociņa kabatā un teica, ja biedriem komandieriem neesot iebildumu, neapmācītais ierindnieks Gurskis iešot viņiem līdz uz rotām.

— Ejiet, — Sincovs vienaldzīgi teica un sniedza Gurskim roku. — Varbūt vairs neredzēsimies.

— Mēs vēi tiksimies, es atgriezīšos pie jums.

Sincovs neatbildēja. Negribējās ielaisties paskaidrojumos.

Palicis viens, atcerējās savu mantu maisiņu. Kaut ari tanī neglabājās nekāda lielā bagātība, tomēr nebija jēgas nokļūt medsanbatā bez bārdas skujamā un tīras veļas. Kauju laikā neviens arī nevarēs sūtīt mantas uz medsanbatu. Iespējams, ka Iļjins tur aizmugurē ir jau pievācis visu štāba mantību, tai skaitā ari somu. Kaut neaizmirstos pajautāt, kad ieradīsies... Ļoti gribējās, lai Iļjins ierastos jo ātrāk. Lai viņš nebūtu ilgi jāgaida. Tādās lietās nav nekā sliktāka par vilcināšanos.

Un, it kā to sajutis, Iļjins ienāca zemnīcā tieši tanī mirklī, kad Sincovs ar nepacietību domāja par viņu. Ienāca, apsveica ar augstienes ieņemšanu, steigšus paberzēja nosalušo seju un ziņoja, ka ieradies ar visu reizē: Karajeva rotu, automātistiem un visu štāba saimniecību.

Tad palūkojās apkārt, it kā meklēdams vēl ko tādu, kam noteikti vajadzētu atrasties šeit, zemnīcā, pagrozīja galvu un nopūtās ... Neteica ne vārda, bet, par ko nopūtās, tas bija skaidrs — par Prohorovu. Nopūtās un vaicāja, kā Sincovam ar roku. Ka Prohorovs kritis un bataljona komandieris viegli ievainots, to viņš jau bija dzirdējis pirms dažām stundām, tomēr nebija paredzējis, ka vajadzēs pieņemt bataljonu.

— Nekas, — Sincovs teica. Pēc jaunā pārsaitējuma roka kā par sodību, nemaz nelika sevi manīt, un tādēļ viss gaidāmais likās vēl rūgtāks. — Pavēlēts doties uz medsanbatu, bet bataljonu nodot tev.

— Skat, kā, — Iļjins sadrūmis teica. — Nu labi, kas man ko nepieņemt bataljonu. Tu nodod, es pieņemu.

Viņa sejā bija pilnīga vienaldzība — ne prieka, ne līdzjūtības, nekā. Raudzīdamies šinī vienaldzīgajā sejā, Sincovs pēkšņi saprata, kādēļ tā ir tāda: Iļjins jau zināja, ka meitene no mīn-metējnieku rotas ir kritusi.

Un, to nodomājis, droši jautāja, tādēļ ka pat tad, ja viņš būtu maldījies, Iļjins tik un tā reiz uzzinās:

— Vai tad par Solovjovu jau zini?

Kaut arī viņi nekad ar bataljona komandieri nebija runājuši par šo meiteni, Iļjins atbildēja tā, it kā Sincovs jau sen zinātu visu no sākuma līdz beigām.

— Raja kritusi. Tu nevari iedomāties, kā es viņu lūdzos, lai nepaliek mīnmetēja apkalpē! Vēl nupat aizvakar izlūdzos. Taisni ne dzīvot negribas ...

Viņš apsēdās uz lāviņas un, galvu nodūris, nevarīgi nolaida rokas starp ceļgaliem.

31t

Un Sincovs, stāvēdams viņam blakus un raudzīdamies uz viņa nodurto galvu un nevarīgi nolaistajām rokām, pirmo reizi pa visu dienu iedomājās par savām bēdām: par Masu. Dažādos dzīves brīžos viņš domāja par to dažādi: te kā par dzīvu, te kā par mirušu, te atkal kā par dzīvu. Tagad, raudzīdamies uz 11 jinu, atkal domāja kā par mirušu.

•— Labi, — Sincovs teica, — pieņem bataljonu. Bet es iešu uz medsanbatu.

Sincovs to teica nevis cietsirdības dēļ, bet tādēj, ka saprata: tik un tā Iļjins savas bēdas remdēs darbā. Tādēļ, ka nekā cita nav, ar ko tās remdēt.

— Tūlīt, — Iļjins piecēlās un sāka staigāt pa zemnīcu uz priekšu un atpakaļ, galvu augstu izslējis. Negribējās raudāt, bet asaras par varēm spiedās acīs.

— Kopš pusdienas laika jau zinu, bet nevaru saņemties, — Iļjins teica drebošā balsī, turpinādams staigāt ar paceltu galvu.

Un Sincovs atcerējās, ka dienā, dzirdēdams viņa balsi pa telefonu, jau toreiz nodomāja: «Zina.» Piegājis pie Iļjina, kas turpināja staigāt, satvēra ar veselo roku viņu aiz pleca un teica:

— Nu, Iļjinl... Iļjin! — kā aicinādams viņu attapties un pārvarēt savas bēdas.

Bet Iļjins atvairījās no rokas un teica dobji, caur asarām.

— Ko tad — Iļjin? ... Domā, m ... kritusi — kas tur liels? Nav jau sieva, ka pēc tās būtu jāraud? ...

— Es nemaz tā nedomāju, — Sincovs teica. — Kur tu to rāvi?

— To saku tāpēc, ka zinu, ko par viņu runāja. Aiz dusmām, ka neielaidās ar viņiem. Bet, ja gribi zināt, viņa arī man neļāva sevi aizskart. Un aizgāja no sanitārās daļas, lai tādu runu nebūtu. Teica, ka ne jau tādēļ uzvilkusi šineli, to uzvilkusi, lai karotu. Es viņu pat bildināju, kāda tur atšķirība.

— Tātad viņa tevi nemīlēja, — Sincovs teica.

— Bet man tāpēc nav vieglāk, — Iļjins atcirta. — Viņai būtu vieglāk, ja nevis viņa, bet es ...

Viņš nepateica līdz galam, iešņukstējās, izvilka no kažociņa kabatas netīru lakatiņu, noslaucīja seju, iebāza lakatiņu atpakaļ kabatā un jautāja:

— Vai tu zini, kur stāv mūsu medsanbats?

Zemnīcas durvis tika sparīgi atgrūstas, un tanīs, it kā viņu kāds būtu no muguras pastūmis, nevis ienāca, bet ieklupa divīzijas komandieris ģenerālis Kuzmičs ar ausaini galvā, ar siksnu apjoztā īsā vatenī. Mazs, plecīgs, ar salā piesarkušu seju un kuplām zaldāta ūsām, viņš bija līdzīgs nevis ģenerālim, bet pavecam, izveicīgam staršinam, un tikai pie vateņa atpogātās apkakles redzamās sarkanās uzšuves ar ģenerāla zvaigznēm liecināja par viņa īsto dienesta pakāpi.

— Biedri ģenerāli, — Sincovs izslējās, viņu ieraudzījis, — — trīssimt trīsdesmit otrā strēlnieku pulka trešā bataljona komandieris vecākais leitnants Sincovs. Man uzticētajā bataljonā-. ..

Kuzmičs viņu pārtrauca. Strupi atmetis ar roku, pateica: «Paldies par augstieni. Līdz kapa malai es tev pieminēšu šo augstieni, kombat!» — spēji paspēra divus soļus uz Sincova pusi, apskāva viņu, noskūpstīja, iedurdams ar ūsām, tikpat ātri atrāvās nost, pakāpās soli atpakaļ un pārlaida Sincovam īsu, ātru skatienu.

— Kādēļ, tāds dūšīgs vīrs būdams, ļāvi sevi ievainot?

— Friči neprasīja atļauju, biedri ģenerāli.

— Vai viegli ievainots?

— Jā, viegli.

— Tu nemelo?

— Nē.

— Nu redzi, — Kuzmičs pasmīnēja, — vakar es tev apsolīju, ka satiksimies. Redz nu, satikāmies arī. — Un, ātri pagriezies uz Iļjina pusi, paspieda roku arī viņam. — Tevi tāpat apsveicu, Iļjin. Pēc rezultātiem spriežot, esat ar kombatu sapratušies?

— Tieši tā, esam sapratušies, — Iļjins teica.

— Bet drošajiem vienmēr viss veicas, — Kuzmičs jautri attrauca. — Un, ja neveicas — tad drošajam vienmēr var atrast, kā palīdzēt, bet ko es varu palīdzēt zaķapastalam? Ja ir zaķapastala, tad es tam nekā nevaru palīdzēt. Vienīgi pārtraukt viņa eksistēšanu. Tagad mēs esam vīrā, pateicoties jums. Man ir tikai viena bēda: rītdien turpināt tāpat, kā iesākām. Nedod dievs izpindzelēt! Tagad visiem par to sāp galva. Artitēristi mums piesviež vēl divus pulkus artilērijas sagatavojumam, kaut arī mums jau tāpat ir dots vairāk, nekā pēc dieva baušļiem pienākas. Kur ir Tumanjans? Pavadi mani pie viņa, — viņš tikpat priecīgi griezās pie Sincova.

— Klausos, biedri ģenerālmajor! — Sincovs izslējās. Un pēkšņi, raudzīdamies šinīs priecīgajās, labsirdīgajās, vecišķajās acīs, saņēmās darīt to, ko jau uzskatīja par bezcerīgu, saņēmās ari tādēļ, ka sirds dziļumos tā kā tā nevarēja ar to samierināties, un arī tādēļ, ka Iļjins viņam šķita tik bezgala satriekts, ka bija bail viņam šodien nodot bataljonu.

— At|ausiet griezties personiskā jautājumā, biedri ģenerāli?

— Precēties, vai, esi sadomājis? — Kuzmičs pasmaidīja un ziņkārīgi uzlūkoja Sincovu.

— Nebūt ne, — Sincovs teica, pieskaņodamies viņa tonim. — Negribu šķirties! Pulka komandieris pavēlēja nodot bataljonu Iļjinam un iet uz medsanbatu. Bet es lūdzu atļauju palikt.

Smaids nozuda no ģenerāla sejas. Tā k]uva nopietna.

— Ja reiz pulka komandieris ir pavēlējis, tad vajdzīgs izpildīt.

— Es jau izpildu. Nododu bataljonu. Tomēr lūdzu atcelt šo pavēli. Varu karot.

— Bet ievainojums?

— Sadzīs kā sunim.

— Ja tikai sadzīs, — Kuzmičs teica. — Kropļu mums pietiek arī bez tevis.

— Ievainojums nesāp, biedri ģenerāli. Viss kārtībā.

— Tas vēl nenozīmē, ka viss kārtībā, ja nesāp. — Kuzmičs iebilda. — Aukstumā sals. Man deviņpadsmitajā gadā Kolčaka frontē bija ievainota roka. Zini, kā sala? Laidies kaut vai no kaujas prom.

— Tomēr jūs palikāt, biedri ģenerāli?

— Bet man bija vieglāk nekā tev. Man pulka komandieris nebija pavēlējis. Es pats komandēju pulku — un turklātiņ vēl Atsevišķo, Komunistisko.

Un, tā arī nekā neatbildējis uz Sincova jautājumu, atkārtoja to, ar ko bija sācis:

— Aizved pie Tumanjana.

Kamēr viņi gāja pa ierakumu uz Tumanjana zemnīcu, Sincovs vairs neatgādināja par savu lūgumu, saprazdams, ka tad, ja divīzijas komandieris būtu tūlīt nolēmis atteikt, viņš nebūtu pārbaudījis pacietību. Ja klusē — tātad vai nu vēl nav izlēmis, vai arī grib, lai pulka komandieris pats atceļ iepriekšējo lēmumu.

— Cik savējo šodien zaudēji? — Kuzmičs jautāja pusceļā, aizkavēdamies kāpjot pāri vāciešu līķiem, kas vēl nebija izsviesti no ierakumiem. Sincovs atbildēja un piemetināja, ka starp ievainotajiem ļoti daudz smagi ievainoto.

— Jā, — Kuzmičs teica nopūzdamies. — «Jūs atdevāt cīņai it visu par to...» Lūk, taisni tā. Vai zini, no kādas dziesmas tas ir?

— Zinu, — Sincovs teica. — «Par upuri kritāt jūs cīnīdamies.» Mēs jau skolā to dziedājām.

— Jūs dziedājāt skolā, bet mēs sarkano bērēs, — Kuzmičs piebilda. — Bet tagad nav laika pat to dziedāt. Tāds karš, ka nav laika dziedāt.

Kad Sincovs aizveda viņu līdz Tumanjana zemnīcai, Kuzmičs apstājās un pēkšņi sacīja:

— Nenāc man līdzi, pagaidi tepat.

Sincovs saprata: tagad kopā ar pulka komandieri tur zemnīcā izlems. Un grib izlemt, kad viņa nav klāt.

Viņš stāvēja ierakumā pie ieejas zemnīcā un nepacietīgi gaidīja, pasauks vai nepasauks un kādu lēmumu pasaukuši pateiks.

Pulksteņa fosforescējošais rādītājs rādīja «22». Ja rēķina no brīža, kad viņu izsauca no rezerves, nav vēl apritējis ne pusotras dienas, bet no tā brīža, kad kopā ar Iļjinu ieradās bataljonā, — tikai diena. Tikai! Cik daudz cilvēks vienā kara dienā var atdot cilvēkiem un savam uzdevumam? Ko tie paspējuši uzzināt par viņu un viņš par tiem — gan par augstāko priekšniecību, gan par padotajiem? Vēl nav iespiedušies atmiņā pat visi uzvārdi, ko pierakstīja lauka piezīmju grāmatā. Vieni palikuši atmiņā stingri, un tagad liekas, ka uz visu mūžu, bet citus grūti atcerēties, pagaidām jāielūkojas sarakstā. Vienus viņš redzēja kaujā vairākas reizes, bet citus tā arī neredzēja, tikai saņēma par tiem ziņojumus. Un arī tā kareivja uzvārdu, kurš viņu izglāba, bet pats krita, Sincovs vairs nekad neuzzinās, tādēļ ka tas palika guļam tur aiz muguras un tanī brīdī nebija neviena, kam varētu pajautāt, kā to sauc, bet tagad tas jau kopā ar citiem ir guldīts kapā un būs tikai plāksnīte un kritušo saraksts, uzvārdi cits zem cita ... Un viņš tā arī neuzzinās, kurš no tiem ir viņa glābējs.

Jā, vienā kara dienā ļaudis visu ko paspēj! Ko tikai nepaspēj! Ir atdot dzīvību par saviem draugiem, ir kādu sūtīt nāvē, ir kādu paglābt, ir kādu nenosargāt, kaut gan, varbūt, bija iespējams nosargāt. Ja karā pēc tam par visu domātu, kā varēja izdarīt labāk, nekā tika izdarīts, tad būtu jāpaliek trakam!

Protams, tagad liekas, ka uz visu mūžu atcerēsies tos ļaudis, ar kuriem tevi liktenis savedis šodien kopā, jo vairāk tādēļ, ka tev varbūt būs jāaiziet un tu pie viņiem vairs neatgriezīsies. Bet arī agrāk daudzreiz tā likās, taču pēc tam cits palika atmiņā, bet citu aizēnoja viss, kas bija pēc tam... Vēl pirms vienas dienas teici: «Mans bataljons,» domādams par to, kas ir tur, Staļingradā, bet tagad, pēc vienas kauju dienas, saki «mans» jau par šo un pats neesi pat pamanījis, kad, kurā brīdī tas notika. Un nevis tādēļ, ka būtu aizmirsis vai novērsies no dārgām atmiņām, bet vienkārši viens karš ir aizēnojis citu. Sodienējais to, kas bija iepriekš. Protams, no frontes vai pat armijas viedokļa bataljons, kuru tu šodien komandēji, ir bezgalīgi sīka vienība. Bet no tava paša un to trīssimt cilvēku viedokļa, ar kuriem tu kopā karoji, šis bataljons šodien ir visa jūsu dzīve. Un tu negribi šķirties no viņiem un no tā ... Ne trīssimt cilvēku, ne viens cilvēks sirds dziļumos nevar justies kā bezgalīgi maza vienība. Tu vari uzskatīt sevi par bezgalīgi sīku vienību. Bet tā justies tu nevari, tādēļ ka, lai tu būtu cik mazs būdams un lai pasaule būtu cik liela būdama, — vienalga, viss, kas tevi saista ar pasauli, sākas un beidzas tevī pašā. Ja nomirsi, pasaule pastāvēs arī bez tevis, bet, kamēr tu esi dzīvs, jūs esat tikai divi: tu un pasaule. Un tu — tas esi tu, bet pasaule — viss pārējais, viss, kas neesi tu.

Cits jautājums, ka ne tikai tu, bet katrs tā jūt, un neviena dzīvība nav lētāka par tavējo, un ka tad, ja vajag, tā jāatdod nešauboties. Bet tas ir cits jautājums, pavisam cits jautājums...

Vēl joprojām vienmērīgi un spēcīgi putenis dzina sniegu turp, uz priekšu, uz vāciešu pusi. Priekšā viss bija gluži balts, tik balts, ka aiz sniega aizkara nekā nevarēja apjaust. Bet tur, aiz šī vienlaidu baltuma, atradās vācieši. Četrdesmit kilometri ledū, zemē un akmeņos ierakušos vāciešu. No šejienes līdz pašai Volgai. Nē, šodien, tagad, pēc pirmās uzbrukuma dienas no šejienes, no pirmās līnijas, vairs nebija četrdesmit, bet trīsdesmit pieci kilometri. Par pieciem kilometriem mazāk. Tā tad arī bija visa vienā dienā nodzīvotās dzīves jēga ...

OTRĀ GRĀMATA

.

PIRMĀ NODAĻA

Kad Taņa pēc izbraukšanas no Maskavas bija atradusies m ^ ceļā jau turpat nedēļu, vilciens dienā tuvojās Taškentai gandrīz bez nokavēšanās.

Arisas dzelzceļa mezglā, kur vilciens nesen stāvēja, viens no Taņas ceļa biedriem bija izdiedelējis no kara komandanta Taškentas avīzes «Pravda Vostoka» trīs pēdējos numurus un, braucot tālāk, Taņa skaļi lasīja vispirms vagona vienai, tad otrai pusei avīzē iespiestos Informbiroja rīta un vakara ziņojumus par pēdējām trim dienām.

Ziņojumos bija teikts, ka uzbrukums turpinās gandrīz visur — Centrālajā frontē, Ziemeļkaukāzā, Donas lejastecē un Staļingradas traktoru rūpnīcas rajonā.

Kopš tā laika, kad, būdama trešo dienu ceļā, Taņa nosūtīja Serpiļinam vēstuli, kurā lūdza ņemt viņu pie sevis uz fronti, viņa lasīja un klausījās ziņas par Staļingradu, juzdamās tā, it kā pašai ar to visu būtu kāds sakars. Taņai ikreiz nodrebēja sirds, kad viņa dzirdēja pieminam Staļingradas vārdu.

Patiesībā bija pāragri par to domāt, bet viņa domāja. Domāja par spīti tam, ka vēstule vispār varēja kur noklīst un neaiziet. Taču, ja arī aizies, tad nav zināms, kad un ko Serpiļins atbildēs un cik ilgi atbilde, ja tā būs, ies līdz Taškentai.

Taņa sevi aprāja, teikdama, ka nav labi jau tagad domāt par prombraukšanu, kad vēl nebija redzējusi māti un ir pilnīgi iespējams, ka viņas veseļošanās atvaļinājums varbūt beigsies ātrāk, iekams tiks saņemta jebkāda vēstule, un apgabala sanitārajā pārvaldē uz vietas rīkosies ar viņu pēc sava prāta — aizsūtīs, kur gribēs ... Tomēr kaut kas tāds, kas bija stiprāks par visām šīm pareizajām iebildēm, tik un tā lika cerēt, ka Serpiļins viņu izsauks pie sevis un Artemjevs arī atradīsies turpat frontē, kaut kur viņas tuvumā.

Taņa pukojās uz sevi par šīm domām un nosauca par bābieša blēņām, taču tās atkal urdīja viņu, kad vilciens tuvojās Tašken-tas stacijai un vajadzētu domāt pavisam par citu.

Pirmais, ko Taņa ieraudzīja uz platformas jau pa _vagona logu, bija viņas vīrs vai arī, kā bija pieradusi par to domāt, bijušais vīrs. Tātad māte tomēr ir pateikusi! Viņš stāvēja un raudzījās uz vagonu logiem.

Uzmetusi pār plecu mantu somu, kas pa ceļam bija kļuvusi vieglāka, Taņa paņēma mugursomu un nolēca uz perona. Perons bija apsnidzis: izrādās, šeit, Taškentā, iestājusies īsta ziema. To varēja paredzēt jau no rīta, piesnigušajā Arisā, tomēr Taņai gandrīz līdz pašam galam likās, ka laiks vēl mainīsies un, kad iebrauks Taškentā, tur būs krietni siltāks.

Spraukdamās cauri pūlim, Taņa gaja atpakaļ, turp, kur pa logu bija redzējusi vīru, un jau pēc mirkļa satika to. Mātes nebija. Tas nāca pretī viens pats.

Viņš nebija daudz mainījies, vēl arvien izskatījās tikpat glīts, tikai kļuvis vājāks: pat mētelis un ausaine bija tie paši, ko viņš valkāja Rostovā tanī ziemā, kad sāka aplidot Taņu.

Kad viņi satikās, viņš apskāva Taņas plecus un turēja kā apstulbis, nezinādams, ko tālāk iesākt.

— Kur māte?

— Rūpnīcā. Viņa šonedēļ strādā rīta maiņā. Teica, tu negribot, ka tevi sagaida. Es pats uzzināju, kad pienāk vilciens... — Viņš noņēma Taņai no pleciem mantu somu un kā nogrēkojies ātri piegrūda lūpas viņai pie vaiga un zoda.

Taņa nenovērsās, tikai sabozās, it kā viņai kutētu, un ielūkojās tam acīs.

— Neskūpstīsimies. Labi?

— Vai tu esi ieradusies šeit uz ilgu laiku? — viņš jautāja, kad pūlis tos iznesa ārā pa stacijas durvīm.

— Droši vien ne. Tiklīdz beigsies atveseļošanās atvaļinājums, braukšu uz fronti. Un kas tad ir?

— Tāpat vien pajautāju. Uz kurieni tu tagad dosies?

— Vai tad pie tevis nevar? — Taņa jautāja, raudzīdamās viņam garām uz salto, piesnigušo laukumu un cilvēkiem, kuri salīgi skrēja tam pāri uz tramvaja pieturu.

«Cik tomēr auksts! Bet vilcienā ceļa biedri brīdināja, ka šeit ar šineli būšot karsti.»

— Mums vajadzētu aprunāties... — viņš sacīja pēc ļoti garas pauzes.

— Nebaidies, es tikai pajokoju, — viņa pārtrauca. — Pavadi

mani pie mātes un brauc, kur tev jābrauc. Paldies, ka sagaidīji. Kaut arī es nelūdzu.

— Es sagaidīju tādēļ, ka tūlīt pašā sākumā gribēju ... — Viņš samulsis apklusa.

«Ak, redz, kā! Atcerējies, kā es, muļķe, atbraucu pie viņa toreiz, pirms kara, piepeši, iepriekš nepaziņojusi... Varbūt iedomājās, ka arī tagad ...»

— Neuztraucies, — viņa mierināja. — Pēc tā brauciena es vairs neuzskatu sevi par tavu sievu. Tikai neienāca prātā, ka jāšķiras. Nu, vai esi nomierinājies?

— Mani nemaz nevajag mierināt, — viņš teica. — Es zinu, kā tu mani mīlēji.

«Saki viens cilvēks,» Taņa nikni nodomāja, «vai tiešām es būtu viņu tā mīlējusi, ka līdz šai baltai dienai diez ko iedomājas! Nu, muļķe, gan ...»

— Jūtos tavā priekšā vainīgs. Es domāju, ka tu esi kritusi, un rudenī apprecējos ... ar kādu ļoti labu sievieti.

— Vai ar to pašu, kas bija toreiz?... — Taņa nenocietās un pajautāja.

— Nē, nē, — viņš steigšus atbildēja. — Tas ir pavisam kas cits, pavisam kas cits... Viņa pat ir drusku vecāka par mani, lai cik dīvaini tas nebūtu ...

— Ļoti priecājos, ka nu ir cita. Tā man toreiz nepatika: pārlieku nobijās no manis ...

— Tev vajag mani saprast...

— Es visu saprotu. Aiziesim uz dzimtsarakstu nodaļu un izšķirsimies. Ja gribi, kaut vai rītdien. Varbūt tu jau esi nokārtojis šķiršanos?

— Jā ... — viņš teica sastomīdamies. — Es rudenī, kad...

— Nu, tad jau labi, — viņa to atkal pārtrauca. — Bet tagad arī es iesniegšu pieprasījumu, varbūt aiziesim abi kopā, es jau nezinu, kā to darīt.

— Jā, protams, protams, — viņš piekrita. Viņš jutās pārsteigts, ka izskaidrošanās norit tik viegli.

— Par ko tu brīnies? — Taņa jautāja, paraudzījusies uz viņu. — Es taču nosūtīju to pēdējo vēstuli jau tad, kad kāpām ešelonā ... Domāju, ka arī tu būsi frontē ... Tādēļ arī rakstīju: ticu, ka tiksimies! Tādā nozīmē, ka paliksim dzīvi, vienkārši kā cilvēkam. Bet par pārējo domāju, ka visam krusts pāri un labi, ka nav bērnu... Es dzīvoju kā brīva sieviete. Satikos ar vīriešiem ... Jā. Ko tu tā skaties?

— Nav taisnība. Tu tikai gribi...

— Kādā] tad nav taisnība? Vai tu domā, ka citi bija sliktāki par tevi?

Viņa atcerējās Degtjaru, tādēj ka vairāk jau nebija ko atcerēties, un droši atkārtoja:

— Nebija sliktāki, bet daudz labāki.

— Kādēļ tu runā ar njani tik ļauni? — viņš aizvainots iesaucās.

— Muļķīgi sagaidīji un tādēļ noskaitos. Laikam nobijies, ka es skriešu tavai sievai šļākt skābi acīs?

— Kādēļ tad tā?... Es tā nemaz nedomāju. Vienkārši gribēju, lai viss būtu ...

— Lai viss ietu kā pa taukiem? Ak tu... Pastāsti labāk, kā mātei klājas.

— Mēs ar viņu runājām tikai pa telefonu. Es sen neesmu viņu redzējis.

— Cik sen?

— Kopš oktobra.

— A . .. saprotu.

— Man būtu grūti viņai izskaidrot. Es apprecējos, kad biju pārliecināts, ka tu esi gājusi bojā. Bet viņa vēl arvien ticēja, ka esi dzīva. Un es nolēmu, ka būs labāk viņu netraucēt ar to visu.

— Ak Koļa, Koļa, — Taņa nopūtās, — tā esi noraizējies par citiem, ka pats gluži sapinies ... Ar māti nevarēji satikties tādēļ, ka baidījies viņai sacīt, ka es esmu gājusi bojā, bet tagad vajadzēs skaidrot sievai, ka esmu dzīva. Vai toreiz biji pie mātes, kad tēvs nomira?

— Jā, Tūlīt nevarēju. Biju aizbraucis apkarot epidēmiju. Bet, kad atgriezos, aizgāju. Pēdējo reizi. Lūk, jau var redzēt rūpnīcu ...

— Labi, — viņa noteica. — Pavadi mani tikai līdz vārtiem. Atliek norunāt, kad mēs iesim uz dzimtsarakstu nodaļu. Vai mātei ir tavs telefona numurs?

— Ir, darba vietas telefona.

— Es šinīs dienās tev piezvanīšu.

Sī ieilgusī saruna, kas sākās jau pie stacijas, tagad noslēdzās apsnigušajā, izdangātajā, neapbūvētajā laukumā, kura galā bija redzams garš rūpnīcas žogs un kravas mašīnas, kas pa vārtiem veda iekšā metāla lūžņus.

— Taņa!

Viņi jau stāvēja blakus rūpnīcas vārtiem pie kleķa būdas ar izkārtni «Caurlaižu birojs». Viņam vēl atlika tikai noņemt mantu somu no pleciem un to atdot.

— Dod šurp somu, Koļa!

— Gribi, es ieiešu tev līdzi caurlaižu birojā? — viņš vaicāja, noņemdams no pleciem somu.

— Negribu.

— Taņa!

— Nu, kas ir?

— Es gribu, lai tu zinātu: kā nu ir noticis, tā ir noticis, tomēr es nevienu neesmu tā mīlējis kā tevi.

— Un kas tālāk?

— Nezinu. Es tikai pasacīju tev patiesību.

Viņa balss skanēja vaļsirdīgi, un tas neļāva Taņai kļūt skarbai. Nu, kas lai to zina, varbūt tiešām viņš nemaz tik ļoti nemīl šo savu sievu. Bet kas man daļas par to?

— Dod somu, Koļa. Tā galu galā ir cūcība — mani aizkavēt. Es gribu jo ātrāk redzēt māti.

— Bet es gribu jo ātrāk atkal redzēt tevi! Saproti?

Taņa ielūkojās viņam acīs un saprata. Tur, stacijā, baidījās, ka viņa turēsies pie savām sievas tiesībām. Bet tagad, juzdamies drošībā, ir nonācis veco atmiņu varā.

— Es pat nezinu, ko tev lai atbild. Vismaz pagaidi, kamēr es no tevis būšu šķīrusies. Citādi mēs'ar tavu jauno sievu nevarēsim tikt skaidrībā, kas pret ko ir nogrēkojies!

Bet viņš nesaprata zobgalību un teica ar muļķīgu kaisli balsī:

— Nu, kad mēs tiksimies?

— Dod šurp somu, — Taņa sacīja un, pavilkdama aiz saitēm, izrāva somu viņam no rokām.

— Piedod, es negribēju ...

— Dievs piedos! — Nepaskatījusies atpakaļ, ar elkoni pieturēdama durvis, viņa iegāja caurlaižu birojā.

Pasniegusi pa lodziņu personas apliecību, Taņa sāka skaidrot, kas viņa tāda ir un kādēļ viņai jātiek rūpnīcā. Sieviete, kas sēdēja iekšā, izliecās ārā, paskatījās uz Taņu, pagrozīja galvu, nopūtās, atkal nozuda lodziņā un klusēdama pasniedza jau iepriekš sagatavoto caurlaidi ar uzrakstu «Uz partijas komiteju».

Kad Taņa, uzrādījusi caurlaidi ar šauteni bruņotajam sargam, izgāja sētā, sieviete izskrēja pa caurlaižu biroja sētas puses durvīm un jautāja viņai:

— Olgas Ivanovnas meita?

— Jā.

— Atbrauci no frontes?

— Jā. Sveicināta, — Taņa sacīja, mēģinādama atcerēties, kur ir redzējusi šo sievieti.

— Uz. partijas komiteju jāiet pa labi; paej garām šim korpusam, un tad šaipus lietuves būs baraka.

Taņa paspēra dažus soļus un atskatījās — sieviete vēl arvien tāpat neapģērbusies stāvēja pie durvīm un lūkojās viņai pakaļ.

Pēc desmit minūtēm Taņa sēdēja partijas komitejā un gaidīja māti. Taņai iepretim pie galda sēdēja īdzīgs, pavecs vīrs melnā vatenī, armijas ausaini galvā un, ar plecu piespiedis klausuli, pierakstīja telefonogrammu.

Kad Taņa ienāca, tas pagrūda pretī roku un noburkšķēja savu uzvārdu, bet viņa nesadzirdēja un arī nepārjautāja, tādēļ ka tas uzreiz_sāka zvanīt uz lietuvi, lai atsūtot uz partijas komiteju Ovsjaņņikovu. Tūlīt uz galda iezvanījās otrs telefons, un atkal vajadzēja pieņemt telefonogrammu.

Kaut gan šis vīrs sēdēja ar ausaini galvā un vateni mugurā, no āra ienākušajai Taņai likās, ka partijas komitejā ir silti un pat tvanīgi: apaļajā čuguna krāsnī dega ogles.

Viņa atpogāja šineli. •

Cilvēks, kurš pieņēma telefonogrammu, pašķielēja uz viņu, pamanīja ordeni pie formas blūzes un gribēja laikam ko sacīt, bet tikai nikni noprasīja klausulē:

— Ko, vai tas vēl nav viss? Es domāju, ka viss! Jūs tur aizraujaties ar rakstudarbiem! — Un vēl ātrāk nekā pirmīt sāka skripstināt ar zīmuli pa papīru.

Barakā ienāca garš, plecīgs un vēl gluži jauns ģenerālis, kas bija drusku līdzīgs Artemjevam.

— Paklau, Maļiņin, — viņš teica, — man jāzvana uz Tautas Komisāru Padomi... Ko darīsim, ņemsim Luzginu par vietnieku strādnieku apgādes lietās vai neņemsim? Zinu, ka apgādi nokārtos, bet jūtu, ka ir glums kā zutis. Gaidu no tevis pēdējo vārdu.

— Bet kādēļ tu gaidi, Nikolaj Ivanovič? — Maļiņins jautāja, nolikdams klausuli. — Tu taču esi jau nolēmis ...

— Es varu daudz ko nolemt, — ģenerālis iebilda, — gribu, lai arī partorgs būtu «par», lai tad, ja kas notiktu, būtu jaāt-bild abiem.

— Man nav bail kopīgi atbildēt, — Maļiņins teica, — kopīgi raudāt gan negribas. — Un, pametis acis uz Taņu, piebilda: — Pavadīšu tevi līdz kantorim, aprunāsimies.

Pēc tam kad Maļiņins bija pametis acis uz Taņu, uz viņu paskatījās arī ģenerālis un jautāja:

— Kas jūs tāda esat?

Kad viņš ienāca, Taņa piecēlās no savas vietas un palika stāvam.

— Trešā ranga kara ārste Ovsjaņņikova, — Taņa atbildēja.

— Lietuves ceha Ovsjaņņikovas meita... — Maļiņins paskaidroja un, iebāzis telefonogrammu atvilktnē, paņēma uz naglas pakārto šineli un izgāja kopā ar ģenerāli, kurš tā ari nepateica Taņai ne vārda.

«Tūlīt abi sāks lamāties,» Taņa nodomāja. Tāda sejas izteiksme bija ģenerālim, tāda bija ari šim pie galda sēdošajam cilvēkam — Maļiņinam. Vienīgi Taņas klātbūtne nebija ļāvusi viņiem izlamāties tepat, partijas komitejā.

Viņa palika viena. Un gandrīz tai pašā mirklī ienāca arī māte. Viņas apkampās un ilgi skūpstījās.

Māte tagad izskatījās kā īsta večiņa. Viņa bija ģērbusies biezā, ar zemi notrieptā vatenī un vatētās biksēs, bet, ielūkojusies mātes sejā, Taņa ar bažām nodomāja, ka viņa droši vien ir ļoti novājējusi, tikai vatenis to neļauj saskatīt.

— Taņa, meitiņ!...

— Jā, māmiņ ...

— Atbrauci!

— Jā, māmiņ ...

— Esi dzīva! ... Vesela!...

— Jā, māmiņ ...

Māte vairāk nekā nejautāja, brīdi klusēja un tad ierunājās: — Tēvs gan ... — Un atkal ilgi klusēja.

— Ar ko tad viņš mira?

— Nezinu, — māte teica, — manis nebija mājās, kad tas notika ... Es biju saslimusi ar plaušu karsoni, trīs nedēļas gulēju slimnīcā. Bet viņu bija aizveduši ar ātro palīdzību. Man sākumā nekā neteica: bija žēlojuši, jo es tik un tā nevarēju celties. Kad iznācu no slimnīcas, viņš jau bija miris. Šķirstu viņam ari bija sanaglojuši saiņotavā bez manis, tikai nebija tūlīt veduši: domājuši, ka es vēl pagūšu piecelties no slimības gultas. Bet, kad aizveduši šķirstu uz slimnīcu, tad izrādījies, ka viņš jau aprakts. Tur atvainojušies mūsu rūpnīcas ļaudīm, bet, kur atrodas kaps, nav zināms. Viņiem ir tāda vieta, kur aizved nepieprasītos, kurus, tā sakot, piederīgie nav paņēmuši. Tur tad arī tēvs ir nokļuvis. Es to sev mūžam nepiedošu. Kas nu tā par dzīvi!...

Māte ieraudājās.

— Kāpēc tu tā? — Taņa apsēdās blakus un apskāva viņas plecus. — Kādēļ tu sevi tā moci?

— Es nevaru, Taņečka... es nevaru... Kā atceros, tūlīt jādomā: kaut varētu aiziet pie kapa, bet nav kur iet.

— Kad tas notika?

— Septiņpadsmitajā septembri...

— Un kad Viktors?

— Nezinu. Nāves ziņu saņēmu pērn, ziemā ... Tur bija rakstīts, ka kritis četrdesmit pirmajā gadā varoņa nāvē. Bet, kad, to nebija rakstījuši. Tikai bija pieminēts, ka dienvidrietumu virzienā ... Kā tu labi atbrauci?

— Labi atbraucu.

— Ļauj tevi apskatīt. Esi tik ļoti novājējusi...

— Un tu pati!

— Par mani jau nav ko runāt... Pirms kara taču biji tāda apaļa, bet tagad, redz, kāda! Kur tu biji, par ko dienēji?

Taņa atskatījās pār plecu uz barakā ienākušo Maļiņinu un sacīja:

— Tas, māmiņ, ir garš stāsts... Visu uzreiz jau neizrunāsim.

— Sveika, vesela... — māte iešņukstējās. — Un ievainota ar nebiji?

— Biju ievainota.

— Kur tevi ievainoja?

— Līdz cikiem tu strādā, māmiņ?

— Pagaidi.. . Kur tad tevi ievainoja? — Māte lūkojās viņā ar bailēm un nepacietību, it kā tas būtu pats svarīgākais — noskaidrot, kur Taņu ievainoja.

— Nu ko tu te ņemies? — Maļiņins ierunājās, stāvēdams viņai aiz muguras. — Sagaidīji, pārliecinājies, ka ir klāt, un ej atpakaļ uz cehu. Nodod maiņu un posies uz mājām. Bet rit paņem brīvdienu.

— Man rīt nepienākas.

— Apmainīsim. Es apņemos nokārtot.

— Bet varbūt es varu iet tev līdzi? — Taņa jautāja.

Māte apjuka, un Maļiņins gāja viņai talkā.

— Nav ko vilkties līdzi kā astei, viņa drīz atgriezīsies. Cehos mums ir smagi apstākļi, bet lietuvē it īpaši, — viņš paskaidroja Taņai, kad māte bija izgājusi. — Viņai nav nekāda prieka tūlīt pirmajā brīdī rādīt meitai savu darba vietu ...

— Tik un tā es redzēšu. Ja ne šodien, tad rīt.

— Tas pavisam kas cits. Bet šodien viņai ir svētki. Jūsu dēļ ziemas vidū izbalsināja istabu. Atnāca uz partijas komiteju, lai atbalstot, izrakstījām trīs kilo krīta no noliktavas. Ko tā skaties? Brīnies,-ka dzīvojam nabadzīgi? Gan jau vēl visu ko redzēsi. Gan izstaigāsies pa rūpnīcu, paši izrādīsim. Noturēsi

cehos pārrunas. To mēs prasām no katra frontinieka. Jo vairāk tagad. Visi kā apdulluši no pēdējām ziņām par frontil Par Sta-Jingradu vien runāl Cik ilgi tu būsi šeit?

— Nezinu. Man pagaidām ir veseļošanās atvaļinājums. Bet pēc tam būs komisija.

Viņu pārtrauca telefons.

— Maļiņins klausās, — Maļiņins strupi teica klausulē. — Jā, izslēdzām. Nē, neesat kļūdījies, ar tādu formulējumu arī izslēdzām: par savas radinieces patvaļīgu atbrīvošanu no rūpnīcas. Nevis muļķīgs, bet taisni tāds, kādu vajag. Nē, neatcelsim. Nē, nevis cietpauris, bet CK partorgs šai rūpnīcā. Ja vēlreiz atkārtosi — nolikšu klausuli.

Maļiņins nogaidīdams paturēja klausuli un tad nolaida to uz sviras.

— Pats nosvieda!

— Kas tur zvanīja? — Taņa jautāja.

— Viens priekšnieciņš. Pēc kāda cita lūguma, kura sievasbrāli, kadru daļas darbinieku, mēs vakar izmetām no partijas-.

— Un par ko?

— Par to, ko dzirdēji, — Maļiņins atteica. Un, pārvarējis nogurumu un nepatiku, paskaidroja: — Domā, ka mums te rūpnīcā visi ierodas paši no laba prāta? Ir arī tādi, kas tiek dzīšus atdzīti pēc kara laika likumiem. Atlaiž no dažādiem ne sevišķi svarīgiem darbiem, savāc pases — un uz rūpnīcu, lai ražo produkciju, ko vest jums uz fronti. Un, redzi, šim radiniece arī bija patrāpījusies tanī tīrīšanā. Bet šis to paklusām atbrīvojis, lai tā atkal varētu iešmaukt atpakaļ tirdzniecībā, kur tiek pie treknāka kumosa. Un vakar tad arī nolika partijas biedra karti — uz tādiem mūsu ļaudis ir nikni. Vai pie jums frontē ir labsirdīgāki?

— Es frontē biju tikai īsu laiku.

— Par ko tad dabūji ordeni?

— Biju partizānos.

— Kur?

— Smoļenskas apvidū.

— Jā, Smoļenskas apvidus ... — Maļiņins noteica. — Kad četrdesmit pirmā gada beigās mani ievainotu veda prom no pirmās līnijas, es nodomāju, ka drīz vien atbrīvosim arī Smo-ļensku. Nepaspēšu atgriezties daļā, kad jau būs ieņemta. Bet tā vēl šodien nāv atbrīvota ... Smoļenska nav ieņemta, un es neesmu atgriezies savā daļā .. . Saka, veselība neļaujot. — Maļiņins iesmējās tā, it kā viņu uzjautrinātu tas, ka veselība neļauj atgriezties frontē, bet atļauj nodarboties ar to, ar ko viņš nodar-

bojas šeit, un dzīvot tā, kā viņš dzīvo šeit, — Vai ilgi biji partizānos?

— Vairāk nekā gadu.

— Un kā tad nokļuvi atpakaļ Lielajā zemē?

— Ievainotu izveda ar lidmašīnu.

— Kādās vietās biji? Es pazīstu šos rajonus. Pēc pilsoņu kara ar pārtikas nodaļu izstaigāju tos krustām šķērsām, rekvizēju labību proletariāta vajadzībām.

Taņa sāka stāstīt, taču pati visu laiku domāja, kad tad māte beidzot atgriezīsies.

— Drīz jau nāks. Tikai nodos maiņu, — Maļiņins sacīja, to nojauzdams un pārtraukdams iztaujāšanu. — Kamēr nebūs nodevusi, tik un tā nenāks. Viņa iestājās partijā... Tieši toreiz, kad par Staļingradu bija pirmais paziņojums, tanī dienā viņu uzņēmām. Vai tēv vēl nav stāstījusi?

— Nē, vēl nav.

Tas viņai bija kaut kas negaidīts: nekad agrāk nebija par to iedomājusies, ka māte varētu iestāties partijā.

— Velk smagu vezumu, — Maļiņins teica. — Ne tikai cehā vien, arī strādnieku kontrolē ēdnīcā, bet vai tu vari iedomāties, cik tā tagad ir grūta lieta?... Taisni posts. Pielīp kāda drusciņa pie pirkstiem — un cilvēks ir pazudis! Tavu tēvu man nebija izdeviba iepazīt. Dzirdēt gan par viņu dzirdēju, bet pazīt nepazinu. Ierados rūpnīcā nedēļu pirms viņa nāves. Biju nodomājis iepazīties.

Viņš paskatījās uz Taņu un apklusa, it kā nebūtu pateicis kaut ko līdz galam.

Tas bija tik uzkrītoši, ka viņa, uz to paskatījusies, pati jautāja:

— Kāpēc jūs tā sakāt?

— Biju nodomājis ar viņu iepazīties, — Maļiņins atkārtoja. — Vai māte vēl nav tev stāstījusi, kāda nelaime ar viņu bija notikusi?

— Nē.

— Viņu šeit pēc evakuācijas izslēdza no partijas. Nebija izvedis no Rostovas, no rūpnīcas, partijas dokumentus, kas glabājās seifā. Bija pametis tur.

— Tas nevar būt! — Taņa neticīgi iesaucās.

— Toreiz visādi varēja būt. Panikā pameta pilsētas, ne tikai seifus. Viss varēja notikt. Bet, redz, tas ir cits jautājums, ko cilvēks dara pēc tam, pēc savas kļūdas! Tavs tēvs nevienam nesūdzējās. Stājās pie darbgalda un strādāja, kamēr bija dzīvs.

— Tagad es saprotu, kas viņu iedzina nāvē! — Taņa rūgti iesaucās.

— Veltīgi tu tā domā, — Maļiņins iebilda. — Ķērās jau gan pie sirds, tomēr tas viņu neiedzina kapā. Viņu iedzina kapā karš. Uzturs slikts, miega bads, veselība iedragāta, bet darbs smags. No tā mēs neviens neesam pasargāti...

Māte atgriezās pēe stundas. Viņa nesa spaini un, līdzko ienāca, nolika to pie durvīm. Virs vateņa māte bija uzvilkusi tēva mēteli; tam mala atlocīta un atšūta, ari piedurknes ielocītas. Galva apsieta ar lakatu. Redzams, pēc darba bija gan mazgājusies, taču nebija nomazgājusies: grumbās palikušas sīkas sodrēju josliņas, bet grumbām nebija skaita, visa seja vienās vienīgās grumbās!

Maļiņins piegāja pie durvīm unielūkojās tur noliktajā spainī.

— Tātad ogles šodien lietuvē tomēr deva, kaut arī tikai pus-spaini.

— Paldies par to pašu, — māte noteica, paņemdama spaini. — Hudainazarovs pusdienas laikā teica, ka viss janvāris tāds nevarot būt. Saka, tāda ziema nekad neesot te bijusi.

— Nu, viņš jau ir vietējais, viņš zina labāk. — Maļiņins paskatījās uz māti un vēlreiz atkārtoja: — Rītdien nenāc uz darbu.

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

— Dod šurp caurlaidi, parakstīšu, — Maļiņins pievērsās Taņai. Un, caurlaidi atdodams, piekodināja: — Parit nāc uz rūpnīcu rīta maiņā reizē ar māti un tūlīt pie manis, uz partijas komiteju. Ja manis nebūs, tad pagaidi. Ir jāpadomā, kā izmantot tevi.

Taņa un māte jzgāja izdangātajā, apsnigušajā klajumā, kas pletās rūpnīcas priekšā.

— Kā tad viņš grib tevi izmantot? — māte jautāja.

— Grib, lai es pastāstot par karu.

— Ak tā ... Mums visi stāsta, kas atbrauc. Jau četri ir atbraukuši no mūsu rūpnīcas ļaudīm. Un visi pēc iznākšanas no hospitāļa.

— Nu kā tad citādi! Atvaļinājumu taču nav. Kā aizbrauksi no frontes, kamēr neesi ievainots? Vai nav tev par lieliem? — Taņa paskatījās uz mātes kājām, kas bija ieautas vecos vīriešu puszābakos. Tie ari bija tēva, tāpat kā mētelis.

— Satinu avīzes ap kājām, un kājas jau arī sākušas pampt.

— No kā?

— Kas lai to zina, droši vien no uztura, — māte noteica un apklusa, negribēdama par to vairāk runāt.

— Es tev atstāšu savus zābakus, man tie par lieliem.

— Vai tad tu brauksi atpakaļ?

— Nezinu, kur mani sūtīs, bet vispār, protams, būs jābrauc, — Taņa atbildēja. Viņa gaidīja; ka māte vēl ko vaicās, taču māte nekā nevaicāja.

— Tā sieviete, kas izsniedz caurlaides, man jautāja, vai es esot tava meita. Es skatījos, skatījos uz viņu — seja likās redzēta, bet nevarēju pazīt.

— Kā tad tu nepazini? — māte brīnījās. — Tā taču kalēja Suvorova sieva. Dzīvoja mūsu sētā, kad tu vēl nebiji precējusies. Bet pēcāk pārcēlās uz jaunu dzīvokli.

— Vai tiešām Suvorova? — Taņa iesaucās, atcerējusies lielu sārtvaidzi sievu, kas jautri un skaļi, ka viss pagalms noskanēja, strostēja savu vīru, rūpnīcā pazīstamo kalēju Suvorovu, kad tas algas dienā pārnāca mājās iedzēries. — Vai tad tā ir viņa? — Un, palūkojusies uz māti, ar bažām nodomāja, ka māte taču ari ir tikpat stipri novecojusi.

— Vai viņas vīrs tagad vairs nedzer? — Taņa vaicāja, lai vienkārši noslēptu no mātes savas domas.

— Kurš nu tagad dzer, kur lai to rauj, ja ... — Māte aprāvās un nepateica līdz galam.

— Bet es atvedu «tarhunu». Varēsim iedzert vai arī apmainīt ,..

— Ko tur mainīt... Mainījām, mainījām — nomainījāmies tiktāl, ka nav vairs nekā tīra, ko mugurā vilkt. Iedzersim pašas un pacienāsim Suvorovus. Mēs tagad esam ar viņiem kaimiņos, dzīvojam Vecpilsētā vienā istabā, pie uzbekiem, pēc brīvprātīgas iemītnieku sablīvēšanas. Tev vajadzētu pēc ceļa nomazgāties, bet nav jau ziepju . .. Mazgāju un mazgāju rokas pēc darba, pat ar māliem beržu ...

— Man ir ziepes.

— Nu tad jau gan rīt nomazgāsies, kad Suvorovi aizies uz rūpnīcu. Iekurināsim istabu, no saimnieces — no Halidas paņemsim b|odu — un nomazgāsies. Suvorovs rudenī sameistaroja «buržuiku», bet nebija ar ko kurināt. Guzapaju vien vairāk dedzinājām. Bet no tās siltums turas tikai īsu brīdi, tikpat kā no salmiem.

— Kas tā guzapaja tāda ir?

Māte izbrīnījusies paraudzījās uz Taņu.

— Kokvilnas stublāji. Mēs jau te esam pieraduši, paši k|u-

vuši par uzbekiem, .sakām: guzapaja, non, šurpa, katta, rahmat. Rūpnīcā ir daudz uzbeku, un arī kopā dzīvojam vienā kleķa būdā. Tagad te, Taškentā, dzird visādas valodas, kādas tikai vēlies; nevar ne saprast, kādā kurš runā!

— Vai mums tālu jābrauc? — Taņa jautāja, kad viņas stāvēja pieturas vietā un gaidīja tramvaju.

— Vispirms ar septīto, tad pārsēdīsimies uz astoto... — Māte runāja tā, it kā Taņa to visu zinātu. — Un tad no loka līnijas kājām. Pēc kādas pusotras stundas būsim mājās, ja tūlīt iekāpsim.

— Jā, tālu gan tev jābrauc.

— Kad strādāju otrā maiņā, tad jau bieži vien pārgulu turpat rūpnīcā. Spiedies uz priekšu, citādi netiksim iekšā, septītais nāk. Mugursomu dod man. Tad nu ir gan ziema! Pērn šinī laikā staigājām bez mēteļiem.

Pieturas vietā apstājās ar cilvēkiem apkāries tramvajs. Māte uzmeta mugursomu plecos un pabīdīja Taņu uz priekšu. Taņa pieķērās pie rokturiem, kad tramvajs sāka jau kustēties, un juta, ka māte pieķeras aiz muguras, pieturēdama viņu ar savu ķermeni.

— Māmiņ ...

— Neatspiedies uz elkoņa, būs auksti... Apsedz plecu.

— Nekas, man nesalst. Saki, māmiņ, — ko tu domāji par mani?

Bija nakts, un viņas abas gulēja šaurā gultiņā, apsegušās ar visu, kas bija, — ar segu, mēteli, šineli, kažociņu. Taņa, atspiedusies uz elkoņa, pavilkusi kažociņu uz pleca, gulēja mātei aiz muguras un skaji čukstēja viņai pie auss. Bet māte gulēja nekustēdamās un atbildēja pār plecu, nemaz necenzdamās runāt klusi: viņa sen bija pieradusi, ka Suvorovi tur aiz aizkara, divu so|u attālumā, noguruši gu| cietā miegā. Guļ arī tagad: Suvorovs gurdi krāc, bet Sima Suvorova miegā nopūšas un brīžiem nepa-mozdamās iešņukstas. Droši vien arī miegā domā par to pašu, ko domā nomodā no rīta līdz vakaram, — par aizviņnedēļ saņemto nāves ziņu, ka ir kritis otrs — beidzamais dēls. Atceras un miegā raud, bet nepamostas, tādēļ ka nogurums ņem virsroku.

Vakarā jau viss bija: ir sarunas, ir izprašņāšana, ir Simas apsveikums, ka meita atgriezusies dzīva, ir Simas asaras, ka dēli krituši un nekad neatgriezīsies ... Iedzēra arī «tarhunu»,

un, neko netaupīdami, visi kopā pieēda pilnus vēderus, apēda gan to, kas bija sagatavots, apēda arī to, ko Sima sameklēja un pielika no savas puses, kā arī to konservu kārbu, ko paņēma no Taņas somas ... Ij iedzēra, ij paraudāja, ij kavējās atmiņās. Arī būdiņas saimnieci Halidu ievilka pie sevis un pierunāja izdzert glāzīti uz atbraukšanu, lai kā viņa turējās pretī. Un tad viņa izgāja un atkal atgriezās ar raibas drēbes sainīti, bet sainītī bija kišmišs. Tā vēl kādu stundiņu viņi nosēdēja pie tējas ar kišmišu. Suvorovs nožēloja, ka nav mājās saimnieka: tas strādāja nakts maiņā, — un slavēja Taņai Halidu. Bet Halida bija tikpat izģin-dusi kā māte, kleita nespēja noslēpt izspiedušos atslēgas kaulus. Viņa ilgi klusēja un raudzījās Taņā ar savām melnajām, skumjajām acīm, tad pēkšņi ātri ātri sāka runāt uzbeku valodā, un māte klausījās un visu laiku piekrītoši māja ar galvu: vai nu saprata, vai arī nojauta, par ko ir runa.

Viss jau bija, kas var būt, kad notiek tāda tikšanas citu cilvēku klātbūtnē. Bet tagad tas jau beidzies un citi gulēja, tikai viņas abas vēl bija nomodā.

— Māmiņ, — ko tu par mani domāji? Kādēļ klusē?

— Ko es domāju? Visādi izdomājos. Sākumā cerēju, ka varbūt sievietes ārstes uz fronti nesūtīs ... Muļķīgi cerēju ... Bet tad saņēmu no tevis vēstuli, ka esi aizbraukusi, un pēc tam jau vairs nekā nesaņēmu. Vienu gadu nekā nesaņēmu, otru arī nekā... Kad pienāca ziņa par Vitju, ka tas kritis, noticēju, ka arī tevis vairs nav ... Tomēr pēc tam, kad tēvs nomira un es nevarēju pat viņu apbedīt, man pēkšņi uzmācās tāda sajūta, ka tev kuru ķatru dienu vajag atgriezties. Eju uz rūpnīcu un domāju: vai tikai tu negaidi pie ieejas? Pārnāku mājās un kā muļķe jautāju saimniecei: Halida, vai mani neviens nav meklējis? Bet viņa tikai: jok, jok... Ko lai viņa citu saka? Pati arī saņēma nāves ziņu par vecāko dēlu, pašai savas bēdas ...

Taču es tik un tā staigāju un domāju kā tāda apmātā; atnākšu mājās, un tu stāvēsi pie vārtiem, vai arī: aiziešu uz rūpnīcu, bet tu gaidīsi pie ieejas ...

— Māmiņ, man tas partorgs stāstīja par tēti...

— Nu ko tad viņš tev varēja stāstīt? Viņš taču nekā nezina. Tikai es vienīgā zinu.

— Tu nedusmojies, viņš stāstīja tikai labu.

— Es jau nedusmojos.

— Māmiņ, no kā tētis mira?

— Viņš bija novājējis. Vienreiz viņu aizsūtīja no rūpnīcas uz atpūtas namu, nodzīvoja divas nedēļas. Tur viņiem deva

pienu, drusku bija atlabis, atgriezās spēcīgāks, taču tad atkal piesitās tā pelagra — sāka pietūkt kājas un sāpēt smaganas... Nezinu, kas tā par slimību... pirms kara par tādu nebiju dzirdējusi, bet tagad daudzi rūpnīcā ar to slimo. Dusmojos uz viņu, ka neapmeklē mani slimnīcā. Bet viņš jau bija miris.

Māte klusu sāka raudāt. Viņa raudāja nepakustēdamās, gulēdama uz sāniem, un Taņa, uzmanīgi pieskardamās ar pirkstiem viņas sejai, notrauca mātei no vaigiem asaras un, kad roka k|uva slapja, ar šo slapjo, sāļo roku pārvilka pati pār savu seju, kas arī bija mikla no asarām, tādēļ kā arī Taņa raudāja.

— Viņš negribēja tā padoties, — māte teica, mitējusies raudāt. — Tēvam bija prātā tikai viens: ja reiz ir izmests no partijas, bet tā kā tā palicis rūpnīcā un sācis strādāt pie mašīnas, tad viņam ir jāstrādā labāk par visiem citiem. Viņam jābūt vislabākajam!

— Māmiņ, vai tētis bija vainīgs?

— Pats teica, ka esot vainīgs. Viņš gan prata uzņemties arī citu vainu. Tā visu mūžu.

— Kas tur īsti bija noticis?

— Viņiem bija seifs: saraksti, dokumenti, biedru naudas — viss tur iekšā. Kad gāja prom no rūpnīcas, viņam visu vajadzēja paņemt līdz no ceha; pats man toreiz teica: iešu uz cehu, paņemšu un tad tevi panākšu. Pat uz mājām neatnāca, es viena pati sakravājos... Bet pēc tam kad viņi iegājuši cehā kopā ar meistara palīgu Krotovu — tas bija biroja loceklis, — Krotovs viņam teicis: ņemsim un paslēpsim visu seifu bedrē Zem betona ... Tur bija izlauztas bedres, cehu gatavojās uzspridzināt, bet neuzspridzināja; teicis, ņemsim un paslēpsim, jo mums taču ir jāiet caur pilsētu, un ja nu tur jau vācieši ... Ij mūs nošaus, ij visi partijas dokumenti nonāks fašistu rokās ...

Tēvs man vēlāk stāstīja, ka nobijies: visapkārt jau gājusi vaļā šaušana, — un šis paklausījis tam Krotovam. Taču, kad izgājis no rūpnīcas un apskatījies, — Krotova neesot vairs redzējis. Iekāpuši ešelonā; trešajā dienā viņam prasījuši, kur dokumenti. Viņš izstāstījis visu, kā bijis. Kur tad Krotovs? Bet Krotovs pazudis. Pa ceļam nebija laika skaidroties, bet, kad atbrauca galā, tūlīt atklājās, kas izturējies nelietīgi: ij kas bija pazudis, ij kam uzticēti bērni un kas tos pametis, ij kas nebija izvedis darba algu simt tūkstošu apmērā un paziņojis, ka sadedzinājis, — toreiz piecus cilvēkus izslēdza no partijas. Un tēvu arī — par seifu. Viņš atzina savu kļūdu. Pēc tam kad Rostovu atkal ieņēma mūsējie, rūpnīcas brigāde brauca, lai izveitu šo to

no iekārtas, ko uzreiz nepaspēja. Tēvs viņiem precīzi norādīja vietu, kur atrodas seifs. Teica: mana vaina tomēr nebūs tik liela, ja nekas nebūs pazudis... Divi mēneši kopš bija izslēgts, bet partijas komiteja vēl neapstiprināja, nogaidīja. Taču viņš jau tik un tā strādāja pie darbgalda, ar ko rūpnīca bija sācis, pie tā ari atgriezās.

Mūsējie atbrauca no Rostovas un stāstīja: bijuši taja vietā, skatījušies. No seifa dzelzs vien palikusi, bet seifā nekā neesot bijis iekšā! Un Krotova arī neesot Rostovā! Dzirdējuši tādas runas, ka tad, kad ienākuši vācieši, esot redzēts ar tiem kopā. Un pilnīgi iespējams, ka viņš atdevis dokumentus fašistiem, bet pats pievācis naudu. Tādas domas tikušas izteiktas, un jautājuši tēvani: «Ko tu domā, vai tev par to ir jāatbild, ja tas ir tā?» Viņš atbildējis: «Ir jāatbild!» Turpat tad partijas komiteja bija apstiprinājuši, bet rajona komitejā atņēma partijas biedra karti. Tam noticēja, ka viņš ir stāstījis tīru patiesību, kā viņi ar Krotovu slēpuši seifu, tomēr piedot nepiedeva. Viņš nebija apvainojies, teica: paldies, ka ticēja, ja nebūtu ticējuši, es būtu meties zem tramvaja turpat rūpnīcas priekšā.

Viņš bija loti pārguris darbā, Taņa. Tas viņu nomāca. Pērnvasar pirms Maļiņina mums bija cits partorgs — Alfjorovs. Sis bija izsaucis tēvu — tēvs uz Maija svētkiem izstrādāja visaugstākās normas cehā — un teicis: «Ovsjaņņikov, raksti iesniegumu, lai atkal uzņem partijā,» — tomēr tēvs atbildējis: «Pagaidi, es vēl pastrādāšu.. .» Viņš gribēja padarīt vēl vairāk, attaisnoties cilvēku priekšā, bet viņam jau bija vārga veselība, kā tu pati' zini. Es jutu, ka viņš pavisam sagurst. Ko tikai nestiepu uz uteni! Dažu labu reizi stāvēju un lūdzos: dieva dē| — paņemiet. Nu, bet kas tad mums bija? Nekā sevišķa jau līdz nepaņēmām, zini, kā no turienes braucām .. . Gribēju viņu kaut cik uzbarot, darīju visu, ko varēju. Bet, kur atrodas viņa kaps, nezinu. Nekad sev to nepiedošu ...

— Nu, ko tu, māmiņ, jānudie... — Taņa ierunājās. — Ka priekšā tad tu esi vainīga? Nu, ja būtu zinājusi, kur aprakts...

— Nav nekāds «nu», — māte iebilda. — Es pie viņa aizietu. Bet viņš kaut kur gu), un es nezinu ... Es gāju uz kapiem, tur vesels lauks. Skatos uz šo lauku un pat nezinu, ko domāt, tikai raudu, un vairāk nekā ...

— Māmiņ, vai jūs te jau no paša sākuma dzīvojat kopā ar Suvoroviem?

— Nē, — māte atbildēja. — Sākumā četrdesmit ģimenes dzīvojām tekstilnieku kluba skatītāju zālē. Pēcāk arī tur ierīkoja

cehu un pārvietoja kur kuro; mūs ar Suvoroviem uz šejieni. Ha-lidas vīrs pats aicināja, viņš strādā kalvē kopā ar Suvorovu. Agrāk te pie viņiem bija dzīvojusi kāda evakuētā no Ļeņingradas ar diviem bērniem, tā pavasarī nomirusi. Bērnus viņi pieņēma pie sevis, bet istabu atdeva mums. Tā nu dzīvojam. Kādēļ tu tā jautā?

Taņa sevī nodomāja, ka divām ģimenēm ir grūti dzīvot, lūk, tā, divi soļi platā, trīs soļi garā istabā, kur tikai ar aizkaru nodalītas gultas stāv blakus viena otrai un dienu un nakti dzirdams katrs troksnis no istabas otras puses.

— Nē, nekas, — Taņa noteica, un mātei neienāca pat prātā, ko meita nupat bija domājusi: viņa pati jau tik sen nedomāja par to visu.

— Bet varbūt tu paliksi Taškentā? — māte vaicāja. — Ja paliksi un strādāsi par ārstu, varbūt tad arī mums divām dos atsevišķu istabu...

— Nezinu, māmiņ, — Taņa saudzīgi teica. — Es taču esmu karadienestā, turklāt... — Viņa brīdi vilcinājās, nevarēdama uzreiz izšķirties, teikt vai neteikt, un tomēr pateica: — Pa ceļam uzrakstīju vēstuli ģenerālim Serpiļinam Fjodoram Fjodorovi-čam, — es tev par viņu jau stāstīju. Lūdzu, lai izsauc mani pie sevis uz fronti. Es tomēr viņu pazīstu, un viņš man iedeva savu lauka pasta numuru, kad satikāmies Maskavā.

— Kur tad viņš pašreiz atrodas?

— Pie Staļingradas.

— Tur tagad ir visbriesmīgāk, — mātes balsī ieskanējās nemiers.

— Kādēļ? Tur jau šobrīd nevis mēs esam aplenkti, bet vācieši ...

— Tomēr tur ir visbriesmīgāk, — māte pārliecināti atkārtoja. — Es pati esmu cehā skaļi izlasījusi tik daudzas avīzes par tām kaujām! Suvorovi jau saņēma otru nāves ziņu no turienes, no Staļingradas...

Un Taņa saprata, ka tagad, šinī kaktiņā, māti nevar pārliecināt. No turienes šinī istabā tika saņemta beidzamā nāves ziņa, tur tad arī tagad ir visbīstamāk! Tur visvairāk nogalina cilvēkus un var nogalināt arī Taņu, ja viņa brauks uz turieni.

— Nezinu, — Taņa teica, — vai viņš vispār saņems manu vēstuli un vai viņš mani izsauks.

— Ja solīja, tad jau laikam izsauks. Vai tas ģenerālis ir jauns?

Taņa pirmajā mirklī nesaprata, bet tad saprata un iesmējās mātei aiz muguras.

— Ko tu smejies? Pie mums visādi runā par ģenerāliem, ne jau tikai labu vien.

— Bet tu tik daudz neklausies, ko citi pļāpā, — Taņa dusmīgi noteica. — Es atsūtīšu no frontes atestātu, tev būs vieglāk. Varbūt tu no lietuves pat varēsi pāriet citā darbā ... Nu, mazāk pelnīsi un nesaņemsi pirmās kategorijas kartiņu...

— Kur lai es pārietu, Taņa? Vai tad citi ir par mani sliktāki? Tu runā muļķības.

— Kādēļ muļķības? Visi taču nestrādā smagu darbu. Vai man nav taisnība?

Meitā klausīdamās, māte tomērapzinājās, ka arī viņai pašai ir taisnība un ka viņa neies prom no lietuves, no savas brigādes, kaut arī tas ir pareizi, ka visi cilvēki nav pie smagiem darbiem un ir saprotams, ja meita uztraucas un grib, lai mātei būtu vieglāk.

— Vai tevi nevar aizsūtīt atpakaļ partizānos? — māte jautāja pēc tam, kad labu brīdi abas bija gulējušas klusēdamas.

— Var, ja pati izteikšu vēlēšanos.

— Un ar varu nesūta?

— Ar varu nesūta. Teikšu, ka nevēlos, lai sūta labak uz fronti.

Viņa sākumā gribēja paskaidrot mātei, kādēļ partizānos nevienu nedrīkst sūtīt piespiedu kārtā, taču pēc tam pārdomāja: māte jautāja nevis tādēļ, ka to nesaprata, gluži vienkārši gribēja galīgi pārliecināties, ka meita partizānos vairs neies.

— Ja nu tu nepaliksi, tad man te pie Suvoroviem ir labi, — māte teica. — Būtu sliktāk, ja dzīvotu viena. Viņiem, protams, bez manis būtu labāk, taču arī viņi pieraduši pie manis. Un dažu labu reizi ar Serafimu kopā paraudam; kad vīrs strādā nakts maiņā, bet mums abām darbs iekrīt dienas maiņā, pārnākam mājās, sēžam un viņa raud un raud. Kur gan viņa var ņemt tik daudz asaru? Es klausos, klausos viņā un lāgiem ari pati sāku raudāt, bet brīžam atkal ne. Halida nemaz neraud. Trīs dienas vaimanāja par dēlu, kad saņēma paziņojumu, un vairāk neraud. Viņai jau arī nav laika: četri pašas un divi pieņemtie bērni. Visi jāpabaro.

— Bet ar ko? — Taņa jautāja.

— Viņiem tomēr vieglāk: brāļi un znoti dzīvo kišlakos. Kaut ari nedaudz, taču šo to atved. Protams, ari viņiem klājas grūti. Lai kara laikā, ja pašiem četri bērni, pieņemtu vēl divus sve-

šus, — tur jābūt zelta dvēselei. Un tad vēl cenšas iedot cienastu mums ar Serafimu, kad viņiem ko atved no kišlaka. Mēs nu gan neņemam — sirdsapziņa neļauj bērniem atraut maizes kumosu. Es gribēju runāt par tavu Nikolaju... Vai viņš tevi sagaidīja? Kādēļ klusē?

— Ko tad lai saka?

— Sagaidīja vai ne?

— Jā, sagaidīja.

— Un ko tad viņš?

— Neko. Saki, — māmiņ, vai es pazīstu to Krotovu, kura dēļ tēvam tā izgāja?

— Nē, nepazīsti. Viņš sāka strādāt rūpnīcā pēdējā gadā, kad tu aizgāji armijā.

— Kas tas bija par cilvēku?

— Es arī esmu viņu redzējusi tikai divas reizes. Tāds liela auguma vīrs melniem matiem, vēl pajauns. Es tēvam par viņu prasīju, tēvs teica: «Kas lai viņu zina, esot arī dienējis armijā — bijis rezerves komandieris un izturējies tik drosmīgi, tik saprātīgi, ka es viņam tanī brīdī paklausīju.» Nevarēja iedomāties, ka tāds cilvēks ir nodevējs.

— Vai viņam ģimene arī ir?

— Bērnu nebija, sieva bija. Stāsta, ka tā esot izsūtīta nometināšanā no Rostovas. Tiklīdz uzzinājuši, ka šis redzēts kopā ar vāciešiem, tā sievu izsūtījuši nometināšanā. Nodevēja dēļ!

— Varbūt viņš nemaz nav nodevējs? Varbūt viņš no turienes visu izraka un noslēpa citā vietā, bet pēc tam pats vienkārši ir_ gājis bojā? Un varbūt viņu pie vāciešiem nemaz neredzēja, kāds tāpat vien izrunājis — un tā aizgājis no mutes mutē...

— Stāsta, ka esot redzējuši...

— Daudz ko izrunā ... — Taņa sacīja.

Nē, viņa nav lētticīga.'Un doma, ka pasaulē dzīvo arī nodevēji, diemžēl jau sen viņai nav sveša. Vienkārši gribējās domāt par tēvu, ka varbūt viņš nemaz nav tik ļoti vainīgs, varbūt veltīgi sev pārmetis tā Krotova dēļ, un šai Krotova sievai veltīgi bija jāaizbrauc nometināšanā un jādzīvo tur kā apspļaudītai. Viss kas pasaulē notiek! Ja nu Taņa bija ko mācījusies, dzīvodama pusotra gada vāciešu aizmugurē, tad par vienu ir cieši pārliecināta: pasaulē viss var gadīties!

— Es gribēju tev pateikt par Nikolaju, — māte atkārtoja.

Taņa nopūtās. Viņai negribējās nekā dzirdēt par Nikolaju.

— Protams, tā ir tava darīšana, — māte sacīja, — tomēr man bija pienākums viņam pateikt, ka tu atbrauksi.

— Nekāda pienākuma tev pret viņu nav ...

— Kā tad nav pienākuma? Pirms kara taču bijāt vīrs un sieva.

— Daudz kas ir bijis, — Taņa atteica. — Tas viss jau beidzies pirms paša kara sākuma.

— Nu, dzīvojāt katrs savā vietā, — māte iebilda, — bet tas taču bija tikai pagaidām, tava karadienesta dēļ. Zināma lieta, šķirti jau nu gan nav nekāda dzīvošana ...

— Par ko tu runā, māt? Kas par dzīvošanu, kas par savu vietu? — Taņa neizturēja. — Kāda tam visam tagad nozīme? Un tas nemaz nav galvenais, ka nedzīvojām kopā... Es esmu vainīga, ka jums neuzrakstīju jau toreiz un neatzinos, ka esmu no viņa aizgājusi. Bija kauns no jums ...

— Kādēļ tad kauns?

— Nu tādēļ, ka nevajadzēja ar viņu precēties.

— Bet viņš tevi uzskata par savu sievu, — māte sacīja, un viņas balsī ieskanējās pārmetums, kas Taņu saniknoja.

— Ļoti labi, lai uzskata, — viņa savaldījusies atcirta. — Vai tu man to gribēji stāstīt par viņu?

— Arī to. Kad es viņam piezvanīju uz poliklīniku, ka esmu saņēmusi no tevis telegrammu, — viņš strādā pirmajā poliklīnikā, kur mūsu direktors piestiprināts, un viņš ārstē tā bērnus — piezvanīju viņam uz turieni, viņš pat iekliedzās un lika telegrammu skaļi nolasīt, bet pēc tam divas reizes zvanīja un jautāja, vai tu neesot paziņojusi, kad ieradīsies. Pats visu bija uzzinājis un sagaidīja ... Viņš tevi mīl — tā es spriežu pēc viņa rīcības ..

— Mīl no sirds, ar sāpēm, mazdrusciņ, nemaz... — Taņa nikni noteica. — Kad tu viņu beidzamo reizi redzēji?

— Oktobrī.

— Tēvs nomira, un viņš pie tevis iegriezās tikai vienu reizi! Bet tu: mīl, mīl! Cik pieticīga ...

— Ko tad lai viņš te meklē? Lai remdē citu bēdas? ... Tagad visur pietiek pašiem savējo. Kamēr tēvs bija dzīvs, viņš vairākas reizes pie mums atnāca, pat centās šo to atnest. Kaut arī nebija nekāda pienākuma to darīt. Ja tu būtu, tad arī mēs ko nozīmētu, bet tevis nebija — kas tad mēs viņam esam? Nav tak runa par mums, bet par tevi. Ne jau mūs viņam jāmīl, bet tevi. Ko tad jūs abi tā runājāt? Cilvēkiem dzirdot, negribējās prasīt, taču pati visu laiku par to vien domāju.

— Ar ko sākām, ar to arī nobeidzām: paldies, ka sagaidīji; tiklīdz būs laiks — izšķirsimies ...

— Kādēļ tad tagad jāšķiras, ja līdz šim neesat izšķīrušies? — māte žēli jautāja. ■

Un Taņa juta: ar visu citu lai bija kā būdams, bet šinī ziņā nebija iemācījušās viena otru saprast. Grib tikai, lai meita būtu laimīga, taču, kāda šī laime būs, — par to nedomā! Domā, ka tad, ja nav viena, tā jau ir laime. Un domā pati par sevi. Grib, lai meita paliktu šeit, Taškentā, pie viņas, un kaut arī tas nenotiktu mātes, bet vīra dēļ! Vienalga, lai tikai paliktu!

— Kādā ziņā tad viņš nu ir tik slikts? — Māte negribēja atkāpties no domas, kas bija iešāvusies prātā.

— Man liekas slikts, — Taņa atbildēja.

Viņa jau iepriekš bija nolēmusi neteikt, ka vīrs ir paspējis šeit apprecēties, negribējās to apspriest ar māti. Tomēr tagad tikko noturējās nepateikusi.

— Ko tad tu gribi, vai lai es atkal atgriežos pie viņa, jā? Lai, aizbraukusi uz fronti, izsūtu atestātu jums abiem uz pusēm?

— Kādēļ? — māte sacīja. — Ja vīrs ir te, tad varbūt arī tu paliksi...

— Tātad, ja viņš nav frontē, tad arī man jāpaliek pie viņa? Un kādēļ viņš nav frontē? Man ir divdesmit seši gadi, arī viņam divdesmit seši! Es esmu sieviete, bet viņš vīrietis. Es esmu ārste, un viņš ir ārsts. Kādēļ es biju tur, bet viņš ir šeit?

— Dažādi gadās. Viņš kā bērnu ārsts veda šurp ešelonu ar bērniem. Un pēc tam palika te. Viņš man stāstīja, kā palicis... Trūcis bērnu ārstu, bijušas epidēmijas. Pats gan prasījies uz fronti, bet viņu paturējuši šeit.

— Ja būtu prasījies, kā nākas, tad vis nepaturētu.

— Taču, redz, ka paturēja.

— Nu, labi, viss ir pareizi!... — Taņa gandrīz iekliedzās. — Palika tāpēc, ka paturēja, viņš ir labs un visiem te vajadzīgs, arī tev vajadzīgs, bet man nav vajadzīgs, vai tu vari to saprast? — Viņa izbijusies aprāvās: viņai likās, ka ir pamodušies kaimiņi. Tomēr nē, Suvorovs, tāpat kā iepriekš, gurdi, smagi krāca, bet sieva elpoja nevienādi, miegā lāgiem ievaidēdamās.

Taņa labu brīdi klusēja, bet pēc tam čukstus teica:

— Palika šeit tādēļ, ka ir gļēvulis, bet es nevaru būt gļēvuļa sieva. Jau pirms kara es to sapratu.

— Kādēļ tad tu agrāk viņu mīlēji?

— Mīlēju tādēļ, ka viņš man bija pirmais, vai tad vajadzēs tev paskaidrot^ vai? Saproti, ka tas ir izbeigts. Un bez tam man tur partizānos bija cits cilvēks... Bija, un es nenožēloju.

— Daudz kas ir bijis, — māte noteica. Kad Taņa tik nikni sāka runāt par savu vīru, viņa jau pati iedomājās, ka meitai laikam gan kaut kas tāds ir bijis. — Tu esi tik daudz pārcietusi, pārdzīvojusi un atgriezusies dzīva! Tādu grēku tu pati sev vari piedot.

— .Tas nav nekāds grēks, — Taņa stūrgalvīgi iebilda. — Kā pati gribēju, tā darīju.

— Ja bija un izbija, tad viņam tas nemaz nav jāsaka.

— Bet es jau pateicu.

— Nevarēji mēli novaldīt?

— Tā iegribējās, uz viņu skatoties, lai nerēgojas man acu priekšā un neiedomājas diezin ko ...

— Bet kur tad viņš ir tagad? — māte uzmanīgi iejautājās pēc klusuma brīža.

Viņa domāja par to cilvēku, ar kuru Taņai tur kaut kas ir bijis. Varbūt tik neiecietīgi izturas pret vīru tāpēc, ka arī tagad mīl šo cilvēku? Varbūt ir laimīga ar to?

— Kurš? — Taņa nesaprata.

— Nu tas ... par kuru tu teici.

— Tas ir kritis.

— Kritis, — māte atkārtoja. — Un nevari aizmirst?

— Taisni otrādi, ļoti labi varu.

Viņas runas veidā bija kaut kas skarbs, izaicinošs, neparasts.

— Kas ar tevi noticis, Taņa?

— Nekas, māmiņ, ar mani nekas nav noticis... Padzīvošu pie tevis, tad braukšu uz fronti un rakstīšu tev vēstules. Bet par Nikolaju vairāk nerunāsim, dievs ar viņu, lai dzīvo, es viņam jauna nevēlu. Tikai tu necenties mani ar viņu samierināt! — Taņa sacīja, pēdējo reizi pārvarējusi kārdinājumu izstāstīt mātei, ka cilvēks, par kuru viņa tā uztraucas, jau sen ir apprecējies ar citu.

— Tātad šķirsies no viņa?

— Jā.

— Lai paliek līdz kara beigām, gan jau tad redzesi.

— Nekā tur' nebūs ko redzēt... Gribu tūlīt. Gribu būt pavisam brīva. Varbūt kāds vērtīgs cilvēks mani iemīlēs. — Taņa izaicinoši teica, piepeši iedomājusies par Artemjevu. Un, atcerējusies viņa vienaldzīgi labsirdīgās, jautrās acis tur uz perona, nopūtās un piebilda: — Bet, ja arī neviens neiemīlēs, tik un tā ir labāk būt brīvai: varu darīt, ko gribu. Gudri ļaudis runā, ka tagad ir karš un dzīvojam tikai vienreiz . .. Varbūt tas ir pareizi?

Viņa bieži to bija dzirdējusi no dažādiem cilvēkiem un dažādos apstākļos, nebija tam piekritusi un bija pat atbildējusi ar rupjībām, tomēr šī doma mita arī viņā pašā, un reizumis vienatnē nācās grūti tai pretoties.

— Varbūt tevi nesūtīs uz pirmo līniju, bet uz kādu hospitāli? — māte pēkšņi jautāja.

— Viss var gadīties ...

— Varbūt pat nesūtīs uz fronti, bet uz aizmugures hospitāli? Arī mums te ir hospitāļi, un tajos tāpat strādā kara ārsti...

— Māmiņ, es nevaru tev to izskaidrot, — Taņa sacīja,

— taču es gribu tikt uz fronti. Negribu uz aizmugures hospitāli... Bet, ja nozīmēs aizmugurē, es lūgšu, lai sūta uz fronti.-

— Kādēļ tad, kādēļ? — māte jautāja izmisuma pilnā balsī.

— Tu taču jau biji...

— Es pati nezinu... — Taņa atzinās. — Biju pagrīdē un tagad ar mokām varu iedomāties, ka atkal būtu tur jāatgriežas. Baidos! Bet uz fronti nebaidos. Es nevaru to iedomāties, ka varētu būt tā: ir vēl karš un es neesmu frontē... Kad biju pagrīdē, tur dzīvoju pie vienas večiņas, reizēm naktī mēs gulējām ar vaļē-jārll acīm — viņa arī bija ārste — gulējām ar vaļējām acīm, tin es viņai saku: «Sofija Leonidovna, ko es tagad visu nedotu, lai tikai būtu frontē! Kāda laime atrasties starp savējiem kaut kur medsanbatā! Vai jūs mani saprotat?» Mēs runājām par fronti kā par laimi. Mēs taču dzīvojām starp vāciešiem, saproti? Mās kuru katru brīdi varēja saņemt ciet. Eju pa ielu vāciešiem garām, un viņi iet man garām. Mūsējie karo ar vāciešiem, bet es tur pie viņiem dzīvoju, un man ir jāizliekas, un es izliekos... Tu vari ticēt vai neticēt, bet es nedomāju, ka man pēc tā varētu būt bailes frontē.

— Jā, — māte smagi nopūtās. — Mēs laikam gan nevaram to pat iedomāties.

«Laikam gan nevarat,» Taņa nodomāja.

— Zini, māmiņ, es tev pateikšu tikai vienu: es vēl nekad savā mūžā nebiju redzējusi ne tik sliktus, ne tik labus cilvēkus, kādus redzēju tur. Nevarēju pat iedomāties, ka pasaulē ir tādi cilvēki. Kad vācieši ienāca, tie mūs visus it kā būtu pagriezuši ar kājām gaisā ... Un tu labāk nejautā man par to, kā dzīvojām pagrīdē. Es nesūdzos, pati jau to uzņēmos. Es tikai tev paskaidroju, lai tu nebrīnītos, ka arī jūtos nogurusi un varbūt esmu pat rupja. Tu man, lūdzu, piedod.

Viņa tumsā lēni paspieda mātes roku, un māte arī paspieda viņas roku un teica:

— Tik |oti gribētos, lai ātrāk nāktu uzvara ... Kā vāciešus pie Sta|ingradas aplenca, te visiem kļuva tik pacilāts garastāvoklis... Cik daudz «katjušu» mīnu izgatavojām decembri, pat paši brīnījāmies, cik daudz ... Kaut tikai ziema ātrāk beigtos — vasarā būs vieglāk: tomēr kā nekā dārziņi. Paldies kolhozniekiem, decembrī divas sarkano vezumu kolonas bija sagādājuši pa Augščirčikas rajonu rūpnīcas |audīm. Džugaru, dārzeņus un kukurūzu bija vākuši pa mājām. Bet apgāde kļuvusi daudz sliktāka ... Visa kā trūkst. Un vēl kā ir par maz — miega. Tādēļ es bieži vien pārguļu rūpnīcā — lietuvē, kauns stāstīt, ierušinos zemē kā tāds lopiņš un guļu. Ij silti, ij ilgāk var pagulēt, bet citādi — maiņa divpadsmit stundas gara, un tad, kamēr to nodod un kamēr atbrauc no rūpnīcas un tiek atpakaļ uz rūpnīcu ... Es vienreiz aizmigu, uz tramvaju iedama, gandrīz nositos...

— Nu tad guli kaut vai tagad, — Taņa sacīja. — Es tikai runāju un runāju, bet tu nedabū gulēt...

— Gan izgulēsimies: rīt brīvdiena. Es tevi nomazgāšu. Cik tev ir ziepju?

— Pusgabala.

— Ij matus izmazgāsi, un es arī nomazgāšos. Reizēm, kad tā vairākas naktis pārguļu cehā, pēc tam skatos uz sevi un domāju: esmu vai neesmu sieviete? Esmu vai neesmu cilvēks?... Vai tad es kādreiz varēju to iedomāties, ka tā būs jādzīvo? Tu saki, lai pāreju citā darbā, bet es jau tik un tā no savas lietuves nekur neaiziešu. Tur vismaz katru dienu zinu, ka strādāju tieši karam, ziņu, ko ražoju un cik daudz .. . Strādāju un pati sevī domāju: atpelnīšu tevi nāvei! Nevar būt, ka, tā strādājot, arī tevi zaudēšu.

— Nu, redz, esi jau arī atpelnījusi, — Taņ^ teica, norijusi rīklē iespriedušos kamolu.

— Nemaz nesmejies.

— Es jau nesmejos.

Viņai kļuva mātes bezgala žēl. Gribējās glaudīt tās galvu un sacīt: «Guli, guli...» Un viņa paklausīja šai vēlmei un sāka atkārtot: «Guli, guli...» — un glaudīt mātei galvu kā maziņai. Un viņa — Taņa to sajuta ar savu ķermeni — pēkšņi it kā atslāba, kā atbrīvojusies no tā sasprindzinājuma, kurā bija sevi turējusi, — atslāba, pagrozījās, no asarām miklais vaigs vairākas reizes noraustījās zem Taņas rokas, un māte sāka elpot klusi un vienmērīgi — aizmiga.

Bet Taņa vēl arvien bija nomodā, palikusi viena pati veselā

pasaulē, šinī mazajā Taškentas istabiņā, gulēja mātei blakus un domāja par viņu: cik viņa ļoti pārvērtusies, nav vairs tāda kā agrāk, ir gan nelaimīgāka, gan stiprāka, gan tuvāka nekā agrāk! Agrāk mātei bija tikai vienas rūpes: māja un māja, bet par pārējo viņa maz interesējās. Tēvs dusmojās, spieda lasīt grāmatas, lika klausīties radio. Dīvaini to visu pat atcerēties. Tikai par Nikolaju māte tomēr palika pie sava, šinī ziņā turējās pie vecajiem ieskatiem: ja liktenis ir savedis kopā, tad, lai būtu kā būdams, jāpaliek kopā līdz mūža beigām. Bet kur tad ir šīs mūža beigas? Brālis pirms kara atrakstīja pēdējo vēstuli, ka vēl divi eksāmeni palikuši nenokārtoti skolā. Un tagad viņa jau vairs nav! Un tēva arī nav. Un Sofijas Leonidovnas, kura pusgadu bija Taņai mātes vietā, arī nav.

Taņa pēkšņi atcerējās Kaširinu, — ko viņš tur pašlaik dara, atgriezies atpakaj brigādē? Un pati nobijās no tām bažām, ar kādām par to iedomājās, it kā tādējādi varētu piesaukt nelaimi visai brigādei.

— Tu vēl neguli? — māte bažīgi jautāja pa miegam.

— Guļu, — Taņa teica. Un vēlreiz, acis neaizvērdama, atkārtoja: — Guļu, guļu ...

OTRA NODAĻA

Maļiņins bija nodomājis jau no rīta atlicināt laiku un aprunāties ar Taņas māti, tomēr līdz lietuvei aizkūlās tikai pirmās maiņas beigās! Kā vienmēr, pa ceļam viņu aizturēja dažādos cehos dažādi ļaudis ar dažādām vajadzībām. Kaut arī runāja, ka Maļiņins esot rupjš, un tas bija taisnība tajā ziņā, ka, vārdus īpaši neizvēlēdamies, teica patiesību acīs', taču neprata aiziet, pārtraucot cilvēku pusvārdā. Nevis tādēļ, ka pietrūka apņēmības, bet tādēļ, ka tā izprata savu pienākumu — uzklausīt cilvēkus.

Šinī ziņā partorgam bija domstarpības ar direktoru. Tas bija ļoti akurāts cilvēks un pats cienīja šo savu precizitāti, tin lamāja Maļiņinu par to, ka Maļiņins aizkavējās rūpnīcā ilgāk, nekā nepieciešams. Pats direktors neuzkavējās rūpnīcā ilgāk, nekā nepieciešams, pavadīja tur daudz laika, bet pusdienot un pārnakšņot brauca uz mājām. Tādēļ laikam nevienam no padotajiem nebija laimējies parunāties ar viņu ilgāk par iepriekš noteikto laiku. Direktors nekautrējās apraut cilvēkus pusvārdā, uzskatīdams to par disciplīnas mācīšanu. Viņš bija pret cilvēkiem

reizēm taisnīgs, bet reizēm arī netaisnīgs, taču neielaidās pārdomās par to, iepriekš uzskatīdams, ka viņam vienmēr taisnība.

Bet Maļiņins_ nekādi netika galā... Likās, dienu un nakti pavadīja rūpnīcā, arī veltīgi nenosita laiku un necieta garas runas, tomēr reti kad paspēja padarīt visu, ko bija paredzējis paveikt tanī dienā. Varbūt vienkārši tādēļ, ka rūpnīcā ir pārlieku daudz ļaužu un tiem pārlieku grūta dzīve, ikvienam savas bēdas. Ja gada laikā katrs vismaz vienu reizi parunājās — iznāk jau trīsdesmit sarunas dienā! Bet, ja pie tevis cilvēks griežas vienreiz gadā, — kā tad tu vari neuzklausīt visu, ko tas grib tev pateikt?

Un kas tikai šodien negadījās! Viens lūdza dēļus šķirstam, cits lūdza dzīvokli, cits atļauju aizbraukt pie dēla uz fronti — tas apbalvots ar Ļeņina ordeni un no daļas atsūtījuši ielūgumu, lai tēvs apciemojot. Tā bija svarīga lieta, tēvs ne tikai vienkārši brauks pie dēla, bet, protams, pulkā tas izvērtīsies par veselu notikumu politiskajā darbā. Taču tēvs ir virpotājs, ja aizbrauks uz divām nedēļām, tad tas,nozīmē, ka netiks izgatavoti septiņsimt mīnu korpusi, un viņš pats to gluži labi saprot. Protams, grib braukt, tomēr pārāk neuzstāj, tikai skatās acīs, lai Maļiņins noņem šo smagumu no viņa sirds un uzkrauj savējai. Protams, jālaiž ir, taču nekādā gadījumā ne uz septiņsimt mīnu rēķina. To neviens arī nepieļaus un nepiedos. Tātad jālaiž, lai viņš brauc un lai viņa vietā citi izgatavo tās septiņsimt mīnas. Tomēr, ja tas ir tā, tad nepietiek tikai izrakstīt pavēli par atvaļinājumu, vajag panākt, lai cilvēki tam piekrīt. Bet viņi jau tāpat raujas vai, pušu, lai izpildītu plānu, grīļodamies atiet no darba galda ... Vajag ar ļaudīm aprunāties, pēc tam sasaukt sapulci, lai viņi ar tēvu nosūta no ceha vēstuli tam pulkam ... Un sievietes uztraucas par sakņu dārziņiem: vai pavasarī došot tos pašus gabalus, ko pērn? Pienāca klāt montieris Saripovs, tas ir šejienietis, uzbeks, tam par zemi ir jēga, saka, pērn mums esot iedevuši sliktā vietā: maz ūdens. Labāk būtu ņemt tanī pašā gravā, tikai augstāk ... Taču augstāk, šķiet, rajona izpildu komiteja jau ir ierādījusi citai numurētai rūpnīcai... Kovaļovs no galdnieku ceha lūdza rīkoties nelikumīgi un pieņemt dēlu rūpnīcā, dēlam divpadsmit gadu, nav pie kā mājās atstāt un nav ari ko ēst, bet rūpnīcā tomēr ir pusdienas. Stāstīja, ka no skata šim varot dot jau sešpadsmit, taču Maļiņins redzēja šo dēlu — tīrais bērns. Un izlem nu — kas labāk, kas sliktāk.

Visi šie jautājumi sakrājās tikai vienā gājienā no kopmītnes līdz lietuvei. Un visi, kā mēdz sacīt, personiski. Bet tiem vēl

jāpievieno rūpnīcas lietas un arī tādas, ko uzreiz nevar izlemt. Būs atkal jāieslēdzas direktora kabinetā un jārunā tā, lai citi nedzird, tādēļ ka mehāniskajā cehā vēl vienam cilvēkam norāva roku, ir jāierīko aizsargierīces. Taču, lai ierīkotu, vajag tās vispirms izgatavot, pēc tam apturēt cehā darbu uz vairākām stundām, bet cehā darbu pārtraukt nevar. Ja pieliktu tāpat, cehā darbu nepārtraucot, var atkal sakropļot cilvēkus... Un jau iepriekš ir skaidrs, ko direktors atbildēs! Teiks: «Ja dosim divsimt «katjušu» mīnu frontei mazāk, tad tur tādēļ sakropļos vairāk cilvēku nekā pie mums bez šīm aizsargierīcēm.» Un tas ari ir pareizi. Tomēr vajag meklēt izeju. Cilvēki ir gatavi visu darīt kara labā! Ir gatavi pat līst pēc kausēšanas neatdzisušajā martenkrāsnī! Taču reizumis vajag būt sirdsapziņai, lai viņus atturētu.

Kad Maļiņins iegāja lietuvē, arī tur viņu taisni pie ieejas apturēja ceha partijas biroja sekretārs un teica, ka partijas komitejā būs vien jāapspriež, ko darīt: šodien, nakts maiņā, divas nepilngadīgās palīgstrādnieces, lai sasildītos, atkal bija ierakušās izlietotajās, karstajās formu smiltīs un saindējušās ar tvanu. Labi, ka tomēr nāca pie samaņas! Nedrīkst ļaut cilvēkiem lietuvē gulēt, tas slikti beigsies!

Maļiņins palūkojās viņā caur pieri ar īgnu skatienu, it kā klusēdams vaicātu: «Vai tu tiešām domā panākt, lai lietuvē neviens nepārnakšņo, vai ari vienkārši gribi apspriest šo jautājumu, lai vajadzības gadījumā atgādinātu, ka tu jau esi par to runājis, bet es neesmu izlēmis? Tādēļ, ka pagaidam, kamēr pieturas sals un mājās nav kurināmā, to nevar atrisināt. Un ar pusspaini ogļu, ko aizvakar tomēr izspiedām un izsniedzām cilvēkiem, arī nevar atrisināt.»

— Būtu labāk padomājis par to, — Maļiņins iebilda, — kas varētu palikt uz otru maiņu dežurēt, apstaigātu cehu un raudzītos, lai neviens gulēdams nesaindējas tvanā ... Bet tikai divatā, lai viens otru kontrolētu, citādi, ja būs viens, pats apgulsies un aizmigs...

— Es tomēr gribētu apspriest, — partijas biroja sekretārs palika pie sava, saprazdams, ka Maļiņins ieteic visgrūtāko izeju.

— Tu negribi vis izlemt šo jautājumu, bet domā nobāzt manā atvilktnē. Taču izlem vien pats.

— Būs grūti atrast cilvēkus tādam pasakumam, Aleksej Deņisovič.

Maļiņins sarauca pieri.

— Visu ir grūti izdarīt. Tikai pļāpāt ir viegli... — viņš atcirta un, neko nepiebildis, iegāja cehā.

Taņas māte sēdēja formētavā uz serdeņu kastes.

— Es baidījos, vai nebūsi jau aizgājusi, — Maļiņins teica, piegājis viņai klāt.

— Tūlīt iešu, nupat beidzās maiņa. — Viņa pavirzījās, lai atbrīvotu vietu, kur Maļiņinam apsēsties.

— Meita jau droši vien gaida, bet tu vēl šeit, — Maļiņins apsēzdamies ieminējās.

— Bet kur tad viņa ir?

— Atstāju kopmītnē, aprunājās tur ar mūsu FRA skolniekiem ... Līdz galam nenoklausījos: mani izsauca pie telefona. Ko tu te sēdi un gaidi?

— Nekā negaidu. Apsēdos, bet nav spēka piecelties... Pasēdēšu un tad iešu. Kā tad Tatjana tur labi norunāja?

— Mehāniskajā cehā pusdienas laikā sākumā bija drusku

apjukusi: tik daudz ļaužu... Bet ar puišiem runāja labi, pat lieliski! Baidos, ka tagad kāds no mūsējiem neaizlaižas partizānos. ,

— Ko tad tu vedi uz mehānisko, nevarēji vispirms pie mums? Tas mani apvaino.

— Tās nu ir blēņas, ka apvaino... — Maļiņins norūca. — No rīta, kad ienāca pie manis, pati lūdza: «Tikai sākumā nevajag tur, kur ir māte ... Man būs kauns.»

Taņas māte pasmaidīja.

— Laba sieviete, — Maļiņins paslavēja.

Un māfe pat uzreiz nesaprata, ka Maļiņins to saka par meitu.

— Brīvdienā jau gan laikam izrunājāties ar viņu pēc sirds patikas... Kā viņai te personiskās lietas, vai viss kārtībā? — Maļiņins jautāja, jo tādēļ arī bija ieradies cehā, lai aprunātos ar Taņas māti zem četrām acīm.

Jau tad, kad pirms Taņas atbraukšanas viņa stāstīja, ka meitas vīrs atrodoties šeit, viņš saprata, ka šai sievietei ar to saistās kvēla cerība noturēt meitu Taškentā.

Māte paraustīja plecus.

— Nezinu, ko viņai vajag. Šis pirms atbraukšanas zvanīja, taujāja un sagaidīja stacijā, bet viņa taisās no tā vaļā.

Gandrīz jau gribēja pateikt, ka tanī laikā, kamēr dzīvojusi no vīra šķirti, meitai esot bijis cits cilvēks, tomēr noklusēja, baidīdamās, ka tādējādi pazemos meitu Maļiņina acīs.

— Kas tad viņiem tur lēcies? — viņš jautāja nevis aiz ziņkārības, bet lai pamudinātu Taņas māti palūgt viņa palīdzību., ja tāda būtu vajadzīga.

— Nezinu. Kad prasu — nekā nestāsta.

— Varbūt viņš kaut ko ... — Majiņins ierunājās un apklusa. Sevī nodomāja, ka mēģinās noskaidrot, kas par cilvēku ir Taņas vīrs, bet, iekams nekā nebija uzzinājis, nav ko muti dzisināt.

— Mēs te vēl kādas trīs četras dienas tavu meitu ekspluatēsim, vai tu nedusmosies? — viņš jautāja, pieceldamies no kastes.

— Ļaudis par to interesējas... No partizāniem viņa rūpnīcā

ir pirmā. «

— Kāpēc lai dusmotos? Viņai gan pāris nedēļu vajadzētu padzīvot atpūtas namā. . . Pēc hospitāļa vēl tik vārga...

— Vai ir bijis smags ievainojums? — Maļiņins jautāja.

— Smags gan. Tada liela rēta, es vakar pat- apraudājos, kad viņa mazgājās.

— Par atpūtas namu var parunāt. Tikai tu vispirms viņai pajautā, vai būs ar mieru braukt prom no tevis, lai es veltīgi nepūlos.

— Es pajautāšu, — Taņas māte apsolīja un pati nodomāja, ka Taņa droši vien negribēs.

«Patiesībā jums abām vajadzētu braukt,» Maļiņins nodomāja, paskatījies uz Taņas māti, «bet, lai kā gribētu, es nevaru tev šinī ziņā palīdzēt, tādēļ ka citi stāv rinda, kam ar veselību ir sliktāk nekā tev ... Un es nevaru laist tevi ārpus kārtas, kaut arī pie tevis atbraukusi meita! Kā viņai šodien pēc pārrunām ēdnīcā ļaudis stiepa savus pīrādziņus... Pat saraudināja viņu. Ar meitu citādi, frontinieku katrs palaidīs sev garām. Bet māte lai paciešas un gaida, un, ļoti iespējams, karš var beigties ātrāk, nekā tu sagaidīsi savu kārtu.»

— Tātad ar znotu šimbrīžam nav nekādas skaidrības, — Maļiņins noteica, atvadoties paspiezdams Taņas mātei roku.

Viņa tikai klusēdama palocīja galvu. Prasīt padomu, nepastāstot, ka Taņai šinī laikā ir bijis cits cilvēks, nozīmētu tikpat kā apmānīt Maļiņinu.

No lietuves Maļiņins iegriezās kalvē, tad otrā mehāniskajā, tanī pašā, kur vajadzēja iekārtot aizsargierīces, bet no turienes gāja uz kantori.

Direktors bija viens pats savā kabinetā. Izklājis sev priekšā pauspapīrus ar cehu shēmām, viņš kaut ko rēķināja ar logaritmu lineālu. Viņam patika iedziļināties visos sīkumos un parādīt, padotajiem, ka zina darba fineses ne sliktāk kā viņi ...

Direktors tiešām labi pārzināja savu darbu. Un, kad vienmēr īsajās rūpnīcas operatīvajās apspriedēs tas bargi un spī-īdoši atmaskoja kādu pieļauto neprecizitāti vai- tehnisku analfabētismu, Maļiņins ar īgnumu izjuta savu vājumu šinī ziņā. Lāgiem pats nodomāja tādos brīžos, ka tad: ja viņu strīdi, kuros .Maļiņins nebija radis padoties, nonāks tiktāl, ka direktors izvirzīs jautājumu — vai nu es, vai tu — un' iecirtīsies, tad rūpnīcā - paliks direktors, nevis Maļiņins. Atstās to, kuru grūtāk nomainīt šinī rūpnīcā. Ma|iņinam paskaidros, ka nevarēja citādi rīkoties, un sūtīs uz citu vietu ... •

Tiesa, sirds dzijumos bija tāda apziņa, ka viņš, Ma|iņins, ■kaut arī nav inženieris, kaut arī ražošanas tehnoloģijā orientējas ■vairāk ar veselā saprāta, nevis ar zināšanu palīdzību, pazīst cilvēkus, kuri šo darbu dara, un pazīst tos daudz labāk nekā rūpnīcas direktors, inženieru karaspēka ģenerālmajors Nikolajs Ivanovičs Kapustins. Lai sūtītu kur sūtīdami, viņš pazīst un -pazīs labāk tos visur nekā tādi Kapustinam līdzīgi.

Tomēr katru reizi no šīs nepatīkamās domas par tādu krasi ■nostādītu jautājumu «vai nu es, vai tu» sirds dzijumos tik un tā palika rūgtums.

— Atsēdies, Aleksej Deņisovič, — Kapustins aicināja, nolikdams logaritmu lineālu. — Otrajam mehāniskajam solās dot klāt darbgaldus, lai nodrošinātu plānu.

— Atkal palielina?

— Atkal palielina. — Kapustins apliecināja. — Luk; es te pārrēķinu pēc galvenā mehāniķa, kā izvietot darbgaldus... •’Kādā lietā esi atnācis?

— Par negadījumu zini?

— Zinu'

— Vajadzīgas aizsargierīces.

Direktors ilgi klusēja, tad jautāja:

— Bet vai tu jau iepriekš nezini, ko es atbildēšu?

— Zinu.

— Un kādē| tad nāci?

— Dod pavēli izgatavot.

— Nu labi, izgatavosim! Tik un tā neļaušu cehā pārtraukt „darbu. Kāds labums, ja tās izgatavos?

— Uzstādīsim, nepārtraucot darbu. — Maļiņins neatlaidās.

— Bīstami.

— Darīsim to ļoti uzmanīgi. Labāk, lai ir bīstami vienreiz, nekā visu laiku cirvis karājas cilvēkiem virs galvas!

— Tu mani pārliecināji. Pavēlēšu, — direktors piekrita.. — Es gribētu zināt — par ko tu visvairāk domāji, kad bijt frontē? Vai par to, lai ar savu bataljonu izpildītu pavēli, vai ari par to, lai tikai tev, nedod dievs, nekristu kāds kareivis? Kas. tev bija svarīgāk?

— Bet tu pats aizbrauc uz fronti, pakaro, tur uzzināsi, par ko ļaudis domā ... Citādi tik un tā nekādi nevarēsi saprast.

— Parupji gan atbildēji.

— Tāpat kā tu domāji...

Abi kādu bridi klusēja.

— Ja es nejauši nebūtu uzzinājis no kāda cilvēka, ka tu est gājis uz CK un mani aizstāvējis, lai tās vēstules dēļ mani nerausta, ja es nezinātu, ka tu esi to darījis ...

Kapustins nepateica līdz galam un tikai nogrozīja galvu..

«Redz, kā,» Maļiņins nodomāja. «Tātad tas cilvēks tomēr nav turējis doto vārdu!» Bet skaļi jautāja:

— Nu, kāpēc tad nepateici līdz galam? Ja būtu tā, tad nebūtu šitā... Ja to nezinātu, nevarētu ar mani sadzīvot, vai?^ Būtu ierosinājis jautājumu: vai nu es, vai Maļiņins?

— Iespējams, ka arī tā.

— Ja tā, tad gluži veltīgi neesi to darījis. Toreiz uz CK gāju ne jau aiz mīlestības pret tevi. Es tikai domāju, ka meitieša dēļ tavs darbs necietīs, un meitietis, kas šodien ar tevi guļ, bet rītdien raksta sūdzības, nav vērts, lai tā dēļ padzītu no> darba kara rūpnīcas direktoru. Un vispār tāds meitietis nav plika graša vērts ... — Maļiņins noteica.

To sacīdams, viņš tomēr nebija pilnīgi patiess, tādēļ ka toreiz gāja uz CK ne vien šī iemesla dēļ, bet ari aiz mīlestības pret šo-ģenerāļa svārkā ģērbto dulburi. Tādēļ, ka ar visu nekaunību un citiem grēkiem šim cilvēkam tomēr galvenais bija rūpnīca, viņš. prata sacīt «jā» un «nē», riskēt, uzņemties atbildību, lai glābtu, cilvēkus, ar ģenerāļa šineli mugurā spēja mesties ugunī, kad; galdnieku cehā izcēlās ugunsgrēks, spēja arī ko citu: griezt krūti pretī un nepieļaut, ka tiktu ierosināta lieta par kaitniecību pret laboratorijas vadītāju, kuram eksplodēja vērtīga aparatūra . . Bet tas jau bija bīstamāk nekā mesties ugunī. Viņam piemita-šis drosmīgums, un tā dēļ Maļiņins ieredzēja pat tos cilvēkus,, kuros viss pārējais viņam derdzās.

— Es personiski gan esmu gatavs strādāt kopā kaut ar pašu: velnu, ja tikai viņš dara savu darbu, — Maļiņins piebilda, brīdi klusējis. — Tomēr, ja tu domā, ka nevarēsi ar mani saprasties,, ej un to pierādi.

— Nu, bet ja aiziešu un tomēr nepieradīšu? — Kapustins pavīpsnājis jautāja.

— Strādāsim arī turpmāk tāpat kā lidz šim.

— Nu ir par vēlu iet, esmu pieradis pie tevis ... Un kur tad atradīs man vēl otru tādu eņģeli kā tu? ...

Majiņins pašķielēja uz viņu un arī pavīpsnāja. Pats to sen zināja, ka par eņģeli vis neder. Taču Kapustina seja pēc tarn, kad bija pateicis šos vārdus, izskatījās neparasti atmaigusi, it kā viņš tik neparastā veidā būtu atklājis Maļiņinam savu mīlestību.

— Paklau, Nikolaj Ivanovič, — Majiņins teica, labi saprazdams, ka viņiem abiem turpināt šo sarunu nav nekādas nozīmes. — Man ir viens jautājums par sadzīves lietām.

Kapustins tikko manāmi sarauca uzacis.

«Nebīsties, ne jau par tavēj-ām,» Majiņins nodomāja. «Par tām man ir zināms, un tās mani daudz neuztrauc ... Tiec pats ar sievu galā ...»

— Vai tu pazīsti dakteri Kolčinu?

— Kādu Kolčinu?

— Bērnu ārstu... Nu, no tās... no poliklīnikas? Man Ovsjaņņikova no lietuves ceha sacīja, ka viņš esot ārstējis tavus bērnus.

— Pazīstu gan, — Kapustins teica, atcerēdamies jauno, skaisto dakteri, kuru pēdējā gadā bija vairākas reizes redzējis savā dzīvoklī. Pirms kādiem diviem mēnešiem, kad abi dēli vienā laikā bija saslimuši ar dizentēriju, bet pēc tam bērniem kļuva manāmi labāk, viņš aiz prieka uzaicināja dakteri paēst kopā vakariņas, abi izdzēra puspudeli spirta, un viņš aizveda to ar mašīnu uz mājām,'bet pats vēl iegriezās rūpnīcā uz nakts maiņu.

— Kas tas ir par cilvēku?

— Cilvēks kā jau cilvēks . .. Bērnus izārstēja ... Un ko tu gribēji?

— Te atbraukusi Ovsjaņņikovas meita, partizāne, tu viņu redzēji pie manis... Šodien cehos stāstīja par savām kara gaitām.

— Zinu, ka stāstīja.

— Nu, viņš taču ir tās vīrs.

— Kā tad tā?

— Kad viņa aizgaja kara, tad bija viņas vīrs.

Kapustins atzvēlās krēslā un kaut ko pārdomāja, raudzīdamies griestos: par ko tad viņi toreiz runāja ar šo jauno ārstu, kuram sieva, izrādās, ir bijusi partizāne?

— Pagaidi, kā tad tā var būt viņa sieva? Viņš taču ir precējies...

— Kā precējies?

— Nūja, ka precējies! — Un Kapustins pastāstīja to, ko neskaidri atcerējās no savas sarunas ar šo dakteri tanī naktī: kā tas zvanīja no viņa dzīvokļa uz mājām sievai un pēcāk sūdzējās, ka.šī esot ļoti greizsirdīga, un pat pateica, ka viņa arī esot ārste, tikai sieviešu slimībās ... Rajona veselības aizsardzības nodaļas vadītāja sievasmāsa.

— Atceros, es vēl toreiz nodomāju, ka viņš ir pārlieku jauns un neparasti redzēt tādu aizmugurē... Bet pēc tam, kad paskaidroja, ka esot rajona veselības aizsardzības nodaļas vadītāja svainis, nodomāju, ka puisis, acīm redzot, nav muļķis, ir zinājis, kur pietauvoties, lai varētu «nobruņoties» darbam aizmugurē ... Tātad viņš ir otrreiz precējies?

— Kā to ņem, — Maļiņins teica. — Varbūt arī ar divām reizē. Pirmās sievas mātei taču nekā nav teicis, ka ir precējies otrreiz.

— Tas pilnīgi iespējams, — Kapustins iesmējās. Sī iespēja viņam likās jocīga. — Tagad, ja atgrieztos no otrās pie pirmās, — riskētu pazaudēt «broņu». Bet, ja paliks pie otrās, tad pirmā ķersies pie pistoles: vai nu atgriezies, vai lodi pierē!

— Tu runā niekus, — Maļiņins teica, iedomājies par Taņu. — Tomēr ja šis tai nav nekā teicis... — Viņš piecēlās. — Labi, es iešu ...

— Tu izskaties tāds dikti bargs, — Kapustins piebilda, vēl arvien smaidīdams. — Pieraugi, «neatbruņo» to dakteri, nebūs kas bērnus ārstē, sieva noēdīs bez sāls ...

Taču Maļiņins neatbildēja uz šo joku. Acīs neskatīdamies, viņš īdzīgi pagrūda Kapustinam roku un no kantora devās uz partijas komiteju, iedams pāri neiedomājami netīrajam, ar izdedžu un skaidu kaudzēm piesārņotajam rūpnīcas pagalmam.

Smagi brizdams pa lipīgajiem dubļiem, viņš ar niknumu domāja par to, ka sieviete ir cerējusi, braukusi šurp cauri visai Krievzemei pēc tam, kad bijusi vācu aizmugurē, hospitālī, bet šitais tēviņš varbūt viņai vēl jauc galvu un slēpj, ka jau sen dzīvo ar citu meitieti... Varbūt aiz mīlestības, varbūt tādēļ, lai būtu jumts virs galvas, bet varbūt arī tādēļ, lai nesūtītu uz fronti... Vīrieši arī spēj nodarboties ar prostitūciju .. .

Partijas komitejā sēdošais dežurants ziņoja, ka pēdējās stundas laikā telefonogrammas nav saņemtas, tikai zvanīts no ap-gataveņu ceha: vai vakara pārtraukuma laikā būšot laikrakstu apskats? Referents esot saslimis.

— Paņem lasītavā komplektus, sagatavojies un runā pats, — Maļiņins teica.

— Bet dežūra?

— Nekas, es šodien pārnakšņošu tepat, uz mājām neiešu...

Ej vien.

Dežurants aizgāja, bet Majiņins kādu brīdi pasēdēja pie galda un, pārvarējis vēlēšanos atbalstīt galvu rokās un nosnausties, noņēma klausuli un sāka zvanīt uz poliklīniku. Zvanīja pacietīgi un neatlaidīgi, nežēlodams laika, kā nežēloja to vienmēr, kad bija kaut ko nodomājis izdarīt. Beidzot sazvanīja un pieprasīja, lai paaicina pie telefona ārstu Kolčinu.

— Kolčins klausās, — atskanēja klausulē.

— Te runā Maļiņins. Man jūs jāsatiek sakarā ar jūsu div- ļ

— Lūdzu, — klausulē steidzās atbildēt. — Jūs esat maldināts. Tomēr esmu ar mieru aiziet pie jums un visu paskaidrot. Varu kaut vai šodien, tiklīdz nodošu dežūru.

— Gaidīšu partijas komitejā. Kādi ir jūsu iniciāļi? N. I.? Pieteikšu caurlaidi. — Maļiņins nolika klausuli, atkal to pacēla, piezvanīja uz caurlaižu biroju, tad, izņēmis no galda atvilktnes j protokolus, sāka lasīt, ko pirmā mehāniskā ceha komunisti bija runājuši iepriekšējā partijas sapulcē.

Sapulce nebija gara, un protokols pavisam īss. Pēc šīm divām ar ķīmisko zīmuli sīki aprakstītajām burtnīcas lapiņām cil- , vēks, kurš nebija šinī sapulcē piedalījies, diezin vai varētu spriest, cik tā bija nozīmīga, kad, uzzinājuši, ka vācieši ap- J lenkti pie Staļingradas, mehāniskā ceha ļaudis kā pirmie rūpnīcā deva solījumu ražot par desmit procentiem vairāk mīnu J «katjušām».

Svinīgo solījumu izpildīja, decembrī saražoja mīnas nevis i par desmit, bet par divpadsmit procentiem vairāk un janvāra pirmajā dekādē izspieda vēl divus procentus klāt. Toties tik I ļoti pavairojās brāķis, it īpaši janvārī, ka rītdien tanī pašā mehāniskajā cehā nāksies sasaukt jaunu partijas sapulci — par brāķi. Tādēļ arī Maļiņins ieskatījās šajā novembra protokolā ...

Militārais pārstāvis — majors, kurš pieņēma produkciju,

vakar pie direktora runāja visai bargi, nerēķinādamies ne ar kādām dienesta pakāpēm. Frontes interesēs viņam bija dotas tiesības nerēķināties ne ar ko ...

Pēc tam zvanīja no CK rūpniecības nodajas — tas jau bija Maļiņinam, — un tur ar! pats maigākais formulējums bija tāds, ka viņš ar savu galvu atbildot par brāķi. Un direktoram arī zvanīja. Pēc šiem zvaniem tas atnāca vakar šurp pie Maļjņina gluži zaļš aiz dusmām un ieteica rūpnīcas zibenim dot virsrakstu: «Brāķa ražotāji pirmajā mehāniskajā cehā ir mūsu frontes karavīru slepkavas!»

Maļiņins tam nebija piekritis, iebilda, ka ar tādiem lozungiem cilvēkus var iedzīt pašnāvībā. Gandrīz visiem mehāniskā ceha vecajiem kadru strādniekiem dēli bija frontē. Vai tad var nosaukt viņus par savu dēlu slepkavām? Kapustins piekāpās, saprata. Un vai nu aiz laba prāta bija ieteicis to darīt! Viņam tika zvanīts tieši no Maskavas un pa telefonu sadots briesmīgs brāziens...

Rūpnīcas zibenim tādu virsrakstu neliks, tomēr brāķis paliek brāķis, un partijas sapulce būs nesaudzīga. Taču ir grūti to novadīt, tādēļ ka sirds dziļumos zini, kā rodas šis brāķis, — tādēļ ka pēc paziņojuma par Staļingradu ļaudis sasprindzināja visus spēkus, saņēmās nedēļu, divas, mēnesi, un kaut kad janvāri šis sasprindzinājums atslāba ... Turklāt ziema tik nelietīga, cehā pirksti stingst, aizejot mājās, atkal salst, tas arī atstāj savu iespaidu ...

Tā jau ir, tomēr brāķi vajag izskaust, nesamazinot produkcijas daudzumu. Tik un tā nebūs pavēles ražot mazāk.

Maļiņins atcerējās sapulci un ielūkojās protokolā, viņš gribēja izlasīt, ko toreiz runāja brigadieris Kolodnijs, komunists, ceha labākais virpotājs. Protokolā bija rakstīts, ka Kolodnijs solās dot uz savas virpas simt divdesmit procentus un paziņot pafsavu zvērestu dēlam frontē pie Staļingradas. Kolodnijs savu solījumu pildīja, taču pēdējā nedēļā neizturēja — septiņus viņa ražotos mīnu korpusus atzina par brāķi. Toreiz viņa runa visiem patika, viņam aplaudēja, bet ko teiks rītdien?

Maļiņins ielika protokolu mapē, iebāza mapi atvilktnē, aizvēra acis un iedomājās nevis Kolodniju, kam rītdien nāksies atbildēt pirmā mehāniskā ceha partijas sapulces priekšā, bet nepārredzamu, apsnigušu lauku. Pa kreisi un pa labi gar visu apvārsni dūmi, dūmi... Sniegs putina sejā, un dūmi klājas pār mīnas izrauto, melno krāteri. Kājas stieg dziļajā sniegā, un jau divas diennaktis nav gulēts, ne ari iebaudīts silts ēdiens, tomēr

vēl jāiet un jāaiziet, lūk, līdz tai sādžai, pār kuru ce]as dūmi un kur tarkšķ vācu ložmetēji. Un, kad ieņems to, varbūt nejaus ari tur apstāties un pārnakšņot, bet pavēlēs iet līdz nākamajai...

Tās bija atmiņas par pēdējām dienām pirms ievainojuma. Jā, lai cik daudz prasa no cilvēka šeit, tomēr tur, kaujā, prasa vēl vairāk...

Partijas komitejā bija kluss un dzestrs. Kluss tādēļ, ka šīs vispār biji visklusākās stundas dienā — starp otrās maiņas sākumu un vakara pārtraukumu; bet auksts tādēj, ka Majiņins •bija aizliedzis vakaros kurināt taupības krāsniņu, kas stāvēja partijas komitejā. Viņš bija ievērojis, ka |audis no cehiem, kas iegriezās darīšanās, uzkavējās šeit, lai sasildītos, bet pēc tam atgriezās aukstajā cehā. Viņš. nokaunējās un aizliedza kurināt vairāk kā vienu reizi dienā.

Viņš sēdēja, sagumis uz galda, cepuri galvā, virs vateņa uzģērbis šineli, blenza pretējā sienā un domāja par to, par ko reti bija laiks domāt, — par savu personisko dzīvi. Par Maļiņina personisko dzīvi reti kāds interesējās, un viņš domāja, ka tam tā ari jābūt, tomēr pats, par to iedomādamies, skaidri saprata, ka tad, ja karš vilksies vēl ilgi, diezin vai viņš, Majiņins, sagaidīs tā beigas šeit, rūpnīcā. Pērn septembrī, kad ieradās šinī rūpnīcā pēc trim zarnu un kuņģa'operācijām, pēc deviņiem hospitāļos pavadītiem mēnešiem, aiz prieka par to, ka atkal stājies darbā, viņam šķita, ka ir gandrīz vesels cilvēks. Tomēr pēdējā mēnesī smeldzošās sāpes vēderā nenorima stundām, it īpaši vakaros. Tādēj viņš ari tā uzgūlās uz galda, it kā gribētu sāpes apklusināt, piespiežot tās pie galda. Kad izrakstīja no hospitāļa, viņam paskaidroja, ka galvenais ir diēta. Paskaidroja, ko drīkst, ko nedrīkst, teica, lai ēd pa druskai, bet bieži... Viņš klausījās un domāja, ka pats svarīgākais ir darbs un .gan jau darbā viss pārējais kaut kā aizmirsīsies. Sākumā tiešām arī aizmirsās, bet tagad liek sevi manīt arvien vairāk! Un diēta — ko nu tur runāt, to, ka jāēd pa druskai, izdodas ievērot, taču visu pārējo neizdodas. Un, velns parāvis, kāda galu galā kara laikā var būt diēta, ja tu neesi zaglis!

Sieva gan cenšas, vāra no rītiem šķidru putru, domā, ka tā ir veselīga. Varbūt arī ir veselīga. Stāsta, kara laikā cilvēki mazāk slimojot ar kuņģi, it kā šī pati putra palīdzot. Bet viņam nelīdz. Acīm redzot, trīs reizes operēdami, ārsti ir pārāk daudz tur iekšā izšņāpuši, lai velns viņus būtu parāvis! ...

Majiņins sēdēja un domāja par sevi, par sievu un par dēlu, kuri tagad droši vien ir jau pārnākuši mājās, sež divatā un dzer

tēju aukstajā, lielajā istabā, kuru iedeva, kad viņš pēc hospitāļa bija ar mieru iet uz rūpnīcu. Toreiz viņš pat šaubījās, vai ņemt trim cilvēkiem tādu istabu. Zināja, cik grūts stāvoklis visur ar dzīvokļiem. Bet pēc tam tomēr paņēma, pažēloja par invalīdu kļuvušo dēlu: lai tam būtu vismaz sava vieta, kur gulēt un mācīties. Agrāk bija pret dēlu stingrs, pat bargs, bet tagad, kad tas septiņpadsmit gadus vecs atgriezās no frontes bez labās rokas, tikai ar stumbeni, sāka to žēlot, varbūt pat par daudz.

Istabu palīdzēja dabūt CK sekretārs, kas pārzināja rūpniecību, tas arī pierunāja nākt uz rūpnīcu par partorgu. Sākumā Maļiņins šaubījās: nebija agrāk strādājis rūpniecībā un gribēja iet uz pazīstamāku nozari, kadru daļā. Tomēr sekretārs pierunāja, apgalvodams, ka uzskaites darbam varot atrast arī citu piemērotu cilvēku, bet Maļiņins esot vajadzīgs tur, kur izgatavojot «katjušām» mīnas. «Tu atradīsies tieši starp kadriem! Bet, kas attiecas uz nozares pazīšanu, tad tu esi cilvēks no frontes. Tas vien tagad cilvēkiem daudz ko nozīmē. Tā jau ir puse no autoritātes.. .» Tas, kā sacīt, ir taisnība, to Maļiņins pats juta vēlāk, kad viņam bija jāpārkož tāds ciets rieksts kā direktors.

CK sekretārs kādreiz bija instruktors tanī pašā Maskavas rajona komitejā, kur Maļiņins, bet pēc tam strauji sāka iet uz augšu. Viņu, Maļiņinu, kā vecu paziņu, pārvērtē, uzskata par lielāku figūru, nekā viņš ir patiesībā. Aicināja nākt par partorgu uz lielu rūpnīcu un pat neiedomājās, vai tiks ar darbu galā. Bet viņš, Maļiņins, kaut arī strādā ņo sirds, tomēr jūt, ka tik tikko iespēj pavilkt šo vezumu, saņemot visus spēkus ... Ij darbs ir smags,_ij nav veselības. Ja neņem vērā to, ka toreiz ik brīdi draudēja nāve, tad četrdesmit pirmajā gadā bija vieglāk būt bataljona komisāram nekā tagad strādāt par partorgu šinī kara rūpnīcā ...

Jā, un arī nāves draudi ir stiepjams jēdziens. Kad viņš jutās sevišķi slikti, kā šodien, tad domāja, ka diezin vai noturēsies līdz kara beigām. Tomēr pat neiedomājās par to, kā varētu jo ilgāk nodzīvot ar šo beidzamo veselības kripatu. Dzīvoja, ar to nerēķinādamies.

Kad viņš domāja par nāvi, tad tas visbiežāk saistījās ar domām par dēlu un to mīlestību, ko izjuta pret dēlu beidzamajā laikā un kas it kā steidzās izpausties visā pilnībā. Dēls atbrauca kopā ar māti šurp, uz Taškentu, pirms pusgada, lai atrastos tuvumā, ja viņš paliktu dzīvs pēc trim operācijām, vai arī apbedītu, ja nomirtu. Atbrauca, atnāca pie viņa uz hospitāli un stāvēja mātei blakus, vēl gluži zēns, ar tukšu labo piedurkni,

385

25 — K. Simonovs

ar bērnišķā šķirtnītē sasukātiem matiem. Tā nu viņš stāvēja, šis uz fronti aizbēgušais zēns, kas bija nokarojis tikai tris nedēļas līdz pirmajai lielajai kaujai un nu uz mūžu atvaļināts...

Maļiņins visu laiku jutās tā, it kā vajadzētu kaut ko darīt dēla labā, kaut ka viņam atlīdzināt; ne par to drosmi, ka bija aizbēdzis uz fronti un nepilnus sešpadsmit gadus vecs piespiedis paņemt sevi armijā, bet par to drosmi, ar kādu tagad dzīvoja, mācījās un ticēja, ka tad, kad pavasarī beigs skolu, tomēr savu panāks un viņu paņems atpakaļ uz fronti kaut vai par rakstvedi. Par to varonību, ar kādu neļāva nevienam sev palīdzēt un nekad ne par ko nesūdzējās, kaut gan roka viņam amputēta slikti: stumbenis bija jūtīgs, lāgiem sāpēja tā, ka vai jākliedz... Ne vienu reizi vien, naktī pamodies, Maļiņins dzirdēja, ka dēls klusumā guļ un smagi, saraustīti elpo. Tā neelpo, kad guļ, tā elpo, cīnoties ar sāpēm.

Kad viņam uzmācās tumšas domas, Maļiņins domāja par dēlu un par to, ka būtu žēl no tā tik ātri šķirties. Domāja arī par sievu, tomēr citādi — mierīgāk un pierastāk. Tāpat kā Maskavā, sieva arī šeit strādāja dzīvokļu daļā, tikai darbs bija daudz grūtāks, tādēļ ka visu laiku vajadzēja staigāt pa mājām un pārbaudīt, novietot un pārvietot istabās un gultas vietās cilvēkus, kuri šajos pusotros gados bija sadzinušies Taškentā un dzīvoja ka siļķes mucā! Bet arī šo darbu, tāpat kā iepriekšējo, sieva darīja mierīgi un klusu un reti par to runāja. Sieva vispār bija stingra rakstura sieviete, un, kaut arī Maļiņins zināja, cik tā ļoti mīl viņu un ir pieradusi pie viņa, tomēr, domādams par nāvi, viņš par sievu uztraucās mazāk nekā par dēlu. Saprata, ka sieva pēc viņa sēros un droši vien vairs neapprecēsies ne vien vecuma, bet arī sava rakstura dēļ, taču tanī pašā laikā bija tāda dīvaina sajūta, ka viņš nomirs un ar sievu nekas sevišķs nenotiks. Dzīvos tāpat pa vecam, tāpat strādās, tāpat rūpēsies par dēlu ... Viss būs tāpat, tikai nebūs viņa ...

— Vai jūs esat biedrs Maļiņins? — durvis atvērdams, jautāja gara auguma puisis ar mēteli mugurā un cepuri galva.

— Es pats esmu . .. Taisiet durvis ciet, auksts. Vai Kolčins?

— Jā.

— Sēdieties.

Ienācējs apsēdās uz garā sola, kas bija nolikts iepretim rakstāmgaldam, un nopurināja sniegu no cepures.

Maļiņins arī noņēma no galvas ausaini un nolika sev blakus uz galda.

Pēc sarunas ar direktoru bija iedomājies, ka pie viņa ieradīsies pavisam cits cilvēks — vecāks, ar tuklu mūli. Bet šis, taisni pretēji, ir jauns un kalsens.

— Jūs esat dakteris? — Maļiņins jautāja. Ne tādēļ, ka būtu grūti tieši uzsākt sarunu, bet gluži vienkārši gribējās dzirdēt, lai šis pavisam jaunais puisis apliecina, ka viņš ir dakteris. '

— Jā, — Taņas vīrs sacīja. Un piebilda: — Bērnu slimības.

— Strādājat pirmajā poliklīnikā.

— Jā.

— Mušu direktoram ģenerālim Kapustinam ārstējāt bērnus.

Taņas vīrs pamāja ar galvu.

— No viņa šodien nejauši uzzināju šo to par jums, tādēļ arī zvanīju.

— Kā redzat, es tūlīt ierados, — Taņas vīrs piebilda. — Jūs pa telefonu man iegāzāt tikpat kā ar mietu pa pieri! — Viņš pavīpsnāja.

— Bet es tieši tā gribēju, lai jūs uzreiz atbrauktu. Vai Tatjanu Ovsjaņņikovu pazīstat?

Taņas vīrs paraustīja plecus.

— Biju ar viņu precējies.

— Un tagad? ...

— Apprecējos otrreiz.

— Vai paskaidrojāt viņai, ka esat ar citu precējies?

— Pat speciāli sagaidīju viņu stacijā, lai nerastos nekādi pārpratumi.

— Vai jās stāstāt patiesību?

— Jūs, kā liekas, neesat pops un es neesmu ieradies uz grēksūdzi.

— Es taisni esmu pops, — Maļiņins drūmi teica. — Frontē biju politvadītājs, bet kareivji tur reizēm mūs sauc par po-piem — pa daļai neapzinības dēļ, pa daļai tas ir pareizi. Vai nav gadījies dzirdēt?

— Nē.

— Tātad frontē neesat bijis?

— Pagaidām nav bijusi izdevība.

Maļiņins juta, ka šis cilvēks ausās, kas nu būs. Tāds ausī-gums piemīt cilvēkiem, kuri baidās, ka tūlīt, tūlīt viņiem pajautās kaut ko bīstamu, un tanī pašā laikā cer, ka ne, neprasīs.

— Kādēļ pametāt Ovsjaņņikovu?

— Es viņu nepametu, — Taņas vīrs paraustīja plecus.

— Kā tad nepametāt?

— Es domāju, ka viņa ir gājusi bojā. Mēs ar viņu par to jau runājām, mums abiem tas ir skaidrs, un, manuprāt, trešā persona te ir lieka! — Taņas virs pacēla balsi.

— Saproti, kas par lietu, — Maļiņins ierunājās klusu un dobji, tik klusu un tik dobji, ka Taņas vīrs bija spiests paliekties uz priekšu un ieklausīties un tādējādi zaudēja to pašapzinīgo toni, kādā bija teicis «trešā persona te ir lieka».

— Saproti, kas par lietu, — Maļiņins atkārtoja. — Viņas māte ir mūsu partijas organizācijas biedre, strādā šeit rūpnīcā, lietuvē.

— Zinu, — Taņas vīrs sacīja. — Ne vienu reizi vien esmu bijis pie Olgas Ivanovnas un kā varēdams esmu viņai palīdzējis.

— Ka palīdzēji, tas ir labi. Bet slikti, ka viņa līdz šai baltai dienai nezina, ka tu esi vēlreiz precējies. Un meita arī viņai to nav teikusi. Kādēļ?

— To nu gan es nezinu, kādēļ. Es Tatjanai pateicu visu, mātei neteicu, es biju pie tās drīz pēc vīra nāves un, atklāti sakot, vienkārši nebija dūšas pateikt; bet Tatjanai pateicu absolūti visu. Un viņa man arī atzinās, ka šinī laika viņai bijuši citi. Patiesībā mums jau pirms kara vajadzēja šķirties — karš to izjauca. Tā ir vienīgā vaina.

— Jā, vienīgā vaina, ka nebija kara, bet tagad ir karš, — Maļiņins noteica. — To tu pateici pareizi. Tātad jau šeit, Taš-kentā, no viņas šķīries?

— Jā, šeit.

— Un ko tad rakstīji iesniegumā? Pazudusi bez vēsts un nevari ilgāk gaidīt? Vai arī ka nesaskanēja raksturi: viņa fronte, bet tu Taškentā?...

— Uzrakstīju, ka ir gājusi bojā, pazudusi bez vēsts, — Taņas virs steigšus atbildēja.

Bija kaut kas tāds, no kā šis cilvēks tagad nobijās, bet ko Maļiņins vēl nesaprata. Nobijās tā, ka pat neatcirta nekā pretī uz Maļiņina zobgalību.

— Un izziņu arī iesniedzi, ka pazudusi bez vēsts?

— Jā, — Taņas vīrs joprojām tikpat steidzīgi apliecināja. No viņa acīm varēja noprast, ka viņš domā par kaut ko citu.

— Kādā dzimtsarakstu nodaļā kārtojāt šķiršanās lietu? — Maļiņins jau sāka saprast, ka nekādā dzimtsarakstu nodaļā viņš nav šķīries, vienkārši pārvilcis Taņai krustu un, iespējams, nav pat teicis jaunajai sievai, ka pasaulē ir dzīvojusi arī kāda cita.

— Savā dzīves vieta, — Taņas vīrs atbildēja vēl arvien tikpat ātri.

— Bet kur atrodas šī dzīves vieta? — Alajiņins jautāja. Un, kaut arī viņš nedomāja neko rakstīt, pievilka sev klāt uz galda nolikto burtnīcu.

Tagad viņi klusēdami raudzījās viens otrā.

— Ko jūs no manis gribat? — pēc ilgas klusēšanas Taņas virs jautāja žēlā, sašļukušā balsī.

— Es nekā no tevis negribu, — Maļiņins teica un pabīdīja burtnīcu prom. — Ritdien aiziešu pie tevis uz darbu un pats uzzināšu visu, kas vajadzīgs. Nepatīk man tādas lietas, bet, ja nu tu negribi būt atklāts, tad būs vien tas jāuzņemas.

— Kādēļ tad lai es nebūtu atklāts? — Taņas vīrs ierunājās joprojām tanī pašā žēlajā balsī. — Tieši pretēji!

Maļiņins, ilgi klusēdams, raudzījās uz to. «Velns zina kur tādi rodas?» viņš nodomāja. Nebija vēlēšanās vēl ko jautāt šim cilvēkam. To, ko gribēja zināt, jau zināja, acim redzot, puisis tiešām bija atzinies Ovsjaņņikovai, ka ir pārprecējies otrreiz, kamēr viņa karoja, un viņa ir atmetusi šim ar roku. «Nu ko tad man vēl vajag? Kas tad es tiešām esmu: pops, vai?»

— Labi. Piedodiet, ka es jūs iztraucēju. Ar to tad arī beigsim. — Maļiņins piecēlās no galda, likdams saprast, lai šis lasās pie velna.

— Nē, — Taņas virs pēkšņi teica. — Pagaidiet. Es gribu ļoti sirsnīgi lūgt, lai jūs nekādā ziņā neietu uz manu darba vietu. Ticiet man, no tā nevienam nebūs nekāda labuma.

«Es nemaz netaisos iet pie tevis uz darbu,» Maļiņins jau

gandrīz gribēja atcirst. «It kā man būtu laiks tādām lietām!

Vienkārši tevi pabaidīju, gribēju zināt, ko par to teiksi.»

— Es jums pats paskaidrošu, kā tas viss notika. Es par šķir

šanos nepateicu jums gluži visu taisnību. Kad nolēmu precēties, es jau sen domāju, ka Tatjana ir kritusi, un devos uz dzimtsarakstu nodaļu tādēļ, ka gribēju, nevienam nenodarot pārestību ... vispirms izšķirties un pēc tam apprecēties. Tur man

teica, ja sieva ir pazudusi bez vēsts un es gribu minēt to kā

motivu iesniegumā, tad ir vajadzīga oficiāla izziņa. Ja atsauktos uz to, ka raksturi nesaskan, tad vajadzētu uzrādīt otras puses adresi, lai viņi varētu tai paziņot. Bet kādu adresi tad es varēju uzrādīt? Bez tam likās negodīgi rakstīt, ka nesaderēja raksturi. Un galu galā pēc visām šaubām es arī sievai nepateicu, ka pirms kara esmu bijis precējies. Kad reģistrējāmies dzimtsarakstu nodaļā, es teicu, ka ir pirmā laulība. Saprotiet, kāds stāvoklis radies tagad? Tatjana uz mani nemaz nedusmojas, varat to pašai pajautāt. Un sievai ir mierīgāks prāts, ka man ar viņu ir pirinā

oficiālā laulība. Viņa ir vecāka par mani, un tas viņai loti ķeras pie sirds. Bet, ja jūs iesiet uz poliklīniku, viņa tūlīt visu uzzinās, jo strādā tanī pašā poliklīnikā, kur es, tad būs vesela traģēdija! Un pilnīgi bez kādas jēgas! Jo Tatjana man tūlīt pirmajā brīdī pateica, ka uzturēsies te īsu laiku un brauks atpakaļ uz fronti.

«Jā, no savas tagadējās sievas viņš noteikti baidas,» Maļi-ņins nodomāja.

— Cik jums gadu?

— Divdesmit seši.

— Un kā ar veselību?

Taņas vīrs ielūkojās Maļiņinam acīs un saprata: jā, taisni to jautā, — kādēļ nav frontē.

Viņš nevarēja atbildēt patiesību. Un no visiem paskaidrojumiem, ar kuriem pastāvīgi te vienā, te otrā gadījumā aizstāja šo patiesību, steigšus izvēlējās visejošāko.

— Es vairākas reizes prasījos uz fronti, tomēr mani kā speciālistu neiesauc armijā: pārlieku daudz bērnu slimo. Tādos apstākļos, kur ir tik daudz evakuēto bērnu, jūs paši saprotat, kādas epidēmijas uzliesmotu, ja mēs šeit katrs nestrādātu par diviem. Bet veselība man laba, par veselību nav ko sūdzēties, jo vairāk manos gados. — Un, to paskaidrodams, juta, ka, liekas, izskaidro labi. Ari par epidēmijām bija svēta patiesība. Ka darba pilnas rokas, tā arī bija patiesība. Un tālab pirmo reizi visas sarunas laikā viņš juta pamostamies drosmi.

«Ka strādā katrs par diviem, tas ir pareizi,» Maļiņins nodomāja. «Bet kādēļ tu par diviem un nevis kāds cits tavā vietā?»

— Jūs taču pats esat no Rostovas, kā tad nokļuvāt Taškentā?

— Ar pirmo bērnu ešelonu. Man lika pavadīt bērnus, pēc tam paturēja šeit. Cerēju, ka atgriezīšos, taču pavēlēja palikt.

«Vai tiešām tev, puis, nav kauna, ka sieva uzvilka armijas formas tērpu un devās uz fronti, uz rietumiem, bet tu ar bērniņiem — uz austrumiem un paslēpies šeit aiz viņu mugurām? ...» Maļiņins gribēja jautāt. Gribēja, tomēr nejautāja, tādēļ ka Taņas vīram, kurš pēkšņi sāka justies drošs, seja kļuva citāda: mierīga un noslēgta, it kā saņemtais nobruņojums attiektos ne vien uz viņa miesu, kas bija pasargāta no lodēm, bet arī uz dvēseli.

— Tātad saradojāties ar mūsu rajona veselības nodaļas vadītāju — esat precējies ar viņa dzīvesbiedres māsu, bet varbūt man ir nepareizi stāstīts? — Maļiņins jautāja, noklusēdams to daudz rupjāko jautājumu, ko gribēja izteikt sākumā.

— Jā, un kas tad ir?

— Nekas. Un sieva ir krietni vecāka par jums?

— Tas nu gan nevienu nevar interesēt, — Taņas vīrs teica, cenzdamies saglabāt savu pašcieņu, un piecēlās.

Majiņins arī piecēlās.

— Un bērnu nav?

— Nav.

Taņas vīrs raudzījās uz Maļiņinu, un viņā plosījās pretējas jutās; gribējās sacīt šim nelūgtajam prokuroram: ej pie velna, vēl jo vairāk tādēļ, ka tu man tik un tā nekā nevari padarīt! Tomēr tanī pašā laikā juta, ka draud briesmas: ja nu šis ņemsies un aizies uz poliklīniku, un sieva uzzinās, ka ir atbraukusi Tatjana. Viņš varēja iedomāties, kā sieva tad mājās raudās, pasauks savu māsu, un tā arī vispirms raudās, bet tad abas mitēsies raudāt un sāks kliegt; un tad, vēlu vakarā, ieradīsies pats mājas saimnieks un, dzerdams tēju, gurdi jautās: nu, kā klājas? Bet abas sievietes raudzīsies uz tevi ar tādām acīm, kā viņas raugas vienmēr, kad ir par kaut ko niknas, it kā ar šo izteiksmi draudētu: gan tu redzēsi, mēs tūlīt izstāstīsim visu par tevi. Sieva zaudēja vai prātu arī daudz niecīgāku iemeslu dēļ, zvanīja velns zina kur un pārbaudīja, vai viņš tiešām izbraucis sakarā ar izsaukumu. Bet te pēkšņi Tatjana! Kritīs histērijā un sāk kliegt par šķiršanos. Un, ja neizdosies nomierināt tādā pašā kārtā, kā viņš to parasti nomierināja, kas gan lai zina, ko visu šie meitieši iespēj, kad ir divatā un abi uz vienu roku. Negribējās par to pat domāt, ko tās iespēj. Jā, viņš pie jaunās sievas turējās nevis tāpēc vien, ka šīs labvēlības dēļ kļuva par iemītnieku viņu dzīvoklī un zināmā mēra par karalaika pansionāru, un galu galā arī par vīru, bet arī tāpēc, ka, pateicoties tam visam, tika iegūts pasē noglabātais papīrītis, kas kuru katru brīdi varēja no turienes aizlidot. Jā, no tā viņš baidījās. Visvairāk viņš baidījās tieši no tā, kaut arī daudzreiz bija sacījis dažādiem cilvēkiem, ka ir gatavs doties uz fronti kaut vai rīt, un, kad tā runāja, būdams ieskurbis, tad arī pašam likās, ka runā patiesību.

— Ja vairāk jautājumu nav, tad es iešu, — Taņas vīrs teica mierīgi, kas viņam izdevās ar zināmu piespiešanos.

— Jautājumu vairāk nav. Kaut gan — nē. Vai jūs esat partijas biedrs vai bezpartejiskais?

— Komjaunietis, — Taņas vīrs atbildēja un, pamanījis Ma-ļiņina drūmo smīnu, saņēmis visus spēkus, pasmaidīja. — Tā iznāca, ka esmu aizķēries komjaunatnē. Kopā ar Tatjanu iestājāmies jau skolā.

— Jā, iestājāties gan reizē ... — Maļiņins teica un nopūtās. — Vairāk jautājumu nav. Ir viens priekšlikums.

Taņas virs jautājoši paskatījās uz viņu.

— Ja pēc nedē|as es nedzirdēšu, ka pats esi devies uz fronti, ņem vērā, parūpēšos, lai tevi mobilizē. Un ievēro, Oktobra vienaudzi: es veltīgi muti nedzisinu.

— Dīvaini un muļķīgi dzirdēt no jums tādus vārdus, — Ta-ņas virs atcirta, paceldams balsi.

— Gudri vai muļķīgi, taču, ja pats neiesi uz fronti, — bus vien jāšķiras no «broņas», — Ma|iņins teica, apņēmīgi nodomādams, ka ir tiešām nepieciešami to darīt! Tā nedrīkst but! Vecie vietējie ārsti, tādi kā viņu rajona ārsts, piecdesmit gadus veci cilvēki, ar lielu ģimeni, saņem iesaukuma pavēsti un, ne varda neiebilzdami, atvadās un brauc uz fronti. Bet šis ir te atkūlies evakuācijā, iekārtojies par vīru pie kādas vecas grezeles, sēž te kā piesiets un sēdēs arī, kamēr nebūs sagaidījis iezvanām uzvaru. Ka citiem katru mī|u dieniņu notur dvēseles aizlūgumus, par to šim nav nekādas da|as! «Jā, darīšu visu, kas manos spēkos,» Maļiņins nodomāja. «Kaut arī tu esi glumāks par glumu, bet es atradīšu vietu, kur pieķerties, parādīšu ir tavu, ir tava radagabala īsto seju. Ja būs nepieciešama pazīšanas, izmantošu arī to,» viņš atcerējās CK sekretāru.

Viņi vēl vienmēr stāvēja aci pret aci: Taņas vīrs, nezinādams, ko vēl varētu piebilst pēc vārdiem «dīvaini un mu|ķīgi», bet Maļiņins — gaidīdams, kad viņš aizies.

— Gan jums vēl būs kauns no manis, — Taņas vīrs beidzot noteica.

— Nu, lai tā būtu, pārnāksiet no frontes ar ordeņiem un ievainojumu uzšuvēm — būs kauns, palūgšu piedošanu, — Maļi-ņins teica, mierīgi nodomādams, ka četrdesmit pirmajā gadā frontē caur viņa rokām starp daudziem citiem gāja arī tādi kā šis. Tie arī baidījās no kara tāpat kā šis, bet toreiz bija pavisam citi apstākli. Ij baidījās, ij gāja, ij karoja, ij mira, ij gulēja hospitāļos, ij reizumis pēc tam veica varoņdarbus, kad nekas cits neatlika: vai nu mirsti, vai nogalini.

Taņas vīrs paķēra no galda cepuri, uzlika to galvā un devās uz durvīm.

— Pagaidiet, — Majiņins teica, — parakstīšu caurlaidi.

Un, parakstījis caurlaidi un raudzīdamies viņam pakaļ,

vēlreiz nodomāja: «Jā, frontē gadās arī tādi, ar tādiem arī iznāk darīšanas, un nekur citur viņus nevar sūtit ka tikai uz fronti.»

Taņas vīrs izgāja, bet Maļiņins apsēdās pie galda un, uzgulies tam ar krūtīm un vēderu, sajuta, ka sāpes, kas viņu šodien

mocīja, nav norimušas, bet tikai uz brīdi aizmirsušās un tūlīt atkal sāks viņu mocīt.

«Solījos, ka ķeršos pie viņa pēc nedēļas,» Maļiņins īgni nodomāja. «Bet varu arī nenoturēties tik ilgi. Kas to lai zina, kad pienāks dzīvei gals un cik dienas iepriekš varēs pateikt, ka tas ir klāt?»

Uz galda ietrinkšķējās telefons, zvanīja pirmā mehāniskā ceha priekšnieks.

— Paklau, Maliņin ... labi, ka tevi noķēru. Mums notika nelaime ar Kolodniju.

— Kas ir?

— Palika šodien uz otro maiņu, gribēja izlabot savu brāķi, pakrita pie virpas. Aizsūtījām pēc ārsta.

— Tūlīt iešu, — Maļiņins atbildēja. Un, pieceldamies no galda un uzmaukdams galvā cepuri, nodomāja: «Te nu bija I Kolodnija apspriešana,» nodomāja, izvirzīdams pret sevi rūgtu apsūdzību, kaut gan viņam it kā nebūtu bijis par ko sevi apsūdzēt ...

TRESA NODAĻA

Kinoteātrī «Niva» jau trešo dienu rādija filmu «Rajona komitejas sekretārs». Uzzinājusi, ka šī filma ir par partizāniem, Taņa gribēja iet uz to kopā ar māti, taču māte gan vakar, gan aizvakar tik vēlu beidza darbu, ka bija kauns viņu aicināt...

— Tu nemaz negaidi, ej viena pati dienā, — māte mudināja šorīt, kad Taņa, pavadījusi abas ar Serafimu no mājas līdz darbam, atsveicinājās no mātes pie ieejas.

— Labi, aiziešu, — Taņa atbildēja, — uz maiņas beigām atnākšu tev pretī, un brauksim reizē uz māju.

— Gan es pati aizbraukšu, neesmu taču maziņa, atpūties, ja tev ir atvaļinājums! Ar tām runām un uzstāšanos esi diezgan notrenkāta, skraidi kā vāvere ritenī! Labāk nerādies rūpnīcā, citādi atkal izdomās ko jaunu, — māte neapmierināti norūca, tomēr šai rūkšanā bija vairāk lepnuma nekā īgnuma, un Taņa pasmaidīja, noskatīdamās viņai pakaļ.

Pasmaidīja un aizgāja staigāt krustām šķērsām pa rīta steigas pilno pilsētu. Pirms iešanas uz kino vajadzēja iegriezties produktu izsniegšanas punktā pie stacijas un saņemt tur pārtiku pēc atestāta. Vakar viņas apēda beidzamo, ko Taņa bija atvedusi sev līdzi no Maskavas.

Taņa gāja pa pilsētu un vēl arvien centās to iepazīt, kaut arī jau ritēja otrā nedēja, kopš viņa te dzīvoja. Pilsēta nebija līdzīga citām, ko Taņa bija redzējusi agrāk, un arī ziema te nebija līdzīga visām citām ziemām. Sākumā, pirmajās dienās, šķita, ka ir līdzīga, bet vakar un aizvakar, kad kjuva siltāks, ziema uzreiz pārvērtās pavasarī, sniegs ielās vienā dienā izkusa, pārvērzdamies strautos, un Taņa piepeši pamanīja, cik daudz koku te visapkārt: gan ielās, gan pagalmos, — un iedomājās, cik skaista gan laikam šī pilsēta ir citā gadalaikā, kad tanī tik daudz zaļumu, ka tie droši vien pilnīgi aizsedz debesis.

Šorīt debesis atkal bija apmākušās, pejķes pārvilktas ar ledu, bet Taņa jau redzēja pilsētu tādu, kāda tā bija vakar, pavasarīgu, un viņai likās, ka atkal uznākušais sals nevar ilgi pieturēties.

Produktu izsniegšanas punkts atradās stūra namā pie stacijas, tajā lielajā laukumā, kurā Taņa iznāca, kad atbrauca. Tikai laukums nu vairs nebija balts, apsnidzis, bet pavasarīgi plankumains, ar ledū sasalušu ūdeni starp bruģa akmeņiem.

Nostāvējusi ap pusotras stundas pustumšajā produktu punktā un saņēmusi savu devu, Taņa, uzmetusi vienā plecā ne visai smago somu, gāja pāri laukumam, priecādamās par gaišo dienu tin meklēdama starp bruģa akmeņiem ledu, kas čirkstēja zem zābaku papēžiem, kad tam uzmina. Viņai bija labs garastāvoklis jau kopš vakardienas. Pēkšņi iestājies atkusnis it kā mazliet paņēma nost no ļaužu pleciem otrās kara ziemas smago nogurumu. Vjsi priecājās par sauli un siltumu, un, kad vakar pusdienas pārtraukumā Taņa runāja ēdnīcā, viņai pat šķita, ka ļaudis klausās runu citādi nekā iepriekš, retāk nopūšas un biežāk pasmaida. Bet pēc tam, tikko bija izgājusi ārā, rūpnīcas pagalmā iebrauca vairākas kravas mašīnas ar sarkaniem karogiem: pirmajā kravas kastē stāvēja divi veci uzbeki un no visa spēka pūta tik garas taures, ka tās laikam gan bija grūti noturēt rokās. Tā tad ari bija viena no tām sarkano vezumu kolonām, par kurām māte stāstīja; tagad Taņa redzēja to pati un uzzināja no sarunām, ka mašīnās esot atveduši ēdnīcai džu-garu, kāpostus un rāceņus, bet garās vara taures saucoties «karnai» un tās uzbeki pūšot kāzās un dažādās citās godībās. Un no šīm vara taurēm, kas mirdzēja saulē, arī dvesmoja pavasaris, un Taņa, skatīdamās, kā no kravas kastēm ceļ ārā un nes uz virtuvi maisus ar džugaru, atcerējās mātes vārdus: «Kaut tikai pārciestu ziemu, vasarā būs vieglāk,» — priecīgi nodomāja:

būs, noteikti būs vieglāk! It īpaši, ja frontē arī turpmāk veiksies tāpat kā visas šīs dienas, — uzvara pēc uzvaras!

Bet vakar vakarā mājas saimnieks — Haiidas vīrs Marif-aka, pirmo reizi atgriezies pēc dienas maiņas — līdz šim viņš visu laiku bija strādājis naktīs, — ienāca viņu istabā un aicināja pie sevis ēst meloni. Melone bija tik milzīga, kādu Taņa nekad agrāk nebija redzējusi, un no visām pusēm apsieta ar salmu grīsti. Noskaidrojās, ka tā kopš rudens karājusies pagrabā pie griestiem un, ja nebūtu atbraukusi Taņa, tad droši vien karātos tur vēl ilgi. Marif-aka paņēma nazi un, pieturēdams meloni ar vienu roku, ātri iegrieza to vairākās vietās, bet pēc tam uzreiz palaida meloni vaļā, un tā pati atvērās uz paplātes it kā margrietiņas milzīgas ziedlapas. Un katrs noēda pa gabaliņam melones, it kā tagad būtu nevis ziema, bet vasara. Melone bija drusku rūgtena, tomēr garšīga. Kad lielie bija noēduši pa gabaliņam, Halida pasauca bērnus — tikai jaunākos, meitenes, tālab ka abi vecākie zēni strādāja rūpnīcā nakts maiņā. Un meitenes cita pēc citas parādījās no kaut kurienes, paņēma pa melones gabaliņam un atkal klusēdamas nozuda, tikai pustumsā pavīdēja viņu melnās un gaišās, pēc uzbeku parašas sapītās, sīkās bizītes. Un bez šo bizīšu krāsas Taņa pa visu vakaru nejuta nekā tāda, kas šinī mājā atšķirtu savus bērnus no svešajiem, un aizkustināta paslepus nobirdināja asaru.

Tie, lūk, bija visi cēloņi vakardienas labajai noskaņai, kas neizzuda arī šodien. Nekādu citu iemeslu nebija. Māte atkal vairākas reizes uzsāka sarunu: kā tad tomēr būšot ar Nikolaju? Bet Taņa klusēja, neatbildēja. Par Artemjevu viņa tikpat kā nemaz nedomāja. Mēģināja iedomāties, kā viņi pēkšņi satiksies, bet mierīgāk bija domāt tieši pretējo, ka nekas nav bijis un nekas arī nebūs, jo vairāk tādēļ, ka no Serpiļina vēl vienmēr nebija saņemta atbilde, un droši vien viņam jau tagad nebija laika domāt par vēstulēm, kad pēc vāciešu atteikšanās pieņemt mūsu ultimātu tur pie Staļingradas notiek tādas kaujas!

Iedomājusies Staļingradu, Taņa atcerējās, ko Maļiņins bija stāstījis par šo laukumu, pa kuru viņa pašlaik gāja; septembrī, kad vācieši izlauzušies līdz Volgai, kādu vakaru uz.šī laukuma vairāki tūkstoši evakuēto apmetušies pārnakšņot, bet līdz rītam neviens no šiem tūkstošiem neesot palicis zem klajas debess: kaut kā tomēr visi tikuši novietoti pajumtē. «Es esmu krievs,» Maļiņins viņai teica, «un, ja, man redzot, aizskar manu tautasbrāH, varu sadot arī pa kaklu! Bet, kā šeit ļaudīm dod pajumti un kā bērniņus pieņem ģimenēs, — te nav par sliktu pamācīties arī

30ā

mums ar mūsu iejūtīgo krievu raksturu. To es tev varu noteikti apgalvot. Mana sieva strādā šinī nozarē. Viņa zina.»

«Vai tiešām te gulēja cilvēks pie cilvēka?» Taņa nodomāja, raudzīdamās uz gandrīz tukšo laukumu, kas tādēļ likās sevišķi liels. Tur, vāciešu aizmugurē, vairāk tika domāts par tiem, kas bija palikuši okupācijā, bet šeit katra diena lika no jauna brīnīties par to, cik daudz cilvēku bija paspējuši atbraukt šurp no Krievijas un Ukrainas.

«Pusotra miljona Uzbekijā vien,» Maļiņins stāstīja. Bet cik daudz visā valstī ir tādu pagaidu iemītnieku, kas apmetušies tikpat kā putni uz zara, šo «izraidīto», kā viņi paši par sevi ar rūgtumu zobojās. Karš ir vienas vienīgas bēdas visādā ziņā, tomēr jaunās, nule atklātās vienmēr pārsteidz vairāk nekā citas, pie kurām ir jau pierasts.

Kad Taņa iegāja kinoteātrī, noskaidrojās, ka uz pirmo seansu biļešu vairs nav, bet ir tikai uz nākamo — trijos. Viņa nopirka biļeti un, tā kā bija staigājusi pa pilsētu tik ilgi, ka jau sāka salt, nolēma atgriezties kinoteātri pasildīties foajē, un tad pēkšņi aiz stūra, blakus ielā, nogranda ragu orķestris, kas spēlēja «Svētā kara» ievada taktis.

Vispirms Taņai garām uz to pusi, kur aiz stūra spēlēja orķestris, aizdiedza bērni, tad skrēja pieaugušie, lielāko tiesu sievietes; kāda večiņa, skriedama ar tīkliņu rokā, iebelza Taņai pa stilbiem ar tīkliņā ielikto rupjmaizes klaipiņu un pārmetoši atskatījās: kādēļ Taņa neskrien, tāpat kā citi? Tāpat kā visi, arī Taņa laidās skriešus, pagriezās ap stūri un aizskrēja līdz nākamajam krustojumam, pār kuru aiz orķestra soļoja kareivji pilnā kaujas tērpā, ar šautenēm un jauneklīgās, nopietnās balsīs skaļi dziedāja «Svēto karu».

Nule Taņa bija nodomājusi, cik maz cilvēku redz šajā stundā uz ielas, bet tagad krustojumu pārplūdināja ļaudis, kas, izdzirdējuši orķestri, bija saskrējuši no visām pusēm.

Orķestris dārdēja jau kaut kur priekšā. Kareivji soļoja, un zēni skrēja viņiem blakus, un cilvēki, drūzmēdamies abās ielas pusēs, noskatījās kareivjiem pakaļ, un Taņai mirkli likās, ka vēl nav nekāda kara, ka tas notiek pirms kara Rjazaņā un pa Rjažskas ielu no mācībām atgriežas 176. Sarkankarogotās divīzijas bataljoni un ka viņa sakarā ar komjaunatnes iesaukumu tikko ieradusies par zobārstu divīzijas sanitārās daļas priekšnieka — nelaiķa Gorjačkina rīcībā, pirmo reizi mūžā skatās, kā garām soļo kareivji no mācībām, un divīzija vēl nav bijusi ielenkta pie Mogiļevas, un neviens vēl nav kritis, ne arī ievai-

nots, ne saplosīts gabalos viņas acu priekšā, kā Gorjačkins, un orķestris spēlē nevis šo skarbo dziesmu, bet «Ja mums ritu draud karš...», un ļaudis stāv viņai blakus un tāpat kā viņa skatās un smaida, smaida, smaida ...

Viņa pagriezās, izdzirdēdama, ka aiz muguras kāds skaļi iešņukstas, un ieraudzīja to pašu večiņu, kura skrēja ar tīkliņu rokā.

— Mūsu Ļeņina skola iet! — večiņa teica. — Kā viņi soļo, prieks skatīties! — Un, to pateikusi, caur asarām pasmaidīja un lepni izslēja galvu tā, it kā pati būtu kāda bijusī ierindniece, nevis večiņa ar tīkliņu.

Taņa palūkojās apkārt un redzēja, ka daudzi reizē ir smaida, ir raud, skatīdamies, kā garām soļo kursanti, un māj viņiem ar rokām tā, it kā viņi ar šo dziesmu ielu tūlīt tieši kaujā kaut kur tepat aiz stūra.

Bet Taņai cieši blakus stāvēja bāla, vēl pajauna sieviete un klusu raudāja, zobus lūpā iekodusi, un, kaut arī tā raudāja klusu, bez skaļiem šņukstiem, sejas izteiksme viņai bija tāda, ka Taņa saprata: šai sievietei kāds tuvinieks nekad neatgriezīsies, — un, saņēmusi sievieti zem rokas, klusu teica:

— Nu kāpēc jūs tā, nevajag!

— Drīz viņi beigs skolu ... — zobos iekosto lūpu nelaizdama vaļā, sieviete tik tikko dzirdami teica un nekā nepiebilda, bet viss pārējais bija skaidrs arī tāpat, un no viņas vārdiem tūlīt atkal uzdvesa karš.

Kinoteātrī Taņa tomēr ieradās par agru, pusstundu pirms sākuma. Nekurinātajā foajē bija auksti, bet pēc tam līdz pēdējai vietai pārpildītajā zālē viņa tā sasila, ka ap filmas vidu jau atpogāja šineli.

Dažas vietas filmā bija vairāk līdzīgas pasakai, bet Taņai ļoti iepatikās aktieris Vaņins, kurš spēlēja galveno lomu. Blakus sēdošie tā uztraucās, ka nemitīgi bikstīja Taņu ar elkoņiem, un viņa jutās lepna, ka šeit visi ļaudis tā jūt līdzi mūsu partizāniem. Kad viņa izgāja no kino, kāds pēkšņi pasauca:

— Taņa!

Viņa pagriezās un ieraudzīja savu bijušo vīru, kurš skrēja pāri ielai.

— Sveiks, Koja! — Viņa uzsvieda plecā mantu somu ar produktiem un sasveicinājās. Arā bija vēss, bet viņam karsta un sasvīdusi roka.

— Kas tad tev, vai esi slims?

— Nē. Kāpēc?

— Roka mikla.

— Nezinu, — viņš teica, — varbūt ari neesmu vesels. Es tagad vispār nekā nezinu.

— Kas tev lēcies? — viņa jautāja. Viņam bija tāda kā saņurcīta seja, it kā būtu ilgi gulējis, iespiedis seju spilvenā.

— Es tevi meklēju jau kopš paša rīta, — viņš teica, neatbildējis uz viņas jautājumu, — biju gan pie jums mājās, gan rūpnīcā. Domāju, ka noķeršu tevi tur. Jau biju sadabūjis caurlaidi. Bet tad sardze, jūsu kaimiņiene, teica, ka tu esot taisījusies iet uz «Rajona komitejas sekretāra» dienas seansu. Gāju uz labu laimi uz «Hivu». Filma iet divos kinoteātros.

— Vai tev patika? — Taņa jautāja.

— Es paņēmu biļeti uz pirmo seansu, bet tevis nebija, un es aizgāju. So nokavēju, gaidīju uz ielas, baidījos palaist tevi garām un nepamanīt. Kāpēc tu man ne reizi nepiezvanīji?

— Man paskaidroja, ka no tevis nekā nevajagot, lai nokārtotu šķiršanos. Es varot iet arī viena pati.

— Man ar tevi jāaprunājas, vai tev ir laiks?

— Protams.

Viņi aizgāja līdz skvēram, kas tagad krēslā šķita kails un nemīlīgs, ar netīra, vēl neizkusuša sniega joslām, ar melniem, atkalas garozā iekaltiem koku stumbriem. Divi uzbeki, večuks un zēns, abi ģērbušies melnos, vatētos halātos, ar rokas zāģi zāģēja vēja nolauztu papeli.

Solam, pie kura viņi apstājās, aizmugures dēlis bija norauts: kāds naktī to bija pievācis kurināšanai. Bet pie čuguna kājām cieši pieskrūvētais sēdeklis vēl turējās, tikai viena mala bija apcirsta, it kā no tās kāds būtu plēsis skalus.

—- Ko mēs te sēdēsim? — Taņa paskatījās uz apskrubināto solu. — Labāk staigāsim. Kas noticis?

— Nekas sevišķs nav noticis, — viņš teica trulā, satriektā balsī. — Domāju, ka es nevienam nemaisos pa kājām, tomēr izrādās, ka maisos. Domāju, ka ārstēju bērnus no rīta līdz vēlai naktij, traucos visur, kur plosās epidēmija, tātad tomēr kaut ko daru. Bet izrādās, ka ne, vienkārši slēpjos no kara.

— Es pagaidām nekā nesaprotu!

— Kas tur ko nesaprast! Vajag rakstīt iesniegumu un vilkt šineli mugurā, tad es, izrādās, būšu cilvēks. Bez tā visa neesmu cilvēks.

— Vai tad tevi iesauc, vai?

— Neviens mani neiesauc. Ja iesauktu — būtu gājis! Par to nav runa!

— Kādēļ tad jāraksta iesniegums? Vai tu pats esi nolēmis iet? Ja tev no manis kauns, tad tās ir muļķības, — Taņa teica, kaut ari sirds dziļumos juta, ka tās nebūt nav muļķības.

— Paklau, tev manā labā kaut kas jānokārto ...— Viņš apturēja Taņu aiz rokas. — Es jūtos tavā priekšā vainīgs,’ taču zini, ka neesmu ne ļauns, ne slikts cilvēks un vienmēr cenšos darīt labu ne tikai sev, bet arī citiem ...

Taņa uz to būtu varējusi atbildēt, ka biežāk gan viņam izdodas darīt labu sev nekā citiem. Un galu galā gandrīz vienmēr iznāk tā, ka nevis viņš dara labu citiem, bet citi viņam. Un arī tagad, izrādās, viņai vajagot kaut ko nokārtot viņa labā. Bet kādēļ gan, taisnību sakot? Tikai tādēļ, ka viņš nav ne ļauns, ne slikts? Jā, nav ļauns, nav slikts. «Viss viņā tikai noliedzošais «ne» un «nav», bet kur tad apliecinošais «jā»?» Taņa nikni nodomāja.

Taņa klausījās un nepārtrauca, bet viņš turpināja stāstīt par to, kā viņu gandrīz katru nakti pieceļot no gultas un cik smagus difterijas slimniekus izārstējis pēdējo divu trīs mēnešu laikā, tāpat arī meningītu, tik daudz iznākot skraidīt no viena pilsētas gala uz otru, kamēr kājas vairs neklausot... un vēl, un vēl kaut ko par to pašu — cik viņš labs.

— Kādēļ tu man to visu stāsti? — Taņa beidzot nenocietās.

— Lai tu mani līdz galam saprastu.

— Bet ja nu es negribu tevi līdz galam saprast? Lūdzu, dzīvo, kā esi dzīvojis. Kas man par daļu?

— Taisnību sakot, es runāju riņķī un apkārt, — viņš teica un pasmaidīja. — Baidos iesākt. Jau veselu nedēļu domāju, bet tikai šodien saņēmos. Dod, es paturēšu tavu somu, — viņš pēkšņi atcerējās par somu viņai plecā.

— Nekas, man nav grūti, — Taņa atkāpās pussoli. Viņš stāvēja pārlieku tuvu, Taņai nepatika, ka viņai elpo sejā.

— Vai tu nekā neesi stāstījusi par mani rūpnīcas partorgam?

— Manuprāt, nē.

— Mēģini atcerēties. — Viņa balsī ieskanējās neuzticība.

— Man ir laba atmiņa, — viņa nikni atcirta. Taņai nenāca ne prātā stāstīt Maļiņinam par vīru. Ja Maļiņins pats jautātu, tad gan stāstītu. Bet Maļiņins nejautāja.

— Nu tad tava māte ir viņam sastāstījusi par mani!

— Nedomāju gan... — viņa sastomījās. Taņai sanāca dusmas par māti, par tās pārlieku labo izturēšanos pret Nikolaju.

— Tad es nezinu. Tātad viņam būs kāda dulla muša iekodusi. Ir jau tādi cilvēki: neviens tos nelūdz, bet tie paši bāž degunu

citu darīšanās. Izsauca mani pie sevis, apvainoja par divsievību un gandrīz vai pieprasīja, lai es no jauna apprecos ar tevi. Tikai tad norimās, kad es teicu, ka tu pati to nevēlies, ka tev bez manis ir bijuši citi vīrieši.

— Tu tomēr esi cūka.

— Kādēļ tad cūka? Tu taču pati atzinies.

— Tev, nevis viņam. Jo domāju, ka mans pienākums ir tev pateikt, lai tu ... — Viņa nepateica līdz galam un atmeta ar roku. — Kas tev lika viņam to stāstīt?

— Bet vai tad tu kaunies?

— Es nemaz nekaunos. Es neesmu tevi lūgusi par to runāt. Tas viss.

— Galu galā, ja tu domā, ka man nebija tiesību... Tomēr tas jau nav galvenais.

— Jā, protams.

Taņa noprata pēc viņa sejas, ka tūlīt ko lūgs — viņa ļoti labi atcerējās šo izteiksmi. Tūlīt ko prasīs. Bet ko? ...

— Vai tev ir labas attiecības ar to Maļiņinu? — viņš pēkšņi jautāja.

Viņa paraustīja plecus.

— Trīs reizes esmu ar viņu runājusi. Un kas tad ir?

— Piedraudēja man, ja es pats nedēļas laikā brīvprātīgi neaiziešot uz fronti, tad viņš panākšot, lai mani iesaucot armijā. Bet viņam, kā noskaidrojās, šeit Taškentā, pašā augša, ir liela pazīšanās ... Es to nevarēju pat iedomāties, tikai vakar uzzināju.

— Un kādēļ viņš tev to sacīja?

— Nav ne jausmas. Laikam iedomājies, ka visiem mana vecuma ārstiem jābūt frontē. To viņš neņem vērā, ka es neesmu nekādu «broņu» lūdzis, ka man pašam piedāvāja un tātad laikam bija iemesls. Bet tagad man vienmēr jādzīvo bailēs ... Bet par ko?

— Kāpēc tu tā uztraucies? Varbūt viņš gluži vienkārši ir pārsteidzies. Un galu galā, ja tevi arī pēkšņi paņem ...

Viņš neļāva tai pateikt līdz galam.

— Ja pēc likuma, tad lūdzu!... — viņš iesaucās. Un nikni atkārtoja: — Lū-dzu!... Taču iet bojā tikai tādēļ, ka šim kāds dundurs iekodis!... Tev ar viņu jāparunā. Es tevi ļoti lūdzu!

— Par ko tad?

— Saki, ka tev nav nekas pret mani. Ka viņš veltīgi uz mani ieēdies ... Dieva dēļ, ieskaidro viņam to, lai izmet no galvas savu stulbo iedomu. Galu galā... — Viņš šaubījās, tomēr

pateica: — Tagad tev tas neko nenozīmē... Saki viņam — tikai tādē|, lai viņš liek mani mierā, — ka mani vēl mīli un ka lūdz viņu ...

— Nerunā vairāk, lūdzams... — Taņa iesaucās. — Ja es tevi mīlētu kaut tik daudz (viņa parādīja ar diviem pirkstiem, cik daudz), es darītu visu, lai tu nokļūtu frontē. Kā tu to nesaproti! ...

Taņa tomēr no šī paskaidrojuma nevarēja saprast, kādēļ Ma-ļiņins tā grib, lai viņu iesauc armijā. Droši vien viņš kaut ko noklusē... Taču viņai negribējās iztaujāt. Juta, ka aiz tā slēpjas vēl kaut kas tāds, par ko būtu jākaunas, par ko ir pretīgi pat domāt.

— Vai tu viņam tomēr ko teiksi? — viņš jautāja.

— Nekā es viņam neteikšu. Tiec pats galā. Un, lūdzu, lasies.

Taņa pagriezās, sāka iet prom, bet, dzirdēdama, ka viņš nāk

līdzi, spēji apstājās.

— Es teicu: ej prom. Vai tad tu nedzirdēji?

— Man arī jāiet uz to pusi.

— Labi. Kur man jāiet, uz kuru pusi, lai tikai nebūtu uz to pašu, kur tev ... Nu, kur tad?

Taņa ielūkojās viņam acīs un pagāja garām uz pretējo pusi, pati vēl nezinādama, kur iet, lai tikai atrastos no viņa tālāk.

Pēc pārdesmit soļiem Taņa saprata, ka šoreiz viņš nenāk līdzi. Tagad bija riskanti braukt mātei pretī uz rūpnīcu, varēja izmainīties ceļā. Atlika vienīgi doties uz mājām. Arī māte droši vien kuru katru brīdi nomainīsies un steigsies uz mājām. Aizgājusi līdz krustojumam, nogriezās, lai izietu uz tramvaju. Ielas stūrī, kur viņa pagriezās, atradās dzimtsarakstu nodaļa, kurā bija iegājusi pirms trim dienām noskaidrot, vai šķiršanās lieta te būtu jāierodas kopā ar bijušo vīru.

Tagad, iedama garām šai mājai, Taņa atcerējās to dzimtsarakstu nodaļu Rostovā, kur viņi reģistrējās. Tā arī atradās stūrī, ar tādu pašu, tikko pamanāmu izkārtnīli pie ieejas. Ar izbrīnu un kaunu atcerējās tās jūtas, ko toreiz izjuta pret vīru. Jā, jā, toreiz izjuta.

Divarpus stundas viņa nomocījās ar tramvajiem, vispirms nekādi nevarēja tikt vienā, tad otrā un, tuvodamās inajai, bija gandrīz pārliecināta, ka māte jau būs atgriezusies, tomēr izrādījās, ka vēl nebija pārnākusi. Arī Suvorovas nebija: tai bija iekritusi tā diena, kad jāpāriet no vienas maiņas uz otru un tādēļ nācās rūpnīcā pavadīt veselu diennakti. Suvorovs viens pats bija istabā, sēdēja pie galda nenoģērbies, atbalstījis galvu

uz rokām. Taņa nodomāja, ka Suvorovs ir iereibis, bet viņš, tiklīdz tā ienaca, pacēla galvu un noņēma cepuri.

— Redz, kā lāgiem ir, atvelcies līdz mājai, un nav spēka noģērbties ... Tavu māti negaidīju — braucu viens pats mājās. Viņai šodien ēdnīcā komisija. Pieķēruši vadītāju: slēpusi gaļu... Plakātos gan rakstām: «Katrs grams strādnieku katla!» — bet, lai ka cenšamies, tomēr tā neiznāk!... Kur tu biji?

— Skatījos filmu «Rajona komitejas sekretārs».

— Nu, kā patika? Tā taču ir par jums, par partizāniem ...

— Patika, — Taņa noteica un, brīdi klusējusi, piebilda: — Kaut gan daudz kas ir pavisam citādi.

— Daudz kas ir citādi, — Suvorovs noteica. — Pamēģini vien uzņemt filmu par mums, lai viss būtu tā, kā ir! Vai tagad esi apskatījusi visu mūsu rūpnīcu?

— Visu apskatīju.

— Un ko pateiksi?

— Grūti... īpaši bērnu žēl.

— Man gan viņu nav žēl, — Suvorovs teica Taņai par pārsteigumu. — Manā cehā ir divdesmit pusaudžu ... Viņus atveda no Ļeņingradas FRA skolas, kas bijusi pie Lasala vārdā nosauktās rūpnīcas. Toreiz gan man bija viņu žēl... Tos, kas palikuši dzīvi, veselu mēnesi turēja atpūtas namā, baroja pēc direktora pavēles, atraujot no visiem fondiem, kur vien varēja. Un tagad strādā. Man viņu nav žēl, ka strādā, tas viņiem arī jādara. Man viņu žēl tāpēc, ka šie pusaudži var izaugt tik lieli, ka viņus sāks ņemt uz fronti, baidos par to, kaut viņus nenogalinātu, gribu, lai karš beigtos ātrāk, pirms viņus iesauks. Bet citādi, lai.palīdz vien, mēs arī neesam no dzelzs.

Viņš novilka mēteli, pakāra uz naglas un atkal apsēdās pie galda.

— Liec puslitru galdā, visu izstāstīšu par mūsu rūpnīcu.

— Kur lai es to rauju, Vasilij Petrovič?

— Zinu, ka nav kur raut! Tad pacienā ar tēju — izstāstīšu pusi. Tev pietiks arī ar pusi...

Taņa attina vēl remdeno, no rīta lupatās ievīstīto tējkannu, drusku pasildīja uz petrolejas virtuves, aizdedzinājusi tikai vienu dakti, apsēdās pie galda, ielēja Suvorovam un pati sev, izņēma no maisa pēc atestāta saņemto maizes klaipu un nogrieza vairākas biezas šķēles, lai Suvorovs ņemtu nekautrēdamies. Kamēr viņa to visu darīja, viņš sēdēja un klusēja, atbalstījis zodu ar dūrēm un aizvēris acis. Taņai pat šķita, ķa viņš iesnaudies.

— Dzersim nu tēju, — viņa pieskārās Suvorova piedurknei.

Viņš atvēra acis, paņēma glāzi, ātri dažos malkos izdzēra

tēju, apēda gabalu maizes un uzlika roku uz glāzes, kad viņa atkal gribēja ieliet.

— Pagaidām nevajag.

— Tad stāstiet par rūpnīcu, — Taņa sacīja.

— Bet ko tur lai stāsta. Pati visu redzēji... Tādu milzeni miera laikā veselu gadu vestu uz šejieni un jaunajā vietā vēl divus gadus montētu. Četrdesmit pirmajā gadā es izgāju pēdējo reizi no rūpnīcas Rostovā, lai jau sēstos ešelonā, un pa ceļam ieskrēju savā dzīvoklī. Tikai pirms pusgada bijām to saņēmuši. Iegāju. Atslēdzu durvis. Dzīvoklī silts: rūpnīcas TEC vēl darbojās, vēl nebija to uzspridzinājuši. Neizslēgtais reproduktors atskaņoja mūziku. Logi ciet, un puķes uz palodzēm novītušas: tās stāvēja neaplietas. Ģimene šūpojās kaut kur ešelonā jau trešo dienu ... Kādēļ to visu nule atcerējos, pats nezinu. Mums ar Serafimu tagad tas dzīvoklis tāla pagātne — tagad mums šeit Taškentā ir īstās mājas! No šejienes vienu dēlu pavadījām un šeit saņēmām nāves ziņu ... No šejienes otrs pats aizgaja, un atkal uz šejieni atnāca nāves ziņa... Un, vai tu zini, kā viņš aizgāja? Jau strādāja manā cehā par kalēju, es cerēju, ka viņu neiesauks: kvalificētu strādnieku visur trūka. Bet te darbā bija savainojis pirkstus un dabūja slimības atvaļinājumu. Oktobrī satika savus iesauktos biedrus ... Bet par ko tad toreiz, oktobrī, runāja? Staļingradas vārds vien skanēja . . . Sie teikuši: «Brauksim uz Stajingradu!» Kopā ar tiem bija iegriezies mājās, paņēmis pusklaipu maizes, paņēmis katliņu, atstājis zīmīti un aizbraucis. Nākamā vēstule jau bija nāves ziņa ... Es vēl esmu jauns, man bija divdesmit gadu, kad ar Simu apprecējos, martā man paliks tikai četrdesmit trīs gadi, bet divu dēlu vairs nav, karš paņēma ... Kā tad mēs lai tālāk vadām savu dzīvi?

Pagājušajā brīvdienā mēs ar Simu iegriezāmies skvērā ... Sēžam, saulīte silda, sniegs kūst... Es viņai saku: «Sima, paklau, Sima, ja karš šogad beigsies, tad mēs vēl pagādāsim ij dēlu, ij meitu... Mēs tak vēl neesam veci!» Viņa atbild: «Nē, vairāk negribu.» Es viņai pa jokam saku: pieraugi, ja tu negribēsi — es apņemšu jaunu sievu, sagādāšu ar to sev bērnus ... Kad biju pateicis, tad nodomāju, ka esmu gan muļķības samelsis: apvainosies ... Taču viņa neapvainojās, atbildēja man pavisam nopietni: «Un labi vien būs,» saka, «es viņiem būšu vecmāmiņas vietā. Vai tad tu neredzi, ka es jau esmu vecene?» Vienmēr raudāja viņa, bet no šitiem vārdiem es apraudājos.

Sēžu viņai blakus un raudu. Pateica tā, tikpat kā sev galu darīdama ... Es raudu, bet viņa sēž, klusē un neraud. Pēc tam noteica: «Nu, varbūt iesim uz mājām ...»

Tā, redz, Taņa, dzīve ir samezglojusies. Protams, katrā mājā jau tā nav, bet mūsējā ir. Labi ka tu dzīva pārnāci, un nebrauc prom no mātes, ja vien vari ...

— Nē, Vasilij Petrovič, es došos uz fronti, tiklīdz atvaļinājums beigsies. Es jau mātei to pateicu ...

Viņš atmeta ar roku, tomēr strīdā neielaidās. Pēcāk, brīdi klusējis, jautāja:

— Kā tev patika mūsu lietuve? Nu, saki vien taisnību! Mūsu lietuve tev šķita briesmīga elle, kad tu pirmo reizi tur iegāji, vai ne? Cilvēki guļ smiltīs taisni pie krāsnīm, nepilngadīgie rīkojas ap uguni... Meitieši pārstiepjas, nes tādas kastes, kādas dažs labs krāvējs nepaceltu. Tā ir, vai ne? ... Bet tagad es tev pastāstīšu, kā mēs gaidījām šo lietuvi tikpat kā dieva dāvanu, kad cēlām ... Deviņdesmit dienas būvēja, visa rūpnīca skaitīja stundas. Inženieris Zotovs, kurš to būvēja, septiņas beidzamās dienas nebija gulējis, uzkāpa uz jumta pārbaudīt spāres, aizmiga un nokrita, salauza mugurkaulu un nomira pusdienu pirms atklāšanas... Mūsu lietuve jau ir samērā laba! Viena no labākajām Taškentā! Var teikt, no prieka raudājām, kad to atklājām: tā kā ritdien būtu izbeigušies pēdējie apgata-veņi, ko atvedām no Rostovas, bet šodien jau deva pirmos lējumus! Mūsu rūpnīca nevienu dienu nestāvēja mierā ... Bet ģenerēji un pulkveži brauc šurp pēc «katjušām», un no viņiem to vien dzirdam: «paldies» un «dodiet». Dodiet, dodiet... Un dodam arī, tikpat kā caurā maisā. Novembrī rāvāmies, no kājām krizdami, tomēr decembrī devām par desmit procentiem vairāk nekā novembrī! Ne jau par paldies un ne jau par trieciennieku pīrādziņiem, bet tādēļ, ka frontē uzbrukums... Beidzot sagaidījām! Nu jau arī līdz Rostovai vairs nav tālu. Es mērīju pēc kartes. Mēs ar Simu nolēmām: nebrauksim vairs uz turieni atpakaļ. Smagi. Tomēr es mērīju.

Pērngad oktobrī piedzēros... Dēls aizbrauca, atstāja zīmīti ... Todien es nedzēru, sagaidīju brīvdienu; aiznesu uz uteni dēla baltās kurpes ar briežādas zoli, kuras vēl Rostovā pirkām, apmainīju pret puslitru un piedzēros beidzamo reizi mūžā. Pēc tam kad biju aizmidzis, sapnī redzēju vecāko dēlu, to, kas kritis: karavīra drēbēs ģērbies bija nometies manā priekšā ceļos ... Es viņam saku: «Celies!» Bet viņš atbild: «Nevaru, man kājas norautas . ..» Nometies ceļos, skatās uz mani. «Dzer?» viņš jautā,

bet es ciešu klusu, nevaru atbildēt. «Nu, dzer, dzer,» saka, un iet taisni uz ceļgaliem pa zemi no manis prom... Tu, Taņa,. raksti mātei, kad aizbrauksi uz fronti. Labāk raksti uz rūpnīcu, lai vēstules nepazustu ...

— Vasilij Petrovič, kas notika ar tēvu?

— Tas, ko māte tev stāstīja.

— Bet vai viņš bija vainīgs?

— Viņš sevi par tādu uzskatīja.

— Un jūs? ~

— Balsoju par izslēgšanu. Citu priekšlikumu jau nebija.

— Bet ja viņš tiešām visu to būtu ņēmis līdz, uzdūries vāciešiem un viss būtu nonācis viņu rokas, vai tad būtu labāk?

— Kas būtu labāk, kas sliktāk, to mēs nevaram zināt, taču tas, ka viņam vajadzēja dokumentus un biedru iemaksas paņemt līdzi, bet viņš nepaņēma, tāds fakts palika! Esmu vairāk nekā pārliecināts, ka daži izgāja sveikā par daudz smagākiem nodarījumiem — un nekas, staigā ar partijas biedra karti kabatā ... Bet viņš visu godīgi pateica. Domāja, kā labāk, taču iznāca sliktāk. Vai tad viņam vien toreiz tā gadījās? Pavisam jaunus, pašu būvētos kombainus aizsprostu vieta sagāzām pie prettanku grāvjiem — citu uz cita ... Bet cehos brīžiem bija rīkojums spridzināt, brīžiem nespridzināt... Kolonas saurbtas, cehos salmu maisi, spaiņi ar degvielu — viss sagatavots gan spridzināšanai, gan dedzināšanai. Var spridzināt, var dedzināt... Un runāja, ka vācieši jau ienākuši pilsētā... Ej nu tādā brīdī tiec gudrs — kur kas darāms ...

— To laiku es atceros ... — Taņa nopūtās.

— Lai bija kāds bardaks būdams, — atvainojos par izteicienu, — tomēr rūpnīcu izvedām, — Suvorovs teica. — Un cehus nomontējām nevis pa roku galam, bet tā, lai vēlāk pēc iespējas ātrāk varētu sameklēt, kur kas atrodas! Un pēc sešām nedēļām šeit devām pirmo produkciju. Protams, no vecajiem apgatave-ņiem. Taču tos arī izvedām, nepametām. Un Krotovs, kurš tavu tēvu iegāza, pēc manām domām, bija nelietis un nekas vairāki

— Bet ja nu ne?

— Kāpēc tu šaubies? Vai tad tur pie vāciešiem tādus neredzēji?

— Es redzēju tādas lietas, ko jūs nevarat pat iedomāties. Es tur redzēju tādus neliešus ...

— Bet, kad cehā mums stāstīji, tad par tiem neteici ne vārda, — Suvorovs pavīpsnāja. — Vairāk tikai klāstīji par jūsu partizānu varoņdarbiem ...

— Nav taisnība, pieminēju gan, stāstīju arī par to, kā piespriedām nāvessodus un viņus likvidējām.

— Nu, to tikai tā starp citu ...

— Vai tad man vajadzēja sīki izklāstīt, kādi tie ir? Jūs paši to nevarat saprast? Ko domājat, vai ir patīkami ļaudīm stāstīt, kā tad, ja tas pavēlēts, man vajadzēja ar tādu dzert šņabi, pie patafona mūzikas dejot fokstrotu, paciest, ka viņš man uzbāžas, izlocīties un apsolīt, ka citreiz viss būs ... Bet pēc tam divreiz atvērt un aizvērt vēdlodziņu — dot signālu, lai zina, ka viņš tūlīt viens pats piedzēries ies ārā un lai aiz stūra viņu piebeidz ... Negribu stāstīt ne to, kādi viņi ir, ne to, kā viņus nogalina. Tikai tagad bija tāds garastāvoklis un pateicu ...

— Skaties tikai, kāda tu esi!... — Suvorovs nobrīnījās. — Bet es domāju, ka tu tāda lēna.

— Lēna biju un izbiju, — Taņa noteica, vēl vienmēr dusmodamās uz Suvorovu.

Viņa nevarēja piedot, ka Suvorovs it kā apšaubīja viņas patiesīgumu. Jā, viņa nestāstīja visu, ko zināja, kad tur kalvē runāja ar strādniekiem. Viņai nebija tiesību visu stāstīt un arī negribējās. Bet tas, ko viņa stāstīja, bija patiesība, katrs vārds. Par visiem cilvēkiem bija patiesība, par viņu varonību, par labajiem darbiem... Ir par Kaširinu, ir par citiem un arī par Deg-tjaru, tādēļ ka citiem nav nekādas daļas, kas viņai ar to bija, tas tik un tā palika īsts varonis.

— Nedusmojies, — Suvorovs sacīja, redzēdams, ka viņa sapīkusi klusē. — Tava runa pie mums kalvē bija pat ļoti laba. Es tevi gribēju tikai paķircināt, bet tu tūlīt sapūties ... Vai tad jums tur partizānos visi ir tik spuraini?

Suvorovs jautājoši palūkojās viņā, atbalstīdams pret lielo dūri savu mazo, mūsiņām izraibināto seju ar šķelmīgi piemiegtajām acīm, un Taņa, raudzīdamās šajā sejā, kas pēkšņi bija kļuvusi it kā jaunāka, atcerējās Rostovas pagalmu un ieskurbušo Vasiliju Petroviču, kurš algas dienā dejodams vien gāja pār pagalmu, miermīlīgi izvairīdamies no Simas, kura steidzās jo ātrāk iedabūt viņu mājā, un dziedāja draiskas častuškas, izaicinoši izslējis vasaras raibumiem nosēto degunu pret augšējo stāvu logiem.

Taņa pasmaidīja par šīm atmiņām.

— Ko tu smaidi? — Suvorovs jautāja.

Taču viņa neteica, par ko smaida, tādēļ ka likās neērti divu karā kritušu dēlu tēvam tagad to visu atgādināt.

Taņa domāja, ka māte pārnāks līdz nāvei nogurusi, labi ja

spēs aiziet līdz gultai, tomēr viss iznāca citādi. Māte atnāca, degdama nepacietībā izstāstīt Taņai un Suvorovam, kā ēdnīcā viss notika un kāds bija iznākums. Vadītājai neesot ļāvuši nekur aiziet, sastādījuši protokolu un sākumā izsaukuši miliciju, pēc tam arī izmeklētāju un turpat uz vietas pirmo reizi nopratinājuši un aizveduši taisni no rūpnīcas. Tagad dabūs desmit gadus — ne mazāk!

Māte stāstīja, kā atraduši vadītājas noslēpto gaļu un cik viņa bijusi veikla: protams, nedarīja jau to pirmo reizi... Vēl nesen, uz Oktobra svētkiem, par labu darbu saņēmusi goda rakstu un prēmiju — talonu manufaktūras iegādei — un nemaz nav kautrējusies, paņēmusi! Ir taču arī tādi cilvēki pasaulē! Vai nu viņai šis talons bija vajadzīgs, — tādai zaglei! Droši vien mājās visa kā diezgan. Aizbrauca arī pie viņas izdarīt kratīšanu, rīt pateiks, ko būs atraduši.

— Varbūt nekā neatradīs, — Suvorovs teica. — Ja ir sazagusies, tad jau glabā pie radiem. Tagad viņi šinī ziņā izskoloti ...

— Vai vīrs un bērni viņai arī ir? — Taņa jautāja.

— Vīrs viņai ir armijā, majors, apsardzē uz dzelzceļiem vai kaut kas tamlīdzīgs ... Braukā uz priekšu un atpakaļ, — māte stāstīja.

Taņa pēkšņi atcerējās to cukura majoru Maskavā.

— Un bērni arī ir — divas meitenes, iet skolā ... Tikai vienu reizi pa visu laiku tās atveda uz ēdnīcu. Viņa man teica: «Kaut arī nav pie kā atstāt, tomēr nevaru ņemt līdzi, lai nebūtu jādzird pārmetumi, ka savus bērnus ēdnīcā piebaroju.» Redz kā centās izlikties mūsu priekšā, nolādētā neliete! Bet abas meitenītes tādas brangas, — Taņas māte piebilda gandrīz ar naidu.

— Kādēļ tu tā runā par bērniem... — Taņa pārmeta. — Nu lai ir brangas. Vai tad būtu labāk, ja viņas būtu izbadējušās?

— Labāk stāvi klusu! — māte atcirta. — Vai tu daudz saproti! Es pēc maiņas nejūtu ne roku, ne kāju, tomēr eju uz ēdnīcu, raugos, lai katru gramu ieliktu katlā ... Bet viņa stiepj gaļu uz mājām. Nu taisni neliete, kā lai citādi viņu par to sauc?

— Labi, nomierinies ... Vai uzkarsēt tev tēju?

— Nekas, iedzeršu tādu pašu remdenu ...

Māte paņēma Taņas nogriezto rupjās maizes riecienu, nokoda lielu kumosu, iedzēra malku tējas un ierunājās pavisam citādā — klusā un labsirdīgā balsī:

— Vai sen jau te sēžat bez manis? Par ko tad tā runājāt?

— Neko sevišķu, — Suvorovs sacīja pieceldamies, — es stāstīju par mūsu dzīvi, viņa par savējo. Tas pats vien sanāk, visur karš cilvēkiem spiež plecus.

— Viņiem tomēr ir grūtāka dzīve nekā mums, — Taņas māte pavērās uz meitu un jau kuro reizi atkal ar šausmām iedomājās, ka paies vēl divas nedējas un Taņa aizbrauks uz fronti.

— Labi, — Suvorovs noteica, — pēc kara, ja paliksim dzīvi, gan jau tad izlīgsim — pašu ļaudis. — Un, uzmetis mēteli uz pleciem, izgāja pagalmā.

— Diezin kāpēc Nikolajs šodien bija atnācis uz rūpnīcu, esot meklējis tevi, tā man Serafima stāstīja, — Taņas māte steigšus ierunājās, tiklīdz Suvorovs aizvēra durvis. Viņa gribēja izrunāties divatā, kamēr tas nav atgriezies.

— Es viņu satiku.

— Nu, un kas tad bija?

— Nekas. Es taču tev teicu, ka mums ar viņu vairs nekas nebūs.

— Daudz ko tu sacīji... Tātad tomēr tevi sameklēja?...

— Sameklēja gan, — Taņa nopūtās.

Tik un tā viņas ar māti nevarēs saprasties, ja neizstāstīs to, ko Taņai līdz šim negribējās stāstīt.

— Par ko tad runājāt? — māte aši jautāja, atkal paraudzīdamās uz durvīm.

— Viņš šoruden ir apprecējies, — Taņa jautri un skaļi noteica, priecādamās par savu negaidīto lēmumu.

— Ko tu teici? — māte jautāja.

— To, ko tu dzirdēji, apprecējies šeit, Taškentā, — Taņa atkārtoja un pat ar tādu kā ļaunu prieku apmierināta ieraudzīja mātes apmulsušo seju. Viņa saprata, ka naktī nevarēs izvairīties no garas sarunas par Nikolaju, bet tagad vismaz šī saruna būs beidzamā.

Suvorovs no ārpuses pienāca pie durvīm, bet nenāca iekšā, varēja dzirdēt, kā viņš tur mīņājas, tīrīdams zābakus uz kājslauķa.

Abas sievietes klusēdamas gaidīja, kad viņš ienāks. Taņa ar atvieglojuma sajūtu. Māte ar nepatiku.

— Raudzījos debesīs, uz rīta pusi it kā vajadzētu atkal skaidroties, — Suvorovs ienākdams teica un uzmanīgi pavērās apklusušajās sievietēs, bet nekā nejautāja. Noņēmis no pleciem mēteli, apsēdās gultā un klusēdams sāka vilkt nost zābakus.

CETURTĀ NODAĻA

No rīta laiks tiešām noskaidrojās. Suvorovs un māte aizgāja; uz rūpnīcu vēl tumsā, bet Taņa palika un gulēja, gulēja, līdz pamodās no tā, ka saule iespīdēja pa logu taisni acīs.

Viņa piecēlās, iedzēra siltu tēju no tējkannas, kura, kā parasti, bija ietīta lupatās, un virsū vēl uzlikts spilvens, apēda «trieciennieku» pīrādziņu, kuru māte tomēr bija atnesusi no rūpnīcas; vakarā nedeva, lai nebūtu jāstrīdas, bet atstāja uz rītu..

Tagad, sēdēdama viena pati šinī istabā, Taņa iedomājās par aizbraukšanu. Vēl priekšā gandrīz divas nedēļas ilgs atvaļinājums, bet pēc tam māte atkal paliks viena. Jau pirmajā dienā, pēc atbraukšanas, kad māte šeit istabā mazgājās vanniņā, Taņa nobijās, cik tā novājējusi. Visas šīs dienas viņa ar varu spieda māti ēst labāk, taisīja vaļā visus līdzatvestos konservus... vakar saņēma pēc atestāta .. . Nu, bet pēc tam? Viņa aizbrauks, un kas būs tālāk? Atsūtīs naudas atestātu? Par naudu tagad' nekā liela nevar nopirkt... Māte visu laiku viņu mierina, ka cilvēki dzīvojot arī sliktāk. Var jau būt, ka dzīvo arī sliktāk, taču visļaunākais ir tas, ja cilvēks paliek viens... Jā, šodien, pat, kamēr vēl nav aizbraukusi, pašai jāaiziet uz sīkumtirgu un tur uzreiz jāapmaina pret rīsiem visas tās mantas, ko iedeva. Artemjevs. Citādi, ja atstās, māte var to arī neizdarīt; pati badosies, bet mantas glabās, nolēmusi: «Kad Tatjana citreiz atbrauks, tad apmainīsim.»

Taņa izvilka no gultas apakšas mugursomu, kurai nemaz nebija pieskārusies ne pa ceļam, ne šeit, nopūtusies to attaisīja un sāka ņemt ārā mantas. No ziemas drēbēm bija tikai viena zila. ševiota jaka un gluži jauni, nevalkāti svārki. «Par tiem droši vien dos daudz,» Taņa nodomāja. Viss pārējais bija domāts vasarai: laiviņas, sandales, divas katūna kleitas, divi sarafāni un vēl viena zīda kleita — bez piedurknēm un ar lielu kakla izgriezumu.

Taņa atcerējās, ka Masa viņai bija stāstījusi, kā viņi ar Sincovu uzzinājuši par kara sākšanos, tiklīdz izkāpuši no vilciena Simferopolē.

«Paņēma līdzi, ko valkāt atvaļinājuma laikā, bet tā arī nepaguva ne reizi uzvilkt,» Taņa nodomāja par Māšu tā, kā jātu sen bija pieradusi domāt par cilvēka nāvi.

Viņa sāka likt mantas atpakaļ mugursomā, taču, kad paņēma zīda kleitu un laiviņas, apstājās. Taņai iegribējās palūkoties, kada viņa izskatās šinī kaut arī saburzītajā kleitā. Patlaban

viņai likās, ka nav vilkusi kleitu mugurā kopš pirmskara laika, kaut gan tas nebija taisnība. Tur, Smoļenskā, konspiratīvajā ■dzīvoklī, viņa tieši staigāja civilapģērbā, un viņai bija pat viens izejamais tērps, kuru uzģērba tad, kad gāja uz dejām vācu oficieru klubā, un citreiz tas viņai bija mugurā Sofijas Leonidov-.nas kaimiņa vārdadienā, un viņa dejoja ar šī kaimiņa brāļadēlu policistu Suriku, kuru vēlāk palīdzēja novākt.

Taņai tomēr nebija tāda sajūta, ka tur, Smoļenskā, butu staigājusi civilapģērbā. Tur šis tērps bija tikpat kā dienests, kā sveša āda. Toreiz viņa ar naidu domāja par to un visvairāk ilgojās atkal nokļūt mežā, brigādē ... Laikam gan arī tādēļ viss tik pēkšņi iznāca ar Degtjaru, ka pagrīdē bija tik ļoti nomocījusies, it kā kamoliņā sarāvusies, jutās kā sasaistīta... Kad atgriezās nodaļā, gribējās izslieties visā augumā, izstaipīt rokas un kājas, smaidīt, dziedāt, mīlēt cilvēkus un sacīt tiem, ka tos mīl. Bija vasara, augusts, tik silts, saulains laiks, un tik jaukas naktis...

Jau pirmajā uzdevumā viņa gāja kopā tieši ar Degtjaru, par kuru brigādē runāja, ka pasaulē neesot otra pārgalvīgāka un veiksmīgāka cilvēka. Tanī operācijā, kad uzspridzināja tiltu, Taņa pati redzēja, cik viņš pārgalvīgs, un saprata arī, ka viņam ļoti veicas, tālab ka tad, kad vācieši pēc sprādziena apšaudīja mežu ar mīnām, milzīga šķemba kā ar nazi nošķēla Degtja-ram no galvas cepuri, bet galvu tikai ieskrambāja. Tiesa, ievainojums stipri asiņoja, viņa toreiz ilgi noņēmās ar pārsiešanu ...

Bet pēc tam viņi atkāpās dziļāk mežā un tur pārnakšņoja, jo nepaspēja aiziet līdz bāzei. Pat peldējās naktī meža strautā un, drusku nosaluši, abi ar Degtjaru, nošķīrušies no citiem, sēdēja nogāzē pie strauta. Taņa prasīja Degtjaram, vai nesāpot galva, bet viņš tikai smējās par tādu jautājumu, smējās par savu ievainojumu un teica, ka šodien esot iemīlējies Taņā uz visu mūžu un tagad neparko savu mīlestību neaizmirsišot.

Un Taņai arī likās, ka ir Degtjaru iemīlējusi pārdrošības un skaistuma dēļ, jo viņš patiešām bija skaists, un tādēļ, ka tā smējās par savu ievainojumu un pat neiekunkstējās, kad viņa šuva ciet brūci, tikai smēķēja un jautāja: «Nu, kā veicas, dakter? Lūdzu, lai šuve būtu gluda kā uz mašīnas ...»

Ja, Degtjars ienāca Taņas dzīvē tādā brīdī — tūlīt pēc pagrīdes, kad viņa pēkšņi jutās tikpat kā bez galvas — laimīga, neapdomīga un bezgalīgi uzticējās visiem savējiem. Gribējās pat lēkāt aiz prieka, kad gāja pa mežu: gribējās, galvu atliecot,

raudzīties debesīs, gribējās apstāties pie bērza un pieglaust tam vaigu.

Un Degtjaram nemaz nevajadzēja Taņu pielauzt, kā tas pēc tam bija plātījies, stāstīdams, ka vienā vakarā esot viņu pielauzis. Nav taisnība, viņa pati ielaidās. Un visu zināja un neko. nebija izlaidusi no acīm, kad pavadīja nakti ar to kopā.

Tā, lūk, tas bija īstenībā. Bet pēcāk viņa Degtjaram sacīja,, ka negrib, lai visi zinātu, un tas atbildēja «protams». Kad atgriezās bāzē, vēl divas reizes viņi aizgāja un pavadīja nakti meža, tad atkal abi gāja vienā uzdevumā un pārnakšņoja kopā. Bet pēc tam viens pats aizgāja uzdevumā un Taņa uztraucās,, ka tikai kas nenotiek, un Degtjars atgriezās tikai pēc sešām dienām, kad visi jau domāja, ka ir kritis, viņa ieraudzīja to iztālēm, un tas redzēja arī viņu. Taņa gaidīja līdz pusnaktij tur, kur Degtjars varēja atnākt, taču tas neatnāca, un viņa nodomāja, ka ir noguris un, atgriezies no uzdevuma, guļ, un izlamāja sevi, ka bija uz to dusmojusies. Taču tas neatnāca arī nākamajā naktī un trešajā dienā, Taņu saticis, pamāja viņai, it kā nekas, nebūtu noticis. Bet vakarā pie viņas ienāca viena sieviete no brigādes, jauka, pat ļoti jauka, tikai runāja, ka esot pārlieku laba pret dēliešiem, un teica:

— Zini, Degtjars vakar bija pie manis. Es nopratu, ka viņam kaut kas ir ar tevi, un jautāju: «Kādēļ tu nāci?» Bet šis atbild: «Man ar viņu bija tikai tā uz īsu brīdi. Es saderēju ar Dutikovu, ka viņa nav nekāda svētule, ja gribēšu, būs mana, tiklīdz pirmo reizi paliksim divatā ...»

Taņa jau sen pazina šo Dutikovu un neieredzēja to kopš paša sākuma, tikko bija ieradusies nodaļā, jau pirms aiziešanas pagrīdē. Tas bija negodīgs, kaut arī drošsirdīgs cilvēks, un jau toreiz viņai uzmācās. Kad šī sieviete sacīja, ka Degtjars saderējis tieši ar Dutikovu, Taņa noticēja, ka tiešām tā ir bijis, kā sieviete stāstīja, izjūtot pirmā mirklī šausmas, kas tūlīt pārgāja smagā vienaldzībā. Tikai kādēļ gan viņa to bija stāstījusi?

— Kādēļ tu to stāstīji? — Taņa jautāja.

— Man tevis žēl. Negribu, ka tu veltīgi ciet viņa dēļ. Tu nedusmojies uz mani.

— Es nedusmojos uz tevi! Bet kur viņš tagad ir?

— Nezinu, — sieviete atbildēja.

Un Taņa devās meklēt Degtjaru. Iztālēm viņu ieraudzījis, tas izlikās, ka neredz, un iegaja zemnīcā, kur dzīvoja vīrieši. Veselu stundu viņa staigāja ap zemnīcu un gaidīja, tādēļ ka nevarēja atlikt šo sarunu. Kad Degtjars iznāca un vairs nevarēja

izlikties, ka neredz Taņu, uzsmaidījis sacīja: «Sveicināta!» — un sniedza roku, viņa arī sniedza roku, tādēļ ka tas tomēr bija viņas cīņu biedrs, un jautāja:

’— Vai taisnība, ka tas viss bija tikai tādēļ, ka tu saderēji ar Dutikovu?

Un, no Taņas sejas sapratis, ka nav nozīmes melot, Degtjars negribīgi atzinās: «Jā, liekas, bija gan tāda saruna, bet vai nu mazums blēņu mēs, dēlieši, savā starpā samelšam! Tu neņem par pilnu tādas runas.»

Viņai gribējās cirst tam pliķi sejā, taču viņa nesita, tādēļ ka tas tomēr bija viņas biedrs, tikai sacīja: «Nu tad sveiks!» — un gāja prom. Bet Degtjars metās pakaļ, satvēra Taņu no mugurpuses aiz rokām, pagrieza un, pārliecināts par savu varu, lēnām, ar spēku pieglauda sev klāt un noliecās, lai noskūpstītu. •Un te, atbrīvojusi roku, viņa no visa spēka tam iesita ar plaukstas sāniem pa acīm, kaut arī tas bija viņas biedrs. Degtjars piespieda roku pie acs un atrāvās nost. Bet viņa pagriezās un aizgāja neatskatīdamās.

Viņa laikam bija savā ziņā nenormāla, bet varbūt arī laimīga, nevis tāda, kā bija dzirdējusi un lasījusi par citām. Jau otro reizi mūžā cilvēks, ar kuru viņa dzīvoja un kuru, kā šķiet, mīlēja, pēkšņi likās muļķīgs un nelietīgs un tanī pašā mirklī kļuva arī pilnīgi vienaldzīgs. Viņa jau vairs nevarēja iedomāties, kā varētu dzīvot ar to tālāk, un, kad tas noliecās un pievilka viņu sev klāt, viņa juta vienīgi sāpes rokās tur, kur tas bija sagrābis, un nepatiku pret tuvo, smago elpu, kas pēkšņi šķita netīra.

Degtjars droši vien bija uz viņu pārskaities, tādēļ ka pēc dažām dienām, garām iedama, viņa neviļus dzirdēja, ka tas, sēdēdams pie ugunskura, rupji plātījās citiem vīriešiem. Un, lūk, toreiz tad arī Kaširins bija izsaucis Degtjaru, lai «neskandina», bet pēc tam izsauca ari Taņu un jautāja: «Bija kas vai nebija?» — «Kādēļ jums tas jāzina?» viņa jautāja. «Tādēļ, ka tad, ja bija, tad pietiek viņam ar to, ka sadevu sutu, bet, ja nebija, tad sodīšu.» — «Bija,» Taņa atbildēja, «taču vairāk nebūs. Varat par to nedomāt!»

Pagāja nedēļa, un, kad sākās vāciešu uzbrukums mežam, Degtjaru atvilka «laiviņā». Tas bija nesamaņā, ar mīnas saplosītu vēderu. Un viņa izņēma no ta iekšām lielu šķembu un saīsināja un sašuva saplosītās zarnas, un darīja visu, ko varēja, lai to glābtu, bet, kad, pie samaņas nenākdams, tas noasiņojis tomēr nomira, viņai bija tā žēl vienkārši kā biedra, kurš bija

viens no drošsirdīgākajiem brigādē. Pēc tam cita citai sekoja nāves un smagi ievainojumi, un operācijas, un katru dienu nācās pārcelties uz jaunu vietu — veselas divas nedēļas. Kamēr viņi vēl nebija izlauzušies no ienaidnieka loka, apkārt virda īsta elle, un viņa gandrīz neatcerējās Degtjaru, nebija laika. Pēcāk, kad iestājās atelpa, Taņa domāja par to vienaldzīgi, bet par sevi — ar novēlotu īgnumu; jo vairāk tagad, kad šis cilvēks bija miris, un par to, kas starp viņiem bija noticis, varēja vainot tikai pati sevi.

Atmiņas nekad nav tik tālas, lai tām nebūtu nekādas nozīmes. Pat tās, kurām, likās, sen jau pārvilkta svītra, spēji pamostas un atkal kaut ko nozīmē.

Ka Taņa no jauna iedomājās Degtjaru, nozīmēja: lai būtu kā būdams ar vīru un Degtjaru, tas nav atņēmis vajadzību mīlēt un darīt laimi sev un citam cilvēkam. «Darīt laimi» — tā taču nesaka. Tā saka tikai par brīnumu. Un kas tad ir, ja viņa par sevi iedomājās taisni tā: darīt laimi! ...

Viņa paņēma kleitu un, pielikusi sev klāt, brīdi uzkavējās pie spoguļa, kas bija pakārts pie sienas. Tā bija trīsviru spoguļa sānu daļa. Raudzīdamās tajā, viņa atcerējās Suvorovas stāstu, kā nolauzusi to Rostovā no trīsviru spoguļa. «Nolauzu un iegrūdu čemodānā, domāju, varēšu spoguļoties ...»

Pielikusi kleitu, Taņa apsvēra, kā iešūt malu un cik jāieņem viduklī. Apsvēra tā, it kā tiešām grasītos to darīt.

Pasmaidījusi spogulī par zilo rakstu, kas viņai iepatikās, un par savu sievišķīgo muļķību, pārlocīja kleitu uz pusēm, tad vēlreiz uz pusēm un, iebāzusi kopā ar laiviņām mugursomā, sāka posties uz sīkumtirgu: uzvilka vateni un apsēja mātes lakatu, lai nebūtu jāiet formas tērpā.

Pie durvīm skaļi pieklauvēja.

— Lūdzu, ienāciet!

Istabā ienāca lidotājs līdz pašām potītēm zemu nolocītās untēs un cepurē ar garam ausīm, kas nokarājās kā medību sunim.

— Es meklēju kara ārsti Ovsjaņņikovu, — lidotājs runāja ar akcentu, raudzīdamies uz Taņu tā, it kā viņa nekādā ziņā nevarētu būt kara ārste Ovsjaņņikova.

— Tā esmu es, — Taņa sacīja un norāva no galvas lakatu.

— Tad būsim pazīstami! — Lidotājs sniedza roku. — Man-surovs.

Tas bija kalsens, melnīgsnējs, pavisam jauns puisis ar jaunākā leitnanta kvadrātiņiem uz šineļa zilajām uzšuvēm. «Droši

vien kādus piecus gadus jaunāks par mani,» Taņa nodomāja. Viņa gaidīja, kas būs tālāk, nekādi nevarēdama iedomāties, kāpēc ir ieradies šis uzbeku lidotājs. Aizvakar Majiņins bija teicis, ka rūpnīcas šefi — karaspēka daļa — arī gribot, lai viņa tiem ko pastāstot. Varbūt viņš ir no turienes, no šefiem?

— Ja gribat lidot ar mums kopā, rīt pulksten sešos no rīta ierodieties pie kara apgabala štāba, — lidotājs teica. — Parīt nogādāsim jūs Donas frontes štābā, bet no turienes tālāk tiksiet pati saviem spēkiem.

— Pagaidiet, — Taņa ierunājās. — Es īsti nesaprotu. — Viņai pavīdēja doma, ka tas viss ir Serpiļina atbilde uz vēstuli, taču viņa atvairīja šo domu, tā likās pārlieku brīnumaina.

Lidotājs iesmējās par viņas izbrīnu.

— Kara apgabala sanitārās pārvaldes uzskaitē esat?

— Esmu.

— Mēs atvedām uz turieni jums izsaukumu no trīsdesmit pirmās armijas štāba priekšnieka.

— No Serpiļina! — Taņa iesaucās.

— Pēc uzvārda nezinu. Lidmašīnas komandieris vakar pats iedeva kara sanitārās pārvaldes priekšniekam rokā paketi un teica, ka tad, ja būs lēmums jūs sūtīt, rīt varam jūs paķert līdzi; trīs mašīnas sūtīsim no rūpnīcas. Bet brigādes kara ārsts atbildēja, ka jūs braukšot tad, kad jūs izsaukšot un ar jums parunāšot. Lidmašīnas komandieris tomēr paņēma adresi vispārējā daļā un pavēlēja man no rīta jūs sameklēt un paziņot, ka izsaukums atrodas pie brigādes kara ārsta.

— Liels paldies, — Taņa teica un spēcīgi paspieda roku jaunākajam leitnantam. — Kā gan jūs mani atradāt?

— Nu tā mazlietiņ jau orientējamies gan gaisā, gan uz zemes, — jaunākais leitnants iesmējās, — vēl jo vairāk tādēļ, ka esmu dzimis šeit, Bešagačā. Tēvs un māte dzīvo tepat blakus. Ka jūs doiņājat, vai izdosies lidot kopā ar mums? — viņš jautri apvaicājās. Viņu iepriecināja doma, ka ar viņiem kopā lidos šī jaunā sieviete.

— Protams, ka kopā ar jums! — Taņa sacīja, pat nepaspējusi padomāt, kā varēs visu nokārtot vienā dienā un ko teiks māte. — Kur jūs tagad iesiet, vai uz centru?

— Jā.

Taņa palūkojās uz mugursomu un iegrūda to atpakaļ zem gultas.

— Tad man ar jums pa ceļam. Es tūlīt braukšu taisni uz sanitāro pārvaldi.

Viņa novilka vateni un, nekautrēdamās no jaunākā leitnanta, pat nedomādama par to, paņēma no krēsla formas blūzi, uzvilka to un šineli, aplika jostu.

— Ejiet ārā, es ari tūlīt iešu.

Taņa vēl mirkli uzkavējās, ātri ielūkojās spogulī, pārbaudīja, vai ir klāt dokumenti, un, aizslēgdama durvis, nevis tikai starp citu, kā pirmo reizi, bet ar bažām iedomājās par māti: ritvakar, kad lidmašīna lidos kaut kur tālu tālu no šejienes, — māte pēc maiņas atgriezīsies šinī istabā un apgulsies viena savā gultā.

Pagalmā stāvēja lidotājs un saimniece Halida, kura kaut ko ātri ātri un dusmīgi runāja uzbeku valodā. Halidai bija tik nikna, nobālusi seja, kādu Taņa nekad nebija redzējusi, bet lidotājs izskatījās apmulsis un pazemīgs, viņš nekā neatbildēja, tikai stāvēja un, mādams ar galvu, atkārtoja: «Hop, hop,» — tātad piekrita tam, ko Halida viņam teica. Vārdu «hop» Taņa jau saprata.

Pamanījusi Taņu, Halida novērsās no lidotāja un laipni viņai uzsmaidīja, kā vienmēr. Un tās seja atkal kļuva tāda pati kā vienmēr — mierīga un skumja par spīti smaidam.

— Pamatīgi sabāra mani, ka esmu atnācis jums pakaļ, — lidotājs sacīja, kad viņi ar Taņu izgāja no pagalma, — teica, ka neesot vajadzējis nākt, saka, neesot vajadzējis jūs atņemt mātei. Teica, ka es esot atnesis mājās lielas bēdas, bijis slikts viesis. «Sum kadam» — kā veci ļaudis pie mums saka.

Taņa tikai nopūtās — ko gan viņa varēja uz to atbildēt? Tad jautāja:

— Vai jūs viņu pazīstat?

— Protams, ka pazīstu. Mēs esam no viena mahala. Ja mūsu ģimenē būs kāzas, tad mēs viņu ielūgsim, bet, ja pie viņas būs kāzas, tad viņa atkal ielūgs mūs. Manas mātes vecākā tēvoča sieva ir viņas tēvoča māsa. — Viņš iesmējās. — Mums, uzbekiem, vispār ir ļoti daudz radu, vecie ļaudis visus skaita, nevienu neaizmirst.

Viņi soļoja pa Vecpilsētas šauro ieliņu. Enā vēl turējās sniegs, bet otrā pusē, gar saules apspīdētajiem, spilgti sarkanajiem duvaliem, tecēja lejup jautrs, netīrs izkusušā sniega ūdens strauts, un uzbeku zēni, tupēdami pie tā noplīsušos, vecos, uz kailajām krūtīm vaļējos halātos, te ar kokiem dzina ūdeni uz priekšu, te atkal ierīkoja aizsprostus un sadalīja strautu mazās straumītēs.

— Skat, kādi mirabi! — lidotājs iesmējās.

Un Taņa, kaut gan nesaprata vārdu «mirabi», ari iesmējās un iekāpa šķērsām strautiņā, raudzīdamās, kā ūdens putodams plūst pāri zābakam. Viņai bija liksms prāts par to, kaSerpi-ļins ir saņēmis vēstuli un nav viņu aizmirsis un ka lidotāji nav tikai vienkārši tāpat atstājuši paketi sanitārajā pārvaldē, bet atnākuši viņai pakaļ. Turklāt tas viss tik siltā, saulainā dienā! Un viņa rītdien lidos uz Staļingradas fronti. Ko vēl vairāk varēja vēlēties? Ja nebūtu mātes ...

— Par ko jūs dabūjāt ordeni? Karojāt mūsu frontē? — jaunākais leitnants apjautājās. Viņš bija pamanījis ordeni, kad Taņa vilka mugurā formas blūzi, pamanīja un nobrīnījās: Sarkanā Karoga ordenis vispār bija retums, bet sievietēm jau it īpaši.

— Nē, es biju partizānos. Bet kad jūs atlidojāt no Donas frontes?

— Pirms trijām dienām. Pārnakšņojām Aktjubinska, un šeit jau otrā diena.

— Kā tur ir?

— Pēc desmitā, kad vācieši noraidīja ultimātu, katru dienu tos draga ar tūkstoš lielgabaliem. Zeme dreb, tagad jau vairs ilgi neturēsies. Kad mēs izlidojām, artilērija jau apšaudīja beidzamo lidlauku. Tagad varēs viņiem ko nomest tikai ar izpletņiem, bet tas jau ir hana! Tomēr vēl noris smagas kaujas.

Jaunākajam leitnantam ļoti gribējās atstāt labu iespaidu uz šo jauno sievieti ar Sarkanā Karoga ordeni, un viņam arī nemaz nevajadzēja īpaši censties. Taņa tik kāri uzklausīja viņa stāstu, ka pat vairākas reizes apstājās, bet pēcāk, jau tramvajā, visu laiku turējās viņam cieši blakus, lai dzirdētu katru vārdu. Sis stāsts par Donas fronti — gan par ielenktajām vācu armijām, gan par to, ka fašistiem nav vairs kur sprukt un ka mēs notriecam pa trīsdesmit viņu junkersu dienā, — kaut arī tas bija jau zināms no Informbiroja ziņojumiem, tomēr likās jauns un apbrīnojams, kad to stāstīja cilvēks, kurš tikko atlidojis no turienes.

Abi izkāpa no tramvaja un šķīrās pie ieejas sanitārajā pārvaldē. No jaunākā leitnanta sejas varēja noprast, cik ļoti viņš vēlas, lai Taņai labi veiktos.

— Jūs viņiem tur nepadodieties. Lidmašīnas komandieris pats personiski nodeva vēstuli un lika parakstīties uz aploksnes.

— Labi, nepadošos, rīt sešos tiksimies, — Taņa sacīja un, jau vērdama vaļā smagās durvis, pamaja viņam ar roku.

Sanitārās pārvaldes priekšnieka nebija, bet tā vietnieks, pie kura Taņa jau vienreiz, otrā dienā pēc atbraukšanas bija ieradusies, labprāt gan būtu Taņai palīdzējis, kā viņš izteicās, tomēr nekādi nevarēja to izdarīt: vēstule atradās pie brigādes kara ārsta.

Un tikai pēc divām stundām, kad Taņa jau sāka raizēties, ka šodien nekā neizdarīs un tad viss būs pagalam — nāksies braukt ar vilcienu, — brigādes kara ārsts beidzot ieradās. Tas naca pa gaiteni; viņa pielēca kājās, to sveicinādama, un lūdza pieņemt.

Pametis skatienu sānis, viņš ielūkojās Taņai sejā, neapstājās un nekā neatbildēja, bet pēc desmit minūtēm viņu izsauca.

— Sēdieties, — priekšnieks teica. — Esmu saņēmis vēstuli no ģenerālmajora Serpiļina. Viņš ļoti augstu vērtē jūsu frontes pieredzi un lūdz nosūtīt jūs pie viņa, lai tālāk izmantotu pēc specialitātes. Es nevaru to uzskatīt par oficiālu pieprasījumu* bet, ja jūs pati izsakāt vēlēšanos, varu to ievērot... Jo vairāk tādēļ, ka runa ir par Donas fronti. — Brigādes kara ārsta sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. — Es pavēlēju atnest jūsu dokumentus. — Viņš uzsita pa tiem ar plaukstu. — Jūs esat slimības atvaļinājumā, pirmajā februārī jums jāierodas uz ko misiju, kur jūs pēc operācijas, ko esat pārcietusi, var demobilizēt vai atzīt par ierobežoti derīgu ...

— Kas es par ierobežoti derīgu?! — Taņa iesaucās. — Es esmu derīga! Un operācija man noritēja lieliski. Es pati kā ārste taču kaut ko saprotu!

— To zinu, ka jūs esat ārste, — brigādes kara ārsts sacīja, nikni uzsitis ar plaukstu pa dokumentiem, — tomēr uzskatu par nepieciešamu vēlreiz atgādināt, ka jums ir tiesības līdz komisijai atrasties slimības atvaļinājumā un nepieņemt nekādus norīkojumus. — Un, neļaudams viņai ko iebilst, noprasīja: — īsi sakot, vai izrakstīt jums norīkojumu?

— Paldies, biedri brigādes kara ārst!

Viņš pievilka sev tuvāk Serpiļina vēstuli, uzrakstīja uz tās ar sarkanu zimuli rezolūciju un piespieda zvana pogu, kas bija piestiprināta pie galda.

Ienāca vecs, kalsens tehniķis intendants.

— Nokārtojiet norīkojumu, — brigādes kara ārsts viņam teica. — Bet jūs ejiet līdzi tehniķim intendantam. Novēlu laimi frontes gaitās!

Viņš piecēlās un sniedza Taņai roku. Otras rokas viņam nebija. Formas blūzes piedurkne bija uzlocīta zem elkoņa un aiz-

šūta ciet. No Taņas atvadīdamies, viņš neteica ne «apskaužu», ne «es gribētu būt jūsu vietā», ne arī kādus citus nevajadzīgus vārdus, kurus cilvēkiem lāgiem patīk teikt tādās reizēs.

Pēc stundas jau Taņa uzrādīja rūpnīcas sargam savu pagaidu caurlaidi, kuru Maļiņins bija licis viņai izsniegt. «Aizvakar izrakstīja un, lūk, tā vairs nebūs vajadzīga, eju pēdējo reizi,» viņa nodomāja.

Sargs bija pazīstams. Taņa divas reizes aprunājās ar to dežūras laikā. Sargu sauca par tēvoci Mišu, tas bija pavecs vīrs, pāri piecdesmitiem. Tomēr jau bija paņemts uz fronti un tikai nesen atgriezies no hospitāļa ar piecus centimetrus īsāku kāju.

Pasniegusi caurlaidi, Taņa nenocietās un tam pirmajam pateica, ka rītdien lido uz Staļingradu.

— Skaties tikai, uz Staļingradu! — sargs noteica. — Nu tad paliec sveika. — Un nesteigdamies sniedza roku ar tādu seju, it kā šinī mirklī domātu: «Redzu jau, redzu, ka tu priecājies, bet, vai no turienes atgriezīsies, to nezini ne tu, ne es, ne arī kāds cits...»

Un Taņa, izlasījusi sarga sejā šo domu par nāvi, pati pirmo reizi šodien iedomājās par sevi, ka viņu ari var nogalināt.

Lietuvē valdīja rosība: steidza gatavot lējumiem veidzemes formas, lai nebūtu jāaptur konveijers. Taņa ilgi nevarēja iet mātei klāt, iztālēm vērodama, cik viņa un citas sievietes drudžaini strādā, gatavodamas pēdējās veidzemes formas. Un vienīgi tad, kad sāka liet metālu, māte kopā ar citām sievietēm pagāja nost, apsēdās uz izdedžu kaudzes, gurdi noslaucīja ar plaukstas virspusi seju un, roku atņēmusi, ieraudzīja Taņu.

— Vai tu jau ilgi esi šeit?

— Nē, nupat kā ienācu.

— Kādēļ tad tu nāci? Vakar teicies braukt uz uteni...

— Es vēl braukšu. Iegriezos pie tevis tikai uz īsu brītiņu ...

— Kas tad ir?

Raudzīdamās, kā strādā māte un citas sievietes, Taņa šīs pusstundas, laikā visvisādi izdomājās, kā aplinkus sākt skaidrot mātei, ka jau rit jābrauc uz fronti. Bet tagad viss izbira no prāta.

— Māmiņ, es rīt sešos no rīta braucu prom uz fronti, tas ir, aizlidoju.

Māte nekā neatbildēja, tikai atkal ar plaukstas virspusi pārvilka pār pieri un acīm un, atņēmusi roku nost, izbrīnījusies raudzījās Taņā, it kā nule pamodusies un nevarētu saprast, kas notiek.

— Tu nedusmojies uz mani, māmiņ, — Taņa lūdzās. — Ģenerālis Serpiļins atsūtījis uz sanitāro pārvaldi man izsaukumu. Un rītdien lidmašīna lido taisni uz turieni, uz Staļingradu.

Māte salika uz krūtīm rokas, tās salīgi saņemdama vienu ar otru, un, aizvērusi acis, vairākas reizes lēnītēm, klusēdama sašūpojās uz vienu un otru pusi — vai nu nevarēdama saprast, kas īsti notiek, vai arī nespēdama saņemties, vai arī viņai apreiba galva.

Taņa satraukta apsēdās mātei blakus un cieši piespieda klāt savu plecu.

— Nu, māmiņ ...

Māte, vēl vienmēr neatvērdama acis, atkal sasvērās prom no Taņas, tad atpakaļ un atkal prom. Pēc tam atvēra acis, pagrieza uz Taņas pusi ar zemi un sodrējiem noziesto seju un jautāja:

— Vai tad līdz parītam nevar gaidīt?

Taņa paskaidroja, ka nevar, jo lidmašīna būs tikai rīt, bet pēc tam nebūs, un tad vajadzēs ilgi, ar pārsēšanos, braukt vilcienā.

Māte viegli palocīja galvu un teica:

— Jā — jā. Zināms. Saprotu ...

Tomēr, kaut gan viņa sacīja «jā», «zināms», «saprotu», tas viss attiecās vienīgi uz notikuma ārējo norisi: viņa saprata, ka rīt būs lidmašīna, bet parīt nebūs, saprata, ka ar vilcienu jābrauc ilgi, ar pārsēšanos, un ka tā ir lieka piepūle. Tomēr citu — pašu galveno viņa vēl nesaprata. Nesaprata, kā tas varēja notikt, ka rīt šinī laikā viņa atkal paliks viena, bet Taņas vairs nebūs šeit, Taškentā. Un diezin kad vēl kādu reizi būs un vai vispār būs, to neviens nevar pateikt, tādēļ ka neviens nezina.

— Ei, Ivanovna! — viena no sievietēm viņai uzsauca.

Visas jau bija piecēlušās un devās uz ceha otru galu, uz

veidzemes sagatavošanas nodaļu, kur vajadzēja izgatavot formas jaunajam kausējumam.

— Eju! — māte atsaucās un piecēlās no izdedžu kaudzes, atliekdama muguru ar tik smagu, vecišķu kustību, ka Taņai sažņaudzās sirds.

— Māmiņ, es vēl aizbraukšu uz uteni un mēģināšu dabūt arī ar atestātu produktus uz priekšu, bet pēc tam atbraukšu tev pretī, labi?

Māte klusēdama palocīja galvu un gāja prom.

— Māmiņ, — Taņa metās viņai pakaļ. — Tu tikai nedusmojies uz mani.

Māte pagriezās, paskatījās uz viņu un teica mierīgā balsī,

kurā skanēja tādas bēdas, kad vairs nav spēka ne kliegt, ne raudāt:

— Es jau nedusmojos uz tevi... ko tur dusmoties ... tu man atņēmi dzīves jēgu ... — Pagriezās un gāja prom._

Taņa noskatījās mātei paka] un, pirms devās arā, kādu bridi nostāvēja kā apstulbusi. Viņa vēl vienmēr meklēja atbildi uz mātes beidzamajiem vārdiem, meklēja un nevarēja atrast, tādēļ ka uz šiem vārdiem atbildes nebija un nevarēja būt.

Rūpnīcas pagalmā divi pusaudži, uzbeks un krievs, stūma pa sliedēm smagu vagoneti ar dzelzs lūžņiem. Uzbeks atskatījās uz Taņu, pagriezās pret krievu un kaut ko teica. Krievs ari atgriezās un paskatījās uz Taņu.

— Atnāciet vēlreiz pie mums uz kopmītni! — viņš uzsauca. — Nopirkti jauni instrumenti, vakar pirmo reizi spēlējām!

Taņa nekā neatbildēja, tikai pasmaidīja un pamāja ar roku.

Kad viņa bija kopmītnē, no Ļeņingradas FRA skolas atvestie zēni sūdzējās, ka rūpnīcas direktors nepērkot un nepērkot pūšamos instrumentus. Tur, Ļeņingradā, viņiem esot bijis savs orķestris, tiesa, no tā orķestra palikuši vairs tikai četri, citi nomiruši, taču rūpnīcā esot daudz puišu, kuri gribot spēlēt. Sūdzējās nevis tāpat vien, bet ar apsvērumu, lai Maļiņins, kurš bija atnācis kopā ar Taņu, nokaunētos no biedra frontinieka par to, ka abi ar direktoru prot tikai apsolīt, tomēr negādā zēniem instrumentus.

«Tātad tomēr nopirkuši,» Taņa nodomāja. Un atcerējās, ka viņai j-āatvadās no Maļiņina. Un ne tikai jāatvadās, bet jāpasaka viņam arī par māti. Taņa vēl pati nemaz nezināja, ko teikt par māti. Kaut ko vajadzēja darīt, lai māte tik smagi nepārdzīvotu šķiršanos, bet, ko Maļiņins varētu darīt, Taņa nezināja, un diezin vai viņš vispār varēja ko darīt.

Partijas komitejā Maļiņina nebija. Vispirms teica, ka drīz būšot, taču pēc tam atcerējās, ka šodien esot sapulce instrumentu cehā un Maļiņins atrodoties tur. Taņa devās uz instrumentu cehu, taču sapulce jau bija beigusies, bet par Maļiņinu teica, ka viņš esot pirmajā mehāniskajā. Tomēr arī tur Maļiņins vairs nebija atrodams — atnācis un aizgājis.

Nolēmusi sameklēt viņu vakarā, kad atnāks mātei pretī, Taņa pagriezās uz rūpnīcas vārtiem un tūlīt ieraudzīja Maļiņinu. Viņš lēnām gāja pa pagalmu laikam atpakaļ uz partijas komiteju. Gāja viens pats, galvu nodūris, smagi brizdams pa lipīgajiem dubļiem ar zābakos ieautām kājām.

— Aleksej Deņisovič! — Taņa ierunājās, viņu panākusi.

— Ko pateiksi? — Maļiņins soļodams sniedza viņai roku un turpināja iet, raudzīdamies uz savām kājām.

— Rit lidošu prom uz Donas fronti, Aleksej Deņisovič. Man atsūtīja izsaukumu. Lidmašīna iet tieši līdz frontes štābam un ņems mani līdzi.

— Nu, tad jau apsveicu, — Maļiņins beidzot paskatījās uz Taņu. — Vai māti jau iepriecināji?

— Pateicu.

Taņa ielūkojās viņam acīs, un Maļiņins, iekams viņa pa- t spēja ko sacīt, saprata viņas lūgumu.

— Labi. Viss skaidrs. Raksti viņai vēstules. Kaut arī ilgi iet, bet, ja bieži raksta, tad arī bieži saņem. Man jau ir nācies no dažiem pieprasīt, lai raksta uz mājām, lai nedzen velnu. Pielūko, ka tavas daļas politiskajam vietniekam nav jāsaņem tāda vēstule.

— Ko jūs runājat! Ja brauktu ar vilcienu, jau pa ceļam uzrakstītu.

— Pa ceļam var arī nerakstīt. Tas būtu par daudz smalki.

— Es mātei bieži rakstīšu. Tikai sākumā arī jūs viņai palīdziet. Šodien viņa tik ļoti... — Taņa nepateica līdz galam un ' nogrozīja galvu.

— Ko tad tu domāji... — Maļiņins iebilda. — Varbūt viņa uz to lika visas savas cerības, ka tu nebrauksi prom. Kaut arī tu viņai tā sacīji, tomēr cerēja: varbūt neņems, atstās tepat. Kā nekā meitēns, nevis dēlietis. Viņa nav akla un redz, ka arī šeit ārsti staigā šineļos, visi tak nav frontē... Un pat bez šineļiem staigā. Bet tu uzreiz kā ar cirvi: rīt lidoju prom. Un no skata var redzēt, ka priecājies. Māte saprata arī to, nav jau glupāka par mani. Domā, ka tas ir viegli?

Kad Maļiņins sacīja «arī bez šineļiem staigā», Taņai likās, ka tas iedomājies par viņas bijušo vīru.

— Aleksej Deņisovič, vai Kolčins bija pie jums?

— Vai tad pēc tam skrēja pie tevis sūdzēties? Jā? Brīnies, ka uzminēju? Man par viņu viss skaidrs, kā divreiz divi ir četri. No nāves baidās, bet dzīvot nemāk. Notrūkās, ka es izokšķerēšu, kāpēc nav iesaukts armijā un kā par to samaksāts, tāpēc arī aizskrēja pie tevis.

— Bet vai tad jūs viņu tikai pabiedējāt?

— Kālab tad veltīgi biedēt, — Maļiņins drūmi atteica. — Tādām blēņām man vairs nav laika. Bet ko tu domā, vai tiešām gribi par viņu aizrunāt?

— Nē, — Taņa sacīja. — Es tikai vienkārši iedomājos: kam viņš frontē vajadzīgs?

— E, nekā nebija! Tā nav pareiza doma. Nokļūs frontē, gan tur viņam darbu sagādās. Bet, ja tavu filozofiju ieviestu un vēl nopublicētu, tad atrastos daudz tādu nederīgo: sak, es no sirds priecātos, tikai baidos, ka no manis nebūs nekāda labuma! Nekas, gan būs!...

— Kur gan tādi ļaudis rodas? — Taņa domīgi sacīja, it kā vēlreiz novērtēdama visu savu pagātni kopā ar šo cilvēku.

— Turpat, kur visi, — Maļiņins teica. — Bet interesanti — kur rodas tādi cilvēki kā tu? — Viņš apstājās un ielūkojās viņai acīs. — Kur rodas tādi stulbi meitieši, kas ar tādiem dēliešiem precas? Nevis kur viņš radies, bet kur tu tāda muļķe esi gadījusies?

— Pareizi gan, īsta muļķe... — Taņa pazemīgi piekrita.

— Par māti nebaidies, — Maļiņins ierunājās, kad bija nogājuši dažus soļus klusēdami. — Es viņu paturēšu prātā. Protams, viņa strādā pāri saviem spēkiem. Tur vajadzīga ne vien sirdsapziņa, bet arī raksturs, lai' cilvēks, maiņu nostrādājis un dzīvodams pusbadā, vēl dežurētu gan pie katliem, gan pie maizes. Bet ko lai dara? Droši vien jau dzirdēji, kas notika ar mūsu ēdnīcas vadītāju, vai māte stāstīja?

— Stāstīja. Teica, ka viņai piespriedīšot desmit gadus.

— Ak tad mūsu sievas jau pirms tiesas viņu ir notiesājušas!

— Bet vai drīz būs tiesa?

— Nezinu. Viņa nav viena pati. Vēl trīs spekulantes saņēma ciet un viņas vīru šodien notvēra vilcienā. Ar tekstilprecēm. No Frunzes Vedis cukuru, no šejienes rīsus, bet no Maskavas — tekstilpreces.

— Vai viņš tiešām ir majors? — Taņa jautāja, atcerēdamās savu vakardienas minējumu, ka varbūt tas ir tas pats cukura majors, kuru bija redzējusi Maskavā. Viņai pat gribējās, lai tas būtu tieši tas pats, lai pasaulē nebūtu vairāk citu tādu cilvēku.

— Par majoru saucās gan, — Maļiņins noteica. — Ar to jau gari nerunās. Noraus uzšuves, nodos tribunālam, piespriedīs augstāko soda mēru, aizsūtīs uz soda bataljonu — un lai karo! Bet tai nelietei ir bērni. Bērnus vajadzēs ievietot bērnu namā. Un nāksies skaidrot, kur viņu māte, kur viņu tēvs un kādēļ mēs viņus padarījām par bāreņiem... bet citādi nevar. Tātad rītdien aizlido — tur vairs nekā nevar grozīt?

— Nevar vis.

— 2ēl gan. Gribēju rītdien vēl tevi izmantot. Padomju Savienības Varonis seržants Rahims Ahmedovs, šejienietis, no Taš-kentas, pēc ievainojuma atbraucis atvaļinājumā un trešo dienu uzstājas rūpnīcās; ziņoja, ka rītdien darba pārtraukumā būšot pie mums. Iespējams, ka CK sekretārs Jusupovs pats viņu atvedīs. Es biju paredzējis, ka arī tu runāsi šinī mītiņā. Nu, nekā darīt, dzīvo veselai Tu, kā sacīt, tagad jau esi nogriezts rieciens. — Maļiņins spēcīgi paspieda Taņai roku, palūkojās apkārt uz šķidriem dubļiem klāto rūpnīcas pagalmu un pēkšņi noteica: — Būtu ņēmusi arī mani līdz uz fronti, ko?

Viņa vārdos ieskanējās tāda grūtsirdība un nogurums, tāda pēkšņi uzliesmojusi vēlēšanās aizbraukt uz fronti, ne par ko nedomājot, visu aizmirstot, lai dzīvotu tur ar pilnu jaudu un sadegtu, ja vajadzēs, kaut vienā dienā, taču spēcīgās liesmās, nevis lēni gruzdot, un Taņa pat nodrebēja, dzirdēdama šo balsi.

— Es jau ar lielāko prieku, Aleksej Deņisovič, — viņa apjukusi ierunājās, nespēdama nemaz iedomāties, ko vispār uz to varētu atbildēt.

— Tu ar lielāko prieku un es ar lielāko prieku, — Maļiņins sacīja. — Taču par mūsu priekiem padomāsim pēc kara. Nu, laimīgi. — Viņš vēlreiz cieši paspieda viņai roku, pagriezās un, platajos plecos sakumpis un salicis rokas aiz muguras, gāja uz partijas komiteju.

PIEKTĀ NODAĻA

Zaharovs ienāca istabā, uzmeta acis sīka auguma sievietei, kura piecēlās no sola kaktā un, pa ceļam noraudams no pleciem vaļējo bekešu, pajautāja adjutantam, kas pielēca kājās, lai palīdzētu.

— Vai štāba priekšnieks ir šeit?

— Tieši tā.

— Viens pats?

— Tieši tā.

Zaharovs atgrūda durvis uz otru istabu.

Serpiļins, kurš pētīja uz galda izklātu karti, neapmierināts pacēla acis: viņš bija pavēlējis adjutantam līdz trīspadsmitiem bez steidzamas vajadzības nevienu neielaist.

— Sveiks, sēdi vien, — Zaharovs paspieda Serpiļina roku un apsēdās iepretim. — Kā tu domā uz priekšdienām kārtot savas personiskās attiecības ar Batjuku?

— Kā pienākas armijas štāba priekšniekam ar pavēlnieku.

— Beidz taču, — Zaharovs nikni atcirta. — Es nejautāju formāli, bet pēc būtības.

Viņam pašam nule bija iznākusi asa saruna ar Batjuku, un viņš vēl nebija nomierinājies. Vispirms bija domājis izsaukt štāba priekšnieku pie sevis, bet tad pārlika un atnaca pats pie viņa — gribēja ar to pasvītrot, ka jautājums nav formāls.

— Vai man vēl ilgi vajadzēs būt jums abiem par galveno samierinātāju? Neesmu diez cik piemērots šai lomai.

— Es uzskatu, ka attiecības visā visumā veidojas normāli,— Serpiļins teica.

Zaharovs paskatījās uz viņu caur pieri. Mirkli abi klusēja.

Vispār tas, ko Serpijins teica, bija tuvu īstenībai. Pretēji gaidītajam viņš varēja sastrādāt ar Batjuku. Un nevis tādēļ, ka būtu tam piemērojies, bet tieši pēc divām asām sadursmēm.

Pēc pirmās, kas notika jau uzbrukuma priekšvakarā, Batjuks mēģināja no viņa atbrīvoties, bet frontes štābā viņam ieteica to nedarīt.

Pēc otras — jau uzbrukuma gaitā, kad frontes pavēlnieks, uzklausīdams ziņojumu, tūlīt atbalstīja to risinājuma variantu, kuru aizstāvēja Serpiļins, bet Serpiļins ne ar vienu vārdu nelika manīt, ka Batjuks bija par otru variantu, pat aci nepamirkšķināja. Un Batjuks to novērtēja, saprata, ka štāba priekšnieks, kaut arī ir tiepša, tomēr iezāģēt necentīsies.

Pēc tam viss ritēja vairāk vai mazāk normāli — līdz šīsdienas rijam.

Batjuks nervozēja, noteikti gribēja pirmais, ātrāk par kaimiņiem, sašķelt vāciešus un savienoties ar staļingradiešiem, ar Sešdesmit otro armiju. Pats vakarā aizbrauca uz vienu no tām divīzijām, kas atpalikušas, lai padzītu uz priekšu, jo uztraucās par Simt vienpadsmito, kas bija iedzinusi ķīli pretinieka aizsardzībā un atstājusi atvērtus flangus. Pavēlnieks pieprasīja, lai abas kaimiņu divīzijas — par katru cenu! — līdz rītam izlaužas uz priekšu vienā līnijā ar to.

Taču naktī, kad Batjuks jau bija aizbraucis uz kreiso flangu, otrās — labā flanga divīzijas komandieris ziņoja, ka, izlūkošanas kauja esot apstiprinājusi, cik vācu aizsardzība stipr^, un tāpēc noliktajā laikā nevarot to pārraut — neesot paspējis pievilkt artilēriju un pievest munīciju, — un lūdza, lai Serpiļins dodot viņam vēl sešas vai septiņas stundas, lai varētu sagatavoties.

— Ko tad jūs iepriekš domājāt? — Serpiļins jautāja.

— Iegāza putenis.

Tomēr tas bija taisnība tikai pa daJai. Iegāza ne tikai putenis. Iegāza ari raksturs — pietrūka drosmes uz vietas pateikt pavēlniekam, ka viņa noliktais termiņš nav reāls.

— Gaidiet, tūlīt sazināšos ar pavēlnieku un tad zvanīšu, — Serpiļins nikni atcirta un sāka meklēt Batjuku.

Taču arī Batjuks tanī pašā putenī bija kaut kur aizķēries — no vienas divīzijas jau izbraucis, bet otrā vēl nebija ieradies. Nācās pašam uzņemties atbildību.

Sirds dziļumos Serpiļins bija pārliecināts, ka šajos apstākļos vācieši neuzsāks aktīvu operāciju, lai nogrieztu mūsu ķīli, un par Simt vienpadsmitās divīzijas flangiem neuztraucās. Bet tanī pašā laikā no ziņojumiem saprata, ka tās kaimiņam pa labi patiešām jāpārkož ciets rieksts. Vācieši vēl stipri. Viegli panākumi nebija gaidāmi, tāpēc sviest ugunī kājniekus, kamēr nav savilkta artilērijas dūre, nebija nekādas jēgas. Sešas vai septiņas stundas nu gan ir par lepnu, taču nepieciešamo minimumu vajadzēja dot.

Viņš piezvanīja uz divīziju un pavēlnieka vārdā atļāva uzbrukuma sākumu atlikt.

Tādēļ tad arī izcēlās strīds, kad Batjuks atgriezās.

Naktī nekas nenotika; vācieši neuzbruka ķīlim, artilērija jau bija pievilkta, un divīzijas daļas ieņēmušas trieciena izejas pozīcijas. Izrādījās, ka Serpiļinam taisnība, un Batjuks to saprata. Taču pats fakts, ka tika atcelta viņa iepriekšējā pavēle, kaut arī tas bija izdarīts viņa vārdā, Batjuku nokaitināja.

Serpiļins saprata, ka tas ir ārkārtējs gadījums, bet aizbildinājās a'r to, ka grozījums izdarīts, ievērojot radušos stāvokli un divīzijas komandiera ziņojumu, ka viņa iecirknī vācieši aizstāvas sevišķi nikni. Ar to bija jārēķinās.

— Tātad tu rēķinies ar fričiem — tas tev ir galvenais faktors! — Batjuks teica.

Serpiļins atbildēja, ka ar pretinieka pretošanās spēju ir nācies rēķināties visu kara laiku un, acīm redzot, tas būs jādara arī turpmāk.

— Ar fričiem rēķinies! — Batjuks nikni atkārtoja. — Bet ar pavēlnieku nerēķinies! Mana pavēle tev nav nekāda pavēle! Tu esi kolhoznieks, nevis štāba priekšnieks!

Viņš zvēla ar dūri pa galdu un kliedza:

— Ej, es tevi neturu!

Serpiļins pielika roku pie cepures un izgāja.

Pavēle, kuru viņš nodeva pavēlnieka vārdā, tomēr netika atcelta — tik daudz prāta Batjukam bija. Divīzijas uzbrukums attīstījās veiksmīgi, un tas bija pats galvenais, kas Jāva Serpi-ļinam saglabāt līdzsvaru un savaldīties.

Tomēr nācās grūti domāt par to, kā šodien, apspriezdami dienas rezultātus, viņi ar Batjuku satiksies un lūkosies viens otram acīs.

— Visā visumā attiecības ir normālas, — Zaharovs pavīpsnāja. — Bet, starp citu, pavēlnieks otrreiz izvirza jautājumu: vai nu tu, vai viņš.

— Kam viņš to saka? — Serpijins jautāja.

— Šobrīd man. Cilvēki atdod dzīvības, dara visu, lai pieliktu punktu kaujām pie Staļingradas, bet jūs te ķildojaties! Tie esot komunisti!

— Kaut ko tādu nebiju gaidījis.

— Daudz ko tu neesi gaidījis! — Zaharovs atcirta. — Tas tikai mums vēl trūka, lai pašā operācijas karstumā tiktu mainīts štāba priekšnieks! Tu šeit esi noderīgs un pats to zini.

— Es esmu šeit noderīgs tik ilgi, kamēr realizēju to, ko uz

skatu par pareizu un saprātīgu, — Serpiļins atbildēja. — Bet, ja būs tā, ka nevarēšu to darīt, tad es te vairs neesmu noderīgs. Varbūt citā vietā un strādājot kopā ar citu pavēlnieku būšu noderīgs, bet šeit ne. Lai atce|, ja var. Nolamāja mani par to, ka rēķinos ar pretinieku. Būtībā lika saprast, ka esmu gļēvulis. Āre, vajag rīkoties neatkarīgi no pretinieka spēku samēra novērtējuma. Kas un kad mums to ir mācījis? _

— Ko domājies, nolamāja! — Zaharovs noteica. — Neesi taču nekāda .j aunkundze.

— Tur jau tā lieta, ka neesmu jaunkundze, bet armijas štāba priekšnieks.

— Tev gan vajadzētu saprast, ka viņš nervozē, — Zaharovs samierinoši ierunājās. — Viņam tas pat sapņos rādās, ka pirmais savienosies ar Sešdesmit otro!

— Sapņos rādās! — Serpiļins norūca. — Man arī tas sapņos rādās. Taču tādēļ es nekarošu nemākulīgi. Tāpēc vien, ja kaimiņi savienosies stundu ātrāk nekā mēs, karu nezaudēsim un padomju varu arī nepazudināsim. Iedomājies tikai, es tādēļ esmu gļēvulis, ka baidos no nevajadzīgiem upuriem! Bet viņš pēc veca paraduma baidās par katru plika flanga kilometru un tādēļ ir gatavs darīt «brīnumus». Viņš tad nu būtu tas drošsirdīgais un es — zaķapastala. Es rēķinos ar to, ka vācieši sevišķi sīksti un prasmīgi aizsargājas, — es tādēļ esmu zaķapastala! Bet viņš

trīc par to, ka tie nogriezīs mūsu iedzīto ķīli, kaut gan tādu uzbrukuma operāciju šinī brīdī un šinī vietā tie vairs nav spējīgi veikt, — un viņš ir drošsirdīgs. Es, kā redzi, pārvērtēju, bet viņš ... — Serpiļins nikni atmeta ar roku.

— Nu, kāpēc tad apklusi? Saki vien visu.

— Dienesta stāvoklis nejauj pateikt visu, ko es domāju.

— Saki vien. Tas tomēr ir labāk nekā paturēt pie sevis. Jo vairāk tādēļ, ka mēs runājam zem četrām acīm.

Serpiļins paskatījās uz Zaharovu un nopūtās.

— Nu saki tu pats, Konstantin Prokofjevič, ja mēs tiešām esam divi vien. Cilvēks saka — kājnieki, kājnieki! Mūsu kājnieki iespēj darīt brīnumus! Bet pats vairāk nekā cita nezina kā tikai kājniekus un nekā cita neprot vadīt, kaut arī skaitās arti-lērists, tādēļ ka savā laikā ir komandējis trīscollīgos. Jājautā, vai mēs kājniekus pareizi vērtējam, kad prasām, lai tie bez apdoma, tikai ar «urā» saucieniem, iet uzbrukumā? Nē, šito dziesmu es viņam līdzi nedziedāšu.

— Kas tev liek to darīt? — Zaharovs jautāja. — Taču lietas labā tev tomēr ir jāatrod kopīga valoda ar pavēlnieku, un tu pats gluži labi to zini. Man vajadzēs tev īpaši paskaidrot, ko? Vai tu esi bērns? Atrodi kādu iespēju izbeigt šo ķīviņu! Ja tu esi gudrs, tad atrodi.

— Atvaino, — Serpiļins iebilda, — bet tu māci mani rīkoties tā, kā pats nedari.

— Tas nav taisnībai Kad lietas labā vajag, tad daru! Pats aizbāžu sev muti. Tu runā nepatiesību un pats zini, ka tā nav. Iedomājies tikai, apvainojies, ka nosaucis tevi par kolhoznieku!

— Kolhoznieka dēļ es neapvainojos, tomēr ir grūti sadzīvot ar Batjuku vienā kolhozā.

— Labi, — Zaharovs noteica. — Pie kāda secinājuma tad mēs būtu nonākuši?

— Pie tāda, ka es atradīšu kopīgu valodu. Vēl vienu reizi.

— Tu saki — vēl vienu reizi, bet liec saprast, ka beidzamo reizi? Vai tas būtu tā jāsaprot?

— Nē, tā ne, — Serpiļins nopūtās. — Vēl vienu reizi, tad vēl vienu un vēl daudz daudz reižu. Cik reižu vajadzēs, tik arī atradīšu. Uz savas patmīlības rēķina. Bet ne uz citu asiņu rēķina — to es nesolu.

— Tādus solījumus es no tevis neprasu. Tad tu būtu nelietis, ja solītu.

— Tikai to nu gan paskaidrojiet nevis man, bet Batjukam, — Serpiļins piebilda.

Serpijins domāja, ka Zaharovs par šiem vārdiem noskaitīsies, aizsvilsies — tas ar viņu lāgiem gadījās, — tomēr Zaharovs nenoskaitās un neaizsvilās, bet iesmējās, atcerējās, kā pirms stundas bija sarāvies ar Batjuku. Pat balsis abiem aizsmaka.

— Es nu iešu, — viņš teica un piecēlās. — Starp citu, tava mēle ir tavs ienaidnieks. Kādēļ tu vakar ēdnīcā, Bastrjukovam dzirdot, tā svētīji armijas avīzi? Viņš jau bija atnācis pie manis, ir žēlojās, ir rādīja zobus. Itin kā man nebūtu cita darba, tikai jāklausās tev domātus apvainojumus.

— Bet kāpēc viņš apvainojās? Kas viņam par daļu?

— Kā tad viņam nav daļas? Viņš taču kā nekā ir politdaļas priekšnieka vietnieks. Atbild par avīzi.

— Ja nu tā, tad žēl, ka viņš atbild, — Serpiļins teica. — Ko es viņam sliktu pateicu? Sacīju, ka pēdējās dienās muļķīgi rakstām par vāciešiem, it kā tos tikpat kā tādus riekstus varētu tikai kost un izspļaut. Tā rakstīt nozīmē necienīt ne sevi, ne savus pūliņus.

— Atradis, kam to sacīt, — Zaharovs noteica. — Tu pateici vārdu, bet viņš no tā ir iztaisījis veselu talmudu. Aģitācijas un propagandas nenovērtēšana un tā tālāk. Pat tavā pagātnē rakņājās, maitas gabals.

— Nu, vilks viņu rauj. Mana pagātne ir zināma. Jūs labāk parakņājieties viņa pagātnē. Ja ir maitas gabals, kādēļ tad tādu turat?

— Es jau viņu neturu. Viņš pats ieķēries kā ērce, — Zaharovs atbildēja. — Nu, tagad gan eju. — Un, jau kopā ar Serpi-ļinu tuvodamies durvīm, apstājās un jautāja: — Vai tu tiešām nemaz neuztraucies par Simt vienpadsmitās flangiem?

Serpiļins palūkojās viņā. Acīm redzot, šis jautājums Kara padomes loceklim bija radies pēc sarunas ar Batjuku.

— Kāpēc tev šķiet, ka neuztraucos? Uztraucos — tajās robežās, kādās pienākas. Bet ne vairāk.

Pavēris durvis, Serpiļins kopā ar Zaharovu iznāca istabas šajā galā. Adjutants pietrūkās kājās. Arī kaktā pielēca kājās kāds sīks augums kažociņā.

— Tātad norunāts, Fjodor Fjodorovič? Ņemsi vērā, ko es teicu, — Zaharovs sacīja, bāzdams rokas bekešas piedurknēs.

— Tiks izdarīts, Konstantin Prokofjevič! — Serpiļins vēlreiz paraudzījās uz zemnīcas stūri pamatstājā izstiepušos augumiņu.

— Ak tad ieradies gan. Nāc nu šurp, gaismā. Ko tu tur slēpies?

— Taisni tā, esmu ieradusies, biedri ģenerālmajor. — Taņa tikko apvaldīja vēlēšanos mesties pie viņa un satvert viņa roku.

— «Majoru» likt klāt nav nepieciešams, — Serpiļins teica un, pasniedzis roku, pagriezās uz pamazo, strupdegunaino brigādes komisāru, kurš pogāja ciet bekešu. — Atļaujiet iepazīstināt, biedri Kara padomes locekli. Trešā ranga kara ārste Ovsjaņ-ņikova. Vai arī mazā dakterīte, kā mēs viņu saucām, nākot ārā no aplenkuma. Es jums par viņu stāstīju, kad sūtīju pieprasījumu.

— Tiešām maziņa, — brigādes komisārs izbrīnījies teica un uzmanīgi, kā mazam bērnam, paspieda viņai roku ar savu lielo un smago ķepu. — Kā gan jums varēja atrast kažociņu?

— Es tam nogriezu malu.

— Tātad sabojāji valsts īpašumu. Nebaidījies to darīt. — Brigādes komisārs pārlaida Taņai ātru skatienu ar savām mazajām, žiglajām ačelēm. — Tiešām gan, mazā dakterīte. Kur tad mēs viņu tagad liksim, ja ir ieradusies? Štāba sanitārajā daļā, vai?

— Silā uz štābu neies, — Serpiļins teica. — Sitai vajag priekšējo līniju. — Un, kaut arī viņš smaidīja, vārdos skanēja lepnums par Taņu, kura uz štābu neies.

— Kur sūtīsim, tur ies, — brigādes komisārs teica un, pieglaudis virs apaļās galvas īsos, sirmos matus, uzlika cepuri. — Tātad norunāts? — viņš vēlreiz atkārtoja, griezdamies pie Serpiļina.

— Tieši tā, biedri Kara padomes locekli, — Serpiļins teica un, to pavadījis, griezās pie Taņas.

— Noģērbies un nāc iekšā, — viņš pamāja uz atvērtajām istabas durvīm un, negaidīdams, kamēr viņa noģērbsies, iegāja tur pirmais.

Kad Taņa ienāca, viņš jau sēdēja pie galda.

— Piever durvis. Sēdies.

Viņa apsēdās tam iepretim.

— Vai ilgi mani gaidīji?

— Uģi.

— Neko darīt. Vispirms pavēlēju adjutantam nevienu neielaist līdz pulksten trīspadsmitiem. Bet pēc tam pie manis sēdēja priekšniecība.

— Jūsu adjutants man paskaidroja.

— Nu, vai teātrī tiki?

Jautājums bija tik negaidīts, ka viņa pirmajā mirklī pat nesaprata, ko viņš jautā, bet tad saprata un pasmaidīja.

— Tiku, paldies.

— Vietu neviens neatņēma? Nu, pareizi, — Serpiļins piebilda. — To, kas likumīgi pienākas, nevienam nevajag atdot. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tev tagad tāds ordenis, ka vari sliet degunu gaisā. Kad tad saņēmi?

— Divas dienas pēc tam, kad jūs satiku.

— Bet kādēļ tad nerakstīji?

Taņa paraustīja plecus. Atcerējās, kā toreiz vilcienā bija šaubījusies — rakstīt vai nerakstīt par ordeni, — un atturējās, nerakstīja._

Viņa sēdēja un skatījās uz Serpiļinu, kuram tagad pie krūtīm bija nevis viens ordenis — tas vecais, lielais, ar apdrupušo emalju, kas bija pie krūts, kad viņš nāca ārā no aplenkuma, bet vēl divi jauni — Sarkanā Karoga un Ļeņina ordenis.

— Jā, — Serpiļins teica, pamanījis viņas skatienu. — Tagad mums ir priecīga dzīvošana. Sitam vāciešus un saņemam ordeņus. Bet jūsu amatabrāļiem darba tādēļ nav mazāk. Katrs solis-prasa asinis, bet jāiet ir. Uzbrūkam dienu un nakti. Taisāmies šo uzdevumu novadīt līdz galam.

— Bet es, kad lidoju, baidījos, ka jums te viss jau būs beidzies.

— Tu baidījies, bet mēs cerējām. Kad sākam, tad domājam, ka nedēļas laikā pabeigsim, taču šodien jau ir trešā nedēļa. Nepadodas, nelieši! Un, acīm redzot, viņiem ir vairāk spēka, nekā izlūki domāja. Bet, cik daudz, to redzēsim, kad visus kauliņus saskaitīsim. Tagad jau drīz būs beigas. Kuru katru brīdi varam sašķelt viņus divās daļās.

— Es jums rakstīju tieši pirmajā uzbrukuma diena. Vēl nekā neziņoja, bet es it kā nojautu. Mūsu vilciens stāvēja Kuibiševā.

— Vai tu domā, ka es neatceros, ko tu man rakstīji? — Serpiļins jautāja. — Es tavu vēstuli gan pats lasīju, gan Kara padomes loceklim nolasīju priekšā. Es tagad saņemu maz vēstuļu, tavējā vien ir. — Viņš pavilka vaļā galda atvilktni, it kā grasītos parādīt Taņai tur noglabāto vēstuli, un atkal aizgrūda atvilktni ciet.

Un Taņa sarunas laikā pirmo reizi iedomājās nevis par sevi, bet par viņu un to, ka viņam ir nomirusi sieva.

— Jūs droši vien to smagi pārdzīvojāt, Fjodor Fjodorovič?

— Jā, neyaru pierast. — Viņš paraudzījās uz Taņu. — Ņemšu un apprecēšos ar kādu jauniņu, tādu kā tu, un varbūt pāries. — Sacīja tā, ka viņa saprata: tie ir tikai vārdi, ne ar ko viņš netaisās precēties un pat nedomā par to. Pateica tikai tā-

pat vien. — Labi, lai šis temats paliek, — viņš sacīja, bridi klusējis. — Runāsim par tevi. Tu man rakstīji, ka gribi strādāt pulka sanitārajā dajā.

— Jā, ja vien tas iespējams, — Taņa teica. — Ja sūta uz hospitāli, tad es jau ari tur varēju palikt hospitālī.

— Nu, tā sacīt, hospitāji ir dažādi, —Serpijins iebilda un, pagriezis telefona rokturi, teica klausulē: — Atrodiet divdesmito un savienojiet... Tūlīt sameklēs armijas sanitārās da|as priekšnieku, parunāšu par tevi.

— Tikai noteikti uz pulka sanitāro daļu, labi?

— Tas lai paliek viņa ziņā. Manas tiesības te izbeidzas. Tu neesi atbraukusi pie manis ciemos. — Telefons ietrinkšķējās, un Serpiļins paņēma klausuli. — Labi. Kad ieradīsies, lai piezvana.— Nolika klausuli, palūkojās pulkstenī un jautāja: —Vai tu pusdienas esi ēdusi?

Taņa piecēlās, domādama, ka traucē viņu.

— Es pusdienoju lidlaukā. Iešu un tur pagaidīšu, — viņa pamāja uz durvīm.

— Nekas, sēdi vien. Man ir piecpadsmit minūtes laika. Ja traucēsi — pats padzīšu. Pastāsti par Taškentu. Nesen atveda no turienes dāvanas. Arī halātus. Kareivji apgrieza apakšu un piedurknes īsākas un valkā zem šineļiem, vateņu vietā. Kā tagad Taškentā cilvēki dzīvo? Sen neesmu tur bijis, kopš pirmās piecgades.

— Grūta viņiem dzīve, — Taņa sāka stāstīt par rūpnīcu un māti.

Serpiļins klausījās viņas stāstu klusēdams, atbalstījis vaigu plaukstā, bet, kad viņa stāstīja par trieciennieku pončikiem, pēkšņi pārtrauca:

— Jā, cilvēki sevi nežēlo. Dara visu iespējamo.

— Visu, — Taņa nopūtās. — Es pati to nevarēju pat iedomāties, kad braucu turp. Tikai to laikam gan te frontē nedrīkst stāstīt.

— Kādēļ nedrīkst? — Serpiļins iebilda. — Gluži otrādi, var un vajag... Stāsti vienmēr, kad vien būs izdevība! Tādēļ jau nekarosim sliktāk. Karosim vēl labāk. Ātrāk beigsim karu. Vai tu domā, ka cilvēki ir tik neapzinīgi un to nesaprot? Saprot. — Viņš apklusa it kā šaubīdamies: teikt vai neteikt. — Lūk, te gluži svaigs piemērs. Kara padomē apspriedām vienu politisko ziņojumu. Te bija tāds atsevišķs panākums, ilgi bakstījāmies ap kādu svarīgu augstieni un beidzot tomēr ieņēmām. Veselu mezglu atšķetinājām. Mīnmetēju baterijas komandieris aiz

prieka bija iekampis divkāršu normu — un devis zalvi par godu ieņemšanai! Tāpat vien gaisā, nevis pa mērķi. Bet diviziona komandieris tikko pirms divām dienām bija atbraucis no hospitāļa, no Urāliem. Viņam to paziņoja. Viņš aizskrējis uz bateriju un visu karavīru priekšā iegāzis šim leitnantiņam pa mūli. Politiskais vietnieks bija uzrakstījis ziņojumu. Vainīgo izsaukuši uz divīzijas štābu. Kāpēc piekāvis savu virsnieku? Un viņš atbildējis: «Es redzēju, ar kādām grūtībām top katra mīna. Bet šis tās veltīgi šauj gaisā! Neatzīstu sevi par vainīgu! Es, — viņš teicis, — ne tikai iegāzu šim pa mūli, es līdz ar to paveicu izskaidrošanas darbu karavīru vidū!» Ko darīt? Lieta nonāca līdz Kara padomei. Daži uzskata, ka jānodod tribunālam. Bet citi, ka vajag saprast un piedot. Un kā tu izlemtu?

— Es, protams, būtu ...

— Ko, protams?

— Būtu piedevusi. Viņam taču taisnība.

— Bet, ja taisnība, vai tad atjauts palaist rokas? — Ser-pi[ins iesmējās.

— Es pati... — Viņa gribēja sacīt, ka pati gandrīz nošāvusi cukura majoru, tomēr atturējās un nepateica.

— Ko tu pati? Arī palaidi rokas?

— Nē. Es vienkārši... Bet ko jūs nolēmāt?

— Tāpat jau nolēmām kā tu, — Serpiļins teica. — Pat es, lai gan ļoti neciešu kaut ko tādu. Tomēr uzņēmos grēku.

Serpijins paraudzījās Taņai garām. Taņa paskatījās atpakaļ. Durvīs stāvēja adjutants.

— Bie/jri ģenerāli, jūs izsaucāt uz pulksten četrpadsmitiem operatīvās daļas priekšnieka vietnieku.

— Ja ēsmu izsaucis, lai nāk iekšā. Kāpēc jautā? Kārtību taču zini. — Serpiļins uzsmaidīja Taņai. — Grib būt delikāts. Redz to, kā nav, tur, kur tā nav.

Balss, kas atskanēja pie durvīm, lika Taņai pagriezties otrreiz.

— Biedri ģenerāli, apakšpulkvedis Artemjevs uz jūsu pavēli ieradies.

Durvīs stāvēja Artemjevs.

Serpiļins piecēlās, paņēma karti, kas gulēja uz galda malas salocīta kā ermoņika, un sāka to atlocīt. Artemjevs, pienācis pie galda no otras puses, palīdzēja.

Taņa sēdēja blakus, bet Artemjevs neskatījās uz viņu, kaut gan jau tad, kad tas stāvēja durvīs, viņa saprata, ka tas viņu ir pamanījis.

— Kāpēc piecēlies? — Serpiļins sacīja, pašķielējis uz Taņu.

— Es jūs traucēju, — Taņa paņēma ķeblīti un apsēdās tālāk.

— Brauksi uz Simt vienpadsmito, — Serpiļins sacīja Artem-jevam. — Viņu NP pulksten trīspadsmitos pārvietojās, lūk, uz šejieni. — Viņš parādīja ar zīmuli kartē.

— Kuzmičs vēl nav paziņojis, — Artemjevs iebilda.

— Jums nav paziņojis, bet man ziņoja. Redzi, kur viņš jau ir ielīdis? Ziņo, ka dzirdot vāciešu aizmugurē kaujas troksni un naktī paredzot iziet, lūk, šeit. — Serpiļins atkal parādīja ar zīmuli. — Veiksmes gadījumā paredz no rīta savienoties ar Sešdesmit otro armiju. Skaties, cik tālu atpalikuši viņa labās un kreisās puses kaimiņi? Bet viņš ziņo, ka par flangiem neuztraucoties un turpināšot virzīties uz priekšu. Tas ir pareizi, ka turpinās virzīties uz priekšu. Tomēr paskaties pats ar savām acīm, kā ir nodrošināti flangi. Katram gribas pirmajam savienoties ar Sešdesmit otro armiju, tāpēc pieļauju, ka riskē par daudz. Tādā gadījumā pieprasi, lai izdara korektīvas, kas pašreizējos apstākļos būtu nepieciešamas. Taktiski. Viņš pats ir gudrs. Vai uzdevums skaidrs?

— Tieši tā, skaidrs.

— Jautājumi ir?

— Ja savienosies, ko tad pavēlēsiet darīt?

— Ja savienosies, pats pārliecinies par to. Kamēr neesi kaut vienam Sešdesmit otrās armijas bataljona komandierim personiski paspiedis roku, necenties ziņot.

Artemjevs atkāpās soli no galda un izstiepa rokas gar sāniem.

— Atļausiet iet?

Un, kamēr Serpiļins atliecās no kartes, Artemjevs jautri pamirkšķināja Taņai. Bet Serpiļins atliecās ātrāk, nekā viņš bija gaidījis.

— Ko jūs tur mirkšķināt acis? Vai esat pazīstami?

— Tieši tā, pazīstami.

— Kādēļ nesasveicinājāties, ja esat pazīstami?

— Atļausiet griezties pie biedres kara ārstes?

— Griezieties.

— Sveicināti, — Artemjevs teica, pieiedams klāt Taņai. — To nu gan nebiju cerējis, ka jūs te satikšu.

To teikdams, viņš mirkli paturēja Taņas roku savējā.

— Sveicināti, — viņa gaidīja, ka Artemjevs vēl ko pateiks. Bet viņš jau palaida vaļā roku un soli atkāpās.

— Atļaujiet izpildīt pavēli?

— Izpildiet.

Taņai likās, ka viņš kaut uz mirkli aizturēs Artemjevu, dos iespēju viņiem parunāt. Taču Serpiļins nezin kādēj neaizturēja. Un tikai tad, kad Artemjevs jau pagriezās, Taņa attapās un noteica viņam pakaļ:

— Es būšu šeit, armijā. Es jūs uzmeklēšu.

Artemjevs atskatījās, it kā pēkšņi būtu ko atcerējies un gribētu viņai sacīt, bet, sastapis Serpiļina skatienu, tikai īsi pamāja un izgāja.

— Nekas, gan pats atradīs, ja vajadzēs, — Serpiļins vērīgi palūkojās uz Taņu. — Kādēļ nosarki?

— Tāpat vien.

— Vai sen jau viņu pazīsti?

— Nē, nesen. Iepazinos Maskavā. Es ar viņa māsu biju kopā partizānos. Viņš man palīdzēja aizbraukt uz Taškentu.

— Un tas ir viss? — Serpiļins joprojām raudzījās viņā. %

Taņa, pārvarējusi nevēlēšanos raudzīties tagad viņam acīs,

tomēr saņēmās un paskatījās.

— Jā. !

— Tad ir cita runašana. Bet es jau nodomāju: tikko ieraudzījis brunčus, tā mirkšķina ar aci. No viņa to var sagaidīt. Bija izdevība pārliecināties, ka ir meitu ģēģeris.

— Kādēļ? Viņš taisni nepieder pie tādiem.

Serpiļins atkal vērīgi paskatījās uz Taņu.

— Daudz ko tu par šo zini! Nav ne nedēļa, kopš pats te ieradās, bet jau viens uzbāzīgs meitietis atlidoja šim pakaļ no Maskavap. Domāju, ka sieva, nevarēju neko citu pat iedomāties, tomēr Izrādījās, ka ne. Otrā rītā uzzinājām, aizsūtījām atpakaļ. — Viņš iesmējās. — Kā gan viņa bija šurp izlauzusies, ko apvārdojusi, to līdz šim laikam skaidro! Viņa laime, ka šī bija atdzinusies šurp bez viņa ziņas un ka viņš ir priekšzīmīgs virsnieks, žēl tādu zaudēt. Citādi būtu šķīries no viņa. Tā ka ievēro uz priekšdienām: nav precējies, bet nav arī neprecējies.

— Bet kas man tur par daļu?

— Jo labāk, — Serpiļins teica un, palūkojies pulkstenī, pasauca adjutantu: — Jeromin!

— Klausos, biedri ģenerāli.

— Kara ārsti nogādājiet pie armijas sanitārās daļas priekšnieka. Sakiet Cepcovam, lai aizved. Divi kilometri no šejienes. — To viņš sacīja Taņai. — Kamēr aizkulsies līdz turienei, acīm redzot, es būšu paspējis ar viņu aprunāties.

— Paldies, biedri ģenerāli. Mašīnu nevajag, es tāpat aiziešu.

Viņa atcerējās Serpiļina paša sacītos vārdus par adjutantu: «Redz to, kā nav, tur, kur tā nav,» — un negribēja, ka viņu vestu pie armijas sanitārās daļas priekšnieka ar ģenerāļa mašīnu.

— Kā nu vēlies, — Serpiļins teica. Viņš sniedza Taņai roku un pirmo reizi šo pēdējo minūšu laikā atkal pa vecam laipni paraudzījās uz viņu. — Ja būs laiks, es tevi uzmeklēšu. Kad Sta-ļingradā visu pabeigsim. Ātrāk nevarēšu. Ej. — Un, noskatījies viņai pakaļ, teica kalsenam artilērijas ģenerālim, kas durvīs izmainījās ar Taņu.

— Aizkavējies, Aleksej Trofimovič. Gaidu tevi jau piecas minūtes.

— Atzīmējām kartē jauno stāvokli, — teica ģenerālis, apsēzdamies pie galda.

— Svarīgs iemesls. Stāvoklis tiešām ātri mainās. — Ietrink-šķējās telefons, un Serpiļins nocēla klausuli. — Jā, gribēju ar jums aprunāties. Nosūtīju jūsu rīcībā kara ārsti Ovsjaņņikovu. Pagaidiet, — viņš teica klausulē un, nenoņemdams to no auss, pasauca adjutantu: — Jeromin!

— Klausos, biedri ģenerāli!

— Vai viņa aizgāja?

— Tieši tā. Saukt atpakaļ?

— Nē, nevajag.

Viņš negribēja saukt Taņu atpakaļ, vienkārši pārliecinājās, ka viņas te vairs nav, negribēja, ka viņa kaut vai pa ausu galam dzirdētu šo sarunu ar armijas sanitārās daļas priekšnieku. — Man pie jums biedrisks lūgums, — viņš teica klausulē. — Ārste ir pieredzējusi, man personiski pazīstama — ar mani kopā nāca ārā no aplenkuma. Ir bijusi partizānos. Apbalvota ar Sarkanā Karoga ordeni. Viņa jums lūgs, lai sūta uz pulka sanitāro daļu. Šo lūgumu neievērojiet. Viņai ir bijis smags ievainojums, lai pagaidām pastrādā hospitāļos. Vēlāk jau redzēsim, kā rīkoties tālāk. Lūgumu noraidot, neatsaucieties uz mani.

Un, dzirdēdams: «Tiks izpildīts,» — nolika klausuli.

— Par ko tā rūpējies, Fjodor Fjodorovič? — jautāja artilē-rists. — Par to, ko es satiku durvīs? Paziņa?

— Vairāk nekā paziņa, — Serpiļins teica. — Gribu, lai jo

ilgāk dzivo pasaulē, iespējamā un pieļaujamā robežās. — Un, neielaizdamies tālākos paskaidrojumos, ar elkoni pabīdīja nost telefonu un teica: — Nu, tad paskatīsimies, kāds ir tavs jaunais stāvoklis.

SESTĀ NODAĻA

Armijas sanitārās daļas priekšnieks bija aizņemts. Taņa iespraucās aukstajā priekšnamā, kas bija pieblīvēts ar cilvēkiem, kuri gaidīja armijas sanitārās daļas priekšnieku. Viņi runāja par kādu Verežņikovu no Simt vienpadsmitās divīzijas, kurš jau divdesmit minūtes sēžot pie armijas sanitārās daļas priekšnieka un ziņojot viņam par mūsu karagūstekņu nometni, kas atbrīvota šorīt.

Runāja, ka nometne esot liela un tur notiekot kaut kas neiedomājams: tie, kas palikuši dzīvi, esot badā pamiruši gandrīz līdz nāvei, bet gar dzeloņstiepļu žogu sakrauti līķu kalni. Stāstīja, ka tā bataljona karavīri, kas pirmie izlauzušies līdz nometnei, ieraudzīdami šos līķu kalnus, nogalinājuši visu nometnes apsardzi līdz pēdējam vīram.

Saklausījusies šīs runas, Taņa izgāja ārā un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ gar māju. Droši vien agrāk šeit bijusi vesela sādža: gan šur, gan tur no kupenām slējās laukā dūmeņi. Tikai šī viena māja bija palikusi neskarta. Varbūt tādēļ, ka tā bija mūra māja, bet pārējās koka. Taču varbūt arī pārējās bija mūra mājas, tomēr palikusi tikai šī viena.

«Tāpat kā ar cilvēkiem,» viņa nodomāja, «visus apkārt nogalina, bet viens diezin kādēļ paliek dzīvs.»

Taņa nebaidījās, ka armijas sanitārās daļas priekšnieks varētu izsaukt, kamēr viņa te staigā, no sarunām saprata, ka visi šie ārsti gaida tur, priekšnamā, tādēļ ka ir izsaukti uz apspriedi, un uzreiz varēs redzēt, ka tie pēc apspriedes nāks ārā no mājas.

Protams, tā Nadja, kas bija atbraukusi pie Artemjeva. Viņa to tūlīt saprata, tiklīdz Serpiļins ar niknumu pieminēja sievieti, kura brīnumainā kārtā atdzinusies uz šejieni.

Protams, tikai Nadja varēja tā izlauzties uz fronti. Bet viņu atveda kāds no pazīstamajiem lidotājiem, kāds no kritušā vīra biedriem. Tikai viņa droši vien neteica, kāpēc lido. Bet varbūt arī pateica, kas viņu zina.

«Pareizi darīja, ka atlidoja,» Taņa pēkšņi nodomāja, «kaut arī viņiem atļāva pabūt kopā tikai līdz rītam.»

Taņa tā nodomāja, un pēkšņi viņu pārņēma nepatīkama sajūta, bet skaļi, pati nepamanīdama, ka runā skaļi, viņa noteica:

— Un ļoti labi!

Teica, lai sevi pārliecinātu, ka tas uz viņu nemaz neattiecas. Taču, kaut arī tas nemaz uz viņu neattiecās, viņai tomēr bija nepatīkami.

Taņai bija nepatīkami, ka Serpiļins tā skatījās un tīšām stāstīja to visu par Artemjevu. Ja tas nebūtu tīšām, tad nekad nebūtu stāstījis — nav tāds cilvēks. Viņš vienkārši baidījās, ka Taņai kaut kas neiznāk ar Artemjevu, un gribēja brīdināt.

Un Taņa tikai tagad sāka prātot par to, ko viņai vajadzēja Serpiļinam atbildēt.

No rīta, kad izkāpa no lidmašīnas, viņa domāja: kā lai atrod Artemjevu? Vai tas būs viegli vai grūti?

Izrādījās, ka nemaz nebija grūti. Gluži otrādi, ļoti vienkārši!

Viņš ienāca pie Serpiļina un, kaut arī uzreiz ieraudzīja, taču nelikās par Taņu ne zinis. Un ne reizi neatskatījās, kad ar Ser-piļinu pētīja karti.

«Priekšzīmīgs virsnieks!» viņa ar rūgtumu atcerējās Serpiļina vārdus. «Tik «priekšzīmīgs», ka nevarēja pat palūgt atļauju ar mani sasveicināties. Pati biju diezin ko iedomājusies toreiz Maskavā, kā muļķe! Un tāpat domāju visu ceļu. Tiesa, pēc tam Taškentā gandrīz nedomāju. Taču, kad lidoju šurp, atkal sāku domāt. Un, galvenais, viņš nekādā ziņā nav vainīgs. Absolūti nekādā ziņā.^ Vienkārši gluži cilvēciski man palīdzēja, bet es jau iedomājos diezin ko.»

Kad viņš tai pamirkšķināja ar aci, viņa seja izskatījās laimīga. Taču nevis tādēļ, ka bija ieraudzījis Taņu, bet' tādēļ, ka priecājās par Serpiļina pavēli braukt uz to divīziju, kurai vajag savienoties ar Sešdesmit otro armiju.

Par Taņu viņam nav nekādas intereses, tas ir skaidrs. Viņa to izjuta tūlīt, jau pirms tam, kad Serpiļins vēl nebija stāstījis par Nadju.

Un tas ir ļoti labi, ka pie viņa bija atbraukusi Nadja! Tātad viņš tomēr atrada ar to savu laimi, kaut arī krustmātei Poļai teica, ka tas viss pieder pagātnei. Kad cilvēki tā runā, tam nav galīgi nekādās nozīmes. Taisni otrādi.

Viss notika tieši ļoti labi, citādi es būtu viņu meklējusi, bet viņš būtu pēc tam salicis un pamirkšķinājis ar aci.

«Atradusi, ko tagad domāt!» Taņa sevi nikni aprāja, kaunēdamās, ka jūtas tik ļoti sarūgtināta. «Es gluži vienkārši esmu noilgojusies pēc vīrieša, vairāk nekas.» Un šajā neizmeklētajā atklātībā bija daļa patiesības. Taņa to atkārtoja pie sevis, un viņai kļuva vieglāk, tādēļ ka šī rupjība nozīmēja to, ka nekas sevišķs nav noticis un ka, tāpat kā agrāk, viņai vajadzīga mīlestība un viņa to gaida.

«Kāda es tomēr esmu muļķe!» Sakodusi zobus, viņa iztēlojās, kā Nadja pirms dažām dienām no rīta aizbrauca no šejienes, no Artemjeva, un, to iztēlodamās, nodomāja, ka ir ar mieru satikt viņu vēlreiz, kaut vai tūlīt. Lūdzu! Satikt un nekad vairs nedomāt par viņu tā, kā domāja agrāk.

Viņa skaļi atkārtoja: «Nu tiešām, muļķe kas muļķe!» — un pagriezās, dzirdēdama balsis.

Ārsti sarunādamies kāpa lejup pa lieveņa kāpnēm.

Armijas sanitārās daļas priekšnieks bija jau pavecs brigādes kara ārsts ar izpūrušiem matiem un kuplām uzacīm. Viņam bija tik kuplas uzacis, ka acis kļuva redzamas tikai tad, kad viņš pacēla galvu, bet, kad sēdēja, to drusku pieliecis, tad uzacis pilnīgi aizsedza acis. Taču acis, kad tās tomēr paskatījās uz Taņu no uzacu apakšas, bija labsirdīgas.

Kad Taņa, tiklīdz bija ienākusi, pateica, ka lūdz sūtīt viņu uz pulka sanitāro rotu, armijas sanitārās daļas priekšnieks atcirta, ka pulkos nav vakantu vietu un nav paredzams, ka tādas būs.

Taņa tbmēr nenobijās no viņa skaļās, aizsmakušās balss, kas skanēja tikpat kā no mucas, un atkārtoja, ka lūgusi to jau ģenerālim Serpiļinam, bet tagad lūdz viņam.

Armijas sanitārās daļas priekšnieks pilnīgi paslēpa acis aiz uzacīm un ilgi klusēja.

«Ko gan domā šis vīrs ar kuplajām uzacīm?» Taņa sevī prātoja. Bet tas caur savām kuplajām uzacīm, Taņai nemanot, to vēroja un risināja uzdevumu ar daudziem nezināmiem. Tas, ka šī trauslā sieviete gribēja iet strādāt uz pulka medicīnisko punktu, viņam patika. Un viņam bija vakantas vietas. Taču tas, ka viņa bija ieradusies šeit nevis parastā ceļā, bet atlidojusi kaut kur no Taškentas sakarā ar armijas štāba priekšnieka personisku izsaukumu, un tas, ka Serpiļins speciāli zvanīja, lai nesūta viņu uz priekšējām līnijām, — tas viņam nepatika.

No pustūkstoš ārstiem, kas bija viņam padoti, mazāk nekā

ceturtā daļa atradās pulkos, otra ceturtā daļa medsanbatos, bet visi pārējie — hospitāļos. Un arī tad, ja Serpiļins nebūtu zvanījis, viņš tik un tā laikam būtu nosūtījis Taņu nevis uz med-punktu, bet uz hospitāli: tur arī trūka cilvēku. Taču armijas štāba priekšnieks speciāli zvanīja, lai nesūta viņu uz priekšējām līnijām, un no tā varēja secināt, ka šī iepretim sēdošā sieviete grib vienu, bet Serpiļins kaut ko citu.

Vīrs ar kuplajām uzacīm sēdēja un domāja par priekšniecības dažādām pavēlēm, lūgumiem un mājieniem, ar ko viņam bija nācies sadurties dažādos laikos. Kauju laikā retāk, klusuma brīžos biežāk. Un tas jau arī bija saprotami: cilvēki vien taču ir.

Viņam bija stingrs raksturs. Ja pavēles runāja pretī sirdsapziņai, viņš bija spējīgs izvirzīt jautājumu_ pavisam krasi, bet ar mājieniem un lūgumiem nebija radis rēķināties.

Tomēr tieši Serpiļins — ne tad, kad komandēja divīziju, ne arī tagad, kad bija kļuvis par armijas štāba priekšnieku, — ne reizi, cik vien varēja atcerēties, nebija griezies pie viņa ne ar kādiem tādiem jautājumiem. Vecais kraķis būs iemīlējies, vai, šai knīpā? Grib paturēt savā tuvumā. Vai arī vienkārši žēlo?

Tā arī nevarēdams izlemt, kas te patiesībā slēpjas, armijas sanitārās daļas priekšnieks paraudzījās uz Taņu un teica:

— Ziņojiet par sava dienesta gaitu. īsumā.

Taņa steigdamās ziņoja, sākdama ar pirmskara laiku — ar institūtu, iesaukumu armijā un nozīmēšanu par stomatologu Simt septiņdesmit sestās strēlnieku divīzijas medsanbatā.

Taņa izstāstīja viņam ir par pirmo, ir par otro aplenkumu, ir par to, kā nokļuva partizānos, bet pēcāk pagrīdes darba laikā iekārtojās Smoļenskas pilsētas slimnīcā, un tikai šeit pirmo reizi palūkojās uz viņu.

Viņš sēdēja un skatījās uz Taņu, uzraucis savas baismīgās uzacis tik augstu, ka likās, viņam bija grūti tās noturēt nenolaižot.

— Par to — sīkāk, — viņš teica, — pirmo reizi dzirdu.

Kaut arī viņš sacīja «sīkāk», viņa tik un tā atcerējās, kā viņš

sākumā teica «īsumā», un joprojām runāja ātri, cenzdamās nekā neaizmirst; pat nosauca kopējo operāciju skaitu, ko bija izdarījusi, būdama partizānos.

Taņai likās, ka no tā būs atkarīga nozīmēšana pulka sanitārajā daļā. Taču viņš nekā nejautāja par izdarītajām operācijām, bet partauca Taņu otrreiz, kad viņa pateica par savu ievainojumu. Iztaujāja sīkumos par kuņģa rezekciju un kas operējis.

Dzirdēdams, ka tur, Sklifasovska klīnikā, viņu operējis pats Veinbergs, palocīja galvu:

— Pazīstu.

— Tas ir viss, — Taņa noteica. — Tagad ierados pie jums.

Viņš klusēja. «Kas to lai zina,» viņš domāja, «kā tu tur operēji? Kāds ķirurgs ir iznācis no tāda zobu rāvēja? Tur, partizānos, ir pateicīgi par katru sniegto palīdzību. Taču skaidrs, ka nav zaudējusi galvu un ordeni arī veltīgi nesaņēma.» Un, tā nodomājis, galīgi nolēma, ka paturēs viņu pie sevis LEP^6 evakuācijas nodaļā. Tur parasti vissvarīgākais ir nevis tas, kā rīkojas ar nazi, bet pieķeršanās darbam, griba un enerģija. Par to, kā sievietes spēj pieķerties savam darbam, par viņu gribu un enerģiju viņš pārliecinājās arvien vairāk un vairāk, jo ilgāk turpinājās karš.

— Nu tad tā, — viņš teica.

Taņa jau cerēja dzirdēt, kāds tad būs šis «tā», bet šajā mirklī ienāca otrā ranga kara ārsts, pēc izskata līdzīgs kavalēristam — ar kumpainu degunu, garu šineli mugurā, ausaine pagrūsta uz vienas auss, bet uz pieres tikpat kā kazakam izspraucies matu cekuls, melns kā darva. Viņš ienāca līganā gaitā, sasita papēžus, nevērīgi un veikli piesvieda roku pie ausaines.

— Biedri brigādes kara ārst, grupa ir savākta. Esam gatavi doties ceļā.

Vīrs ar kuplajām uzacīm paraudzījās uz ienācēju, tad uz Taņu un atkal uz ienācēju.

— Ņemiet arī viņu līdzi, — viņš pameta ar pirkstu uz Ta-nas pusi. — Nule ieradusies. Bet pēc tam paturiet pie sevis LEP.

— Tas ir tāds uzdevums, kur nepieciešama pieredze. — Kavalēristam līdzīgais kara ārsts nicīgi paskatījās uz Taņu.

— Viņai ir lielāka pieredze nekā mums abiem, — teica vīrs ar kuplajām uzacīm.

— Klausos! — Kara ārsts piesvieda roku pie ausaines un pievērsās Taņai. — Rosļakovs.

Sim ārstam ar melno matu cekulu un uz vienas auss nogrūsto ausaini bija tik kareivīgs frontinieka izskats, tā ka Taņai kļuva priecīgs prāts, iedomājoties, ka viņa tūlīt kaut kur brauks kopā ar šo cilvēku.

— Brauksiet viņam līdzi pieņemt mūsu karagūstekņu no-

metni. — Vīrs ar kuplajām uzacīm smagi piecēlās un paspieda Taņai roku. Un, kad viņi jau gāja ārā, nokliedza pakaļ: — Pārbaudiet, vai nav inficējušies ar tīfu!

Viņi brauca ar lielu, jaunu, strupdegunainu amerikāņu kravas mašīnu — «studebekeru». Taņa pirmo reizi šos «studebe-kerus» redzēja šorīt, kad ar kādu kravas mašīnu brauca no aerodroma uz armijas štābu.

«Studebekers» brauca ātri, dobji rūkdams, ar riteņiem saspiezdams un izšķiezdams sniegu.

Otrā ranga kara ārsts Rosļakovs iesēdās kabīnē blakus šoferim, bet Taņa ar visiem pārējiem novietojās kulbā.

Bez viņas bija vēl pieci braucēji. Briļļains večuks — bataljona komisārs, Rosļakova politiskais vietnieks; pirts un veļas mazgātavas daļas komandieris un politiskais vietnieks — ari paveci vīri un divi ārsti: tukla, izblidusi sieviete, kas sāpīgi viebās, mašīnai kratoties, un jauns kara ārsts ar šinelim piestiprinātu gvardes nozīmi.

Viņš brauca, sēdēdams uz pakaļējā borta, nevērīgi, sāniski uz tā atspiedies, un vairākas reizes pa ceļam noņēma cepuri un līksmi atmeta galvu, vai nu priecādamies par spirgto vēju, kas svilpodams sitās pretī, vai arī vienkārši izrādīdams savus agri nosirmojušos matus.

Bija salta un saulaina diena, un Taņa, ar vienu ausi klausīdamās, ko laiku pa laikam cits citam uzsauca ceļa biedri, aizrautīgi vēroja visu, kas ceļā pavīdēja viņai garām.

Brauca pa tām vietām, kas vēl nesen atradās vāciešu rokās. Abās pusēs ceļam sniegs bija joslains, te balts, gandrīz neskarts, te atkal līdz pat apvārsnim nomelnējis un nokvēpis.

Reizumis šinīs joslās bija bedre pie bedres, tā ka tās cita ar citu saskārās, it kā ar zīmuli vilkti apļi uz papīra.

— Bet mēdz taču teikt, ka šāviņi nekrītot divreiz vienā vietā!

Uz borta sēdošais kara ārsts to uzsauca Taņai, kura bija jaunatnācēja pie viņiem šeit frontē. Viņa saprata un pamāja ar galvu.

Ātrumu nesamazinādama, mašīna sāka braukt kalnup. Ceļš bija iebraukts pa šauru ieleju, kas cēlās augšup, pa labi un pa kreisi stiepās augstienes — no vienas vietas izraibinātas ar melnām, šāviņu izrautām bedrēm, ar saplosītu dzeloņstiepļu aizsprostu atliekām. Gar augstienēm līkloču stiepās ierakumi.

Apkārt viss bija savandīts un izsvaidīts neiedomājamā nekārtībā. Visur, ir tuvumā, ir tālāk gulēja pa pusei sniegā iepu-

tināti līķi un salocītas, no zemes izlauztas dzelzs sijas un plātnes. Sniegā rēgojās melni caurumi: tās droši vien bija sagrautās zemnīcas. Un atkal saraustītas dzeloņstieples, un atkal līķi, un pamesti lielgabali, un no sniega izslējušies, ķēmīgi izlocīti tanku torņi, un pie paša ce|a sadegušu mašīnu skeleti. Bet drusku tālāk — vairākas kūlī sasaistītas, resnas, dīvainas, tādas kā patvāru caurules.

— Viņu «vaņušas»! — kara ārsts paskaidroja, pārsēzdamies uz borta Taņai tuvāk, un, norāvis no iesirmās galvas cepuri, pamāja ar to uz šo dīvaino ierīču pusi.

Mašīna pārbrauca pāri kalna korei.

— Braucam pa vācu pozīcijas priekšējo joslu! — viņš nokliedza. — Bija tāda josla, ka tik turies! To pārrāva desmitajā un vienpadsmitajā datumā!

Taņa skatījās pa nogāzi lejup uz ceļu, kas trauca viņiem pretī, un īsu mirkli paspēja pamanīt uz tā priekšā kaut ko ērmīgu, plakanu, kas bija un nebija līdzīgs cilvēkam, neviļus pacēlās, it kā vēlēdamās samazināt mašīnas smagumu, braucot pāri šim plakanajam priekšmetam,' kas bija līdzīgs cilvēkam.

Pēc mirkļa tas jau bija aiz muguras. Tas tiešām bija cilvēks — ledū iespiests un gluži plakans sabraukts vācieša līķis.

Un atkal abās pusēs ceļam, nu jau augstienes pretējā nogāzē, rēgojās bedres, bedres un tālāk nevis bedres, bet nepārtraukta, melni nokvēpusi josla. Un šinī joslā un aiz tās sniegā līķi līdzīgi piņiem.

— Te «katjušas» strādājušas! — nokliedza kara ārsts un vēl mazlietiņ pavirzījās pa bortu Taņai tuvāk. — Vai ievērojāt: nekur neredz neviena beigta zirga? Tas bija vienpadsmitajā, un viņi jau bija salikuši katlos visus zirgus.

Netālu no ceļa, cits citam pavisam tuvu, stāvēja trīs tanki; divi ar lielgabaliem uz to pusi, kurp brauca mašīna, bet trešais — bez torņa. Tornis gulēja atsevišķi sniegā, it kā no galvas nogrūsta bruņucepure.

— Tie jau ir mūsējie, nevis viņu — «trīsdesmitčetrinieki». — Kara ārsts tagad sēdēja Taņai tik tuvu, ka varēja nekliegt. — Nav tikuši tālāk, sadeguši, nabadziņi.

Un Taņa vēl ilgi raudzījās atpakaļ uz šiem sadegušajiem «trīsdesmitčetriniekiem», kuri attālinoties kļuva arvien mazāki un mazāki. Skatījās tik ilgi, kamēr tie beidzot pazuda skatienam.

Viss, ko viņa šodien redzēja, dalījās divās daļās — «mūsu» un «viņu». Mūsu bija mašīna, ar kuru viņi traucās pa ceļu, un citas mašīnas, kas brauca pretī, un četri traktori ar gariem lielgabaliem, kuri virzījās gar ceļa malu, un zenītbaterija piekal-nītē, un neredzētas lidmašīnas ar smailiem priekšgaliem, kuras rēkdamas aizdrāzās pāri galvai un par kurām kara ārsts teica: «Aiziet triecienā.»

«Mūsu» bija dzīvais, bet «viņu» — mirušais. Mirušas stieples, miruši ierakumi, miruši cilvēki sniegā, miruši, pamesti lielgabali un mašīnas.

Brauciena sākumā Taņai likās, ka šeit viss mūsējais ir tikai dzīvs, bet viss vācu — tikai miris. Un, kad kara ārsts parādīja šos «trīsdesmitčetriniekus», viņa skatījās uz tiem tik ilgi, kamēr tie nozuda skatienam, tādēļ ka tie bija mūsu pirmie zaudējumi, ko viņa šodien redzēja. Taņa skatījās un nodomāja, ka šeit apkārt droši vien ir ļoti daudz arī mirušu mūsējo, tāpat kā šie tanki, un, protams, ir daudz arī mūsu kritušo, tikai tie jau ir pievākti un apbedīti, bet vāciešus vēl neviens nav apracis.

Protams, tā tas bija, un būtu muļķīgi domāt citādi. Un viņa līdz šim domāja citādi vienkārši tādēļ, ka pirmo reizi ir nokļuvusi tādā frontē, kur mēs esam stiprāki par vāciešiem. Ko viņa bija redzējusi līdz šim? Kara sākumu, atkāpšanos, aplenkumu, vāciešu tehniku, kas dzinās pa visiem ceļiem. Nevis beigtu, bet dzīvu, pārdrošu, rēcošu, dārdošu, ar svešām dziesmām, kas atskanēja no kulbām. Tehniku, kuru apgāja, kurai izlauzās cauri, kuru reizumis uzspridzināja — vienu mašīnu no simta.

Bet pēc tam — vācu aizmugure un mūsu gūstekņu kolonas. Tik briesmīgi garas, it kā visa Krievija būtu saņemta gūstā. Un gar ceļmalām grāvī sagāztie, iznīcinātie, aprūsējušie mūsu tanku un bruņu mašīnu vraki.

Un vācu ešeloni, kas cits pēc cita steidzās uz fronti, soda ekspedīciju bataljoni, apsardzes komandas, esesiešu komandas, pilsētu komandantūras. Vācu mašīnas un vācu patruļas uz Hauptštrāses Smoļenskā ...

Jā, protams, pēc tam, kad Taņu izveda uz Maskavu, kamēr viņa gulēja hospitālī, iznāca no turienes, brauca uz Taškentu, un arī tur, Taškentā, viņa zināja, ka viss ir kļuvis citādi, ka mēs uzbrūkam, lasīja to avīzēs, klausījās pa radio. Tomēr tas bija kaut kas cits nekā tas, ko viņa pati šobrīd izjuta pirmo reizi kara laikā.

Jau no rīta kara aerodromā, kur viņi nolaidās un kur

visapkārt milzīgā, apsnigušā laukā rēca mūsu piķējošie bumbvedēji, sildīdami motorus pirms izlidošanas, viņai no prieka aizrāvās elpa.

Un šī izjūta pavadīja viņu augu dienu: ir pa ceļam no aerodroma uz armijas štābu, ir tagad braucot. Tā kļuva aizvien stiprāka un stiprāka un pārvērtās par laimes pārpilnu kurlumu; negribējās pat klausīties, ko viņai paskaidro, gribējās vienīgi pašai ar savām acīm visu skatīties un skatīties, jo ātrāk un vairāk, kā izsalkušai.

Bet kaimiņi, izņemot jauno kara ārstu, pat neskatījās uz ceļu un sprieda par savām darīšanām. Par to, ka karagūstek-ņiem noteikti būs utis un nāksies šinī pasākumā iesaistit daļu no pirts un veļas mazgātavas nodaļas, tādēļ ka cilvēkus vajag nomazgāt, galvenais — nomazgāt. Mazgāt, nodzīt matus, noskūt. Un ka vajag pēc iespējas uzmanīties ar barošanu, tādēļ ka ļaudis ir bada novārdzināti, distrofiķi, ar nepārdomātām devām var izsaukt zarnu aizcietējumu.

Mašīna atkal brauca kalnā. Ar kreiso riteni noslīdējusi no ceļa un ar rievainajām riepām smagi maldama sniegu, tā rāpās augšup, braukdama garām kravas mašīnu kolonai, kuru kulbās rēgojās kaut kas liels, pārvilkts ar brezentu.

Sākumā Taņa nesaprata, ka tās ir «katjušas», bet tad saprata un piecēlusies sāka aizrautīgi skaitīt, cik to ir.

— Zvērs, nevis mašīna, — kara ārsts teica tepat aiz muguras, un viņa pamāja ar galvu un tikai pēc tam saprata, ka viņš nerunā vis par «katjušām», bet par to mašīnu, kurā viņi paši brauca Un kura tik droši rāpās kalnā, apdzīdama kolonu. — Spēks! — kara ārsts sajūsmā iesaucās. — Sabiedrotie sūta tās caur Irānu. — Un atkal atkārtoja: — Spēks! Nav vis tādas kā viņu «valentaini».

— Kādi «valentaini»?

— Viņu tanki. Es dienēju tanku korpusā, zinu, kādas nedienas ar tiem. Mēsls, salīdzinot ar mūsu «trīsdesmitčetriniekiem». Ja ar vienu šāviņu trāpa — deg kā svece. Vārdu sakot — ardievu, dzimtene!

Bet Taņa, kaut arī klausījās, tomēr nevarēja domāt par to, ko viņš runāja: «valentaini», «spēks», «mēsls». Viņa brauca un turpināja cītīgi skaitīt «katjušas».

Bija trīsdesmit sešas «katjušas». «Droši vien vesels pulks,» Taņa nodomāja, kad viņi pabrauca garām priekšējai mašīnai. Un nopūtās, pēkšņi iedomādamās, kā māte tur, Taškentā, pašlaik beidz maiņu un pošas iet uz mājām, viena ...

«Studebekers» nogriezās pa kreisi un brauca pa citu ceļu, garām milzīgiem lielgabaliem. To stobri bija augstu izslieti pret debesīm, un Taņa sākumā domāja, ka tie ir zenītlielgabali, bet pēc tam saprata, ka zenītlielgabali nav tik milzīgi un ka tā laikam gan ir tālšāvēja artilērija.

— Fronte virzās arvien tālāk uz priekšu. Sitie arī drīz vien pārvietosies, — teica kara ārsts, kad lielgabali ■ nozuda skatienam.

Bet, it kā gribēdams tam strīdēties pretī, aiz muguras atskanēja tik apdullinošs sprādziens, ka Taņa, to negaidījusi, palēcās un gandrīz izvēlās ārā. Tad vēl viens trieciens un vēl.

— Nē, pagaidām nepārvietojas vis. Šauj vēl no šejienes, — kara ārsts teica, pieturēdams viņu aiz pleca.

Bet lielgabali šāva un šāva, un šāviņi, šķeldami gaisu, dobji-svilpjot, lidoja pāri galvām kaut kur tālu prom uz priekšu.

— Vai dzirdat sprādzienus? — kara ārsts jautāja kādas pauzes laikā.

Taņa ieklausījās, tomēr nekā nedzirdēja.

— Nē, nav dzirdami, — kara ārsts teica, — šodien vējš pūš uz vāciešu pusi.

Mašīna vēlreiz nogriezās, un priekšā kļuva redzama vieta, uz kuru viņi brauca: nolaidens, kails pakalns, ko apjoza divi dzeloņstiepļu žogi. Ārpusē pie žoga bija baraka, bet iekšpusē kaut kas dīvains, baltpelēks stiepās gar visu žogu.

Un, kaut arī Taņa par to jau bija dzirdējusi, kad gaidīja armijas sanitārās daļas priekšnieku, tik un tā viņa šobrīd uzreiz nesaprata, kas tas ir. Saprata vienīgi tad, kad piebrauca pavisam klāt un mašīna apstājās.

Tie bija līķi, kas gulēja cits uz cita blīvā, ne visai augstā valnī.

Visi izkāpa no mašīnas un, pirms devās uz turieni, tālāk, apstājās. It kā viņiem vajadzētu no kaut kā viena atvadīties un kaut ko citu iesākt.

Ceļa malā, blakus mašīnai, krustām un šķērsām cits uz cita gulēja vairāki vēl sniegā neieputināti līķi vācu šineļos. «Droši vien tie paši, par kuriem stāstīja, ka tos piebeiguši, ieņemot nometni,» Taņa nodomāja.

— Nu, kas ir, medicīna, iesim, — pievērsies Taņai un pārējiem, ierunājās priekšā stāvošais Rosļakovs.

Viņam bija dīvainas, sastingušas acis, bet roka ar pirkstos sažņaugtu un aizmirstu smēķi trīcēja kā no aukstuma.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Stiepļu vārti pie barakas bija līdz galam vaļā. Pie tiem stāvēja pusotrtonnīgā kravas mašīna ar piekabinātu dūmojošu virtuvi. Pie virtuves mīņājās kareivis.

— Kas ir katlā? — Rosļakovs vaicāja.

— Jau otrreiz kausēju sniegu, biedri kara ārst, — ziņoja pavārs. — Kad izkausēju pirmo reizi, iebērām cukuru un devām dzert cukurūdeni, tiesa, diez cik salds gan nebija. Bet tagad pavēlēja izkausēt buljona kubikus. Gribēju vārīt griķu koncentrātu, bet to neļāva.

— Pareizi darīja, ka neļāva, — Rosļakovs teica. — Cik cilvēku dabūja padzerties, pēc jūsu aprēķina?

— Pēc mana aprēķina — kādi sešsimt cilvēki. Devām pa puskrūzītei. Bet visi jau nedzer ... Nespēj norīt pat ūdeni.

— Novārdzinājuši cilvēkus, — Rosļakovs noteica. — Vai jūs arī paskatījāties, kādi viņi ir?

— Kas tur ko skatīties, es arī no šejienes redzu, — pavārs sadrūmis atmeta ar roku.

Rosļakovs ar kāju atgrūda durvis un pirmais iegāja barakā.

Baraka bija maza. Pēc lāviņām spriežot, apsardze nav bijusi liela — kādi divdesmit cilvēki. Šobrīd barakā atradās tikai trīs mūsējie. Divi — šoferis kažociņā, kas no netīrumiem gluži melns, un staršina ar šineli mugurā, — priekšniecībai parādoties pielēca kājās pie galda, nolikdami smēķus. Trešais gulēja ar kailu galvu, pieplacis pie lāviņas, nolaidis rokas līdz grīdai.

Staršina ziņoja, ka viņš ir 111. divīzijas medsanbata saimniecības yada komandieris.

— Bet kur medsanbata komandieris?

— Aizbrauca ar ziņojumu.

— Ka ir aizbraucis, to es zinu. Vai nav vēl atgriezies?

— Nebūt nē, nav atgriezies.

— Acīm redzot, nav sevišķas vēlēšanās braukt atpakaļ. Bet ko atstāja savā vietā?

— Atstāja kara ārstu Hrjukinu, bet tas saslima. — Staršina pamāja uz nekustīgi guļošo cilvēku. — Uznāca lēkme.

— Kas tad viņš ir, institūta jaunkundze, vai? — Rosļakovs nikni jautāja.

— Kad bijām apstaigājuši visas barakas un atgriezāmies, tā uzreiz, var teikt, izcēlās vesela histērija. Nepaspēja pat iziet ārā, taisni tepat vēma. — Staršina pašķielēja uz peļķi barakas kaktā. — Nevarēja panest to skatu, ko redzēja.

Uz lāvas gujošais pakustējās; Rosļakovs piegāja klāt un pavilka to aiz šineļa apkakles.

— Celieties, kas par gulēšanul

Cilvēks nolaida kājas no lāviņas un piecēlās sēdus. Šineļa atloki bija netīri, bet seja tik balta kā biezpiens, ar sarkaniem plankumiem ap saraudātajām acīm.

— Celieties un ziņojiet! — Rosļakovs uzkliedza.

Cilvēks ar netīro šineli mēģināja piecelties, bet nespēja un sabruka atpakaļ uz lāviņas.

— N-nevaru, — viņš teica, nervozi aizraudamies. — L-lūdzu mani atbrīvot.

— Bāba jūs esat, nevis kara ārsts! — Rosļakovs pašķielēja uz blakus stāvošo Taņu un otru ārsti. Ziņojiet jūs, staršina, ja jūsu priekšniecībai tik vāji nervi. Vai apstaigājāt visas barakas?

— Tieši tā.

— Saskaitījāt, cik cilvēku ir?

— Ap seši simti dzīvi, — staršina teica. — Biedrs kara ārsts skaitīja. Nevar jau saprast, kurš dzīvs, kurš nav, — taustīja pulsu.

— Labi, vediet, — Rosļakovs nopūtās. — Un, pamanījis, ar kādu nožēlu staršina pameta acis uz neizsmēķēto, uz galda nolikto smēķi, teica: — Izsmēķējiet vien!

Staršina steigšus iesprauda smēķi zobos un noklakšķināja šķiltavas.

— Taisnību sakot, gribas gan smēķēt, biedri otrā ranga kara ārst. Visu tabaku šodien nosmēķēju... — Un pievērsās šoferim. — Ej pasildi motoru.

— Ja pavēlēsiet, es jūs pavadīšu, — teica uz lāviņas sēdošais ārsts un piecēlās. Viņš stipri sagrīļojās un tikko noturējās kājās.

— Palieciet, — Rosļakovs atmeta ar roku, — iztiksim bez jums.

Aiz barakas stiepās otrs dzeloņstiepļu žogs un bija vēl vieni stiepļu vārti, tāpat līdz galam vaļā.

Kādus piecdesmit soļus priekšā rēgojās tuvākās zemnīcas apsnigušais paugurs; vairāki tādi pauguri bija redzami arī tālāk pa kreisi un pa labi. *Bet visa šī josla, gandrīz no pašiem vārtiem līdz tuvākās zemnīcas ieejai, kas melnēja apsnigušajā paugurā bija noklāta ar līķiem. Tie negulēja sniegā, bet bija tajā iemīdīti, ieblīvēti, tādēļ ka jau sen tiem staigāja pāri, un citādi nemaz nebija iespējams te staigāt — līķi no vienas vietas sedza visu joslu līdz pat zemnīcai. Apledojuši, puskaili tie

gulēja krustām un šķērsām, tā ka nevarēja pat saprast, kuram pieder tā vai cita roka un kāja. Un pāri šiem līķiem sānis stiepās skaidri saskatāma, cilvēku iemīta taciņa uz vēl vienu mazu baraku, kas atradās aiz otra dzeloņstiepļu žoga.

— Stāsta, ka tur viņiem izsnieguši ēdienu, kamēr vēl devuši, — starsina pamāja uz mazo baraku.

Viņš to sacīja, kad visi apstājās, piegājuši pie pirmajiem līķiem. Viņi jau saprata, ka tūlīt nāksies kāpt tiem virsū, un tomēr apstājās, meklēdami brīvu vietu, kur likt kāju. Taču brīvas vietas nebija.

— Piedodiet mums, biedri, — Rosļakovs ierunājās dobjā, svešādā balsī un, uz mirkli norāvis un atkal uzlicis ausaini galvā, pirmais uzkāpa ar zābaku uz kāda kailās, apledojušās muguras.

Sperot pirmos soļus, Taņa vēl skatījās, kur likt kāju, cenzdamās nekāpt uz galvas vai sejas, tomēr, nespēdama ilgi lūkoties uz visdažādākās pozās sastingušām, samīdītām mirušo galvām, aizvērtām un vaļējām mirušo acīm, viņa novērsās un, stingri raudzīdamās uz zemnīcas ieejas melno spraugu, kas rēgojās priekšā, gāja klupdama, kājām aiz kaut kā aizķeroties, ļoti baidīdamās — pakrist.

Viņa gāja pāri cilvēkiem, gāja pāri tam, kas agrāk bija cilvēki. Katrs no viņiem ir dienējis kādā daļā, ir kaut kur dzimis, kādreiz rakstījis vēstules uz mājām. Neviens vēl neskaitās kritušo sarakstos, un tātad katru no viņiem vēl gaida. Bet viņi guļ šeit, ieblīvēti sniegā un ledū, un nekad neviens neuzzinās — kas kurš ir? Tādēļ ka vairs nav un nebūs nekādas iespējas to noskaidrot.

— Kur ir jūsu kareivji? — iedama tālāk un joprojām neskatīdamās uz kājām, Taņa dzirdēja Rosļakova jautājumu.

— Manu kareivju te nav, — staršina atbildēja.

— Nu, bet sanitāri?

— Kara ārsts visus sanitārus norīkoja uz zemnīcām.

— Sanitārus norīkoja, bet pats paģība ... — Rosļakovs nolamājās.

Viņš pirmais piegāja pie zemnīcas, un salā sacietējušais, melnais brezents, ar ko bija aizklāta ieeja, nograbēja, kad to parāva vaļā. Nervu saprindzinājumā viņš rāva tik strauji, ka brezents nokrita kopā ar dēli. Rosļakovs pieliecās un gāja iekšā tumšajā zemnīcā.

Viņam sekodama, Taņa arī uzkāpa uz brezenta, kas grabēja zem kājām.

Ienākot no gaismas, zemnīcā pirmajā mirklī neko nevarēja redzēt. Kā likās, tā bija liela, zemnīcas otrā galā blāvi dega uguns, oda pēc kaut kā dūmaina un smacējoša. Pēkšņi kāds vāri un stiepti ievaidējās, un tūlīt kļuva dzirdamas ļaužu kustības, viņu sēcieni un nopūtas.

— Sanitār, kur sanitārs? — Rosļakovs iesaucās.

— Es esmu šeit, — balss atsaucās turpat blakus.

— Brezentu piestipriniet, kur bija, kad mēs aiziesim, — Ros-ļakovs teica, — citādi te nekā nevar redzēt. Vai te ir auksts? No sala ienācis, nevaru saprast...

— Nav sevišķi auksts, biedri kara ārst, ļaudis siltumu pieelpo.

— Cik viņu te ir? Vai skaitījāt?

— Skaitījām, kad atnācām, — bija astoņdesmit seši. Un vairāk nekā divdesmit līķu. Visi ir novājējuši, stāsta, ka beidzamajās dienās vairs neesot bijis spēka pat līķus iznest ārā. Es tos izvāktu, ja mēs zemnīcā būtu kaut divi...

— Dzīvos vajag izvākt, — Rosļakovs teica. — Līķi var pagulēt arī šeit. Ejiet man pa priekšu, citādi es nekā neredzu. Ka neuzkāpju kādam virsū.

Cits aiz cita visi virzījās uz priekšu, uz zemnīcas otrā galā degošo uguntiņu.

— Liela zemnīca, — Rosļakovs teica.

— Viņi stāsta, ka sākumā katrā zemnīcā bijis vairāk nekā pieci simti cilvēku.

— Bet cik zemnīcu? Septiņas?

— Saskaitījām septiņas. Viena ir tukša, tas ir, nevis tukša, bet visi nomiruši. Dzīvos neatradām.

— Vajag vēlreiz pārbaudīt, kā tas var būt, ka dzīvos neatradāt? — Rosļakovs apstājās un uzsauca. — Kas tur ir tuvāk pie izejas, griezieties atpakaļ! Pārkontrolējiet vēl vismaz divas zemnīcas — cik tur ir cilvēku? Saskaitiet un ejiet atpakaļ uz baraku.

Taņa dzirdēja, kā aiz viņas cilvēki pagriezās atpakaļ uz zemnīcas izeju, bet pati sekoja Rosļakovam. Tagad, kad pienāca ugunij gluži klāt, viņa saprata, kādēļ šeit tik stipri oda pēc degošām lupatām. Uz zemnīcas klona uz diviem dzelzs gabaliem bija novietots katliņš, bet zem tā ar vārgu, zilu liesmiņu gruzdēja vateņa skrandas. Ap šo tvanīgo ugunskuriņu pusguļus sildījās vairāki cilvēki. Aiz tiem viedās vēl citu cilvēku ķermeņi.

Kad Taņa drusku aprada ar tumsu un pat neskaidri saskatīja to sejas, kuri bija tuvāk ugunskuram, viņa pagriezās atpakaļ

uz izeju un ieraudzīja, ka arī aiz muguras, abās pusēs šaurajai ejai, cits pie cita guļ cilvēki.

— Sveicināti, — Rosļakovs sacīja, bet neviens viņam neatbildēja. Un tikai pēc klusuma brīža kāda vārga, dobja balss jautāja:

— Kad mūs aizvāksiet?

— Pēc kādām divām trim stundām sāksim vest jūs prom no šejienes, biedri, — Rosļakovs noliecās un ielūkojās katliņā. — Ko vārāt?

— Kausējam sniegu, — atbildēja cita — tāda pati vārga un dobja balss, tomēr cita.

— Vai tad jums nedeva dzert?

— Vēl gribas. Lai paldies kareivim, atnesa tīru sniegu... Lūk, kurinām ... Vairs nebija pat tīra sniega.

— Kādēļ?

— Visapkārt netīrs, bet talak, pie stieplēm, kur bija tīrs, sardze nelaida klāt, šāva no automātiem.

— Pašlaik vāra buljonu, pabarosim vēl pirms promve-šanas.

Un atkal iestājās pauze, it kā šiem cilvēkiem, katru reizi pirms atbildes vajadzētu uzkrāt spēkus. Laikam jau tā tas arī bija.

— Barojiet uzmanīgi, — lēni sacīja tas, kurš ierunājās pirmais. — Dodiet tikai šķidru, neko citu.

— To mēs zinām, — Rosļakovs teica.

— Es pats esmu ārsts, tādēļ arī saku, — atkal pēc klusuma ierunājās balss.

— N<x kādas armijas?

— Sešdesmit otrās, sešsimt deviņdesmit trešā strēlnieku pulka jaunākais ārsts.

— Cik ilgi neesat ēduši?

— Kopš desmitā. Piecpadsmit dienas ...

— Četrpadsmit, — Rosļakovs izlaboja.

— Tātad kļūdījos. Domāju, ka skaitu pareizi ...

— Bet pirms tam?

— Kad izvedīsiet, visu izstāstīsim.

— Kas te vēl ir kopā ar mani? — Rosļakovs jautāja pagriezies.

— Es, Ovsjaņņikova.

— Ejiet ārā. Viss skaidrs, nav ko gurķoties, vajag vest prom! — Rosļakovs teica. — Pa ceļam paskatieties dažus cilvēkus, kādā tie stāvoklī?

Klausīdamās, ko runā Rosļakovs un šis cilvēks, kurš atbildēja lēni, ar smagām pauzēm, Taņa visu laiku vēroja tos, kuri gulēja pie uguns. Novārguši, tikai kauli un āda, līdz pat acīm apauguši ar bārdām, šie ļaudis vienlaikus modināja ir žēlumu, ir tādas kā dīvainas svešuma jūtas. It kā tie nebūtu tādi paši cilvēki kā viņa pati, bet kaut kādi reizē cilvēkiem ļoti līdzīgi un tanī pašā laikā citādi nekā cilvēki, tādi, kas nav cilvēki. Un lietajās skumjās, kuras Taņa šobrīd izjuta, bija gan nepacietības pilna vēlēšanās tūlīt izdarīt kaut ko tādu, lai pārvērstu visus šos ļaudis par tādiem, kādiem ir jābūt un kādi ir cilvēki, gan apziņa, ka to uzreiz nevar izdarīt, bet dažam labam no viņiem droši vien tas ir jau par vēlu.

Dzirdot Rosļakova balsi, kas teica «nav ko gurķoties», viņa pagriezās un gāja, apstādamās te pie viena, te pie cita nekustīgi guļoša ķermeņa un aptaustīdama tos ar rokām. Paņēma vienu roku un juta, kā vārgi, tik tikko sit pulss, pēc dažiem soļiem pataustīja vēl vienu roku, taču tā bija salta, ledaina. Un vēl viena roka, arī ledaina. Tad atkal tik tikko jūtami silta, dzīva un dziļi iekritušas acis, kas drusku nodrebēja, kad tām pieskārās. Ar bieziem matiem apaudzis kakls, tievs kā bērnam. Bet zem pirkstiem kaut kas kustīgs — utis!

. — Māsiņ, klau, māsiņ ...

Kādēļ sauca «māsiņ?» Viņš neredzēja, tomēr sauca. To dzirdēdama, Taņa neatvilka roku, paturēja tur, kur bija pielikusi, un jautāja:

— Kas ir, mīļais? ...

Viņš nekā neatbildēja, tikai atkārtoja:

— Māsiņ, klau, māsiņ ...

— Kas ir?

— ... klau māsiņ ... — vēlreiz nočukstēja un apklusa.

Viņa paspēra vēl dažus soļus un pie pašas izejas, gaismā,

ieraudzīja cilvēku ar ausaini, kurš gulēja, piespiedis vaigu pie vateņa, izdēdējis, noaudzis ar melnu bārdu, vaļējā acs lūkojās uz Taņu. Sis cilvēks kaut ko runāja, un viņa apsēdās pie tā.

— Ko jūs gribējāt? Nu, ko... — Un, domādama, ka pašlaik nevar pateikt nekā labāka, sacīja: — Drīz jūs pabarosim, dosim buljonu ...

Bet cilvēks tikko manāmi noraidoši papurināja galvu. Viņš gribēja ko citu.

— Nu kas ir?

— Ja es nomiršu, paziņojiet manu uzvārdu. Uzvārdu ...

— Kāds ir jūsu uzvārds, sakiet.

— Es ...

Taču viņam vairs nebija spēka pateikt savu uzvārdu. Viņš kaut ko murmināja, bet Taņa nesaprata. Atkal nomurmināja, un atkal viņa nesaprata un ieraudzīja, ka viņam no acs noritēja asara, un izbrīnījās, ka šiem ļaudīm vēl ir asaras, kad, likās, tiem vairs nebija nekā.

— Iesim, — Rosļakovs teica, viņu panācis. — Nedrīkst kavēties...

Viņa izgāja ārā pirmā, piemiedza gaismā acis, pēc tam paskatījās uz savu roku, pa kuru rāpoja utis, un, purinādama tās nost, redzēja, ka arī Rosļakovs tīra utis nost no šineļa piedurknes.

— Nu tad tā ... — Rosļakovs noteica. — Rau, mūsējie arī jau nāk. — Viņš paskatījās uz blakus zemnīcas pusi un devās atpakaļ uz nometnes vārtiem.

Arī Taņa sekoja viņam un laipodama gāja atpakaļ pa to pašu ceļu, pāri apledojušiem līķiem.

Sapulcējās tieši pie mašīnas. Vecīgais bataljona komisārs ieteica iet barakā un apspriest stāvokli, bet Rosļakovs tikai atmeta ar roku.

— Nedrīkst kavēties. Ir jābrauc! — Un, ar roku nikni pagrūdis zem ausaines savu darvas melno cekulu, teica: — Domāju, ka visur apmēram viena un tā pati aina.

— Vienā barakā visi ir miruši, es pati pārbaudīju, — teica kara ārste. — Stāsta, ka tur esot turēti ievainotie,

— Tad skaidrs, — Rosļakovs noteica. — Bet pārējās?

Visi apstiprināja, ka pārējās barakās vēl ir daudz dzīvu.

— Precīžāk izsakoties — ar dzīvības zīmēm, — iebilda jaunais ārsts, kurš pa ceļam sēdēja uz borta Taņai blakus.

— Tātad, aptuveni ņemot: pieci līdz seši simti, — Rosļakovs sacīja. — Visi ir utaini, visiem iespējama infekcija, daļai — neatgriezeniskas parādības. Tiklīdz kļuva zināms par šo nometni, armijas sanitārās daļas priekšnieks pavēlēja trīssimt astotajam hospitālim atbrīvot vienu no savām barakām, taču ar vienu vien mums tagad nepietiks ...

— Bet Kostjukovskis vēl šorīt tā nopriecājās par savu hospitāli, ka esot ticis šinīs barakās. Ir diezgan izsalušies stepē.

— Nekas, vajadzēs apbēdināt, — Rosļakovs teica. — Par priekiem vēl nav laika domāt. Braucam. Kaut ko iesākt te uz vietas nozīmētu tikai sevi apmānīt. Tagad vienīgais glābiņš ir atra evakuācija. Jā, — viņš griezās pie jaunā kara ārsta, — pasauciet šurp to histēriķi, kāda velna pēc viņš te vajadzīgs, lai

brauc mums līdzi. — Un pievērsās bataljona komisāram: — Ste-pan Ņikanorič, tu pagaidām paliec šeit, skaties, lai izsniedz buljonu un lai neko nedara uz savu roku, kamēr neesam atgriezušies! Neatļauj nekādus apmeklējumus, pat ar vislabākajiem nolūkiem. Vārtus ciet, uz tavu atbildību. Vienu ārstu tev atstāšu... — Viņš brīdi klusēja, acīm redzot domādams, kuru lai atstāj.

Varbūt Taņa arī nebūtu pieteikusies palikt, taču tas jaunais ārsts, kurš brauca ar viņu kopā, bija aizgājis uz baraku, bet tuklā ārste, kura ziņoja, ka pati pārbaudījusi ar mirušiem pilno baraku, stāvēja, iekodusi zobos trīcošo lūpu, un likās — tūlīt, tūlīt sāks raudāt.

— Varbūt atļausiet man palikt? — Taņa ierunājās.

Rosļakovs paskatījās uz viņu.

— Labi, palieciet. — Viņš ieraudzīja nedrošā gaitā iznākam no barakas ārstu un, parādīdams uz ārsta somu, ko tas turēja rokā, pamāja ar galvu uz Taņas pusi: — Atdodiet viņai!

— Bet kā tad būs? Tā taču ir mana ...

— Kā būs, to noskaidrosim ārstu komisijā, — Rosļakovs nikni atcirta. — Ja esat slims, sūtīsim uz hospitāli, bet ja vesels ... — Viņš nepateica līdz galam, taču sejas izteiksme neliecināja neko labu. — Atdodiet somu!

Un, pats paņēmis somu, pasniedza to Taņai.

— Ar palīdzības sniegšanu neaizraujieties. Tas šeit būtu piliens jūrā. Bet, lūk, buljonu lai dod nodzerties visiem, kam vien var, neizlaižot nevienu — tas ir daudz svarīgāks un daudz grūtāks uzdevums ... Braucam! — Viņš pievērsās pirts un veļas mazgātavas nodaļas leitnantam un politvadītājam: — Bet jūs nebrauksiet man līdz. Atkabiniet nost virtuvi, paņemiet mašīnu ar šoferi un brauciet taisni uz savu novietni. Un lai visa jūsu nodaļa pēc trim stundām būtu pie Kostjukovska. Automašīnu pēc tam sūtiet atpakaļ, neievelciet nāsīs!

— Neaizmirsti norīkot frizierus, — bataljona komisārs atgādināja.

— Jā, frizierus nu gan nāksies sadzīt kopā no visas armijas, — Rosļakovs piekrita. — Būs jānoskuj visas matainās vietas ...

— Un sagādājiet pēc iespējas vairāk segu mašīnām... Un brezentus. Auksts. Jā, un arī mašīnu jo vairāk, jo labāk, ne tikai mūsu autobusus vien! Vajadzēs daudz mašīnu.

— Nekas, Slepan Ņikanorovič, es tūlīt, tiklīdz aizbraukšu, piezvanīšu Kostjam, — Rosļakovs teica, jau promiedams.

— Kostja visu dos!

— Kas ir Kostja? — Taņa vaicāja bataljona komisāram, kad mašīnas aizbrauca.

— Armijas Kara padomes loceklis.

Un Taņa atcerējās to sirmo cilvēku ar strupo degunu un mazajām ačelēm, kuru šodien bija redzējusi pie Serpiļina.

— Kareivji viņu tā iesaukuši, — bataljona komisārs paskaidroja. — To vajag prast nopelnīt. Armijas Kara padomes locekli saukt par Kostju! Gan jūs redzēsiet, ka viņš nenocietīsies un pats atdrāzīsies šurp ...

Šoferis, kaut ko nikni pie sevis burkšķēdams, atkabināja virtuvi no mašīnas. Tie divi no pirts un veļas mazgātavas nodaļas mīņājās turpat blakus, viens pat palīdzēja, lai veiktos ātrāk. Un, tiklīdz atkabināja, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

— Teterin, nekavējies, brauc labi ātri atpakaļ! — pavārs nokliedza šoferim pakaļ.

— Nebaidies, — bataljona komisārs mierināja, — gudrs šoferis virtuvi ar pavāru uz ilgu laiku vienus neatstās. Vai buljons drīz būs gatavs?

— Kamēr uzvārīšu, iebēršu un kamēr izkusīs — paies kādas četrdesmit minūtes.

— Kāpēc tev tik ilgi velkas?

— Nav taču ūdens, bet sniegs, — pavārs taisnojās. — To vēl vajag izkausēt. Es tikko biju piepildījis, kad jūs atbraucāt, un tad vēl liku klāt, lai būtu pilns katls. Pats steidzos! Vienu lāviņu jau sacirtu, lai būtu sausa malka.

— lesiņi uz baraku, kādu brītiņu pasildīsimies, — bataljona komisārs aicināja Taņu.

Viņš stāvēja ar uzslietu šineļa apkakli. Viņam bija vecīga, nosalusi seja ar sarkanām dzīsliņām. Un Taņa nodomāja, ka viņš ir vēl vecāks, nekā bija licies sākumā. Šķita pat neparasti redzēt frontē tik vecu cilvēku.

— Manuprāt, tur nav nekādas sērgas, — bataljona komisārs teica, kad viņi bija iegājuši barakā. — Utis ir, bet sērgas nav. Tās vienkārši rāpo pa siltumu, meklē patvērumu. Ja ieiet zemnīcā no āra, tad liekas, it kā būtu silts, bet patiesībā ir zem nulles. Un, rēķini kā gribi, tas jau trešo mēnesi... Redzējāt, kā izģērbuši mirušos — visu vai nu uzvilkuši sev mugurā, vai arī nokurinājuši. Mirušajiem nevajag, bet dzīvajiem vajag. Es tur apsēdos vienam blakus, saku: utis jūs briesmīgi apstājušas. Bet viņš atbild: «Nebaidies, dakter, mums te nav nekādas sērgas, visa sērga izsalusi. Tagad mums te ir tikai viena kaite —

nāve. Citu slimību vairs nav.» Tā, redz, cilvēks runāja par savu dzīvību...

Viņš staigāja pa baraku, sizdams sev te pa krūtīm, te pa muguru un nekādi nevarēja sasildīties.

— Ja no desmitā nav ēduši, tātad ar to dienu, kad mēs sākām uzbrukumu, ir pārstājuši barot gūstekņus. Bet kā pirms tam baroja? Kā baroja? — viņš uzkliedza Taņai, it kā tā varētu uz to atbildēt.

Taņa nodrebēja un iedomājās: «Vai tiešām te nebija iespējams ko izdarīt ātrāk?» Viņu satrieca doma, ka tanī laikā, kad viņa brauca uz Taškentu un bija Taškentā, un kopā ar visiem priecājās, ka ir sācies uzbrukums pret vāciešiem un ka tie ir ielenkti, tanī pašā laikā šeit, aplenkuma loka iekšienē, kā tagad atklājies, ir atradušies mūsu ļaudis! Tie šeit, ielenkumā, vēl bija palikuši vāciešu varā. Bet mēs veselas divas nedēļas, līdz pat šai dienai, neiespējām tiem nekā palīdzēt. Kā gan tas varēja notikt!

— Vai tiešām mēs nekā nezinājām par šo nometni? — viņa iesaucās, pārsteigta par savu domu.

— Kā to varēja zināt? Bet, ja arī zinātu, — vai no tā kādam būtu vieglāk?

— Nu kā tad tā, — Taņa brīnījās, — varbūt tad ko izdarītu! Būtu atbrīvojuši kaut dažas dienas ātrāk!

Bataljona komisārs paraustīja plecus.

— Diezin. Ir taču karš — spēks pret spēku! Gribi, bet nevari! Gadās, ka ievainoto velkam ārā no nevienam nepiederošās zemes, un cik daudzi atdod savas dzīvības, un tomēr neizdodas glābt. Bet te ...

Viņš atmeta ar roku. Tad jautāja:

— Vai no paša sākuma esat frontē?

— No paša sākuma.

— Es arī no sākuma... Biju gan par sanitāru, kamēr nedeva dienesta pakāpi, gan par medsanbata komisāru ...

— Un kas bijāt pirms kara? — Taņa vaicāja, sapratusi: ja jau sācis karu kā ierindnieks, tad agrāk nav bijis armijā.

— Kas biju pirms kara? — viņš tā negribīgi noteica, it kā nevēlēdamies to atcerēties. — Daudz kas biju. Uz fronti aizgāju zemessargos. Pirms kara četrus gadus biju pensijā slimības dēļ. Bet līdz tam, — viņšatkal it kā negribīgi apklusa, — dienēju Bamlagā^7, celtniecībā, KAD... Tur nometnēs ir tāda Kul-

turas un audzināšanas daja! Bet vēl pirms tam strādāju darba komūnās, starp citu, pazinu Antonu Semjonoviču Makarenko, — viņš nopūtās un apklusa.

— Bet cik tad jums gadu? — Taņa jautāja.

— Nav vēl ne piecdesmit, — viņš teica un iesmējās. — Es novecoju Bamlagā. Ir jau ari tādi, kas tur nenoveco, bet es novecoju ... Un vispār tiku atvaļināts slimības dēļ ...

Viņš palūkojās uz Taņu tā, it kā viņai vajadzētu kaut ko saprast, ko nebija pateicis līdz galam, taču viņa nesaprata, tikai juta, ka šī cilvēka dzīvē ir kaut kas neparasts. Un šis neparastais slēpjas aiz vārdiem «tiku atvaļināts slimības dēļ».

— Iesim, — Taņa ierunājās.

Bija sildījušies barakā jau desmit minūtes, un viņai likās, ka ir kauna lieta uzkavēties šeit ilgāk. Vajadzēja iet turp, uz zemnīcām. Var jau būt, ka arī nevajag, taču tā kā tā jāiet.

— Iesim ... Staršina droši vien ir tur. Vajag sapulcēt sanitārus, un lai tie iet pēc buljona.

Viņi klusēdami gāja vēlreiz — trešo reizi pāri līķiem. Pagāja garām tai zemnīcai, kurā Taņa jau bija, aizgāja līdz nākamai un apstājās.

— Jūs varbūt ieiesiet šinī, — bataljona komisārs teica, — bet es iešu tālāk, paraudzīšos tur.

Noteica un aizgāja tālāk.

— Tūlīt iešu, — Taņa sacīja.

Viņai pēkšņi iegribējās smēķēt. Tikai divas vai trīs minūtes pastāvēt un uzsmēķēt, pirms iet tur iekšā. Viņa izvilka no kažociņa kabatas «Belomora» paciņu. Paciņā vēl palikuši trīs papirosi, pārējos bija izsmēķējusi. Tur, Taškentā, pie mātes atturējās, nesmēķēja, lai māti neuztrauktu. Pat tad nesmēķēja, kad viņas nebija klāt, lai neostu pēc tabakas. Bet pa ceļam izsmēķēja gandrīz visu paciņu — aiz satraukuma, nākamības gaidās...

Karā, protams, nevar izvēlēties, taču viņa vēl nevarēja visu aptvert, ko šodien bija piedzīvojusi. Un diena vēl nebija galā. No rīta beidzamā nolaišanās tur, bumbvedēju lidlaukā, un lidotāji, ar kuriem viņa lidoja kopā, — tādi jautri, veseli ... Un citi lidotāji, kuri viņus sagaidīja un jautāja, vai neesot atveduši no Taškentas ābolus. Arī jautri, veseli, tie priecīgi apgalvoja, ka tagad fričiem beigas, vēl kādas trīs dienas, lielākais četras ...

Un tad šī nometne un šie ļaudis te, zemnīcās.

Viņa nolēma izsmēķēt papirosu uzreiz, dažos vilcienos, un, 4o6

tiklīdz būs izsmēķējusi, tūlīt ies iekšā. Viss, kas satrauca Taņu vēl pirms dažām stundām, kamēr viņa staigāja un gaidīja armijas sanitārās daļas priekšnieku, — domas par sevi un Artemjevu un par to, vai ir labi vai slikti, ka tas tik ātri un jocīgi beidzās, — viss atkāpās, izgaisa, it kā nekad nebūtu bijis.

Tālāk, pie dzeloņstieplēm, rēgojās liķu valnis, kas iztālēm, no šejienes, bija līdzīgs kuram katram citam zemam valnim. Tādi vaļņi parasti izveidojas no izraktās zemes gar tanku grāvjiem. Tagad, kad sāka jau krēslot, varēja domāt, ka tas vienkārši ir zemes un ledus valnis, taču viņa lūkojās turp un zināja, ka tas nav no zemes un ledus, bet no cilvēkiem.

— Māsiņ, atstāj dūmu!

Taņa pagriezās un ieraudzīja no zemnīcas iznākušā sanitāra jauno, apaļo, labsirdīgo un možo seju un priecājās par viņu tā, it kā mirkli pirms tam būtu bijusi viena pati dzīva visā pasaulē.

— Atvainojos, biedri kara ārst, pārskatījos, — sanitārs apmulsa, pamanījis zem kažociņa uzšuves ar ķieģelīšiem.

— Ņemiet! — Taņa pasniedza sanitāram neizsmēķēto papirosu.

Sanitārs ievilka dūmu un pamāja uz tumšo valni pie stieplēm.

— Es te jautāju vienam, kurš tāds žirgtāks nekā citi: vai vācieši pavēlēja, vai ari paši esat tā nokrāvuši? Taču viņš saka: neesam krāvuši! Mēs, viņš saka, sākumā gājām uz turieni pēc tīra sniega, bet pēc tam daudzi cilvēki, kas neesot vēlējušies ilgāk dzīvot, vienkārši tāpat aizgājuši vai aizrāpojuši, lai tur nomirtu. Tur vairs negājuši vis pēc sniega, bet sagaidīt savu nāvi! Tomēr pēdējā laikā, kaut arī gribējuši, taču nevarējuši, nebijis vairs spēka. Saka, jau vakar vakarā it kā varējuši dzirdēt kaujas troksni, bet nebijis spēka pielīst pie izejas, lai paklausītos ...

Viņš vēlreiz lēnām un dziļi ievilka dūmu.

— Varbūt jums arī vēl atstāt?

— Nevajag. — Taņa atteicās. — Es iešu zemnīcā.

— Ko jūs tur meklēsiet, ko jūs tur varat palīdzēt?! Viņš pagriezās, vairīdamies no spējas vēja brāzmas, un Taņa arī pagriezās un saklausīja kopā ar vēja brāzmu iztālēm atskanam kaujas troksni, kaut kur tur, no Staļingradas puses.

— Iešu, — Taņa teica nevis sanitāram, bet pati sev. Un, pieliekusi galvu, tālab ka pat viņai šeit vajadzēja pieliekt galvu, iegāja zemnīcā.

ASTOTĀ NODAĻA

Tikai otrā dienā vēlu nakti pats grūtākais beidzot bija paveikts. Pēdējais — skaitā četrsimt astoņdesmit trešais no gūsta atbrīvotais pēc sanitārās apstrādes bija noguldīts tīros palagos hospitāļa barakā.

Reģistrācijas žurnālā parādījās beidzamais skaitlis «483», bet iepretim skaitļiem arī tagad vietumis nebija ierakstīti uzvārdi. Vēl līdz šim brīdim daudziem nebija nozīmes kaut ko jautāt.

«Ap seši simti dzīvo,» staršina bija teicis tur, nometnē. Bet ļaudis mira, kamēr uz nometni steidzās mašīnas, mira, kad tos nesa ārā no zemnīcām un lika mašīnās, mira pa ceļam, mira sanitārās apstrādes laikā. Vairāki cilvēki nomira arī tad, kad tīrus, nomazgātus un noskūtus tos pārnesa uz nestuvēm no barakas uz baraku. Un daži no tiem, kas šobrīd vēl ir dzīvi, mirs tuvākajās dienās no neatgriezeniskiem procesiem, kas radušies ilgstošās badošanās dēļ.

Ko tikai visu šinī pusotras dienas ilgajā laikā Taņa nedabūja redzēt un dzirdēti Pat miegs nenāca par spīti negulētajai naktij, un negribējās arī ēst, un likās, nekad vairs negribēsies.

Baraka, kurā notika sanitārā apstrāde, augu dienu līdzinājās elles virtuvei: viss bija pilns ar tvaikiem, pludoja netīra ūdens straumes, savēlušos matu kušķi krita uz grīdas un kustējās no utīm, visur rēgojās nomesto drēbju skrandas. Sevišķi baigi bija pirmajā nodaļā, bet pavisam to bija četras. Pirmajā vēl nemazgāja, tikai noģērba kailus un ar sukām norausa utis no miesas. Pagalmā pie logiem bija izrakta liela bedre un tajā dega mazuts: uz turieni nastām vien stiepa novilktās drēbes, bet utis visu laiku no grīdas slaucīja ar slotām spaiņos, un kopā ar lupatām no šiem spaiņiem bēra arī turpat, ugunī.

Otrā nodaļā nogrieza matus, skuva visur, kur vien auga mati, apmazgāja pirmo reizi un atkal utis kopā ar matiem stiepa dedzināt veseliem spaiņiem. Pat vecie sanitāri, kuri bija piedalījušies pirmajā pasaules karā un pilsoņu karā, teica, ka savā mūžā nekā tamlīdzīga neesot redzējuši.

Trešajā nodaļā jau bija vieglāk: tur tikai vēlreiz nomazgāja. Bet ceturtajā sākās paradīze: tur apģērba tīrās drēbēs un gul: dīja uz nestuvēm.

Ja neskaita dažus ārstus, māsas un kādus desmit frizierus, pašus grūtākos darbus barakā paveica pirts un veļas mazgātavas nodaļas meitenes. Viņu bija daudz — kādas piecdesmit, bet

arī darba bija tik daudz, ka uz beigām visas krita no kājām aiz noguruma.

Meitenes, meitenes no veļas mazgātavas! Vai tiešām jūsu nodaļu, kā jūs pašas smīnēdamas stāstāt, frontē sauc par «ziepju burbuli?» Vai par jums frontē melš dažādas tenkas un blēņas no sieviešu ķermeņa atsvešinājušies, izbadojušies vīrieši? Un kas to gan zina, cik tur patiesības un cik nepatiesības, droši vien ir kā viens, tā otrs. Bet vienalga, galvenā patiesība par jums ir tā, ka nebija un nevarēja būt visā pasaulē šinīs dienās labāku cilvēku par jums, un nebija roku, kas būtu labākas un pašaizliedzīgākas par jūsējām, un nebija pūliņu, kas būtu svētāki un tīrāki par jūsējiem, — palīdzēt cilvēkam kļūt atkal par cilvēku! Un neviena no jums nenodrebēja, neapmulsa, neaizgāja, nekrita ģībonī, kā tas ārsts tur nometnē. Neviena!

To Rosļakovs teica Taņai tanī vakarā, kad mazgāja pēdējos ievainotos. Teica kā dzeju, tieši tādiem vārdiem, kurus Taņa nekādā ziņā nebija cerējusi dzirdēt no viņa, kas sākumā šķita frontē notrulinājies cilvēks. Un viņa acis pēkšņi kļuva tādas, kādas Taņa nebija cerējusi ieraudzīt šī kazaka cietajā sejā, kas atgādināja ērgli. Par meitenēm viņš runāja gandrīz vai dzejā, bet acīs bija asaras.

Taņa pati, kamēr bija tur un strādāja kopā ar meitenēm, par to nedomāja. Vienkārši redzēja, ka viņas strādā ātri, saudzīgi, nenogurstoši. No šīm rokām neviens neizslīdēja, nevienu nenometa uz grīdas. Bet rokas turēja kaut ko tik baigu, ko vairs nevarēja pat saukt par ķermeni!

Viņa pati vairākas reizes izdarīja iešļircinājumus, kad cilvēki sanitārās apstrādes laikā zaudēja samaņu. Un līdz šim brīdim pirkstos neizzuda sajūta: turi nevis roku, bet kaulu, un tam apkārt ir tukšs ādas maiss. Daži tomēr nomira arī pēc iešļircinājuma, un tos nenesa vis turp, uz priekšu, uz ceturto nodaļu, uz paradīzi, kā meitenes jokoja, bet atpakaļ, ārā ...

Tagad visi, kas bija palikuši dzīvi, ir tie, kas nebūs dzīvi, taču pagaidām ir dzīvi, guļ šeit, hospitāļa barakā uz lāviņām divos stāvos. Un citi ārsti jau ir ieradušies uz maiņu, var iet uz telti, kur iekārtots ēdināšanas punkts, un padzert tēju, bet nav spēka aiziet uz turieni. Var arī vienkārši apgulties uz lāviņas, kur pašlaik sēdi, — tā ir brīva — aizmigt un gulēt līdz rītam. Taču miegs nenāk, un galva griežas kaut kas tāds, kam nevar pat atrast nosaukumu: kādas redzētā un dzirdētā drumslas, tā sajauktas, it kā tās nebūtu domas, bet drausms, baigs sapnis ...

Viens, kad viņu mazgāja, briesmīgi lamāja vāciešus par to, ka tie neuzstādīja ložmetējus un visus neapšāva, bet mērdēja bada nāvē.

— Un labi vien ir, ka nenošāva, —^ Taņa viņam iebilda. — Tagad jūs dzīvosiet.

— Varbūt es nemaz negribu vairs dzīvot pēc visa tā. — Viņš paraudzījās uz Taņu ar briesmīgām, niknām acīm, it kā tā būtu viņu apvainojusi, sacīdama, ka viņš dzīvos.

Bet kāds cits lūdzās uz fronti, teica:

— Ātrāk izārstē, dakter. Es vēl iešu viņus sist... neviena neatstāšu sēklai...

Un droši vien domāja, ka kliedz, ka ir bargs, bet pats tik tikko dzirdami čukstēja šos vārdus un nomira, kad viņu nesa jau ieģērbtu tīrā vējā. Sirds apstājās, un — beigas!

Vēl kāds cits diezin ko čukstēja: it kā savu uzvārdu, it kā lūdza ēst. Čukstēja tā, it kā uz visiem laikiem būtu aizmirsis runāt. Citi tikai kunkstēja un nekā nerunāja, it kā viņiem būtu atņemta valoda. Un klusēdami nomira uz rokām, un sievietes, jau beigdamas mazgāt, pēkšņi pamanīja, ka mazgā mironi.

— Es pēc tam jūs paņemšu no šejienes prom, — Rosļakovs teica. — Strādāsiet pie manis evakuācijas daļā.

Taņa, to dzirdēdama, palocīja galvu, bet tik un tā šinī brīdī viņa to īstUnesaprata. Tikai tagad saprata, un tomēr tas likās nesvarīgi.

Jau tad, kad atbrauca pirmie autobusi un kravas mašīnas un sāka vesj: ļaudis prom, nometnē ieradās Kara padomes loceklis ZaharoVs, kā to bija pareģojis bataljona komisārs. Viņš iegāja zemnīcā, izgāja tai cauri līdz otram galam, atgriezās atpakaļ, apstājās pie ieejas'un kādas desmit minūtes stāvēja klusēdams un raudzījās, kā nesa ārā. Tad apturēja garām ejošo Taņu — izrādījās, bija pazinis — un jautāja:

— Serpiļins stāstīja, ka jūs esot bijusi ilgi vācu aizmugurē. Bet vai kaut ko tādu tur tikāt redzējusi?

Taņa tikai papurināja galvu. Daudz ko bija dzirdējusi. Bet pie Smoļenskas tikai pa lielu gabalu, kādu kilometru attalu, redzēja sargtorņus un stieples.

— Es arī nebiju redzējis, — Zaharovs teica. — Pirmā atbrīvotā nometne kara laikā ... Karā vispār ir maz patīkama, tomēr ...

Viņš nepateica līdz galam. Pie zemnīcas atpakaļgājienā piebrauca vēl viena mašīna. Zaharovs pavilka Taņu aiz piedurknes, lai mašīna neaizķertu.

— Braucam pār savu biedru līķiem, — viņš teica svina smagā balsī. — Vajadzētu visus fašistus sadzīt āliņģī! Gribēja tikt pāri Volgai? Lai tad zem ledus iet līdz otram krastam! Bet kur nu! Vai to drīkst! — Viņš drūmi iesmējās. — Mums dusmas ātri pāriet. Padosies — un tu viņiem pārsiesi ievainojumus.

— Nepārsiešu vis, — Taņa sacīja.

— Pārsiesi gan. Bet es trenkāšu aizmugurniekus, lai gūstekņiem viss līdz pēdējam gramam tiktu ielikts katlā, kas pienākas, nedod dievs, ka nenovājē. Un, ja to neizdarīs, — ādu pār acīm noraušu. — Viņš to teica tā, it kā zobotos pats par sevi un par to, kas viņam būs jādara. — Taču kā lai aizmirst šeit redzēto? — viņš parādīja ar pirkstu uz sanitāriem, kuri stiepa ārā no zemnīcām ķermeņus, kas nevarīgi jima nesēju rokās, un pašķielēja uz Taņu: — Ej, strādā.

Un viņa promiedama atcerējās, kā Rosļakovs nosauca šo jau paveco, padrukno cilvēku par Kostju.

Tad redz, kāds ir šis Kostja!

Sī saruna notika sen, vakar. Bet šodien Zaharovs atbrauca vēlreiz, stāvēja barakā un skatījās, kā norit sanitārā apstrāde. Viss, kas notika šodien, ari bija sen. Viss bija sen. Un arī viņa pati, kā likās, jau sen atradās šeit, frontē.

— Vai tad jūs negujat? — bataljona komisāra Stepana ŅikanoroviČa balss iztraucēja viņu no šīm domām.

Viņš stāvēja Taņai priekšā ejā starp lāviņām, un blakus vēl kāds gara auguma cilvēks vatenī, ar ausaini galvā.

— Nē, negu|u, — Taņa atbildēja.

— Nu, ja neguļat, tad es iešu savās darīšanās, bet jūs uzmeklējiet leitnantu Butusovu, divsimt septiņpadsmito numuru. Bataljona komandieris no pirmās līnijas atbraucis pie mums, — bataljona komisārs pamāja uz blakus stāvošo garo cilvēku, — grib atrast savu leitnantu.

— Tūlīt uzmeklēsim, — Taņa piecēlās, cenzdamās atcerēties, kurā vietā varētu gulēt divsimt septiņpadsmitais.

Un tad, kad jau bija piecēlusies, saprata, ka tikko turas uz kājām, ka taisni tagad varētu nokrist un gulēt kā nosista.

Taņa pacēla acis uz garo cilvēku, kas stāvēja viņai priekšā ar siksnām apjoztā īsā vatenī, un tā seja likās kaut kur redzēta.

— Iesim, — viņa aicināja, tā arī nevarēdama atcerēties, vai ir viņu kur redzējusi vai ne.

Pateica un pagriezās. Taču garais negāja Taņai līdzi, bet, taisni otrādi, pieķērās viņai pie pleca, pagrieza uz savu pusi, uzlika otru, smagu, lielu pārsaitētu roku uz otra pleca un teica:

— Bet es esmu Sincovs. Sveicināti. Vai nepazināt mani?

Un Taņa tūlīt pazina. Droši vien būtu pazinusi jau ātrāk, ja nedomātu, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem.

— Sveicināts, Ivan Petrovič! Un es bēdājos, ka jūs esat kritis.

— Bet es esmu dzīvs.

Sincovs turpināja stāvēt nekustīgi, un Taņa nezināja, ko darīt ar savām rokām. Ja viņš neturētu rokas viņai uz pleciem, Taņa laikam būtu pasniegusies un viņu apskāvusi. Bet viņš vēl joprojām stāvēja klusēdams un turēja rokas uz pleciem, un skatījās vērīgi un dīvaini, it kā redzētu nevis viņu, bet vēl kādu citu, raudzījās tā, it kā zinātu to, ko nevarēja zināt. Tad uzreiz noņēma abas rokas un teica:

— Iesim meklēt, — un, palaidis viņu pa priekšu, gāja nopakaļ.

Viņa apstaigāja lāviņas, uzmeklēdama zem spilveniem burtnīcu lapiņas ar numuriem un uzvārdiem, vai arī vienkārši ar numuriem, apgaismodama tās ar lukturīti, tādē| ka barakā valdīja puskrēsla.

— Viņš ir tāds rudmatis. Stipri ruds, — Sincovs ierunājās, kad bija apstaigājuši vairākas lāviņu rindas.

— Visiem ir nogriezti mati. Jūs nevarat iedomāties, cik viņi bija utaini?

— Zinu, — Sincovs atbildēja. — Mēs atbrīvojām šo nometni. Divās zemnīcās iegājām iekšā.

— Bet vai no apsardzes nevienu dzīvu nesagūstīja? — Taņa jautāja. 4

— Laikam gan ne, — Sincovs teica.

— Redz, te jau ir jūsu Butusovs, — Taņa sacīja, izvilkusi zīmīti no spilvena apakšas uz augšējās lāviņas guļošajam cilvēkam, kuram bija noskūta galva un plāns vaska krāsas deguns.

— Parādiet gaismu, — Sincovs lūdza.

Taņa apgaismoja guļošā seju ar lukturīti.

— Tas nav viņš.

— Nevar būt. Te ir rakstīts.

— Nē, tas nav viņš. Parādiet vēlreiz gaismu.

Kad pirms tam Taņa piegāja pie citām lāviņām un apgaismoja no spilvenu apakšas izvilktās lapiņas, viņš uz īsu brīdi bija redzējis daudzas citu citai līdzīgas galvas, kas šķita kā ar sažuvušu ādu pārvilkti galvaskausi. Tomēr tagad, kad viņam teica, ka, lūk, šis uz lāviņas guļošais cilvēks ir leitnants Butusovs, tas pats Butusovs, viņa Butusovs, viņš vēl nespēja tam noticēt.

Tādēļ, ka viņa Butusovs bija spēcīgs, ar kupliem, rudiem matiem, ar lielu, tuklu seju, jautrs jauns cilvēks, kurš vienmēr pirmais pieteicās visos izlūku gājienos un spēja ar kailām rokām sasiet un atstiept «mēli». Bet šis Butusovs bija noskūts, slims večuks, ar nedzīvu, zilu seju un bērnišķi tievām rokām, kas gulēja virs segas.

— Butusov, paklau, Butusov! Butusovl Vitjal

Galva uz spilvena vārgi pakustējās, dziļi iegrimušās acis atvērās un ar gurdu grūtsirdību skatījās Sincovā. Tad acu dzīlēs kaut kas lēnām pārmainījās, un Sincovs saprata, ka acis ir viņu ieraudzījušas. Tad viņš pieliecās tām pavisam klāt un teica:

— Esmu Sincovs. — Un vēlreiz atkārtoja. — Esmu Sincovs.

— Kur es atrodos? — Butusovs jautāja tikko dzirdami un pēc tam vēlreiz skaļāk, satrauktā balsī: — Kur es esmu?

Droši vien viņam likās, ka šeit apkārt ir atkal kaut kas cits, bet viņš nezina, kas.

— Tu esi hospitālī, — Sincovs teica.

— Jā, jā, zinu, jā, — Butusovs atbildēja nomierinādamies, aizvēra acis un atkal ar skaidri redzamu piepūli tās atvēra. — Bet ko tu te dari?

— Atbraucu tevi apraudzīt. No Pepeļajeva uzzināju. Viņš man par tevi pateica.

— Bet kur ir viņš? — Butusovs jautāja.

— Nezinu. Pagaidām neesmu atradis. Es viņu redzēju agrāk, bet tagad neesmu atradis.

— Redzi nu, kādi mēs esam? — Butusovs teica.

— Mēs atbrīvojām jūsu nometni, — Sincovs pastāstīja. — Es tur redzēju Pepeļajevu. Gulēja pašā pirmajā zemnīcā pie ieejas.

— Es sen neesmu viņu redzējis, — Butusovs sacīja. — Kā pārstāja vest pēc ēdiena, tā netiku vairs redzējis. — Viņš bija noguris no garās frāzes, aizvēra acis un ilgi klusēja. Tad jautāja: — Tātad jūs no paša krasta līdz mums atnācāt?

— Jā, — Sincovs teica.

Pārlieku gari būtu jāskaidro, kā viņš ir atnācis līdz šejienei un ka tagad vairs nav ne tanī bataljonā, ne tanī divīzijā, ne arī tanī armijā, kur viņi karoja kopā ar Butusovu.

— Mēs bijām pārliecināti, ka jūs abi tanī izlūku gājienā esat krituši. Nevarējām iedomāties, ka jūs varat būt dzīvi.

— Bet vai tu domā, ka mēs varējām iedomāties? — Butusovs atkal atvēra acis. — Paši ielīdām viņiem rokās. Labāk būtu krituši.

— Tu neņem to pie sirds. Kāpēc tu tā ņem pie' sirds? Kas viss nevar gadīties!

— Es neņemu pie sirds. — Butusovs aizvēra acis un atkārtoja: — Es neņemu pie sirds. — Un pēkšņi nemierīgi sagrozījās. — Bet kur ir Pepejajevs?

— Es taču tev sacīju, neesmu vēl atradis.

— Pagaidi, neej prom, — Butusovs čukstēja pavisam klusu, acis neatvērdams un, pagriezis galvu, piespieda vaigu pie spilvena.

Un Sincovs vēl ilgi stāvēja un gaidīja, atspiedies pret lāviņu un raudzīdamies viņa sejā. Gaidīja tik ilgi, kamēr saprata, ka Butusovs ir nesamaņā un būs labāk viņu netraucēt.

Bet Taņa visu laiku stāvēja Sincovam aiz muguras un skatījās uz viņa plato, spēcīgo, drusku sakumpušo muguru, kuru virs vateņa apjoza siksnas.

Toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, kad viņi nāca ārā no aplenkuma pa Smoļenskas mežiem, šī platā, pazīstamā, drusku salīkusī mugura vienmēr rēgojās priekšā blakus Serpiļina mugurai.

Bet pēc tam kad Taņa izmežģīja kāju, viņš to nesa, uzsējis ar telteni uz muguras. Mainījās ar Zolotarjovu, taču visbiežāk nesa pats, tāpēc ka bija par Zolotarjovu stiprāks un pats par sevi teica, ka esot spēcīgs kā kamielis.

Viņa stāvēja aiz muguras un skatījās uz šo plato, nogurušo muguru ar siksnām sajoztā vatenī un domāja par to, ka, lūk, tūlīt viņš beigs runāt ar šo leitnantu, pagriezīsies, un tad būs jāpasaka, ka viņa sieva ir mirusi.

Viņš klusēdams pastāvēja kādu bridi, tad pagriezās un teica:

— Es jums uzrakstīšu savu lauka pasta numuru, bet jūs pēcāk viņam iedodiet, kad atgūs samaņu. Labi?

— Labi.

— Un pierakstiet vēl vienu uzvārdu — Pepejajevs. Sarakstos viņa nav, varbūt ir starp tiem, kas vēl nav nākuši pie samaņas. Es gribēju visus pēc kārtas apstaigāt, bet bataljona komisārs aizliedza naktī traucēt. Protams, tas ir pareizi. Bet dienā es tik un tā nevaru atbraukt. Ja atradīsiet, iedodiet manu lauka pasta numuru arī viņam. Labi?

— Labi, — Taņa atkārtoja, joprojām domādama, cik ātri, arvien ātrāk un ātrāk tuvojas tas, par ko viņai būs jārunā.

Viņš noņēma ausaini, pabužināja matus ar roku, paberzēja neskūto seju, atkal uzlika ausaini galvā un, it kā ar to nodalīdams vienu no otra, ieteicās:

— Betļtagad man ar jums jāaprunājas.

— Un man ar jums, — viņa atbildēja. — Iesim apsēsties.

Viņi atgriezās pie lāviņas, uz kuras Taņa sēdēja, kad viņš

tur pienāca kopā ar bataljona komisāru. Viņš apsēdās pirmais, un viņa apsēdās blakus, pieskardamās ar elkoni vatenim.

— Man jāpastāsta par jūsu sievu, — viņa teica, raudzīdamās grīdā. — Mēs bijām kopā partizānos. Viņa krita.

— Es to zinu, — Sincovs sacīja.

Taņa pacēla galvu un ielūkojās viņam acīs.

Sincova mierīgajā, nogurušajā sejā nemainījās un nepakustējās ne vaibsts.

— Zinu, — viņš atkārtoja, skatīdamies Taņai acīs, un divas reizes palocīja galvu, it kā jau klusēdams atkārtotu: «Zinu, zinu.»

Un, redzot, ka viņam tagad ir tāda seja, jau iepriekš sagatavota uz visu, ko vajadzētu noklausīties, Taņa pēkšņi jautāja:

— Vai sen?

— Sen, — viņš atsaucās. — Divas nedējas.

— Kas jums stāstīja?

— Sievasbrālis. Viņš ir šeit, frontē. Kā atbrauca, tā bija mani sameklējis.

— Jā, jā, saprotu, — Taņa apjukusi piebilda, kaut gan vēl arvien nesaprata, kā tas pēkšņi ir noticis, ka nav jāstāsta tas, ko bija sagatavojusies stāstīt.

Tanī pirmajā mirklī, kad Sincovs tik ilgi bija lūkojies acīs, uzlicis rokas uz pleciem, Taņai likās, ka viņš kaut ko zina. Bet pēcāk, kad sacīja «iesim», viņa jau bija pārliecināta, ka nekā nezina, jo nav iespējams, ka viņš zinātu un tūlīt nekā nejautātu.

Bet, izrādās, ir iespējams. Izrādās, zināja un nejautāja, bet vispirms gāja meklēt savu leitnantu.

— Jūsu sieva gāja bojā kā varone, — Taņa pēkšņi piebilda.

Sincovs paskatījās uz Taņu un nopūtās. Varbūt nodomāja, ka viņa tūlīt sāks kaut ko piefantazēt, lai viņam kļūtu vieglāk. Nopūtās un teica:

— Pāvels man stāstīja, ko bija dzirdējis no jums, bet es toreiz klausīdamies maz ko apjēdzu. Izstāstiet vēlreiz. Viņš man teica, ka iedevis jums savu adresi, es visu laiku cerēju, ka jūs viņam rakstīsiet un es jūs atradīšu. Bet, redziet nu, kā tagad viss ... — Viņš apklusa un, drusku sastoslījies, piemetināja: — ... labi iznāca.

Tomēr tas viss nemaz nebija labi. Bija tik nelabi/ ka negribējās nekā stāstīt, tikai klusēt, pieķerties viņam pi,ē rokas un raudāt par Mašas nelaikā pārtrūkušo dzīvi. /

— Labi, es jums izstāstīšu, — viņa teica un sāka stāstīt.

Bet viņš sēdēja līdzās un klusēja. Noņēma ausaini, nometa

sev blakus uz lāviņas, salika rokas — veselo un ievainoto ar netīro pārsēju — un pa visu laiku pat nepakustējās.

Klusēja, kamēr viņa runāja, un klusēja, kad apklusa, meklēdama vārdus, kā labāk pateikt. Un, kad visu bija izstāstījusi, klusēja vēl divas vai trīs minūtes.

Kad, atbraucis uz fronti un izlasījis «Krasnaja Zvezda» korespondenci, kur tika pieminēts bijušā žurnālista batajjona komandiera Sincova vārds, Artemjevs pirms divām nedē|ām bija atkūlies pie viņa un izstāstījis par Māšu, tanī naktī viņš domāja tikai par viņu un par to, kā viņa bija mirusi. Bet tagad, to visu no jauna klausīdamies, viņš domāja par to, cik ilgi jau dzīvo viens pats.

Kad viņš sēdēja Maskavā kara prokuratūrā un gaidīja, kā izšķirsies viņa liktenis, ieradās no turienes atpakaļ pie Hubera un tika ieskaitīts komunistiskajā bataljonā, Maša vēl bija dzīva. Un, kad viņi ar Maļiņinu karoja dūmenī pie ķieģeļrūpnīcas, viņa arī bija vēl dzīva. Un, kad viņš stāvēja ierindā Sarkanajā laukumā un raudzījās uz Staļinu, kurš runāja no Mauzoleja, viņa arī tad vēl bija dzīva.

Taču, kad visus citus fotografēja partijas biedra kartēm, bet viņu ne un viņš par to sarāvās ar Maļiņinu un pēc tam naktī sēdēja zemnīcā un domāja par Māšu, viņa jau bija mirusi. Un, kad ģenerālis Orlovs izsniedza viņiem ordeņus, viņa jau bija mirusi. Un, k*ad viņš gāja pēc «mēles» un izvilka Leonidovu no nevienam nepiederošās zemes, viņa jau bija mirusi. Un, kad pēc hospitāļa viņam piedāvāja atvaļinājumu uz Maskavu, lai uzmeklētu Masu, bet viņš neņēma un iestājās jaunāko leitnantu skolā, viņa jau bija mirusi, viņas vairs nebija.

Un, kad viņš bija Staļingradā, viņas vairs nebija. Un, kad viņu ievainotu veda pār aizsalušo Volgu, viņas vairs nebija. Un, kad viņš tanī naktī, aiziedams no tās sievietes, domāja, vai Maša ir vai nav dzīva, viņas vairs nebija, nebija jau sen, nebija otro gadu ...

Beidzot Sincovs atlaida vaļā rokas, pacēla galvu un paraudzījās uz Taņu. Seja izskatījās tāda, it kā viņš nekā nejustu.

— Jūs pats prasījāt, lai es jums visu izstāstu, — Taņa teica, satrūkusies no šīs nejūtīgās sejas.

— Jā, Rrotams. Kā tad citādi? Es nebaidos. Esmu jau pieradis. \

Sincova seja joprojām bija kā sastingusi, un Taņa tā arī nesaprata, vai viņš runā patiesību vai ne, ka ir pieradis. Un pēkšņi atcerējās, kā toreiz mežā pie Jejņas, kad viņš to aiznesa uz sarga būdu, mežsargs par viņu bija teicis: «Es domāju, ka tā jūsu sieva.» Un viņš jautāja mežsargam: «Kāpēc?» Bet mežsargs sacīja: «Ne jau katrs kuru katru, re, šitā stieptu uz rokām.» Taču viņš nekā neatbildēja, tikai paraustīja plecus un laikam gan iedomājās par savu sievu, kura toreiz vēl bija dzīva.

Taņa jau sensenis bija aizmirsusi pateicību, ko tofeiz izjuta pret šo cilvēku, — karš to aizēnoja, tāpat kā daudz ko citu. Bet tagad to atcerējās ar jaunu spēku un pēkšņi teica:

— Ja nebijis jūs, manis arī sen vairs nebūtu starp dzīvajiem.

Pateica tā, it kā Sincovam tas būtu ļoti svarīgi, ka viņa

ir dzīva.

— Nu un ļoti labi, ka jūs esat dzīva, — viņš teica. Pēc tam paberzēja seju un jautāja: — Pāvels man teica, jūs esot bijuši tur ... dzīvoklī?

— Jā.

— Četrdesmit pirmajā es no turienes devos uz fronti.

Teica tā, it kā runātu par bērnību, kā par kaut ko tādu, kas

diezin kad noticis. Teica un piecēlās.

— Man nu jāiet.

Taņa arī piecēlās un nostājās viņam pretī. Stāvēja un nezin kādē| juta, ka vēl būs šim cilvēkam vajadzīga.

— Kurā divīzijā jūs esat?

— Simt vienpadsmitajā. — Viņš attaisīja lauka somu, izņēma no tās burtnīciņu, zīmuli, uzrakstīja lauka pasta numuru, izplēsa pusi lapas un atdeva viņai. — Pārrakstiet tam leitnantam. Un Pepejajevam arī, ja atradīsiet. Labi?

— Labi.

Taņai negribējās šķirties, Sincovs noprata to no viņas sejas un vienkārši sacīja:

— Es jūs sameklēšu. — Un piebilda tāpat kā Serpiļins, gandrīz ar tiem pašiem vārdiem: — Pēc tam kad visu pabeigsim. Diezin vai ātrāk varēšu.

iņš pasmīnēja:

— Bet vai jūs vēl neesat savienojušies ar Sešdesmit otro? — Taņa jautāja atcerējusies, ka bija dzirdējusi Serpiļinu par to runājam.

— Tikai pasakās viss tik ātri notiek. Trešo dienu par to

vien domājam. /

— Bet varbūt es pati jūs uzmeklēšu, — Taņa piebilda. — Man droši vien būs vieglāk to izdarīt.

Viņš piekrītoši palocīja galvu: sak, ja vieglāk, tad vieglāk — un gurdi nožāvājās.

— Uz gulēšanas rēķina palaida. No rīta — kauja.

— Es jūs pavadīšu.

Sincovs gāja pa eju starp lāviņām, un Taņa sekoja, steigšus sabāzdama rokas kažociņa piedurknēs.

Pie pašas barakas ieejas stāvēja «emka».

— Lūk, mana mašīna — lepni dzīvoju, — viņš tumsā pasmaidīja un paskaidroja: — Nav jau mana. Divīzijas komandiera politiskais vietnieks iedeva uz vienu nakti, lai varu atbraukt. Nu tad, palieciet sveika. Redziet nu, kāda iznāca mūsu tikšanās.

Sincovs sniedza roku, un Taņa, neveikli pagrūdusies tumsā viņam pretī, vispirms pieskārās kreisajai, pārsaitētajai rokai un tikai tad, kad mašīna jau bija aizbraukusi, ar kaunu nodomāja, ka tā arī nebija pajautājusi, kas kait rokai, un nebija piedāvājusies to pārsaitēt.

DEVĪTĀ nodaļa

Sincovs nokļuva līdz savam bataljonam ātrāk, nekā bija cerējis. Kāmēr viņš brauca uz hospitāli, ceļu, kurš gāja caur dienā ieņemtajām pozīcijām uz Staļingradas nomali, bija attīrījuši no aizsprostiem, atminējuši un jau izārdījuši ar vilcēju kāpurķēdēm, pievilkdami artilēriju pirmajām līnijām. Tagad, kad vācieši jo dienas jo vairāk taupīja šāviņus, mēs gluži nekaunīgi stiepām uz priekšu šaušanai tiešajā tēmējumā pat lielos kalibrus.

Sincovs bija nodomājis izkāpt ātrāk, bet šoferis aizveda līdz pašam bataljonam. Ceļš šeit savienojās ar ielu, kas bija apsniguši josla starp divām drupu rindām. Štābs šodien tad arī bija apmeties pagrabā pa kreisi no otrajām drupām.

— Es tā skatos, ka jūs nebaidāties uzbraukt uz mīnas, — Sincovs teica.

— Esmu pieradis. Pulka komisārs vienmēr pavēl braukt, cik nu vien tālu var. — Šofera balsī reizē ieskanējās ir neapmierinātība, ir uzslava.

4G8

Sincovs iesmējās un izrausās no mašīnas.

Ka pulk? komisārs Berežnojs nekad neiet kājām tur, kur vien^1 var izbraukt, to Sincovs zināja bez šofera teikšanas, pats bija redzējis savām acīm. Gan drosmīgs līdz neprātam, bet slinks-gājējs.

Vācieši bija atstājuši sen dziji sniegā iemīdītu taciņu, kas nogriezās no ielas, vezdama tālu drupās. Svelīgs vējš cirtās-sejā. Cik ilgi var dzīvot tādā salā!

Lūk, te nu ir Stajingradas pirmā iela, līdz kurai bija nākuši, sākot ar desmito datumu. Bet to sasniedza tikai šodien — sešpadsmitajā dienā. Ja visas šīs ielas tagad ir tādas, tad būs vienkāršāk celt pilsētu jaunā vietā. Drīz vien redzēsim, kādas tās ir. Drīz visu redzēsim.

Vakarā kaujas trokšņi liecināja, ka vāciešu rokās palikusī josla ir pavisam šaura — trīs četras ielas, bet otrā pusē jau ir mūsējie, kas šodien cieta zaudējumus: no savējo šāviņu pārlidojumiem bija viens kritušais un trīs ievainotie. Zaudējums bija-stipri jūtams: pēc sešpadsmit dienu ilgajām kaujām bataljonā vispār bija palicis maz cilvēku.

Sincovs iedomājās par rītdienas kauju un atcerējās artilērijas diviziona komandieri Aļošu Sengelaju, kurš bieži vien sēdēja-viņa bataljona KP, kad Sincovs bija Sešdesmit otrajā armijā. Rīt no rīta kapteinis Sengelaja savā skaļajā gruzīna balsī pavēlēs vilkt auklu un dot uguni pa sešpadsmito kvadrātu — un nejauša; gadījuma dēļ tiešā trāpījumā uzgāzīs virsū vecajam draugam!' Nodomāja ar smīnu, tomēr kļuva neomulīgi ap dūšu.

Māja, kurā apmeties komandpunkts, bija veca, ar dziļiem; pagrabiem, biezām sienām un zemiem griestiem. Tādēļ jau arī tie palikuši nesagrauti. Šinīs sešpadsmit dienās tika pārnakšņots dažadas vietās — ne vien ierakumos zem teltenes, bet arī labās,, gandrīz gluži veselās zemnīcās. Taču šī bija pirmā naktsmītne pilsētā, tā sakot, zem jumta, kaut gan no otrā un trešā stāva nekas nebija palicis pāri. Ja nebūtu braucis meklēt Butusovu,. būtu varējis labi izgulēties. Viņš iedomāja par to, jau iedams caur pagrabu uz savu kambari, garām guļošajiem kareivjiem un dežurējošam telefonistam.

Pagrabā bija divi tādi kambari: vienu ieņēma Iļjins un Zava-ļišins — tanī atradās divas vāciešu gultas, salokāmas kā ermoņikas, bet otrā — divguļama gulta ar pēli. Vakar šinī divguļamajā gultā bija gulējis vācu bataljona komandieris, bet šodien gulēs Sincovs. Vācieša dokumentus atrada, bet pats bija pazudis, neatrada ne starp kritušajiem, ne arī starp gūstekņiem.

Gūstekņu vispār bija maz. Pa visu dienu tikai septiņpadsmit cilvēku — un lielāko tiesu apsaldētiem locekļiem, pusdzīvi.

Iegājis savā kambarī, viņš'pamanīja, ka gultā kāds guļ, uzlicis uz sejas cepuri. Raitnieks Ivans Avdejičs kārtoja degli lielgabala čaulā.

— Kas tur guļ?

— Apakšpulkvedis no armijas štāba. Pulksten divdesmit četros ieradās, jautāja pēc jums un teica: «Lai pamodina, kad atgriezīsies.»

— Tie nu gan ir jaunumi! — Sincovs sacīja un, piegājis pie gultas, ieraudzīja uz spilvena Artemjeva rudo pakausi. Pagriezies pret Ivanu Avdejiču, pajautāja: — Vai vakariņas viņam devi?

— Negribēja ēst, tāpat apgūlās.

— Nu tad pagādājiet tēju diviem, es esmu izsalcis.

— Ir zirņu zupa, — Ivans Avdejičs teica. — Atveda karstu ēdienu, tiklīdz jūs aizbraucāt.

— Tad jo labāk. — Sincovs gurdi atlaidās apbružātajā samta krēslā, kas stāvēja pie galda.

— Atļausiet? — Iļjins ielūkojās kambarī, pacēlis telteni, kas nosedza ieeju.

— Kāpēc atnāci? Sacīja, ka tu guļot.

— Bet es pavēlēju modināt, kad jūs atbrauksiet.

— Vai kas tik steidzams? — Sincovs jautāja. — Sēdies._

— Negribu, — Iļjins teica. — Kā apsēžos, tā miegs mācas virsū. Ir izmaiņas uz rītdienu. Artilērijas sagatavošanas uguni pārcēla noļ,septiņiem uz deviņiem, bet uzbrukuma sākumu — uz desmitiem.

— Tas fr labi, — Sincovs izstaipījās, priecādamies, ka tomēr varēs pagulēties. — Bet kādēļ tā?

— Tumanjans bija ieradies, sacīja, ka gribot vēl pievilkt artilēriju un nogaidīt, kamēr kļūs pilnīgi gaišs, lai netrāpītu savējiem.

— Tātad tomēr ņēmuši vērā pieredzi. — Sincovs atkal atcerējās tos četrus kareivjus, kas bija šodien zaudēti.

Iļjins laikam iedomājās to pašu, jo ierunājās par vienu no šiem četriem:

— Mīnmetējnieks vecākais seržants Kuriļevs no pārsiešanas punkta atgriezās ierindā. Es pats ar viņu runāju. Saka, ievainojums neesot smags, pakarošot līdz beigām.

— Tas ir pareizi, — Sincovs noteica. — Citādi žēl. Ej pagaidām gulēt.

Tomēr Iļjins negāja prom, bet atspiedās pret sienu un jautāja neoficiāli, uzrunādams ar «tu».

— Vai atradi savu rotas komandieri?

— Jā, atradu.

— Ko viņš stāsta?

— Pagaidām nekā nestāsta, — Sincovs nopūtās. Un, atcerēdamies Butusova seju, saviebās tikpat kā aiz sāpēm.

— Vakarā vēl vienu sagūstījām, — Iļjins ierunājās, nezin kādēļ smaidīdams.

— Kāpēc tu smejies?

— Šeit saņēmām. Bija paslēpies zem gultas.

Sincovs tomēr par to nesmējās.

— Miegamices! — viņš nikni iesaucās. — Ja būtu izlīdis naktī un metis granātu — tad gan man būtu viņpasaulē ko-smieties.

— Tomēr maz gūstekņu, — Iļjins teica. — Baidās mums-padoties.

— Skaidrs, ka baidās, — Sincovs piebilda. — Es viņu vietā arī baidītos pēc visa tā, ko ir darījuši.

— Pavēlēja modināt. — Iļjins pamāja uz Artemjevu, kurš-gulēdams iekrācās.

— Gan jau paspēšu. Ej gulēt.

Iļjins izgāja, bet Sincovs ar labpatiku iespieda muguru mīkstajās, vecajās, iemidzinošajās krēsla atsperēs. Reizē gribējās un negribējās modināt Artemjevu, Viss galvenais tika pateikts pirms pusmēneša, satiekoties pirmo reizi. Bet runāt par pārējo nav spēka un droši vien arī viņam nav. Nemaz nav spēka, kā liekas, nav arī gribas, kaut gan tas nav taisnība: griba ir, tikai nav spēka.

Artemjevs gultā pagriezās, cepure novēlās uz grīdas. «Tomēr tu neesi nenieka pārmainījies,» Sincovs nodomāja, raudzīdamies uz spilvenā dziļi iegrimušo, lielo, mierīgo, iedegušo seju.

Jau toreiz, pirms divām nedēļām, kad abi satikās, Sincovs nodomāja, ka sievasbrālis nav neko pārmainījies. Joprojām tāds pats kā trīsdesmit devītā gada pavasarī, kad viņi satikās pēdējo reizi pirms kara. Tikai uz uzšuvēm viena ķieģelīša vietā ir trīs, un divi ordeņi pie krūtīm, un iet, drusku pieklibodams ar ievainoto kāju. Sājos gados viss kļuvis citādi, bet viņš — taisni neticami — kāds bijis, tāds arī palicis. Varbūt tādēļ, ka jau kopš septiņpadsmit gadu vecuma, kopš kara skolas, visu mūžu gatavojās karam un dzīvoja tādos apstākļos, ko bija visu mūžu gaidījis? Bet vai gan var par šo karu sacīt, ka tas ir tāds, kādu gaidīja pat tādi caurcaurēm armijas ļaudis?

Varbūt pagājušajā reizē tā īsti neielūkojās viņā, un tas arī neienāca prātā, jo tikšanās notika citu klātbūtnē un bija īsāka, nekā domāts. Uz bataljonu toreiz atbrauca kopā ar Ļevašovu, un Ļevašovsnezin kādēļ negāja prom, sēdēja visu laiku, kamēr Pāvels stāstīja par Mašas nāvi. Varbūt tas aTī bija labāk, ka sēdēja klāt. Pēc tam atgriezās Iļjins ar Zavajišinu un arī sēdēja, juta līdzi. Droši vien domāja pēcāk aiziet un atstāt abus divatā, bet nekāds «pēcāk» neiznāca vāciešu pēkšņā pretuzbrukuma dēļ. Uzreiz tanī dienā, no vilka bēgot, uzkrita lācim. Kaut gan varbūt arī tā bija labāk.

Kad viņš toreiz bija atbraucis uz bataljonu, tad tūlīt pēkšņi, bez kāda ievada, noskaldīja par Mašas nāvi. Vispirms apskāva, tad uz mirkli atkāpās, paraudzījās acīs un noskaldīja visu. Neturēja par vajadzīgu atlikt uz citu reizi. Un ko gan karā nozīmē atlikt uz citu reizi? Ne tikai tādā ziņā, ka neviens nevar galvot par savu dzīvību, bet vienkārši — kad vēlreiz varēs iegriezties tavā bataljonā? Nebūs pavēle iegriezties un neiegriezīsies. Nevar taču vēstulēs aprakstīt māsas nāvi! Kaut arī tā nebija pirmā diena, kopš Artemjevs zināja, ka māsa ir mirusi, tomēr arī viņam, protams, bija smagi par to runāt. No sejas nevarēja redzēt, bet tas nav obligāti, ka to vajadzētu redzēt no sejas. Tev arī laikam seja nekā nepauda, kad tu klausījies. Vienkārši juti tukšumu un aukstumu ķermenī, it kā viss no tevis būtu izsūknēts, un kļuva nelabi, kā pēc ilgstoša bada. Pat Ļevašovs satrūķās, papurināja aiz pleca: «Kas tev notika?»

Bet šodien, kad mazā dakterīte stāstīja,_ klausījās kā cilvēks, 'kurš jau pieradis pie šīs domas, klausījās kā stāstu par to, kā sen vairs nav. Un aizvakar, kad Iļjins, kuram ir savas bēdas, pēkšņi, naktī, kad bija izdzēruši pa simt gramiem, teica: «Kad pabeigsim cīņas pie Staļingradas, iespējams, ka nosūtīs formēties uz apdzīvotām vietām. Mēs abi tagad esam neprecējušies, ņemsim un apsievosimies ar kādām māsām, saradosimies.» Sin-covs atbildes vietā tikai pavīpsnāja par vārdu «saradosimies». It kā vēl kādas citas radniecības saites varētu viņus ar Iļjinu saistīt ciešāk, nekā bija saistījis bataljons. Pavīpsnāja un apklusa. Iļjins nodomāja, ka ir viņu apvainojis, nostādīdams sevi, neprecēto, uz vienas pakāpes ar atraitni, un paskaidroja: «Es runāju nopietni. Es uz to neskatos tā kā citi. Saka, tagad precēties nozīmējot tikai vairot bāreņus, bet tas vēl nav teikts. Un, ja arī tā, — lai tomēr laiž pasaulē un izaudzina manējo. Ja arī nebūs atestāta, tad ar pensiju. Tik un tā pēc tāda kara visiem meitiešiem dēliešu nepietiks.»

«Labi, kad dzīvosim, tad redzēsim,» Sincovs toreiz bija noteicis, «vispirms pabeigsim te karot.»

Pateica, ko domāja. Kā bija — tā vairs nebūs, bet, kā būs, — gan jau redzēsim. Bija sieva un ir gājusi bojā jau vairāk nekā pirms gada. Ja gribi būt pret sevi atklāts, tad jāatzīstas, ka tad, kad karā ir klusāki brīži, jau sen uzplūdiem vien jūti, cik. grūti iztikt bez sievietes. Juta to arī agrāk, kad vēl nezināja par sievas nāvi. Bet, cik garš būs mūžs, to nevar zināt.

Ienāca Ivans Avdejičs un nolika uz galda katliņu ar viru.

— Diezin cik karsta gan nav. Baidījos, ka neēdis aizmig-siet, kamēr es sildīšu.

— Kāda ir, tāda ir, — Sincovs atteica. — Ielejiet pa simt gramiem. — Un, piegājis pie gultas, uzlika roku Artemjevam. uz pleca: — Paša, celies.

Artemjevs atvēra acis un piecēlās sēdus.

— Laikam izmēģināju ātrāk nekā tu pats, — viņš pamāja uz gultu.

— Jā, es vēl neesmu paspējis.

— Vai atradi, ko meklēji hospitālī?

— Atradu.

Un Artemjevs no sejas vien noprata, ka Sincovam nav nekādas vēlēšanās stāstīt sīkāk.

— Bet es šodien divīzijas štābā nācu pie secinājuma pēc šīvakara stāvokja, ka savienošanās ar Sešdesmit otro rītdien visvairāk iespējama vai nu pie tevis, vai pie tava kaimiņa pa kreisi,, un atdzinos šurp pārnakšņot. Jau trešo dienu maisos pa jūsu divīziju! Man ir pavēlēts personiski paspiest roku pirmajam Sešdesmit otrās armijas bataljona komandierim un tikai pēc tam ziņot priekšniecībai. Šodien tu esi pamatīgi parāvies uz priekšu,, rau, kur iznācisl

— Jā, izlauzāmies gan krietni vien uz priekšu, — Sincovs noteica. — Pēc tās nometnes bijām nikni šodien un vakar.

— Es netiku to redzējis, neiznāca vaļas aizbraukt. Stāsta,, ka esot bijis briesmīgs skats.

Sincovs drūmi iesmējās.

— Tāds skats, ka vakar nesaņēma nevienu gūstā, lai cik stingri pavēlēju. Tikai šodien pievakarē piespiedu. Taču pats sevī nodomāju, ka mūsu ļaudīm dusmas pārlieku ātri aprimst, ja otrā dienā pēc tāda skata tomēr sāka ņemt gūstekņus. Es esmu bataljona komandieris, man pavēlēts to prasīt, bet, ja es būtu kareivis, tad pēc tās nometnes nevarētu par sevi galvot.

Ienāca raitnieks un nolika uz galda krūzītes ar degvīnu un .atkal izgāja ārā.

— Nāc, iestrēbsim zirņu viru ... — Sincovs aicināja.

Pusi viras ielēja alumīnija bļodiņā un piebīdīja Artemjevam, 'bet katliņu paņēma pats.

— Kā tava roka? — Artemjevs jautāja.

— Darbojas... — Sincovs pakustināja pirkstus, kas rēgojās ārā no netīrā pārsēja. — Tikai īkšķis nezin kāpēc aukstumā itirpst... Šodien sagūstījām vienu vācieti apsaldētiem locekļiem. Kad caur spraugu līda ārā no pagraba, atspiedās uz rokām; un pēkšņi apsaldētajai rokai nolūza pirksti, it kā tie būtu no porcelāna ... Neticētu, ja pats nebūtu savām acīm redzējis.

— Bet vai jums pašiem neapsaldē locekļus?

— Pret to cīnāmies, uzmanām, naktīs modinām. Nu, kas ir, vai iedzersim?

Artemjevs pamāja, iedzēra, piekoda ar sāli krietni sakaisītu sausiņu un klusēdams sāka strēbt viru.

— Es arī šodien esmu izbadojies, — Sincovs atzinās. — Kad braucu uz hospitāli — vēl nebija atveduši karsto ēdienu, bet hospitālī aizkavējos ilgāk, nekā biju domājis. Satiku Ovsjaņņikovu. Izrādās, ka viņa strādā tajā hospitālī. Vēlreiz visu dzirdēju no viņas.

— Tagad tu zini, kā ir bijis, — Artemjevs, brīdi klusējis, noteica. — Es arī viņu īsu brīdi redzēju šinīs dienās pie Serpi-ļina — gribēju pateikt, ka tu esi šeit, bet apstākļi neļāva.

— Visus sīkumus jau arī viņa nezina.

— Izgāja starp to pašu Scillu un Haribdu un palika dzīva, — Artemjevs piemetināja 'par Taņu. — Bet varēja būt arī otrādi...

Un Sincovs nodomāja: jā, varēja būt arī otrādi. Maša varēja palikt dzīva, bet mazā dakterīte varēja nokļūt vāciešu nagos. Lai kā bija pierasts redzēt citu nāvi, sievas nāvi tomēr nācās grūti ietilpināt šinī nenovēršamību skaitā, kuras izveidojušās kara laikā. Tomēr domāt par Māšu, ka būtu labi, ja viņa būtu palikusi dzīva, bet viņas vietā vāciešu nagos kristu mazā dakterīte, bija tikpat neiespējami, kā nevarēja domāt pirms rītdienas kaujas, ka būtu labi, ja tanī kristu nevis tu pats, bet Iļjins vai Zavaļišins. Nevarēja gribēt, lai kāds mirtu kāda cita vietā, varēja tikai gribēt, lai visi vienmēr paliktu dzīvi. Taču bija muļķīgi sapņot par to.

— Viņa ir lieliska sieviete.

Sincovs saprata, ka Artemjevs runā par Taņu, un klusēdams^ piekrītoši palocīja galvu.

— Un, ja tā ieskatās, var teikt — interesants meitietis.

— Vai tad tu jau esi ieskatījies? — Sincovs drūmi jautāja,, jo viņam pēkšņi sanāca dusmas par šiem vārdiem.

— Es — ne. Man šķiet, ka Maskavā viņa pati meta aci uz mani. Galvot nevaru, bet tā likās. Es gan — ne. Es tikai vērtēju objektīvi: lieliska, zelta sieviete. Redz, ar tādām tad ar vajag precēties, ja cilvēks nav tāds muļķis kā es ... Man nevajag. Bet tev, redz, taisni ar tādu jāprecas.

— Es tā skatos uz tevi un domāju: vai tu esi gudrs vai muļķis? Atradis laiku par to runāt!

— Un kas tad ir? Ja abi paliksiet dzīvi — ņem un apprecies ar tādu sievieti. Vēl jo vairāk tādēļ, ka pats liktenis karā jau. otrreiz saved jūs kopā. Es tur nekā sevišķa neredzu. Ka viņa ir tik maziņa, bet tev galva līdz griestiem, — par to ļaudis, protams, smiesies... — Artemjevs pasmaidīja, likdams Sincovam. saprast, ka vispār viņš drīzāk joko nekā runā nopietni. Taču nopietns viņa vārdos bija viens: māsas vairs nav, un, lai cik ļoti Sincovs būtu to mīlējis, tam jāvelk krusts pāri un jādzīvo, kā liktenis lems. No viņpasaules mūs neviens neredz, un neviens neraud, ne arī priecājas par to, vai mēs tos aizmirstam ātrāk vai vēlāk...

— Tas, ka viņa tik maziņa, man kādreiz bija ļoti pa prā-. tam, — Sincovs noteica par Taņu, arī pasmaidījis. — Kad kuku-ragā stiepu ārā no aplenkuma, priecājos, ka ir viegla.

— Bet man, redz, kā rādās, drīz vien nāksies uzvelt kuku-ragā drusku smagāku nastu. — Un par spīti smīnam Artemjeva acīs pavīdēja apjukums par to, kas viņam būs jāpaskaidro. — Acīm redzot, es precēšos, bet iespējams, ka esmu jau apprecējies ...

— Kā tad tā, iespējams? — Sincovs jautaja. — Ar ko tad?

— Ar ko, ar ko? ... — Artemjevs nosmējās. — Nu, tā pati pasaciņa par balto vistiņu — ar Nadeždu. Pirms izlidošanas no. Maskavas iegriezos pie viņas — un beigts gan, tikpat kā zviedrs pie Poltavas. Tikai tu nesaki nekā, — viņš ar rokas mājienu lika Sincovam klusēt. — To es sen zinu, kādi tavi uzskati par viņu, varu apjēgt, ka teiksi par mani — muļķis! Visumā tas ir pareizi.

Kaut arī bija licis Sincovam klusēt, teikdams «nerunā», patiesībā izjuta prieku, ka sieviete, kuru bija kādreiz mīlējis un ar mokām sevi piespiedis to aizmirst, atkal pieder viņam un ir

izdarījusi velns zina ko, kas nevienai citai nebūtu prātā ienācis, — atlidojusi uz fronti pavadīt šeit kopā vienu nakti un tagad grib, var pat sacīt, ka par varēm cenšas, kļūt par tā sievu. Pa daļai tieši tāpēc Artemjevs bija ieradies šodien pārnakšņot ,pie Sincova, lai aprunātos: kādēļ ir uz to ielaidies un kādēļ, kaut .arī lamā sevi par muļķi, tomēr jūtas laimīgs. Bet kara laikā laime pa zemi nemētājas.

— Kādēļ tu klusē? — Artemjevs jautāja, ar mokām nogaidījis labu brīdi.

— Nu, ko tur lai saka, jauki.

— Nemels niekus.

— Kādēļ tad niekus? Ja tev ar viņu ir labi — tad viss kārtībā. Tikai par to «precēšanos» es kaut ko īsti nesapratu.

Artemjevs pastāstīja, kā Nadja nokritusi šim tikpat kā sniegs uz galvas armijas štābā, uzdodamās par sievu, un kā no rīta Serpiļins pavēlējis viņu raidīt atpakaļ uz Maskavu, un kā aizbraukdama jautājusi, vai šis esot ar mieru viņu precēt, un teikusi, lai dodot līdzi vēstuli dzimtsarakstu nodaļai, ja šis esot frontē, — pati aiziešot un visu nokārtošot. Un gan vēl atbraukšot ršurp kā likumīga sieva un paskatīšoties acīs Serpiļinam, kurš viņu izraidījis no šejienes kā tādu netikli!

— Vai tad viņa par spīti precas ar tevi, vai?

— Pa daļai, jā.

— Bet, kad spīts pāries, — ko tad?

— Mums ar viņu teca mīlestība, — Artemjevs iebilda. — Kaut arī pēc tam apprecējās ar citu, bet tik un tā viņai ne ar vienu nav.-bijis tik labi kā ar mani. Šinī ziņā mani nevar apmānīt.

— Bet citādi? — Sincovs jautāja, kaut arī redzēja, ka Artem-jevam ir grūti atbildēt.

— Arī citādā ziņā viņa nav slikts meitietis, — Artemjevs piespiesti teica. — Atlocīs piedurknes un izmazgās grīdu, arī veļu izmazgās un pusdienas izvārīs — visu dara it kā pa jokam...

— Nu, bet citādi? — Sincovs neatlaidīgi atkārtoja.

— Ko tad vēl?

— Tad vairāk jautājumu nav.

— Jā, vari mani apsveikt, — Artemjevs ieminējās. — Vakar, kad no divīzijas runāju ar Serpiļinu, viņš sacīja, ka man esot piešķirta kārtējā dienesta pakāpe, kas bija aizkavējusies... Tagad esmu pulkvedis.

— Apsveicu, — Sincovs teica, vēlreiz nodomādams par

Nadju: varbūt tagad precas ar viņu tāpēc, ka domā — ies strauji uz augšu? Ja trīsdesmit gadu vecumā ir pulkvedis un ja dievs dos palikt dzīvam, ja nekritīs — līdz kara beigām vēlreiz kļūs jauna ģenerāļa sieva.

— Gribēju pieskrūvēt ceturto ķieģelīti, bet divīzijas štāba nebija, neviens vairs netur krājumā, visi gaida uzplečus.

— Labprāt būtu izpalīdzējis, bet nav ar ko, — Sincovs pasmaidīja. — Mums bataljonā tikai kubiki vien ir, izņemot politisko vietnieku. Tiesa, viņš gan ir tāds, ka atdotu arī pēdējo ķieģelīti, bet to nu gan es neļaušu. Pāraudzinu viņu, lai iegūtu kaut pusmilitāru izskatu.

— Smiekli nāk, to dzirdot, — Artemjevs iesmējās. — Klausos un atceros, kāds tu biji pirms iesaukšanas armijā, trīsdesmit devītajā. ,

— Trīsdesmit devītais ir tāla pagātne ... — Sincovs pavīpsnāja.

— Mēs te abi sēžam kā armijas divas daļas, — Artemjevs teica. — Kadru un kara laikā radītā. Vai tu pirms kara biji domājis kļūt par to, kas esi?

— Vai mēs toreiz vispār daudz domājām un par visu, par ko vajadzēja domāt?

— Kā gulēsim? — Artemjevs jautāja. — Varbūt liksimies blakus?

— Riskanti, — Sincovs iebilda. — Nezinu, kā tu, bet man raitnieks saka, es esot sācis nemierīgi gulēt. Pavirzies tālāk pie sienas, bet es vēl tāpat pasēdēšu, negribas iet gulēt.

— Gaidīsi, kamēr es aizmigšu, un iesi darīt savu darbu? — Artemjevs jautāja, ierīkodamies gultā.

— Šodien nav spēka kaut ko darīt. Ja artilērijas sagatavošanas uguns atlikta uz deviņiem, man ir tiesības līdz septiņiem gulēt.

— Es no rīta palikšu pie jums.

— Kā nu pats redzi. Mums tik un tā jāuzbrūk. Bet, kurš pirmais izpildīs uzdevumu, mēs vai citi, — tā ir laimes spēle!

— Pieņemsim, ka jūs, — Artemjevs teica. — Pats teici, cik jūs esot nikni pēc nometnes ...

— Niknums ir niknums, bet uguns paliek uguns. Noguldīs, un gulēsi ar visu savu niknumu. Pēdējās dienās ir tāda sajūta, ka bataljonam pretī stāv lieli spēki, daudz vairāk cilvēku nekā man. Mēs gūstam panākumus tikai ar artilērijas uguns absolūtu pārspēku. Bez tās mēs nepavirzītos uz priekšu ne soli.

— Es runāju ar frontes izlūku, tas domā, ka vāciešiem vairs nav saglabājies daudz dzīvā spēka.

— Nezinu, ko viņi domā, — Sincovs atbildēja, — bet mans rēķins vienkāršs: vakar un šodien pretinieks manā iecirknī pameta simt četrdesmit kritušo. Bet man pašlaik bataljonā vispār ir tikai simt trīsdesmit astoņi cilvēki. Ja vakar būtu stāvējis bataljons pret bataljonu, tad man priekšā jau būtu tukšums, caurums! Bet gan tu redzēsi, kā būs rītdien! Kaut arī, protams, pretestība kļūst vājāka: viņi cieš badu, daudzi apsaldējuši locekļus ...

— Vai neesi jau sācis viņus žēlot? — Artemjevs pēkšņi iejautājās.

Sincovs nopūtās un neatbildēja.

— Kādēļ tu nopūties, es jautāju gluži nopietni. Man, piemēram, ir neērti atzīties, bet par spīti visam, lai kā esi nozvērējies, tomēr šad tad kaut kas tāds iešaujas prātā ...

— Bet es, kad skatos uz viņiem, vienmēr atceros, cik reizes esmu bijis mainītās lomās gan četrdesmit pirmajā, gan četrdesmit otrajā gadā. Un jautāju sev: vai tiešām viņiem, tāpat kā mums, pēc visa tā vēl pietiks spēka celties, sasparoties un atkal uzbrukt?

— Nu, par tiem, kuri atrodas šeit, tāds jautājums vairs nevar rasties.

— Es jau nerunāju par šiem. Bet par pārējiem ... Nezinu, ja no paša sākuma, no pirmās dienas, būtu viņus sākuši tā slānīt, tad varbūt, kā tu saki, arī mostos kaut kāds žēlums. Bet tagad gan nekā? nejūtu, tālab ka pagaidām tas viss ir tikai atmaksa. Un šobrīd tikai daļēja. Man nav viņu žēl. Es vienkārši neļauju gūstekņus nogalināt. Tikai brīžam domāju: kāpēc jābūt šai atmaksai.

— Kā tā — kāpēc? — Artemjevs nesaprata.

— Kāpēc mums sākumā vajadzēja iekrist parādos, lai tikai pēc tam sāktu atmaksāt? Vai tad nevarēja iztikt bez tā?

— Tā ir likumsakarīga doma, tomēr būtu laiks to aizmirst. Dzīve iet uz priekšu ...

— Bet es domāšu par to, kamēr dzīvošu, — Sincovs teica, brīdi klusējis. — Un domāšu arī tad, kad beigsies karš, un paies pēc tā desmit gadi —- tāpat domāšu, un paies divdesmit gadi — arī neaizmirsīšu ...

— Tas tikai tā liekas. Bet, kad viņus sakausim un aiziesim kaut vai līdz vecajai robežai, visi sāksim domāt pavisam citādi.

Sincovs nekā neatbildēja, atpogāja vateni, novilka velteņus un apgūlās uz muguras gultā, pēc paraduma salicis rokas aiz pakauša. Guldamies nodomāja, ka acumirkli aizmigs, tiklīdz saliks rokas aiz pakauša, taču kaut kas tomēr traucēja. Laikam bija vainīgs mīkstais pēlis, kurā ķermenis iegrima tik neparasti. Mirkli pagulēja klusēdams, tad ierunājās:

— Esam atradinājušies no dzīvokļu fonda. Liekas, pat ērmīgi, ka zem dibena ir pēlis. Miegs nenāk.

— Man gan taisni otrādi, sasildījos un jūtos labi.

— Nu tad guli, — Sincovs teica, — tikai pasaki man vienu: kad tu dienēji Galvenajā mītnē, vai tiki redzējis Staļinu kaut reizi?

— Vienu reizi redzēju.

— Pastāsti, kāds viņš ir.

— Ko lai es tev stāstu, it kā tu pats nezinātu?

— Nu, tomēr.

— Es viņu redzēju tikai vienu reizi. Tolaik tikko biju sācis pēc ievainojuma strādāt Ģenerālštābā par frontes virziena pārzini. Pēkšņi nakts vidū mūs visus, kuri pārzinājām Staļingradas frontes iecirkņus, sapulcināja un aizveda tieši pie Staļina. Viņš sasveicinājās un pavēlēja mums ziņot par pretinieku pēc kārtas, sākot no labā flanga: kādas ziņas mums esot katram par savu virzienu. Es ziņoju kā ceturtais, protams, uztraucos, jo vairāk tādēļ, ka viņš man uzdeva divus jautājumus.

— Un vai tu zināji, ko atbildēt?

— Zināju, ko atbildēt, tomēr uztraucos.

— Un kādi bija šie jautājumi?

— Tādi, kam vajadzēja precizēt stāvokli manā iecirknī. Acīm redzot, viņam jau agrāk pa kādiem citiem, mums nezināmiem kanāliem bija savas ziņas par pretinieku, un viņš jautāja, vai tikai tur otrajā ešelopā neesot vēl kāda nesen ieradusies daļa. Es teicu, ka ir gaidāma atsevišķā SS grenadieru pulka ierašanās. Tad viņš jautāja, kāpēc uzreiz neesot ziņojis. Atbildēju, ka šis minējums vēl nav apstiprinājies un es neturēju par iespējamu viņam to ziņot kā faktu.

— Un kā viņš tev jautāja?

— Es varētu teikt, ka ļoti mierīgi. Bet, kad skatās virsū, — ir tāda sajūta, ka pārbauda, grib redzēt tev cauri, tā sakot, līdz pamatu pamatiem. Un tas liek nervozēt.

— Un kāds viņš izskatās?

— Kā portretos. Drusku vecāks un mazāka auguma; kad jautā, skatās acīs. Bet pats runā ļoti mierīgi un lēni, it kā nekur nesteigtos, kaut gan tieši tad bija ļoti grūts stāvoklis. Mēs

tikai vēlāk sapratām, ka tanī naktī kopā ar mums tika izdarīts pats pirmais uzmetums nākamajam uzbrukumam. Ko iai tev vēl pasaka? Kad klausās — staigā; apstājas, ieskatās acīs un atkal staigā. Viņa zābakiem laikam mīkstas zoles, so|i tik klusi kā ...

Artemjevs sākumā gribēja sacīt «kā kaķim», pēc tam — «kā tīģerim», bet neteica ne vienu, ne otru: likās neērti kā vienu, tā otru sacīt par Staļinu.

—r Pēc stundas mūs visus atlaida. Man personiski bija tāda sajūta, ka mēs maz ko papildinājām, ka viņš ir labi informēts arī bez mūsu ziņojumiem. To varēja just no jautājumiem.

— Jā, interesanti.

Sincovs klausījās ar lielu interesi. Viņam Artemjevs bija pirmais cilvēks, kurš ne vien runāja par Staļinu, bet bija redzējis pats savām acīm, kā tas staigā, kā runā, kā jautā.

Sincovam gribējās to zināt. Visu kara laiku viņam gribējās jo vairāk uzzināt par Staļinu, tādēļ ka sirds dziļumos atbilde uz jautājumu — kāds ir Staļins? — saistījās ar atbildi uz citu, galveno jautājumu: kāpēc tikai tagad, kara otrajā gadā, sākam vāciešiem atmaksāt?

Šis jautājums it kā apšaubīja Staļina lielumu un to, ka viņa lēmumi ir nekļūdīgi. Kad bataljona komandieris Sincovs, kurš pusotra gada bija pavadījis priekšējās līnijās, vēl arvien tiecās atrast atbildi uz jautājumu: «Kāpēc karš norisa tā un nevis citādi?» — saistot to ar atbildi uz jautājumu, kāds ir Staļins, tad tādējādi klusībā tika atzīta tā loma, kāda Staļinam bija ir viņa domās par pagātni, ir nākotnes cerībās un arī vispār visā viņa dzīvē,

— Bet vai taisnība, ko runā, — Sincovs prasīja, — ka Staļins nekad neejot ātrāk gulēt, pirms neesot saņēmis ziņas no visām frontēm?

— Spriežot pēc tā, kā mūsu priekšnieki sēž līdz trešajiem gaiļiem, tas taisnība. Tuvākti ziņu man nav, — Artemjevs ar nepatiku nodomāja, ka tomēr nav pratis izskaidrot Sincovam visas savas izjūtas, ar kurām tanī dienā bija ieradies pie Staļina un atkal aizgājis no viņa. Pastāstīja, kā uzstāda jautājumus, kā skatās, ka viņam ir zābaki ar mīkstām zolēm ... Bet pašu galveno izteikt pietrūka vārdu. Kaut gan tādām lietām vispār nevar uzreiz vārdus atrast, tomēr varētu jau pastāstīt arī šo to citu: kā ne tikai viņš, viena virziena pārzinis, vienkāršs štāba virsnieks, bet pats Ivans Aleksejevičs gatavojās iet ar ziņojumiem pie Staļina un kā gaidīja, viņu izsauks vai ne, un kā atgriezās no ziņojuma. Katru reizi gāja tikpat kā zem lodēm, bet atgriezās, kā upi pārpeldējis, — Artemjevs atcerējās to bez jebkāda nosodījuma, tieši otrādi, ar pārliecību, ka tā tam arī jābūt, ja reiz cilvēkam ir jāiet ar ziņojumu pie paša Staļina ...

Sincovs gulēja, acis aizvēris, bet nebija aizmidzis.

Kad gribas pārlieku daudz jautāt, tad domās sāc sevi ierobežot, ierobežot un ierobežot tik tālu, kamēr gandrīz nekas neatliek ko jautāt.

— Paklau, — Sincovs ierunājās, atvēris acis, — lūk, tu tagad dienē kopā ar Serpiļinu — kādi ir tavi ieskati par viņu?

— Esmu ļoti augstās domās. Un kas tad ir?

— Nē, nekas, — Sincovs atteica.

Tomēr tā nebija taisnība, ka viņš teica «nē, nekas», tādēļ ka pats jautājums — «kādi ir tavi ieskati?» — slēpa sevī pavisam citu jautājumu, kuru viņš tā arī neizteica: kādēļ tad pirms kara bija ar Serpiļinu tā noticis, ja arī tu esi par viņu ļoti augstās domās, es arī esmu ļoti augstās, un visi ir ļoti augstās domās, bet četrus gadus viņš vai nu būvēja ceļus, vai cirta kokus. Mēdz teikt: «Kur kokus cērt, tur skaidas lec!» Jā, taču viņš nav skaida, bet armijas štāba priekšnieks.

Pēdējā laikā, kad arvien drošāk sākām sist vāciešus, uzmācās dažādas sajūtas. Tomēr divas no tām bija galvenās: viena — paldies dievam, ka piedzīvojām tādu laiku. Bet otra — īgnums, ka no paša sākuma tā nebija. Un šis īgnums neizgaisa un izvirzīja jautājumus: kāpēc, kāpēc?

Patiesību sakot, tieši tas bija Sincovam prātā, kad jautāja: kādi ieskati ir par Serpiļinu? Tomēr viņš neizteica savu domu līdz galam, tādēļ ka tā piederēja pie tām, par ko ilgi runā aplinkus pat ar tuvu cilvēku.

— Tu neguli?

— Nē.

— Mēs ar bataljona adjutantu Ribočkinu — viņam tikai deviņpadsmit gadu, nule atnācis no kara skolas — reiz gulējām bedrē, nogaidīdami, kad beigsies apšaude. Un viņš man pēkšņi saka: «Biedri vecāko leitnant, man tomēr liekas, ka biedrs Staļins rīkojas nepareizi, ielaizdamies karā ar vāciešiem, ar tādu augsti kulturālu nāciju.» Es viņam tūlīt neatbildēju: mīna lidoja pāri un lika mums galvas iespiest sniegā. Pēc tam es pacēlu galvu un 'teicu: «Ko tu muldi? Traks esi palicis, gribi nokļūt tribunāla priekšā? Vai tad biedram Staļinam vajadzēja pavēlēt, lai mēs paceļam rokas vāciešu priekšā, vai?! Runā, bet apdomā, ko saki!» Bet viņš man atbild: «Es,» viņš saka, «to nemaz neteicu. Ja ir karš — es saprotu: vai nu mēs, vai viņi! Es domāju par to, sak, kā tad tā, pēc pirmā pasaules kara mums ar Vāciju bija labas attiecības, un tur bija Eiropā visspēcīgākā kompartija ... Kādēļ tad biedrs Staļins pieļāva, ka fašisti tur nāca pie varas?» Viņš man to saka, bet es guļu turpat blakus bedrē, klausos un nezinu — raudāt vai smieties par viņu, tādēļ ka melš muļķības, bet tai pašā laikā — viņam ir arī taisnība. Nevajadzēja notikt tam, kas notika. Esmu tā audzināts, ka domāju: nevajadzēja tā būt!

— Ko tad tu viņam atbildēji? — Artemjevs jautaja.

— Teicu: «Tu pārlieku daudz uzkrauj biedram Staļinam. Tā tomēr Vācija, nevis Krievija, ne jau viss uz pasaules ir viņa varā». Bet šis paraudzījās uz mani tā, it kā es būtu sagrāvis visu ticību, man kļuva viņa pat žēl. «Vaņušas» vālē mums pāri, bet mēs guļam, galvas kopā sabāzuši, un skatāmies viens uz otru. Tāds stāvoklis, ka var runāt atklāti. Skatos šim taisni acīs un saku: «Lai es vairāk no tevis par šo tematu nekā nedzirdētu un citi vēl mazāk. Saprati?» — «Sapratu.» Tomēr no acīm redzu: nekā nav sapratis. Un vai tu domā, ka es sapratu? Mums ir tikai tā atšķirība: es saprotu, ka par to nevajag runāt, bet šis pat to nesaprot... Saki, Paša, — vai tu esi apmierināts ar savu dzīvi?

— Kādā ziņā?

— Nu tādā ziņā: vai pēcāk nebūs kauns par to, kā esam dzīvojuši?

— Drusku par ilgu noslaistījos adjutantos. Bet citādi nekas, esmu apmierināts.

— Es arī tagad esmu apmierināts. Bet vai tu domā, ka pirms kara mēs dzīvojām labi?

— Uztūra ziņā, vai? — Artemjevs jautāja, un Sincovam pēc balss likās,-ka viņš sevī pavīpsnāja.

— Vai tu gribi arī turpmāk dzīvot tāpat, kā dzīvojām pirms kara? Lai pēc kara viss būtu tāpat, kā bijis?

— Kad pabeigsim karu, tad noskaidrosim, — Artemjevs atrunājās.

— Bet vai ir ko skaidrot?

— Jā... —■ neatbildējis uz jautājumu, Artemjevs piebilda. — Es tā skatos, ka raksturs tev tagad ir smags. Citreiz, kad gribēšu izgulēties, braukšu pie kāda cita. Aizdzini visu miegu ...

— Labi, guli. — Sincovs pašķielēja uz Artemjevu, redzēja, ka tas ir aizvēris acis, pats arī pievēra acis un brītiņu gulēja klusēdams, mēģinādams uzminēt, ko īsti pašlaik domā Artemjevs, cilvēks, ar kuru viņi nav atklāti runājuši veselus četrus gadus.

— Vajadzēs modināt, — aiz teltenes atskanēja Ļevašova pazīstamā balss.

Sincovs pacēla galvu no spilvena, apsēdās un apāva velteņus.

— Uz kurieni tad tu? — Artemjevs vaicāja, acis neatvēris. — Kas tur ir?

— Tūlīt noskaidrošu, — Sincovs uz ātru roku aizpogāja vateni un izgāja ārā.

Pagrabā stāvēja trīs cilvēki: Ribočkins, Ļevašovs un kāds Sincovam svešs neliela auguma drukns vīrs pārlieku garā kažociņā un līdz uzacīm uzvilktā, pārlieku lielā ausainē.

«Atkal kāds korespondents, vai?» Sincovs neapmierināti nodomāja. Viņam miegs nenāca, bet arī runāt negribējās.

— Iepazīstieties ar biedru... — tā dīvaini, nekā nepiebilzdams pie vārda «biedrs», Ļevašovs pameta ar pirkstu uz mazā auguma vīru pārlieku garajā kažociņā.

Sincovs, iznācis no sava kambara bez ausaines, izstiepa rokas gar sāniem:

— Bataljona komandieris vecākais leitnants Sincovs, — un paspieda pasniegto roku.

— Sveiki. Kellers, — cilvēks pārlieku garajā kažociņā atbildēja ar jūtamu vācu akcentu un spēcīgi paspieda Sincova roku. Viņam bija liela un raupja roka.

— Par ko tu brīnies? — Ļevašovs jautāja, pamanījis Sincova sejā izbrīnu.

— Es nebrīnos, — Sincovs atteica. — Lūdzu atpūsties, iedzert tēju. — Un, pieķēries pie teltenes, gribēja to atvilkt un ielaist viesus tālāk. Bet Ļevašovs viņu atturēja.

— Visam savs laiks. Vispirms pie lietas. Gribam izvēlēties tavā bataljonā vietu, no kurienes viņš rītā varētu novadīt savu pārraidi. Es viņam ieteicu to darīt naktī: tomēr kā nekā drošāk, — bet viņš grib no rīta.

— Naktī guļ, — vācietis atbildēja.

— Vispār viņu šai ziņā nevar pārliecināt. Bet vieta jāizvēlas naktī.

— Kas tā būs par pārraidi, vai ar ruporu? — Sincovs jautāja.

— Nē, nāksies naktī uz šejieni pievilkt MGU. Novietot kādu stingru drupu aizsegā un nomaskēt... Tu esi iespiedies pilsētā dziļāk nekā citi, tādēļ arī ieradāmies pie tevis.

Sincovs kļuva domīgs. MGU — lieljaudas skaļruņa iekārta — kā nekā bija uz pusotrtonnīgās automašīnas uzmontēts autobuss. Ja to izdotos kaut stumšus aizstumt pusotra simta metru līdz

Cugunovam — tur trešajā rotā ir vienas piemērotas drupas — bijusī garāža. Grīda vienā līmenī ar zemi, un divas stūra sienas vairāk vai mazāk saglabājušās. Pat gabaliņš griestu turējās.

— Nu, kā būs, vai varēsi atrast kaut ko tādu, kas mums noderētu? — Ļevašovs jautāja. — Bez visa cita vēl ievēro, ka turpat blakus vajadzīga vieta, kur cilvēkiem patverties. Lai friči cik taupīgi rīkojas ar munīciju, bet, tiklīdz padzirdēs pārraidi, tā šaus uz velna paraušanu — tas ir droši!

— Domāju, ka sameklēsim. Tūlīt iesim, es tikai aplikšu por-tupeju, — Sincovs teica. — Bet varbūt, pirms dosimies tālāk, tomēr iedzersim pa krūzītei tējas?

— Ja tēja ... — vācietis teica.

— Tēja. Dzersim, kad atgriezīsimies.

— Jā, — vācietis piekrita. — Tiesa gan, drusku salst.

Ivans Avdejičs, pavēli negaidīdams, jau bija pievilcis pie

galda garu solu, dodams bataljona komandierim iespēju sacīt: «Sēdieties!»

Sincovs pavēra telteni un iegāja savā kambarī. Artemjevs pamāja viņam ar pirkstu.

— Kas tie tādi? Nevarēju sadzirdēt.

— Pulka politiskais vietnieks ar vācieti. Aģitēs pa radio. Varbūt tu celsies?

— Vilks ar viņiem, — Artemjevs atcirta, — es gulēšu. Jau esmu iekārtojies. Bet tev atkal jāiet ārā salā!

Sincovs paraustīja plecus. Ko tur lai atbild?

Viņš izgāja sajozies un, neuzlicis ausaini, apsēdās pie galda. Uz galda jau bija noliktas krūzītes un aplupusi emaljēta tējkanna.

— Jā, tādas, redz, mums ir nesaskaņas ar biedru Kelleru, — Ļevašovs teica, pamādams uz vācieti. — Man ir politda]as pavēle nodrošināt, lai ne mats nenokristu no viņa galvas, bet viņš, taisni otrādi, grib izdarīt savu pārraidi gaišā dienas laikā.

— Mats jau tā kā tā ir nokritis. Daudz nokritis, — vācietis teica, noņemdams no galvas ausaini un noglaudīdams papliko galvu ar lielo pieri. Viņš pasmaidīja, taču atturīgajā smaida bija jūtams rūgtums. — Vajag tagad daudz strādāt. Daudz, ļoti daudz.

Viņš atāķēja divus augšējos kažociņa āķus: zem kažociņa bija vatēts bezrocis, bet zem tā formas blūze ar uzšuvēm.

«Skaties tikai, pat mūsu formas blūze mugurā,» Sincovs nodomāja un pēkšņi, raudzīdamies uz šo plikgalvaino vīru ar lielu pieri un kuplām, baltām uzacīm., atcerējās, ka ir viņu jau redzējis, tur nevarēja būt nekādu šaubu. Tas bija trīsdesmit ceturtā gada ziemā, pirms deviņiem gadiem, drīz pēc Dimitrova procesa. Sis cilvēks — tieši šis cilvēks, kurš toreiz tikko bija izbēdzis no Vācijas, runāja pie viņiem Komunistiskās Žurnālistikas institūta auditorijā un stāstīja, kas ir fašisms. Tikai toreiz viņš runāja vāciski, un nevarēja paspēt pārtulkot, ko viņš teica, it īpaši, kad kļuva nikns un vārdu takti tikpat kā ar āmuru, belza ar savu smago dūri pa katedru. Un viņa uzvārds nav vis Kel-lers, kā Sincovs sākumā bija saklausījis, bet Hellers, Ernsts Hel-lers. Un viņš bija uzrakstījis grāmatu par Hamburgas sacelšanos, kas tika izdota jau pirms tam, kad atbēga pie mums no Vācijas, bet pēc tam bija apraksti par Spāniju — viņš jau no mums brauca uz Spāniju, kur Internacionālajā brigādē komandēja bataljonu.

Protams, tas bija viņš, tas pats, kas viesojās Komunistiskās Žurnālistikas institūtā. Tikai uzacis toreiz bija pilnīgi melnas, bet tagad gluži baltas.

Pamanījis, ka Sincovs uzmanīgi viņu vēro, vācietis nolaida acis un, satvēris rokās krūzīti ar karsto tēju, sildīja pie tās pirkstus.

— Es jūs jau vienreiz esmu redzējis, biedri Heller, — Sincovs teica. — Jūs trīsdesmit ceturtajā gadā atbraucāt pie mums uz Komunistiskās Žurnālistikas institūtu.

Vācietis ātri pamāja ar galvu, pēc tam it kā steigdamies pamāja vēlreiz un uzsmaidīja.

— Toreiz drusku slikti runāju krieviski, — viņš teiqa. — Tikai vienu krievu vārdu zināju — «Rotfront», vai ne? — viņš atrāva labo roku no krūzītes, sažņaudza lielo dūri un pacēla mazliet uz augšu; viņš nerādīja, bet tikai atgādināja ar šo kustību, kā tas toreiz bija. — «Rotfront», vai ne?

Un, kaut arī viņš vēl arvien smaidīja, acīs pavīdēja kaut kas skumjš, it kā atmiņas par šo žestu un šo vārdu sāpinātu, it kā gan šis vārds, gan šis žests būtu aprakts kaut kur dziļi, zem visa tā drupām, kas uzbruka pēcāk, un viņš tagad nevar ne izrunāt šo vārdu, ne arī izdarīt šo žestu ar agrāko spēku.

— Es lasīju jūsu grāmatu, — Sincovs ieminējās.

— Es gan neesmu lasījis, — Ļevašovs teica. — Kauns, bet jāatzīstas.

— Un lasīju jūsu rakstus par Spāniju, — Sincovs piemetināja.

— Rakstu krājumā «Internacionālā literatūra», vai ne? — vācietis jautāja. — Slikts karš, — viņš teica, un acīs atkal pavīdēja kaut kas mokpilns. — Labi cilvēki, bet slikts karš. Plika roka pret tanks, pret junkerss, pret meseršmits.

— To mēs zinām, esam izbaudījuši uz savas ādas, — Ļeva-šovs piebilda.

— Jā, jā, — vācietis ātri, pat pārāk ātri piebalsoja.

«Katru dienu dzird no mums, ko fašisti ir nodarījuši šeit,»

Sincovs nodomāja. «Un, kaut arī bija sācis karot pret tiem ātrāk nekā mēs, jau Spānijā, viņam tomēr ir smagi to klausīties, tādēļ ka viņš tomēr ir vācietis.»

— Redzat nu, satikāt šeit savu lasītāju, — Ļevašovs pie--zīmēja par Sincovu.

Bet vācietis, kaut arī pamāja ar galvu, nepaskatījās uz Sincovu. Droši vien tagad nebija prātā domas par saviem lasītājiem, viņu nomāca smaga doma par kaut ko citu, savu — galveno un grūto.

Sincovs izdzēra vēl malku tējas un piecēlās. Ļevašovs jautājoši palūkojās uz viņu.

— Atļausiet, es aiziešu pa priekšu izlūkos, — Sincovs teica. — Domāju, ka pie Cugunova atradīsim visu Vajadzīgo. Taču es gribu pats pārbaudīt. Bet jūs pagaidām sildieties. Es atsūtīšu jums pakaļ.

Kaut arī viņš lūdza atļauju, tomēr prasīja to kategoriski, kā padotie prasa priekšniekam nepiederošu personu klātbūtnē, liekot saprast, ka zina, ko dara.

Ļevašovs piekrītoši pamāja ar galvu: galu galā bataljona komandieris zina labāk. Varbūt viņš negrib vest vācieti uzreiz sev līdzi, uzskata par nepieciešamu kaut ko novākt tālāk no acīm.

— Nu tad lai iet vien pa priekšu, bet mēs pagaidīsim, pasildīsimies? — Ļevašovs griezās pie vācieša.

Vācietis pirms atbildēs mirkli klusēja. Acīm redzot, tieši otrādi, tūlīt gribēja iet līdzi, tomēr nestrīdējās pretī.

— Jā, — viņš noteica un, pacēlis galvu ar lielo pieri un sirmajām uzacīm, nolūkojās Sincovā ar tik ilgu skatienu, it kā mēģinātu atcerēties neiespējamo: visus cilvēkus, kas toreiz, pirms deviņiem gadiem, kad viņš nule bija izbēdzis no Vācijas, klausījās viņa runu un, atbīdītos krēslus rībinādami, dūres pacēluši, kopā ar viņu kliedza: «Rot — Front!» Lūk, te ir viens no tiem, garš, ar bezmiegā pārgurušu seju, vateni mugurā, ausaini galvā, kurš ar ierastu vēzienu tagad uzkāra plecā automātu pirms iziešanas ārā.

Iedams uz rotu pie Cugunova, Sincovs visu ceļu domāja par

■

vācieti. Ļevašovs bija pareizi sapratis, ka bataljona komandieris ir nolēmis šo to piekopt.

Iedams pa drupām, viņš visu laiku uzgrūdās vāciešu līķiem. Bet tur, pie Cugunova, tieši tanī garāžā uz grīdas bija sakrauta vesela grēda — vācieši paši tā salikuši. Vairums bija bez zābakiem, ar basām kājām, un pie plikajām pēdām rēgojās stieplītēs piesietās vāciešu apbedīšanas birku pusītes. Tām viena puse pa šuvi tiek nolauzta un paliek pie kritušā, bet otru pusi it kā aizsūtot piederīgajiem vai vēl kur citur.

Cugunovs, protams, ir kārtīgs, droši vien būs piekopis. Bet varēja gadīties, ka vienkārši nebija iznācis laika to izdarīt. Cilvēku spēkiem arī ir savas robežas. Kaujās kareivis izpilda pavēli, bet, tiklīdz kauja beidzas, — noliek galvu, kur pagadās, kaut vai uz līķa, un tad jau ar viņu neviens vairs nekā nespēj iesākt līdz pat rītam.

Protams, šo vācieti ar līķiem nevar pārsteigt; šeit Staļin-gradā tie rēgojās visās malās. Tomēr kaut kas liek domāt citādi. Būs taču labāk, ja viņš, ierazdamies pie Cugunova, neieraudzīs tur veselu grēdu savējo.

Nevijus iedomājies par «savējiem», Sincovs mēģināja domās sevi izlabot: par š o vācieti tā nevar domāt. Bet kā tad lai domā? Citādi arī nekas neiznāk. Kaut arī viņam tie nav savējie, tomēr reizē arī ir savējie. Droši vien skatās uz šiem līķiem un domā: kas viņi agrāk bijuši? Ielien viņa ādā un ej paskaties uz šo malkas grēdu ar birkām pie basajām kājām. Pamēģini noskaidrot, kurš no tiem pirms Hitlera nākšanas pie varas ir balsojis par fašistiem, kurš — par sociāldemokrātiem, bet kurš — par komunistiem! Armijā iesauca visus pēc kārtas. Pirms reihs-tāga dedzināšanas seši miljoni balsoja par komunistiem. Pilnīgi iespējams, ka arī tie guļ starp šiem miroņiem.

«Jā, grūti šim vācietim,» Sincovs nodomāja.

Cugunovam bija jautrs miegs. Tiklīdz dzirdēja, ka ir kāds atnācis, pats pamodās un piecēlās sēdus uz lāviņas. Viņa pagrabā arī iepriekš bija atradies kāds vācu štābs. Jo tālāk pilsētā, jo vairāk būs šo štābu. Viņš gribēja celties, bet Sincovs apturēja pie pleca un pats apsēdās iepretim.

— Neļauju tev atpūsties, Vasilij Aleksejevič, — Sincovs teica, no visas sirds nožēlodams, ka bija uzmodinājis Cugu-novu.

— Tomēr man vajag ar tevi apspriesties.

— Es jau biju licis sevi modināt. Piecas stundas nogulēju! — Cugunovs ar labpatiku sacīja, palūkojies pulkstenī. — Šodien, var sacīt, es labi izgulējos.

Sincovs izstāstīja par vācieti un gaidāmo radiopārraidi.

Cugunovs sarauca pieri.

— Kad tad viņš domā sākt?

— Ar gaismiņu.

— Artilērijas sagatavošanas uguns būs deviņos, tātad pirms tās, — Cugunovs teica, acīm redzot, domādams, cik ilgi viņam nāksies saņemt vāciešu atbildes uguni, tādēļ ka tad, ja būs pārraide, vācieši apšaudīs Cugunova rotu.

— Paslēp cilvēkus, cik labi varēdams, — Sincovs piekodināja. — Bet, cik ilgi viņš runās, nezinu. Varbūt pateiks uzreiz kaut ko tādu, ka tie tūlīt sāks padoties.

Cugunovs nogaidīdams pacēla acis: gribēja pārbaudīt, vai bataljona komandieris runā nopietni vai joko. Taču Sincova sejā tā arī nevarēja izlasīt atbildi už šo jautājumu.

— Diezin, — Cugunovs noteica. — Es vairs neceru, ka viņus var ietekmēt ar vārdiem. Tikai ar uguni.

— Visumā tev taisnība, — Sincovs teica. — Tomēr, kas var zināt, viena lieta, ja gūsteknis vai pārbēdzējs, kas vēl vakar sēdējis ar viņiem kopā, šodien jau kliedz no mūsu puses: «Dzīvs, vesels, nenogalināja, pabaroja,» — bet pavisam kas cits, ja runās cilvēks, kurš visu mūžu karo pret fašismu, turklāt vēl rakstnieks.

— Ta§, protams, tā ir, — Cugunovs noteica. — Protams, ja tāds cilvēks, tad ir citādi.

Lai gan pēc šiem vārdiem iznāca, ka viņš it kā piekrīt bataljona komandierim, taču Sincovs saprata, ka Cugunovs nebūt nav ar to vienis pratis un netic, ka vācieši, noklausījušies pārraidi, sāks padoties gūstā. Un, ka ir «citādi», to viņš teica nevis par gaidāmo radiopārraidi, bet vienkārši par pašu cilvēku, ka šis cilvēks ir pavisam citāds nekā pārbēdzēji vai gūstekņi, pret kuriem labi izturas: pārsien, ļauj apsildīties, pabaro — un tie ņem rokā ruporu un aicina savējos padoties.

Protams, gan Cugunovs, gan Sincovs — abi saprata, ka tā arī vajag rīkoties ar pārbēdzējiem un gūstekņiem un labi, ka tie runā ruporā un aicina padoties. Tas viss ir saprotami, tomēr ir Cugunovs, ir Sincovs kā karavīri izjuta dziļu neuzticību pret šiem ļaudīm, kaut vai tādēļ vien, ka pārāk labi zināja, ka notiek arī tieši pretējais un ne vienu reizi vien kara laikā bija dzirdējuši krievu valodā no turienes: «Biedri sarkanarmieši, padodieties, es esmu tāds un tāds, pret mani izturas labi, jūs atrodaties bezizejas stāvoklī...» Dzirdēja un šāva no visiem ieročiem uz šādiem runātājiem ar tādu niknumu, kādu vien var iedomāties.

Protams, šis vācietis ir pavisam kas cits. Fašisti izgrieztu zvaigznes uz muguras šim Helleram, ja viņš nokjūtu to nagos, tāpat kā baltie sarkanajiem pilsoņu kara laikāl Un tomēr Sincovs nevarēja pilnīgi iejusties viņa lomā. Nevarēja — un cauri. Ar prātu saprata, bet jūtās bija kaut kas tāds, kam bija grūti tikt pāri. Vai nu tev nav pietiekami daudz komunistiskās apziņas, vai arī nesaudzīgā kara pusotros gados ar tevi ir noticis kaut kas tāds, ka pats sevi vairs nevari pilnīgi saprast.

— Redzu, tu esi jau piekopis savu pagrabu. Bet augšā, garāžā?

— «Malku», vai? — Cugunovs pasmējās.

— Jā. Gāju garām un neredzēju. Vai novācāt?

— Sakrāvām pie sienas. Vai jūs raizējaties par to vācieti? Viņš jau droši vien ir pieradis.

— Es neraizējos, tomēr kaut kā tā ...

— Manuprāt, — kāda atšķirība, lai redz vien, — Cugunovs iebilda.

— Ļcvašovs pavēlēja rūpēties par šī vācieša drošību, — Sincovs teica. — Vajag gādāt par katru cenu, lai viss būtu kārtībā. Bet aizsegam stipras apšaudes gadījumā — es redzēju, tev tur blakus stāv sašauts tanks — var zem kāpurķēdēm tā dziļāk ierakt un ieklāt pāris kažoku, lai nenosalst, ja nāksies ilgāk pasēdēt.

— Var jau kažokus, — Cugunovs piekrita. — Man ir arī divi ķīmiskie sildītāji.

— Skaties tikai, kā tu esi pataupījis! Man gan vairs nav neviena.

— Norunāts, — Cugunovs teica. — Tādam pasākumam došu. Man liekas, vajadzības gadījumā tur, zem tanka, būs droši. Paskatieties pats.

Viņi izgāja ārā no pagraba. Priekšā, pie garāžas sienas, rēgojās tanka vraks.

— Saltin jau nu sals, ja vajadzēs gulēt zem tanka, — Cugunovs prātoja. — Kā domājat, Ivan Petrovič, vai šodien savienosimies ar Sešdesmit otro vai ne?

— Neesmu dievs. Nezinu, — Sincovs atrunājās.

DESMITĀ NODAĻA

Gandrīz visu dienu pavadījis Simt vienpadsmitajā divīzijā, armijas pavēlnieks ģenerālleitnants Batjuks vakarā atgriezās no turienes gluži zaļš aiz dusmām. Niknumam bija divi iemesli: pirmkārt, lai gan Batjuks pats bija tur klāt, Simt vienpadsmitā arī šodien nepārrāva vāciešu ieņemto joslu un nesavienojās ar Sešdesmit otro armiju, bet otrs iemesls bija negaidīta sarauša-nās ar tādu, kā varētu likties, pieļāvīgu večuku, kāds bija divīzijas komandieris ģenerālis Kuzmičs, kuru Batjuks klusībā bija paradis saukt par «dievgosniņu».

Kad kopā ar Kuzmiču izložņājies pa ierakumiem un drupām, apmeklējis visu triju pulku novērošanas punktus, noguris un nosalis Batjuks pirms braukšanas uz armiju iegriezās divīzijas štābā iedzert tēju, Kuzmičs pēkšņi kļuva balts kā krīts, piecēlās, palūdza viņu atvainot un klibodams izgāja blakus telpā. Batjuks, kurš nebija no pacietīgajiem, sāka dzert tēju viens pats, tad noskaities nolika glāzi, piecēlās un atrāva durvis uz otru istabu.

Tur uz sola sēdēja Kuzmičs, gluži bāls, bez vienas asins lāsītes sejā, un čukstus kliedza uz savu adjutantu:

— Dod sausu veltenil

— Nedošu, biedri ģenerāli.

— Dod, ka tev saka ... pavēlnieks gaida!

— Kas te notiek? — Batjuks jautāja, novērsdams skatienu no divīzijas komandiera bālās sejas uz viņa kāju, kas bija pārsaitēta no potītes gandrīz līdz pašam ceļgalam.

— Dod velteni! — Kuzmičs ierēcās pārvērstā balsī.

Adjutants pasniedza velteni, un Kuzmičs ar sāpēs saviebtu

seju ieāva tanī kāju un piecēlās.

— Biedri pavēlniek, atļaujiet ziņot... — adjutants ierunā

jās un apklusa, redzēdams divīzijas komandiera nikno skatienu. N

— Ziņojiet, — Batjuks teica, raudzīdamies te uz vienu, te uz otru.

Adjutants vainīgi paraudzījās uz Kuzmiču un sāka ziņot, ka divīzijas komandierim jau vairākas dienas ir atvēries vecs ievainojums un, kaut gan ārsts viņam licis gulēt, viņš neguļ, bet šodien vispār ir staigājis apkārt visu dienu un tā samocījis kāju, ka veltenis piemircis ar asinīm.

— Kā tev nav kauna?— Batjuks jautāja, pagriezies pret Kuzmiču. — Kāpēc man nekā neteici, kad es atbraucu? Kā tu vari izpildīt divīzijas komandiera pienākumus, ja tev ir atvēries

ievainojums? Sēdies, ko stāvi? Līdz zārkam gribi nodzīvoties, vai? ... — Un Batjuks neķītri nolamājās.

Kuzmičs nesēdās.

— Atļausiet atbildēt uz jūsu jautājumiem zem četrām acīm? Vai arī turpināsiet mani lamāt, citiem cilvēkiem dzirdot?

Batjuks nekā neatbildēja, pagriezās un devās uz otru istabu. Kuzmičs viņam sekoja, aizvēra aiz sevis durvis un palūdza atļauju apsēsties.

— Vari kaut vai gulēt! Saproties, nokomandējies līdz beidzamam un spēlē vistiņas ar armijas štābu, — Batjuks dusmīgi teica, apsēzdamies uz krēsla iepretim Kuzmičam. — Un tad vēl lai viņu nelamā. Es būtu tevi nolamājis vēl spēcīgāk, ja nebūtu bijuši klāt cilvēki. Nodod divīziju Pikinam un brauc uz hospitāli.

— Ivan Kapitonovič, iekams tā sitat pa labi un pa kreisi, vispirms tomēr pagodiniet mani ar uzklausīšanu. Kā nekā esmu kādus desmit gadus vecāks par jums.

— Tur jau tas suns aprakts, — Batjuks viņu pārtrauca. — Sen jau laiks braukt uz aizmuguri, apmācīt rezerves pulkus, nevis šeit novest sevi līdz galīgai bezizejai.

— Līdz šim laikam esmu izpildījis visu, kas uzdots, un tā domāju rīkoties arī turpmāk, — Kuzmičs iebilda. — Naktī pagulēšu, bet no rīta, kur būs vajdzīgs, tur būšu. Un izdarīšu visu, kas vajdzīgs.

— Nav gan redzams, ka tu būtu izdarījis visu, ko vajag. Apsolīji savienoties, bet nekā!

— Darīju, ko varēju, biedri pavēlniek. Jūs pats redzējāt...

— Ko varēju, ko varēju... — Batjuks nikni apsauca un piecēlās. — Tu darīji, ko varēji, bet atnāks cits un izdarīs vairāk.

— Ivan Kapitonovič, — Kuzmičs lūdzoši teica. — Atstājiet mani te līdz operācijas beigām. Jums ir sirds krūtīs vai nav?!

— Bet tu man te nemēģini izlocīties ar draugu būšanu, — Batjuks vai eksplodēja. — Uzrunā, kā pienākas.

— Ja reiz, kā pienākas, — piecēlies un nostājies Batjuka priekšā, Kuzmičs teica, — tad jūs mani te netutiniet, esmu dienējis pie Frunzes, viņš mani netutināja ...

— Vai jūs visu pateicāt? — Batjuks draudīgi jautāja, ar grūtībām savaldīdamies, lai netriektu dūri pa galdu. — Saņemsiet rakstveida pavēli un nodosiet divīziju.

Viņš aizbrauca pārskaities un neizpildīja savus draudus tūlīt uz vietas, tiklīdz ieradās štābā, tikai tādēļ, ka viņam bija kārtojamas neatliekamas, prombūtnes laikā sakrājušās darīšanas un vispirms vajadzēja paveikt to.

Pa to laiku Kara padomes loceklim Zaharovam piezvanīja Simt vienpadsmitās divīzijas politiskais vietnieks Berežnojs un satraukts lūdza atļauju steidzami ierasties pie viņa.

— Ierodies, ja ir tāda nepieciešamība skriet nakts laikā, — Zaharovs teica. — Starp citu, par tevi ir ienākusi sūdzība. Pie reizes noskaidrosim.

— Kāda sūdzība? — Berežnojs jautāja.

— Kad ieradīsies, tad uzzināsi. — Zaharovs nolika klausuli un pablenza uz viņa priekšā sēdošo armijas politdaļas priekšnieka vietnieku pulka komisāru Bastrjukovu, kurš pirms pusstundas bija ieradies nevis ar sūdzību, kā Zaharovs sacīja, bet izteikt piezīmes par trūkumiem Simt vienpadsmitās divīzijas politdaļas darbā.

— Nu, tad tā, — Zaharovs teica, — ja Berežnojs pats pieteicies ierasties, pagaidām varat būt brīvs. Kad atbrauks, izsaukšu uz konfrontēšanu. — Un, palūkojies uz Bastrjukova neapmierināto seju, pavīpsnāja. — Ej, biedri Bastrjukov.

Zaharovam gribējās palikt vienam, lai pagūtu līdz Berež-noja atbraukšanai pats apdomāt, ko darīt ar šo nelaikā sabrūvēto sūdzību.

«Bastrjukovam formāli taisnība: ir izvilcis šo lietu dienas gaismā un parādījis tādā griezienā, ka tagad nevar to apiet ne pa labi, ne pa kreisi. Paliek tikai viens jautājums — kāda velna pēc viņam tagad, pēdējā visu spēku piepūles brīdī, pēkšņi vajadzēja izpūst šo notikumu, kas pēc dažām dienām uzvaras priekos būtu nogrimis nebūtībā pats no sevis un neviens to nebūtu vairs kustinājis. Bet viņš, gluži pretēji, ir priecīgs un apzinās savu varu', un, ja ir atnācis pie manis, es taču vairs nevaru pateikt: nebāz tur savu degunu, pagaidi, kamēr pats par sevi apklusīs ... Nav no tiem cilvēkiem, kam var tā pateikt.»

Lieta, kuras dēļ Bastrjukovs bija ieradies, bez visām pārējām viņa sūdzībām par divīzijas politdaļu, bija tāda, ka Simt vienpadsmitās divīzijas izlūku rotā, kā noskaidrojās, dienēja kareivis Hofmanis. Un viņš nebija vis ebrejs, par ko bija paraduši viņu uzskatīt, kad iznāca pieminēt Hofmani, bet īstens Pievolgas vācietis. Un, kā apgalvoja Bastrjukovs, divīzijā to zināja un slēpa par spīti tam, ka bija ļoti stingra pavēle: Pievolgas vāciešus nekādā ziņā neturēt piefrontes joslā. Taču šis vācietis karoja divīzijā un nevis kaut kur citur, bet izlūku rotā, un tieši viņš bija sagūstījis to ārkārtīgi nepieciešamo «mēli», kuru uzbrukuma priekšvakarā bija pavēlēts sagūstīt Simt vienpadsmitās divīzijas iecirknī, un saņēma medaļu «Par drošsirdību».

Viss būtu beidzies labi, ja biedrs Bastrjukovs, kurš pārzināja armijas avīzi, nebūtu pieprasījis, lai viņam iedod izskatīt neievietotos materiālus. Viņš vispār bija ļoti centīgs, uzņēmās visvisādus uzdevumus, lai tikai neatliktu laika braukt uz priekšējām līnijām. Un neievietotajos materiālos atrada jau burtliču saliktu korespondenci, kur bija šī Hofmaņa varoņdarbs. Uzvārds laikam redaktoram bija licies aizdomīgs, un tas nebija korespondenci ievietojis: sak, drošs paliek drošs. Bet Bastrjukovs to pamanīja un sāka rakņāties. Viņš izsauca pie sevis korespondentu, kurš bija rakstījis, — vispār aizrakās līdz pašai sakneil Ir atradis armijā vienu vācieti — un nu izpūš to pasaules mērogā. Un pamēģini vien tagad viņam aizbāzt muti!

Armijas politda|as priekšnieks bija lāga vīrs, bet tam, pēc Zaharova domām, piemita maza vājība — viņš visņ laiku dzīvoja pa priekšējām līnijām. Bet, kad te ieradās Bastrjukovs, priekšnieks tā personā ieguva vēlamo vietnieku, kurš, muguru neatliekdams, sēdēja politdajā, strādādams par visiem, un caur viņa rokām sāka iet visi papīri, tāpēc viņš ieguva arvien lielāku varu. Beidzamajā laikā Zaharovs pats sāka to izjust: Bastrjukovs arvien biežāk ieradās pie viņa ar ziņojumiem un arvien neatlaidīgāk pabāza tieši tādus papīrus, no kuriem nevar izgrozīties. Un zem visiem šiem papīriem Bastrjukova paraksts. Ar to sev iekaro modra cilvēka slavu gan frontē, gan SZSAPP starp visiem tiem, kas ir uz tādām lietām kāri. Turklāt tur, SZSAPP, Maskavā, Bastrjukovam ir savs sirdsdraugs ar divīzijas komisāra dienesta pakāpi; šis sirdsdraugs tad arī bija viņu šeit iekārtojis. Un, kaut arī tu esi Armijas Kara padomes loceklis un valda uzskats, ka tev ir stingrs raksturs, bet ar biedru Bastrjukovu tomēr vēl nāksies kādu laiku dienēt kopā. Sirds dziļumos gan zini tā īsto vērtību, bet ar plikām rokām nevari ķerties klāt. Ja tādam ķeras klāt, tad vajag izraut kā skabargu, lai nenolūst, citādi tā ielīdīs vēl dziļāk, tad jau vispār nevarēs izraut. Un tam vajadzīga pacietība par spīti tavai ātrajai dabai. Bet, ja tās nepietiks, — būsi rīkojies muļķīgi...

— Nu, kāpēc esi ieradies? Kādēļ tāda steiga? — Zaharovs jautāja, kad ienāca Berežnojs. Viņš domāja, ka Berežnojs pēc sarunas pa telefonu vispirms jautās: kāda sūdzība ir ienākusi par divīzijas politdaļu? Bet Berežnojs sāka runāt par citu.

— Konstantin Prokofjevič, vienīgā cerība uz jums. Nedrīkst līdz operācijas beigām veco atcelt no divīzijas komandēšanas ...

— Bet kādēļ tad nedrīkst? — Zaharovs jautāja. Viņš tūlīt

saprata, ka divīzijā kaut kas ir noticis pa to laiku, kamēr tur bija Batjuks, un Berežnojs domā, ka viņš, Kara padomes loceklis, to visu jau zina. Bet viņam ne tik daudz pašam savas, cik ar Kara padomes locek|a tiesībām un pienākumiem saistītās patmīlības dēļ negribējās atklāt Berežnojam savu nezināšanu, jo Berežnojs tik un tā tūlīt pats visu izklāstīs, kas tam uz sirds, un aina kļūs skaidra.

Un Berežnojs tiešām visu izklāstīja.

— Man asaras saskrēja acīs, raugoties uz veco pēc tam, kad

pavēlnieks bija aizbraucis! ^

— Tev jau vispār ātri nāk raudiens.

— Esmu paguvis veco iemīļot, — Berežnojs dedzīgi apliecināja.

— Drīz gan! Nav apritējis vēl ne mēnesis ...

— Bet mīlestība mēdz būt arī no pirmā acu skatiena, biedri Kara padomes locekli.

— Politdarbiniekam tā ir bīstama īpašība, — Zaharovs iebilda. — Taču vai nenotiks tā, Matvej Iļjič, ka šodien veco pažēlosim, bet rītdien apbedīsim?

— Nezinu, — Berežnojs atzinās. — Zinu vienīgi to: ja rītdien atcelsiet, tad varat uzskatīt, ka rītdien arī viņu būsiet apbedījuši. Dzīvu.

— Bet vai tu domā arī par divīziju?

— Domāju gan. Mēs nekarojam sliktāk par pārējiem. Pikins cenšas, es cenšos, un vecais arī sevi nežēlo. Bet, ja jūs gribat, lai viņš atlikušajās dienās ar savu vaļējo brūci mazāk ložņā pa pulkiem, dodiet viņam ierindas vietnieku. Tik un tā mums tāda nav.

— Nav tādēļ, ka jau Serpiļina laikā paši lūdzāt pagaidīt, kamēr jūsu Sčerbačovs atgriezīsies no hospitāļa. Negribējāt nevienu citu.

— Bet tagad, kad mums ir tādi apstākļi, lūdzam: dodiet.

— Lūk, tā jau ir prātīga valoda, — Zaharovs paslavēja. — Parunāšu ar pavēlnieku un štāba priekšnieku. Ko viņi par to domās.

— Es pats jau iepriekš ieiešu pie Serpiļina, — Berežnojs piemetināja.

— To nu gan tev nevajag darīt. Tu viņam neesi nekāds savietis, ne kūms. Kāpēc tev, izmantojot agrāko draudzību, iet pie armijas štāba priekšnieka, nostādīt viņu neērtā stāvoklī?

— Kāpēc agrāko draudzību?

— Neizliecies taču par muļķi. Tu mani gluži labi saprati, —

Zaharovs atcirta. — Protams, ir iespējams, ka būs ari tāds lēmums: no armijas mediķiem nozīmēt konsiliju, izlemt, kā ir, vai spēj izpildīt savus pienākumus veselības stāvokļa dēļ vai ne?

— Blēņas ... — Berežnojs atmeta ar roku. — Ja būs konsi-lijs — tad viss pagalam! Ko pavēlnieks viņiem liks, to arī pateiks.

— Bet kādēļ tu nomelno cilvēkus? — Zaharovs pēkšņi noskaitās. — So tavu īpašību nevaru ciest, pats it kā būtu lāga virs, bet ar dubļiem apmētāt otru cilvēku — ar vienu rāvienu pataisīt par sliktu, to gan tu proti. Kas tev dod tiesības tā domāt? Ja gribi zināt, tad mūsu armijas sanitārais priekšnieks ari tev var pamācīt principialitāti.

— Atvainojos, esmu pārsteidzies.

— Tu atmet šito paradumu, — Zaharovs joprojām rājās, — «atvainojos» teici tādēļ, ka sadevu tev pretī, bet, ja nebūtu sadevis, tu domātu, ka tev taisnība.

Zaharovs noņēma klausuli un piezvanīja.

— Kur ir pavēlnieks?

Atbildēja, ka pavēlnieks aizgājis pie štāba priekšnieka uzzināt par stāvokli frontē.

— Tā, — Zaharovs noteica, nolicis klausuli. — Tātad mums vēl ir laiks.

Un, atkal noņēmis klausuli, piezvanīja Bastrjukovam.

— Ienāciet!... Tūlīt apspriedīsim nekārtības jūsu divīzijā, — viņš pievērsās Berežnojam.

— Kādas nekārtības, biedri Kara padomes locekli?

— Armijas politdaļas priekšnieka vietnieks to tev pateiks, kādas nekārtības. Negribu laupīt viņam šo prieku. — Zaharovs ielūkojās Berežnojam acīs ar tādu izteiksmi, kas likās dīvaina, kaut gan nekā dīvaina tur nebija. Zaharovs vienkārši lūkojās Berežnojam acīs, un šis Berežnojs, kuru viņš nule bija nolamājis, pēc Kara padomes locekļu domām, bija labs, vērtīgs cilvēks un droši vien tajā jautājumā, par kuru tūlīt nāksies runāt, ari ir parādījis sevi kā godīgs cilvēks. Bet Bastrjukovs, kurš tūlīt ienāks, pēc Zaharova domām, bija slikts un nekam nederīgs cilvēks, un tas, ko viņš bija ievārījis, ari bija aplams. Un tomēr apstākļi iegrozījās tā, ka šis nekam nederīgais Bastrjukovs tūlīt, Zaharovam dzirdot, strostos «derīgo» Berežnoju un šinī situācijā nav iespējams to novērst.

Kā tika pavēlēts, Bastrjukovs bija sagatavojies un ieradās gandrīz tanī pašā mirklī. Atvēra to pašu mapi, ar kuru bija ieradies pirms stundas, uzlika brilles un sāka izklāstīt savus apsvērumus.

Izklāstīja visu tādā pašā secībā kā pirms stundas Zaharo-vam, tikai drusku vairāk uzsvēra frāzi, ka viņam neesot skaidrs, vai šī lieta ir zināma divīzijas komandiera politiskajam vietniekam, it kā dodams Berežnojam iespēju izvairīties no kļūmīgās situācijas. Un tā tad arī bija vienīgā' atšķirība. «Gluži labi saprot,» Zaharovs pie sevis nodomāja, raudzīdamies Bastrju-kova sejā, kas bija jau paveca, ar grumbiņām pie acīm, bet vēl stingra, moža, veselīga, «saprot, ka es viņu neieredzu un ka nepiekrītu šim ziņojumam, saprot, tomēr paliek pie sava, tādēļ ka nebaidās no manis. Bet nebaidās tādēļ, ka domā vai nu noturēties savā vietā ilgāk par mani, vai arī cer, ka es neizturēšu un aizgādāšu viņu kaut kur prom ar spīdošu raksturojumu, lai tikai aizdabūtu tālāk no sevis.»

Berežnojs sēdēja, zemu noliecis skūto galvu, un raudzījās uz galdu sev priekšā. Zaharovam gribējās sastapt Berežnoja skatienu un aci pret aci, bez vārdiem sacīt viņam: «Berežnoj, saproti, ar ko tev ir darīšana, saproti un esi prātīgs.» Bet Berežnojs nepacēla acu.

— Man ir viss, — Bastrjukovs nobeidza.

— Atbildiet, pulka komisār, — Zaharovs teica Berežnojam.

Ja gribētu atbildēt gudri, tad būtu jāsaka: «Noskaidrosim,

izmeklēsim, ziņosim ...» Un pa to laiku varētu aizvākt šo vācieti no divīzijas, bet ar «izmeklēsim», «noskaidrosim», «ziņosim» nevajadzētu steigties, kamēr nav beigusies Staļingradas operācijā, un tad izvēlēties tādu brīdi, kad nevienam nebūs laika ar to noņemties, un ziņot, ka viss jau pagātnē, bet turpmāk ņemsim vērā!

Taču Berežnojs neprata būt gudrs tādās lietās. Viņš lēnām pacēla pietvīkušo seju un teica:

— Kur gan biedrs Bastrjukovs ir rāvis tik sīku informāciju par māsu divīziju? Sen pie mums nav redzēts, es biju pat aizmirsis, kāds viņš izskatāsl

— Nenovirzies no galvenā, — Zaharovs apsauca, — atbildi pēc būtības.

— Nu, pēc būtības ... Ja mūsu kanceleja strādā sliktāk nekā citās divīzijās, kā to biedrs pulka komisārs ir izrēķinājis, tad par to mēs gaidījām tieši pretējo, gaidījām, ka armijas politdaļa mūs par to uzslavēs, — sūtām viņiem mazāk papīru nekā citi. Taču, ja nu par to lamā, — tad labosimies, izpildīsim savu procentu normu. Toties, kas attiecas uz draudzību, iecietību un mod-ribas zaudēšanu, kas, pēc viņa vārdiem, esot ieperinājusies mūsu divīzijas politdaļā, tad par draudzību ir taisnība, man visi pulku komandieru politiskie vietnieki ir labi draugi, esmu iemīļojis viņus frontē un nevaru solīt, ka šī mīlestība pāries. Toties, ja runā par manu iecietību, tad lai biedrs pulka komisārs Bast-rjukovs nāk uz jebkuru no mūsu pulkiem, vienu diennakti pavada komandiera politiskā vietnieka ādā un izpilda visu, ko es prasu no politiskajiem vietniekiem pulkos kaujas laukā, un pēc tam lai jums ziņo, vai es esmu stingrs vai ne. Ja runā par modrības zaudēšanu, tad tiešām atzīstu, esmu izlaidis to no acīm: man laikam divīzijā ir kāds rakstnieks, kurš man nesaka neviena vārda, bet biedram Bastrjukovam raksta vienā rakstīšanā. Ņemšu vērā, labošos... Bet, ko biedrs Bastrjukovs kā galveno faktu ziņoja par Hofmani, tas viss ir pareizi...

— Ko tas nozīmē — pareizi? — Zaharovs pārjautāja.

— Mēs rīkojāmies pareizi, biedri Kara padomes locekli. Es tā domāju.

— Tas ir, kādā ziņā pareizi?

— Cilvēks gāja izlūkos, sagūstīja «mēli», mēs sākumā apsolījām par to «Zvaigznīti», bet baidījāmies, ka armija apcirps, un devām to, kas ir mūsu varā — «Par drošsirdību». Protams, būtu jau labāk «Zvaigznīti», taču «Par drošsirdību» arī ir laba medaļa. Tā ka, pēc manām domām, viss ir pareizi.

— Atkal jau aizrunājies mežā, — Zaharovs aprāja. — Tev taču nejautā par apbalvojumiem, bet par ko citu.

— Es domāju, ka tās ir nešķiramas lietas, — Berežnojs paskaidroja. — Viņš saņēma vienu medaļu «Par drošsirdību» jau septembra kaujās, novembrī — otru un tagad — trešo. Viņa rēķinā ir septiņas «mēles». Un tad tagad nu, pēc trešās medaļas «Par drošsirdību», dot pa mici un padzīt no divīzijas?

— Biedri Kara padomes locekli, atjaujiet pulka komisāram uzdot jautājumu, — Bastrjukovs ierunājās.

— Jautājiet.

— Vai jūs esat iepazīstināts ar attiecīgo pavēli?

— Esmu iepazīstināts.

— Kad jūs uzzinājāt, ka jūsu kareivis pēc tautības vācietis?

— Bet es to zinu tik sen, — Berežnojs atbildēja, — ka biju paspējis jau aizmirst. Un domāju, ka uz viņu šī pavēle vairs neattiecas. Kad cilvēks ir saņēmis trīs medaļas «Par drošsirdību» jau pirms šīs pavēles!

— Precīzi nevis trīs, bet divas.

— Precīzi divas. Ejiet pamēģiniet dabūt šīs divas medaļas «Par drošsirdību»! Es personiski to neuzņemos. Varbūt jūs uzņemsieties?

— Paklau, ogļraci, pievaldi mēlil — Zaharovs uzsauca Berežnojam.

— Mani tas sevišķi neuztrauc, biedri Kara padomes locekli, — Bastrjukovs mierīgi teica. — Man vajag noskaidrot būtību. Bet būtība, liekas, skaidra. Pavēle ir ļaunprātīgi pārkāpta. Ar divīzijas komandiera politiskā vietnieka ziņu.

— Nevis tikai ar ziņu, — Berežnojs eksplodēja, — bet pēc mana ieteikuma un pieprasījuma, pilnīgi uzņemoties atbildību. Un nerocieties apakšā nevienam citam. Nepūlieties!

— Ogļraci! — Zaharovs uzsauca.

— Atvainojiet, biedri Kara padomes locekli.

— Es ziņoju par visu, ko esmu noskaidrojis, biedri Kara padomes locekli, — Bastrjukovs teica un aizvēra savu mapi, kas atradās turpat priekšā. — Lūdzu atvainot, bet es nebiju gaidījis, ka divizījas komandiera politiskais vietnieks atļausies izrādīt jūsu klātbūtnē tādu nepieļaujamu netaktiskumu attiecībā pret mani. Es cerēju, ka jūs viņu pārtrauksietl Atļausiet iet? — Un piecēlās, cenzdamies pasvītrot, ka viņš, cilvēks, kas izpildījis savu pienākumu, aiziet, atstājot Zaharovu divatā ar Berežnoju, ar kuru Kara padomes loceklis droši vien atradīs kopīgu valodu, ne tā kā ar viņu, Bastrjukovu.

Taču Zaharovs viņam neļāva iet.

— Palieciet. Mēs vēl neesam beiguši.

Viņš. pagriezās pret Berežnoju un, iekams sacīja to, ko grasījās teikt, piecēlās. Berežnojs arī piecēlās. Pielēca kājās arī Bastrjukovs.

— Lai rītdien divīzijā no šī vācieša nebūtu ne smakas,'— Zaharovs teica, raudzīdamies Berežnojam acīs. — Par izpildi ziņosiet.

— Skaidrs.

— Un, ja būs jauni pārkāpumi, tad vainojiet pats sevi. Bet sakarā ar biedra Bastrjukova ziņojumu uzrakstiet man raportu, kā esat tik tālu nonākuši, ka pārkāpjat pavēles. Apspriedīsim jūsu raportu Kara padomē. Pēc kaujām. Tagad nav laika noņemties ar jūsu trikiem. Tā tikai mums vēl trūka... Jūs esat brīvs, ejiet, .— viņš skarbi nobeidza un pablenza uz Bastrjukovu.

Tas stāvēja noslēgts, ar nekustīgu, kā pārakmeņojušos seju. Bez šaubām, saprata, ka Kara padomes loceklis jau pa pusei ir pasargājis Berežnoju no trieciena, turklāt vēl tā, ka nekādi nevar piesieties. Saprata un klusēja, pat aci nepamirkšķinādams, kamēr Berežnojs nebija nozudis aiz durvīm.

Zaharovs, pats nesēzdamies un neaicinādams Bastrjukovu apsēsties, piegāja pie viņa.

— Es paturēšu prātā visu, kas pelna ievērību jūsu ziņojumā. Bet jums es ieteiktu, jau ar rītdienu sākot, apmeklēt karaspēka dajas, lai nebūtu no divīziju komandieru politiskajiem vietniekiem jādzird tas, ko dzirdējāt šodien.

— Klausos, biedri Kara padomes locekli, — Bastrjukovs teica. — Jūs taču pats labi zināt, kā līdz šim mums ar politdaļas priekšnieku iekārtots. — Viņš teica to ar nabaga cietēja seju, kuram vienmēr ir jābūt par grēkāzi. «Velku vezumu par visiem,» pauda viņa seja, «netieku vaļā no rakstīšanas un melnā darba, un par to vēl jāklausās pārmetumi!» — Kādam no mums taču vajag atrasties arī šeit.

— Kādam jau vajag, — Zaharovs piekrita. — Tomēr ne jums. Ja jās būsiet vajadzīgs, bet es neatradīšu un man pateiks, ka Bastrjukovs atrodas karaspēka daļās, es apsolu, ka tādēļ jums galvu nerausim nost. Rītdien būšu Simt vienpadsmitajā, ceru jūs tur satikt. Vai vēl būtu kādi jautājumi?

Un, noskatīdamies Bastrjukovam pakaļ, nodomāja: «Nē, dārgais draugs, es ar tevi nesamierināšos, karošu līdz galam, tikpat kā ar fričiem. Un labu raksturojumu, pēc principa «jo tālāk no manis, jo labāk», es tev neparakstīšu! Vai nu pats ar troksni iegāzīšos bedrē, ko tu būsi izracis — bet, ka tu jau man roc bedri, par to esmu vairāk nekā pārliecināts, — vai arī pierādīšu, kas tu esi. Kaut gan tas nav nemaz tik vienkārši, tādēļ ka ne jau tikai tu viens pats esi tāds ...»

Kad aiz Bastrjukova aizvērās durvis, Zaharovs piezvanīja pavēlniekam. Batjuks jau bija atgriezies. Zaharovs uzmeta bekešu uz pleciem — nebija tālu jāiet — un izgāja.

Batjuks sēdēja savā mītnē kopā ar Serpiļinu un dzēra tēju. Kaut gan nodarbošanās bija miermīlīga, taču, spriežot pēc frāzēm, kuras Zaharovs saklausīja, novilkdams bekešu, saruna ritēja paskarbā tonī.

— Nāciet mūsu būdā, Konstantin Prokofjevič, — Batjuks aicināja, ieraudzījis ienākam Zaharovu, — dzeram tēju.

— Esmu ar mieru, ja trešais nav lieks, — Zaharovs piebilda, sēzdamies pie galda.

— Visumā izveidojas diezgan labs stāvoklis. Pasēdējām abi un šo to papildus paredzējām uz rītdienu, — Batjuks pamāja uz

Serpiļinu. — Domāju, ka dienā tomēr savienosimies vai nu Simt vienpadsmitās, vai simt septītās frontē. '

— Acīm redzot, Simt vienpadsmitās frontē, — Serpiļins teica.

— Kad tu ienāci, mēs taisni runājām par Simt vienpadsmito, — Batjuks teica. — Saproties, es gribu tomēr šo zemnieku vadoni no divīzijas aizvākt. Jo vairāk tādēj, ka viņam atvērusies brūce... Iemesls ir likumīgs un nav apvainojošs. Vēlāk būs grūtāk atcelt. Tu nezini, kas par lietu, es tev pastāstīšu.

— Es zinu, — Zaharovs teica. — Pie manis bija Berežnojs, ziņoja.

— Ak tad jau aizskrējuši pa visiem apkārtceļiem, — Batjuks saīga. — Jau sākuši gaudot, žēloties ...

— Kāpēc pa apkārtceļiem? No kura laika tas skaitās apkārtceļš, ja divīzijas komandiera politiskais vietnieks tādos jautājumos griežas pie Kara padomes locekļa? — Zaharovs vaicāja. Viņš nekad neļāva Batjukam kāpt sev uz galvas, neļāva ari šoreiz.

— Labi, runāsim par lietu, — Batjuks samierinājās.

— Runāsim. Starp citu, kādēļ tu Kuzmiču saukā par zemnieku vadoni? Drīzāk jau tad par strādnieku un zemnieku. Astoņpadsmitajā gadā komandēja pirmo sacelšanās armiju Donbasā...

— Tur jau tas suns aprakts, — Batjuks atsaucās. — Armiju komandēja, bet līdz divīzijas komandierim tā arī nav izaudzis. «Edz tu», «vajga», «padž», «možka»... Var domāt, ka sarunājies nevis ar ģenerāli, bet kādu staršinu.

— Jums gluži nav taisnība, Ivan Kapitonovič, — Serpiļins teica. — Jūs zināt, es pret savu bijušo divīziju neesmu vienaldzīgs, taču viņš to nekomandē slikti — es spriežu gan pēc rezultātiem, gan pēc noskaņas, arī pēc telefona sarunām kaut vai ar Pikinu. Un karo gudri, tas nav noliedzams, es gribētu pat teikt — atjautīgi, kaut arī viņš ir savdabīgs cilvēks ... Pie viņa vajag pierast.

— Bet man nav tik daudz laika, lai pie visiem pierastu. Pie tā esmu pieradis, ka tu ar katru otro vārdu runā man pretī — saki paldies par to pašu. — Batjuks iesmējās.

Tas jr taisnība — pie Serpiļina viņš tiešām bija pieradis, beidzamajā laikā pat pasācis nesaukt pie sevis ar ziņojumiem, bet rītos un vakaros pats gāja uz štābu iepazīties ar stāvokli. Bija pieradis, ka tas ir mērķtiecīgi, kaut gan nekādā ziņā nebūtu ticē-

jis, ja pirms mēneša kāds būtu teicis, ka viņš tā rīkosies. Vispār viņam veicās — vispirms ar Kara padomes locekli, tagad ar štāba priekšnieku. Abi piederēja pie tiem, pret kuriem nevar uzpūtīgi izturēties. Un Batjuks pats neviļus kļuva labāks, nonācis saskarē ar tādiem cilvēkiem. Ja nejuta pretestību, tad viņš kļuva ietiepīgs, bet, ja šī pretestība bija, tad, taisni otrādi, Batjuku tā atgrieza pie veselā saprāta, kura viņam nebūt netrūka. Tas notika ari šoreiz.

— Labi, pieņemsim, ka nevis man, bet tev būtu jāizlemj par savu bijušo divīziju, — viņš pēkšņi griezās pie Serpiļina.

— Ja man būtu jāizlemj, tad līdz operācijas beigām es viņu atstātu mierā.

— Bet ja nu viņš ar saviem ievainojumiem galīgi nolaižas no kātiem?

— Tad jautājums vispār atkritīs, — Serpiļins atbildēja. — Bet es uzticos viņa sirdsapziņai. Acīm redzot, tomēr jātas spējīgs nokomandēt divīziju. Ja būtu citādi — tad viņš neturētos pretī, nav no tiem cilvēkiem.

— Ko nu tu daudz zini, kāds cilvēks viņš ir! — Batjuks apšaubīja. — Ar Sešdesmit otro šodien nesavienojās, kaut arī jau vakar apsolīja!

,— Mēs apsolījām frontei, un ko tad lai dara, vai arī mūs lai atceļ? — Serpiļins jautāja. — Un, atklāti sakot, es nedomāju, ka mēs esam vainīgi. Pretestība ir stiprāka, nekā tika gaidīts. Frontes izlūki vēlreiz samelojuši. Nevis trīsdesmit un nevis četrdesmit tūkstoši ir palikuši tur katlā, bet daudz vairāk.

— Kad pabeigsim — saskaitīsim, — Batjuks sacīja.

— Kad Berežnojs bija pie manis, viņš izteica tādu domu, — Zaharovs ierunājās. — Varbūt, Kuzmiču neatceļot, varētu jau rīt pat sameklēt ierindas dienesta vietnieku, lai tas pārzinātu pulkus.

— Tā ir tikai tāda lāpīšanās, — Batjuks atteica. — Protams, vietnieku var dot un tas ir jādod. Tavu Pikinu, — viņš pamāja Serpiļinam, — pagaidām par vietas izpildītāju, bet veco — uz hospitāli. Es to jau pateicu, viņš gaida.

— Ivan Kapitonovič! — Serpiļins iesaucās. — Ja ievainojums būtu atvēries operācijas sākumā vai vidū, es nebūtu iebildis ne vārda. Bet kad pie pašām beigām ... Vajag taču reāli raudzīties uz Kuzmiča likteni: ja piecdesmit astotajā mūža gadā ir atvēries ievainojums, tad šī taču ir viņa beidzamā kauja, un to nepabeigt būtu tikpat kā nāve... Es ļoti lūdzu atlikt šo jūsu lēmumu uz dažām dienām.

Batjuks sarauca pieri. Jau pašā sākumā viņš nevērtēja Kuz-miču diez cik augstu, turklāt to atsūtīja steigā, iepriekš nesaskaņojot, un no vecā pirmais iespaids radās pavisam ērmīgs, tā vien šķita, ka armijai ir iesmērēts kaut. kāds nolietots večuks, sak, še tev, kas man pašam neder. Tiesa, Kuzmičs pēcāk karoja gluži labi, tomēr Batjuka pirmo iespaidu tas daudz negrozīja. Viņš domāja, ka labi karo tādēļ, ka divīzijai labs štāba priekšnieks, bet divīzijas komandieris pats ir bez perspektīvas, gadījuma cilvēks. Un šodien vēl nāca klāt atgādinājums par Frunzi. Iedomājies tikai, Frunze neesot šo tutinājis! Atradies pilsoņu kara varonis... Batjuku tas nokaitināja jo vairāk tādēļ, ka šoreiz, uzbrēcis Kuzmičam «nodod divīziju», nedarīja to no ļauna prāta, bet vienkārši aiz paraduma nedomāt par cilvēkiem; vispār bija pieradis tā runāt ar padotajiem — ir slavēja, ir lamāja, daudz nedomādams, ne ar ko nerēķinādamies, un nerēķinājās arī šeit, lika saprast: tu, vecais, savu tiesu esi nokarojis, lasies uz nabagmāju! Sirds dziļumos Batjuks šobrīd tomēr jutās zināmā mērā neērti, kaut arī nenožēloja — tik tālu vēl nebija ticis. Un šīs jūtas tad arī lika apvaldīt savu raksturu un uzklausīt Zaharova un Ser-piļina iebildumus.

— Labi, — Batjuks padevās, brīdi klusējis, un pagriezās uz Serpiļina pusi. — Rītdien, pēc artilērijas sagatavošanas uguns brauc pats uz savu bijušo divīziju. Paskaties, kā viņiem tur vispār veicas, pakoriģē, ja vajag, un pavēro divīzijas komandieri bez kādas līdzjūtības, kā liek pienākums. Ja tev radīsies tāds pats iespaids kā man, tad, tiklīdz atgriezīsies, tūlīt ziņosim už fronti un atcelsim no komandēšanas. Bet, ja atradīsi par iespējamu atstāt, tad arī nav ko vilkt garumā. Vai tavs operatīvās daļas priekšnieka palīgs vēl ir tur pie viņiem divīzijā?

— Jau trešo dienu, — Serpiļins paskaidroja.

— Kā tu domā, vai varētu likt viņu par vietnieku?

— Domāju, ka var.

— Tādā gadījumā saskaņo ar divīzijas komandieri un dod rīkojumu manā vārdā. Ko tu par to domā? — Batjuks griezās pie Zaharova.

— Piekrītu.

Batjuks pievērsās Serpiļinam:

— Tomēr ievēro, Fjodor Fjodorovič, tu brauksi uz savu divīziju un savu divīziju tad arī žēlo. Tā ir dārgāka par visām ģenerāļu bēdām. Ja tev rodas iespaids, ka man bija taisnība, nesvārsties.

— Neesmu nekādas šūpoles. Ja vajadzēs atcelt, tad to ari darīšu.

Kad abi ar Zaharovu iznāca no pavēlnieka mītnes, Serpi|ins sniedza roku, lai atvadītos, bet Zaharovs viņu apturēja.

— Pavadi mani līdz manam dzīvoklim. Vai no Simt vienpadsmitās laika atceries tādu Hofmani izlūku rotā?

— Atceros. Pats pasniedzu divas medaļas «Par drošsirdību». Bet kas tad ir? Uzzinājuši, ka vācietis?

— Jā, — Zaharovs apliecināja. — Viens darbonis te izpūtis veselu lietu: pavēles pārkāpšana un tā tālāk... Nācās Berežno-jam sadot vēju...

— Tad jau arī man, — Serpiļins iebilda.

— Nekas, Berežnojs to pārcietīs un aizmirsis, — Zaharovs

teica. — Par viņu es neuztraucos. Kas tas Hofmanis ir par cilvēku? x

— Dodiet man septiņi tūkstoši tādu vāciešu kā viņš, es no tiem saformēšu divīziju un vedīšu to kaujā pret fašistiem. Un domāju, ka nenožēlošu.

— Skaidrs. Es pavēlēju, lai rītdien no viņa divīzijā nebūtu ne smakas, — Zaharovs teica, neturēdams par vajadzīgu paskaidrot Serpiļinam, ka nav darījis to aiz laba prāta: gan pats sapratīs.

— Un kur tad viņu lai tagad liek?

— Par to tu padomā, ja viņš, kā tu saki, ir tik labs cilvēks. Es sayu esmu izdarījis, tagad tu dari savu.

— Varu paturēt pie sevis izlūkošanas daļā par ārštata tulku, drīz vien tie būs briesmīgi vajadzīgi.

— Pārlieku tuvu, — Zaharovs iebilda. — Atkal uzokšķerēs un izpūtīs otru lietu.

— Tad es saskaņošu un nosūtīšu frontes izlūkošanas nodaļai tādam pašam nolūkam. Tur paņems ar atplestām rokām.

— Atkal uzdosi par ebreju? — Zaharovs pavīpsnādams jautāja.

— Es vēl padomāšu, — Serpiļins nopietni atbildēja, — atkarībā no tā,ar ko runāšu.

— Tas ir viss.

Viņi jau stāvēja pie tā mitekļa ieejas, kuru viņš tik lepni' nosauca par savu dzīvokli.

— Reizē gribas un negribas.

— Kādēļ?

— Laikam gan ļoti gribas braukt uz savu divīziju? Esi notu-pējies štābā?

— Pārlieku delikāta misija. Man Pikins tā biedriski zvanīja jau pirms piecām dienām, kad Kuzmičam atvērās rēta, jautāja, ko lai darot. Kuzmičs bija viņiem licis dot godavārdu, ka nevienam nekā neteiks, un Pikina stāvoklis, protams, ir loti grūts. Pēc noteikumiem it kā būtu pienākums ziņot, bet pēc sirdsapziņas — visi taču zina, ka pats cer k|ūt par divīzijas komandieri. Lai tas beigtos kā beigdamies, tik un tā sacīs: raka viņam bedri, gribēja iesēsties viņa vietā.

— Un ko tu viņam atbildēji?

— Teicu, lai vajadzības gadījumā atsaucas uz to, ka ir man ziņojis, bet es nekā neesmu darījis. Taču, jā stāvoklis kļūst neciešams, lai tad zvana atklāti.

— Nav vēl zvanījis?

— Pagaidām ne.

— Jā, tev tiešām jāveic delikāta misija, — Zaharovs piekrita. — Kaut gan patiesībā pats uz to pieteicies.

— Tādēļ arī pieteicos, ka nevaru ciest, ja rīkojas tā: visu esi izdarījis, ko varēji, un lasies prom! Pat paldies nepasaka! Var izlemt dažādi, bet tā nedrīkst. Protams, karš ik uz soļa spiež tik cietsirdīgi rīkoties. Un reizēm es pats arī tāpat rīkojos ... Nu kaut vai ar to pašu Hofmani. Tomēr tik un tā nevaru to piedot ne sev, ne citiem.

— Jā, katram ir savi grēki, — Zaharovs piebilda.

— Kas tiesa, tas tiesa, — Serpiļins noteica, — tikai negribas pie tā pierast... Atļausiet iet?

«.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā, 26. janvārī, pēc īsas un spēcīgas artilērijas sagatavošanas uguns armijas daļas turpināja darīt to, ko darīja jau septiņpadsmito diennakti, — grāva vācu aizsardzību, reizumis iebrukdami un iegrauzdamies tanī, bet reizumis tikai nedaudz iespiezdamies.

Vācieši pretojās nikni, kaut gan, pēc visām zīmēm spriežot, bija tuvu bojā ejai. Un, liekas, kareivji pirmajās līnijās to saprata tikpat labi kā ģenerāļi armijas štābā, bet varbūt pat labāk, tādēļ ka izjuta to vairāk uz savas ādas. Atklāti sakot, tanī degsmē, ar kādu ļaudis pēdējās dienās gāja kaujā, bez visa cita bija arī niknums par savu nogurumu un nepacietības pilna neizpratne: kad tad vācietim izsīks tie beidzamie spēki, par kuriem skandinām jau vairākas nedēļas?

Artilērijas sagatavošanas uguns laikā Serpiļins sēdēja pie telefona, noliecies pār karti, un- domāja par to, kādi rezultāti būs šim jau vakarā rūpīgi izplānotajam artilērijas triecienam, no kādiem jauniem zaudējumiem tas paglābs un no kādiem tik un tā nepasargās. Un vēl domāja par to, ka viņu saruna pagājušajā naktī ar pavēlnieku un Zaharovu bija sīkmanīga salīdzinājumā ar notikumiem, kas norisināsies šodien, ja vāciešus sašķelsim un beidzot savienosimies ar Sešdesmit otro armiju.

Tiešām gan, kāda nozīme, salīdzinot ar to, ir pavēlei, vai tā būtu gudra vai muļķīga — par to tagad nav vērts domāt, — kura tomēr liek lauzīt galvu, kāds liktenis gaida izlūku vācieti, kurš apbalvots ar trim medaļām «Par drošsirdību» un ir pēc dabas ietiepīgs, kādēļ arī neļāva rakstvedim pierakstīt sevi kā ebreju.

Un kāda nozīme, salīdzinot ar notikumu vispārējo vērienu, ir pat tam, vai ģenerālis Kuzmičs aizies no savas divīzijas dažas dienas ātrāk, iekams būs beigusies operācija, vai arī nosvinēs uzvaru un pēc tam aizbrauks uz hospitāli...

Un tomēr vakar tas viss bija ķēries pie sirds, un šodien nevar izvairīties no šiem, kā saka, personiskajiem jautājumiem, kurus tik grūti risināt, tādēļ ka tas viss arī pieder pie frontes dzīves. Un no tā nevar izlocīties, ja neesi kļuvis par galīgu malkas pagali. Kaut arī Batjuks jau ir tā sasīkstējis, ka pret viņu ļaudis var tikai apdauzīties, — gan tuvu, gan tālu stāvošie, — taču arī viņš vakar nepalika vienaldzīgs ...

Tiklīdz artilērijas sagatavošanas uguns beidzās, uzreiz vairs nebija laika par to visu domāt — atskanēja pirmie telefona zvani un ziņojumi. Pagāja drusku vairāk nekā stunda, un stāvoklis pamazām sāka noskaidroties. Uzbrukums attīstījās veiksmīgi. Kad iet grūti, tad neviens nesteidzas_ ziņot, bet, kad sāk iezīmēties panākumi, turklāt vēl rodas pārliecība, ka iegūto neatņems, tad jau visi ziņo nekavējoties. Tad ziņojumu ir atliku likām!...

Spriežot pēc Pikina zvana, Simt vienpadsmitajai divīzijai šodien veicās sevišķi labi.

Parunājis ar Pikinu, Serpiļins tūlīt piezvanīja Batjukam, paziņoja pēdējos jaunumus un jautāja, vai nav kādas pārmaiņas, vai ir atļauts braukt.

— Labi, brauc, — Batjuks teica. — Kas paliks tavā vietā?

— Operatīvās daļas priekšnieks.

— Brauc, — Batjuks atkārtoja. — Kamēr nebūsi atgriezies, es palikšu te. Sevišķi ilgi neuzkavējies.

— Līdz cikiem atļausiet būt prom? — Serpiļins tādās lietās mīlēja pilnīgu precizitāti.

— Līdz sešpadsmitiem. Bet. vispār skaties pats pēc apstākļiem.

— Klausos. — Serpiļins nolika klausuli un jautāja adjutantam, vai pulkvedis Artemjevs ieradies no Simt vienpadsmitās divīzijas.

— Izsaucām, bet vēl nav ieradies, — adjutants atbildēja.

Serpiļins neapmierināti saviebās: pirms aizbraukšnas uz divīziju viņš gribēja brīdināt Artemjevu par gaidāmo norīkojumu.

— Pārbaudiet, kādēļ nav ieradies. Un izsauciet, tiklīdz atgriezīšos.

Serpiļins jau ģērbās, kad pulkvedis Kazancevs, kas bija apsēdies pie telefona viņa vietā, atkal pasauca. Serpiļins atgriezās un paņēma klausuli.

— Klausos, biedri Kara padomes locekli.

— Tu brauc uz Simt vienpadsmito?

— Tieši tā.

— Vai mašīnā ir brīva vieta?

— Ir. Ko lai paņem?.

— Pie manis ir politdaļas priekšnieka vietnieks. Pavēlēju izbraukt jau ar gaismiņu. Bet šim kā par sodību sabojājusies mašīna. Tikai tagad iedomājies man paziņot. Izpalīdzi cilvēkam!

Viena aizkavēšanās velk sev līdzi nākamo. Tiklīdz Zaharovs bija atzvanījis un Serpiļins izgāja ārā, Kazancevs atkal izskrēja viņam pakaļ. Tagad zvanīja Batjuks.

— Tu vēl esi šeit? Kad aizbrauksi uz Simt vienpadsmito un, ja būsi tur, kad notiks savienošanās, apsveic divīzijas komandieri manā vārdā.

— Klausos, — Serpiļins teica.

Kad viņš ar raitnieku beidzot izgāja pie savas mašīnas, tad ieraudzīja, ka tai aizmugurē stāv otra un pie tās — pulka komisārs Bastrjukovs.

— Sveicināti, — Serpiļins sasveicinājās. — Ja es pareizi sapratu, tad man vajadzēja jūs paķert līdzi?

— Tieši tā, biedri ģenerāli, — Bastrjukovs atbildēja. — Taču, kamēr Kara padomes loceklis ar jums runāja, mana mašīna arī piebrauca: ir kārtībā.

— Jo labāk, — Serpiļins noteica. — Brauksim garjūgā. Jūsējā lai brauc aizmugurē, bet mēs paši ar manējo pa priekšu.

Viņš pavēra durtiņas un ielaida Bastrjukovu pa priekšu, tādēļ ka pašam patika sēdēt mašīnas labajā pusē, un pamāja ar roku raitniekam, lai sēžas blakus šoferim.

Serpiļins nebija saklausījis to ironisko intonāciju, ar kādu Zaharovs lūdza izpalīdzēt politdaļas priekšnieka vietniekam, kas esot aizķēries štābā sabojātās mašīnas dēj. Uztvēris Zaharova teikto pavisam nopietni, viņš aicināja Bastrjukovu savā mašīnā bez kādām blakus domām, uzskatīdams, ka tas ir dabiski, ja reiz brauc uz vienu vietu. Turklāt Serpiļins pats bija arī ieinteresēts: ja nu liktenis ir savedis viņus kopā, gribēja pa ceļam aprunāties ar šo mīklaino pulka komisāru, par kuru Zaharovs atsaucās ne visai labi, tomēr pacieta, ka tas ieņem augstu amatu.

«Velns viņu zina,» Serpiļins domāja, pašķielēdams uz Bastrjukovu, kurš sēdēja blakus tīrā, baltā, ar siksnām cieši apjoztā kažociņā, ar gludi noskūtu, saspringtu seju. «Varbūt viņš nemaz nav tāds maitas gabals, tikai viens no tiem sausiņiem, kurus frontē neviens neieredz un tie arī paši nav ar sevi apmierināti. It kā dara visu, kas pienākas pēc likuma, taču gandrīz vienmēr tas nav tā, kā vajadzētu, un nenāk lietai par labu. Un ar savu taisnprātību sariebj tik' daudziem cilvēkiem, cik nesariebj pat dažs maitas gabals. Un gadās, ka atdod arī savu dzīvību tur, kur vajag, tomēr nav spēka pat pēc nāves, tos saprast un žēlot, tāpēc ka, būdami dzīvi, viņi paši nav nevienu sapratuši un žēlojuši. Varbūt arī šis te pieder pie tādiem?»

— Sakiet man, biedri pulka komisār ...

— Es jūs klausos, biedri ģenerāli, — Bastrjukovs veicīgi pagriezās uz Serpiļina pusi, un Serpiļins pamanīja, ka, lai gan viņam bija stingra, tukla, gludi skūta, saspringta seja, taču šajā sejā un pat tās saspringumā, bija jūtams tāds kā apslēpts nemiers.

— Sakiet man atklāti — kas jums nepatika, kad es toreiz ēdnīcā kritizēju mūsu avīzi. Man Kara padomes loceklis pēcāk teica, ka jūs esot neapmierināts, lūdza ņemt to vērā, bet, atzīstos, es tomēr nesapratu. Paskaidrojiet, lai novērstu pārpratumus.

Bastrjukovs kādu mirkli jautājoši lūkojās uz Serpilinu, domādams nevis par jautājuma būtību, bet par to, ko varētu nozīmēt vārdi «lūdza ņemt to vērā». Ko Zahatovs bija lūdzis ņemt vērā? Vai to, ka tas ir nepareizi, kā štāba priekšnieks bija izteicies par avīzi, vai arī ņemt vērā, ka nevajadzēja tā izteikties, Bastrjukovam dzirdot?

— Kāpēc jūs klusējat? — Serpiļins vaicāja. — Es nejautāju tāpēc, ka būtu apvainojies, bet tiešām gribu noskaidrot.

— Ko tur skaidrot, biedri ģenerāli. Manuprāt, viss ir skaidrs. Nav pareizi pārmest avīzei pretinieka nenovērtēšanu tikai tādēļ, ka tā savās slejās propagandē galvenā kārtā tās kauju epizodes, kuru gaitā ienaidnieks ir cietis vissmagākos zaudējumus.

— Bet mēs taču par to nerunājām! Vai tad es esmu pret to, ka vajag rakstīt par varoņdarbiem? Tas būtu muļķīgi no manas puses. Runa bija par to, ka avīzē vairākas dienas no vietas vācieši pļauti tikpat kā ar izkapti, bet visi mūsējie sveiki un veseli. Kam tas tiek rakstīts? Kas tam ticēs? Uz aizmuguri avīze neiet, kā jums zināms, to nedrīkst pat izlaist ārā no aktīvās armijas, bet kareivji zina, kas ir kauja, un, kad laikrakstā vienā gabalā par tām asinīm, ko lejam mēs, tikai piebilst, par zaudējumiem — tikai piebilst, tad jau pašam varoņdarbam vairs nav nekādas vērtības, tam netic. Protams, tie, kas paši pulveri oduši. Bet tā taču ir sarkanarmiešu avīze, to lasa viņi! Lūk, ko es domāju, kad ar jums runāju.

— Bet es domāju, ka avīzei vajag ļaudis audzināt ar varoņdarbiem — vispirms ar varoņdarbiem.

— Te nu bija! — Serpiļins iesaucās. — Es viņam par vēju, viņš man par vējdzirnavām! ... Vai tad mēs par to strīdamies?

— Bet, ja mēs par to nestrīdamies, biedri ģenerāli, tatad nav ari strīda.

— Pagaidiet, — Serpiļins jau juta, ka nesapratīsies ar Bast-rjukovu, bet vēl bija vēlēšanās noskaidrot visu līdz galam. — Es lasīju avīzi arī vakar un šodien. Labi, pieļauju, ka pirms trim dienām jūs bijāt tādā noskaņā — rītdien vāciešiem būs beigas! Bet kopš tā laika ir aizritējušas vēl trīs smagu kauju dienas. Pasvītroju, veiksmīgas, taču smagas. Tomēr avīze turpina pūst savu stabuli! Vai tas ir pareizi? Vai mūsu varonība nav tā, ka mēs tomēr laužam sīkstu un spēcīgu ienaidnieku, vai kareivju varoņdarbs tādējādi nekļūst lielāks, vai viņu pašcieņa tādējādi neaug? Jājautā: kādēļ gan avīzē, kuru lasa kareivji, nevar likt viņiem to sajust?

— Pretinieka pretestības spēku novērtējums nav armijas avīzes darīšana, — Bastrjukovs teica un nozīmīgi palūkojās šofera un raitnieka mugurās, likdams saprast, ka varbūt ir ar mieru turpināt sarunu atklātākā tonī, bet citos apstākļos, nevis šeit. Serpiļins pamanīja šo skatienu, un miermīlīgais noskaņojums, kas viņam bija kā cilvēkam, kurš lietas labā centās pārliecināt otru cilvēku, izgaisa, un viņu pārņēma īgnums.

— Bet kā tad ir, pēc jūsu domām, vai kareivim nevajag apjēgt to spēku, pret kuru karo? Vai jūs domājat, ka viņš tā labāk karos?

— Atvainojiet, biedri ģenerāli, tomēr visam ir savs laiks un vieta.

— Bet mums abiem ir viena vieta: fronte! Un laiks arī viens — pieci simti astoņdesmit piektā kara diena, ja neesmu pārskaitījies. Un, piemetinu, labs laiks, jo sitam vācieti līdz nāvei vai arī esam tuvu tādam stāvoklim.''Un armija, kurā mēs abi dienam, it kā būtu varonīga armija, nebaidās ne ienaidnieka, ne grūtību, ne sala, iet uz priekšu. Taču tai ir mazdūšīga avīze. Un es negribu teikt, ka vienmēr tā bijis, — iepriekšējā redaktora laikā avīze bija labāka. Kaut arī viņš aizgāja tālab, ka viņu paaugstināja, tomēr žēl! Bet jaunais — velns viņu zina! — trīs reizes es viņu izsaucu un bakstīju degunā kārtējo penterējumu, noliku blakām operatīvo ziņojumu, tā teikt, ar dokumentiem rokā atmaskoju — piekrīt, nestrīdas pretī, saka: tieši tā! Bet nākamajā dienā atkal tas pats. Sāk rasties pat šaubas: pēc pirmā iespaida liekas īsts tūļa, tomēr turas pie sava! Droši vien, noklausījies manu rājienu, iet tūlīt vēl pie kāda cita, kas viņam saka: «Neliecies ne zinis, dari, kā esi darījis līdz šim ...» Vai tikai viņš no manis neiet pie jums, biedri pulka komisār?

Serpiļins skumji pasmaidīja, raudzīdamies Bastrjukovam tieši sejā. Viņš pārāk labi saprata, ka nebūtu svarīgi, ko viņam tagad atbildētu uz šo atklāto jautājumu, ka te nav runa tikai par šo jautājumu, ne arī par atbildi uz to, un nav pat runa tikai par šo cilvēku, kas sēž viņam blakus ...

Taču Bastrjukovs Serpiļina smaidu saprata pēc sava prāta: kā nevēlēšanos saasināt sarunu.

— Jā, tas ir āķīgs jautājums, — viņš piemetināja, savukārt pasmaidījis. — Pie kā mūsu redaktors iet no jums? Tādu jautājumu vajag apspriest Kara padomē.

— Jums tā liekas? — Serpiļins jautāja, vairs nesmaidīdams. — Nu labi, pienāks laiks — apspriedīsim.

Pēc tam kādu brīdi brauca klusēdami.

«Labi, pienāks laiks — apspriedīsim,» Bastrjukovs nodomāja pie sevis. «Varbūt Kara padomē, bet varbūt ne tikai Kara padomē.» Viņš nebija radis laist pār galvu apvainojumus un tagad, kā vienmēr tādās reizēs, tikpat kā granītā iekala atmiņā visu šo sarunu, tāpat kā jau agrāk tajā bija iekalis dažas sarunas ar Zaharovu. Sājā ziņā pulka komisārs Bastrjukovs nerēķinājās ar dienesta pakāpēm un amatiem. Viņš ir apvainojās, ir atcerējās, nešķirojot, ar ko bija darīšana. Ar cilvēku, ar kuru šobrīd tu runā kā padotais, liktenis var pēcāk s.avest kopā arī kā līdzīgu ar līdzīgu un pat pacelt augstākā vietā... Un atmiņā jābūt iekaltam visam, ikvienam dzīves gadījumam.

«Droši vien tāpēc tā uzbudinājies,» viņš nodomāja par Serpi-|inu, «ka Zaharovs ir pateicis par manu mājienu sakarā ar tā pagātni. Droši vien ir pateicis,» viņš domās atkārtoja, tūlīt ari to savā atmiņā pievienodams Zaharova grēku sarakstam. «Un kas tad ir? Jā, liku manīt. Un n'evis tikai liku manīt, bet atgādināju,» viņš kā parasti atrada noteiktu, noapaļotu, savai pašsajūtai patīkamu formulējumu. «Tādēļ, ka nav nekādas vajadzības to aizmirst. Ja pat nekā nenogrēkosies, Serpiļinam tik un tā patīk palaist mēli, tādas runas vien jau ož pēc piecdesmit astotā panta.» Tā klusēdams domāja Bastrjukovs.

Bet Serpiļins pašā sākumā atcerējās to, par ko Bastrjukovs domāja beigās.

«Jā,» Serpiļins nodomāja, «ja labi grib un pacenšas, izdevīgā gadījumā var sasaistīt arī visu vienā ķēdītē: kādreiz ir sēdējis «par fašistiskā vērmahta cildināšanu» un tagad, pēc sešiem gadiem, turas pie tiem pašiem uzskatiem: ķengā avīzes redaktoru. Jā, ar labu gribu un centību izdevīgā brīdī var arī tā. Bet ļoti ticams, ka šim netrūks ne gribas, ne centības. Kaut gan iespējams, ka es maldos.»

Un pēkšņi, ar sāpēm iedomādamies par dēlu, negaidot jautāja:

— Vai jums ir bērni, biedri pulka komisār?

Jautāja tādēļ, ka domāja: «Man, redz, pašam, kāds nu es esmu, dēls izauga tāds, ka nācās ar varu dzīt uz fronti. Bet interesanti zināt, kādi tie ir šim un kur atrodas, ja vispār ir?»

— Ir. Divi dēli un meita, — Bastrjukovs negribīgi atbildēja. Kā vienmēr, kad nevis pats, bet kāds cits pirmais kaut ko jautāja, viņš no visas sirds jutās nepatiesi aizskarts.

— Kur viņi atrodas?

— Armijā.

— Arī meita?

— Arī meita, — Bastrjukovs atbildēja joprojām tikpat īgni un strupi. Ģimene vienmēr bija tā dzīves daļa, par kuru viņš nelabprāt runāja ar cilvēkiem, kas viņam nepatika, un vispār nelabprāt ģimeni pieminēja.

«Jā,» Serpiļins nodomāja, «viņam visi trīs frontē. Bet es tā arī līdz šim laikam nezinu, kur ir manējais. «Ābols no ābeles tālu nekrīt», «dēls par tēvu neatbild ...» — tas viss ir tikai

vārdi. Un dzīvē tie ienes maz skaidrības, it īpaši mūsu dienās un mūsu dzīvē.» Un, par to iedomājies un vēlreiz domās atkārtojis prātā iešāvušos frāzi «dēls par tēvu neatbild», pēkšņi sev iesvieda tikpat kā ar akmeni: «Bet tēvs par dēlu?» Un tas notika tik spēji, ka mirkli pat likās: ir to pajautājis skaļi.

Viņš novērsās no Bastrjukova un sāka raudzīties mašīnas logā, gaidīdams, kad parādīsies tās pēdējās dienās ieņemtās vietas, pa kurām vēl nebija braucis. Lūk, šeit, kreisajā pusē, tanīs sarkanajās ķieģeļu drupās, atradās armijas pagaidu novērošanas punkts, kur viņi sēdēja pirms četrām dienām, bet pēcāk, pievakarē, abi ar Batjuku drusku pabraucās uz to pusi, kurp brauc arī tagad, apskatīja todien ieņemto. Tālāk jau sākās tas, ko viņš zināja vienīgi pēc kartēm un ziņojumiem, domās. Tur, priekšā, pie ceļu sazarojuma, kas veda uz Simt vienpadsmito un Simt septīto, gaidīs Pikina norīkots cilvēks.

Tā tas arī ir. Tieši uz ceļa, redzamā vietā, stāv «emka», un pie tās redzams Pikina raitnieka — staršinas Pčelinceva pazīstamais augums.

Ieraudzījis tuvojamies mašīnu, staršina ielūkojās tajā un pacēla roku. Serpiļins jau iztālēm redzēja, ka viņš smaida, pasmaidīja pretī un braucot atvēra durtiņas.

— Esat sveiks, biedri ģenerāli, — Pčelincevs pacilāts izslējās taisni pie mašīnas.

— Sveiks, Pčelincev, — Serpiļins atņēma sveicienu un sniedza roku. — Vai jau ilgi gaidāt?

— Piecas minūtes, biedri ģenerāli. Biedrs pulkvedis Pikins atvainojas, ka nesagaidīja jūs pats: turpinās kauja.

— Ja viņš būtu mani sagaidījis, es izteiktu rājienu, — Serpiļins pavīpsnāja par Pikina ceremonijām, kuras jau bija sācis piemirst.

— Atļausiet braukt pa priekšu? — Pčelincevs jautāja.

— Sakiet šoferim, lai brauc pa priekšu, — Serpiļins teica, — bet jūs sēdieties pie manis. Gribu apjautāties par priekšniecību, ka tai klājas.

Pčelincevs aizskrēja pie pirmās mašīnas un atgriezies nogaidoši apstājās. Domāja, ka Serpiļins pārsēdīsies priekšā. Taču Serpiļins pavirzījās tālāk uz aizmugures sēdekļa.

— Kāpiet iekšā!

— Neērti, biedri ģenerāli, atļaujiet...

— Kāpiet iekšā! — Serpiļins atkārtoja. — Man nepatīk grozīt galvu.

Pčelincevs apsēdās sāniski, lai aizņemtu mazāk vietas blakus priekšniecībai, un aizcirta durtiņas. Mašīna sāka braukt.

— Kā klājas pulkvedim Pikinam, vai nav atkopies kopš tā laika, kad tika no manis vaļā?

— Tieši otrādi, biedri ģenerāli, varat iedomāties, cik viņam daudz darba, — Pčelincevs atbildēja ar to īpašo intonāciju, kas ir adjutantiem, kuri domā, ka tieši viņu priekšnieks, lai tas atrastos kādā vietā atrazdamies, tik un tā ir pats galvenais.

Pčelincevs, Pikina raitnieks jau kopš vasaras kauju sākuma, bija vēl diezgan jauns, gadus trīsdesmit vecs, pēc izglītības mērnieks. Viņš lieliski pārzināja topogrāfiju, brīvi lasīja karti \ un gluži nejauši bija nokļuvis frontē, neizgājis virsnieku kursus. Arī frontē jau sen būtu varējis kļūt par virsnieku, ja Pikins, dabūjis to par savu raitnieku vasarā atkāpšanās dienās, kopš tā laika nebūtu turējis pie sevis. Pikinam pēc amata nepienācās adjutants virsnieka dienesta pakāpē, taču patiesībā Pčelincevs viņam bija tāds adjutants, kuram ļāva uzdienēties līdz starši-nas dienesta pakāpei, bet tālāk nelaida — gaidīja, kad pašam būs cits dienesta stāvoklis.

— Kā labi šodien karojat? — Serpiļins paraudzījās Pčelin-cevā un nodomāja, ka Pikins tomēr rīkojas nepareizi ar šo cilvēku — jau sen viņš varēja dot vairāk, nekā deva tagad.

— Tumanjans šorīt no rīta pavirzījās labi, arī Cvetkovam neveicās slikti. Gāja uz priekšu rāmi, bet pamatīgi, kā jūs vienmēr teicāt: Cvetkovs paliek Cvetkovs.

Un Serpiļins neviļus pasmaidīja par šo teicienu, kas viņam jau bija kļuvis par atmiņām.

— Un te nu arī' sākas mūsu daļa, — Pčelincevs priecīgi iesaucās.

«Mūsu daļa» sākās ar sašautiem vācu tankiem, kas stāvēja cieši pie paša ceļa. Pareizāk sakot, nevis tie stāvēja pie ceļa, bet ap tiem bija par jaunu sniegā iebraukts ceļš.

Tā Serpiļins iebrauca savas bijušās divīzijas robežās.

«Savas divīzijas» ... Ko gan tas nozīmē armijas cilvēkam, it īpaši kara laikā, to ir grūti pilnīgi izskaidrot ne vien kādam citam, bet pat sev. Tas ir daudz, ļoti daudz, gandrīz viss. Kaut arī no tās ir aiziets paaugstinājuma dēļ un, varētu likties, jau pierasts. Bet, kad tā pēkšņi nokļūsti savā divīzijā, tad atkal sāc brīnīties: kā gan vari dzīvot bez šiem cilvēkiem, kas te palikuši, un kā viņi var iztikt bez tevis?

— Klāt esam, — Pčelincevs izlēca no mašīnas, kad tā vēl tikai bremzēja.

— Pie kā tad atvedāt? — Serpiļins jautāja, ieraudzīdams pie drupās melnojošās pagraba ieejas stāvam, kā likās, pazīstamu automātistu.

— Pie Pikina.

— Bet kur ir divīzijas komandieris? — Serpijins jau iepriekš bija nolēmis, ka, ievērojot neparedzētos apstākļus, vispirms iegriezīsies tieši pie Kuzmiča. Nolēma gan, bet, juzdamies aizkustināts, kad iebrauca «savā divīzijā», aizmirsa to pateikt Pče-lincevam, un tas, protams, veda tieši pie Pikina.

— Ģenerāļa nav, jau naktī aizbrauca uz pulkiem, — Pčelin-eevs teica kā par gluži parastu lietu.

— Nu, tad nekā nevar darīt, ieiesim pie Pikina, noskaidrosim, kur atrodas divīzijas komandieris, — Serpiļins teica un pievērsās Bastrjukovam, kurš arī tūlīt izrausās no mašīnas. — Ieiesim pie štāba priekšnieka, uzzināsim, kāds stāvoklis.

— Man jātiek uz divīzijas politdaļu, biedri ģenerāli, — Bast-rjukovs iebilda.

— Ja uz politdaļu, tad jābrauc atpakaļ. Grieziet mašīnu apkārt un brauciet turp, kur ceļa malā stāvēja «emka», — Pčelin-ccvs paskaidroja. — Tā bija Berežnoja «emka», ka tikai arī viņš jau nebūtu aizbraucis uz pulkiem.

— Atļausiet braukt? — Bastrjukovs piemeta roku pie cepures.

— Kā nu gribat, — Serpiļins teica un, atvadījies no Bast-rjukova, aizmirsa viņu uz ilgu laiku.

Pikins bija apmeties pagrabā kopā ar operatīvo daļu. Pagrabā bija dūmi, vidū tika kurināta dzelzs krāsns.

Pikins iznāca Serpiļinam pretī no dūmiem, un viņi apkampas.

— Skaties tikai, izniri kā erceņģelis no mākoņiem, — Serpiļins teica. — Tev te ir tik dūmains, ka acīs kož.

— Bet mēs esam pieraduši un priecājamies, ka ir silts, — Pikins teica.

— Ar ko tad kurināt?

— Ar visu, kas vien gadās pie rokas, vāciešu ziemas botes ieskaitot, tās viņiem no presētiem salmiem, ja saplucina, smako gan, bet deg.

Viņi iegāja pagraba kaktā, kur atradās Pikina galds ar darba karti un telefonu, bet aiz galda, ka vienmēr, bija novietota saliekamā gulta. Tā bija slavenā gulta, kuru Serpiļins labi pazina. To sauca par «Ginteru» pēc firmas vārda, un tā bija kombinēta saliekamā gulta un ceļojuma soma — kopā viens

priekšmets. Vecāki bija uzdāvinājuši Pikinam «Ginteru» jau priekš pirmā pasaules kara, kad viņš beidza junkuru skolu, un, kā šis «Ginters» tika saglabāts divu karu laikā, tas palika Pi-kina noslēpums. Tātad aiz galda atradās «Ginters», bet pie «Gintera» bija pakārts sievas dāvinātais paklājs. Pikins pasmaidīja par Serpiļinu, kurš klusēdams vēroja viņa — Pikina nemainīgo komfortu jebkuros dzīves apstākļos, un teica:

— Tieši tā, viss pa vecam.

Bet Serpiļins pārvarēja vēlēšanos no sirds parunāties ar Pikinu un jautāja:

— Kur ir divīzijas komandieris?

— Zvanīja no Kolokoļņikova, ka aizbraucot pie Cvetkova ... Kaut drusku atvelcieties.

— Nē, es arī braūkšu tieši uz turieni. Iepazīstini ar stāvokli, kādas izmaiņas, — Serpiļins tūlīt lika saprast, ka, iekāms nav saticis Kuzmiču, neuzskata par iespējamu iegūt informāciju vispirms no kāda cita ne par divīzijas komandiera veselību, ne arī par attiecībām, kas izveidojušās divīzijā.

Pikins ziņoja par stāvokli. Nekādas lielas izmaiņas, salīdzinot ar pēdējiem ziņojumiem, nebija notikušas. Pie Tuman-jana, centrā, pēdējā stundā uzbrukums apsīka, bet labajā un kreisajā flangā Kolokoļņikovs un Cvetkovs turpina virzīties uz priekšu. Pikins parādīja uz kartes, cik tālu, pēc pēdējām ziņām, bija aizgājis Cvetkovs. Josla, kuru vācieši vēl turēja starp Sešdesmit otrās armijas un Cvetkova priekšējām pozīcijām, likās pavisam šaura.

— Diedziņš, — Pikins piebilda.

— Tā izskatās uz kartes, — Serpiļins teica, — paraudzīsimies, kā tas izskatās uz vietas. — Tas bija Serpiļina iemīļotais teiciens pirms braukšanas uz priekšējām līnijām, un, tā kā Serpiļins atkal lietoja šo pierasto teicienu, Pikinam uz mirkli likās, ka viss šeit ir pa vecam: viņš no rīta ziņo par stāvokli, bet Serpiļins brauc uz pulkiem paraudzīties, kā ir «uz vietas».

Serpiļins uzlika cepuri galvā.

— Pārbaudi, kādēļ pie Tumanjana uzbrukums apsīcis. Ja .vajag, piezvani Kazancevam un palūdz aviāciju. Lai Tumanjana pozīciju priekšā papildus apstrādā visu, kas vajadzīgs. Jūs vēl pa vecam aizmirstat, ka mums ir tāda iespēja. Un tādēļ ciešat liekus zaudējumus.

— Tiks pārbaudīts, — Pikins atbildēja. — Est jums tagad nepiedāvāju. Rēķinos ar to, ka pusdienosiet pie mums.

— Tev visumā ir pareizs aprēķins, Genādij Nikolajevič, kā

visi tavi aprēķini, — Serpijins teica. — Bet, ja būs kādas izmaiņas, piezvanīšu no Cvetkova. Mašīnu man nedod, es braukšu ar savējo. Vai pulka sakaru virsnieks ir šeit?

— Ir. Bet es došu Pčelincevu.

— Kam man vajadzīgs Pčelincevs? Dodiet sakaru virsnieku. Tam jāzina ceļš uz pulku labāk par visiem. Bet, ja ne, tātad divīzijā nav kārtības, un man, kā pārbaudītājam, tas ir atklājums. — Serpiļins pasmaidīja, bet vārdiem bija skarba pieskaņa. Nevarēja ciest, ka viņam ko uzspiež, kaut arī ar vislabākajiem nodomiem. Taču šoreiz nodomi varēja arī nebūt paši labākie: Pčelincevs brauks līdzi, pastāvīgi būs tuvumā un dzirdēs visas sarunas, to skaitā arī ar divīzijas komandieri, bet pēc tam — pašu cilvēks! — atgriezīsies un izstāstīs. Tāda ziņkāre ir saprotama, taču nav nekāda iemesla to apmierināt.

— Starp citu, cik ilgi Pčelincevs slaistīsies pie tevis par raitnieku?

— Viņš pats negrib šķirties no manis.

— Bet tomēr? — Serpiļins jautāja.

Pikins nikni paskatījās uz viņu.

«Kāpēc tu man jautā, kad notiks izmaiņas Pčelinceva dienesta stāvoklī? Būtu labāk pateicis, kad izmainīsies mans dienesta stāvoklis. Tagad taču tas ir atkarīgs arī no tevis,» viņa skatiens teica.

— To, ko es viņam esmu iemācījis štābā, — Pikins sacīja, — jaunāko leitnantu kursos nebūtu iemācījies.

— Tas, protams, ir pareizi, — Serpiļins piekrita, tomēr neturpināja frāzi, pie sevis nodomādams: «Tā ir un reizē arī nav. Daudz ko tu esi viņam iemācījis, pie sevis turēdams, bet neesi iemācījis vēlēšanos staigāt karā pašam ar savām kājām, neturoties priekšniecībai pie stērbelēm. Es tevi, garais, mīlu un augstu vērtēju. Bet, ja tā, — viss jāliek uz zelta svariem. Cita' acī nebūtu pamanījis šo skabargu, bet tavā redzu ...»

Cvetkova pulkā viņi nokļuva ātrāk, nekā Serpiļins bija domājis. Sakaru virsnieks smalki zināja ceļu.

Cvetkovs- turpināja virzīties uz priekšu. Pat viņa NP vairs neatradās tanī vietā, kur mitinājās pirms pusotras stundas, kad sakaru virsnieks bija braucis’ uz divīziju, bet kādus trīssimt metrus tālāk, citās drupās. Tur, novērošanas punktā, Serpiļins arī satika divīzijas komandieri.

Kaut gan kopš Serpiļina nozīmēšanas par štāba priekšnieku viņš trīs reizes tika redzējis Kuzmiču apspriedēs un savā laikā arī pats bija nodevis tam divīziju, taču Kuzmičs tagad, kad viņi satikās un sasveicinājās, pēkšņi atcerējās pirmo satikšanos, it kā tā būtu pati svarīgākā.

— Atcerieties, kā lidojām kopā «Duglasā» uz Donas fronti?

Serpijins piekrītoši palocīja galvu. Var jau būt, ka šī tikšanās nemaz nebjja tik nozīmīga, bet viņam tā arī bija iespiedusies atmiņā: toreiz* vairākas stundas abi sēdēja blakus uz metāla sola, iedzēra «tarhunu» un dalījās ar ēdamo — kas kuram bija. Toreiz, lidojuma laikā, Serpijins pats bija nerunīgs, klusēja un klausījās. Visu ceļu neizgāja no prāta sievas nāve. Kā šis cilvēks komandēs divīziju, to Serpijins toreiz nemēģināja iedomāties, tikai sajuta, ka Kuzmičs ir no tiem vīriem, kurš nespriņģo par piejūga zirgu, bet labi vai slikti, tomēr velk, kā ilksīs iejūgts. «Bet, redz, tagad esmu atbraucis izlemt viņa likteni,» Serpijins nodomāja, raudzīdamies uz Kuzmiču, kurš pirmajā brīdī neatstāja slima un nevarīga cilvēka iespaidu.

Cvetkovs ziņoja par pēdējiem notikumiem pulka frontes iecirknī un aicināja pavērot kaujas lauku vairāk pieklājības nekā nepieciešamības dēļ, tāpēc ka cīņas jau norisa pilsētas nomalē un kaujas lauks bija slikti pārredzams*

Bet Serpiļins negribēja ziedot tam laiku un, ieklausījies kaujas trokšņos, jautāja Cvetkovam, vai tur priekšā daudz lielgabalu šauj tiešā tēmējumā.

Cvetkovs ziņoja, ka visi pulka lielgabali, tāpat arī divi pie-komandētie divizioni, — visi atrodas priekšā, kājnieku kaujas sakārtojumā.

Serpiļins apmierināti pamāja ar galvu un atlaida viņu.

— Dariet, kas jums darāms.

Kuzmičs paņēma Serpiļinu zem rokas un, kopā ar viņu iziedams no nišas, kura bija pārsegta ar sliedēm un kurā tagad atradās novērošanas punkts, bet agrāk tā bija drusku druskās sašautas baznīcas priekštelpa, pagājās gar sienu un apstājās pēc kādiem piecpadsmit soļiem, kur neviena nebija tuvumā. Virs galvas — debess, bet apmēram divu metru augstumā saglabājušās puslokā mūrētās sienas pasargāja no vēja.

— Fjodor Fjodorovič, — Kuzmičs ierunājās, — ja nu kauja mūs ir iedzinusi baznīcā, tad klāj vaļā kā grēksūdzē: vai esi ieradies mani atcelt?

— Bet tas ir atkarīgs tikai no tava veselības stāvokļa un ne no kā cita.

— Ne no kā cita?

— Jā, — Serpiļins atkārtoja. — Vai tu šonakt esi gulējis?

— Neesmu gulējis. Gaidīju. Viņš solījās atsūtīt pavēli jau no rīta. Nevarēju gulēt. Vajag domāt par kauju, bet es domāju par sevi. Gribu atkratīties no šīm domām — un nevaru. Pusnaktī aizbraucu uz pulkiem, tā ari netiku gulējis.

— Bet tagad tu saki pilnīgi atklāti, — Serpiļins sacīja.

— Kā ar veselību?

— Ar veselību nav labi, — Kuzmičs atzinās. — Bet vakar nebija sliktāk kā citām dienām. Vienkārši biju par daudz sastaigājies, dzīdamies pavēlniekam līdzi, bet viņš kā par sodību skrien visu dienu; it kā zeme sviltu zem kājām. Un tad tā iznāca. Domāju, ka izturēšu, kamēr šis aizbrauks, tomēr neizturēju.

— Un kā tad šodien?

— Šodien tāpat kā citām dienām, turos. Tāpēc, ka esmu pats savs kungs, saudzēju sevi. Te pastāvu, te atkal apsēžos ...

— Tu nu gan proti sevi saudzēt, to var redzēt. — Serpiļins iesmējās.

— Es jau neprotu kauju komandēt no štāba. Tā esmu pieradis. Un, ja slimības dēļ tas būtu jādara, pats palūgtu: vediet prom uz hospitāli! Naktī atbraucu šurp, domāju, sak, ja arī atceļ, lai tad meklē vien pulkā. Tomēr vēl pēdējo skatienu pārlaidīšu priekšējai līnijai, kaut vienā pulkā atvadīšos no cilvēkiem. Vai viņš par vakardienu galu galā nokaunējās vai ne? — Kuzmičs pēkšņi jautāja, domādams par Batjuku.

— Par to es neinteresējos, — Serpiļins atcirta, nevēlēdamies tālākajā oficiālajā sarunā šķirt sevi no pavēlnieka, jo atradās divīzijā viņa uzdevumā. — Ievērojot jūsu veselības stāvokli, ir nolemts ilgāk nevilcināties ar vietnieku, dot jums to jau šodien.

— Nu, ja, pēc jūsu domām, tā vajag, tad tā ir jūsu darīšana, — Kuzmičs teica. — Bet varbūt tomēr pagaidīsiet? Beigsies kaujas, un es vairs nemaisīšos pa kājām, pats iešu uz hospitāli. — Viņa vārdos skanēja vēl nenorimis, dziļš sarūgtinājums, ko viņš izjuta pret Batjuku.

— Ir uzdots kopā ar jums apspriest kandidatūru. Ko jūs domājat par pulkvedi Artemjevu?

— Nav iebildumu, — Kuzmičs atbildēja un pēkšņi jautāja:

— Bet vai vietnieks būs ar perspektīvām?

«Kas tev par daļu, ja tu tik un tā iesi uz hospitāli?»-Serpiļins gandrīz izmeta.

— Pagaidām par to neesam domājuši, — viņš sausi atrunājās, — bet principā — tas ir virsnieks ar perspektīvām.

Tomēr izrādījās, ka Kuzmičs nedomāja par to, par ko bija iedomājies Serpiļins.

— Es nerunāju par principu. Es runāju par divīziju. Tajā jau ir divīzijas komandieris — Pikins. Vai tu domā, ka viegli mūžīgi spēlēt kukuriņus? Ļaudis tiek viņam pāri par divīzijas komandieriem, bet viņš tikai pieliec plecus, lai citi var atsperties.

«Tad redz, par ko tu rūpējies!» Serpiļins nodomāja ar sirsnību. Un skaļi piemetināja, ka pats arī ir augstās domās par Pikinu, bet, kādas viņa tālākās perspektīvas, to nezina. Pagaidām galvenais — kaujas. Un jācer, ka līdz kauju beigām divīzijā visi paliks sveiki un veseli un noturēsies savās vietās.

— Jā. Kamēr ir kaujas... sveiki... veseli... — Kuzmičs domīgi ierunājās.

Ierunājās un jautājoši palūkojās uz Serpiļinu.

Saruna, kuras dēļ bija pagājuši sāņus no Cvetkova stereo-skopa, bija beigusies, un varēja griezties atpakaļ.

Cvetkovs, apsēdies uz ķieģeļu drumslām, novilcis cimdus un uzlicis karti uz planšetes, atzīmēja tajā kaut ko ar sarkanu zīmuli. Telefonists stāvēja blakus un turēja klausuli — pulka koņiandierim abas rokas bija aizņemtas.

— Skaidrs ... Sapratu ... — Cvetkovs ātri runāja klausulē. — Skaidrs ... Sapratu. Rīkojieties. Es tūlīt pie jums aiziešu. — Viņš ieraudzīja pienākam Serpiļinu un Kuzmiču, piecēlās.

— Kā veicas, Viktor Pavlovič? — Serpiļins jautāja.

— Vēl drusku esam pavirzījušies uz priekšu, — Cvetkovs atturīgi ziņoja, kaut gan no viņa sejas varēja noprast, ka Veicas labi, pat ļoti labi, bet tas viņam bija vecs ieradums: pirms kaut kas nav pabeigts un ziņas nav personiski pārbaudītas, ar ziņojumu nesteigties.

— Tomēr pasakiet — kā ir? Vai cerat pirmais savienoties? — Serpiļins jautāja.

Jautājums bija ļoti tiešs. Tomēr Cvetkovs minstinājās: viņam pārlieku netikās kaut ko pareģot uz priekšu.

— Daudz ko viņš var cerēt, — Kuzmičs ierunājās, iekams Cvetkovs bija saņēmies atbildēt. — Viņa kaimiņš arī par to prāto. Tāds patmīlīgs armēnis — stingri turēsies pie sava!

No tā balss varēja just, ka tas ķircina Cvetkovu, bet Cvet-kovš neatzina jokus ne tad, kad neveicās, ne arī tad, kad veicās labi. Viņš saviebās, it kā viņam kutinātu degunā, un palūdza atļauju aiziet uz pirmo bataljonu, tāpēc ka to prasa tur izveidojusies situācija.

— Nu, ko tu melo, — Serpiļins teica. — Pasaki atklāti: nevari ciest, ka priekšniecība tev maisās pa kājām, nekad neesi to varējis ciest. Un tālab gribi aizbēgt no mums uz bataljonu. Tāpēc ari pēkšņi tur radusies tāda situācija, ka tu esi vajadzīgs.

Cvetkovs stāvēja un klusēja: viņš nespēja sevi pārvarēt. Neatzina jokus — un cauri. Un neprata pielāgoties priekšniecības tonim, kad tā jokoja. Tādos gadījumos viņš jutās neērti un gaidīja, kad atkal pāries uz oficiālu toni. Un arī tagad stāvēja un gaidīja atbildi pēc būtības, kuru vajadzēja dot nevis Serpiļinam, bet divīzijas komandierim.

— Nu tad ej vien, ja tev tur tā svilst, — Kuzmičs at|āva, —■ tu esi pulka komandieris, tev labāk jāzina.

— Biedri armijas štāba priekšniek, vai atļausiet izpildīt divīzijas komandiera pavēli? — Cvetkovs jautāja, mazlietiņ, par dažiem grādiem, pagriezies uz Serpiļina pusi un saspringti, pat stingri ielūkojās viņam taisni acīs.

— Izpildiet, — Serpiļins noskatījās pakaļ Cvetkovam un tad vērsās pie Kuzmiča. — Nosūtījām par viņu dokumentus pulkveža pakāpes piešķiršanai. Gaidām.. Tālākais no mums nav atkarīgs. — Un pēkšņi atminējies piebilda: — Bet paši vakar piešķīrām kārtējās dienest'a pakāpes diviem jūsu bataljonu komandieriem — Hlinovam un Sincovam. Pēdējais ir ieradies divīzijā jau pēc manis. Bet, kad pārrakstīju dokumentus, skatos — uzvārds un iniciāļi pazīstami no citiem laikiem. Pieprasīju personisko lietu, un izrādījās — manējais gan, no mirušiem augšāmcēlies! Četrdesmit pirmajā gadā nācām kopā no aplenkuma. Ja ir izdevība — pasveiciniet.

— Tas nav slikts bataljona komandieris, — Kuzmičs piemetināja, — pieder pie stiprākajiem.

— Četrdesmit pirmajā gadā, kara sākumā, bija telēns kas telēns. — Serpiļins pasmējās. — Bet nu gan es braukšu. Vai nedomājat atgriezties divīzijas štābā? Būtu labāk pietaupījis veselību, lai tas jautājums, par kuru šodien vairs nerunāsim, atkal nepaceltos.

— Ko nu tur, viss dieva ziņā, — Kuzmičs atteica. — Mans liktenis ir sūrs, bet es gribu tam turēties pretī. Atļaujiet jūs pavadīt un palikt.

Serpiļins saprata, ka tik un tā neizdosies aizliegt pavadīt sevi līdz mašīnai, kas stāvēja turpat netālu, citu drupu aizsegā, un tādēļ nestrīdējās pretī, kad Kuzmičs sāka iet viņam blakus uz mašīnu.

Viņus pārsteidza sešstobru mīnmetēja zalve, tiklīdz bija izgājuši atklātā vietā. Divas mīnas izsprāga uzreiz vienā laikā un tik tuvu, ka abi tikko paspēja nokrist zemē. Eksplodēja divas,

bet pēc tam gandrīz tūlīt vēl trīs, kuru sprādzienu dārdos vairs nebija dzirdama pār galvu lidojošo šķembu zuzēšana.

— Vai vesels? — Serpiļins jautāja blakus guļošajam Kuzmičam.

— Dzīvs.

Viņi vēl necēlās, tādēļ ka gaidīja sesto sprādzienu, kas laikam aizkavējies. Bet vairāk sprādzienu nebija.

— Celsimies, vai? — Kuzmičs jautāja, nogaidījis vēl kādu pusminūti. — Tagad diezin vai šaus.

Serpiļins piecēlās un, kažociņu nopurinādams, ierunājās nedabiski mierīgā balsī.

— Pēdējā laikā esmu sācis šādas lietas piemirst. — Un, savu balsi dzirdēdams, pats iesmējās. Iesmējās ari nedabiski, piespiesti, tāpēc ka pārdzīvoto baiļu sajūta vēl nebija izgaisusi.

Adjutants pārbijies skrēja šurp no novērošanas punkta.

— Biedri ģenerāli, vai jūs neievainoja? — viņš griezās pie Kuzmiča un pēc tam ar tiem pašiem vārdiem — pie Serpiļina: — Vai neievainoja, biedri ģenerāli?

— Neķēra vis, — Kuzmičs nomierināja, — vācieši veltīgi tērē pēdējo munīciju. Vilks viņus zina, kad un pa kādiem mērķiem šaujl Cenšas atgādināt, ka viņi arī vēl ir pasaulē ...

— Jā, — Serpiļins pēkšņi ierunājās, neviļus paskatījies sānis un ieraudzījis tikai kādu trīs metru attālumā no ledus rēgojamies neizsprāgušās mīnas stabilizatora asti. — Re, kur sestā. Mūsu brāļu kaps, kas šoreiz gāja šecen.

Kuzmičs palūkojās uz mīnu un nekā neatbildēja. Viņš stāvēja blāķus un nemierīgi mīņājās uz vienas kājas, kustinādams to veltenī.

— Kas ir? — Serpiļins jautāja.

— Bišķīt sačakarēju krizdams, — Kuzmičs saviebās, — fricis paskubināja.

— Es braucu. Nepavadiet. Lai pavada jūsu adjutants, — Serpiļins pavēlēja, paspieda Kuzmičam roku un neatskatīdamies steidzās uz savu «emku».

— Mēs ar Cepcovu nodomājām, ka jūs esat pagalam, — iesaucās raitnieks Pticins, kad Serpiļins piegāja pie mašīnas.

«Vai tiešām arī man seja tā pārvērsta no bailēm?» Serpiļins nodomāja, paraudzījies uz raitnieku, un rausās mašīnā.

Šoferis, neteikdams ne vārda, nospieda starteri. Katrs uztraucās pa savai vīzei: šis steidzās braukt prom.

— Skatāmies, dūmi jau izklīduši, bet jūs neceļaties augšā,— Pticins turpināja. — Mēs grasījāmies skriet turp, bet tad jūs piecēlāties un mēs vairs negājām.

— Un pareizi darījāt, — Serpiļins piebilda.

— Ēs vairs neļaušu jums vienam staigāt, — Pticins nosolījās. Viņa seja vēl arvien pauda lielas izbailes.

Pabraukuši puskilometru, ieraudzīja pretim braucošo «emku». «Emka» apstājās, un no tās izkāpa Berežnojs.

— Esat sveiks, biedri ģenerāli! — Berežnojs sveicināja.

— Steidzos, gribēju jūs panākt pulkā. Lai velns būtu parāvis to Pikinu, viņš man tūlīt nepateical Vai drīkst jūs apskaut?

— Vai tu uzskati mani par jaunkundzi? — Serpiļins smaidīja.

— Tām nu gan es nekad neesmu atļauju prasījis, — Berežnojs teica, jau apskaudams Serpiļinu.

Pēc tam, palaidis vaļā, klusākā balsī jautāja:

— Fjodor Fjodorovič, vai tu vari man atklāti pateikt: kādēļ esi te ieradies? Viņu atcelt vai atstāt?

— Es nesapratu jūsu jautājumu, biedri pulka komisār, — Serpiļins skaļi un stingri teica, un tikai piemiegto acu kaktiņos bija manāms smaidiņš, kas piešķīra atbildei citu jēgu.

— Tad es varu uzskatīt, ka tāda jautājuma vairs nav? Vai esmu pareizi sapratis?

— Jūs mani pareizi sapratāt, biedri pulka komisār, — Serpiļins apliecināja un piebilda: — Sveiks, Matvej Iļjič, es braucu. Itin nemaz nav laika.

— Tikai steidzamies un steidzamies, — Berežnojs nopūtās.

— Labi, ka noķēru tevi kaut uz ceļa. Kā par sodību, pašam sava priekšniecība nokrita kā no gaisa!

— Es pats jau tev atvedu to priekšniecību, — Serpiļins teica.

— Man bija patīkama saruna pa ceļam ...

Berežnojs jautājoši palūkojās uz viņu, tomēr Serpiļins nekā nepiebilda. Tikai jautāja:

— Kur tad viņš ir?

— Brauc aiz manis.

— Un uz kurieni?

— Kur pats gribēs. Paziņoja, ka viņam šodien jātiekot visos trijos pulkos.

— Tad nu gan ir veikls, — Serpiļins piemetināja. — Sveiks. Nemaz nav laika.

— Tikai steidzamies un steidzamies.. — Berežnojs vēlreiz sarūgtināts atkārtoja, kamēr Serpiļins sēdās «emkā».

Tikko viņi bija sākuši braukt katrs uz savu pusi, kad aiz muguras atkal atskanēja jauni minu sprādzieni. Serpiļins braucot atvēra durtiņas un, pieri saraucis, paskatījās atpakaļ. Pa Cvetkova pozīcijām atkal nogāza vācu sešstobru mīnmetēji, tikai vairāk pa kreisi nekā pirmo reizi.

Serpiļins aizcirta durtiņas un pēc simt metriem, tikko pabraucis garām ceļu sazarojumam, kur, kā šurp braucot bija paskaidrojis sakaru virsnieks, pa labi nogriezās ceļš uz Tuman-jana pulku, ieraudzīja vēl vienu braucošu «emku».

Gandrīz visu priekšējo sēdekli blakus šoferim aizņēma baltais kažociņš, un, kamēr divas «emkas» brauca viena otrai garām, Serpijins redzēja Bastrjukova seju — cieši sakniebtas lūpas un acis, kas saspringti, kā sastingušas, blenza uz priekšu.

«Izlikās, ka mani neredz,» Serpiļins nodomāja. «Interesanti, uz kurieni viņš tagad brauks: pie Tumanjana vai Cvetkova?» Un pagriezies atskatījās. Bastrjukova «emka» pie ceļa sazarojuma apstājās un pagriezās pa labi, uz Tumanjana pulku. Pār apvārsni, virs Cvetkova pulka, bālganajās debesis vēl peldēja neseno sprādzienu dūmi. «Varbūt viņu nobiedēja šī zalve?» Serpiļins nodomāja, atcerēdamies Bastrjukova saspringto skatienu.

Pateicis Berežnojam, ka viņam pavisam maz laika, Serpiļins druscīt sameloja par labu Pikinam. Tik un tā vajadzēja atlicināt pusstundu pusdienām, bet Pikinam to jau bija apsolījis.

Pikinu Serpiļins atrada stāvam pie telefona, var teikt, pamatstājā, it kā viņam garām nestu karogu. Tātad bija pietrūcies kājās, klausīdamies kādu sevišķu ziņojumu — viņam bija tāds paradums.

Ieraudzījis Serpiļinu, Pikins pašķielēja sānis, tomēr pozu nemainīja.

— Savienojās! — viņš teica, piesegdams klausuli ar plaukstu un turpinādams klausīties.

— Klausos, ziņot pavēlniekam... klausos, ziņot... — Un pats sevi pārtrauca: — Bet armijas štāba priekšnieks stāv man tepat blakus. — Un pasniedza klausuli Serpiļinam.

— Biedri ģenerāli, — Serpiļins dzirdēja Kuzmiča priecīgo balsi. — Tikko saņēmu ziņojumu: Cvetkovs savienojies ar Sešdesmit otro armiju! Tūlīt pats došos turp kopā ar Be-režnoju.

Serpiļins pateica «apsveicu», pēc tam atcerējās, ko bija licis Batjuks, apsveica vēlreiz arī viņa vārdā un nolika klausuli. Un, kad bija nolicis, izjuta nepārvaramu vēlēšanos paraudzīties savām acim, kā un kur savienojās ar Sešdesmit otro. Tomēr piespieda sevi atturēties, iedomājies par citām lietām, kas šobrīd bija daudz svarīgākas nekā viņa klātbūtne tur, kur savienojās ar Sešdesmit otro armiju.

— Pusdienas gatavas, — Pikins ierunājās, — domāju, ka tada gadījumā ...

— Tādā gadījumā nāksies pusdienas atlikt, — Serpiļins viņu partrauca. — Ja nu reiz vācieši ir sašķelti divās daļās, tad tagad atbilstoši plānam pagriezīsimies uz ziemeļiem... Uzmetumi, protams, jau ir, tomēr uzmetumi paliek uzmetumi, un tagad man būs ko rauties ...

Viņš nepateica līdz galam: Pikinam to visu arī tāpat vajadzēja saprast.

—^Tā arī neizdevās aprunāties, — Pikins nopūtās.

— Maldies. Saruna tomēr ar tevi būs, kaut arī īsa. Kad biju pie Cvetķova, mūs ar divīzijas komandieri gandrīz nosita ar «vaņušām». Taču ne jau tas ir svarīgi, bet tas, ka, atpakaļ braucot, atkal bija zalves. Acīm redzot, priekšā vēl viss nav izlūkots, viss nav vēl atklāts.

— Visu jau nevar atklāt, — Pikins iebilda.

— Bet vajag pēc tā censties. Tādu cenšanos es pagaidām pie jums neredzu. Ja jūsu artilērijas izlūki strādātu labāk, iespējams, ka jau būtu pamanījuši šos «vaņušas» un izsituši no ierindas... Ja paši nespējat to izdarīt, būtu pieprasījuši no augšas smagos kalibrus. Priekšniecībai, bez šaubām, vairāk patīk tie, kas no tās mazāk prasa. Tomēr tā jau vēl nav nekāda varonība, ja tu centies, lai priekšniecība tevi ieredzētu.

— Bet es nemaz necenšos iegūt priekšniecības mīlestību, — Pikins aizvainots atcirta.

— Kaut arī necenties, tomēr izskatās tā, it kā censtos! Protams, šodien, ja esat savienojušies, jūs jāuzskata par jubilāriem! Bet ievēro to uz priekšdienām. Artilērijas priekšnieks arī lai ievēro. Un divīzijas komandieris. Pasaki abiem, ka esmu neapmierināts.

— Klausos.

Serpiļins paskatījās uz Pikina apbēdināto seju.

«Nekas, gan sapratīs! Bet tā nu nedrīkst tev darīt pāri, lai tu visu, kas tika izlemts par divīziju, uzzinātu no kāda cita, nevis no manis. Tas ir pavisam kas cits!»

— Tas, par ko mēs runājām pa telefonu, pagaidām paliek pa vecam. Bet ierindas dienesta vietnieku dosim no mūsējiem — Artemjevu. Un tagad, kad viss jau izlemts, saki — kā liekas tev pašam?

— Nezinu, vai ar tādu veselību Kuzmičs spēs nokarot līdz beigām, — Pikins šaubījās, — tomēr es nebūtu laimīgs, ja vajadzētu pieņemt divīziju no viņa tādā brīdī.

Serpiļins ielūkojās viņam acīs un cieši paspieda roku — ir par to, ko pateica, ir par to, kā pateica, ir par to, ka apklusa un nekā vairāk nejautāja.

Braukdams atpakaļ, Serpiļins visu ceļu apdomāja to, kas jau iepriekš bija apsvērts un daļēji norunāts un ko vajadzēja paveikt armijā sakarā ar jauno stāvokli — pēc vāciešu sašķelšanas ziemeļu un dienvidu grupā.

Protams, no sevis to nevajadzēja slēpt, — bija prieks, ka nevis kāda cita, bet tieši viņa bijusī divīzija šodien kā .pirmā savienojās! Un atkal, iedomādamies par to kā savējo, atcerējās, cik sarūgtināts izskatījās Berežnojs, kad atkārtoja «Tikai steidzamies un steidzamies ..un Pikins, kas patiesībā sacīja to pašu, ko Berežnojs: «Tā arī neizdevās aprunāties ...»

Protams, abiem ir taisnība. Lai gan — reizē ir un nav. Kad dzīvojām kopā, divīzijā, arī tāpat steidzāmies un ne jau visu cits citam pateicām -— pietrūka spēka. Un tā tas būs visur un ar visiem, lai dienētu kopā ar ko dienēdams, līdz pašām kara beigām. Tāpat steigsimies un tāpat visu nepateiksim, un pēcāk nožēlosim, un atkal steigsimies, un atkal visu nepateiksim...

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Varētu likties, ka vakardiena piederēja pie tām dienām, kas paliks atmiņā uz visu mūžu. Bet pēc tās nāca šodiena, kas tika pavadīta kaujā, un kopš tās pirmajām minūtēm Sincovam nebija laika domāt par vakar notikušo — ne par Butusovu, ne par Taņu, ne par sievas nāvi, ne par sastapšanos ar Artemjevu, ne par vācieti, kura dēļ viņus ar Cugunovu gandrīz nosita naktī pie tanka.

Norisa kauja, un neiznāca laika domāt par vakardienu. Vēl jo vairāk tādēļ, ka tad, kad pēc artilērijas sagatavošanas uguns uzreiz devās uz priekšu, visiem jau likās: lūk, tūlīt, tūlīt savienosimies ar Sešdesmit otro armiju un nevis kur citur, bet taisni te. Bataljonā visu rītu drūzmējās priekšniecība. Artemjevs gan drīz nozuda: pēkšņi viņu izsauca uz štābu; bet pārējie aizgāja tikai dienas vidū, kad tālākie panākumi iezīmējās vairāk pa kreisi, Cvetkova pulkā. Tumanjans ari no paša rīta atradās bataljonā, bet pēc tam, atgriezies pulkā, mudināja pa telefonu un lamājās tā, it kā pats nezinātu, kā tas notiek: vispirms paraujas uz priekšu, bet tad aizķeras. Patiesībā viņš apskauda kaimiņu, nojauzdams, ka Cvetkovs savienosies ātrāk, — tāpēc dzina. Kādreiz par Tumanjanu runāja, ka viņš neprotot dzīt. Nekas, bija iemācījies! Tā jau ir tāda gudrība: kamēr spēciņa daudz, savaldās, taču, kad cilvēku paliek tik maz, ka var gandrīz uz pirkstiem saskaitīt, bet nosaukums ir agrākais — pulks, tad katrs pamazām pierod: tevi dzen — un tu dzen un prasi no ļaudim gandrīz neiespējamo.

Šodien Sincovs ari pats nervozēja. Apvainoja Cugunovu, uzkliegdams pa telefonu: «Kur jūs sēžat? Vai gadījumā neesat palicis man aiz muguras?» — un saņēma atbildi: «Atnāciet, paskatieties.» Tiesa, pēc tādas atbildes pietika dūšas aiziet un paskatīties. Pa ce|am gandrīz aizgāja uz viņpasauli, bet pēcāk bija kauns raudzīties Cugunovam acīs.

Tomēr, lai Cugunovs būtu cik nadzīgs būdams, arī viņa rota pēc divpadsmitiem nevirzījās uz priekšu. Ar pirmo rāvienu ietriecās dziļi vāciešu pozīcijās, bet tālāk — ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Vēlāk, jau pēc trijiem, Cugunovs beidzot ieņēma labajā flangā atsevišķi stāvošās drupas, no kurienes ložmetēji šāva visnegantāk. Taču šim panākumam tanī brīdī vēl nepievērsa sevišķu uzmanību, tikai pamanīja, ka vāciešu uguns kļuvusi it kā vājāka arī no kreisās puses. Vēl nebija paspējuši īsti aptvert, kas noticis, kad pēkšņi pavisam tuvu, ap trīssimt metru attālumā, ieraudzīja sarkanu karogu uz tālākajām drupām.

Visas pēdējās dienas bija tā gaidījuši šo brīdi, bet savienošanās tomēr notika negaidot! Ieraudzīja karogu, piecēlās, metās tieši turp un zaudēja vēl divus cilvēkus: no kreisās puses nobēra vācu ložmetējs. Pārskaitušies apklusināja šo ložmetēju, pielīda klāt un ar rokas granātām apsita visus, kas tur bija.

Bet pēc tam, neslēpdamies, it kā nu jau vairs nekas nevarētu notikt, vienā rāvienā noskrēja atlikušos pusotra simta metrus līdz drupām, kur plīvoja karogs. Un tiešām, nekas ņenotika — vācieši nešāva, vai nu bija atkāpušies, vai arī izrādījās, ka ar granātām sasistais ložmetējs viņiem šai vietā bijis pēdējais. Par to jau vairs nedomāja. Bija jādomā par citu, par to, ka ir savienojušies.

Kad aizskrēja līdz drupām, kur plīvoja karogs, tur sastapa tikai septiņus cilvēkus: vada komandieri — seržantu, piecus viņa kareivjus un politvadītāju. Tie tad ari bija Sešdesmit otrās armijas pārstāvji, kas ieņēma no tās puses šīs pēdējās drupas tanī pašā laikā, kad Cugunovs ieņēma otras un pēdējās no mūsu puses.

Sešdesmit otrās armijas vīri jau iepriekš bija sagatavojuši karogu — tas bija sarkana audekla gabals ar baltu burtu atliekām: daļa no svētku transparenta ar kādu pirmskara lozungu. Un tas bija piesiets ar trofeju telefona vadu pie pārlauzta logu aizkaru koka. Lūk, kāds bija šis karogs, kuru Sincovs ieraudzīja, kad kopā ar Cugunovu bija atskrējis šeit tūlīt aiz kareivjiem. Atskrējis no pašiem pirmajiem vārdiem uzzināja, ka ir piepildījies sapnis, kas viņam nedeva miera pēdējās dienas; viņš satiksies ar savu bijušo divīziju. Jāpiebilst gan, ka tas nebija tikai vienkārši sapnis: pēdējās dienās ir pēc kartes, ir pēc apvidus kļuva skaidrs, ka viņš ar savu bataljonu virzās uz tām pašām Staļingradās ielām, kur jau kopš oktobra cīnījās aizsardzībā viņa bijusī divīzija. Viņš tomēr nebija pilnīgi pārliecināts, ka tāda satikšanās var notikt, — kas to zina, kā tur Sešdesmit otrajā armijā daļas varēja būt apmainītas un pārvietotas! Galā tomēr noskaidrojās, ka nekaš nebija mainījies: kā divīzija bija cīnījusies aizsardzībā šinī virzienā, tā arī no turienes metru pa metram bija sākusi uzbrukt vāciešiem. Tiesa, cilvēki, ar kuriem viņi satikās, nebija ne no tā bataljona, ne arī no tā pulka, kurā bija dienējis Sincovs. Un, kas kaimiņu pulkā tagad ir dzīvs un kas vāirs nav dzīvs, to politvadītājs nezināja, bet uz Sincova jautājumu, vai kaimiņu pulku joprojām vēl komandē majors Savrovs, atbildēja, ka, liekas, jā, tāds uzvārds bija dzirdēts, tikai nevis majors, bet apakšpulkvedis. Par citiem — mazākiem gariem jo vairāk nebija nozīmes jautāt.

— Bet tas pulka komandieris taču tika ievainots, aizvakar pats redzēju, ka viņu aizveda! — pēkšņi iesaucās seržants, vada komandieris.

— Tas ir mūsējais, Proņins, bet vecākais leitnants jautā par kaimiņu.

— Par kaimiņu nezinām, — seržants teica.

Vācieši nekur tuvumā nešāva, pēkšņi bija iestājies klusums. Kaujas troksni varēja dzirdēt pa labi un pa kreisi, un tagad tas likās neparasti tālu, tādēļ ka visu dienu bija pārlieku tuvu — pie pašas auss.

No Sešdesmit otrās armijas puses vairāk neviens nepienāca.

Politvadītājs uzmeta īsu ziņojumu, ka ir satikušies ar sa-vējiehi, un aizsūtīja to ar vienu no kareivjiem uz aizmuguri. Un Sincdvs izdarīja to pašu.

Ivans Avdejičs izklāja uz apkvēpušā sniega pie sienas tel-teni, visi izbēra uz tās sausiņus, cik nu kuram bija, un laida no rokas rokā divas plakanpudeles ar degvīnu: Sincovam bija iesākta, bet Cugunovam pilna līdz pat vāciņam. Visi divdesmit cilvēki katrs iedzēra pa malkam. Sešiem no Sešdesmit otrās armijas deva pirmajiem aiz cienības pret viņu armiju un tās karavīru likteni. Kaut gan viņi uzbruka jau kopš novembra beigām, tomēr pēc tik ilgiem kauju mēnešiem, kad vajadzēja atkāpties tikai par soli un jau būtu Volgā, viņi tagad jutās it kā iznākuši no aplenkuma. Bet septītajam nelaimējās: aizgāja ar ziņojumu, nepaguvis iedzert. Viņu pieminēja un nožēloja, ka tā iznācis.

— Cietumā nekad neesmu sēdējis, — politvadītājs teica pēc tam, kad bija iedzēris, — bet, goda vārds, jūtos, kā no cietuma izlaists. Visu laiku aci pret aci, aci pret aci! — Viņš sažņaudza dūres un piesitamās vienu pie otras, rādīdams, kā visu laiku bija cīnījušies pret vāciešiem aci pret aci. — Bet tagad uzreiz ej kaut līdz Maskavai! — Un viņš pamāja ar roku.

— Līdz Maskavai nav jāiet, — iebilda Cugunovs, kurš mīlēja precizitāti, — tagad jātiek līdz Harkovai.

— Es taču tā nedomāju. — Politvadītājs pasmaidīja drusku apjucis: vai tiešām viņu nesaprata?

Tomēr visi viņu ļoti labi saprata, pat Cugunovs, kurš bija izlabojis tikai tāpat vien, kārtības labad. Kur tagad jāuzbrūk, to politvadītājs zināja tikpat labi kā viņi, bet tas vienkārši no sirds priecājās par brīvības izjūtu, kas bija pārņēmusi.

Tik vienkārši, pat ikdienišķi, izskatījās šis vēsturiskais notikums tur, kur atradās Sincovs ar savu bataljonu. Un citos frontes iecirkņos, pa kreisi un pa labi, kur tas pats notika pusstundu agrāk, vai pusstundu vēlāk, diezin vai izskatījās svinīgāk, kaut gan šī notikuma rezultātā Sestā vācu armija beidza pastāvēt kā viena karaspēka vienība un ģenerālpulkvedis Pauluss izdeva izmisuma pilnu pavēli, ka sakarā ar vadības zaudēšanu visa no viņa atgrieztā karaspēka Ziemeļu grupa ar šo brīdi nav vairs padota viņam un tai ir jādarbojas un jāiet bojā patstāvīgi.

Gan cilvēku liktenī, gan karaspēka daļu liktenī kara laikā mēdz būt vairāki kulminācijas punkti. Un visbiežāk notiek tā, ka tos visā pilnībā apjauš tikai vēlāk. Sincovam un viņa bataljonam tāds kulminācijas punkts bija tas brīdis, kad notikā savienošanās ar staļingradiešiem. Viņi izjuta gan prieku par svarīgo notikumu, gan nogurumu no kaujas, gan tādu kā dīvainu izbrīnu, vai tiešām ir savienojušies? Kā gan tas viss bija noticis tik vienkārši? ...• Bija arī neziņa par turpmāko: ko pavēlēs tālāk? Skaidrs, pavēlēs kaut ko jaunu, pagriezīs uz citu pusi, pārvietos vai raidīs kaujā citā iecirknī vai arī atvilks otrajā ešelonā...

Šīm kopējām izjūtām Sincovam vēl pievienojās savas, personiskās. Pirmo reizi šo kauju laikā viņu it kā nemanāmi nošķīra no sava bataljona un tagadējiem biedriem vēl saglabājusies saikne ar to, iepriekšējo bataljonu, kurš atradās tepat blakus un līdz kuram tagad tiešām yarēja aiziet un satikt tur visus, kas ir palikuši dzīvi. Tas bija pilnīgi reāli, tādēļ ka starp viņu un viņa bijušo bataljonu vairs nestāvēja vācieši, bet tanī pašā laikā tas bija pilnīgi neiespējami, tālab, ka tagad viņš atradās citā divīzijā un šinī citā divīzijā komandēja citu bataljonu, un, kamēr norisa kaujas, viņš nevarēja par to pat sapņot, ka varētu kur aiziet.

— Kā jūsu uzvārds, biedri politvadītāj? — Sincovs jautāja politvadītājam no Sešdesmit otrās armijas.

— Naumovs..

— Bet jūsējais, biedri seržant?

— Cibenko.

Sincovs izvilka piezīmju bloknotu un pierakstīja viņu un arī kareivju uzvārdus. Kaut kas viņam lika to darīt pat nedomājot, vai tas būs vajadzīgs. Kaut gan tas varēja noderēt Zavaļišinam, rakstot politisko ziņojumu vai arī pārrunās ar kareivjiem — kas lai zina, kāda vajadzība varēja rasties. Bet varbūt pēkšņi te izpaudās jau piemirstais žurnālista ieradums ...

— Labi, — Sincovs teica, piezīmju grāmatiņu iebāza atpakaļ somā un griezās pie Cugunova. — Tu, Vasilij Aleksejevič, paliec pagaidām šeit, sakarvadus vēl nevilksim. Es iešu uz savām mājām un noskaidrošu, varbūt jau ir saņemtas kādas pavēles.

Iet uz savām mājām nozīmēja doties puskilometru atpakaļ, turp, kur pirms pēdējā trieciena uz ātru roku bija ierīkojis savu pēdējo komandpunktu pussagrautajā pagrabā.

— Pagaidi, vecāko leitnant, — teica politvadītājs no Sešdesmit otrās armijas. — Tūlīt uzrakstīšu uz karoga, nodod savai divīzijai no mums.

Sincovs nesaprata, ko nozīmē «uzrakstīšu uz karoga», tomēr nepārjautāja. Bet politvadītājs apsēdās uz teltenes, izlīdzināja karcigu uz apdeguša saplākšņa gabala, ko pasniedza viens no kareivjiem, pavēlēja, lai drānu pietur un stingri izstiepj, izvilka no kažociņa kabatas ķīmiskā zīmu|a gabaliņu un, pēc katra burta to ar siekalām samitrinādams, uzrakstīja uz karoga slīpi ar lieliem burtiem: «111-ās kareivjiem no staļingradiešiem». Un datumu: «26. jan.». Pēc «jan» pielika punktu, vai nu zīmulis nolūza, vai arī pietrūka pacietības, piecēlās un atdeva karogu Sincovam, kurš klusēdams gaidīja. Atdeva, pat nepacenzdamies uzrakstīt savas divīzijas numuru, atdeva kā apbalvojumu no staļingradiešiem, kuri bija visu izcietuši un tagad kļuvuši slaveni visā Krievijā. Tādas jūtas šinī brīdī atspoguļojās viņa acīs — pat asara bija ieriesusies acu kaktiņā aiz noguruma un no izdzertā degvīna ... Sincovs paņēma kārti ar karogu, no labās rokas pārlika kreisajā, bet ar labo ilgi kratīja politvadītāja roku, juzdams, ka asaras saskrien acīs.

— Biedri vecāko leitnant... — atskanēja Ribočkina balss.

Sincovs pagriezās un ieraudzīja kopā ar Ribočkinu nākam

cilvēku, kas bija ģērbies jaunā, baltā kažociņā, un devās viņiem pretī. «Kas gan tas varētu būt?»

— Nu, lūk, biedri pulka komisār, esmu atvedis jūs pie bataljona komandiera, — Ribočkins pacilāti iesaucās, apmierināts gan ar to, ka ir atvedis, gan ar to, ka redz Sešdesmit otrās armijas kareivjus un šo karogu ...

— Armijas politdaļas priekšnieka vietnieks, — pulka komisārs teica, nenosaukdams savu uzvārdu. — Biju jūsu bataljona štābā, kad tika saņemts ziņojums. — Un skaļi, nevienu neuzrunādams, jautāja: — Kas šeit ir no Sešdesmit otrās armijas?

Politvadītājs, kas līdz tam brīdim stāvēja attālāk, pienāca tuvāk kopā ar seržantu un kareivjiem.

Pulka komisārs smagnēji piegāja viņiem klāt un ātri paspieda katram roku. Bet ne Sincovam, ne Cugunovam, ne arī citiem no savas armijas nepaspieda, it kā savējiem tas nebūtu nepieciešams. Pēc tam tikpat ātri, kā bija piegājis, soli atkāpās, teica «apsveicu» un pagriezās pret Sincovu, kurš joprojām turēja karogu.

— Kas to pacēla? Jūs vai viņi?

— Viņi, — Sincovs teica. Un piebilda: — Uzdāvināja mūsu divīzijai, par piemiņu.

Pulka komisārs pašķielēja uz karogu, it kā novērtēdams, kāds tas izskatās, pēc tam pamanīja, ka uz karoga kaut kas uzrakstīts, izstiepa roku jaunā cimdā, kas bija tikpat balts kā

kažociņš, pavilka karogu aiz vienas malas, izlasīja, palaida/vajā un pievērsās Ribočkinam: ļ

— Paņemiet un aiznesiet uz mašīnu. j

Ribočkins sniedzās pēc karoga, un Sincovs to atdeva un tikai

tad, kad jau bija atdevis, sacīja:

— Tā ir dāvana mūsu divīzijai, biedri pulka komisār.

— Bet jūsu divīzija ietilpst mūsu armijā, — pulka komisārs teica sulīgā, labsirdīgā, pamācošā balsī. — Ņemsim uz armijas politdaju un izmantosim to aģitācijas darbā. Kā ir, biedri vecāko leitnant, vai sapratāt?

— Tieši tā, sapratu, biedri pulka komisār! — Sincovs nikni noteica. Pats vēl nezināja, par ko dusmojas, taču kaut kas viņu kaitināja gan šajā steigā, gan šajā pārlieku lietiskajā paskaidrojumā, gan šajā jautājumā «vai sapratāt?», it kā pulka komisārs būtu pateicis kaut ko sevišķi gudru, pēc kā nepieciešams jautāt: «Sapratāt vai nesapratāt?»

Bet pulka komisārs jau bija aizgriezies no viņa prom, nezin kācļēl paraudzījās vispirms apkārt, pēc tam debesīs, tad pavēloši pamāja ar roku Ribočkinam un steidzās atpakaļ tik ātri, it kā šo būtu aizturējuši ilgāk, nekā paredzēts, un šim nav nekas te vairs ne sakāms, ne darāms vairāk par to, ko jau bija pateicis un izdarījis.

Ribočkins paspēra trīs soļus tam līdzi un apjucis atskatījās. Bet Sincovs pameta viņam ar roku: «Labi, piecietīsim, dari, kā pulka komisārs pavēl, kas tad tev cits atliek?»

Taisnību sakot, Sincovam arī vajadzēja doties uz to pašu pusi. Pulka komisārs droši vien bija atstājis savu mašīnu aizsegā, kur šorīt atradās viņu pirmais komandpunkts, citur jau nebija piemērotas vietas. Bet negribējās iet kopā ar viņu, ja nebija to pieprasījis. «Gan aizies,» Sincovs ar niknumu nodomāja, nezin kādēļ-juzdamies kā apzagts karoga dēļ, ko pulka komisārs bija aiznesis.

— Pie jums pagaidām vēl neviens nerādās? — viņš jautāja politvadītājam no Sešdesmit otrās.

— Pagaidām ne, — politvadītājs teica un pamāja uz to pusi, kur ātri attālinājās pulka komisāra un Ribočkina muguras. — Tāds varen steidzīgs! Es sākumā nodomāju, ka laikam kinooperators. Domāju, grib mūs filmēt. Bet pēc tam skatos, ka šim nav nekā līdz.

— Es nu iešu, — Sincovs ierunājās. — Bet politisko vietnieku sūtīšu šurp. Ja būs kādi pasākumi, tad darbojieties abi kopā.

— Galvenais pasākums jau ir paveikts, — politvadītājs pasmaidīja, pamādams ar galvu uz Ivanu Avdejiču, kurš turpat sniega saritināja savu telteni.

— Uz redzēšanos! — Sincovs paspieda viņam roku. Pēdējā brīdī vēl gribēja palūgt: ja nu tomēr gadījumā satiekat pulka komandieri Savrovu, pasveiciniet no bijušā bataljona komandiera Sincova, bet atturējās. Diezin vai politvadītājs satiks cita pulka komandieri, tādēļ veltīgi to lūgt. Pateica Sešdesmit otrās armijas kareivjiem: «Uz redzēšanos, biedri,» — strupi pamāja Cugunovam, sak, tā kā tu esi šeit, tad es zinu: viss būs kārtībā, — un kopā ar Ivanu Avdejiču devās atpakaļ uz bataljonu.

Pa ceļam gribēja paskatīties, kāds tad bija tas beidzamais vācu ložmetējs, ko apmētāja ar granātām pirms savienošanās, pagriezās drusku vairāk pa kreisi no tās ieplakas, pa kuru bija skrējis šurp, un sadūrās ar Cugunova rotas staršinu. Staršina ar kareivi pa uzkalniņu stiepa kādu kritušo mūsējo.

— Kur jūs viņu nesat?

Staršina un kareivis noguldīja mirušo sniegā.

— Turp, uz pakalniņu, biedri vecāko leitnant, — staršina sacīja. — Rotas komandieris lika savākt vienkopus. Jau vakar no sapieriem aizņēmāmies trofeju spridzekļus. Spridzināsim, tāpēc ka zemi cirst ir briesmīgi grūti.

«Jā, Cugunovs jau ir paspējis visu izrīkot, kaut arī kauja tikko beigusies. Gan savākt kritušos, gan kur tos sanest, gan kur apbedīt. Bet spridzekļus ir sagādājis jaū vakar. Viņa rotā šinī ziņā valdīja stingra kārtība — pa visu laiku nevienu no savējiem nav pametis neapbedītu.»

•— Cik tad pavisam ir? — Sincovs jautāja.

— Trīs jau aiznesām, bet otro numuru, Pjatokovu, vēl meklējam.

— Labi, rīkojieties, — Sincovs soļoja tālāk.

Vācu ložmetējs atradās pie ieejas transformatora būdas drupās.

Būda bija pamatīgi apstrādāta ar granātām. Sniegs visapkārt nosēts ar drēbju skrandām un cilvēku ķermeņiem. Pati būda bija pilna ar miroņiem. Droši vien tanī ir sildījies vesels vads. Tā atradās nelielā pakainiņā, kuru apjoza ierakums, bet uz divām pusēm stiepās satiksmes ejas. Taču ierakumos kritušo nebija — visi būdā. Acīm redzot, vācieši bija tik briesmīgi pārsaluši, ka par spīti pavēlēm visi sablīvējās tur, bailes no sala bija spēcīgākas par disciplīnu un pašaizsardzības jūtām.

Kas ir šai būdā un cik viņu tur guļ, — to jau vairs nevarēja saprast. Taču šorīt tas vācietis ar sirmajām uzacīm, riskēdams ar savu dzīvību, vēl pūlējās, lai viņi paliktu dzīvi. Runāja pa radio tādā balsī, ka, pat šlikti zinot valodu, viss likās skaidrs. Bet viņi tik un tā nesaprata vai arī nenoticēja.

Pagājis garām transformatora būdai, nogāzē uz paleju Sin-covs bedrītē cieši pie sagrautas mājas pamatiem ieraudzīja mūsu karavīra līķi. Tas gulēja bedrē uz mutes, rokas izstiepis uz priekšu; kā bija līdis, tā arī kritis. Uz galvas ar īsi apcirptiem matiem rēgojās melns plankums pār visu pakausi. Bet lodes notriektā cepure aizsviesta soli tālāk no galvas. Kritušais ģērbies vatenī, uz muguras patukša mantu soma, zem vienas izstieptās rokas automāts, bet kājās velteņi. Tātad vācieši naktī ir šāvuši, dzirdēdami troksni, un nogalinājuši, taču dienā nav pamanījuši, — ja būtu pamanījuši, tad būtu novilkuši velteņus.

«Nav manējais,» Sincovs nodomāja. «Šonakt, kad sūtījām izlūkos, nebija nekādu zaudējumu. Bet varbūt tas ir Sešdesmit otrās armijas izlūks, kas naktī līdis pie mums cauri vāciešu pozīcijām?»

— Pagriezīsim, paskatīsimies, — viņš teica Ivanam Avdeji-čam. — Varbūt ir klāt dokumenti, — kaut gan saprata, ja izlūks, tad droši vien dokumentu nebūs.

Kad mirušo pagrieza, izrādījās, ka viņam ir jau paveca cilvēka seja un acis aizlipušas ar sniegu. Ivans Avdejičs atpogāja vateni un pārmeklēja kabatas. Dokumentus neatrada. Virs kabatas bija pieskrūvēta gvardes krūšu nozīme. Tātad pirms iešanas izlūkos tomēr bijis žēl no tās šķirties, instrukcija palikusi neizpildīta.

— Nav mūsējais, — Ivans Avdejičs noteica, ieraudzījis nozīmi.

«Būs jāpasaka' Cugunovam, lai apbedī kopā ar savējiem,» Sincovs nodomāja un jau iedams uzsauca Ivanam Avdejičam, kas vēl kavējās pie kritušā:

— Nu, ko tu tur meklē?

— Tūlīt, biedri vecāko leitnant.

Ivans Avdejičs panāca Sincovu. Tagad viņš nesa divus automātus, vienu kaklā, otru plecā, bet virs savas mantu somas bija uzmetis mugurā arī pustukšo, kritušajam noņemto somu.

— Nevarējāt bez tās iztikt?

— Aukliņa makten stingri sasieta, nevarēju aukstumā atraisīt. Es tāpat apčamdīju, nav jau tur nekā, tikai sausiņi un sautētas gaļas kārba. Tomēr kādēļ lai atstāj, biedri vecāko leitnant?

Sincovs atmeta ar roku, nekā neatbildējis. Tiešām gan, kādēļ lai atstāj? Zaldātu būšana ...

Netīrs, saplacis un noledojis, ar šķembām nosēts sniegs čirkstēja zem kājām. Šķembas bija to izraibinājušas no vienas vietas kā ar baku rētām.

Pavasarī, kad kusīs sniegs, cik gan daudz līķu atklāsies šeit zem kupenām un drupām, cik daudz bez vēsts pazudušo, lūk, tādu kā šis, kuram Ivans Avdejičs noņēma mantu somu!...

— Biedri vecāko leitnant, — Ivans Avdejičs pēkšņi priecīgi iesaucās. — Lošakovs ved fricil ...

Sincovs pagriezās un ieraudzīja krēslā pavisam tuvu pienākušo otrās rotas kareivi Lošakovu, kurš arī bija tāds pats pavecs vīrs kā Ivans Avdejičs, taču saviem gadiem vēl neparasti sprigans.

Mazais, līkkājainais Lošakovs gāja pa priekšu, bet trīs soļus viņam aiz muguras sekoja ļoti liela auguma vācietis.

— Esat sveiks, biedri vecāko leitnant. — Lošakovs apstājās un pielika roku pie ausaines. Un vācietis, kas tikpat kā pēc komandas apstājās trīs soļus aiz Lošakova, arī pielika roku pie laiviņas.

— Kāpēc tad jūs vedat gūstekni nevis sev pa priekšu, bet aiz muguras kā govi uz tirgu? — Sincovs jautāja.

— Es no viņa nemaz nebaidos, pats man padevās, — Lošakovs atteica. — Bet aiz muguras vedu tāpēc, lai kāds pa tumsu viņu nenokniebj. Viņš tik liela auguma, ja iešu aiz muguras — mani aiz viņa nevarēs saredzēt.

Lošakovs, kā parasts, dzina jokus un zināja, ka bataljona komandieris to saprot,- bet tieši tādēļ jau arī jokoja, lai viņu ievērotu un pēcāk stāstītu, kā Lošakovs veda savu frici.

— Vācietis ir komandieris, biedri vecāko leitnant. Pats saka, esot rotas komandieris!

— Kas tad jums pavēlēja viņu vest uz aizmuguri?

— Leitnants pavēlēja: viņš teica, sak, ja nu fricis tev personīgi ir kapitulējis, tad personīgi arī ved. Kad tev vēl tāda izdevība gadīsies!... Un vācietis turklāt vēl tik izskatīgs, tikpat kā Pēteris Lielais.

— Oficieris? — Sincovs jautāja vācietim.

— Kein Offizier, kein Offizier! — vācietis satraukti iesaucās. — Ķamerad ...

— Rotas komandieris, — Lošakovs piebilda, vācieti pārtraukdams. — Pats taču atzīstas.

— Pagaidiet, Lošakov, jaujiet viņu uzklausīt, — Sineovs apsauca.

— Kamerad... — vācietis vēlreiz atkārtoja un, acīm redzot, cerēdams, ka šoreiz viņu sapratīs, ātri sāka runāt vāciski:

— Ich bin selbst übergelaufen. Habe heute Rundfunksendung gehört, habe selbst kapituliert... Ich bin kein Offizier, ich bin Batallionschreiber... Ich war früher Mitglied der Sozialdemokratischen Partei... Ich habe kapituliert, nachdem die Rede des Genossen Heller gehört habe. Genosse Heller versprach, daß allen, die kapitulieren, das Leben erhalten bleibt...

Kaut gan vācietis ļoti steidzās paskaidrot visu, kas, pēc viņa domām, varēja garantēt drošību, Sineovs ar dievu uz pusēm galveno saprata un viņu pārtrauca.

— Warten sie. Wenn sie kapitulieren, alles gut. Gehen essen. — Un pagriezās uz Lošakova pusi. — Vediet prom un manā vārdā pasakiet, lai tūlīt pabaro.

Taču Lošakovam negribējās tik ātri šķirties no bataljona komandiera, ja nu viņš to bija saticis.

— Atjausiet jautāt, biedri vecāko leitnant, ko viņš jums tur teica? Vai apliecināja, kas viņš ir?

— Apliecināja, apliecināja, — Sineovs atteica, nevēlēdamies sarūgtināt Lošakovu. — Ejiet... Nevajag tik daudz pļāpāt...

Lošakovs turpināja ceļu, tāpat iedams vācietim pa priekšu, bet Sineovs un Ivans Avdejičs dažus soļus tālāk, jau pie paša komandpunkta, ieraudzīja Zavaļišina kalsno augumu, kas lin-goja pretī.

— Es steidzos pie tevis, domāju, ka tu vēl atrodies pie Cugu-nova, — Zavaļišins sacīja un, noņēmis brilles, uzmanīgi noslaucīja ar kabatas lakatiņu stiklus; viens no tiem bija pa vidu pārsists pušu.

,— Labi, ka pats esi iedomājies, — Sineovs teica. — Es jau tik un tā gribēju sūtīt tev pakaļ. Ja tur vēl kaut kas notiks sakarā ar savienošanos, tad kā vietnieks politdarbā gādā, lai būtu atbilstošā līmenī! Bet bārdu gan varēji noskūt! Kaut svētkiem par godu ...

— Nu kā tad tur bija, kā tad bija? — Zavaļišins nepacietīgi jautāja.

— Visumā labi. Cugunovs tev izstāstīs. Vai no pulka vēl nav pavēles, ko darīt tālāk?

— Iļjins pašlaik sēž pie telefona, runā ar štāba priekšnieku.

— Nu tad ej, un es arī iešu, — Sineovs sarosījās.

Iegājis pagrabā, viņš tur vēl atrada Iļjinu ar klausuli rokā.

— Skaidrs: — Iļjins paskatījās uz Sincovu un turpināja kaut ko atzīmēt kartē. — Un arī tas ir skaidrs... — Viņš vēl kaut ko atzīmēja. — Man viss skaidrs ... Klausos, neatstāt pozīcijas līdz artilēristu atnākšanai... Esat sveiks!

— Nu vai jūs pats viņiem paspiedāt roku, tāpat kā es jums? — Iļjins jautāja, nolicis klausuli un cieši paspiezdams Sincovam roku.

— Pats paspiedu.

— Bet vai savējos nesatikāt?

— Savējos nesatiku, tas ir, bija gan ļaudis no manas bijušās divīzijas, bet es viņus nepazīstu, un viņi savukārt nepazīst nevienu no tiem, kurus es pazinu.

— Protama lieta! Tik ilgs laiks jau pagājis... Decembra sākumā jūs ievainoja. Kopš tā laika viss ir izmainījies. Mums decembra sākumā bija vēl Tarahovskis ...

— Kas jums šeit jauns? — Sincovs jautāja.

— Tūlīt ziņošu. Tomēr pastāstiet, kā savienojāties.

Kad Sincovs ļoti īsi par to visu pastāstīja, Iļjins īdzīgi no-krekstējās:

— Ek, mēs nepadomājām par karogu! Vajaflzēja arī mums sagādāt karogu un pasniegt viņiem! Septiņpadsmit dienas lauzāmies šurp, bet nepadomājām!

Tas, ka pulka komisārs bija pievācis karogu, uz Iļjinu neatstāja sevišķu iespaidu. Toties tas, ka Sešdesmit otrā armija bija sagatavojusi karogu, bet mēs ne — tas viņu sarūgtināja. Tādās lietās viņš bija jūtīgs.

— Nu, kas tad no jauna? — Sincovs apsēdās pie galda.

— Jaunumu daudz. Paskatieties, kur mums pavēlēts iziet šī vakara un nakts laikā. — Iļjins pavilka ar zīmuli pa kreisi un uz priekšu, aiz līnijas, kas vēl vakar apzīmēja kartē pretinieka priekšējo pozīciju. Zīmulis slīdēja pāri blakus stāvošā Cvetkova pulka vakardienas pozīcijām un apstājās divus kilometrus tālāk.

— Tā, — Sincovs novilka, izbrīnījies par notikumu straujo gaitu. — Bet kur tad būs Cvetkovs?

— Cvetkovs pagaidām vēl atrodas šeit, kur mēs iziesim. Bet būs vēl vairāk pa labi — nodos mums savu iecirkni un aizies uz citu vietu, kas uz šīs kartes vairs nav redzama, tuvāk pie Volgas. Tāpat kā mēs, palieks tagad fronti stingri uz ziemeļiem.

— Jā, Cvetkovs ir šodien tālu pavirzījies uz priekšu, — Sincovs piebilda.

— Viņš pirmais savienojās ar Sešdesmit otro armiju, — Iļjins teica. — Gandrīz stundu ātrāk nekā mēs. Kad no jums ieradās sakarnieks un paziņoja, ka esam savienojušies, tad jau ir Cernišovs (Černišovs bija jaunais pulka štāba priekšnieks), ir Tumanjans — visi sēdēja man uz kakla. Kā tad tā, Cvetkovs ir savienojies, bet jūs tur muļļājaties?! Tā ka mēs divīzijas mērogā neesam pirmie, kas savienojušies! Bet jūs droši vien domājāt...

— Tam nav nozīmes, ko kurš domā!... — Sincovs dusmīgi atcirta, tāpēc ka tiešām to iedomājās, kad savienojās, un tagad nebija diezin cik patīkami atcerēties.

— Nekas, — Iļjins mierināja, — lai Tumanjans sūkstās par Cvetkovu, bet savā pulkā mēs tik un tā esam pirmajā vietā. Un vispār pašlaik jau visur ir savienojušies, tikpat kā zobrati — zobs zobā. Tagad priekšniecībai galvenās rūpes, lai viss noritētu saskanīgi, — izrīko, uz kurieni kuram jāpārvietojas.

Sincovs neatbildēja. Atspiedis galvu rokās, viņš klusēdams raudzījās kartē, lēnām apjauzdams to neparasto, kas pēkšņi bija noticis šīs īsās ziemas dienas nogalē. Neparastais bija tas, ka vācieši vairs nestāvēja pretī viņa bataljonam. Priekšā bija savējie. Līdz pašai Volgai. Bet vācieši, pēc tam, kad to karaspēks tika sašķelts, palika pa labi un pa kreisi no šī pārrāvuma. Un tagad, tumsai iestājoties, gan šeit pie mums, gan tur, Sešdesmit otrajā armijā, droši vien visur pagrieza daļas jaunos virzienos: vienus ar fronti uz dienvidiem pretī vāciešiem, kas palika Sta-ļingradas centrālajā daļā, bet citus ar fronti uz ziemeļiem, pret tiem, kas turējās rūpnīcu rajonā. Viņu divīziju pagrieza uz ziemeļiem. Tas kļuva skaidrs no maršruta, kuru Iļjins bija iezīmējis kartē.

— Bet mūsu vietā ieradīsies artilērijas pulka štābs, — Iļjins piebilda.

— Skaidrs! — Sincovs. sacīja, nenovērsdams acu no kartes un domādams pavisam ko citu — par to, ka bataljons pārvietosies uz jauno koncentrēšanās vietu pa apvidu, kuru viņš jau sen pazīst pēc šīs pašas kartes. Tikai toreiz viss bija otrādi: no šejienes uzbruka vācieši, bet mūsu divīzija turējās aizsardzībā otrā pusē.

— Ko jūs tā skatāties, es visu esmu atzīmējis!

— Pagaidi, — Sincovs apsauca. Jā, toreiz mēs domājām, ka kaut kur te atrodas vācu divīzijas štābs. Bet šeit mitinājās tā vācu pulka štābs, kurš cīnījās pret viņa bataljonu. Bet, lūk, šeit-atradās vācu artilērijas pozīcijas, un viņš daudzreiz lika mūsu artilēristiem šaut uz tām.

— Koncentrēšanās pie šīs atzīmes, — IJjins parādīja,

— drupu rajonā. Tur tagad stāv Cvetkova trešais bataljons, bet tas pārvietosies pa labi.

— Drupu rajonā, — Sincovs atkārtoja. — Atraduši orientieri! Te visapkārt ir drupu rajons... Nu, labi, gan atradīsim.

Sincovs parakņājās lauka somā un izvilka no turienes mazu, vecu, ar roku zīmētu triju māju un tām pieguļošo ielu shēmu, kur kādreiz cīnījās viņa bataljons, un nolika to blakus kartei. Krustiņš uz kartes atradās pavisam tuvu šīm vietām.

Viņš to pasacīja Iļjinam un piebilda:

— Velns viņu zina, tādēļ ka agrāk karoju no otras puses, Sešdesmit otrajā armijā, šodien ir tāda sajūta, it kā būtu saticies pats ar sevi.

— Jā, var teikt, ka tev ir laimējies, kā tur, tā šeit.

— Laimējas tad, kad visu laiku karo vienā daļā, tad gan laimējas, — Sincovs iebilda un, sajutis, ka ar šo atbildi ir nepelnīti apvainojis Iļjinu, bet reizē ar to netieši arī visus citus bataljona biedrus, piemetināja: — Es, protams, esmu laimīgs, ka tagad karoju kopā ar jums. Bet, atklāti sakot, sākumā, kad, no hospitāļa iznācis, nenokļuvu savā vecajā daļā, jutos kā izsists no sliedēm.

Un viss, ko viņš šobrīd teica, bija taisnība, — ir viens, ir otrs, ir trešais.

— Vispār jau protams, — Iļjins piekrita, kaut.arī jutās aizskarts, taču labi saprata, ka saruna paliek saruna,'bet tik un tā pēc septiņpadsmit dienu ilgām kaujām tas bataljons, kurā viņi tagad karo, Sincovam jau nozīmē deviņas desmitdaļas no visas pasaules. Tā šobrīd ir tagadne, bet viss pārējais, lai cik dzīvi to atcerētos, — pagātne.

— Vai Ļevašovs nav rādījies? — Sincovs jautāja.

— Nē.

— Taisni brīnums.

— Cik es sapratu pēc sarunas pa telefonu, — Iļjins sacīja,

— viņš gandrīz visu dienu pavadīja pie Zirjanova.

Zirjanovs, soda bataljonā par leitnantu pazeminātais pulkvedis, kas uzbrukuma pirmajās dienās tika nozīmēts Sincovam par vietnieku, jau desmit dienas komandēja kaimiņu bataljonu, un pirms trim dienām, tūlīt pāri vienai dienesta pakāpei, tika paaugstināts par kapteini.®

— Bet kādēļ tad visu dienu pie Zirjanova? — Sincovs jautāja.

— Zirjanovs no paša rīta bija ielīdis maisā, radās grūts stāvoklis, kamēr Cvetkovs nebija izrāvies uz priekšu.

— Cvetkovs šodien ir vīrā, — Sincovs piebilda.

— Jā, — Iļjins atguvās, — es tev nepateicu pašu interesantāko! Kad Cernišovs zvanīja, viņš informēja, ka divīzijas komandierim jauns ierindas dienesta vietnieks. Un vai tu zini, kas?

— Nu?

— Tavs sievasbrālis Artemjevs. Sēdēja, sēdēja mūsu divīzijā, kamēr sasēdēja.

— Viņš par to tikai priecāsies.

— Ko viņš lai citu dara? — Iļjins piemetināja. — Tie, kurus no štāba pārsviež ierindā, visi kā viens priecājas. Taču cits patiešām priecājas, cits ne.

— Tātad man būs tagad jādien radinieka vadībā ... Miera .laikā to nepieļautu, — Sincovs pavīpsnāja. — Tiklīdz uzzinātu,

sūtītu vienu uz vienu pusi, otru — uz otru!

— Tagad ir karš, tagad par to nedomā. Bet sliktākā gadījumā, — Iļjins iesmējās, — lai Artemjevu pārvieto, kur grib, bet tevi gan mēs nelaidīsim prom no bataljona, pat ar paaugstinājumu.

Un sirsnība, ar kādu to pateica Iļjins, kurš diez kā nemīlēja svaidīties ar vārdiem, Sincovu iepriecināja līdz sirds dziļumiem.

Iļjins, kurš kauju laikā bija dabūjis leitnanta pakāpi, tagad, lai notiktu kas notikdams, bija drošs kandidāts uz bataljona komandiera vietu un pats to labi zināja. Un tomēr pateica to, ko pateic^. Sincovam pēkšņi likās, ka tik bezgala sen bija tas pirmais vakars, kad viņš ieradās bataljonā un notika pirmā iepazīšanās ar ļaudīm, no kuriem divi — Luņins un Osjkins — vairs nav starp dzīvajiem, divi —"Bogoslovskis un Karajevs — guļ hospitāļos, bet pārējie — Iļjins, Zavaļišins, Ribočkins, Cu|u-novs, Harčenko — arī tagad atrodas agrākajās vietās un karo kopā ar viņu un ar citiem, gan vecajiem, gan jaunatnākuša-jiem, salīdzinot ar kuriem viņš pats šeit jau ir vecs bataljona komandieris. Zaudējumi paliek zaudējumi, bet bataljonu tik un tā nevar iznīcināt! Vai nu pirmie vai ne, tomēr šodien savienojās ar Sešdesmit otro armiju, tur vairs neko nevar grozīt!

— Ek, Iļjin! — Sincovs iesaucās, pieceldamies no galda un ļaudamies pēkšņi uzbangojušām jūtām. — Ek, Iļjin! — viņš atkārtoja vēlreiz un uzlika rokas uz Iļjina šaurajiem, kaulainajiem pleciem.

— Kas ir?

— Nekas, es tikai priecājos, ka mēs karojam kopā un ka esam piedzīvojuši šo dienu.

Un, palaidis vajā Ijjina plecus, uzmauca galvā- ausaini un teica:

— Es paņemšu izlūkus un iešu pirmais pa nosprausto maršrutu. Tās man ir pazīstamas vietas. Pēc tam tev atsūtīšu pavadoņus.

— Es jau izsaucu uz šejieni visus rotu komandierus, izņemot Cugunovu. Bija tāda nojauta, ka vajadzēs tiem dot uzdevumu pārvietoties. Drīz būs klāt, — Ijjins teica. — Vai nepagaidīsiet?

— Ja tā, tad pagaidīšu, kamēr tie ieradīsies. — Sincovs apsēdās, nenoņemdams ausaini. — Bet pēc tam tu šeit visu nokārto, savāc kopā, nekā no saimniecības neatstāj, un lai nebūtu atpalikušo un noklīdušo. Uzņemies šīs rūpes.

— Viss skaidrs, tikai, par nožēlošanu, nekas liels nav palicis, ko vākt.

Iļjins īsi nopūtās, un šie vārdi un īsā nopūta piešķīra viņu sarunai to rūgtumu, kas bija neizbēgams, patiesi novērtējot bataljona veikumu. Lai cik izcila diena bija šodien un lai cik ļoti tā viņus tuvināja galīgai uzvarai šeit, Stajingradā, taču rītdien bataljonam atkal vajadzēs karot, bet arvien mazāk palika ar k o karot, un šīsdienas kauja arī bija iecirtuši savu robu.

•

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

Tas, ka drupu rajons tiešām izrādījās pazīstams, daudzējādā ziņā atviegloja Sincova pūles šinī naktī. Vispirms viņš pieņēma iecirkni no Cvetkova pulka bataljona komandiera, kopā ar to ložņāja pa drupām, nolika apsardzē savus ļaudis to vietā, kuri atstāja šo pozīciju un aizgāja. Pēc tam kļuva nemierīgs prāts par to, kur atrodas salaidnis ar kreiso un labējo kaimiņu, bet to nevarēja tumsā uzreiz noskaidrot.

No pagraba, kurā viņi apmetās, nācās izstiept ārā vairākus vāciešu līķus, taču neizskatījās, ka tie būtu krituši kaujā; visi bija ar pārsējiem, laikam dienā šeit tika novietoti no ievainojumiem mirušie.

Pēcāk, kad sāka ierasties savējie, Sincovs ar rotu komandieriem sāka precizēt, kur kurais apmetīsies. Tomēr naktī pēc kartes vien noskaidrot ir par maz, vajag visu aptaustīt un aiziet līdz katrai pozīcijai. Ar to viņš nodarbojās vēl divas stundas kopā ar Ribočkinu.

Tiesa, bataljona iecirknis tagad nebija liels — viss cieši kopā, bet šī nelielā platība bija tik ļoti izrakņāta ar sprādzienu bedrēm un pieblīvēta ar apgāztām sienām, sadegušu tehniku, ķieģeļu drumslām un sasalušiem līķiem, ka pats velns te varēja lauzt kaklu.

Kad Sincovs atradās pie Cugunova un precizēja tā rotas iecirkni, viņš jautāja, kas notika vēlāk uz augstienes, kur savienojās.

— Pēc tam atnāca daudzi no viņu puses, — Cugunovs stāstīja, — bija vesels mītiņš.

— Un kā tas noritēja?

— Tā nekas, labi. Politiskais vietnieks jums izstāstīs skaistākiem vārdiem, — Cugunovs teica bez ironijas, jo viņš tiešām tā domāja, ka viņa pienākums ir darīt darbu, bet, kas attiecas uz izstāstīšanu, tad tas jebkuram citam, ne tikai Zavaļišinam paveiksies labāk.

Taču Zavališins vēl arvien nerādījās. Abi ar Iļjinu vāca kopā saimniecību. Tas grūts uzdevums, it īpaši naktī, un nebija nekāds brīnums, ka viņi vēl nav ieradušies. ^

Apstaigājis rotu iecirkņus, Sincovs kopā ar Ribočkinu atgriezās savā pagrabā, kas jau bija drusku piekopts, bet telefons vēl arvien klusēja. Ivans Avdejičs — zelta cilvēks! — uz vācu sausā spirta bija uzvārījis katliņu tējas. Abi ar Ribočkinu izdzēra pa krūzei un iegrauza sausiņus.

— Varbūt uzsildīt sautēto gaļu? — Ivans Avdejičs jautāja.

«Iespējams, ka tā pati,» Sincovs nodomāja par mantu somu, kas tika noņemta kritušajam izlūkam, un atteicās. Jutās tik noguris, ka negribējās pat ēst, tēja — tas ir kas cits.

— Paraugiet, biedri vecāko leitnant, vai šitās brilles nederēs vecākajam politvadītājam? — Ivans Avdejičs atkal pienāca pie galda un nolika Sincovam priekšā brilles raga rāmjos. Viena lēca tām bija ieplīsusi.

— Tāpat kā viņam, arī ieplīsušas, — Sincovs sacīja.

— Viņam pašā vidiņā, bet šitās maliņā. Kur tagad lai ķer veselas? — Ivans Avdejičs neapmierināti iebilda. — Kolīdz pateicāt, es jau trīs dienas zaldātiem prasu — bet nekā neatrod: visas pušu!

Sincovs paņēma no galda brilles un pielaikoja — viss uzreiz kļuva miglains. Jā, stipras gan, varbūt Zavaļišinam derēs. Droši vien tās bija valkājis kāds pusakls vācietis, arī ierobežoti derīgs...

Taču Iļjins un Zavaļišins kā nerādījās, tā nerādījās. Un pagaidām nebija ari sakaru ar pulku — štābs vēl atradās kaut kur ceļā.

— Vai jūs agrāk šinī pilsētas daļā karojāt? — Ribočkins jautāja, atkal uzurdīdams Sincovam atmiņas, kuras bija pagaisušas — šis nakts rūpēs.

— Jā. Bet kā tu zini?

— Es jau pašā sākumā, atcerieties, kad mēs iztaujājām, kur jūs esat karojis, to atzīmēju sev Staļingradas plānā.

— Tev pat ir plāns, skaties tikai, cik tālredzīgs! — Sincovs nobrīnījās.

— Decembrī, kad beidzām karaskolu, es šo plānu nozīmēju uz pauspapīra pilsētas lasītavā no vienas pirmskara grāmatas. Toreiz mēs visi sapņojām, ka brauksim uz Staļingradu.

«Jā, labs zēns, kā Iļjins mēdz sacīt par viņu, pat ļoti labs zēns!» Sincovs nodomāja. «Ja paliks dzīvs, droši vien no viņa iznāks aktieris, varen jauki skandē dzejas.»

— Es pats šinīs mājās nekaroju, — Sincovs teica, — bet šeit kādu laiku atradās mūsu pulka štābs. Es karoju drusku vairāk pa labi, kur tagad stāv Zirjanovs, — iespējams, ka viņa KP būs apmeties tanī pašā mājā, kur bija manējais. Tur ir ļoti labs pagrabs.

— Vai aiziesiet uz turieni? — Ribočkins jautāja.

— Intereses pēc aiziešu, ja iznāks laiks. Toreiz to saucām par «māju ar strazdu būri».

— Kāpēc «ar strazdu būri»?

— Tur pagalmā bija ierakts stabs un pie tā piestiprināts strazdu būris, putnu mājiņa. Tagad, protams, diezin vai ir saglabājies. — Viņš palūkojās uz Ribočkinu un ieraudzīja, ka tam galva liecas uz galda pusi.

— Ej atgulies.

— Paguliet labāk jūs, biedri bataljona komandieri.

— Guli vien. Kad man uznāks miegs — pamodināšu. Nebaidies, nežēlošu.

Ribočkins pagriezās nost no galda, apgūlās uz sola un uzreiz iemiga, vairs nepiebilzdams ne vārda. Un, tikko apgūlās, tā uz galda ietrinkšķējas telefons. Tātad ir sakari ar pulku!

— Devītais klausās!

Vada otrā galā bija kapteinis Černišovs, pulka štāba priekšnieks.

— Kur atrodies?

— Kur pavēlēts.

— Precizē.

Sincovs precizēja.

Cernišovs uzstādīja vairākus jautājumus, kurus varēja arī neuzstādīt, pēc tam sacīja:

— Apsveicu, tev jāizmaksā.

— Paldies, — Sincovs pateicās, no šiem vārdiem sapratis, ka tomēr štābā tam ir bijusi sava nozīme, ka viņa bataljons pulkā pirmais savienojās ar Sešdesmit otro armiju. — Ja ir jāizmaksā — tad skaitos parādnieks.

— Es tā klausos, ka tu nemaz sevišķi nepriecājies.

— Par ko lai pārliecīgi priecātos, — Sincovs atrunājās, — karš vēl nav beidzies.

— Kā nu redzi, — Cernišovs noteica. — Man ir viss.

Sincovs nolika klausuli, sadzirdēja aiz muguras soļus un

nodomāja, ka tas ir Iļjins. Bet tas bija Ļevašovs.

— Kā tev klājas? — Ļevašovs neapsēzdamies jautāja.

— Gandrīz visi esam jau pārcēlušies uz jauno vietu, — Sincovs atbildēja. — Gaidu Iļjinu, atvedīs tos, kas vēl nav šeit. Sēdieties. Pacienāšu ar tēju.

— Nevajag, tēju dzeršu savās mājās, kad atgriezīšos. Kopš pusdienas neesmu bijis pulkā, nonīku pie Zirjanova. Pieredzējis gan ir, tomēr uzrāvās, vācieši viņu gandrīz vai krietni saplucināja. Visu laiku cenšas pierādīt, kas viņš ir. No vienas puses — labi, bet no otras — slikti. Kad aizraujas, ir gatavs veltīgi galvu nolikt — un ne tikai savu vien ... Kas tur tā krāc?

— Ribočkins.

— Pamatīgi sarauj, — Ļevašovs piemetināja.

Sincovs piegāja pie Ribočkina, pagrieza galvu, kas ar muti un degunu bija iespiesta ausainē, un viņš tūlīt sāka elpot vienmērīgi un dziļi kā bērns.

— Se, saņem. — Ļevašovs aizbāza roku aiz kažociņa un izvilka no turienes kaut ko mazu, avīzes gabaliņā ietītu. — Apsveicu. No personiskajiem krājumiem.

Sincovs nesapratnē paraudzījās uz viņu un attina papīriņu; tajā bija divi jauni «ķieģelīši».

— Ko, vai tad kapteiņa pakāpi iedevuši?

— Vai tad no manis pirmā dzirdi, vai?

— Tas man ir jaunums.

— Kas tad tas par jaunumu? Tumanjans man pateica jau dienā.

— Jums pateica, bet man ne. No viņa visu dienu esmu saņēmis tikai brāzienus.

— Skat, patmīlīgais velns, — Ļevašovs noteica, — cik briesmīgi ņem pie sirds, ka Cvetkovs savienojās pirmais! Nespēja pat savu bataljona komandieri apsveikt ar jauno dienesta pakāpi. Es jau biju nolēmis no Zirjanova laisties taisni uz pulku, bet tad nodomāju: nē, iegriezīšos, iedošu «ķieģelīšus».

— Paldies.

— Avdejič! — Ļevašovs uzsauca un, kad Ivans Avdejičs ienāca, parādīja uz Sincovu: — Pieskrūvē kapteinim «ķieģelīšus», citādi viņš nav ģērbies atbilstoši dienesta pakāpei.

Sincovs atbrīvojās no kažociņa un novilka pār galvu formas blūzi.

— Pieskrūvējiet, kā nākas, lai būtu labi cieši.

— Ņem kažociņu uz pleciem, — Ļevašovs teica.

Sincovs uzmeta plecos kažociņu un iesmējās, atcerēdamies sarunu ar pulka štāba priekšnieku.

— Kāpēc tu smejies? — Ļevašovs jautāja.

— Cernišovs mani apsveica pa telefonu, bet es nesapratu. Viņš saka: «Es tā klausos, ka tu nemaz sevišķi nepriecājies,» — bet es atbildu: «Karš vēl nav beidzies.» Es taču domāju, ka apsveic mani ar savienošanos!

— Lai saprati kā saprazdams, atbilde tomēr bija muļķīga, — Ļevašovs rāja viņu. — Kā tad lai nepriecājas? Vai tikai tad sāksim priecāties, kad karš būs beidzies? Blēņas! Ja pa ceļam nepriecātos par katru sīkāko uzvaru, tad es ar savu raksturu līdz kara beigām nenodzīvotu. Kā tad notika pati savienošanās? Bija skaisti?

Sincovs pastāstīja, kāds bija šis brīdis, un tagad, kad stāstīja, ikdienības un pat it kā vilšanās sajūta, kuru izjuta tobrīd, bija pagaisusi, izzudusi — arī pašam šis mirklis jau sāka likties skaists. Un balss pat druscīt nodrebēja, kad viņš stāstīja par to, kā kareivji bija izklājuši uz finiera gabala karogu, bet politvadītājs uz tā rakstīja: «111-ās karavīriem ...»

— Un kur tad palika tas karogs?

— Vairs šeit nav, to pievāca.

— Kas tad pievāca? — Ļevašovs drūmi noprasīja; viņš necieta, ja tādās reizēs nerēķinājās ar viņu, rīkojās pulkā bez viņa ziņas.

— Uzdrāzās virsū kaut kāds pulka komisārs no armijas politdaļas un pievāca. Es gan viņam sacīju, ka tas dots mūsu divīzijai, bet, acīm redzot, esmu tādās lietās stulbs. Viņš paskaidroja, cik es esot neapzinīgs, pievāca karogu un aizstiepa līdzi. Traki steidzās.

— Kā tad viņu sauc? — Ļevašovs jautāja, un acis viņam samiedzās gluži šauras.

— To viņš man nepavēstīja, — Sincovs atbildēja.

— Un kāds šis izskatījās?

— Kāds izskatījās? — Sincovam pēkšņi bija grūti atbildēt, kāds izskatījās pulka komisārs, tādēļ ka atmiņā tas neizskatījās nekāds — vienkārši bija pulka komisārs jaunā, baltā kažociņā. Viņam gan bija ari seja, bet tā nepalika prātā, atcerējās vienīgi balsi, lietišķu un steidzīgu, un cik tas negaidīti ātri metās atpakaļ, kad bija pievācis karogu. Taču to visu viņš Ļevašovam nestāstīja, tādēļ ka pats vēl nebija īsti skaidrībā par arvien pieaugošo nepatiku. Viņš tikai pavīpsnājis noteica:

— Jaunā kažociņā.

Un domās pie sevis ar īgnumu piebilda: «Baltum baltā — pa sniegu ar to nav lodāts, ierakumos nav gulēts. Bet karogā ieķērās tikpat kā aj zobiem!»

— Būs bijis tas pats parazīts, neviens cits, — Ļevašovs nikni izgrūda. — Es tikai brīnos, kā viņš pie tevis aizkūlās. Vai tad tanī brīdī tur bija klusums, vai?

— Jau kādas divdesmit minūtes bija kluss, — Sincovs atbildēja.

— Gāja turp, kur klusāks. Gāja, kur klusāks, bet uzgāja virsū Sešdesmit otrajai. Laimējās, sunim! Tagad vēl iebāzīs kaut kur avīzē, kā viņš personiski savienojies!

Sincovs izbrīnījies palūkojās uz Ļevašovu.

— Vecs paziņa, vai?

Ļevašovs brīdi klusēja. Vispirms nikni nošņaukājās, it kā pat vārds «paziņa» viņam nebūtu pa prātam. Pēc tam pasmaidīja un domīgi teica:

— Tāds paziņa, ka es brīvprātīgi ietu uz soda bataljonu par vada komandieri, ja tikai man ļautu komandēt biedru Bastrju-kovu! Tur viņš ar savu dialektiku no manis tālu neaizmuktu. Tur ir skaidra padarīšana! Vai nu griez vācietim krūti pretī — vai lode pakausī!

Viņš to sacīja ar tādu niknumu, ka Ivans Avdejičs, kurš ienesa formas blūzi, pat parāvās atpakaļ.

— Nekas, nāc vien, — Ļevašovs teica.

Sincovs paņēma no Ivana Avdejiča formas blūzi. Caurumiņi, kas palikuši no kubiku skrūvītēm, bija rūpīgi nogludināti, bet ķieģelīši pieskrūvēti taisni tur, kur tiem pienākas būt.

— Paldies, — Sincovs pateicās, uzvilkdams formas blūzi un nevarēdams saprast, kāpēc Ivans Avdejičs, kuram netikās uzturēties priekšniecības tuvumā, tagad stāv un nekustas no vietas.

— Gribu jautāt, biedri kapteini. — Ivans Avdejičs izvilka aiz muguras paslēpto plakanpudeli. — Varbūt tādam gadījumam par godu biedrs bataljona komisārs lauzīs savu solījumu?

— Itin nekādam gadījumam par godu nevaru. Esmu devis pārlieku stingtu solījumu. Bet pēcāk, kad aiziešu, bataljona komandieris iedzers kopā ar tevi. Neuztraucies, mēs vēlāk liksim politiskajam vietniekam viņu pārbaudīt: ja nebūs neko baudījis — dabūs rājienu ar ierakstu.

— Jā, redz tā, — Ļevašovs ierunājās, tiklīdz Ivans Avdejičs izgāja, un acis atkal viņam samiedzās pavisam šauras. — Ja reiz esmu iesācis, tad izstāstīšu līdz galam.

No.Ļevašova stāsta Sincovs saprata, ka viņš ir dienējis kopā ar Bastrjukovu kara sākumā, abi cīnījušies Odesā, un tās divīzijas komisārs Bastrjukovs jau toreiz bijis briesmīgs nelietis; bet pats sevi pārspējis vēlāk Krimā kritiskajās dienās, kad Piejūras armijas daļas,' kas nebija paspējušas aiziet līdz Pereko-pam, Krimas kailajās stepēs aplenca vācieši, kuri bija izlauzušies pie Perekopa. Armijai bija divas izejas: vai nu atiet pa vēl brīvo ceļu uz Kerču, vai arī par spīti visam doties uz Se-vastopoli. Kara padomē tika nolemts: iet uz Sevastopolil Un Ļevašovam, kurš tanī laikā bija armijas štāba komisārs, komandieris pavēlēja panākt un pagriezt atpakaļ divīziju, kurā viņš agrāk bija dienējis un kura tagad jau sākusi atkāpties uz Kerču.

Ļevašovs toreiz izdrāzies bruņumašīnā cauri vāciešiem, vienas kolonas priekšgalā atradis divīzijas komandieri un Bastrjukovu, mutiski paziņojis viņiem pavēli, tad nodevis to rakstveidā divīzijas komandierim un, negaidīdams, kad beigsies nule sākusies bombardēšana, sēdies bruņumašīnā un aizbraucis uz artilērijas pulku, kuru arī vajadzēja pagūt pagriezt atpakaļ.

Piecas minūtes pēc viņa aizbraukšanas divīzijas komandieris, kurš tā arī nebija paspējis dot kādus rīkojumus, krita, adjutants, kurš bija klāt, kad notika saruna, — arī, bet pulka komisārs Bastrjukovs iesēdies «emkā», kas palikusi vesela, un, padrāzdamies pulkiem garām, aizbraucis uz Kerču. Tikai vakarā, kad no divīzijas joprojām nepienāca nekādas ziņas, cits štāba virsnieks aizkūlās līdz tai un noskaidroja, ka tur par pavēli neviens nekā nezina. Divus pulkus tomēr paspēja pagriezt uz Sevastopolī, bet vienu tā arī nepaspēja.

Ka pulka komisārs Bastrjukovs iesēdies mašīnā un, nevienam nekā nesakot, aizbraucis uz Kerču, tas štāba oficierim tika paziņots, bet, kas pēc tam noticis ar Bastrjukovu, to nenoskaidroja, — visu aizēnoja Sevastopole.

— Toties mani pavēlnieks tanī dienā pirmo reizi mūžā nosauca par nelieti, teica, ka es esot nobijies, neesot aizvedis pavēli uz divīziju. Bez tribunāla lēmuma pats pielika pie sienas, izvilka mauzeri un būtu nošāvis, roka nebūtu drebējusi. Bet es stāvēju, rokas gar sāniem nolaidis, un klusēju. Zināju, ka tūlīt būs jāmirst kā nelietim un neviens par mani nekā cita jau vairs nepierādīs, tādēļ ka nebiju atvedis parakstu par saņemšanu — pavēle tika nodota bombardēšanas laikā. Mani nenošāva tikai tāpēc, ka es nelūdzos, nepaskaidroju, stāvēju un klusēju. Tik un tā negribēju vairs dzīvot, ja biju zaudējis uzticību. Taču viņš nolaida mauzeri un teica: ^Lasies prom no manām acīm.» Ka es tomēr esmu bijis divīzijā, viņš uzzināja tikai vēlāk vakarā. Viss pārējais, starp citu, tā arī balstījās tikai uz ticību: paraksta nav, un dzīvu liecinieku, izņemot biedru Bastrjukovu, arī nav. Bet tas palika dzīvs ne jau tādēļ, lai apliecinātu, kā viss notika, — pats taču grib dzīvot tālāk! Ko visu tikai es šodien neesmu pārdomājis, kopš ieraudzīju to divīzijā, — pašam taisni kauns! Norit kauja, Zirjanovam klājas grūti, ļaudis iet bojā, taču es domāju par tādu mēslu! Un nespēju aizmirst.

— Bet kādēļ viņu vajag aizmirst? — Sincovs iebilda. — Ja mēslu neizmetīs ārā, tad tas mūžam peldēs pa virsu.

— Tur jau tā lieta, ka peldēs, — Ļevašovs piekrita. — Man nebija nejausmas, ka viņš vēl ir starp dzīvajiem, domāju, bēgdams būš pa ceļam nosprādzis. Un pēkšņi šodien, kad aizvedu atpakaļ uz divīzijas politdaļu to vācieti, redzu: Berežnojam blakus baltā kažociņā stāv tāds kā pazīstams. Skatos un neticu savām acīm: pats biedrs Bastrjukovs!

Bet Berežnojs saka viņam par mani: «Trīssimt trīsdesmit otrā pulka komandiera politiskais vietnieks Ļevašovs! Noteikti iegriezieties viņa pulkā!» Taču šis ne aci nepamirkšķināja. Paskatījās uz mani un palocīja galviņu, sak, sveiki, biedri bataljona komisār! It kā es nebūtu es un viņš nebūtu viņš.

— Nu, un ko tu? — Sincovs jautāja.

— Ko es? Es skatos uz viņu un domāju: varbūt iznaca tā, ka cilvēks mani nepazina? Nē, es domāju, tas nav iespējams, tādēļ ka mēs abi tik un tā esam tie paši. Viņš ir viņš, un es esmu es. Pieliku, kā klājas, roku pie cepures un vērsos pie Berežnoja: «Atļausiet, biedri pulka komisār, atgriezties pulkā?» Uz kreiso —

un aiziet. Eju un domāju par biedru Bastrjukovu: ja viņš spētu nogalināt ar skatienu, noteikti šautu man mugurā!

— Un ko tālāk?

— Ko tālāk? — Ļevašovs atsaucās. — Tālāk karosim ar fri-čiem, tāpat kā karojām līdz šim.

— Un tā tas paliks?

— Līdz decembrim nezināju, ka viņš atrodas šeit, un pēkšņi ap Jaungadu dzirdēju viņa uzvārdu, — Ļevašovs ierunājās atbildes vietā. — Pat jautāju kādam instruktoram, no kurienes viņiem politdaļā uzradies šitais Bastrjukovs, vai tik ne no Krimas? Nē, tas saka, taisni otrādi, esot no Karēlijas frontes. Re, kur šis bijis aizkūlies!

— Bet ko tu domā darīt? — Sincovs neatlaidīgi atkārtoja.

— Ko ar viņu lai tagad dara? Sakarā ar uzvaru Staļingradā rakstīt par viņu denunciāciju, ko šis darīja četrdesmit pirmajā gadā? Bet ja nu viņš pa šo laiku ir kļuvis par varoni? Vai tad tā negadās? Pats redzēji, atbrauca pie tevis uz pirmajām līnijām, bet četrdesmit pirmajā viņu nevarētu aizvilkt uz pulku pat ar striķiem ...

— Tomēr tas, ko tu stāstīji par Krimu, tas taču ir ārkārtējs gadījums!

— Vai toreiz bija mazums ārkārtēju gadījumu, — Ļevašovs iebilda. — Ja ieskatītos viņa dienesta lapā — droši vien kopš tā laika ir izdarījis dažādus labus darbus! Vai nu citādi paaugstinātu? Taču es, redz, neticu, ka tie ir labi, bet pierādīt nevaru. Un negribas ar viņu smērēties.

— Bet, ja viņš citreiz, kad pienāks kāds grūts brīdis, atkal nodos, kas tad būs vainīgs? — Sincovs nikni noprasīja.

— Nu lai taču viņš iet pie... — Ļevašovs nolamājās. — Starp citu, ja tu gribi zināt, tas ir viņa nopelns, ka sīvo es neņemu ne mutē. Kad toreiz braucu pie viņiem uz divīziju, nervus mierinādams, pa ceļam ierāvu malku no pudeles. Bet, ja nebūtu dzēris, varbūt tomēr būtu paņēmis parakstu. Un, kad pēc tam dabūju stāvēt pavēlnieka mauzera stobra priekšā, nozvērējos nedzert līdz kara beigām. Bet, ja tik ilgi nenodzīvošu, tad arī neizdzeršu ne malka. Ko tu klusē? Nepiekriti man?

— Nē, nepiekrītu.

— Nu vilks ar tevi, ja nepiekrīti. — Ļevašovs pēkšņi aizdomīgi pameta acis uz Sincovu. — Vai tikai tu neiedomājies, ka es baidos ar viņu saplēsties?

— Tā es nedomāju.

— Tad ir labi. Bet par pārējo man pašam jāizlemj, un es to daru.

Viņš paberzēja seju ar plaukstam un nožāvājās.

— Tagad iešu.

Sincovs gāja viņu izlaist no pagraba. Gribēja pavadīt arī tālāk, bet Ļevašovs atteicās:

— Štābs jau ir apmeties jaunajā vietā, un ceļu es zinu. Bet no kādiem klejojošiem vāciešiem es nebaidos, ja esmu kopā ar Feoktistovu, lai nāk kaut vai pa trīs uz katra. — Viņš pameta ar galvu uz savu milzīgo raitnieku, kas izslējās turpat blakus, un, ieklausījies tālajos kaujas trokšņos, pacilāti iesaucās: — Tomēr pārcirtām gan fašistus divās daļās, tikpat kā čūsku ar lāpstu, lai viņus velns parāvis: galva šeit, kājas tur!...

Ļevašovs aizgāja, bet Sincovs, palicis viens, mirkli pastāvēja zem neparasti klusajām debesīm, kur tikai retumis skanēja dārdi, un, atgriezies pagrabā, pamodināja Ribočkinu.

— Padežurē pie telefona, kamēr atnāks Iļjins, bet es uz īsu brīdi aiziešu pie Zirjanova.

— Apskatīsiet savas agrākās pozīcijas? — Ribočkins saprotoši jautāja.

— Jā. Ivanu Avdejiču paķeršu līdzi un atsūtīšu atpakaļ, lai jūs zinātu, kur es atrodos. Tiklīdz Iļjins atgriezīsies, tūlīt sūti man pakaļ, vai arī ātrāk, tikko rodas kaut mazākā vajadzība ...

— Kā tad ir, Ivan Avdejič, vai vēl vari nostāvēt uz kājām? — Sincovs jautāja, kad viņi divatā izgāja no pagraba.

— Kopš rīta neesmu dzēris, — Ivans Avdejičs teica. -

— Es jau nedomāju par to. Droši vien šodien esi noguris.

— Bet kurš tad nav noguris! Karojam jau otro gadu, visi cilvēki ir noguruši, — Ivans Avdejičs teica un nogaidoši apklusa: ko īsti bataljona komandieris grib teikt?

— Es arī esmu noguris, bet nevaru nosēdēt uz vietas, — Sincovs atzinās, viņš to sacīja, it kā juzdamies vainīgs, ka tagad ne tikai pats iet turp, kur viņam nav nepieciešams iet, bet velk līdzi arī raitnieku. — Es tomēr priecājos, ka man piešķīruši kapteiņa pakāpi, — viņš sacīja vaļsirdīgi, kā tuvam cilvēkam, un Ivans Avdejičs jau arī tāds bija.

— Kā lai nu nepriecājas, — Ivans Avdejičs piekrita. — Dienesta pakāpe paliek dienesta pakāpe. — To viņš teica kā vecākais jaunākajam, būdams pats pret tādām lietām vienaldzīgs, bet saprazdams, ko tas nozīmē citiem, it īpaši tiem, kas gados jaunāki. Ar savu ļoti ikdienišķo ārieni un pa daļai apzināti apgūto prasmi nelīst citiem acīs Ivans Avdejičs — Sincovs to jau sen saprata — bija gudrs vīrs un stingrs savos spriedumos par cilvēkiem, to skaitā ari par tiem, kuriem bija padots kā ierindnieks. Pret Bogoslovski, pie kura bija par raitnieku pirms Sin-cova, viņš izturējās ar lēnprātīgu labsirdību, kā pret vāja rakstura, bet labu cilvēku. Kādu Sincovam svešu kapteini, ar kuru liktenis viņu bija savedis kopā jau pirms Bogoslovska, atklāti pieminēja kā padullu. Un, kad Iļjins savā jauneklīgajā stingrībā, pēkšņi ienākdams un dzirdēdams Ivana Avdejiča atmiņas par šo kapteini, viņu apsauca, teikdams: «Par komandieriem tā nerunā!» — Ivans Avdejičs, turēdams rokas gar sāniem, jautāja: «Bet kā tad lai dara tādā gadījumā, biedri leitnant, ja viņš, arī būdams kapteinis, tomēr no tiesas ir padulls?»

Sincovs juta, ka pret viņu Ivans Avdejičs izturas gandrīz kā tēvs, nevis tādā ziņā, ka raitnieks varēja būt viņam tēvs pēc gadiem, bet tanī ziņā, ka Ivans Avdejičs, acīm redzot, bija ar mieru uzskatīt viņu par dēlu un reizē samierinājās ar viņu kā priekšnieku.

Pateicis, ka dienesta pakāpe paliek dienesta pakāpe, Ivans Avdejičs klusēdams gāja dažus soļus bataljona komandierim līdzi un pēkšņi ieprasījās:

— Vai esat dzirdējis par ģenerālmajoru Golohvostovu, biedri kapteini?

— Neesmu dzirdējis.

— Mūsu frontē viņš komandē divīziju. Pirmajā pasaules karā bijām ar viņu vienā ložmetējnieku komandā. Es biju pirmais numurs, viņš otrais. Pilsoņu karā — es biju sarkanais kareivis, bet viņš — ložmetējnieku rotas komandieris. Pēc pilsoņu kara es demobilizējos, bet viņš aizgāja uz karaskolu. Viņš tagad ir ģenerālmajors, bet es atkaliņ ierindnieks. Abi esam dzimuši deviņdesmitajā. Redz, ko nozīmē dienesta pakāpe.

Sincovs neatbildēja. Gaidīja, kas būs tālāk.

— Mēs te reiz runājām ar leitnantu Ribočkinu. Es stāstu par šito Golohvostovu, bet viņš saka: «Ja piecdesmit trīs gadu vecuma komandē divīziju, tad nav nekur tālu ticis, novecojis.» Pēc viņa domam, iznāk tā, ka Golohvostovs ir jau par vecu, lai komandētu divīziju. Bet es savos gados neesmu par vecu, lai būtu ierindnieks.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Sincovs jautāja. — Kam tad ir taisnība?

— Visiem taisnība, biedri kapteini, — Ivans Avdejičs teica. — Par ko kurš iesaukts, par to ari dien. Karš visiem viens. Bet tā prātošana, ko dzirdēju no Ribočkina, ir tikai jaunības muļķība. Vairāk nekas.

Kad bija nogājuši trīssimt metrus un Sincovs uzzinājis no sargkareivja, ka Zirjanovs ir apmeties tieši tepat pagrabā, viņš Ivanam Avdejičam lika iet atpakaļ.

— Labāk jau būtu pagaidīt jūs šeitan.

— Ja būšu vajadzīgs, tad sūtīs man pakaļ. Un tad jūs atnāksiet, lai citam nav jāmeklē.

— Saprotu, — Ivans Avdejičs sakārtoja uz pleca automātu un nozuda tumsā.

Pagrabs, kur tagad atradās Zirjanova komandpunkts, bija tas pats, par to nevarēja būt šaubu. Šeit Sincovs bija mitinājies, kad viņu iecēla par bataljona komandieri, un no šejienes, kad nebija noturējušies, atkāpās uz nākamo ielu.

— Sveiks kaimiņ! — Zirjanovs teica, pieceldamies no lāviņas. — Biju nodomājis rīt pats aiziet pie tevis apslacīt jauno dienesta pakāpi, bet izrādās, ka tu esi veiklāks par mani.

— Bet kā tu zini?

— Tagad zinu tāpēc, ka redzu no tava izskata, bet pirms tam Ļevašovs stāstīja. Apsveicu, ka esi mani atkal panācis, — Zirjanovs to pateica viegli un priecīgi, bez kādas skaudības; no viņa vārdiem bija jūtams, ka atkal tic sev, un, ja viņu nenogalinās un neievainos, tagad īsā laikā atgūs visu, ko bija zaudējis. — Tātad karš iet uz priekšu, bet kanceleja skrīvē, piešķir gan tiem, kam vajag, gan tiem, kam nevajag. Nu, kā tad būs, vai apslacīsim?

— Labāk atturēšos. Vēl tas būs jādara kopā ar savējiem ... — Sincovs teica.

— Un vai tad es neesmu tavējais? Es arī esmu bijušais tavējais, — Zirjanovs augstsirdīgi teica. — Ar manu toreizējo noskaņojumu, ja būtu ticis par vietnieku pie kāda maitas — skaidrs kā diena, būtu nonācis atpakaļ soda bataljonā^

— Bet kāds šodien noskaņojums? — Sincovs jautāja.

— Noskaņojums viduvējs. Sadevu vāciešiem, bet arī pats dabūju. Vāciešus krietni apsitām, kad līda pretuzbrukumos, sniegs kļuva gluži melns, bet arī paši daudz zaudējām. Ja vēl trīs dienas jākaro tā kā šodien, tad var palikt bez biksēm. Kāds man ir noskaņojums, paklau, Jevgrafov? — viņš uzsauca cilvēkam, kas sēdēja tālāk pagrabā. — Tu to zini labāk.

— Manuprāt, nav slikts, — Sincovam pazīstamā, vienaldzīgā balsī noteica cilvēks, kas sēdēja dziļāk pagrabā. Tas bija pulka pretizlūkošanas nodaļas jaunākais pilnvarotais. Pirmajās kauju dienās, var sacīt, viņš neizkustējās no Sincova bataljona, bet pēdējā laikā nezin kādēļ vairs tur nerādījās.

Viņš piecēlās, panācās pretī un klusēdams pakratīja Sinco-vam roku.

— Mēs ar Jevgrafovu dzīvojam saderīgi, — Zirjanovs teica.

— Šodien pat abi kopā atsitām ar granātām vāciešus. Izrādās, viņš varen dūšīgi met granātas. Nezināju, ka tas tā. Viņam ir laba pašaizsardzības sajūta.

— Beidz muldēt, — Jevgrafovs teica.

— Nevajag skaisties, es tā runāju aiz mīlestības.

— Kāds stāvoklis bataljonā? — Jevgrafovs jautāja Sin-covam.

— Tā nekas, — Sincovs atbildēja, — parādies pats, paraugies.

— Kad pavēlēs, — parādīšos.

— Parādies vien, mums nav iebildumu.

— To neviens jums neprasīs, — Jevgrafovs sacīja. — Kaut arī būtu iebildumi. — Un pagriezās uz Zirjanova pusi. — Es iešu.

— Apvainojies, vai? — Zirjanovs jautāja.

— Nu ko tu, kaptein, tēlo naivo, — Jevgrafovs atcirta.

— Pats zini, ka mani izsauca uz pulku jau dienā.

— Ja dienā izsauca, tad dienā arī būtu gājis, bet tagad pārnakšņo tepat, ja esi palicis. Varbūt es baidos, ka tavā vietā neatsūta man kādu urķi. Labāk jau sēdi tu pats.

— Paldies.

— Nevajag skaisties, dod ķepu, — Zirjanovs noteica; viņa balsī bija jūtama vaļsirdība.

— Pagaidām. — Jevgrafovs sacīja. — Ja ar tevi iznāk darīšana, tad vajadzētu saņemt pienu par veselībai kaitīgu darbu.

— Bet tu savējos brīdini, varbūt tad neviens cits negribēs nākt, un pats atgriezies.

Jevgrafovs klusēdams pamāja ar galvu Sincovam un izgāja.

— Man patīk paķircināt, — Zirjanovs teica. — Pielipis man kā dadzis, uzrakstīju par viņu pat relāciju medaļai «Par drošsirdību».

— Ar šito jau nekas, bet ar kādu citu tu norausies.

— Nu, lai arī. Esmu nolēmis reizi par visām reizēm: vai nu dzīvot, vai nedzīvot.

Viņi stāvēja pagraba vidū, un Zirjanovs ievēroja, ka Sincovs uzmanīgi aplūko telpu.

— Ko tu tā skaties? Vai tev ir sliktāka vieta, vai?

— Mans KP atradās šeit divas nedē|as.

— Kad?

— Oktobrī.

— Tiešām šeit? — Zirjanovs jautāja, it kā viņš vēl arvien tam neticētu. — Nu tad gan ierausim pa malkam uz atgriešanos vecajā vietāl — viņš pamāja uz plakanpudeli, kas bija nolikta uz galda.

<— Droši vien jau esi iemetis bez manis, — Sincovs teica.

— Druscīt iedzēru kopā ar pilnvaroto par to, ka viņš ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Bija žēl, ka aiziet. Tiešām gan, atsūtīs vēl viņa vietā kādu maitas gabalu, viņiem jau sitās mantas netrūkst.

— Ja tu jau esi dzēris un man vēl tas būs jādara, tad nedzersim.

— Nu nedzersim ar, — Zirjanovs ātri piekrita. — Man pašam ir bail šodien iekampt par daudz. Nokreņķējos pa dienu. Viņi tomēr vēl sirdīgi karo... Pietiek blenzt uz sienām. Sēdies.

— Tomēr labi, ja var apmesties četrās sienās, — Sincovs apsēzdamies noteica.

— Tas tiesa. Vai tu atceries, kā uzbrukuma trešajā naktī pārnakšņojām Ķiršu gravā? — Zirjanovs atgādināja. — Ķiršu grava, bet sniegs līdz kaklam. Es tanī naktī gandrīz atsaldēju sev pašu vārīgāko vietu. Berzēju ar sniegu un domāju, nekā nebūs, nepaļaušos! Es taču vēl esmu jauns, man nav ne četrdesmit.

— Vai tad vēl nav? — Sincovs brīnījās. Viņam likās, ka Zirjanovam ir pāri četrdesmitiem.

— Tagad ir trīsdesmit astotais. Es taču aizlaidos pilsoņu karā trīspadsmit gadu vecumā. Biju Kotovska brigādē par jauno izlūku. Vai tu redzēji filmu «Sarkanie velnēni»? Tā ir par mani. — Zirjanovs iesmējās. — Ko tu tā skaties? Tiešām par mani. Es arī cīnījos pret Mahno bandām. Gāju pie viņiem izlūkos. Vārdu sakot, ļoti tuvu īstenībai.

Sincovs piecēlās, vēlreiz lēnām pārlaida skatienu pagrabam un sacīja, ka viņam laiks iet.

— Gan atsūtīs tev pakaļ, ja būsi vajadzīgs, — Zirjanovs iebilda.

— Tas jau tā ir, — Sincovs piekrita, — kad pārāk rausta, tad domā: kaut viņus jupis parāvis, vai tad nu nevar iztikt bez manis? Bet, kad neesi vajadzīgs vienu stundu, neesi vajadzīgs otru, tad sāc domāt: kā tad tā — vai patiesi neesi vajadzīgs?

— Kurā divīzijā tu biji Sešdesmit otrajā armijā? — Zirjanovs jautāja.

Kad Sincovs pateica, kurā divīzijā, iesaucās:

— Ak tu pasaulīt! Pie manis pirms stundas iegriezās apsildīties kāds vecākais politvadītājs, viņu politdaļas instruktors.

— Kāds viņš izskatījās?

— Nu tāds ar vasaras raibumiem, un deguns kā podziņa, īsts mūsu krievenieks.

— Bulkins?

— Var bū^ ka Bulkins, bet varbūt Veģins, — Zirjanovs atteica, — uzvārdu neiegaumēju. Bija atsūtīts pārbaudīt, lai no šo divīzijas nebūtu atpalikušo.

— Jā-ā! — Sincovs nīgri novilka un nopūtās: būtu viņš saticis šeit to Bulkinu, būtu uzzinājis par visiem, kas ir dzīvi un kas nav. — Negribas ticēt savām acīm! No šī paša pagraba mūs izspieda, un te nu mēs atkal esam atnākuši atpakaļ. Stāvu šinī pagrabā, un liekas, ka redzu to sapnī. Kas mēs bijām un kas esam kļuvuši? Un kā tas viss dienu pēc dienas griezās, griezās un visbeidzot apgriezās!

— Nekas, — Zirjanovs iesmējās. — Tu esi Ivans, un es esmu Ivans, mēs abi esam krievu stāvvīriņi: lai mūs gāž apkārt cik gāzdami, tā kā tā negulēsim. Fričiem tagad būs grūtāk pierast pie sava stāvokļa. Tik daudz gūstekņu pēdējās dienās saņēmām, un katram otrajam — skrūves nav kārtībā. Vai neesi ievērojis?

— Es pamanīju ko citu: vēl arvien maz padodas.

— Arī tāds laiks pienāks, — Zirjanovs teica. — Armijā, tāpat kā cilvēkā, ir galvenā ādere: kamēr tā nav pušu, tikmēr turas, bet, kad pušu, — tad cauri! Kad tu iedzersi par savu kapteiņa pakāpi, tad atceries, ka es arī piedalos!

Jau pienācis gandrīz pie sava komandpunkta, Sincovs sagrūdās ar Ivanu Avdejiču, kurš nāca viņam pretī.

— Vai Iļjins sūtīja?

— Viņš nesūtīja, bet jūs taču pavēlējāt Ribočkinam manā klātbūtnē, tiklīdz Iļjins atgriežoties, tā lai ejot jums pakaļ, — Ivans Avdejičs sacīja.

— Nu pareizi. Bet kur ir Zavaļišins?

— Arī atgriezās. Kas tad šim var notikt!

Ieiedams pagrabā, Sincovs cerēja ieraudzīt uzreiz visus trīs — Iļjinu, Zavaļišinu un Ribočkinu. Taču Iļjina nezin kādēļ nebija. Zavaļišins gulēja, bet Ribočkins viens pats staigāja no viena kakta otrā un kaut ko pie sevis murmināja, ar dūri mētādamies, — staigāja bez mitas un skandēja dzejas, lai neaizmigtu.

— Ko tu tur skaiti?

— Tāpat vien, neko.

— Pats esi ko sacerējis, vai?

— Nē, pats neesmu sacerējis, — Ribočkins noliedza, kaut gan no sejas bija redzams, ka paša sacerētas.

— Bet kur tad Iļjins?

— Aizgāja, — Ribočkins teica, — atnāca un aizgāja, gribēja redzēt pats savām acīm, kur atrodas rotu komandpunkti.

«Nu, protams, savām acīm — ar manām vien nepietiek,» Sincovs īgni nodomāja. Redzēdams, ka Iļjins raujas, no kājām krizdams, viņš reizumis biedriski centās atvieglot tā darbu — kaut ko pats tam palīdzēt, tomēr parasti tas neizdevās. Neizdevās arī šodien. Veltīgas pūles. Bataljona komandieris ir apstaigājis rotu komandpunktus, bet viņam pa pēdām aizvilcies arī štāba priekšnieks.

— Bet Zavaļišins tūlīt apgulās, — Ribočkins piebilda. — Un jūs arī ejiet gulēt.

— Un tu?

— Es jūs apsveicu visu vārdā pats pirmais!

«Tātad Ivans Avdejičs jau visiem ir izstāstījis,» Sincovs nodomāja. «Nu to jau arī varēja gaidīt.»

— Paldies, — viņš pateicās. — Nu, pieņemsim, es iešu gulēt. Bet kad leitnants Ribočkins gulēs? Pēc kara, vai?

— Es iešu gulēt pēc Iļjina atgriešanās. Kad apslacīsim jūsu dienesta pakāpi — tas jums jāizlemj. Uzkoda man ir — bički tomātos, vesela kārba.

— Ja uzkoda ir, gan atradīsim piemērotu brīdi, — Sincovs noteica un, apskatījies, kur varētu gulēt, atlaidās uz lāviņas blakus Zavaļišinam, kurš bija piespiedies pie sienas.

«Iedams gulēt, ir tīšām apgulies tā, lai vēl kāds varētu tur piemesties,» Sincovs nodomāja par Zavaļišinu, un tās bija pēdējās domas, kas viņam vēl iešāvās prātā.

Viņš pamodās, izdzirdējis sievietes balsi, nevarēdams saprast, cik ilgi gulēts, — daudz vai maz. Kaut gan pa miegam kā miglā dzirdēja divas balsis — sievietes un vīrieša, tomēr no Zavaļišina balss nebūtu pamodies; pamodās no sievietes balss. Tā likās pazīstama.

— Man ir vajadzīgi tikai divi cilvēki — un tikai līdz rītam, bet, ja mūsējie ieradīsies ātrāk, tad uz vēl īsāku laiku. Es jūs ļoti lūdzu...

Sincovs, vēl acis neatvēris, atspiedās uz kāda ķermeņa ar iokām un piecēlās sēdus. Zavaļišina vietā gulēja Iļjins, izstiepies visā savā mazajā augumiņā it kā pēc komandas «mierā». Viņš pat nepakustējās, kad pret viņu atspiedās. Atvēris acis, Sincovs ieraudzīja pagraba vidū stāvošā Zavaļišina sakumpušo muguru un tam pretī Taņu Ovsjaņņikovu kažociņā, ausaini galvā un ar automātu kaklā. Viņa stāvēja Zavaļišina priekšā taisni kā tāds automātists, kuru pašlaik fotogrāfē, labo roku uzlikusi uz spala, bet kreiso uz stobra.

— Es došu apsardzi un pats arī tur aiziešu, — Zavaļišins teica. — Bet jums nakti pie vāciešiem nav ko meklēt. Labi darījāt, ka atnācāt pie mums uz bataljonu.

— Nē, eš tā nevaru, — Taņa iebilda.

Viņi abi vēl nebija pamanījuši, ka Sincovs ir pamodies.

Viņš savilka ciešāk vaļīgi palaisto jostu ar naganu un piecēlās, juzdams, ka samiegojies grīļojas.

— Sveiki, dakter. Kas tad nu ir, ka mēs sākam tikties katru naktil

— Sveiki, — Taņa nedroši atbildēja, pēc balss spriežot, pirmajā brīdī viņu nepazinusi. Bet, kad pazina, iepīkstējās tik priecīgi kā kucēns: — Ai, kā man ir laimējies! — tā ka Sincovs pasmaidīja.

— Ir vai nav laimējies, to tūlīt noskaidrosim. Bet vispirms apsēdieties. Un neturiet manu politisko vietnieku automāta stobra galā. Viņš tik un tā nebaidās ne dieva, ne velna, tikai izskats ir tāds mānīgs — nav diez cik kareivisks.

— Labi, apsēdīšos, — Taņa teica. — Bet es ļoti steidzos.

Viņa noņēma pār galvu automātu, nogrūzdama zemē cepuri.

Sincovs noliecās, lai paceltu, bet Zavaļišins to izdarīja veiklāk.

— Paldies, — Taņa tencināja un nolika cepuri uz galda.

— Kur tad jūs te gadījāties? — Sincovs jautāja un pats sevi pārtrauca. — Vai nevēlaties tēju?

— Taisnību sakot — gribu gan, ja tikai var ātri, jo mani gaida.

— Es sagādāšu. — Zavaļišins izgāja.

— Kas jūs gaida un kur? — Sincovs jautāja. — Un pēc kā jūs esat atnākusi pie mums, es samiegojies lāgā nesapratu.

— Vakarā mani pagaidām norīkoja pie saņemtā vācu hospitāļa, lidz rītam, — Taņa stāstija. — Mēs tur devām produktus un drusku pārsienamo materiālu, un mani atstāja kā vācu valodas pratēju. No rīta solījās tos vispār no šejienes aizvākt. Bet nezinu, kā būs, manuprāt... — Viņa paraustīja plecus un ne-patejca līdz galam. — Atstāja mani un divus automātistus. Viņi nav mūsējie, iedeva no tās divīzijas, kas ieņēma hospitāli. Bet, izrādās, šie jau pārvietojas, un kāds seržants naktī atnāca un teica, lai arī automātisti ejot prom, citādi atpalikšot. Un viņi sacīja, ka ies prom, ja visa da|a jau aizgājusi uz citu vietu. Tomēr es pierunāju, lai drusku pagaida, kamēr es kaut kur sameklēšu citu apsardzi.

— Kā tad tā «pierunājāt»? Vajadzēja viņiem pavēlēt. Jūs taču esat virsnieks, — Sincovs sacīja, kaut gan saprata, ka nav nemaz tik vienkārši medicīniskā dienesta kapteinim, turklāt vēl sievietei, pavēlēt diviem pieredzējušiem automātistiem no citas daļas.

— Bet es jau arī viņiem pavēlēju, — Taņa atbildēja. — Teicu: ja te vēl daudz smilkstēsiet, labāk tad lasieties tūlīt pie velna, es palikšu viena pati ar vāciešiem.

— Tas tikai vēl trūka!

— Bet viņi man saka, — Taņa iesmējās. — «Mēs jūs tā neatstāsim, nāciet mums līdzi, biedri kara ārst, nekur šitie pusdzīvie friči tagad vairs neaizmuks. Bet, ja tomēr baidāties, tad ņemsim pataisīsim tos gluži aukstus.»

— Tas ir nelietis, kas to sacīja ...

— To tikai viens teica.

— Tā kā tā nelietis.

— Viņ; mani tur gaida, — Taņa iebilda.

— Bet kur jūs ņēmāt automātu — viņi iedeva?

— Nē, to man iedeva Rosļakovs.

— Kas tas Rosļakovs tāds?

— Mūsu evakuācijas nodaļas priekšnieks. Es jau būtu ari viena pati tur palikusi, nebaidītos no ievainotajiem. Bet ja nu starp viņiem slēpjas veselie un ar ieročiem?

— Tas ir pilnīgi iespējams, — Sincovs piekrita.

Taņa paskatījās uz viņa pārsaitēto roku un, juzdamās vainīga, jautāja:

— Es vakar pat nepajautāju, kas jums rokai.

— Bija un pārgāja. Vakarrītā pēdējo reizi pārsēja, — Sincovs atteica. — Vai manu otru paziņu, Pepeļajevu, nepaspējāt tur uzmeklēt?

— Nē. Bet es noteikti to uzmeklēšu: vai nu pati, vai ar kāda cita palīdzību. Noteikti!

— Nav diezin cik karsta, — Zavaļišins ierunājās, ienākdams ar tējkannu, — tomēr ...

— Ka tikai tēja. Pie vāciešiem negribējās dzert... Izgāju ārā pasūkāt sniegu, bet tas ir tik apkvēpis, ka kļūst nelabi.

— Šeit visapkārt sniegs ir sajaukts ar pulveri, saindēts, — Sincovs piemetināja. — Tas ir tikpat kā dzert jūras ūdeni, vēl sliktāk.

Zavaļišins ielēja Taņai tēju, un viņa lieliem malkiem sāka kāri dzert.

— Te tev ir sameklējuši brilles. It kā būtu stipras. Vai neesi pamēģinājis? — Sincovs jautāja.

— Stipras gan, tikai nav uz vajadzīgo pusi, — Zavaļišins iesmējās. — Es esmu tuvredzīgs, bet tās ir tālredzīgiem.

Sincovs paņēma no galda savu tukšo plakanpudeli, ielēja tur' drusku tējas, paskaloja, izlēja uz grīdas un atkal pielēja, tagad pavisam pilnu.

— To mēs dosim jums līdzi. Bet varbūt gribat arī drusku degvīna?

— Nē, negribu, — Taņa ielēja sev otru krūzi tējas.

— Tu slikti apkalpo, Zavaļišin, — Sincovs piezīmēja. — Bet tu nemaz nezini, cik viņa man veca paziņa. Tagad var sacīt, visvecākā paziņa pasaulē, kopš kara sākuma ... Un sausiņus ar paņemiet līdzi. — Viņš pagrāba no šķīvja saujā sausiņus.

— Kāpēc? Kur lai tos liek?

— Kur, kur... — Sincovs apgāja galdam apkārt un, nostājies Taņai aiz muguras, pats sāka bāzt viņai sausiņus kažociņa kabatā. Viņa sēdēja paklausīga un pēkšņi apklususi. — Bet kur tad atrodas tas jūsu hospitālis?

— Tepat netālu, ja iet atpakaļ taisni.no jums, tad būs kādi piecsimt metri.

— Bet kur tas atrodas, pagrabā?

— Tas nav pat pagrabs, bet tādas pusapaļas galerijas, nevar saprast, kas īsti.

— Alus darītavas noliktavas, — Sincovs sacīja. — Es zinu, kur tas ir. Nu ko tad jūs no mums gribat? Divus automātistus līdz rītam, ar ko tagadējos nomainīt?

— Jā, kaut vai divus.

— Skaties tikai, «kaut vai» divus. Vai jūs domājat, ka tas ir tik viegli? Protams, dosim jau. Un paši aiziesim līdzi apskatīt jūsu fričus. Tomēr ievērojiet: no rīta ļaudis būs vajadzīgi man pašam.

— Mūsējie solījās atsūtīt jau naktī vai nu sanitārus, vai kareivjus no saimniecības vada.

— Apsolīja, bet neizdarīja! — piemetināja līdz tam klusējušais Zavaļišins.

— Droši vien kaut kur nomaldījušies, meklē, vai arī kaut kas noticis, — Taņa jau grasījās aizstāvēt savu sanitāro daļu.

— Gluži vienkārši kaunu maizē apēduši. Pametuši sievieti vienu pašu veselā vāciešu hospitālī, — Zavaļišins pukojās.

— Kāds tam sakars ar sievieti? — Taņa dusmīgi jautāja.

Sincovs nedzirdēja šī strīda beigas — izgāja dot rīkojumu

par automātistiem. Pie sevis viņš jau bija nolēmis, ka bez diviem kareivjiem dos Taņai līdzi uz vācu hospitāli arī Ivanu Avdejiču. Uzticams večuks, ja kāds no vāciešiem tiešām sāks dīdīties, viņš to laikus pamanīs. Atcerējās, kā toreiz ar Zolotarjovu bija atstājuši Taņu būdā pie klibā mežsarga likteņa varā, nekādi nespēja aizsargāt... Bet tagad var aizsargāt, tas ir iespējams. Pat tad, ja patiesībā nebūtu nekā bīstama, tikai katram gadījumam.

Divus kareivjus paņēma no štāba apsardzes, viņu vietā pamodināja tos, kuri gulēja, bet Ivanu Avdejiču piecēla viegli, kā vienmēr, tikko pieskārās pie pleca, tas jau pielēca kājās.

— Sagatavojieties, Ivan Avdejič, nāksiet man līdzi.

Kad visu izrīkojis atgriezās pagrabā, ieraudzīja, ka Taņa sēž un gaida ar ausaini galvā un automātu kaklā, bet Zava|išins sajož kažociņu ar jostu un arī grasās iet.

— Ļaudis gaida, — Sincovs teica un paskatījās uz Zavaļi-šinu. — Kur tu gribi iet?

— Iešu pavadīt, ja tev nav iebildumu.

— Ir iebildumi, es pats iešu. Es taču teicu, — veca paziņa. Un man vecs parāds. Kādreiz pametu viņu mežā vienu pašu ...

— Kādēļ jūs tā runājat? — Taņa iesaucās. — Vecākais polit-vadītājs vēl nodomās, ka tiešām pametāt!

— Protams, pametu, — Sincovs palika pie sava, nelikdamies ne zinis par Taņas dusmīgo žestu, — bet tagad nepametīšu. Ko jūs dusmojaties? Pa daļai jokoju. Bet galvenais, esmu priecīgs, ka vēlreiz jūs satiku un varu pavadīt, varu ar jums parunāties kaut pusstundu. Kad vēl būs tāda izdevība? Ne jūs man varat to pateikt, ne es jums! Tā ir vai nav? Zavaļišin?

Zava|išins neatbildēja, vienkārši noņēma cepuri, nolika uz galda un atpogāja kažociņu. Un jau pēc tam pateica kā par pagatni:

— Es tikai domāju, ka, zinot valodu, es ar vāciešiem izskaidrošos vieglāk nekā tu, ja būs vajadzīgs.

— Ja būs vajadzīgs — arī es izskaidrošos, — Sincovs atbildēja. — Drīz būs divi gadi, kopš to vien darām kā skaidrojamies ar viņiem! Ejam, biedri medicīniskā dienesta kapteini. Es, sakot ar šodienu, starp citu, arī esmu kapteinis. Tā ka tagad iesim abi — divi kapteiņi... Pirms kara bija tāda grāmata. Vai esat lasījusi?

— Es tikai šoziem to izlasīju, kad gulēju Maskavā hospitālī.

— Vai patika?

— Ļoti. Un jums?

— Vairs neatceros. Vai ilgi gulējāt hospitālī?

— Divus mēnešus.

— Kur ievainoja?

— Vēderā.

Viņi jau bija izlīduši no pagraba un gāja, līkumodami starp drupām. Aiz muguras, sniegam čirkstot, soļoja Ivans Avdejičs un divi kareivji.

— Tā iznāca, ka vakar runājām par visu ko, tikai ne par jums. Vai bija smags ievainojums?

— Gandrīz nomiru. Labi, ka tanī pašā naktī pārveda pāri frontei ar lidmašīnu un pārlēja asinis.

— Un kā klājas tam klibajam mežsargam, pie kura mēs jūs atstājām?

— Kad mani izveda, tad vēl bija dzīvs. Bet vai jūs atceraties viņa meitu, to meiteni, kas jums rādīja komjaunieša biedra karti?

— Atceros, un kas tad ir? — Sincovs jautāja, nojauzdams ko sliktu.

— Vācieši viņu pakāra. Viņa bija mūsu sakarniece.

Sincovs iedomājās par Māšu, mēģināja atbrīvoties no šīs domas un nevarēja. Kad par tādām lietām stāstīs, lai cik gadu būs pagājis, laikam gan vienmēr viņu atcerēsies.

Viņš klusēja, un Taņa, sapratusi, kāpēc viņš klusē, arī gāja klusēdama, kamēr viņš pats atkal nesāka runāt.

— Kad jūs tur pametām, mēs ar Zolotarjovu vairākas reizes pēc tam atcerējāmies, kā lūdzāt, lai atstājam jums naganu ...

— Toreiz viņi mums nevienam nekā nedarīja. Pārmeklēja

māju un aizbrauca tālāk. Bet ja būtu atraduši naganu ... Toreiz jūs pareizi darījāt, ka mani neklausījāt. y

— To nu gan es nevarēju paredzēt, — Sincovs teica. — To es tikai tagad zinu, ka pareizi darīju, jūs neklausīdams. Taču va-‘ rēja gadīties, ka būtu arī nepareizi. Kādēļ tad jūs tā pēkšņi at-trieca pie vāciešiem?

— Es vienkārši gadījos pie rokas. Meklēja, kurš no ārstiem var sarunāties vāciski, un es aiz muļķības pieteicos. Bet tas ir , tikai pagaidām. Rītdien jau tur vairs nebūšu. Lai pameklē kādu citu, nevis mani.

— Vai vācu valodu iemācījāties tur, aizmugurē?

— Es jau skolā labi mācījos. Un institūtā bez latīņu valodas bija arī vācu. Un, protams, ari aizmugurē. Pusgadu strādāju pilsētas slimnīcā par medmāsu. Gebītskomisārs mums tur bija vācietis. Un ne jau viņš vien... — Viņa apklusa, un Sincovs juta, ka viņai negribas par to visu runāt.

Bet viņam, taisni otrādi, gribējās visu izstāstīt, kā bija tālāk: gan to, kā viņi ar Zolotarjovu gāja un kā viņu ievainoja, gan par gūstu un par bēgšanu. Varbūt pat par Ļusinu, jā, arī par Ļusinu. Gribējās tieši viņai izstāstīt visu, tādēļ ka tas bija sācies kopā ar viņu. Droši vien tādēļ.

— Manuprāt, mēs jau esam klāt, — viņš ierunājās.

— Jā, — viņa teica, — tikai nogriezīsimies tūlīt aiz šīm drupām.

Pagraba ieeja bija aizklāta ar divkārši saliktu sasalušu brezentu. Iekšā, aiz brezenta, pie pašas izejas dega kvēpene. Viens no automātistiem gulēja, noliecis galvu uz pleca. Otrs sēdēja, nolicis automātu uz ceļgaliem ar stobru uz pagraba iekšieni, un acumirklī pagrieza to pret ienācējiem, bet, ieraudzījis Taņu, Sin-covu un kareivjus, nomierinājās un pasmaidīja.

— Tomēr nepiemānījāt vis, biedri kara ārst. — Un sāka bukņīt aizmigušo biedru.

Sincovs^ ievilka nāsīs gaisu. No iekšienes, no turienes, kur tālumā spīdēja otra kvēpene, nāca smaga slimnīcas dvesma.

— Kas viņiem ir vecākais? — Sincovs jautāja Taņai.

— Galvenais ārsts, Oberarzt, es ar viņu runāju.

— Pasauciet, — Sincovs sacīja, griezdamies pie automātista, kurš tikai tagad beidzot bija pamodinājis savu biedru.

— Bet kuru tad, biedri kara ārst, — automātists jautāja Taņai. — Vai to, kas visu laiķu nāca pie jums un kaut ko murkšķēja?

— Jā.

— Viņš nāca arī pie mums un kaut ko murkšķēja, bet ko — nevar saprast. Es tikai parādīju, lai nenāk tuvāk par trim soļiem!

— Es tāpat pasaukšu, — Taņa sacīja un uzsauca vāciski: — Herr Oberarzt, kommen sie schnell zu uns!

Un uzreiz kādu trīsdesmit soļu attālumā tas atsaucās:

\

— Gleich, einen Augenblick!

1 — Schneller, Herr Oberarzt...

— Biedri kapteini, — automātists teica, — atļaujiet iet, ja līdz rītam neieradīsimies — uzskatīs par dezertieriem.

— Es jau par jums paskaidroju biedram kapteinim.

— Bet vai jūs zināt, uz kurieni jāiet?

— Seržants bija ienācis un visu izstāstīja. Nenoklīdīsim, — automātists priecīgi teica un pagriezās uz Taņas pusi. — Laimīgu palikšanu, biedri kara ārst.

Otrs neteica nekā, īgni sakārtoja automātu un paberzēja ar roku miega pilnās acis.

— Atļausiet iet, biedri kapteini?

— Tūlīt varēsiet iet, — Sincovs teica. — Kurš no jums piedāvājās kara ārstam piebeigt visu hospitāli? Jūs? — viņš griezās pie miegainā automātista.

— Viņš taču tikai pajokoja, biedri kapteini, — aizbildinājās otrs, jautrais kareivis, kurš visu laiku runāja viens pats.

— Es jautāju viņam, nevis jums. Jūs?

— Es.

— Man bija viens tāds zaldats, — Sincovs teica. — Sūtīju viņu pavadīt gūstekņus; bet viņš bija nostādījis tos vienu otram aiz muguras un no šautenes gāzis tieši virsū, pēdējam mugurā. Varbūt viņš arī domāja, ka joko: gribēja redzēt, cik cilvēkiem viena lode var izurbties cauri. Uzzināja, bet pats nenodzīvoja līdz naktij. Ar tiesas lēmumu ... Saprņti?

— Saprotu, — automātists teica, joprojām naidīgi, drūmi raudzīdamies Sincovā.

— Ja gribi vairāk fašistu nogalināt — ej snaiperos. Nevis par konvojētāju.

— Bet viņi taču ir zvēri! — ar histērisku pieskaņu balsī, iešņukstēdamies pēkšņi iekliedzās automātists, un viss ķermenis tam noraustījās kā lēkmē.

— Bet vai tu esi cilvēks?

— Es esmu cilvēks.

— Nu tad ar paliec cilvēks. Varat iet, — Sincovs teica. Un, kad tie abi izgāja, teica Taņai par to, kas bija raustījies: — Es varu gandrīz vai galvot, ka tas ir no bijušajiem kriminālistiem. Tie mīl trakot un šaut gūstekņus. Es vienreiz saņēmu papildinājumu no tādiem, kādus piecpadsmit gabalus. Daļa nekas, bet pārējie — histēriķi, cietsirdīgi draņķi, apmēram kā šitais.

— Herr Kapitän, ich bin Oberarzt, — divu soļu atstatumā

561

36 — K. Simonovs

/

no Sincova apstājies, viņa priekšā izstiepās vācu ārsts, tievsļ kā žagars.

— Vai varat viņam pārtulkot? — Sincovs jautāja Taņai.

— Varu.

— Pārtulkojiet: jūs atrodaties divīzijas novietnē, kuras pavēlniecības pārstāvis esmu es.

Kad Taņa to pārtulkoja, vācietis izslējās vēl taisnāk, kaut arī jau tāpat stāvēja saspringti.

— Es jums jautāju: vai jūsu hospitālī neatrodas veseli oficieri un zaldāti, kurus jūs slēpjat?

Viņš nogaidīja, kad Taņa pārtulkoja, saprata, ka vācietis grib uzreiz atbildēt, bet apturēja viņu.

— Otrs jautājums: vai jūsu hospitālī nav ieroču? — Un atkal apturēja vācieti. — Ja veselie ir, lai nāk ārā un padodas. Ja ir ieroči — nesiet šurp. Ja pēc tam mēs paši ko atradīsim, jūs tiksiet nošauts. Vai visu pārtulkojāt? — Sincovs jautāja Taņai, vēlreiz apturēdams vācieti.

— Visu.

— Tagad lai atbild.

— Nevienam no mums nav ieroču, — vācietis sacīja.

— Mums nav veselo. Mums nav viegli ievainoto. Mums ir tikai smagi ievainotie un apsaldēti.

Taņa pārtulkoja to, ko vācietis atbildēja, bet jau, iekāms viņa pārtulkoja, Sincovs juta, ka šis vācu ārsts, kurš no noguruma un bada grīļojās, runā patiesību. Un par spīti savam neaizsargāta cilvēka stāvoklim saka to, saglabādams savu pašcieņu.

— Sakiet, ka mēs rīt sniegsim viņiem iespējamo palīdzību.

— Es Viņam to jau teicu.

— Sakiet vēlreiz.

Un, kad Taņa pārtulkoja un vācietis pateicās: «Danke schon,» — Sincovs pamāja ar galvu un teica, ka vācietis ir brīvs un var iet pie saviem ievainotajiem.

Vācietis to noklausījās, pagriezās uz kreiso pusi un aizgāja atpakaļ pagrabā.

— Nezinu, kā armijas sanitārā daļa izlems, — Sincovs teica,

— bet es savas divīzijas komandierim tūlīt naktī ziņošu. — Viņš ar grūtībām elpoja smago gaisu. — Sī pazeme ož pēc kapsētas.

— Jā, tur ir baigi, es tur biju, — Taņa sacīja.

Sincovs paraudzījās uz Taņu un saprata, ka, lai cik ļoti gribētos aizvākt viņu no šejienes, par to nav ko domāt, un griezās pie Ivana Avdejiča:

— Vecāko seržant, palieciet šeit ar kareivjiem pie kara ārsta līdz pulksten astoņiem no rīta. Ja no sanitārās daļas ieradīsies ātrāk, tad nomainieties ātrāk.

— Viņi ieradīsies krietni ātrāk, nevar neierasties. Viņi taču zina. — Taņa to sacīja ne tik daudz Sincovam, cik tiem trim kareivjiem, vecajam un diviem jaunajiem, no kuru sejām varēja pārlieku labi noprast, cik ļoti viņiem nepatīkama šī dežūra.

— Domāju, ka vēl tiksimies. — Sincovs paspieda Taņai roku un neviļus izteica ar šiem parastajiem vārdiem tik stipru cerību, ka viņa nevarēja to nesajust... Pateica, pagriezās un iziedams dzirdēja kādu iznākam līdzi.

— Atļausiet pavadīt? — Ivans Avdejičs tumsā ierunājās aizvainotā balsī.

— Palieciet, es aiziešu viens pats, — Sincovs sacīja un piebilda to, ko gribēja teikt jau agrāk, tomēr likās nepiedienīgi to sacīt, citiem dzirdot. — Vai jūs nedusmojaties uz mani, ka es atstāju pie viņas?

— Pašu ļaudis — iztiksim, biedri kapteini.

Ieiedams savā pagrabā, Sincovs dzirdēja sarunas beigas, kura apklusa, viņam parādoties.

— Būtu pamodinājis mani vai arī gājis pats, — Iļjins dusmīgi teica.

— Es jau gribēju, — Zavaļišins arī dusmīgi atbildēja, — bet mūsu aknainis pats aizdzinās.

«Mūsu aknainis» Sincovam nebija nekas jauns. Zināja, ka aiz muguras viņu tā saukā. Sauca ari par kamieli. Zināja un nedusmojās. Un tagad ienākdams pat neizlikās, ka nav dzirdējis.

— Iļjin, beidz lamāt Zavaļišinu. Labāk padoma par kādu lāsīti. Apslacīsim tomēr manu kapteiņa pakāpi.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Donas frontē jau piekto diennakti norisinājās tas, ko vācu kara vēsturnieki vēlāk sauca par «Sestās armijas traģēdijas pēdējo cēlienu».

Artemjevs piedalījās šinī pēdējā cēlienā kā Simt vienpadsmitās strēlnieku divīzijas komandiera vietnieks. Divīzija kopā ar citām mūsu daļām piebeidza vācu tā saucamo ziemeļu grupu, kas bija ielenkta Staļingradas rūpnīcu rajonā. Aiz muguras, uz dienvidiem, dzirdēja arvien vairāk attālināmies kauju troksni

Staļingradas centrā, — tur pretojās Sestās armijas galvenie! spēki, bet ari šeit, ziemeļu grupā, spriežot pēc pretošanās, vācie4 šiem vēl bija palikuši ierindā daži desmiti tūkstoši cilvēku.

Piecu dienu laikā Artemjevs ļoti labi sadarbojās ar Kuzmiču. Viņu attieksmju pamatā bija Kuzmiča atklātība, pēc kuras, kā likās, nebija sevišķas nepieciešamības: nu, tavā divīzijā ieradies vietnieks un lai dien, kā pienākas. Bet, acīm redzot, Kuzmičs juta vajadzību runāt tik atklāti.

— Kad beigsies kauja, es likšos hospitālī dziedēt brūces. Vai esi to jau dzirdējis, vai arī tev nekā neteica? — viņš jautāja, nosēdinājis Artemjevu sev pretī.

— Neesmu dzirdējis.

— Tad izrādās, ka Pikins ar Berežnoju ir lāga vīri: teicās svešiem nestāstīt — un nav stāstījuši. Bet tu biji svešs — priekšniecības sūtnis! Tagad esi savējais, tagad arī tev jāzina. Ka pēc hospitāļa nedomāju atgriezties frontē, tās ir blēņas! Domāju gan! Bet šitai divīzijai krusts pāri, te mani negaidīs, jo nezina, uz cik ilgu laiku ^iziešu un kāds būšu pēc tam. Tāpēc par to galvu daudz nelauzi, kā sastrādāties ar mani. Centies sadarboties ar Pikinu. Pēc manis viņš nāks par divīzijas komandieri, ar viņu tev vajadzēs kopā dienēt. Bet man, vecam vīram, palīdzi, ja nu esi te ieradies. Tādēļ jau tevi’iedeva. No visas sirds, kā uzdevums prasa. Bet, kur rīkosies bez sirds, tur arī izputēs mūsu draudzība. Mēs ar Pikinu te divīzijā esam tādi veči salasījušies, viņš jau vēl spēcīgs, taču viņam arī iet sestais gadu desmits. Bet tu esi jauns. Tas labi. Kā es esmu pieradis? Es esmu pieradis nodot pavēli, un pēc tam štāba priekšnieks lai sēž uz vietas, bet es — pie izpildītājiem — kā izpilda pavēli? Runā, ka tagad domājot komandēt citādi. Tomēr es pagaidām to maz redzu, tikai dzirdu par to. Tu esi akadēmiķis, tu zini labāk. Man liekas, ka pagaidām nekas cits labāks nav izdomāts. Un kāds no tā secinājums? Secinājums īr tāds: kur es savas veselības dēļ netikšu klāt — tur tu būsi manā vietā. Man patīk priekšējās līnijas ar savām rokām aptaustīt, vai tikai tās atrodas tur, kur man pa drāti ziņo. Saprati?

— Sapratu, — Artemjevs atbildēja. — Ceru, ka nebūs iemesla pārmest man bailīgumu.

— Nepareizi saprati, — Kuzmičs iebilda. — Nav runa par bailīgumu. Bet par to, lai tur, kur ir pieraduši redzēt mani, redzētu arī tevi. It īpaši Kolokoļņikova pulkā. Stāsta, ka esot bijis labs pulka komandieris, bet es to saņēmu kā lodi lidojuma beigās. Ziņojumos putro un pa naktīm dzer. Bez tā jau vairs nespēj no rīta būt drošsirdīgs. Kas tikai viss ar cilvēkiem negadās? Saka, pat dzelzs nogurstot. Ir žēl tagad atcelt, bet tev nāksies-viņu aizstāt. Tāds liktenis jau nu jums, vietniekiem,-ir. Vai es6 komandējis pulku?

— Esmu komandējis.

— Tad jo labāk, nav sveša lieta. Dzīvosi pie Kolokoļņikova,. bet citus pulkus apmeklēsi pēc vajadzības.

Tāda bija viņu pirmā saruna, kas lika pamatu ir dienesta, ir personiskajām attiecībām.

3o piecu dienu laikā Artemjevs paspēja pārliecināties, ka Kuz-mičs ir cilvēks ar zelta dvēseli, neparasti, pat nevajadzīgi atklāts sarunās un ar tādu nelokāmu, klusu, īsti krievisku stingrību kaujā, kas reiz uz visiem laikiem izpaudās visos dzīves-gadījumos noderīgā spārnotā teicienā: «Ja vajdzīgs, tad vaj-dzīgs!» Viņam bija arī citi izteicieni, pie kuriem Artemjevs tāpat bija paspējis pierast šinīs piecās dienās. Kad Kuzmičs par kalīt ko brīnījās, viņš ātri izgrūda: «Saki nu, lūdzams!»; kad pārmeta» tad jautāja: «Kāpēc bez manis neizpunktierējāt? Jūsu daudz, es esmu viens. Tā tad arī ir visa mūsu kara mākslas vēsture!» Bet, ja kādu necienīja, atsaucās ar ironiju: «Neko sliktu nevaru par viņu teikt, bet labu — vēl mazāk.»

Reiz pēkšņi pateica Artemjevam, kad viņa acu priekšā nošāva jaunu leitnantiņu: «Bet pēc būtības es te karoju taisni ar puiki-ņām! Viņiem šis ir pirmais karš!» Un pateica tā, it kā būtu ar mieru atdot divas savas veča galvas par šo jaunā leitnanta galvu.

Kaut arī pirmā saruna bija tik vaļsirdīga, vecajam jau iepriekš bija noteikts plāns, kā izmantot Artemjevu, ja nu to bija atsūtījuši par vietnieku. Un atbilstoši šim plānam Artemjevs no-piecām dienām četras gandrīz nemaz neizkustējās no Kolokoļņikova pulka — tā tas arī bija vajadzīgs lietas labā.

Pats večuks, kaut arī tik un tā brauca uz pulkiem, tomēr bija> kļuvis rāmāks, apvaldīja savu raksturu: neparko negribēja nolaisties no kātiem līdz uzvarai.

Visas šīs dienas Artemjevs veica melno darbu, piņķerīgu, un» stingri ņemot, ja to vērtētu vispār, nesaistot ar pašreizējo stāvokli, no tīri militāra viedokļa, tas nebija «tāds, kurā var parādīt visu, ko tu spēj. Taču nebija iespējams vērtēt savu darbu, nesaistot to ar pašreizējo stāvokli.

Jā, dienu dienā, dienu dienā, pēc labākās sirdsapziņas, nežēlojot sevi un pēc iespējas cenšoties pasargāt ļaudis, kuri sen vairs nebija nekādā pārpilnībā, — vārdu sakot, griezās tāds karuselis, ka grūti saprast, kur beidzas viens un kur sākas cits! Un kā tas bieži gadās ilgu kauju laikā, notiekošā apjoms nav pilnīgi skaidri pārredzams. Aizvakar divsimt metru, vakar trīssimt, šodien vēl simt.

Protams, neskaitīja jau tikai metrus. Vesela vācu armija ■dzīvoja savas beidzamās dienas. Notika tādas lietas, par ko vēl pirms četriem vai pieciem mēnešiem pat nevarēja iedomāties. Un šis notiekošais mita sirdī aiz dienišķo rūpju ikdienības, ziņojumu parastajā vienkāršībā: izgāja... ieņēma... iznīcināja... saņēma ... zaudēja ...

Ziņojumi, tāpat kā vienmēr, nebija nekādi svinīgie. Toties ■dzīve bija pilna ar liela notikuma gaidām. Tomēr arī šodien vēl nevarēja reāli iedomāties: kā tas viss varētu pēkšņi beigties? Nespēja iedomāties, lai cik stipri to gaidīja.

Šodien Artemjevs atkal pārnakšņoja Kolokoļņikova štābā. Vakar bija veiksmīga diena: Kolokojņikovs ķīlī pavirzījās uz priekšu. Tagad viņi kopā ar kaimiņu Tumanjanu pa pusei aplenca veselu bijušā rūpnīcas ciemata drupu kvartālu. Drupas bija pilnas ar vāciešu līķiem. Un puse no tiem gluži vienkārši nosalušie. Divi vakar sagūstītie virsleitnanti gan izskatījās drusku labāk par saviem zaldātiem, tomēr tāpat bija līdz pēdējai iespējai novājējuši un nobadējušies. Un šo miroņu, kā arī šo gūstekņu izskats vairāk nekā jebkad liecināja, ka beigas ir tuvu.

No paša rīta piezvanīja Pikins un paziņoja šīsdienas plānu — tika apstiprināts priekšlikums, ko naktī bija ieteicis Artemjevs no šejienes, no Kolokoļņikova: pēc stipra artilērijas trieciena šaurā joslā, uzbrūkot no divām pusēm — ir no Kolo-koļņikova, ir no Tumanjana, — aplenkt vāciešus ciemata drupās.

Artemjevs ar Kolokoļņikovu jau bija sagatavojuši visu nepieciešamo, lai izpildītu pavēli, tomēr Pikins piezvanīja vēlreiz: sākšot stundu vēlāk, nekā bija domāts, — Artemjevam vispirms •esot jāierodas pie divīzijas komandiera, kurš pašlaik atrodoties pie Tumanjana, lai personiski norunātu ar viņu par sadarbību.

Pikina balsī skanēja neapmierinātība:.viņš dusmojās par vilcināšanos, domāja, ka arī pats varētu no divīzijas štāba veiksmīgi saskaņot abu pulku darbību un Artemjevam nemaz nevajadzētu braukt pie Kužmiča.

Bet Kuzmičs, pēc sava paraduma gribēdams visu aptaustīt ar rokām, bija izlēmis citādi.

Steigdamies un gar pašu pirmo liniju braukdams apkārt maisam, kurā atradas vācieši, Artemjevs kādā spraugā starp drupām uzgrūdās ložmetēja kartai un vēlreiz klusībā nolamāja veco par to, ka tas bija izsaucis viņu pie sevis. Lodes ieurbās «emkas» jumtā divās vietās, un šoferis, braukdams tālāk, laiku pa laikam pacēla galvu un neapmierināts raudzījās uz šiem caurumiem: tajos svilpoja vējš.

Artemjevs atrada Kuzmiču Tumanjana komandpunktā diezgan labā vācu blindāžā ar nule nostiprinātu pārsegu. Varēja redzēt, ka naktī te bija strādājuši sapieri, un vispār, kā jau Artemjevs bija paspējis ievērot, Tumanjana komandpunkti vienmēr un visur atradās vislabākajā stāvoklī.

Kuzmičs sēdēja uz sola savā parastajā īsajā vatenī, kas bija uzģērbts virs ādas bezroča un apjozts ar zaldātu siksnu ar dzelzs sprādzi. Cepuri viņš bija noņēmis — īsie, nesasukātie sirmie mati bija izspūruši, bet velteņos ieautās kājas apsedza uz ceļgaliem uzklātais kažociņš: kājas viņš sargāja.

— Pikins nodeva jūsu pavēli ierasties saskaņot, — Artemjevs ziņoja.

— Pagaidi, — Kuzmičs viņu negaidot pārtrauca, — ja vajadzēs — uzreiz saskaņosim, bet varbūt nemaz nevajadzēs. Tūlīt palūkosimies.

Artemjevs paskatījās uz viņu pārsteigts un ar niknumu: iedomāja sašauto «emku».

— Sēdies, Pāvel Trofimovič, — Kuzmičs pasmaidīja, — lielāks neizaugsi.

Artemjevs izbrīna pilnām acīm pašķielēja uz Tumanjanu,. ieraudzīja tā nopietnajā sejā kaut ko līdzīgu smaidam.

— Kamēr mēs abi taisījāmies šos aplenkt un iznīcināt, te pie viņa, — Kuzmičs pamāja uz Tumanjanu, — trešā bataljona komandieris ir ticis godā! Ar saviem izlūkiem paklusām ielīdis-vienā mājā it kā pa kādu eju, it kā pa apakšzemes alu un tur — esiet tik laipni! — sagūstījis vācu divīzijas komandieri. Tā ziņoja pa telefonu! Tūlīt atvedis, paskatīsimies, kādi tad izskatās tie viņu ģenerāļi ... Varbūt šis visai savai divīzijai tagad ieteiks, padoties? Viņi tak mīl kārtību. Kā tad bez ģenerāļa var karot tālāk? Es tikai šaubos: ka tas var būt, ka malējā mājā, priekšējā līnijā pēkšņi atradies ģenerālis!

— Bet vai tad tā negadās, biedri ģenerāli? — Tumanjans jautāja, neslēpdams ironiju.

Kuzmičs pašķielēja uz viņu un apmierināts nošņaukājās.

— Ar mūsējiem jau gadās, tādēļ ka nekarojam pēc likuma,, bet ar viņējiem — ne. Pirmais gadījums. Kaut gan, protams,, aplenkumā ar cilvēkiem viss notiek pa savai modei. Četrdesmit otrā gada pavasarī pie Vjazmas es maisījos pa mežu divus mēnešus. Skaitījās, ka esam iegājuši pārrāvumā, bet pēc tam nevarējām tikt ārā. Un es gribētu teikt, ka aplenkumā galvenais nav pat ēdiens. Bet, redz, noliecies mežā uz skujām gulēt, iedzer ūdentiņu ar izmiekšķētu sausiņu un domā: ar ko gan rītdien šausim? Nosviedīs tev munīciju vai nenosviedīs? Tur, aplenkumā, kareivim ir tāda psiholoģija: dod mahorku kaut vai vienam dūmam un patronas, ko pielādēt disku. Bet radistam atkal cita.psiholoģija: viņš ir ar mieru atteikties ij no mahorkas, ij no sausiņa, lai tikai viņam nomet barību priekš rācijas, lai nepaliktu kurls un mēms.

— Bet, biedri ģenerāli, kāda aplenkumā ir ģenerāļa psiholoģija? — Artemjevs pasmaidīja.

— Ģenerālim ir tāda psiholoģija, ka labāk māte nebūtu viņu laidusi pasaulē! Redzams, ka aplenkumā neesi bijis, ja tā jautā.

— Neesmu gan bijis.

— Un novēlu nenokļūt.

Teltene, ar kuru bija aizsegta ieeja, sakustējās. Pirmais ienāca Sincovs, bet viņam pa pēdām sekoja garš, vecs vācietis šinelī ar ādas apkakli un ar silto ziemas cepuri galvā. Pēdējais ienāca Zavaļišins un nostājās vācietim blakus.

Kuzmičs pameta īsu skatienu uz vācieti, noņēma kažociņu no ceļiem un piecēlās, saviebdamies no sāpēm kājā.

— Biedri ģenerāli, — ātri pasperdams divus soļus uz priekšu, atstājot vācieti sev aiz muguras, Sincovs ziņoja. — Sagūstītais vācu divdesmit septītās kājnieku divīzijas komandieris ģenerālmajors ... — Viņš uztraucies sastomījās un aizmirsa ģenerāļa uzvārdu. .

— Ins'felds, — Zavaļišins aizmugurē pateica priekšā.

— ... pēc jūsu pavēles atvests!

Sincovam bija brīnums par Kuzmiču, kurš stāv un klusēdams ar ziņkāri raugās uz viņu, nevis uz vācieti. Droši vien cits šinī brīdī būtu skatījies uz vācieti, bet Kuzmičs raugās uz Sin-covu.

— Vai tu pats sagūstīji ģenerāli? Iļjins mums tā ziņoja pa telefonu.

— Tā iznāca. Es gan nebiju to pat iedomājies. Ielīdām ar izlūkiem pa vecu mīnu alu mājas pagrabā, tiklīdz sākām tur virzīties tālāk, tūlīt uzgrūdāmies četriem virsniekiem. Viņi pacēla rokas. Bet pēc tam... — Sincovs nepagriezdamies pamāja ar galvu uz vācieti, — šis iznāca ar savu adjutantu un arī padevās. Bez pretošanās.

— Bet vai tas ir noteikti zināms, ka viņš ģenerālis? — Kuz-mičs jautāja un tikai pēc tam pirmo reizi uzmanīgi palūkojās uz vācieti.

— Te būs viņa dokumenti, tur ir precīzi uzrādīta dienesta pakāpe un amats. — Sincovs pasniedza Kuzmičam vācieša karavīra apliecību.

Kuzmičs paņēma, ātri iemeta aci, atdeva apliecību atpakaļ; Sincovam un jautāja Zavaļišinarm

— Krieviski neprot?

— Manuprāt, ne. Atteicās atbildēt uz mūsu jautājumiem,, tikai uzrādīja dokumentus un paziņoja, ka atbildēšot, kad viņu aizvedīšot pie mūsu ģenerāļa, — Zavaļišins teica un pievērsās vācietim. — Wir haben ihre Bitte befolgt und Sie zu unserem General gebracht!

— Wo ist der Herr General? — vācietis jautāja.

Kuzmičs, bez pārtulkošanas sapratis viņa izbrīna pilno-izsaucienu, pasmīnēja nevis aizvainots, bet, taisni otrādi, apmierināts un, vateņa vienu āķi attaisījis, parādīja savas ģenerāļa zvaigznes uz formas blūzes uzšuvēm un teica Zavaļi-šinām:

— Pajautā — vai tic vai arī būs jāuzrāda dokumenti? Bet to jau es tik un tā nedarīšu. Es neesmu pie viņa gūstā, bet viņš. pie manis.

Tomēr šo jautājumu nenācās uzstādīt. Vācietis sasita papēžus, pielika roku pie savas jēgera cepures un noskaldīja vārdu* dienesta pakāpi un amatu.

— Bet es esmu Simt vienpadsmitās divīzijas komandieris, ģenerālmajors Kuzmičs, pārtulko viņam, — Kuzmičs teica, — un lai apsēžas, pasniedz viņam ķeblīti.

— Atļausiet atgriezties bataljonā? — Sincovs jautāja.

" — Pagaidi, — Kuzmičs teica. — Es vēl neesmu pateicis tev-paldies.

Viņš piegāja pie Sincova un cieši paspieda roku.

— Būtu tevi no visas sirds apkampis, bet, viņam redzot, negribu. Lai nepaliek iedomīgs. Kā tu uzkūlies šai mīnu alai?

— Es zināju, ka tāda ir, kad vēl biju savā vecajā divīzijā, — Sincovs paskaidroja. — Mūsu sapieri tad raka eju zem ielas uz. vāciešu pusi: gribēja zem viņiem uzspridzināt fugasu, bet pēc tam trāpīja smagais šāviņš un pusceļā eja aizgruva. Tas nebija, mūsu pulkā, taču visa divīzija zināja par šo neveiksmi.

— Jā, — Kuzmičs teica. — Tāpēc pulka komandieris pēdējās, dienās tevi slavē, ka labi karojot. Tagad to var saprast, jo vietas pazīstamas. Kaut gan muļķim arī no tā nav nekāda labuma, tikai gudram labums. Ja nu tiešām viņš ir ģenerālis, — Kuzmičs griezās pie Tumanjana, — zvani Pikinam, lai ziņo tālāk, uz .augšu.

— Tūlīt jūs savienošu, — Tumanjans teica.

— Kālab tad mani jāsavieno? Tavs pulks saņēma, tu pats ziņo sev par prieku, — Kuzmičs teica un pagriezās uz Zavaļišina pusi: — Pajautā viņam: kā tad tā? Kādēļ viņa komandpunkts atradās pirmajās līnijās?

Zavaļišins pārtulkoja vācietim Kuzmiča jautājumu un, noklausījies atbildi, teica:

— Viņš paskaidro, ka šinīs dienās divas reizes mainījis komandpunktus, bet vakar vakarā pazaudējis sakarus ar daļām, -naktī mēģinājis atjaunot, bet cilvēki neesot atgriezušies.

— To mēs nostrādājām, — Sincovs palocīja galvu, — bija trīs, viens no viņiem — virsnieks.

— Vispār ir skaidrs, — Kuzmičs noteica, — ka vakar esat noveduši viņus bezizejas stāvoklī. Pārtulko viņam: tā kā ir padegies — garantējam viņam saglabāt dzīvību saskaņā ar kapitulācijas noteikumiem.

— Viņš saka, viņam esot klāt kapitulācijas noteikumi, viņš tos zinot, — Zavaļišins teica.

— Bet, ja zina, tad pēc kāda brīža dosim radioruporu, lai paskaidro saviem zaldātiem un oficieriem, kas tur vēl ir dzīvi, ka pats padevies gūstā un novēl viņiem to pašu.

Kamēr Zavaļišins to pārtulkoja vācietim, Kuzmičs klausījās Tumanjana sarunu ar Pikinu.

— Nu,-kas tur ir?

— Pikins pavēlēja nenolikt klausuli, kamēr nebūšot sazinājies ar armijas štābu.

Kuzmičs atkal pievērsās Zavaļišinam:

— Ko viņš atbildēja?

— Saka, tagad, kad viņš esot atgriezts no savas divīzijas, viņa pavēles vairs neesot spēkā, tās komandēšanu uzņēmies štāba priekšnieks. Un atsakās runāt pa radio, ka nokļuvis pie mums gūstā, ja mēs uzskatot par vajadzīgu, lai tad paši arī paziņojot.

— Un cik daudz cilvēku pašreiz ir viņa divīzijā? Droši vien neatbildēs, bet drošības pēc pajautā. Vai viņš to zina?

Vācietis noliedzoši papurināja galvu.

— Saki viņam, — Kuzmičs griezās pie Zavaļišina, — ka cs vairāk viņam to nejautāšu, lai turas vien pie sava zvēresta. Saki: līdz rītam piebeigsim visu viņa divīziju un bez viņa palīdzības paši uzzināsim, kas viņiem tur ir un kas nav.

Vācietis noklausījās un paraustīja plecus. Viņa nogurušās, bet rūpīgi koptās sejas izteiksmē viedās it kā apātija: viņš bija pārkāpis kādu robežu un aiz tās, aiz šīs robežas, kā likās, vairs nedomāja par savas divīzijas likteni.

— Artemjev, es redzēju, ka tev bija «Kazbeks», piedāvā viņam.

Artemjevs izvilka kastīti un sniedza vācietim.

Vācietis atteikdamies papurināja galvu un kaut ko teica Zavaļišinam.

— Viņš nesmēķējot.

— Turklāt nesmēķētājs. — Kuzmičs vēlreiz paskatījās uz vācu ģenerāli un novērsies sāka stāstīt visiem, kas bija zemnīcā:

— Priekš pirmā kara dienēju virsdienestā dragūnu pulkā. Bet mūsu šefs bija viņa augstība kroņprincis Fridrihs Vilhelms.. Mūsu eskadrona komandieris, starp citu, arī bija vācietis, Gar-denbergs. Un bija tāds gadījums: vienu vasaru šis Fridrihs Vilhelms jāšus ceļoja pāri robežai uz mūsu pulku. Mēs stāvējām Polijas caristē pie pašas robežas. Bija skate, un kā šodien atceros viņa personu: garš kā miets, huzāru formā, bet ģīmis vienos, vasaras raibumos, it kā mušas viņu būtu noķēzījušas. Kad jāja garām, bolīja acis uz mums, — Kuzmičs pamāja uz vācieša pusi,

— tāpat kā tagad šitais. Sasveicinājās ar mums krieviski. Bet. pēc skates pavēlēja izsniegt ierindniekiem pa rublim, bet vecākajiem unteroficieriem — pa piecniekam. Tā ka man krita no. viņa piecnieks. Bet pajautā šim, kurā gadā dzimis, — Kuzmičs atkal pamāja ar galvu uz vācu ģenerāli.

— Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit septītajā, — Zavaļišins, pārtulkoja.

— Bet es astoņdesmit sestajā, — Kuzmičs teica, — var sacīt, esam vienā vecumā. — Un viņš uz labu brīdi iegrima kādās pārdomās, ko droši vien nevarēja skaļi izteikt, it ka viņam vairs neeksistētu ne vācu ģenerālis, ne visi pārējie.

— Pikins jūs sauc pie telefona, — Tumanjans pārtrauca klusumu.

Kuzmičs ar grūtībām piecēlās un, kāju pievilkdams, piesardzīgi pa blindāžas grīdu sperdams soļus ar izvalkātajos velteņos autajām kājām, piegāja pie telefona.

— Paldies, — viņš teica klausulē. — Skaidrs. — Un vēlreiz atkārtoja: — Skaidrs, ka nekavējoties! Mums pašiem nav laika te ar viņu brāļoties. — Un, nolicis klausuli, jautāja Tumanja-nam: — Vai varēsi pusi dienas iztikt bez sava bataljona komandiera? Vai vari viņam kā apbalvojumu dot atvaļinājumu?

—,,Ja tā pavēlēsiet, viņa vietā paliks Iļjins, — Tumanjans teica.

Kuzmičs pievērsās Sincovam.

— Pats aizvedīsi gūstekni pie armijas štāba priekšnieka .ģenerāļa Serpiļina. Ar manu mašīnu un ņemot līdzi divus auto-.mātistus, tos pašus, ar kuriem kopā viņu saņēmi gūstā.

— Es nepārvaldu valodu, biedri ģenerāli, zinu tikai kādus simt vārdus. — Sincovs atzinās, kaut gan baidījās, ka atgādina to sev par sliktu. Var izlemt citādi un sūtīt Zavaļišinu.

— Bet tu ved un klusē. Mums akurāt nav likts viņu pratināt. !Un lai viņš arī klusē, lai padomā. Ir par ko. Droši vien jau pirmajā karā bija oficieru kungos, ir beidzis akadēmijas — vispirms sauca Vilhelmam — «Jūsu ķeizariskā augstība!», pēc tam Hitleram — «Heill» un pēkšņi atrodas gūstā pie bijušā dragūnu .pulka unteroficiera! Kā lai to saprot?

— Vai pārtulkot? — Zavaļišins jautāja, pamanījis, ka vācietis saspringti ieklausījās pazīstamajos vārdos.

— Pārtulko, ka viņu nogādās armijas štābā. Bet viss pārējais nav viņam domāts.

Zavaļišins pārtulkoja. Vācietis, kurš bija piecēlies un turpināja stāvēt visu laiku, kopš piecēlās Kuzmičs, pēkšņi pievērsās .Zavališinam un kaut ko steigšus nobēra bažīgā balsī.

— Lūdz, lai gādājot par šā drošību.

— Vediet viņu ārā, — uz to nekā neatbildējis, Kuzmičs teica, .'griezdamies reizē pie Zavaļišina un Artemjeva. — Bet tu, — viņš sacīja Sincovam, — pagaidi. Gan panāksi — Un, kad Artemjevs'un Zavaļišins ar vācieti izgāja ārā, ielūkojies Sincovam acīs, jautāja: — Armijas štāba priekšnieku personiski ;pazīsti?

— Pazinu.

— Bet es atceros, ka pazīsti, — Kuzmičs teica. — Es tev /nodevu no viņa sveicienu. Nācāt kopā ar viņu no aplenkuma, vai ne?

— Tā ir.

— Nu tad nogādā viņam to vācieti! — Kuzmičs apkampa un •noskūpstīja Sincovu. — Bet mēs te atkaliņ sāksim karot. Taču tu nesteidzies. Ja armijas štāba priekšnieks pacienās ar pusdienām — paēd. Ja aicinās ar viņu kopā iedzert šņabi — iedzer. Esi nopelnījis. Un naktī atgriezies mājās, tāpēc ka man nav brīv tev dot garāku atvaļinājumu. Bet vietniekam pasaki, lai tūlīt pat gatavo relāciju par kareivjiem. Ja līdz vakaram uzrakstīs to sacerējumu, tad rīt visiem pasniegšu «Par drošsirdību»!

— Tev nu gan, velnam, ir laime! — Artemjevs teica Sinco-vam, kad vācu ģenerālis jau bija iesēdināts mašīnā starp diviem automātistiem. — Ja man kāds pirms kara būtu teicis, ka Vaņka Sincovs sagūstīs vācu ģenerāli, es plīstu aiz smiekliem! Tu tikai neskaisties, bet, jānudie, līdz šim brīdim nevaru to aptvert! Un, protams, apskaužu! Redz, tā! — Viņš pārvilka ar pirkstiem pār kaklu, plati uzsmaidīja, un Sincovam sirds kļuva vieglāka — izgaisa nepatika, kas bija radusies no Artemjeva- pirmajiem vārdiem.

Viņš atsveicinājās, apsēdās šoferim blakus un brauca, sākumā sevi ar varu piespiezdams neskatīties atpakaļ uz vācieti un joprojām brīnīdamies par to, cik piepeši un vienkārši tas viss bija noticis.

Ka vācieši, kas atradās šinīs drupās, ir atgriezti no pārējiem, to Sincovs saprata jau vakar vēlu vakarā, kad kareivji bija nošāvuši trīs, kuri izlīda no drupām. Sarunāja ar artilēristiem, ka viņi no rīta pievilks divas baterijas šaušanai tiešā tēmējumā un vēlreiz nogāzīs, kā nākas, pa šīm drupām, — var būt, ka vācieši neizturēs un padosies bez kaujas. Pēdējo dienu laikā jau vairākas reizes tā notika. Tomēr uguns paliek uguns, bet naktī nolēma laikus izlūkot pieejas drupām tādam gadījumam, ja artilērija neatrisinās uzdevumu.

Meklēdami pieejas, izlūki uzdūrās kādai bedrei ielas vidū. Viņi ziņoja, ka tā esot tāda dīvaina bedre, it kā savienota ar eju ... Sincovs pats devās uz turieni. Uz vietas apskatījies, nodomāja: vai tikai tā nav tā pati līdz galam neizveidotā, šāviņa iegrautā ala? Eju iztīrīja, tanī atrada zemē iesalušus divus kritušos sapierus, kuri ir bijuši ejas galā tanī brīdī, kad tā iebruka.

Ar to viss sākās naktī, bet pēc izlūkošanas, ko Sincovs vispirms izdarīja kopā ar vienu izlūku, no rīta caur eju drupās ielavījās desmit. Un pārsteigtie vācieši padevās bez viena šāviena.

Tas viss līdz pat šim brīdim nebija lāgā ar prātu aptverams. Cik daudz pūliņu un asiņu nereti maksāja kāda «mēle», cik daudz ļaužu tādēļ atdeva dzīvības! Bet te sagūstīja ģenerāli un piecus oficierus, nemaz jau nerunājot par zaldātiem, un nevienam pat mats nenokrita no- galvas. Tā nu tiešām bija veiksme!

Artemjevs atklāti pateica: to es nebiju gaidījis! «Skaidrs, ka nebija gaidījis, es pats arī negaidīju. Bet, lūk, sagūstīju. Jānu-dien, goda vārds, sagūstīju.» Sincovs pat pasmaidīja par savām domām, un viņam iešāvās prātā, ka būtu labi vēlreiz satikt mazo dakterīti Taņu Ovsjaņņikovu un pastāstīt viņai par tādu neparastu veiksmi. Kādēļ iedomājās tieši par viņu? Varbūt tādēļ, ka abi kopā kādreiz klaiņoja pa aplenkumu un dakterīte sapratīs viņu labāk nekā citi? Bet vispār blēņas, ne jau tādēļ. Vienkārši gribas Taņu atkal redzēt. Galu galā vēl taču nav mūža vakars, tikai trīsdesmit gadi ...

Sincovam atkal iegribējās pagriezties un paraudzīties uz vācu ģenerāli: kāds viņš tagad izskatās?

Bet par spīti savam labajam noskaņojumam atturējās un tikai jautrā balsī uzprasīja aizmugurē sēdošajiem automatis-tiem:

— Puiši, kā tur vācietis uzvedas? Vai nedīdās?

— Nē-ē, sēž rāms, — atbildēja viens no automātistiem, un tā balsī ieskanējās augstprātīga laipnība. — Varbūt dot viņam uzsmēķēt?

— Pulkā viņam piedāvāja — viņš nesmēķē.

— Varbūt viņš ir dzērājs? — automātists atsaucās. — Man pudelē drusku ir. Viņam vaigs raustās visu laiku, acīm redzot, salst.

— Nekas, drīz būsim galā, tur iedos, ja atradis par vajadzīgu, — Sincovs teica. — Tikai uzmaniet, lai šis nenorij kādu indi un neaizlaižas uz viņpasauli!

— Nekā viņš nenorīs! — piebilda otrs automātists. — Viņš mums cieši piespiests.

— Bet kā jūs domājat, biedri kapteini, -- brīdi klusējis, jautāja pirmais automātists, — vai mēs, piemēram, šodien visi saņemsim apbalvojumu?

— Tas nu tā, ko teiks augšā, — Sincovs stingri noteica, neapmierināts par tādu jautājumu.

— Mēs jau nerunājam par to, ko teiks augša, — automā-tists iesmējās, — mēs par to, pēc kā nav tālu jāiet! Vai jūs pavēlēsiet staršinam sakarā ar tādu notikumu izsniegt mums vakarā divkāršu devu?

— Bet kā jūs domājat?

— Mēs tā domājam, ka vajadzētu.

— Nu tad jau būsiet uzminējuši!

Sincovs labpatikā izstaipījās: viņam pašam arī gribējās šodien iedzert. Iedzert, sasildīties, apsegties ar kažociņu un nogulēt vienā laidā kādas divpadsmit stundas vai pat vairāk, cik nāktu miegs. Nodomāja un pavīpsnāja par to, ka viņa vēlēšanās nekādi nav piepildāmas.

«Tev var iedot medaļu arī divīzijas komandieris, armijas pavēlnieks var iedot ordeni... Bet stingri apsolīt bataljona komandierim, ka, neatrazdamies hospitālī, ne arī otrajā ešelonā, bet savā bataljonā, pirmajās līnijās, viņš varēs nogulēt divpadsmit stundas no vietas, — to kara laikā nevar apsolīt pats dievs.»

— Ieejiet vispirms viens pats. — Adjutants pamāja ar galvu uz durvīm, pa kurām nule bija iznācis.

Sincovs, kurš kopā ar vācieti sēdēja Serpiļina adjutanta istabā, redzēdams,.ka vācietis arī pieceļas, teica viņam:

— Warten! Setzen Sie sich! — Un viens pats iegāja pie Serpiļina.

— Biedri ģenerāli, pēc Simt vienpadsmitās divīzijas komandiera pavēles ģenerālmajors Insfelds, vācu divdesmit septītās kājnieku divīzijas komandieris, atvests armijas štābā.

Kad Sincovs ienāca un, aizvēris aiz sevis durvis, izslējās pie sliekšņa pamatstājā, Serpiļins stāvēja pie galda, atbalstīdamies uz tā ar kreisās rokas pirkstiem. Atņēmis roku no galda un tikko manāmi atliekdams plecus, viņš lika saprast, ka pieņem ziņojumu. Serpiļinam bija tāda sejas izteiksme, ka Sincovam likās: ģenerālis nav viņu pazinis.

— Pateicos, — Serpiļins teica joprojām ar to pašu sastingušo seju, it kā nepazīdams, kas tik ļoti pārsteidza Sincovu, un, paspēris divus soļus pretī, pastiepa roku: — Sveiks, Ivan Petro-vič, tad redz, kas no tevis ir iznācis!

— Vai tad pirmajā brīdī nepazināt, biedri ģenerāli?

— No divīzijas jau iepriekš piezvanīja, kas pavada. Bet citādi laikam gan nebūtu pazinis.

— Tulks ieradīsies pēc piecām minūtēm, — adjutants teica Sincovam aiz muguras.-

— Tātad mūsu rīcībā ir piecas minūtes. Apsēdies.

Serpiļins apsēdās pie galda un, atbalstījis vaigu ar roku,

kādu mirkli klusēdams vēroja Sincovu.

— Nē, būtu gan pazinis. Saki atklāti: vai tu spētu aizmirst, ka mēs nācām ārā no aplenkuma?

— Es nekad to neaizmirsīšu.

— Un arī es to nespēju, — Serpiļins teica. — Gribu, bet nevaru. Bet varbūt tas ir labi, ka mēs nespējam to visu aizmirst?

Sacīja tā, it kā domātu vēl ko citu. It kā vienā laikā domātu gan to, par ko runāja, gan arī pavisam ko citu.

— Kad ierados šinī armijā, es jūs redzēju jau pirmajā dienā piecu soju atstatumā.

— Kāpēc tad nenāci klāt?

Sincovs sastomījās. Vajadzēja paskaidrot, ka viņš neviļus bija par liecinieku toreizējai Serpiļina un pavēlnieka asajai sarunai, taču likās neērti to atgādināt.

— Jūs bijāt aizņemts.

■ — Vienalga, tu rīkojies nepareizi, ka nepienāci klāt. Kad tas bija?

— Devītajā janvārī, uzbrukuma priekšvakarā.

— Jā, uzbrukuma priekšvakarā ... — Serpiļins nezin kādēļ nopūtās un pēkšņi, it kā nokratījis no sevis, kaut ko tādu, kas viņu līdz šim traucējis, ierunājās pavisam citādā balsī:

— Kad es ziņoju pavēlniekam pa telefonu, viņš teica: «Par pirmo ģenerāli — ordenis!» Tā ka vari uzskatīt, ka esi jau to saņēmis. Apsveicu.

Sincovs piecēlās no ķeblīša.

— Kalpoju Padomju Savienībai!

Serpiļins jau gribēja pamāt, lai Sincovs sēžas, bet palūkojās pulkstenī un pats piecēlās.

— Jā, tolaik vācietis mūs abus trieca tālu. — Serpiļins pamāja uz durvīm, aiz kurām tur, otrā istabā, sēdēja vācietis. — Mirušo žēl. Visu mirušo žēl. To visvairāk žēl. Mirušajiem jau vairs nebūs lemts sagūstīt vācu ģenerāļus. Pat ne sapnī to redzēt ... Kā tu, bataljona komandieri, raugies šodien no sava viedokļa, pēc tam kad esi sagūstījis ģenerāli, vai viņiem vēl ilgi pietiks spara?

— No mana viedokļa ir grūti spriest, biedri ģenerāli.

— Tas nav pareizi, — Serpiļins pārtrauca. — Tieši bez tevis ir grūti par to spriest.

— Man šķiet, nu jau vairs nebūs ilgi.

— Bet konkrēti?

— Dienas divas vai trīs.

— Cik daudz karavīru tavā bataljonā ir palicis ierindā?

— Šodien simt deviņi.

— Nav daudz. — Serpiļins noteica. — Paņem no adjutanta

parakstu par vācieti. Un brauc. Pēc iespējas saudzē sevi, ja tu domā, ka ir atlikušas tikai divas vai trīs dienas.

— Kaut kā izdzīvosim, — Sincovs atbildēja. — Pa to laiku, kopš es jūs neesmu redzējis, jau četras reizes biju ievainots. Vajadzētu pietikt.

Serpiļins vērīgi paskatījās uz viņu un pēkšņi jautāja:

— Kurā gadā tu esi dzimis?

— Divpadsmitajā, biedri ģenerāli.

— Jā, — Serpijins domīgi novilka, un viņa seja pauda, ka domas viņš atkal aizklīdis tālu prom. — Nu, ej vien.

Paspieda roku, pagriezās un aizgāja atpakaļ pie sava galda, bet, kad apsēdās un pacēla acis, Sincovs jau bija nozudis un durvīs stavēja adjutants.

— Kur tulks? Jau apritējušas sešas minūtes.

— Vēl nav ieradies.

— Kāpēc ziņoji, ka būs pēc piecām minūtēm? Tiklīdz ieradīsies, lai nāk tūlīt iekšā kopā ar vācieti. Un, kamēr vācietis būs pie manis, pa telefonu nesavieno. Ja ir kas neatliekams, tad saki — runāšu no tavas istabas. Viss.

Noraudzījies pakaļ adjutantam, kurš aizvēra durvis kā nogrēkojies, Serpiļins apsēdās pie galda un smagi nopūtās. Pat satiekoties ar Sincovu, nebija izdevies pilnīgi noslēpt to, ko pats šobrīd pārdzīvoja, — viņš bija pamanījis kapteiņa izbrīna pilno skatienu.

Bet tagad vajadzēja par katru cenu saņemties un beidzot kaut ar varu piespiesties domāt par šo vācieti, nevis par sevi un dēlu, par kura nāvi viņš šorīt saņēma pa lauka pastu paziņojumu līdz ar apstākļu aprakstu no Serpiļinam svešā 96. tanku brigādes komandiera vietnieka politiskajā darbā bataljona komisāra Cernova, kurš, acīm redzot, bija labs cilvēks.

Noskaidrojās, ka dēls ir dienējis par bataljona komandiera tehnisko palīgu šinī brigādē, ticis nāvīgi ievainots un miris kaujas laukā.

Par to tika paziņots vēstulē, un tas viss bija tieši tā, ļoti vienkārši, pārlieku vienkārši, droši vien pat vēl vienkāršāk, nekā rakstīja bataljona komisārs Cernovs, kurš it kā centās pierādīt, ka viņa dēls tiešām ir kritis varoņa nāvē. It kā te vēl būtu nepieciešami kādi īpaši paskaidrojumi!

Gandrīz par katru nāvi karā, izņemot gadījumus, kur visiem ir pārāk skaidrs, ka bija jāmirst paša nelietības vai gļēvulības dēļ, tuviniekiem raksta, ka «kritis varoņa nāvē...». Un tā jau

ari jāraksta. Kā gan citādi? Visbiežāk tas būtībā ir patiesība, kaut ari maz ko izskaidro.

No vēstules kļuva skaidrs, ka nedēļu pēc tam, kad brigādes ešeloni pienākuši galapunktā, notikusi pirmā kauja un šīs pirmās kaujas pašās beigās šāviņš trāpījis tanku, kurā viņa dēls devies izvilkt no apšaudes citu sašautu mašīnu. Dēlu izcēluši no tanka sniegā, un pēc dažām minūtēm viņš miris, nenākdams pie samaņas, iekams paspējuši sniegt pirmo palīdzību. Tas, lūk^ bija viss. Ne to, ko viņš domaja šinī savā pirmajā kaujā, ne ari to, ko viņš izjuta vai no kā baidījās, vairs nevarēs uzzināt. Tikai viens bija skaidrs, ka viņš ir domājis par to, ka var krist un gribējis, lai Serpiļins tūlīt to uzzinātu, ja tas notiktu. Bataljona komisārs Cernovs tā arī rakstīja: «Jūsu audžudēls Vadims Vasiļ-jevičs Tolstikovs pirms' kaujas man lūdza nāves vai smaga ievainojuma gadījumā paziņot jums un pie reizes arī viņa dzīvesbiedrei Annai Petrovnai...»

Anna Petrovna ... «Lūdzu atļaut A. P. Tolstikovai ar meitu Olgu apmesties uz dzīvi man saglabātajā apdzīvojamā platībā.» Serpiļins ar mehānisku precizitāti atcerējās, kā dēls toreiz sēdēja viņam iepretim, bet viņš rakstīja šo iesniegumu. Vai dēls bija paspējis izsaukt sievu uz Maskavu, vai arī tā dzīvo turpat, Citā? To bataljona komisārs Cernovs nerakstīja, uz kurieni bija nosūtījis paziņojumu dēla sievai, droši vien domāja, ka Serpiļins to zina. Bet viņš nezināja.

«Vai tad gribi palikt gluži viens pats?» Serpiļins atcerējās sarūgtinājuma pilno dēla jautājumu toreiz viņu tikšanās pēdējā brīdī. Nē, viņš negribēja palikt viens pats, bet tik un tā tobrīd nespēja rīkoties citādi. Viņam nebija un nevarēja būt brīvas izvēles, tik un tā vajadzēja prasīt, lai dēls iet uz fronti, nevis— trinas pa Maskavu. Un, ja par spīti visam viņa sirdī tomēr nebija mirusi mīlestība pret dēlu, tad tā nebija mirusi tālab, ka dēls toreiz sacīja «jā».

Izrādījās, ka mīlestība nebija mirusi. Toties dēls bija miris. Karš rīkojās pēc sava prāta un nogalināja dēlu jau pašā pirmajā kaujā. Rīkojās tā, it kā gribētu Serpiļinam uzvelt vainu par visu.

Viņš nodomāja, ka tagad jāsūta atestāts šai sievietei un meitenei, kuras nekad nav redzējis un pat nezina, kur tās atrodas, — Citā vai Maskavā. Un tas būs jānoskaidro, iekams izrakstīs viņām atestātu ...

Un tad viņš vēl nodomāja: ko šī sieviete zina un ko nezina par viņa attiecībām ar dēlu?

Bataljona komisārs rakstīja par nāvīgo ievainojumu, taču kurā vietā bija šis nāvīgais ievainojums, to nerakstīja. Kad par to neraksta, tad parasti tas nozīmē — sejā vai galvā, par to ir visgrūtāk rakstīt tuviniekiem: to viņš zināja no pieredzes.

Domādams par to, viņš ieraudzīja kapteini — tulku ienākam pa durvīm un aiz viņa gara auguma vācu ģenerāli formas svārkos ar tumšzaļu apkakli, ar «Bruņinieka krustu» kaklā un ar uzšuvi par četrdesmit pirmā gada ziemas kampaņu. Ģenerālim bija sirmi deniņi, dziļi iegrimušas acis ūn stipri iekrituši vaigi. Frencis viņam bija krietni vien par platu.

«Ir badojies,» Serpiļins nodomāja, neviļus izjuzdams cieņu pret ģenerāli, kurš_ ir cietis tādas pašas likstas kā viņa zaldāti.

Vācietis apstājās un spēji izsvieda roku uz priekšu. Kreisais vaigs viņam nervozi noraustījās, tomēr viņš saņēmās un piespieda sevi izdarīt šo žestu, par spīti stāvoklim, kurā atradās. Pēc tam, nolaidis roku, nosauca savu vārdu, dienesta pakāpi un amatu.

Tulks sāka tulkot, bet Serpiļins viņu apturēja.

—•- Pārtulkojiet tikai to, ko es teikšu. Es saprotu vāciski. Ja ko nesapratīšu, tad jautāšu. Pasakiet viņam, kas es esmu, un manā vārdā aiciniet apsēsties. Bet pēc tam jautājiet, kāpēc viņš atļāvās mani, Padomju Armijas ģenerāli,' sveicināt ar fašistisko sveicienu.

Vācietis atbildēja, ka šis sveiciens tagad ir noteikts vācu armijas reglamentā.

Serpiļins teorētiski zināja’to arī bez paskaidrojuma. Gluži vienkārši šis bija pirmais vācu gūsteknis, kurš viņa klātienē uzdrošinājās tā sveicināt. Viņš uzmanīgi palūkojās vācietī, kurš ar pirkstiem berzēja vaigu, un jautāja par tā dienesta gaitām.

Vācietis atbildēja, ka 1908. gadā beidzis junkuru skolu, pirmo pasaules karu sācis kā rotas komandieris, bet šo kā korpusa štāba priekšnieks. Ziemas kaujās pie Maskavas ticis ievainots un aizbraucis ārstēties uz Vāciju, bet kopš 1942. gada maija esot komandējis 27. kājnieku divīziju.

— Pajautājiet, cik daudz zaldātu ir palicis viņa divīzijā. — Serpiļins nebija pārliecināts, ka vācietis atbildēs. Tomēr vācietis atbildēja, ka pirms piecām dienām, kad ziemeļu grupa tikusi atgriezta no galvenajiem spēkiem un izgājusi no armijas pakļautības, viņa divīzijā pēc sarakstiem, kopā ar aizmugures vienībām, skaitījies četri tūkstoši seši simti cilvēku. Taču kopš tā laika esot bijuši ļoti lieli zaudējumi, praktiski tos pārstājuši uzskaitīt. Un šodien viņš nevarot precīzi atbildēt uz šo jautājumu. Viņš lūdzot ticēt, ka runājot patiesību — pēdējās dienās par spīti savu zaldātu varonībai Sestā armija esot izbeigusi pastāvēt kā armija.

Vācietis paraustīja plecus un, drusku paliecies uz priekšu, it kā pasvītroti izslēgdams no sarunas tulku un griezdamies tikai pie Serpiļiņa, piebilda:

— Par nožēlošanu, mēs, ka liekas, iemācīsim jūs karot!

— Bet mēs jūs atradināsim! — Serpiļins pievērsās tulkam. — Pārtulkojiet viņam un jautājiet, vai tas, ko viņš saka par Sesto armiju, nozīmē, ka, pēc viņa domām, nav nozīmes turpināt pretošanos?

— Jā, — vācietis atbildēja. — Kopš divdesmit sestā janvāra, kopš tā laika, kad ziemeļu grupa tika atgriezta no dienvidu grupas.

— Bet, ja viņš tā domā, kādēļ ir padevies tikai šodien?

Vācietis atbildēja, ka viņš padevies šorīt tādēļ, ka ticis atgriezts no savējiem un nonācis bezcerīgā stāvoklī. Bet viņa divīzijas daļu pienākums esot pretoties, un tās arī turpināšot pretoties, jo pagaidām nav pavēlēts karadarbību pārtraukt.

«Nu tad būtu kāvies līdz beidzamajam, ja tu esi tik principiāls,» Serpiļins nodomāja. «Kā man ziņots, tad kopā ar tevi bijuši pieci oficieri, kāds desmits zaldātu, visi apbruņoti. Būtu kāvies, kamēr tevi nogalina, ja nebiji saņēmis citas pavēles. Bet te nu iznāk, ka tad, ja tu pats šodien nokļuvi bezizejas stāvoklī, tad esi pacēlis rokas. Taču visi pārējie tavi padotie, kurus vakar no tevis atgrieza, vai tad viņi nav bezcerīgā stāvoklī? Vai tad viņiem ir kāda cerība, vai? Tu esi nelietis, fašist!»

’ Kaut gan, pilnīgi iespējams, viņam pašam nevar pārmest drosmes trūkumu, bet kaut kas nelietīgs tomēr bija tanī apstāklī, kad viņš, jau piecas dienas būdams pārliecināts, ka nav nozīmes pretoties un pats padevies, apgalvoja, ka viņa divīzijas zaldātiem tik un tā ir jāturpina pretoties un tie nevar padoties, kamēr nesaņems pavēli. Un cik mierīgi par to runā! Cik ātri paspēja mazgāt rokas nevainībā! Bet no kā gan lai viņa zaldāti gaida pavēli padoties?

— Jautājiet viņam, — Serpiļins skarbi teica, — no ka viņa divīzijas zaldātiem un oficieriem būtu jāsaņem pavēle padoties, ja viņš, to komandieris, atrodas gūstā.

— No štāba priekšnieka, kurš izpilda manus pienākumus, — vācietis paskaidroja. Viņš bija pamanījis izmaiņas Serpiļiņa tonī. Un, acīm redzot, vēlēdamies uzlabot situāciju, piebilda, ka esot atteicies griezties pie saviem zaldātiem, lai aicinātu padoties, nevis tādēļ, ka uzskata par nepieciešamu turpināt pretošanos, bet tādēļ, ka tam nebūtu nozīmes: divīzijas zaldāti un oficieri vairs nav pakļauti viņa pavēlēm. Ja ģenerāļa kungam esot kādi citi jautājumi, uz kuriem viņš varētu atbildēt, esot ar mieru to darīt. Ta pateicis, viņš diezgan ilgi klusēja un gaidīja.

Serpiļins arī klusēja. Ļoti gribējās teikt šim vācietim: «Par vēlu! Par vēlu mēģināt pacelt sev cenu, par vēlu atbildēt uz jautājumiem, kas mūs varētu interesēt, tāpēc ka, stingri ņemot, šodien tādu jautājumu vairs nav. Tikai vakardien vien saņemts vairāk nekā tūkstoš gūstekņu, ir zināms arī jūsu grupējuma sastāvs un daļu numuri, un bada apmēri, un zaudējumu apjoms. Un, kaut arī no frontes štāba zvanīja, lai es pārāk ilgi tevi neaizturot, tāpēc ka galvenā nopratināšana būšot tur, tomēr, atklāti sakot, es neredzu, ka no šīs nopratināšanas būs kāds labums. Viss, ko tu vari mums šodien, 1943. gada 31. janvārī, pateikt būtisku, ir tas, ka tava līdz Volgai atnākusī nolādētā fašistiskā Sestā armija ir tuvu bojā ejai un ies bojā līdz beidzamajam cilvēkam, ja vistuvākajās dienās nepadosies. Bet es to arī pats zinu. Un zinu labāk nekā tu. Un tu esi mums svarīgs nevis tādēļ, ka varētu kaut ko tādu pateikt, ko mēs nezinām, bet tādēļ, ka mums ir svarīgs pats fakts, ka mūsu armijas frontes iecirknī sagūstīts pirmais vācu ģenerālis. Tātad lieta jau ir nonākusi tik tālu!»

Serpiļins klusēdams raudzījās uz 27. vācu kājnieku divīzijas komandieri ģenerālmajoru Insfeldu, un viņam tagad likās, ka, lūk, šis viņa priekšā sēdošais fašists vainojams visās viņa dzīves likstās. Vainojams sievas nāvē, arī dēla nāvē, tā vainas dēļ notika briesmīgā saruna ar dēlu tur, Maskavā, tā vainas dēļ pats Serpiļins tika ieslodzīts nometnē par «fašistiskā vērmahta pārākuma propagandu», un vispār tā vainas dēļ pēc trīsdesmit sestā gada mūsu armijā viss gāzās un bruka. Serpiļinam tagad likās, ka šis vācietis bija vainīgs arī pie tā, ka fašisms uzvarēja Vācijā. Bet tieši no fašisma uzvaras Vācijā viss sākās! Tieši no tā! Vai mēs no tā nobijāmies, vai, ka sākām darīt muļķību pēc muļķības, aplamību pēc aplamības? ...

«Bet ko nozīmē «mēs»? Ko nozīmē «mēs»?» Serpiļins sev pārjautāja. «Nē, es toreiz nenobijos no vāciešiem, es sapratu, ka viņi ir stipri, bet nenobijos no viņiem, taisni otrādi, kopš paša sākuma domāju par to, kas mums jādara, lai tomēr būtu par viņiem spēcīgāki. Par to es domāju, par to runāju ... Visbeidzot, lasīju par to lekcijas, tieši tās, par kurām mani toreiz iesēdināja.

Nē, es nenobijos. Bet kas tad nobijās?... Nobijās tas, kas iesēdināja mani, nobijās tas, kurš, no vienas'puses, baidījās zināt visu patiesību par fašisma spēku un kuram, no otras puses, bija aizdomas, ka gandrīz ikviens no mums ir gatavs noliekties šī fašistu spēka priekšā, gatavs tam pārdoties. Kādu nolādētu laiku mēs pārdzīvojām, un cik tas mums dārgi maksāja! Un kā droši vien šis pats fašists, kurš tagad sēž manā priekšā, toreiz, trīsdesmit septītajā un trīsdesmit astotajā gadā, triumfēja, kad ar mūsu armiju, kā likās, tika darīts viss, kas varēja atvieglot viņiem uzvaru pār mums!»

Nekad, pat vissmagākajos savas dzīves brīžos, Serpiļins nebija domājis par to ar tādu skaudru niknumu kā tagad, raudzīdamies uz šo fašistu.

Iegrimis šajās smagajās domās, viņš pat aizmirsa, ka vācu ģenerāli vajag paēdināt un blakus istabā gaida pusdienas, par kurām jau laikus tika dots rīkojums.

Jā, ir nepieciešams to darīt, iekams sūtīs viņu tālāk. Bet Ser-piļinam tagad bija nepatīkami pat domāt, ka vajadzētu pašam sēdēt un pusdienot kopā ar šo vācieti, kā viņš bija nolēmis darīt sākumā.

— Vai pusdienas gatavas? — Serpi|ins jautāja adjutantam, kurš pēkšņi pavēra durvis.

Adjutants atbildēja, ka viss izdarīts, kā ticis pavēlēts, bet frontes štāba priekšnieks aicinot pie telefona. Serpiļins piegāja pie telefona un, jau iedams, sacīja adjutantam, lai uz galda atstāj traukus tikai diviem: vācu ģenerālis pusdienos kopā ar tulku.

— Kāpēc neziņojat, ka gūsteknis atrodas pie jums? — frontes štāba priekšnieks jautāja pa telefonu.

Serpiļins sastomījās: viņš neprata melot. Pirms stundas viņš ziņoja uz frontes Štābu, ka vācieti ved šurp no priekšējām līnijām, un tūlīt piezvanīja Batjukam, kurš atradās vienā no divīzijām. Batjuks bija ļoti apmierināts un teica, lai sevišķi nesteidzoties, pats ar savām acīm gribot redzēt sagūstīto vācu ģenerāli, «bet citādi kā nosūtīsim uz fronti, tad ne velna viņu vairs neredzēsim!». Piezīmei bija savs pamats. Taču Batjuks vēl arvien nebija ieradies, bet frontes štāba priekšnieks pieprasīja, lai gūstekni nekavējoties sūtot turp.

Serpiļins teica, ka gribot vācieti paēdināt, pirms sūtīs tālāk, un nemānīdamies pieminēja arī par Batjuku.

Acīm redzot, frontes štāba priekšnieks saprata armijas par

vēlnieka vēlēšanos savām acīm redzēt pašu sagūstīto vācu ģenerāli.

— Dodu trīsdesmit minūtes laika, bet vairāk nevaru, — viņš teica. — Vai pavēlnieks atgriezīsies vai neatgriezīsies, pēc trīsdesmit minūtēm sūtiet šurp un ziņojiet.

— Tiks izdarīts! — Serpiļins saprata, ka viņiem tur, frontes štābā, pēc būtības ir taisnība.

Vācietis sēdēja un gaidīja pilnīgi tādā pašā pozā, kādā Serpiļins bija to atstājis. Vājadzēja atzīt, ka tas turējās labi.

— Pārtulkojiet viņam, — Serpiļins teica,t— ka tūlīt tiks nosūtīts uz frontes štābu. Bet pirms tam es aicinu viņu pusdienās.

Vācietis noklausījās un palocījās.

— Bet tagad pārtulko, ka viņš pusdienos kopā ar jums.

Pēc vācieša sejas bija redzams, ka bija gaidījis ko citu. Viņš saknieba plānās lūpas un ātri piecēlās.

— Ejiet, — Serpiļins teica kapteinim — tulkam. — Jūsu rīcībā ir pusstunda. Nevelciet garumā.

Vācietis saspringti stāvēja gaidīdams, ka viņam pārtulkos Serpiļina vārdus. Bet tulks tikai sacīja:

— Bitte...

Un parādīja uz durvīm.

Vācietis sasita papēžus un izgāja.

Noskatīdamies viņam pakaļ, Serpiļins iedomājās par sevi — kā četrdesmit pirmajā gadā bija nācis ārā no aplenkuma caur Smoļenskas mežiem kopā ar politvadītāju Sincovu, kurš tagad bija sagūstījis un atvedis šurp šo vācieti. Gāja ārā ar novalkātiem zābakiem kājās, saplēstu formas blūzi mugurā, un rombs uz kreisās uzšuves bija izgriezts no cepures apmales. Un ja, lūk, tāds būtu nokļuvis gūstā pie šī vai kāda cita vācieša, ja tanī naktī, kad izlauzās pie savējiem, kareivji nebūtu iznesuši uz šineļa abās kājās ievainotu... Kaut gan viņš tik un tā nebūtu nokļuvis gūstā — būtu laikus nošāvies, ne mirkli nešaubīdamies, bija jau uz to sagatavojies.

«Un tomēr par spīti visam,» viņš pēkšņi nodomāja, «varēja nokļūt arī gūstā, ja nebūtu iznesuši uz šineļa: varēja zaudēt samaņu, varēja arī tikai sašauties, varēja gadīties vēl kāda cita nejaušība, kuras dēļ nokļuva gūstā citi cilvēki, kas droši vien nebija nemaz sliktāki par mani.»

Viņš nocēla klausuli un sāka meklēt Batjuku. No divīzijas atbildēja, ka pavēlnieks nesen izbraucis.

«Var arī atbraukt par vēlu un vācieti neredzet,» Serpiļins ar

īgnumu nodomāja un atcerējās vakarvakara ziņojumu, kurā bija sacīts, ka Voroņežas frontes karaspēks turpina veiksmīgi uzbrukt un ir iegūts daudz trofeju. Spriežot pēc datumiem un dažām citām pazīmēm, kas bija minēti bataljona komisāra Cer-nova vēstulē, dēls laikam ir kritis tur, Voroņežas frontē.

Jā, griežas un virpuļo kara aujamais ritenis, un katru dienu kādu sabrauc un šoreiz bija pārbraucis pāri viņa dēlam pirmajā kaujā. Un, kaut gan pie labas gribas dēls varēja frontē atrasties krietni agrāk, jau pirms gada, tomēr tanī apstāklī, ka pēc visa notikušā tas krita tieši pirmajā kaujā, bija kaut kas neizprotami cietsirdīgs, kas neizgāja no prāta ...

Ietrinkšķējās telefons. No tās divīzijas, no kuras nesen bija izbraucis Batjuks, ziņoja, ka sagūstīts pulkvedis — vācu artilērijas pulka komandieris. Tiklīdz nolika klausuli, tūdaļ ziņoja no citas divīzijas, ka sagūstīts it kā armijas vai korpusa kvartīr-meisters: neesot paspējuši noskaidrot un, pēc paskaidrojumiem spriežot, lāgā nezināja, kas tas kvartīrmeisters ir par amatu.

Sie divi zvani viens pēc otra vēl pastiprināja izjūtu, ka tepat acu priekšā norisinās kaut kas milzīgs. «Jā, pamazītēm pierodam uzvarēt.»

Viņš palūkojās pulkstenī un atkal ķērās pie telefona. Batjuks vēl arvien nav ieradies, bet ir laiks vācieti sūtīt uz frontes štābu.

Durvīs parādījās tulks.

«Precīzs gan,» Serpijins sevī nodomāja.

— Biedri ģenerāli, otro ēdienu beidza, bet saldo vēl nav ēdis. Kā pavēlēsiet rīkoties?

— Pagaidiet, — Serpijins teica un, saklausījis klausulē frontes štābā priekšnieka balsi, jautāja: — Biedri ģenerālleitnant, vai sūtīt vācieti prom, kaut arī vēl nav beidzis pusdienot?

— Lai ieturas vien, tagad vari nesteigties, — atskanēja frontes štāba priekšnieka neparasti priecīgā balss. — Stāvoklis ir izmainījies. Pauluss ar visu savu štābu ir padevies Šumilo-vam. It kā sešpadsmit vai septiņpadsmit ģenerāļu uzreiz. Pašlaik skaita.

Un frontes štāba priekšnieks nolika klausuli. Acīm redzot, viņiem tur bija īsts siena laiks.

Serpijins arī nolika klausuli un, šinī viņam tik smagajā rītā pirmo reizi pasmaidījis, jautāja tulkam:

— Otro beidz, bet kas jums paredzēts saldajā?

— Kompots.

— Lai ēd vesels to kompotu. Kamēr šis ēda pirmo un otro, mūsējie ir saņēmuši gūstā Paulusu ar visu tā štābu ...

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Ziņa par Paulusa kapitulāciju dažās stundās aplidoja visu armiju.

Taņa par to uzzināja no sava priekšnieka Rosļakova, — tas bija atbraucis pārbaudīt, vai viņa ir pabeigusi evakuēt vācu hospitāli, kurā vienas nakts vietā bija aizķērusies veselas piecas dienas.

Armija bija saņēmusi astoņus tādus vācu hospitāļus, un Taņai par sliktu nāca vācu valodas zināšana. Rosjakovs atstāja viņu uz otru dienu, sacīdams: «Nekas, pasēdiet vien pie fričiem, tas jums labi izdodas.»

Kas lai zina, kā viņai tas izdevās. Varbūt tiešām labāk nekā citiem. Vismaz ievainotie bija paēduši — to viņa panākusi, kaut arī vajadzēja krietni lamāties, it īpaši pirmās divas dienas. Neviens nebija iepriekš plānojis, ka būs jāapgādā vācu hospitāļi, atrāva sev, bet piegāde nebija diez cik bagātīga. Un tomēr, lamādami vāciešus no panckām ārā: «Lai sprāgst nost!» — galu galā izsniedza, ko varēja: acīm redzot, tāda jau nu ir krievu cilvēka daba, — bija jābrīnās ne tikai par citiem, bet arī pašai par sevi. Taņa mēģināja neparādīt līdzjūtību, atcerēdamās dzīvi partizānos. Taču atmiņas par tiem vāciešiem, tur, ienīstajā vācu aizmugurē, tik un tā nepalīdzēja kļūt cietsirdīgai pret šiem vāciešiem, šeit, viņas hospitālī. Tas bija vācu hospitālis, tomēr šinīs dienās viņa bija pieradusi domāt par to kā par savējo. Tā arī atklāti teica: «Maniem vāciešiem vajag ko rīt!», «Maniem vāciešiem ...» Ir gan laiki pienākuši!

Taņa centās sevi pārliecināt, ka šie vācieši viņas hospitālī ir pavisam citi cilvēki nekā tie Smoļenskā. Un šie jau tiešām bija citādi. Viņi mira, atveseļojās Taņas acu priekšā, kāri un ar pateicību ēda, vaidēja vai arī cieta sāpes, satraukti jautāja, vai no gūsta varēs rakstīt vēstules, un jau laikus tās rakstīja. Bija ari tādi, kuri rādīja bērnu fotogrāfijas, un viņa nevarēja sevi piespiest skatīties ar naidu uz šo «fašistu dzimumu». Un bērni bija kā jau bērni, un hospitālī guļošie vācieši bija līdzīgi cilvēkiem, un to dēļ viņa strīdējās ar savējiem, un vēl šodien pēdējo reizi taisīja skandālu, jau hospitāli evakuējot, kad sēdināja mašīnās tos, kuri nespēja iet kājām, bet tos, kuri spēja paši pārvietoties, nostādīja kolonā, — viņa pieprasīja jo vairāk ievainoto sēdināt mašīnās un jo mazāk atstāt kājniekos.

Bet tagad, paldies dievam, viss bija jau aiz muguras: vēl vakar, gaidot vispārējo kapitulāciju, bija saņemta pavēle atbrīvot priekšējo līniju tuvumā hospitāļu rezerves telpas. Kopš paša rīta kolonas virzījās uz aizmuguri, un Rosļakovs, kurš atbrauca pulksten sešpadsmitos — uz to laiku, kad bija noteikts pabeigt evakuāciju, atrada vairs tikai pēdējo kravas mašīnu, kas brauca prom, uzslavēja Tapu, ka laikā visu paveikusi, un pastāstīja, ka kopā ar Paulusu padevušies piecpadsmit vai sešpadsmit ģenerēji un karaspēks sācis nolikt ieročus.

— Tas notiek pie kaimiņiem, — Rosļakovs piebilda. — Bet mūsu armijas iecirknī pagaidām vēl šauj.

— Varbūt viņi vēl nav saņēmuši šo ziņu?

— Kas lai to zina! — Rosļakovs atteica. — Dzīvosim — redzēsim. Jūs droši vien esat nikna uz mani, ka solījos jūs nomainīt, atsūtīt vīrieša cilvēku, bet to neizdarīju?

— Nekas, beigās es jau biju pieradusi.

— Izrādās, ka jūs te esot sakliegusi pat uz Simt vienpadsmitās divīzijas komandiera politisko vietnieku, ka jūsu vāciešus nebarojot pēc normas! «No kurienes,» šis man jautā, «tu man uzlaidi kaklā tik negantu partizānieti? Gandrīz vai pistoles stobra galā mani turēja: ēdamo vai dzīvību!»

Taņa iesmējās.

— Nu viņš jau tikai joko. Tiesa, es gāju pie viņa, gāju arī pie pulka komandiera politiskā vietnieka. Visi pa drusciņai palīdzēja.

— Ja mums būtu medaļa «Par žēlsirdību» — vajadzētu jus ieteikt apbalvot ar to, — Rosļakovs teica, — bet, tā ka tādas nav, ierosināsim dot «Drošsirdību». Kā nekā — viena sieviete pret astoņsimt vāciešiem!

Viņi jau bija piegājuši pie Rosļakova «emkas».

— Nu tad brauksim, vai?

— Nekādu medaļu es neesmu pelnījusi, taisni smieklīgi, — Taņa atrunājās. — Bet, ja nu jūs tiešām esat ar mieru darīt man prieku, tad ziniet ko ...

— Nu?

Viņa sastomījās un tomēr pateica:

— Atļaujiet man palikt šeit līdz rītam. Man šinī divīzijā vajag satikt vienu cilvēku.

Rosļakovs palūkojās viņā izbrīnījies. Nebija gaidījis, ka Taņa var būt tik atklāta. Bet vispār lūgums bija pilnīgi izpildāms. Tik un tā viņš līdz rītam nebija paredzējis Taņu nekur sūtīt, jau iepriekš tā bija nolēmis: lai atpūšas pēc noņemšanās ar saviem vāciešiem.

Taņa pacēla acis uz klusējošo Rosļakovu.

— Nebaidieties, es esmu precīza, no rīta, pulksten deviņos būšu klāt.

— Baidos, ka jūs nepaliekat te pavisam, — Rosļakovs pazobojās.

— Nepalikšu, — Taņa apsolīja, — viņiem divīzijā pagaidām nav brīvas vietas. Es jau apjautājos. Nu, kā tad būs, vai drīkst? — Un viņa pasmaidīja. — «Drošsirdības» vietā.

— Lai tad ar notiek; palieciet, — Rosļakovs atmeta ar roku. — Vai aizvest līdz divīzijas štābam? Tā kā tā braukšu garām.

Un, neko vairāk neiztaujādams, viņš izsēdināja Taņu pēc viena kilometra pie divīzijas štāba un brauca tālāk.

Divīzijas štābs tagad atradās tanī pašā pagrabā, kur pirms piecām dienām Taņa bija atnākusi pie Sincova. Sāka jau krēslot, un nemaz nebija tik vienkārši nokļūt līdz bataljonam, kas bija aizgājis uz priekšu, taču šodien viņai vispār laimējās. Tiklīdz viņa, noskatījusies pakaļ Rosļakova mašīnai, devās pie auto-mātista, kurš stāvēja pie ieejas, kad no turienes iznāca vairāki cilvēki, un viens no tiem bija jau pazīstamais 332. strēlnieku pulka komandiera vietnieks politiskajā darbā. Taņa bija gājusi divas reizes pie tā savu vāciešu dēļ.

— Sveiciens armijas medicīnai, — Ļevašovs teica. — Kas vēl nepieciešams jūsu iričiem? Vistas, oliņas?

— Viņiem jau vairs nekas nav vajadzīgs. Evakuēju.,

— Bet jūs neskumstiet. Jūs taču droši vien jau dzirdējāt par Paulusu? Hānde hoch! Tā ka rītdien sagādāsim jums jaunus ko komandēt!

— Paldies.

— Kādēļ tad — paldies? Mūs, politiskos vietniekus, piemēram, jau sapulcināja un apgaismoja, kā apskaidrot personālo sastāvu sakarā ar gaidāmo kapitulāciju. Vēl vakar teicām: — nogalini, un cauri! — bet rīt — sargies kaut pirkstu pielikt! Tas ir tikpat kā bremzēt lielā ātrumā. Tiklīdz kaut kas — tūlīt nelaime! Palieciet sveika, es kāpju uz pulku.

— Uz pulku? — Taņa priecīgi iesaucās.

— Nu kā tad! — Ļevašovs teica. — Ja mani apgaismoja, tad es tagad eju citus apgaismot. Padotības kārtībā.

— Vai es drīkstu iet jums līdzi? — Taņa jautāja. — Gribu satikt kapteini Sincovu. Atcerieties, es sūtīju viņam sveicienus ar jums?

— Visu izpildīju tanī pašā dienā. Es pie viņa bieži ciemojos. Baidos tikai, vai šodien nebūs piedzirdīts: viņš mums ir gaviļnieks kopš šā rīta. Sagūstīja pirmo vācu ģenerāli. Pats personiski.

. Taņa nezināja, vai priecāties vai bēdāties. Tas, protams, ir lieliski, ka Sincovs ir sagūstījis vācu ģenerāli. Tomēr tas, par ko viņa domāja šis piecas dienas, bija pārāk nopietni, lai aizietu pie viņa un atrastu viņu piedzērušu.

— Vai tiešām?

— Ka sagūstīja ģenerāli? Pioniera godavārds!

— Nē, jūs teicāt, ka viņš laikam tagad būs piedzēries. Es nekad nedomāju ...

— Un pareizi darījāt, ka nedomājāt. Es taču tikai pajokoju. Viņam viens malks vairāk vai mazāk — tikpat kā zilonim skrots. Zināt, kā viņš toreiz priecājās par jūsu sveicieniem?

— Tiešām?

— Kas tas par paradumu: tiešām, tiešām... Ja jūs būtu puisietis, par to jau sadotu jums pa kaklu.

— Nu kas tad ir, sadodiet, ja esmu pelnījusi, — Taņa pasmaidīja.

— Kas nu vēl nebūs! Es pat savu sievu neesmu kaustījis. Arī tad, kad, izgājis no hospitāļa, atradu kopā ar citu, tik un tā pirkstu nepieliku. Tikai viņam druscīt papliķēju pa pliko pauri, bet viņai teicu: «Ej un dzīvo ar savu sprogaini.» Redz, kādi notikumi gadās dzīvē, biedri kara ārst...

— Bet kas viņš tāds bija?

— Cilvēks, kādu pasaulē daudz. Es biju par viņu gan skaistāks, gan jaunāks, totiesu viņš tai apsolījis, ka paliks dzīvs kara laikā. E's to nevarēju solīt.

— Bet vai nevarētu viņai piedot? — Taņa pēkšņi jautāja.

— Kā tad? Likties atkal viņai blakus gultā tā dēlieša vietā, kuram es papliķēju pa pliko pauri, bet šis stāvēja pamatstājā, baidīdamies, ka es šo piebeigšu? Gulēt ar viņu un domāt par to?

— Protams, ka ne, — Taņa piekrita.

— Bet vai zināt, kādēļ es to atcerējos? Tādēļ, ka šodien, kad uzzināju par Paulusu, pirmo reizi iedomājos par savu dzīvi pēc kara. — Ļevašovs klusēdams pagāja dažus soļus, tad ierunājās: — Sincovs man stāstīja par jums, kad es viņam iedevu jūsu zīmīti.

— Ko tad?

— Kā jus kopā nākuši ārā no aplenkuma.

— Ak tā, — viņa noteica un nekā nepiebilda.

— Vai drīkst uzstādīt vienu jautājumu, ja nu reiz esam sākuši runāt? Vai starp viņu un jums nekas nav bijis un nav?

— Pagaidām nav.

— Jūs esat interesanta sieviete. Ko domājat, to runājat.

— Un kas taddr, vai slikti?

— Nē, tas ir labi.

«Bet kas par labumu?» Taņa nodomāja. «Runāju tāpēc, ka viņi tik un tā zinās, ja tas notiks: ir Rosļakovs, ir šis pulka komandiera politiskais vietnieks, ir tas politiskais vietnieks, tur bataljonā ... Tādēļ, ka šeit tā kā tā cits citam acu priekšā. Un tur nav nekā laba. Tā ir cita lieta, ka es no tā nebaidos. Kad kopā nācām ārā no aplenkuma un viņi ar Zolotārjovu mani izglāba, es biju viņam vienkārši pateicīga, un vairāk nekā. Tas man tikai tā liekas, ka es jau toreiz ko izjutu. Bet patiesībā, kaut gan nav iespējams viņam par to nekā stāstīt, es pirmo reizi iedomājos par viņu un sevi hospitālī, pēc tam kad biju izstāstījusi' par Mašas nāvi. Un, kad viņš gāja prom, tad jutu, ka gribu viņu vēlreiz sastapt. Bet, kad aizgāju uz bataljonu un redzēju, kā viņš par mani priecājas, sapratu, ka ar mums abiem kaut kam vēl jānotiek. Un, lai cik daudz pēc tam domāju un sevi lamāju: kā varēja rasties tāda pārliecība? — tā tomēr ir un tagad kļuvusi vēl stiprāka nekā toreiz pirmajā brīdī.»

Iedama kopā ar Ļevašovu, viņa nemierīgu sirdi domāja par to, kas agrāk nebija pat prātā ienācis. So piecu dienu laikā tur starp vāciešiem viņas jūtas pret Sincovu pieņēmās spēkā un kļuva citādas, nekā bija iepriekš. Bet viņš? Vai viņš varēja par Taņu domāt? Vai viņam bija par to kāda daļa? Vai viņš sapratīs to? Bet, ja nesapratīs, tad vispār nekā nesapratīs. Un varbūt pat brīnīsies par viņas ierašanos.

— Nu labi, no pulka līdz bataljonam došu jums par pavadoni savu raitnieku Feoktistovu, — Ļevašovs teica. — Čāposiet ar viņu kopā tikpat kā Pats ar Patašonu.

— Paldies, — Taņa atbildēja.

«Nu ko es lai saku pašā sākumā, kad ieradīšos pie viņa bataljonā? Apsveikšu, ka viņi sagūstījuši ģenerāli. Bet pēc tam? Pastāstīšu, ka esmu visu noskaidrojusi, ko solīju, un abi viņa biedri ir dzīvi un veseļojas. Viņš, protams, būs priecīgs un teiks paldies. Bet tālāk? Kas gan tas par muļķīgu ieradumu domāt par visu jau iepriekš!» viņa sevi nolamāja un pēkšņi jautāja Ļeva šovam:

— Kā jūs domājat, vai šeit, mūsu armijā, rītdien vēl būs kaujas? — Jautāja, iedomājusies nevis par armiju, bet par Sincovu, tādēļ ka jau dažas dienas baidījās par viņa dzīvību vairāk nekā pati par savējo.

— Taisnību sakot, es sapņoju par to, kaut friči padotos, — Ļevašovs teica. — Tā sakot, esam remdējuši savas sirdis, šo nāvē skatīdamies. Vismaz es personiski. Un būtu laiks arī mums nomazgāties, sasildīties, atgūt cilvēka izskatu. Ja arī tagad, pēc visa notikušā, neieraudzīsim baltu karogu, zaldāti paši sevi netaupīs, bet fričus samals miltos. Apnicis! Būtu labi, ja uzreiz padotos, — viņš vēlreiz atkārtoja. — Tikai, zināt, no kā es baidos?

— No kā?

— No klusuma. Nezin kādēļ domāju: iestāsies klusums, un nevarēšu gulēt. Ko par to saka medicīna?

— Neesmu par to domājusi. Es savā mūžā vissliktāk gulēju tad, kad mani aizsūtīja no partizāņiem uz pilsētu par sakar-nieci. Partizāņos biju pieradusi pie ieroča. Bet tur, it īpaši sākumā, tas vien stāvēja prātā, ka fašisti var ierasties kuru katru nakti, bet man nav ieroča. Jutos tikpat kā izģērbta.

— Katram savs dullums, — Ļevašovs atcerējās sievu un nopūtās. — Nu redz, klāt esam. Vai ienāksiet apsildīties, vai arī tūlīt dot jums Feoktistovu?

— Ja vien var, tad tūlīt.

Kad Taņa ieradās, Sincovs gulēja.

Lielas un kādreiz droši vien augstas mājas plašajā pagrabā, uz kurieni Taņu atveda Ļevašova raitnieks, kā sklanda garais Feoktistovs, viņa ieraudzīja kādu leitnantu sēžam aiz galda pie telefona. Kad Taņa iegāja, leitnants strauji piecēlās un nāca pretī. Izrādījās, ka viņš ir ļoti maziņš, bet stingrs un tūlīt jautāja:

— Pie kā jūs?

Viņa paskaidroja, ka vēlas satikt kapteini Sincovu. Bet viņš tik nikni teica, ka kapteinis Sincovs guļot, it kā būtu apņēmies neļaut modināt bataljona komandieri, lai te būtu ieradies kaut vai pats ģenerālis!

— Bet kā jums liekas, vai viņš drīz pamodīsies?

Mazais, bargais leitnants pat nedomāja uz to atbildēt, bet vaicāja, kādā jautājumā viņa ieradusies. Varbūt viņš, kā bataljona štāba priekšnieks, varot aizstāt kapteini?

Pasmaidījusi par šo bardzību, Taņa teica, ka ne, viņš nevarot kapteini aizstāt; viņa atnākusi personiskās darīšanās.

— Tad sēdieties, gaidiet, — mazais leitnants stingri noteica. — Ātrāk kā pirms divām stundām tik un'tā nemodināšu.

— Pareizi, — Taņa apsēdās. — Kā jūsu uzvārds, biedri leitnant?

— Iļjins Nikolajs Petrovičs. — Mirkli' šaubījies, viņš piebilda: — Var ari saukt par Nikolaju.

. Bet viņa neizmantoja šo atļauju.

— E$ pasēdēšu, biedri leitnant, protams, ja netraucēju.

Viņš ilgi skatījās uz Taņu un pēkšņi pasmaidīja.

— Par ko jūs smaidāt?

— Pats nezinu. Laikam sen neesmu redzējis sievieti.

— Bet es jau biju jūsu bataljonā pirms piecām dienām. Toreiz jūs gulējāt, — Taņa atcerējās to nakti un ar kažociņu apsegušos mazo gulētāju blakus Sincovam, kurš bija pamodies.

Iļjins vērīgi paskatījās uz Taņu, it kā kaut ko apjauzdams, un pasauca:

— Ivan Avdejič!...

Turpat blakus no kakta, kas bija aizklāts ar telteni, iznaca Avdejičs, samiegojies kārtoja ausaini uz galvas, saīdzis pa-blenza uz Taņu un mīksti, vecišķi pielika velteni pie velteņa.

— Esat sveiki, trešā ranga kara ārst!

— Sveicināts!

Taņa ļoti priecājās, viņu ieraudzīdama, tādēļ ka ari toreiz, kad Sincovs sūtīja Avdejiču pie Taņas uz hospitāli dežurēt, sakumā bija tāds pats tikko pamodies, samiegojies un īgns. Bet pēc tam izrādījās, ka ir vislabākais cilvēks, un viss viņam gadījās pie rokas: ir silta tēja plakanpudelē, ir prosas koncentrāts katliņā, ir mahorka. Un, galvenais, Avdejičs uzstāja tanī naktī, lai Taņa iet gulēt. Bija jocīgi justies blakus šim vecajam zaldātam dienesta pakāpē vecākai. Uzstāja: «Guli!» Un viņa paklausīja un nogulēja veselas četras stundas kā dieva ausī.

Pēc tā, kā mazais leitnants saskatījās ar Ivanu Avdejiču, Taņa saprata, ka te jau ir runāts par viņu ne vienu reizi vien, \ tikai nav zināms — labs vai slikts.

— Kapteinis cieši iemidzis?

— Guļ kā nosists. Vienmēr saliek rokas zem galvas, bet šoreiz kā apgūlās uz mutes — tā iekrita tikpat kā akā! Vai modināt?

Iļjins paraudzījās uz Taņu. Un viņa saprata, ka par spīti visai savai bardzībai sākumā, ja tagad teiktu: «Pamodiniet,» — viņam gan tas nepatiktu, tomēr pamodinātu. Bet Taņai, taisni otrādi, gribējās, lai viņš būtu ar to vienis prātis, un, galvenais, kļuva Sincova žēl kā mātei dēla, kad Avdejičs teica, ka tas guļ nevis kā parasts, bet uz mutes.

— Nevajag modināt. Pati esmu nogurusi, nāk miegs. Es ari uz kādu brītiņu tepat pie jums kaut kur apgulšos. Ja drīkst.

— Mēs jau viņu pamodinātu, — pēc šiem vārdiem Ijjins kļuva pieļāvīgāks un uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot, kāpēc nav gribējis kapteini modināt, — bet viņš ir pārlieku noguris. Iepriekšējo nakti negulēja: gāja operācijā, sagūstīja divdesmit septītās kājnieku divīzijas komandieri ģenerālmajoru Insfeldu*

— Man to stāstīja. Tieši ar to jau es gribēju viņu apsveikt.

— Pareizi. Tiešām ir par ko apsveikt... Pēc tam veda vācu ģenerāli uz pulku, bet tālāk nogādāja uz armijas štābu. Un, kad atgriezās, paēda pusdienas kopā ar izlūkiem. Divas diennaktis nebija acis aizvēris. Bet cilvēkam tomēr jāguļ. — Ijjins pasmaidīja. — Vai tiešām mēs vēl kādreiz varēsim gulēt tāpat kā pirms kara? Es aizvakar naktī aizmigu pie telefona, un zināt, par ko es sapņoju? Ka guļu un mani neviens nemodina ...

Taņa iesmējās.

— Tagad drīz vien visi uzreiz izgulēsimies.

— Tā liekas gan, — Ijjins piekrita. — Pagaidām vēl nav pavēles par rītdienas uzbrukumu. — Un pajautāja Avdejičam: — Kur iekārtosim kara ārstu atpūsties?

— Var pie kapteiņa. Zavaļišinu izsauca uz pulku, diezin vai tik ātri atgriezīsies.

— Nu labi, iekārtojiet tur. Mūsu kapteinis guļ klusu, jūs netraucēs. — Viņš iesmējās. — Bet es, kaut gan esmu tāds sīks, tikko dzīvība turas kaulos, toties, kad guļu, tad mājai logi trīc. Varbūt gribat ēst?

— Nē, paldies.

_ Taņa gribēja jo ātrāk redzēt Sincovu, bet it nekā cita nevēlējās. Unj kā viņai likās, arī miegs nenāca.

Viņa gaja Avdejičam līdzi aiz vāciešu raibās teltenes, no kurienes tas bija parādījies. Iegāja un izbrīnījās: šī pagraba daļa bija līdzīga īstai istabai. Vidū — garš izbīdāms galds, vairāki mīkstie krēsli, gandrīz tādi paši, kādus viņa redzēja Nadjas dzīvoklī. Uz grīdas — paklājs, tiesa, stipri vien nomīdīts, blakus bufetei kaktā — plats, izsēdēts ādas dīvāns. Taņai likās, ka Sincova šeit nav. Tikai tad, kad bija paspējusi par to nobrīnīties, viņa pamanīja, ka daļa telpas nodalīta ar vēl vienu vācu telteni, kas pakārta pie griestiem uz saliekta kronšteina; droši vien tur, aiz šīs teltenes tad arī Sincovs gulēja.

— Viņu ģenerālmajors, kuru sagūstīja, bija šeit dzīvojis, — Avdejičs paskaidroja. — Kapteinis guļ viņa gultā. Bet gulta tāda pavisam vienkārša, salokāma kā ermoņikas un ar vienu pašu zaldāta segu. Jūs guliet tepat. — Viņš noņēma no pakarama kažociņu un nosvieda to uz dīvāna. — Apsedzieties.

Pateica to un izgāja ārā.

Apsēdusies uz dīvāna, Taņa novilka velteņus un ietina kājas kažociņā. Ļoti gribējās atkal uzaut velteņus, pāriet pāri istabai, pavilkt nost vācu raibo telteni un paraudzīties uz Sincovu, kā tas guļ aizmidzis. Cīnīdamās ar šo vēlēšanos, Taņa ieklausījās. Sincovs tiešām gulēja Joti klusu. Taču viņai tomēr likās, ka var dzirdēt tā gurdo elpu. Taņa nepiegāja viņam klāt, atturēja neērtības sajūta to cilvēku priekšā, kuri uzticēdamies deva iespēju . šeit atpūsties, nevarēdami iedomāties, ka viņa varētu uzmodināt bataljona komandieri. Būtu kauns, ja kāds ienāktu un ieraudzītu viņu pie tā stāvam. Bet Taņai negribējās, ka viņai būtu no kāda kauns ne tagad, ne arī vēlāk ...

Viņa pamodās, vēl miegā satrūkdamās no asa, metāliska krakšķa. Sincovs stāvēja, muguru pagriezis, un tam blakus, arī ar muguru pret viņu, vēl kāds gara auguma cilvēks. Sincovs turēja pie pleca paceltu vācu automātu un, kā viņai likās, nezin kādēļ tēmēja sienā.

— Redz, tādēļ jau arī es neņēmu tevi naktī līdzi, ka tu, kā izrādās, vēl neesi iemanījies rīkoties ar ieroci, — Sincovs runāja klusā, niknā balsī. — Trofeju ieroči tev patīk, bet šaut ar tiem neproti. Kāds trūkums ir vācu automātam? Aptverei vāja atspere. Ja pilnīgi pielādēta aptvere stāvējusi divas vai trīs dienas bez šaušanas, bet pēc tam neesi pārbaudījis, tā var piekrāpt — nepadot kārtējo patronu. Kā tev šodien. Tas nekur neder!

— Pirmo reizi tā gadījās, biedri kapteini!

— Nāves ziņai divas reizes nav vajadzīgas. Ja Avdejiča nebūtu tev blakus — es tagad sēdētu un rakstītu tavai mātei nāves ziņu. Lustīga padarīšana.

— Es nedomāju, ka jums tas tiks atstāstīts.

— Nevis atstāstīts, bet ziņots. Atkārtojiet!

— Ziņots.

— Redz, tā! Ej. Un saki paldies, ka nedabūji brāzienu, kareivjiem dzirdot. Citreiz nežēlošu. Pievāc savu automātu. Man tas nav vajadzīgs, vēl jo vairāk netīrīts.

Garais paņēma no Sincova automātu un izgāja, ejot apvainoti paraustīdams plecus.

Sincovs pagriezās uz Taņas pusi un ieraudzīja, ka viņa guļ ar vaļējām acīm.

— Vai jau sen esat nomodā?

— Nē, tikko pamodos. — Viņa piecēlās sēdus. — Ko jūs tur tā sabārāt?

— Mūsu adjutantu Ribočkinu. Pašaizliedzīgs puisis, bet ir jāaudzina.

Taņa pasmaidīja. !

— Jūs tā runājat par viņu, it kā pašam būtu piecdesmit gadu.

— Bet karā reizumis pats sev liecies vecāks, nekā esi, — Sincovs teica nopietni un, pastiepis roku aiz muguras, atpakaļ neskatīdamies, pievilka klāt krēslu un apsēdās iepretim Taņai.

— Tu nevari pat iedomāties, kā es priecājos, ka esi atnākusi! —

Viņš cieši saspieda tās roku, šķiet, gribēja paturēt kādu brīdi savējā, bet tad palaida vajā. |

Pirmo reizi viņš bija uzrunājis Taņu ar «tu». Agrāk nekad tā neuzrunāja. Kaut gan varēja jau sen to darīt. Pat tad, kad nāca ārā no aplenkuma un kad pēc tam abi ar Zolotarjovu viņu j stiepa —.vienalga, visu laiku uzrunāja ar «jūs». Ir viņš Taņu, ir Taņa viņu: «Ivan Petrovič.» Ar Zolotarjovu bija uz «tu», bet ; ar viņu — uz «jūs».

Viņa lūkojās tam sejā un klusēja.

— Vai uz ilgu laiku pie mums? \

— Principā man ir atvaļinājums līdz rītam.

— Nu tad tādā gadījumā pārnakšņosi pie mums. Bet no rīta 1

tevi pavadīsim. i

«Jā, tādā gadījumā...» viņa nodomāja. «Gadījums gluži vienkāršs — saņēmos un atnācu pie tevis, un negribu no tevis i nekur iet prom ...» Viņa paraudzījās Sincovā tā, it kā būtu visu to pateikusi skaļi.

— Es uzzināju par jūsu biedriem. Viņi abi ir dzīvi un ,ļ veseļojas. .

— Lielu lielais paldies! Vai jās viņus redzējāt? — viņš atkal pārgāja uz «jūs».

— Nē, uzzināju no citiem. Līdz pat šim laikam sēdēju pie saviem vāciešiem. Tikai šodien sešpadsmitos pabeidzu evakuēt un nācu taisni pie jums.

— Braši! — Viņš spēcīgi paspieda tai roku un atkal palaida vaļā.

«Skaidrs, ka braši!» viņa uzsmaidīja pati sev. «Tagad redzu, ka mēs abi esam to vēlējušies. Un izdarīju es.»

— Pasaki — cik pulkstenis? — Beidzot arī viņa pirmo reizi to uzrunāja ar «tu».

Viņš palūkojās pulkstenī. 1

— Tieši divdesmit viens.

— Gribu nomazgāties. — Viņa piecēlās, sarūgtināta par to, ka palicis tik maz laika.-

— Bet varbūt viscaur gribi nomazgāties pēc tā hospitāļa? — viņš jautāja. — Protams, mums nav nekādu sevišķu ērtību. Tomēr ir tāds ar teltenēm nodalīts stūris, dosim b|odu un tējkannu ar karstu ūdeni — visu, kas mūsu spēkos.

Taņa nekā neatbildēja, tikai priecīgi pamāja ar galvu, un Sincovs, parāvis va|ā telteni pie savas guļasvietas galvgaļa, izvilka dvieli no spilvena apakšas un pasniedza viņai.

— Tīrs.

— Kas jums te tiek rīkots? — Taņa pamāja uz galdu.

Tikai tagad, kad bija piecēlusies, viņa pamanīja, ka uz galda

visapkārt salikti trauki — šķīvji un krūzītes, bet vidū vēl kaut kas apklāts ar avīzēm.

— Nolēmām drusku atzīmēt to, ka Pauluss saņemts gūstā, un mūsu bataljonā arī šodien bija viens notikums ...

Viņa par to jau bija uzzinājusi no Ļevašova un Iļjina un gaidīja, ka Sincovs tagad pats pastāstīs, bet viņš neteica nekā.

— Vispār sagrabinājām pa druskai ir no pašu normas, ir no trofejām. Tik un tā grasījāmies tevi modināt, lai nosvinētu kopā.

— Bet vai es jūs neaizkavēšu? — Taņa teica, pamādama ar dvieli.

— Nekas, pagaidīsim.

— Es. pasteigšos.

Viņi iegāja blakus telpā. Tagad aiz galda pie telefona sēdēja nevis I|jins, bet tas pats garais, kuru Sincovs bija sarājis.

Viņš piecēlās un, stāvēdams pie galda, ziņkārīgi lūkojās uz Taņu.

— Ko stāvi, iepazīsties, — Sincovs teica un, kad Ribočkins pienāca klāt un sasveicinājās, jautāja: — Kur ir Ivans Avdejičs?

— Kaut kur izgāja.

— Es parādīšu, kur var mazgāties. Bet tu pasauc Iļjinu un Zava|išinu. Ēdīsim vakariņas.

Sincovs izgāja kopā ar Taņu, bet tanī brīdī ietrinkšķējās telefons un Ribočkins sauca Sincovu atpakaļ:

— Biedri kapteini, jūs aicina pie telefona!

Sincovs atgriezās un, ņemdams klausuli, pamāja ar galvu Ribočkinam:

— Ej parādi!

«Devītais klausās,» iziedama kopā ar Ribočkinu, Taņa dzirdēja Sincova ska(o balsi, kas viņai šķita satraukta. Dzirdēja un nodomāja: «Vai tiešām viņu kaut kur izsauks?»

Sincovu nekur neizsauca. Kad Taņa atgriezās, visi jau sēdēja pie galda un gaidīja viņu.

— Veseli pērušies! — Zavaļišins teica, nosēdinādams Taņu starp sevi un Iļjinu, iepretim Sincovam.

Viņa palocīja galvu un uzsmaidīja Zavališinam. Tam bija tāda pati samiegojusies un labsirdīga seja kā tonakt, iepriekšējā reizē, un tās pašas brilles ar vienu vidū ieplīsušu stiklu.

— Jums tiešām ir īsta pirts. Es pat matus izmazgāju.

— īstu pirti visiem iekārtosim tad, kad piebeigsim fričus, — Iļjins ierunājās, — bet pagaidām kā nu kurais iemanās — atkarībā no apstākļiem un rakstura. Ivans Petrovičs, piemēram, — viņš pamāja uz Sincovu, — katru rītu līdz jostasvietai norīvējas ar sniegu, bet Ribočkins labi ja ik pārdienas paberzē aiz ausīm, — un paldies par to pašu!

— Nu rimsties taču! Es jau tāpat viņu šodien sarāju. — Sincovs paņēma plakanpudeli un pirmajam ielēja Ribočkinam.

Vispirms izdzēra par šīsdienas galveno notikumu — par Pau-lusa sagūstīšanu, bet pēc tam, kā Zavaļišins izteicās, «par mūsu bataljona mēroga trofeju». Ribočkins, pievērsies Taņai, sāka pacilātā tonī stāstīt, kā rīkojies bataljona komandieris, bet Sincovs viņu pārtrauca, tik nikni atmezdams ar roku, ka Ribočkins apklusa pusvārdā. Taņai pat kļuva viņa žēl, — pēc tam kad bija dzirdējusi, kā viņš saņem rājienu no Sincova, viņai likās, ka Ribočkins, sarūgtinājumu pārvarēdams, principa dēļ gribēja paslavēt kapteini par varoņdarbu, kas tika paveikts bez viņa līdzdalības, bet tas neļāva un atkal sarūgtināja. Taņa vispār bija pati labsirdība pret šiem cilvēkiem, kuri, kā likās, katrs pa savai vīzei mīlēja to cilvēku, pie kura viņa bija atnākusi.

— Bet tagad iedzersim par Taņu, — Sincovs pēkšņi teica, ielūkodamies viņai tieši acīs. — Un jūs, zēni, visi iedzeriet par viņu, tādēļ ka es viņu ļoti mīlu.

Kāds vēl kaut ko piebilda, kamēr Sincovs raudzījās uz Taņu, un, liekas, visi dzēra, un arī viņa dzēra, krūzītē neielūkodamās, un, pataustījusi pa galdu, paņēma sausiņu un sāka to grauzt, un sausiņš ļoti skaļi skraukstēja zobos.

Bet Sincovs vēl arvien raudzījās uz Taņu. Un viņam bija jauna un priecīga seja. Un viņa nevarēja atcerēties, vai bija dzirdējusi, ka Sincovs saka «zēni» toreiz, četrdesmit pirmajā gadā, aplenkumā. Viņai pēkšņi saskrēja asaras acīs iedomājoties: kāpēc viņi nevarēja satikties agrāk, pirms Nikolaja, pirms kara, pirms visa tā, kas pēc tam bija noticis viņas dzīvē?

— Kas tev kait? — viņš jautāja un, pastiepis roku pāri galdam, ar pirkstu saudzīgi notrauca viņai no vaiga asaru.

I

Viņa nekā neatbildēja. Taņa nesaprata, ka doma, kas bija iešāvusies prātā, bija muļķīga un netaisna. Viņai tiešām likās, ka toreiz, pirms septiņiem gadiem, kad viņa vēl nebija nevienu satikusi, kam dāvāt savas jūtas, viņa bija bagātāka nekā tagad. Taņai neienāca prātā, ka tolaik, ar saviem deviņpadsmit gadiem, bija daudz nabadzīgāka nekā tagad, kad viņai ir divdesmit sešī un kad viņa sēž tam pretī šeit, frontē.

— Kādēļ jūs graužat sausiņu? — Iļjins jautāja. — Uzkodiet šokolādi. Lai kāds bads, bet ģenerālim šokolādes krājums tomēr bija noglabāts zem gultas!

— Vispirms labāk kartupelīšus, — Taņa pasmaidīja. — Es nevaru pat atcerēties, kad tādus te ceptus būtu ēdusi!

— Ja kartupeļus, tad kartupeļus! — Iļjins piebīdīja viņaī . pannu. — Bet kažociņu gan novelciet, te ir karsts!

— Jā, taisnība. — Taņa nometa kažociņu uz krēsla atzveltnes.

— Šodien mums ir laimējies, — Iļjins teica. — Vācu valsts standarta krāsns, un arī kokss sagādāts. Dzīvosim kā pani, dedzināsim visu nost. Kā tanī naktī, kad tu ieradj.es mūsu bataljonā, — viņš atgādināja Sincovam.

— Tev vispār patīk siltums, — Zavaļišins teica.

— Kuram tad tas nepatīk, pat sētas suns mīl siltumu. Un nav ko taupīt, tāpēc ka rīt tik un tā mūs izdzīs.

— Kas izdzīs? — Taņa brīnījās, iedomājusies, ka viņš runā par vāciešiem.

— To es vēl nezinu. Kas augstāks, tas arī izdzīs. Varbūt Tumanjans — viņš jau pētīja, apjautājās, kā mēs esot iekārtojušies. Vai arī divīzijas štābs. Vai vēl kāds cits. Tikai mums, grēciniekiem, šo dzīvokli gan neatstās. Pēc činas tāds nepienākas. Bet, tā kā izdzīs, tad arī kurināsim nost!

— Viņš jums ir īsts budzis, — Taņa uzsmaidīja Sincovam, pamādama ar galvu uz Iļjinu.

— Štāba priekšniekam jābūt ar budža dabu. Visu pietaupu nebaltām dienām. Ir munīciju, ir ēdamo, ir degvīnu — gadījumam, ja ierodas priekšniecība ...

— Par degvīnu gan melo, — Zavaļišins teica. — Taupa pats savējo. — Viņš pamāja uz krūzītēm. — Laikam nav dzēris veselu nedēļu.

— Man tas bijis nebijis, — Iļjins atzinās. — Daudz labāk garšo stipra tēja. Bet jums?

— Es gan esmu kara laikā pieradusi. Pat pašbrūvēto nogaršoju. Pie mums partizāņu brigādē to tecināja. Narkozes vietā

pirms operācijas devām dzert. Bet ar pirmo dzinumu apstrādājām ievainojumus.

— Varbūt vēl ieliet? — Iļjins jautāja.

— Paldies, vairāk nevajag. Te jau tāpat silti.

— Tas labi, ka jums šeit ir silti, — Zavaļišins pēkšņi ierunājās. Un kaut kas viņa balsī lika Taņai ielūkoties viņam acīs.

Atklājās, ka viņš nebija izdzēris, kad dzēra citi, un tikai tagad pacēla savu krūzīti.

— Mēs bataljonā dzīvojam biedriski, un tas, protams, daudz ko aizstāj no tā, kā mums trūkst. Bet ne visu. Lūk, atnācāt jūs un sēžat ar mums kopā, un, kaut gan mēs esam priecīgi, redzot jūs mūsu vidū, taču tanī pašā laikā ir tā neparasti uz jums raudzīties, it kā katrs no mums būtu izvilcis pa fotokartiņai un kaut ko atcerētos... Saprotiet, cik tas jocīgi. Vai jūs vēl atceraties, ar ko es sāku?

— Atceros.

— Lūk, par to es iedzeru. Par to, ka jums pie mums ir silti un mums kopā ar jums arī! — Viņš izdzēra un pievērsās Ribočkinam. — Bet tagad vēl uz beigām kādu dzejoli.

— Kādēļ uz beigām? — Iļjins jautāja.

— Tādēļ, ka laiks iet gulēt. Nu, rauj vaļā, — Zavaļišins

atkārtoja. '

— Bet ko tad?

— Manu iemīļoto — un neko citu. Bet ja gribi citu — deklamē vispirms citu, bet manējo beigās.

— Es tūlīt to nodeklamēšu, — Ribočkins paraustīja plecus un, kā likās, nebija sevišķi apmierināts.

— Vēl'iabāk.

Ar tevi vien gribētos, brāli,

Vēl mirkli sapņus vīt.

Tā runā, vairs neļaušot tāli Man dzīves ceļu mīt.

Ribočkins iesāka, galvu noliecis, negaidīti zemā, klusā, vīrišķīgā balsī. Iesāka tā, ka Taņa pat nodrebēja no trauksmes pilnā spēka šinīs vārdos, kas bija tikpat kā tieši domāti katram no tiem, kuri sēdēja viņai blakus.

Dzejolis bija pazīstams no skolas laika, viņa to zināja no galvas, bet saprata tikai tagad, šinī mirklī.

Taņa klausījās un lūkojās uz Sincovu; viņš arī nolieca galvu, kad Ribočkins sāka skandēt, un sastingušu skatienu vērās galdā. Raugoties uz Sincovu, viņai likās, ka šis dzejolis attiecas tieši uz viņu, draud viņam un atgādina par nāvi.

Viņš sēdēja kā sastindzis, klausījās, tad pacēla galvu, paskatījās uz Taņu un īsi nopūtās, it kā gribētu sacīt, ka ne viņa,, ne viņš nevar apsolīt saglabāt sevi viens otram uz visu mūžu.

— Un tas ir viss, pirmais un pēdējais, — Ribočkins teica,, norunājis līdz galam. Kad viņš beidza skandēt, ir seja, ir balss atkal kļuva nevīrišķīgi, zēniski.

— Nu labi, ja viss, tad viss, — Iļjins teica pieceldamies..

Visi piecēlās ar viņu reizē. Piecēlās arī Taņa.

— Jūs palieciet šeit. Bataljona komandieris jums dod savīs gultu. — Iļjins norādīja uz aizsegto kaktu. — To jau apklāja-ar tīrām drēbēm, kamēr jūs mazgājāties. Gulēsiet kā paradīzē-

— Jūs par mani rūpējaties taisni kā tādas aukles!

— Jā gan, — Iļjins piemetināja. — Un nepieļausim, ka ar četrām auklēm bērniņš nejustos labi.

— Bet kā tad... — Taņa griezās nevis pie Sincova, bet pie Zavaļišina, tādēļ ka šinī mirklī viņai tas bija vienkāršāk.

— Mēs ar Ivanu Petroviču abi gulēsim uz šī dīvāna. Vai jūs netraucēsim?

— Protams, ka ne.

— Mēs jau tā domājām, — Zavaļišins noteica. — Ivan Pet-rovič, es tagad uz kādu stundiņu aiziešu pie Cugunova, bet tu neizmanto manu prombūtni un pārlieku neiepleties, citādi, kad^1 atnākšu, būs grūti tevi pārvietot.

— Es droši vien līdz tam laikam vēl nebūšu aizgājis gulēt, — Sincovs atbildēja.

Un tie bija pirmie vārdi, kurus viņš izrunāja šinī laikā, kopš-bija sacījis «es viņu ļoti mīlu», it kā pēc tā vairs negribētu neko-citu runāt.

Taņa atvadījās no pārējiem un nodomāja, ka arī Sincovs tūlīt aizies kopā ar citiem. Taču viņš palika un apsēdās agrākajā vietā. Un, kad arī Taņa apsēdās viņam iepretim, pasmaidīja un teica:

— Redz nu, kā mūs karš saveda atkal kopā.

— Nekā nesaveda. Es pati atnācu.

— Jā, protams. Tomēr saveda. Mēs varējām arī nesatikties. Ne tur hospitālī, ne arī vēlāk pie manis.

— Varējām nesatikties arī šodien.

— Nē, šodien tas vairs nevarēja notikt. Es visas šīs dienas domāju, kā ar tevi satikties. Tikai nebija iespējams.

Viņš izstiepa rokas, saņēma Taņas rokas savējās un ilgt klusēja.

— Par ko tu tagad domā? Par Māšu, vai ne? — Taņa droši^1

jautāja. Tādēļ, ka tik un tā, agrāk vai vēlāk, viņai tas būtu jājautā.

— Jā, — viņš teica. — Bet es priecājos, ka tu esi šeit. Šobrīd savā dzīvē es nekā labāka nevaru iedomāties.

Un tas bija taisnība, kaut gan viņš nevarēja pateikt visu, ko domāja, kā cilvēki gandrīz vienmēr nevar to pilnīgi pateikt, kad domā par tādām lietām. Viņš domāja par Masu un par to, ka viņš nezin kādēļ šinī brīdī nejūtas vainīgs tās priekšā. Nav kauns ne par to, ka viņš tur savās rokās citas sievietes rokas, ne par to, ka tik neatlaidīgi domā par šo sievieti — un domā ne tagad vien, kad viņa pati ir atnākusi šurp, bet domāja arī agrāk, jau pirms piecām dienām. «Maša tur ir mirusi, bet es šeit...» viņš mēģināja sev pārmest. «Ko gan es šeit? ... Nu, ko es šeit? Jā, es esmu brīvs. Muļķīgs vārds, bet tas tiešām tā ir. Un nevienam nav vajadzīgs, lai es nebūtu brīvs, nevienam no tā nekļūtu vieglāk.»

— Saki, Taņa, — toreiz, kad mēs ar Zolotarjovu tevi nesām, kurš no mums gan varēja iedomāties? ...

Viņa mirkli klusēja.

— Nezinu. Tagad man liekas, ka es jau toreiz druscīt par tevi domāju, atceries, kad tas mežsargs par mani jautāja: «Sieva, vai?» Tomēr tas droši vien nav taisnība, tobrīd es nekā nedomāju.

— Pāvelam bija licies, ka viņš esot tev paticis tur, Maskavā.

— Tas ir taisnība, — Taņa atbildēja. — Es pēc tam pat visu ceļu domāju par viņu, kad braucu pie māmiņas. Bet tagad vienkārši nespēju to nemaz iedomāties, kā tas varēja būt.

— Vai tu vienmēr tā teiksi visu patiesību, pat tad, kad tev to nejautā? '

— Tev — jā.

Taņa lēnām atvirzīja nost savas rokas, piecēlās, apgāja apkārt galdam, un viņš dzirdēja, ka viņa tur, aiz muguras, atrāva vaļā un atkal aizvilka ciet uz gredzeniem pakārto telteni.

Viņš nepagriezās.

— Vai viņš nāks atpakaļ? — Taņa jautāja par Zavaļišinu.

— Nē, — Sincovs teica.

Viņš sēdēja un gaidīja. Taņa pienāca viņam klāt no mugurpuses un klusēdama apvija rokas ap kaklu. Un viņš, iekams pirmo reizi mūžā saņēmās viņu noskūpstīt, vispirms noskūpstīja pie lūpām piespiedušos vecās kokvilnas formas blūzes aproci, kas drusku oda pēc karbola ...

— Es nevarēju iedomāties, ka tu vari būt tik rupjš, — Taņa

I

| teica un, lai vardi nebiitu tik skarbi, viegli pieskārās ar pirkstiem viņa acīm.

Viņi gulēja blakus šaurajā salokāmajā vācu gultiņā aiz raibās vācu teltenes.

Sincovs klusēja, viņam bija kauns. Pēc tam viņš teica:

— Es nekad vairs tā neizturēšos pret tevi.

— Bet ja veselu gadu nebūsim tikušies? — viņa jautāja.

— Tad nezinu. Tu pareizi saprati — droši vien tādēļ. Un vēl tādēļ, ka esmu šinīs dienās pārguris, un pēkšņi izbijos, ka vairs nekā nespēšu. Kauns par to runāt...

— Kas tur par kaunu. Un vispār te nav ko kaunēties ne no-viena, — viņa iebilda.

— Vai tu jau sen esi viena? — viņš jautāja.

— Pusgadu. Es tev vēlāk izstāstīšu.

— Kā vēlies.

— Varu ari tagad.

— Kā vēlies, — viņš atkārtoja.

— Nē, tagad negribu. Bet varbūt tev ir svarīgi to zināt tūlīt?

— Man tas nav svarīgi. Un nekad nebūs svarīgi. Atceries to-reizi par visām reizēm.

Viņa tumsā pasmaidīja par šo nikno «reizi par visām reizēm».

— Runājam tā, it kā mēs būtu vīrs un sieva.

— Bet kā tad citādi, — viņš teica.

— Jā, varbūt ari tā, — Taņa piekrita. — Ja vien tev ar mani būs labi.

— Man ar tevi ir labi.

— Tu jau pats to vēl nezini, un arī es nezinu.

Taņa nodomāja, ja viņi arī turpmāk būs tikpat nesaderīgi' kā šinīs pirmajās minūtēs, tad viņa nekļūs tā sieva, tādēļ ka tas-būtu bezjēdzīgi. Bet viņa nespēja ticēt, ka viņi arī turpmāk būs-nesaderīgi, tādēļ ka juta pret viņu tādu maigumu, kuru laikam gan nevar izjust atsevišķi, ja cilvēki nespētu pilnīgi piederēt viens otram. Taņai gribējās jo drīzāk to izjust vēlreiz. Vai tiešām viņi atkal būs nesaderīgi? Bet viņa atcerējās, ko viņš bija teicis-par sevi, ka ir pārguris, un, nekustīgi gulēdama viņam blakus,, pēkšņi jautāja:

— Vai tev ir ko uztīt?

Sincovs sākumā nesaprata.

— Kas?

— Gribu smēķēt.

— Ir papirosi.

— Bet vai mahorkas nav? Esmu vairāk pieradusi pie mahorkas.

— Ir arī mahorka.

Sincovs sameklēja mahorku un noplēsa avīzes stūri.

Taņa satina smēķi un, kad viņš uzšķīla šķiltavas, ieraudzīja -viņa drusku izbrīnījušos seju.

— Tu vēl neesi pie manis pieradis. Domā, es esmu meitietis? Taču es jau sen esmu kļuvusi par zaldātu. Un līdz ar to nāk pārējais, — viņa teica un nodomāja: «Ak dievs, cik tas tomēr viss ir grūti! Un cik ļoti es vēlos, lai karš jo ātrāk beigtos! Un cik ■tā liela laime, ka ir klusums un rīt droši vien vairs nebūs kaujas, un neviens no mums nekaros, kamēr mūs nepārsūtīs uz citu fronti, varbūt veselu mēnesi, bet varbūt pat ilgāk.» Viņa tā nodomāja .ar tādu kvēlu cerību, par ko citā gadījumā būtu pati sevi briesmīgi nolamājusi.

— Tev vēl mati nav izžuvuši.

Taņa juta viņa elpu sev pakausī un priecājās par to, ka ir izmazgājusi matus un mati viņai tīri un mīksti, kaut arī drus-«cītiņ mitri.

— Vai izsmēķēji?

— Nē.

— Nesmēķē vairak.

— Labi.

— Dod man.

Viņš paņēma smēķi, divas reizes ievilka dūmu, pēc tam tumsā pastiepa roku viņai pāri un nodzēsa smēķi kaut kur zemē, pie grīdas.

— Nebaidies, — viņš teica, vairs neatņemdams roku, kas smagi uzgūlās viņai uz pleca. — Es vairs nekad nebūšu tik rupjš. Nekad. Vai tu nebaidies?

— Nebaidos, — viņa teica, sakozdama zobus aiz bailēm, ka viņi atkal jutīsies nelabi.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Viņi piecēlās ļoti agri. Viņa jau pusnaktī pateica, ka pusseptiņos ies projām, citādi nevarēs laikus atgriezties savā sanitārajā daļā.

— Tad vēl būs gluži tumšs, — Sincovs iebilda.

— Tas jau labi.

Uz rīta pusi Sincovs divas reizes pa miegam juta, kā Taņa saņēma un pagrieza viņa roku un, pievilkusi tuvāk pie acīm,, raudzījās pulksteņa spīdošajā ciparnīcā. Bet pusseptiņos klusu! pie auss teica, ka celsies, un, kad atbildēdams viņš to apskāva,, īsi un cieši piekļāvās viņam un tikpat ātri atrāvās.

Un šinī kustībā bija jūtama tik stingra apņēmība, ka viņš. neuzdrīkstējās viņu apturēt, bet, dažas minūtes pagulējis viens, pats, arī piecēlās un sāka ģērbties.

— Kur ir tavas šķiltavas? Parādi gaismu, es nevaru atrast, savu jostu, — viņa ierunājās, rosīdamās pa tumsu.

Uzšķīlis uguni, viņš ieraudzīja, ka Taņa stāv jau apģērbusies, ar kažociņu mugurā.

— Tava josta ir uz krēsla, — viņš teica. — Es iededziņāšit «katjušu».

— Vēl labāk,_—viņa atbildēja.

Sincovs piegāja pie galda un iededzināja «katjušu». Taņas. josta ar pistoli tiešām atradās uz krēsla. Taču viņa, paņēmusi to rokā, nesteidzās apjozt, bet nolika sev priekšā uz galda, atlaida« krēslā un, raudzīdamās iepretim stāvošajā Sincovā, smagu nopūtās.

— Ja tu zinātu, cik es esmu laimīga un cik ļoti nogurusi, —-viņa teica. — Kājas ļogās.

— Nu tad apgulies tepat kaut uz īsu brīdi tāpat apģērbusies, — Sincovs aicināja, norādīdams uz Zavaļišina tukšo« dīvānu. — Nekautrējies. Tik un tā neviens nekā neteiks.

— Es jau arī nekautrējos. Bet man nu jāiet. Redz, ja nokavēšos un deviņos neieradīšos, kā apsolīju Rosļakovam, tad gan. būs kauns. Bet citādi, lai runā, ko grib. Un arī tu runā, ko gribi* un domā, ko gribi.

— Es pašlaik pats nezinu, ko īsti par tevi lai domā, — Sin--covs noteica un, brīdi šaubījies, piebilda: — Man liekas, ka es. tevi mīlu.

Un Taņa, pamanījusi viņa šaubas, gandrīz noprasīja: «Bet,, ko iesāksi ar savu atmiņu, to tu arī nezini? Vai varbūt esi izgudrojis?» Gandrīz jau pajautāja, jo viņa nevarēja iedomāties, ka-viņš būtu varējis tik ātri aizmirst savu sievu.

— Es nu pasēdēju, — viņa teica un piecēlās, tā arī nekā. nejautājusi.

— Es tevi pavadīšu.

— Bet vai tu varēsi?

Viņa negribēja to lūgt pati. Baidījās, ka viņš nevar dienesta pienākumu dēļ.

— Pagaidam varu. Līdz artilērijas pozīcijām. Varbūt no ■turienes mašīnas dosies atpaka| uz aizmuguri, tad es tevi kādā .iesēdināšu un pavadīšu.

Viņš piegāja Taņai klāt un maigi noskūpstīja. Viņa pasmaidīja.

— Par ko tu smaidi?

— Tu mani noskūpstīji tā kā nogrēkojies, it kā es ietu uz ■darbu, bet tu paliktu te gulēt un slaistīties.

— Nu jau vairs neiznāks gulēt. Bet tas gan ir pilnīgi iespējams, ka varēs slaistīties. Kad uzausīs gaisma — mūsu friči padosies un tad, lūk, slaistīsimies.

— Vai tu tam tici? — Viņa ar cerību ielūkojās Sincovam •acīs.

— Par slaistīšanos, protams, es jokoju, tik un tā būs darba pilnas rokas, taču ļoti iespējams, ka padosies. Jau vakar viņi pretojās, var sacīt... — Viņš tā ar neatrada īsto vārdu, lai paskaidrotu, kā vācieši bija pretojušies vakar. — Vai iesim?

Blakus telpā Iļjins gulēja pie galda, nolicis uz telefona roku, -it kā tai uzticētos vairāk nekā savām ausīm.

Kad viņi iegāja, tas pamodās: vispirms ar roku pataustīja telefonu, tad pavēra acis un apmiegojies sagrīļojās.

— Es iešu pavadīt, — Sincovs teica, pamādams uz Taņu. — Līdz artilēristiem, līdz ugunspozīcijām. Atgriezīšos, vēlākais, pēc trīsdesmit minūtēm.

— Skaidrs, — Iļjins noteica pieceldamies.

— Sveiki. — Taņa, pamanījusi, ka Iļjins skatās uz viņu, piegāja klāt un pirmā sniedza roku. — Un uz redzēšanos. Paldies par visu.

Sincovs nobrīnījās par to drosmi un iekšējo spēku, ar kādu "viņa to visu pateica. Un vēlreiz nodomāja, ka, lai gan karš bija savedis abus kopā, iekams paši bija paspējuši attapties, viņš tik un tā jau mīl šo sievieti. Bet Iļjins, kurš laikam bija gaidījis, ka Taņa tagad no rīta būs apmulsusi citu klātbūtnē, pats apmulsa un ■neveikli jautāja:

— Kā tad bija, vai pie mums labi izgulējāties?

— Labi, — Taņa nopietni un vienkārši atbildēja.

Un, neatskatīdamās atpakaļ, izgāja cauri pagrabam Sincovam pa priekšu. Bet, kad izgāja ārā, apstājās, pastiepa tumsā •atpakaļ roku un, satvērusi viņa roku, teica:

— Es nespēju ticēt, ka esmu tomēr tevi satikusi.

— Kas būs tālāk? — viņš jautāja.

— Nezinu. Kur mums jāiet — vai uz šo pusi?

— Jā.

Viņi gāja, un Taņa vēlreiz klusēdama nodomāja: «Nezinu.» Nevis par savām jūtām pret viņu, bet joprojām par to pašu: vai vācieši padosies, vai arī vēl būs kaujas? Ja būs, tātad viņam atkal vajadzēs karot. Un varbūt jau šodien, pēc dažām stundām. Sī nolādētā doma uzmācās viņai jau nakts vidū un neatkāpās. Un tanī pašā laikā šī nolādētā doma nozīmēja, ka viņa ir laimīga, ka viņai tagad ir pasaulē cilvēks, viņas cilvēks, un viņa briesmīgi baidījās par šo savu cilvēku.

— Tu jautāji, kā būs tālāk, — viņa ierunājās, atgaiņādama šo reizē laimīgo un nelaimīgo domu par Sincovu. — Es darīšu visu iespējamo, lai tevi satiktu. Katru reizi, kad vien varēšu.

— Un es arī, — viņš sacīja.

Solīja priecīgi un pārliecināti, kaut gan saprata, ka aiz šī tik vienkārši pateiktā «katru reizi, kad vien varēšu» būs bezgalīgi daudz reižu, kad vajadzēs teikt «nevaru» — cilvēku dēļ, dienesta pienākumu dēj, paša uzskatu dēļ par savu pienākumu karā.

Tomēr cik jauki bija dzirdēt šos vārdus! Tas ir brīnumaini — palikt dzīvam un satikties ar sievieti, un pēkšņi izjust pilnā mērā, ko tas nozīmē — palikt dzīvam!

«Nu, bet kā tas tomēr mums nokārtosies, lietišķi pieejot?» viņš domās sevi apsauca.

Bet tieši to pašlaik nemaz negribējās darīt — ne lietišķi pieiet, ne domāt. Gribējās gluži vienkārši ticēt, ka viss būs labi.

Taņa bija teikusi naktī, ka pašā sākumā lūgusi Serpi|inu, lai sūta viņu uz pulku, uz sanitāro rotu. Un to var palūgt vēlreiz. Ja ne gluži uz sanrotu, tad vismaz uz viņu divīzijas medsanbatu.

Laikam gan viņa pienākums bija iedomāties, ka strādāt armijas sanitārajā daļā ir drošāk nekā medsanbatā vai pulkā, bet viņš par to nedomāja. Sājā mazajā sievietē bija kaut kas tāds, kas nejāva pret viņas gribu baidīties no tā, no kā viņa pati nebaidījās.

Viņai tumsā aizķērās kāja, un Sincovs viņu pieturēja, neļaudams pakrist.

— Jā, janvārī ir garas naktis, — viņa ierunājās. — Kaut gan šodien jau februāris.

Un viņš, to dzirdēdams, nodomāja, ka, tiešām gan, šodien jau pirmais februāris, tātad bija jau uzbrukuma divdesmit trešā diena.

— Aizvakar eju un redzu: zirgs ār ragavām, uz ragavām pulka mīnmetējs, bet aizmugurē kāto kareivis. Piebrauca pie ce|u sazarojuma, skatos, zirgs aiziet uz vienu pusi, bet kareivis — uz

otru. Uzsaucu viņam, un izrādījās, ka šis bija ejot ahzmidzis. Lūk, cik ļoti pārguruši ļaudis.

— Un tu arī, — viņa teica, tādēļ ka visu šo nakti un visu šo rītu domāja tikai par viņu.

Jau tuvodamies artilēristu uguns pozīcijām, viņi izdzirdēja, ka netālu rūc pusotrtonnīgās kravas mašīnas motors. Šoferis laikam negribēja salā izslēgt motoru, kamēr izkrāva šāviņus.

No tumsas iznāca Sincovam pazīstams diviziona komandieris.

— Sveiciens kara dievam! — Sincovs uzsauca. — Vai tev tukšās mašīnas brauks atpakaļ?

— Viena tūlīt brauks, — pazīstamais diviziona komandieris atbildēja, ielūkodamies Sincovam blakus stāvošajā mazajā, grūti saskatāmajā figūrā.

— Tomēr papildināja gan tev munīcijas krājumu.

— Tomēr papildināja. Bet ko tu gribēji?

— Es te gribēju kara ārstu, — Sincovs pamāja uz Taņu, — iesēdināt kabīnē. Viņai jātiek uz armijas sanitāro daļu.

— Līdz krustcelēm aizvedīs. Iesim iesēdināsim, — diviziona komandieris aicināja.

Viņi piegāja pie kravas mašīnas.

— Sēdini iekšā, — diviziona komandieris teica Sincovam un aizgāja atpakaļ apkārt kravas kastei, turp, kur atskanēja karavīru balsis.

Sincovs atvēra kabīnes durvis.

— Sēdies.

Taņa uzrausās uz pakāpiena un apsēdās. Viņš stāvēja blakus, pavisam tuvu. Pēc tam, neļaudams novilkt cimdu, aši paspieda viņai roku un atkāpās.

— Es taisīšu ciet, salst.

Tomēr viņai tas nebija svarīgi, ka salst, bet bija svarīgi, lai vēl kaut dažās sekundes viņš atrastos te blakus. Un, izbāzusi veltenī auto kāju uz pakāpiena, neļāva aizvērt durvis.

— Nu, redz, — viņš piespieda durvis un pirmā mirklī nesaprata, kādēļ nevar tās aizvērt, — es taču varēju pārlauzt tev kāju!

Viņa ievilka kāju iekšā, tādēļ ka no otras puses kabīnē jau kāpa šoferis. Sincovs aizcirta durtiņas no savas puses, mašīna parāvās uz priekšu un aizbrauca, atstājot viņus divatā ar diviziona komandieri.

— Kādēļ tu no paša rīta atrodies ugunspozīcijās? — Sincovs

jautāja. /

— Pārnakšņoju šeit. Vakara apspriedos ar saviem ļaudīm.

— Kādā sakarībā?

— Lai šodien dod ultraprecīzu uguni un visus dzīvos padara par mirušiem ...

— Tātad jūsu priekšnieki necer, ka no rīta būs «Hānde hoch!»?

— Pēc tā neizskatās, — diviziona komandieris teica. — Naktī atkal papildināja līdz pilnam kaujas komplektam.

— Bet es vakar, kad uzzināju par Paulusu, nodomāju, ka arī mūsu friči padosies.

— Tāpēc es skatos, ka tu esi jau Jāvies miera laika noskaņai, naktīs neguli, no rīta pavadi kara ārstus ...

Sincovs neatbildēja. Jā, varbūt, ka tiešām bija |āvies tādai noskaņai. •

— Labi, es eju, — viņš teica, brīdi klusējis. — Ja jums nakti ir devuši pilnu kaujas komplektu, tātad arī mūs no rīta uz-kurbulēs.

Rīts ausa lēnām. Kamēr viņš gāja atpakaļ, tā arī nekļuva gluži gaišs. Tikai šur tur no saltās rīta miglas jau rēgojās drupu zobi.

Rauj viņu jods, ka vēl nav gaišs! Taisnību sakot, vairs negribējās to visu redzēt.

Domas par to, būs vai nebūs šodien kauja, jaucās ar domām par sievieti, aiz kuras bija aizcirtis kabīnes durtiņas un atkal palicis viens pats ar savu parasto dzīvi — karu.

Naktī viņš ar nemieru sirdī domāja par to, kā viņi šķirsies no rīta, bet viss bija vienkārši. Viņa izdarīja tā, lai viss būtu vienkārši. Un nekā nevajadzīga un muļķīga viens otram no rīta arī neteica. Bet naktī viņš tai sarunāja daudz nevajadzīga un muļķīga. Pats nobrīnījās, bija uzskatījis sevi jau par tādu, kas nespēj just pret sievieti sevišķu maigumu un pateicību.

Viņš runāja, bet viņa klusēja. Pēcāk sacīja: «Cik tu esi maigs.» Sākumā teica: «Es nevarēju iedomāties, ka tu vari būt tik rupjš,» bet no rīta: «Es nedomāju, ka tu vari būt tik maigs.»

Tur nav nekā neparasta. Arī pats jau sen bija aizmirsis, kāds viņš var būt — rupjš vai maigs vai vēl kaut kāds. Nezināja, nedomāja, bija aizmirsis. Reizumis iedomājās sievietes, iedomājās, kādas tās ir, tādēļ ka pusotra gada to nebija. Bet, kāds viņš pats var būt ar sievieti, vairs nevarēja iedomāties.

Kas to lai zina, varbūt viņš ar tādu spēku visus šos pusotra gadus kveldēja sevi ar atmiņām par sievu, ka tās bija pilnīgi izplēnējušas. Vai varbūt tas tikai šodien tā liekas? Viņš par to iedomājās, kad no rīta aprāvās, iekams viņai pateica: «Man liekas, ka es tevi mīlu.»

To teikdams, viņš neielika vārdā «mīlu» kaut kādu īpašu, neparastu jēgu, kas it kā nošķīra šo vārdu no visiem citiem un neizprotamā kārtā pacēla tiem pāri. Pats par sevi šis vārds vispār nekā nenozīmēja — vienkārši nebija citu vārdu, lai īsi pateiktu pašu galveno: ka jau nevar iedomāties sevi bez viņas. Un tas bija taisnība. Un tas, ka viss bija ar viņiem noticis, iekams viņi paši paspēja attapties, tik un tā nekā negrozīja.

Jā, ar viņiem bija noticis brīnums. Un viņš gāja un smaidīja par šo brīnumu. Un tā, joprojām smaidīdams, iegāja savā pagrabā, ieraudzīja Iļjinu, kurš sēdēja pie galda un dzēra tēju, un apsēdās pie galda viņam iepretim, vēl arvien nejuzdams, ka smaida.

Iļjins pielieca tējkannu, klusēdams ielēja un piestūma krūzi. Ne vakar, kad tas sākās, ne šodien, kad beidzās, viņš nenosodīja Sincovu par spīti savai jauneklīgajai stingrībai. Visu laiku, kamēr vien viņi dienēja kopā, Sincovs viņa acīs bija cilvēks bez vainas, kurš cenšas uzņemties uz sevi vairāk nekā citi, un, kad tādam cilvēkam pēkšņi ir laimējies ar meitieti, tā sakot, laime iekritusi taisni rokās, — ko gan viņam varēja pārmest? Pilnīgi nekā, tā domāja Iļjins. Varēja tikai apskaust — tas bija kas cits!

Izdarījis visu, kas bija jādara, lai atstātu bataljona komandieri ar šo sievieti divatā, Iļjins domāja, ka viņam būtu tiesības gaidīt atklātību no Sincova puses tagad, kad viņa ir aizgājusi.

— Nu kā tad jums ar viņu iznāca? — viņš jautāja nogaidījis, kad Sincovs izdzēra puskrūzi tējas.

— Viss bija labi. Labāk nevar vēlēties. Paldies jums, zēni. — Sincovs paskatījās uz Iļjinu.

Un, kaut gan viņam bija labsirdīgas un pat jautras acis, tomēr tanīs bija arī kas cits, kas liedza Iļjinam mēģināt uzzināt kaut ko sīkāk.

— Pielej vēl tēju.

— Tad vairāk jautājumu nav. — Iļjins pielēja krūzīti. — Dzer. Kamēr tevis nebija, zvanīja Tumanjans. Izsauc pie sevis bataljona komandierus tieši deviņos.

— Vakar izsauca mūs visus, grēciniekus, pie sevis, — ieminējās Zavaļišins, kurš bija ienācis, kamēr Iļjins runāja, — skaidroja, kā saudzēt, ja kapitulē, bet šodien jums ieskaidros, kā piebeigt, ja turēsies pretī.

— Tā liekas gan, — Sincovs piebilda. — Biju Jermakova divizionā, viņi apgādāti ar munīciju līdz pilnam kaujas komplektam.

— Tātad uzbruksim, — Zavajišins nopūtās. — Bet naktī, atklāti sakot, vairs nebija nekādas vēlēšanās karot.

— Nu, tev nebija, bet bataljona komandierim... — Iļjins nenocietās.

Tomēr Sincovs viņu pārtrauca, viegli uzlikdams viņam uz delnas savu smago roku.

— Par savu noskaņojumu es jau tev pateicu, Koja — tas ir labs. Un tu man to nebojā. Skaidrs?

— Man viss skaidrs, — Ijjins teica. — Bet tev ir laiks stāties Tumanjana gaišā vaiga priekšā. Vai neskūsies?

— Skūšos gan, vēl jau paspēšu, — Sincovs palūkojās pulkstenī. Un, izdzēris pēdējo malku, atkal ielēja sev puskrūzīti. — Lai ātrāk tiktu galā, būs jāskuj ar tēju ...

Apspriedē pie Tumanjana bataljona komandieriem tika pavēlēts turpināt aktīvu kaujas darbību un tanī pašā laikā gatavoties vispārējam uzbrukumam, kas bija paredzēts nākamās dienas rītā. No tā visa kļuva skaidrs, ka vācieši šeit, rūpnīcu rajonā, pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, pagaidām nedomā kapitulēt, un mēs to negaidīsim ilgāk kā līdz rītam.

Kad apspriede beidzās, Sincovs uzkavējās, lai apsveiktu savu bijušo kaimiņu Zirjanovu, kuru Tumanjans pirms divām dienām bija paaugstinājis — paņēmis sev par vietnieku.

— Tu ātri kāp uz augšu!

— Ātri nobraucu no kalna lejā, tagad tikpat ātri vajag kāpt kalnā.

— .Atklāti sakot, es pat nobrīnījos, — Sincovs atzinās, — ka viņš paņēma tevi prom no bataljona pirms pašam kauju beigām.

— Viņš ir viltīgs, — Zirjanovs teica par Tumanjanu. — Bija saodis, ka divīzijas komandieris grasās likt mani par vietnieku Kolokoļņikovam, un nedeva, pats paņēma. Bet, ja par kauju beigām runā, — kamēr neesam pabeiguši — beigu vēl nav. Patronas viņiem ir, mīnas ir, aizsegs arī — neņem par knapu ... Kaut arī cieš badu, var vēl kādu nedēju kauties — vajag tikai gribēt! Es, piemēram, ja būtu viņu pavēlniecības vietā, ar savu roku nošautu katru, kas gribētu padoties, un pats noliktu galvu pēdējais, bet nepadotos.

— Visi jau tā neskatās uz dzīvi.

— Kas nu tā par dzīvi — gūstā, kā pie viņiem, tā pie mums! — Zirjanovs atmeta ar roku.

— Tātad labi, ka viņiem visi nav tik apmāti kā tu! Pauluss taču padevās ar piecpadsmit ģenerāliem ...

— Dzird tādas runas, — Zirjanovs klusu teica, — ka naktī notikusi Armijas Kara padomes sēde, apspriests jautājums, ko darīt ar mūsu fričiem pēc tam, kad Pauluss kapitulējis: vai gaidīt, kad arī šitie aiz bada slies pekas gaisā, vai arī piebeigt? Stāsta, ka tikai viens pats mūsu Kuzmičs esot ierunājies, ka vajagot gaidīt! Un viņam sadevuši vēju.

— Vai pie mums arī atnāksi? — Sincovs atvadīdamies jautāja.

— Ja rītdien slikti karosi, — iešu dzīt uz priekšu, — Zirjanovs iesmējās, — bet šodien diezin vai būs kāda vajadzība.

Viņi viens otru labi saprata, un Sincovs joprojām domāja par to, atgriezdamies bataljonā un ieklausīdamies retajos šāvienos, kas atskanēja no priekšējām pozīcijām. Ko nozīmē «turpināt aktīvu kaujas darbību», vienlaicīgi gatavojoties rītdienas uzbrukumam? Visi, no augšas līdz pat apakšai, lieliski saprot: ja tas ir tā, tad izliksimies un ziņosim, kā pienākas, bet patiesībā taupīsim sevi uz rītdienu. Vienkārši ir izveidojies tāds paradums — krāpjam paši sevi: ja reiz esam sākuši, tad skaitās, ka visu laiku uzbrūkam kā uzvilkta mašīna. Taču patiesībā, kaut arī sevi nesaudzējam, tomēr diendienā nevar uzbrukt, atelpas brīži ir un būs, bez tiem karā nevar iztikt. Un katrs prātīgs cilvēks to saprot, bet, redz, ja uzraujas uz kādu stulbeni, tad, protams, ir slikti!

Kad viņš atgriezās bataljonā un pateica par pavēli, tas radīja dažādu iespaidu. Zavaļišins, liekas, bija gaidījis ko citu — nodūra galvu un teica, ka tūlīt ies uz rotām runāt ar cilvēkiem. Ribočkins, taisni otrādi, likās apmierināts. Jau otro dienu^viņam kremta sirdi tas, ka Sincovs nebija ņēmis viņu līdzi, kad sagūstīja ģenerāli, un, acīm redzot, cerēja kaut ko vēl paveikt rītdien pēdējā kaujā. Ijjins, citiem dzirdot, atturīgi atbildēja: «Nu labi, gatavosimies!» — bet, kad palika divatā ar Sincovu, nikni noteica par vāciešiem:

— Parazīti, negrib padoties! — un pirmo reizi pa visu šo laiku neķītri nolamājās.

Sincovs skatījās uz Iļjinu, kurš nikni sojoja pa pagrabu, un pilnīgi saprata viņa jūtas, tādēļ ka arī pats izjuta to pašu. Daudzreiz pēdējo triju nedē|u kauju laikā bija radies šis niknums pret vāciešiem, kuri turas, nepadodas, liek mums atkal un

atkal ciest jaunus zaudējumus. Par savējiem'tādos pašos apstākļos būtu sacījuši: «braši!» — bet par vāciešiem sakām — «parazīti»! Un ko gan citu varēja par viņiem teikt, ja rītdien šo parazītu dēļ atkal jāiet un jāatdod dzīvības. Cik daudz — to nevar zināt, bet jāatdod būs! Vakar, kad uzzināja par Paulusu, pirmajā mirklī likās, ka viss, ko bija lemts pārciest šeit, Staļin-gradā, ir jau aiz muguras. Ja arī vēl nebija padevušies visi un visur, tad padosies pēc stundas vai divām. Un beigas! Klusums. Bet šodien atklājās, ka klusums pats nenāk, pēc tā vēl ir jāiet tur u^ priekšu, kur šauj. Bet, ja neietu un gaidītu, kad tas atnāks pats, tad viss ir atkarīgs nevis no tevis, bet no vāciešiem. Un nevar zināt, kā tu pats būtu izlēmis, ja teiktu: «Rīkojies, kā atrodi par pareizu!» Nevar zināt, vai pietiktu pacietības mīņāties uz vietas un gaidīt klusumu. Pilnīgi iespējams, ka, taisni otrādi, būtu dzinies uz priekšu: lai notiek, kas notikdams, tikai lai atstātu aiz muguras vēl vienu gabaliņu kara, lai varētu atpogāt apkakli, izslieties, paglaudīt ar plaukstu krūtis zem formas blūzes un varētu sev sacīt: pagaidām viss!

— Vai redzēji, kas rakstīts «Pēdējā stundā»? Jau ir izlaiduši skrejlapas! — Iļjins apstājās un paņēma no galda lapiņu, kur bija nodrukāts par Paulusa saņemšanu gūstā.

— Es redzēju pulka štābā.

— Var teikt, ka uzvara faktiski jau ir, bet mums vēl jākaro, — Iļjins nopūtās un pēkšņi jautāja: — Kā tev liekas, vai nav iespējams, ka viņi padosies, nenogaidīdami rītdienas uzbrukumu?

Sincovs paraustīja plecus.

— Ja nepadevās reizē ar visiem, tagad bez jauna trieciena diezin vai padosies.

— Nu labi, ja uzbrukt, tad uzbrukt, — Iļjins noteica. — Būtu labi dot triecienu ar to, kas bija sākumā. Cik ilgi var dzīvot bez papildinājuma!

— Veltīgas runas. Izsūdzēsim vēl viens otram savas bēdas. . Bet ko pēc tam?

— Pēc tam karosim, — Iļjins pavīpsnāja.

— Protams, mūsu žēlošanās, no vienas puses, ir likumīga, — Sincovs teica, brīdi klusējis. — Bet, no otras puses, aptuveni rēķinot, uz katriem pieciem vīriem pēdējās kaujās ir pa lielgabalam. Nekad vēl kara laikā nav bijis tādas artilērijas.

— Tā jau nu tas ir, — Iļjins piekrita, — bet ne jau visur ar to vien pietiek.

Un viņi ķērās pie praktiskiem aprēķiniem, kā un ar ko nāksies savā bataljonā rītdien sist vāciešus.

Rīts aizritēja vienās rūpēs, bet pēc pusdienām ieradās Kuz-mičs apbalvot ar medaļām izlūkus par ģenerāļa sagūstīšanu. Kā parasts, izlūki bija novietojušies tepat blakus bataljona štābam. Sie izlūki gan pēc štata nepienācās, viņi bija arī pēdējā rezerve, viņi vajadzības gadījumā bija arī štāba apsardze. Viņi bija viss kas.

Deviņiem izlūkiem ģenerālis pats ar savu roku piesprauda medaļas, bet desmitā palika kastītē. Izlūku Cibenko vakar ievainoja ar mīnu: viņš nesa katliņu no virtuves, ar lielo šķembu tika izsists no rokām katliņš, bet ar mazo — pašam pa degunu. Ievainojums gan stipri asiņoja, taču bija viegls — tālāk par medsanbatu nevajadzēs iet.

— Viņam bija pārlieku skaists deguns — kā romietim, — izlūku nodaļas komandieris Koļesovs mēļoja. — Fricis apskauda viņa degunu, pataisīja īsāku. Tagad Cibenko mums vairs nebūs nekāds kavalieris!

— Nekas, — Kuzmičs iebilda. — Man pilsoņu karā baltie visu pauri sakapāja kā kāpostgalvu ar kapājamo dzelzi, bet līdz šim laikam meitieši met uz mani acis, — viņš teica un pats pirmais iesmējās par savu joku.

Izlūki jau domāja, ka tas ir viss — tūlīt laidīs prom, bet Kuzmičs vēlreiz piesauca adjutantu un paņēma no viņa rokām apliecību un kastīti.

— Tagad kopā ar jums apbalvošu arī jūsu bataljona komandieri ...

Sincorvs pat apjuka, kaut gan vakar Serpiļins bija apsolījis, tomēr nedomāja, ka tas notiks tik ātri.

Kad Kuzmičs pieskrūvēja viņam Sarkanās Zvaigznes ordeni, Sincovs atcerējās, kā pie Maskavas no ģenerāļa Orlova rokām bija saņēmis savu pirmo ordeni, arī «Sarkano Zvaigzni». Atcerējās pat, kā ģenerālis iebāza vēso roku aiz atpogātās formas blūzes. Bija tikpat auksts, viņi tāpat stāvēja pie drupām sienas aizsegā, bet pēc pusstundas ģenerāli Ortovu nogalināja viņam blakus. «Arī bija maza auguma, tāds pats kā Kuzmičs, pastiepa rokas uz augšu, ordeni pieskrūvēdams,» Sincovs atcerējās, sajuzdams pēkšņu nemieru, bet atvairīja šo domu: katru dienu jau tā negadās, ka par baltu velti krīt ģenerāļi!

Pēc apbalvošanas Kuzmičs bija ar mieru kopā paēst pusdienas, taču likās sliktā omā. Degvīnu tikai pielika pie lūpām, sēdēja un klusēja, pēc tam pēkšņi teica:

— Tā redz, cilvēks dzīvo un dzīvo, un grib dzīvot arī tālāk. Bet liktenis viņam saka: nē! Nu, ja ne, tad ne ...

Par ko viņš to sacīja, tas tā arī palika neskaidrs, bet bija neērti ko jautāt.

Pēc tam prasīja:

— Vai no jūsu pozīcijām kādā vietā var redzēt, kā vāciešus dzen pāri Volgai?

Iļjins atbildēja, ka no šejienes Volgu nevar redzēt ne no vienas vietas: to aizsedz cehu drupas.

— Bet pirms braukšanas uz šejieni es biju pie Cvetkova, — Kuzmičs teica. — No viņa pozīcijām vienā vietā ar binokli var redzēt. Kopš paša rīta lien pāri Volgai kā melna čūska. Jau daudzi tūkstoši ir aizgājuši. Mēs novērojām, un viņi arī novēro. — Kuzmičs pamāja ar galvu, un Sincovs ar Iļjinu saprata, ka viņš domā tos vāciešus, kuri vēl turas divīzijas frontes priekšā. — Redz, bet nepadodas. No rīta atkal ar ruporu mēģinājām iedarboties uz vīru dvēselēm, taču viņiem tas tikpat kā kurlam zvanu zvanīšana... Karstu viru pie jums iestrēbu, bet vairāk nekā negribas. Ja dosiet tēju, iedzeršu un braukšu.

Kamēr uzlēja stipru tēju, viņš sēdēja un klusēja, joprojām domādams savu domu. Tas, ko Zirjanovs stāstīja Sincovam, bija patiesība. Naktī tiešām sasauca Kara padomi, un tur tika apspriests jautājums, ko darīt ar vācu ziemeļu grupējumu. Pagaidīt vai dot triecienu? Kas lai zina, kādēļ tā, bet Batjuks jautāja Kuzmičam pirmajam. Varbūt tad, ja nerunātu pirmais, ja sākumā būtu paklausījies, ko saka citi, viņš arī sāktu šaubīties par savu taisnību un viss būtu iznācis citādi, bet, kad Batjuks jautāja viņam pirmajam, tad ari pateica to, kas bija ienācis prātā:

— Priekš kam šito sprāgoņu dēļ vēl zaudēt cilvēkus, biedri pavēlniek? Mums ļaudis noderēs ari uz priekšdienām. Pagaidīsim vēl mazlietiņ, kamēr bads viņus vedīs pie prāta ...

Viņš to teica tāpēc, ka jau dienā, uzzinājis par Paulusa kapitulāciju un uzskatīdams to par beigām, pieprasīja sev ziņas, kādus zaudējumus divīzija cietusi visā kauju laika. Pēc šī ziņojuma bija redzams, ka pat tad, ja izdotos sagrabināt daļu no saviem ļaudīm atpakaļ uz divīziju no armijas hospitāļiem, tik un tā vajadzēs papildināt par divām trešdaļām.

Par to domādams, tad arī viņš brauca uz Kara padomi un runāja, ko domāja.

Batjuks nekā neatbildēja, tūlīt deva vārdu nakamajam. Sāka izteikties pārējie divīziju komandieri, un visi kā viens ieteica tieši pretējo: negaidīt, bet pa vienu dienu sagatavoties un dot triecienu.

Kuzmičs sākumā cerēja, ka Serpi|ins viņu atbalstīs. Tomēr arī Serpiļins neatbalstīja, tikai brīdināja pārējos:

— Ja kāds domā, ka vienas dienas par maz, lai saka tūlīt. Ir jāsagatavojas nevainojami, lai pieveiktu vāciešus ar vienu triecienu!

Batjuks, slēgdams Kara padomes sēdi, neteica par Kuzmiču ne vārda, it kā viņa nemaz tur nebūtu. Sacīja, ka priecājas par vienprātību, kas izpaudusies Kara padomē, un paziņoja savu lēmumu — uzbrukt otrajā februārī no rīta. Un, tikai jau atvadīdamies no divīziju komandieriem, kuri devās atpakaļ uz savām daļām, paklusām un mierīgi, visiem dzirdot, teica Kuzmičam, acīm redzot, laikus sagatavotu frāzi: — Es klusēju par jums tikai tādēļ, ka negribēju apkaunot jūsu sirmos matus ... Vēl jo vairāk tādēļ, ka jūs esat dienējis kopā ar pašu Frunzi!

Taču Kuzmičam galvenais tomēr nebija šis apvainojums, bet tā vientulība, kādā viņš palika Kara padomē. Viņš brauca atpakaļ uz divīziju un bija sagrauzts par to. Bez šaubām, divi vai trīs Kara padomē bija tādi, kuriem nav savu uzskatu, kuri laikus raudzījās Batjukam mutē, bet par pārējiem Kuzmičs tā nodomāja, pārējiem tiešām bija citas domas nekā viņam.

«Kā tad tā,» viņš domāja, «vai tiešām nu esmu kļuvis vecs, aizgājis pagātnē vai arī izpumpējies, izsīcis gribas spēka avots? Arī tā gadās. Piemērs nebija tālu jāmeklē — Kolokoļņikovs ... Domā, ka saudzē cilvēkus, bet cilvēkiem te nav nekādas lomas, gluži vienkārši pašam jau pietrūkst spēka vēl vienai piepūlei.»'

Šodien, no rīta viņš aizbrauca_ uz pulkiem. Vispirms iegriezās pie Kolokoļņikova un nopriecājās, ka Artemjevs pa šīm dažām dienām, nedegradējot pulka komandieri, tomēr rīkodamies uz savu roku, bija pratis nodibināt kārtību. Drusku nomierinājies, aizbrauca pie Cvetkova, un tur zem četrām acīm ar Cvet-kovu pēkšņi iznāca tāda saruna, kādu viņš lai nu no kura, bet no Cvetkova gan nebija gaidījis!

Vispirms Cvetkovs sīki ziņoja par pasākumiem, ko bija veicis, izpildīdams pavēli par uzbrukumu, bet pēc tam pajautāja tādā dīvainā balsī:

— Biedri ģenerāli, atļaujiet griezties pie jums pēc paskaidrojuma?

— Sper vaļā! — Kuzmičs atbildēja, nevarēdams saprast, kas īsti noticis ar Cvetkovu.

Un Cvetķovs, vienmēr paklausīgais Cvetkovs, dobjā balsī sacīja:

— Paskaidrojiet man, biedri ģenerāli, — kāpēc mēs nevaram pagaidīt trīs vai četras dienas, lai nebūtu jāzaudē cilvēki? Es šodien pats nopratināju septiņus vāciešus — viņiem ir izbeigusies pēdējā pārtikas deva. Es vienmēr esmu izpildījis visas pavēles, biedri ģenerāli, bet tagad prasu paskaidrojumu. Kāpēc negribam saudzēt cilvēkus? Pēc šīm kaujām, kurām esam izgājuši cauri, katrs pieredzējis zaldāts ir zelta vērts. Lai mums dotu kādu papildinājumu dodami, bet viņi būs mugurkauls! Kā var svaidīties ar tādiem cilvēkiem? Es uzskatu, biedri ģenerāli, ka pieņemtais lēmums nav lietderīgs.

Cik Kuzmičs varēja atcerēties, Cvetkovs pirmo reizi apšaubīja pavēli. Bet vārdus «nav lietderīgs» tikpat kā šautin izšāva! Tā jau viņam bija jautājuma būtība. Kamēr uzskatīja par lietderīgu, bija ar mieru kaut vai divas savas dzīvības atdot vienā dienā, bet, ja domāja, ka nav lietderīgi, negribēja atdot nevienu dzīvību — ne savu, ne citu.

— Vai tev viss? — Kuzmičs jautāja, noklausījies Cvetkovu līdz galam.

— Viss.

— Paskaidrojumus nevaru dot. Varu atkārtot pavēli. Vai atkārtot?

— Pavēli es zinu.

— Bet, ja zini — tad izpildi, — Kuzmičs teica un devās prom no Cvetkova. Sākumā gribēja vēl piebilst: rīkojies pēc pavēles, bet, to darīdams, centies saudzēt cilvēkus. Taču ko gan nozīmētu to sacīt? Cvetkovam nevajadzēja atgādināt, lai saudzē cilvēkus. Tātad likt viņam saprast citā nozīmē: ka es ar tevi sirds dziļumos esmu vienis prātis un tādēļ sevišķi necenties, nedzen. Bet ko nozīmē — necenties, nedzen? Lai citi cenšas, lai citi dzen? Nē, vai nu viņš piekrita, vai nepiekrita tai vai citai pavēlei, taču Kuzmičs nebija radis dzīvot uz kaimiņa asiņu rēķina. Viņu nomāca šī bezcerīgā doma arī tagad, kad sēdēja pie Sincova.

— Nu labi, es iešu, jūs man neesat vienīgie. — Viņš izdzēra glāzi stipras tējas un, pārvarējis minstināšanos, kas radās no bailēm spert pie zemes slimo kāju, piecēlās. — Rītdien šinī pašā laikā ieradīšos, lai no jums pieņemtu ziņojumu, ka esat izpildījuši uzdevumu.

— Ziņosim, biedri ģenerāli! Ja ir jākaro tālāk, tātad arī turpmāk jābūt pirmajiem, — Iļjins lielīgi solīja.

— Tas pareizi, — Kuzmičs noteica, ne tik daudz atbildēdams

Iļjinam, cik pats savām domām. — Ja reiz ir pavēle, tad jau kādam vajadzīgs to izpildīt pirmajam. Kaimiņiem arī ir cilvēki, un tie tāpat negrib mirt. Tā taču ir, Sincov?

— Tā ir, biedri ģenerāli.

— Bet, ja tā, tad ej arī turpmāk kā pirmais.

«Nu labi, iesim arī turpmāk kā pirmie,» Sincovs nodomāja, pavadījis Kuzmiču līdz mašīnai un atgriezies savā štābā. Divīzijas komandiera vārdi darīja priecīgu, pārgalvīgu, kas dažkārt viņam nemaz nebija raksturīgi. Likās, ka arī rītdien viss noteikti izdosies, kā bija veicies visas pēdējās dienas, un nebūs arī lielu zaudējumu, tāpat kā visas šīs dienas. Un pilnīgi iespējams, ka rītdien ap šo laiku viss jau būs beidzies. Tikai viena diena, ne vairāk.»

«Jā, vakar un šodien jau laikus visu esmu pilnīgi nosvinējis,» viņš nodomāja, tur pievienodams arī tikšanos ar Taņu. «Bet tagad vajag piebeigt to, ko neesmu piebeidzis.» Viņš par to nodomāja tā, it kā būtu palicis kādam parādā.

Diena ritēja kā parasti. Vācieši šaudīja pat aktīvāk nekā vakar. Nervozēja un uzmundrināja sevi ar šaušanu. Tā rīkojāmies arī mēs paši citos apstākļos.

Pēc pusdienas Sincovs apstaigāja divas rotas. Nebija ne sevišķu notikumu, ne zaudējumu. Ļaudis, cik varēja nojaust pēc sarunām, izjuta apmēram to pašu, ko viņš: cits ar mazāku, cits ar lielāku nepacietību un vairāk vai mazāk baiļodamies par savu dzīvību gaidīja rītdienu, gribēja, lai viss ātrāk beigtos, bija ar mieru tādēļ arī karot.

CugUnovs, kaut arī ne sliktāk par citiem izprata visas nianses pavēlēs un zināja, ka līdz rītdienai no viņa neviens nekā neprasīs, tomēr kopš rīta darbojās, kā bija pavēlē teikts, un drusku pavirzījās uz priekšu, nezaudējot neviena cilvēka:

Kad Sincovs pievakarē atgriezās no rotām, izrādījās, ka Tumanjans tomēr bija ieņēmis vakarējo ģenerāļa mītni, bet viņus izdzinis citā — mazākā pagrabā tās pašas ēkas drupās. Kaut gan tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Pie ieejas drupās divi izlūki ar cirvi un sapieru lāpstiņu plēsa vaļā pusotra metra garo «cigāru», vienu no tiem, ko vācieši katru nakti ar izpletņiem meta savējiem. Pēdējo dienu laikā bataljona novietnē jau nokrituši vairāki tādi «cigāri». To apvalks bija no presēta kartona, bet uzgalis mīksts, no alumīnija, kas noderēja par amortizatoru, atsitoties pret zemi. Toties kartons bija tik stiprs, ka, «cigāru» atverot, to nācās cirst ar cirvi.

Visu «cigāru» saturs bija vienāds: lielāko dalu vajadzēja izsviest: vāciešu mazkalibra lielgabalu šāviņus, mīnas, patronas. Taču bija ari šiš tas noderīgs: galetes, desa, šokolāde, pārtikas koncentrāti.

Dienā lidmašīnas nelidoja un «cigāri» nekrita. Tātad Iļjins bija pievācis «cigāru» jau vakar un šodien iedevis izlūkiem, lai izkrata no tā sev papildu devu sakarā ar apbalvošanu.

— Nenocērtiet tikai sev kāju, — Sincovs teica izlūkam, kurš, piespiedis «cigāru» ar velteni, atvēzēdamies cirta kartonu.

— Nav vērts, biedri kapteini, — izlūks pasmaidījis atbildēja. — Man manas stutes vēl noderēs, lai aizkāptu līdz vecajai robežai...

«Jā, vecā robeža . ..» Sincovs atcerējās Grodņu, kur pirms kara atradās viņa redakcija. Tur, Grodņā, kopā ar sievasmāti palika meita. Ja ir dzīva, tad drīz tai būs trīs gadi! Bet bija — gads un trīs mēneši. Ja ir dzīva... Viņš jau sen domāja, ka maz cerību. Gandrīz negribējās ticēt, ka visā tanī ellē, kuru viņš pats bija pārdzīvojis četrdesmit pirmajā, večiņa un gadu veca meitenīte varētu palikt dzīVas kara ceļos, bēgot no degošās Grodņas.

Bet šonakt Taņa viņam jautāja par meitu un centās pārliecināt, ka meitene ir dzīva, ka tas ir pilnīgi iespējams. Večiņa kopā ar meitiņu varēja paslēpties, apmesties kaut kur laukos. Apgalvoja, atsaukdamās uz piemēriem no savas partizānu dzīves.

Jā, varbūt pēkšņi pēc kara kaut kur tur, pie Grodņas, pie kādiem svešiem cilvēkiem atradīsies meitene, viņa meita. Neparasti dīvaini bija domāt par to.

«Ja būs dzīva un mēs arī paliksim dzīvi, un viss būs labi — dzīvosim visi kopā pēc kara ...» Sincovs nodomāja par meitu, par sevi un par sievieti, kas bija aizgājusi no viņa šorīt no rīta. Laikam jau arī Taņa domāja to pašu, ka viņa meita var kļūt arī viņas meita, kad naktī tik dedzīgi centās pārliecināt, ka meitene ir dzīva.

Viņš pasmējās, jo šīs domas bija muļķīgi pāragras, bet tās tik un tā uzmācās, un no tām nekādi nevarēja atkauties.

Jaunajā pagrabā, kur viņi tagad mitinājās pēc tam, kad iepriekšējo mītni ieņēma Tumanjans, ģenerālisku ērtību nebija. Taču saimnieciskais Iļjins pacentās iekārtoties: pie sienas uz grīdas nomestie salmi tika pārklāti ar pazīstamo brezentu, kuru uzbrukuma otrajā dienā bija norāvuši no vācu mašīnas.

Uz pazīstamā brezenta, kā parasts, ar rokām pa miegam aizspiedis ausis, it kā lūgtu netrokšņot, gulēja Zavaļišins, ģērbies kažociņā un velteņiem kājās.

— Vecākais politvadītājs teica, lai modinot, ja vajagot, — pagraba kaktā klusu ierunājās telefonists.

— Vai viņš jau ilgi guļ? — Sincovs jautāja.

— Kādas piecpadsmit minūtes.

— Es arī drusku nosnaudīšos, — Sincovs sacīja. — Ja kas notiek — tūlīt modiniet...

Un apgulās blakus Zavaļišinam uz muguras, pēc paraduma salicis rokas aiz pakauša. Katrs ir pieradis gulēt savādāk. Riboč-kins bija pat uzzīmējis karikatūru, visus uz vienas lapas, kā kurš gul, — un arī pats sevi.

«Būtu labi, ja tā arī viss paliktu,» Sincovs nodomāja šinī gadījumā par viņiem četriem — Zavaļišinu, Iļjinu, Ribočkinu un sevi, — iedomājās ne vien par rītdien gaidāmo kauju, bet vispār par tālāko. Lai nevienu nenogalinātu un neievainotu, lai arī nekur nesūtītu prom un nepārvietotu, lai viss paliktu ta, kā ir.

Viņš aizvēra acis un, tiklīdz bija aizvēris, tā saklausīja tuvu, dobju grāvienu, kuru klusināja pagraba sienas, — tātad mūsējie, pirms nav satumsis, vēl vienu reizi bombardē vāciešus. Vienreiz jau bombardēja no rīta. Pēcāk diviem lāgiem, pa stundai, šāva smagā, artilērija no kreisā krasta, bet tagad atkal_ bombardējam — cenšamies darīt visu, lai rīt ciestu jo mazākus zaudējumus.

Ar tādām domām aizmiga, bet pamodas no tā, ka blakus stāvēja nez no kurienes uzradies Ļevašovs. Pameta skatu pa kreisi — Zavajišina vairs nebija — un pieslējās sēdus uz brezenta, grasīdamies celties.

— Guli vien, — Ļevašovs teica. — Es savus jautājumus jau apspriedu ar Zavaļišinu. Iegriezos tikai tāpat pa draugam, biju pēc tevis noilgojies.

— Tad sēdies. — Sincovs samiegojies meģinaja apjēgt, cik ilgi viņš ir gulējis.

— Ne tikai apsēdīšos, bet laidīšos guļus. Nejūtos vesels.

Jau tad, kad Ļevašovs vēl stāvēja kājās, kaktā pie telefona degošās «katjušas» blāvajā gaismā Sincovs pamanīja Ļevašo-vam kaut ko neparastu, bet tagad, kad viņš apgulās blakus, redzēja, ka formas blūzei divas pogas vaļā, bet kakls līdz pat zodam notīts ar marles saiti, no kuras rēgojās ārā vate.

— Kas tad tev? Vai augonis?

— Angīna smacē no paša rīta, — Ļevašovs teica klusā, aizsmakušā balsī. — Palūdzu, lai Feoktistovs uzliek degvīna kompresi, bet viņš ir pārcenties.

— Kāpēc tad liec kompresi, ja staigā apkārt? Tikai vēl vairāk saaukstēsies. Būtu vienkārši siltāk aptinis bez kādas kompreses.

— Daudz ko tu sajēdz no tādām lietām, — Ļevašovs atcirta pusčukstus tanī pašā sēcošajā, svešādajā balsī. — Taču, lai gan ... — Viņš par kaut ko pasmīnēja pie sevis un pēkšņi jautāja: — Ko tu turpmāk domā iesākt ar savu dakteriem?

Sincovs paraudzījās viņā neapmierināti.

— Ko tu tā skaties?

— Skatos tādēļ, ka neesmu tev neko stāstījis ...

— Tu neesi stāstījis, bet es zinu.

— Kas tad pateica?

— ZavaļiŠins.

— Nebiju no viņa to gaidījis.

— Viņš nav vainīgs. Tā iznāca. Viņa vakar satika mani, kad nāca pie jums, es taču iedevu līdz Feoktistovu par pavadoni. Vai viņa tev nekā neteica?

— Nē.

— Tatad neuzskatīja to par svarīgu, — Ļevašovs secināja. — Bet es, zinādams, ka viņa aizgāja pie jums, jautāju Zavaļiši-nam. Viņš tādās lietās ir svētāks par Jēzu Kristu ... Pats zini.

— Varēji pajautāt man pašam, — Sincovs vēl arvien neapmierināti iebilda.

— Tu gulēji, bet man gribējās zināt, — Ļevašovs pasmaidīja. — Tagad, ja nu esi pamodies, es prasu: ko darīsi tālāk?

— Tālāk? — Sincovs pārjautāja. — Kad satikšu nākamo reizi, prasīšu, vai viņa nāks pie manis par sievu.

— Meitieši tagad retos gadījumos atsakās no bildinājuma. Bet ko tālāk, praktiski?

— I<o uzsākt praktiski, par to vēl neesmu sācis domāt. Cik saprotu, viņa centīsies panākt, lai sūta pie. mums uz pulka sanitāro rotu vai divīzijas medsanbatu.

— Vai nav pāragri par viņu spriest? Pēc vienas nakts?

— Es taču esmu ar viņu pavadījis kopā ne tikai vienu nakti vien; es pirms tam esmu bijis ar viņu kopā daudzas dienas un naktis ... Tikai ne tādā nozīmē.

— Nu tad jau labi, — Ļevašovs teica, — ja tā, tad pilnīgi iespējams, ka arī izdosies. Ja rītdien pabeigsim kauju, tūlīt sāksies sijāšana, vētīšana, pārvietošana no vienas vietas uz otru ...

Citi uz augšu, citi uz leju.. Vienam ārstam divīzijā vienmēr var atrasties vakanta vieta. Tā nav problēma. Jautājums ir tikai par to, lai nekļūdītos, lai neatklājas, ka ir bezgode....

— Tas ir izslēgts, — Sincovs teica.

— Kad es pirms kara precējos, arī domāju, ka izslēgts, — Ļevašovs teica. — Taču pēc tam noskaidrojās: tieši nav izslēgts. Bet es izrādījos akls stulbenis — un turklāt vēl politdarbinieks, audzināju cilvēkus... Jā, sijāšana, vētīšana... — viņš atkārtoja. — Iespējams, ka es arī nokļūšu šinī sijāšanā un vētīšanā un aizlaidīšos no pulka, kad piešķirs jaunās dienesta pakāpes.

— Būtu žēl.

— Arī man pa daļai būs žēl, — Ļevašovs atzinās, — bet pa daļai ne. Vakar runāju ar divīzijas komandieri, ka gribu uz ierindu. Lika man saprast, ka tad, ja pie pāratestācijas es dabūšot majora pakāpi, tad viņam nebūšot iebildumu likt mani par pulka komandiera ierindas vietnieku pie Kolokojņikova.

— Bet ja tūlīt dos pulku? — Sincovs jautāja, atcerēdamies savu sarunu ar viņu un Gurski pirmajā uzbrukuma naktī.

— Šaubos. Esmu jau atmetis tam ar roku, ka tikšu uz augšu, kaut tikai nenobrauktu uz leju. Viss it kā būtu gluži labi, tomēr lāgiem izdaru kaut ko nepiedienīgu. Bet politdarbiniekam piesienas pie katra sīkuma. Ja kaut ko dzird no ierindnieka — laiž gar ausīm, bet, ja tu esi politdarbinieks, — tev tūlīt sadod pa ādu... Man ir ierindas komandiera ķēriens — es to jūtu kopš paša kara sākuma. Vaļsirdīgi runājot,_ gribas pakomandēt pulku! Es ticu sev, ka iešu ierindas dienestā un atklāšu savu talantu. Gan tu redzēsi, es vēl pat divīziju komandēšu... Gadās taču arī tā: cilvēks dara vienu, bet viņam ir pavisam citas dotības!

Ļevašovs mirkli klusēja un tad pēkšņi jautāja:

— Kādās domās tu esi par Zirjanovu?

— Ļoti augstās. Kāpēc tu to jautā?

— Vakar uzrakstīju viņam galvojumu, atkal stājas partijā. Tev neprasīja?

— Es taču esmu kandidāts. Pats tikai oktobrī no jauna iestājos.

— Pareizi. Biju to aizmirsis. Nu labi, paguli vien vel, ja gribi, bet es celšos.

— Es arī celšos, vēl daudz darba. — Sincovs piecēlās sēdus. — Fjodor Vasiļjevič ...

— Nu?

— Vai tu atceries to mūsu sarunu?

— Kādu sarunu?

— Nu, par to tavu Krimas draugu ...

— Kāpēc tev tas ienāca prātā? Vai biedrs Bastrjukovs atkal būtu parādījies pie apvāršņa?

— Nav rādījies, — Sincovs teica, — bet neiziet no prāta. Vai tiešām tā ari nepaziņosi, kas viņš par putnu?

— Acīm redzot, pagaidām ne, — Ļevašovs atteica.

— Ko tas nozīmē — pagaidām?

— Kamēr nepārveidošu savu raksturu.

— Tas ir aplami!

— Es vispār esmu aplamis. — Ļevašovs sēcoši iesmējās un pieķērās ar roku pie kakla. — Sāp, nolādētais ...

Pavadīdams Ļevašovu, Sincovs izgāja no pagraba. Un, kad bija pavadījis, uzkavējās brīdi ārā, negāja atpakaļ. Debesis bija neparasti skaidras, zvaigžņotas.

«Vai tiešām rītdien būs saulains laiks?» viņš izbrīnījies nodomāja tā, it kā šis saulainais laiks nevarētu un nedrīkstētu būt, kamēr notiek kaujas.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

-Mēs klusējām, bet vācieši visu nakti līdz pat rītam te vienā, te otrā vietā šaudīja kā apsēsti — laikam jau bija pietrūcis izturības un arvien skaidrāk juta, ka beigas tuvu. Tas iepriecināja un lika domāt, ka šodien kauja tiešām nevilksies ilgi un būs beidzamā.

Ļevašovs ieradās bataljonā jau tad, kad sākās mūsu artilērijas sagatavošanas uguns. Atnāca, saņēma pie pleca Sincovu, kurš vēroja sprādzienus, un sēcoši pateiča tieši pie auss:

— Es šodien būšu pie jums.

Kakls bija apsaitēts tāpat kā vakar, bet acis priecīgas, drudžainas, varēja just, ka viņam ir karstums.

— Pēc jums gan nevar pagūt noilgoties, biedri bataljona komisār, — Sincovs ierunājās pauzē starp diviem sprādzieniem. Viņš priecājās, ka šinī pēdējā kaujā, tāpat kā pirmajā, Ļevašovs atkal atrodas viņa bataljonā.

— Gan vēl pagūsi noilgoties, — Ļevašovs pasmaidīja, acīm redzot, domādams par to, par ko bija ierunājies vakar, ka drīz aizies no pulka par ierindas dienesta komandieri.

Artilērijas triecienuguns tuvojās beigām. Šodien šāva galvenokārt vidējā kalibra artilērija, pa nakti to bija pievilkuši cieši klāt visur, kur vien tas bija iespējams, lai šautu tiešā tēmējumā. Belza lielkalibra šāviņu smago belzienu, kas dziļi satricina zemi, bet visapkārt rībēja un blīkšķēja, viena baterija vālēja pa vāciešiem tepat blakus, un likās, ka visu laiku pie pašas auss kāds kož milzīgus riekstus.

Kaujas trokšņi ir dažādi: reizumis tie nomāc, grūtsirdīgi pilot kā ūdens tukšā spainī, reizumis apdullina ar savu vērienu, kas ir neatbilstoši liels iepretim tam sīkajam, niecīgajam dzelzs gabaliņam, ar ko pietiek, lai cilvēku nogalinātu. Tagad, šīs beidzamās artilērijas triecienuguns laikā, kaujas trokšņos, šķiet, bija kaut kas ledains un skanīgs, varbūt tādēļ, ka bija sals un blāvajās, saltajās debesīs spīdēja saule.

Tās mājas drupas, kur bija pārnakšņojuši iepriekšējā naktī un kur nakti pirms tam sagūstīja ģenerāli, atradās tikai divsimt metrus aiz muguras, bet šeit, kur, gaidīdami nākamo rāvienu uz priekšu, pašlaik atradās Sincovs ar Iļjinu, Ribočkinu un sakarniekiem, bija īst-a pirmā līnija. Viņš nāca uz šo iecirkni pa vāciešiem atņemtā rūpnīcas ciemata triju malējo namu drupām. Priekšā bija kādus astoņdesmit metrus plata, klaja vieta, bet aiz tās rēgojās ar šāviņiem saārdīta, ap divi metri augsta betona siena, kas iežogoja rūpnīcas teritoriju. Artilērija turpināja to ārdīt ari tagad.

Vakar līdz pašam vakaram vācieši slēpās tur, taisni aiz šīs sienas, šāva no turienes ar ložmetējiem un automātiem.

Iespējams, ka tagad tie jau atkāpušies dziļāk, uz cehiem, bet tas noskaidrosies tikai pēc dažām minūtēm, kad rotas metīsies pirmajā triecienā. Visi to gaida. Gaida Cugunovs, kurš sēž tepat blāķus, pa kreisi. Viņš nule izslējās, dodams kādu pavēli, un Sincovs viņu redzēja. Gaida otrā rota, kas ieņēmusi pozīcijas citās drupās, pa labi. Gaida ložmetējnieki, kuri ar savu uguni nosegs rotu uzbrukumu. Viņi jau vakar dienā fiksēja visus punktus, no kurienes vācieši šāva, bet naktī vēl papildus novēroja pēc šāvienu uzliesmojumiem. Otrai rotai nav tālu ko skriet līdz sienai, bet šeit Cugunovam attālums ir lielāks. Klaja vieta, sniega gandrīz nav, bruģi pārklājis no sprādzieniem nomelnējis ledus. Vietumis rēgojās bedres un sprādzienu izsvaidīti bruģa akmeņi. Tieši no ledus izslējusies kā jautājuma zīme saliekta sliede. Uz sāniem apgāzies izdeguša tramvaja vagona karkass. Un tas ir viss. Jā, un tad vēl redz daudz vāciešu līķu, būs kādi trīsdesmit. Droši vien jau labi sen pa šo vietu ir nogāzusi «kat-jušu» zalve.

Kad rotas metīsies pirmajā triecienā, Sincovs ar bataljona štābu neies viņiem līdzi tūlīt, bet paliks šeit kopā ar ložmetējniekiem, kuri nosegs uzbrucējus. Ja trieciens būs veiksmīgs, tad viņš arī tūlīt aiz rotām pārskries uz turieni, pie sienas, paņēmis sev līdzi sakarniekus. Bet, ja kaut kur aizķersies, tad rīkosies, raugoties pēc apstākļiem. Artilēristi palīdzēs, vēlreiz apstrādās iecirkni tiešā tēmējumā, un tad mēģināsim atkal. Varbūt vēl pašam nāksies vest triecienā. Visādi var gadīties. Kaut gan šodien negribas ticēt, ka var būt tāda neveiksme, šķiet, ka viss izdosies uzreiz, pirmajās minūtēs, ir pat cerība, ka, tiklīdz artilērijas sagatavošanas uguns beigsies un iekāms metīsimies uz priekšu, uz sienas tiks pacelts balts karogs, kā tas esot noticis pirms divām dienām Staļingradas centrā.

Taču pagaidām ne ar vienu nevar dalīties savās cerībās un vajag noskaņot ļaudis nevis uz to, bet uz kauju.

Kad pie auss viens pēc otra nokrakstēja divi pēdējie rieksti un iestājās acumirklīga pauze, un atskanēja svilpiens, tad vēl svilpiens un kliedzieni un ļaudis pa kreisi un pa labi metās pāri laukumam uz sienu, no turienes neatbildēja neviens šāviens. Ļaudis skrēja pāri klajai vietai, bet vācieši nešāva. Pēc tam pēkšņi Sincovs ieraudzīja kādu nokrītam. «Tātad tomēr šauj,» viņš nodomāja, bet tūlīt saprata, ka kareivim vienkārši ir paslīdējusi kāja. Vēl vienam paslīdēja kāja, tas nokrita, pielēca stāvus un skrēja uz priekšu.

Balto karogu nebija, bet vācieši nešāva. Pēc trim vai četrām minūtēm visi, kam bija pienākums iet šinī pirmajā triecienā, jau atradās pie sienas; daži nogula pie tās, bet citi jau metās žogam pāri otrā pusē pa artilērijas šāviņu izrautajiem robiem un caurumiem. Un, komandu nenogaidīdami, arī ložmetējnieki atstāja savas pozīcijas un steidzās uz priekšu, kad tur aiz žoga beidzot sākās apšaude.

Kreisajā pusē iztālēm bija dzirdami atsevišķu «vaņušu» sprādzieni. «Tomēr līdz beidzamajam brīdim sataupījuši mīnas «vaņušām»,» Sincovs nodomāja un pagriezās uz sakarnieka pusi:

— Velc vadu, ejam!

Rāpdamies laukā no drupām klajā vietā, viņš paspēja ievērot, ka Ijjins un Ribočkins kādus piecpadsmit soļus pa kreisi arī izlīduši ārā un iet. Iedams viņš atskatījās atpakaļ, kur palicis Ļevašovs. Ļevašovs bija aizkavējies, atsprādzēdams pistoles maksts siksniņu. Atpogājis kažociņu, iebāza kailo naganu aiz tā.

Viņpus sienas turpināja šaut.

Paskatījies pa kreisi, Sincovs ieraudzīja, kā ložmetējnieki, aizskrējuši līdz sienai ar maksimu, pārvilka to otrā pusē caur sašauto žogu. No tā, ka daudzi mūsējie jau atradās aiz sienas, Sincovs saprata, ka tur laikam ir kāds aizsegs, varbūt agrākie vācu ierakumi. Par to iedomājies, paskatījās pa labi uz tramvaja skeletu un ieraudzīja uz pults vara rokturi. Nodomāja, ka vagona vadītājs katru reizi noņem šo rokturi, kad iet prom no tramvaja, bet šeit tas, rau, cik daudzus mēnešus stāv nenoņemts. Nodomāja, ka līdz sienai vairs atlicis mazāk nekā trešā daļa no attāluma. Un tad nekā vairāk nepaspēja iedomāties. Pa kreiso roku saņēma tik spēcīgu triecienu, ka, zaudējis līdzsvaru, paklupa un nokrita uz labajiem sāniem, bet, kad, atbalstījies ar automātu pret ledu, piecēlās un paskatījās uz kreiso roku, tad to nepazina. Bija kažociņa piedurkne, bet zemāk nebija ne pirkstu, ne plēstās, baltās rētas starp lielo un rādītāja pirkstu, nebija nekā, tikai asas kaulu šķembas, kas rēgojās no asiņainās, norautās plaukstas pamatnes.

Neizlaizdams automātu no labās rokas, bet kreiso turēdams sānis, it kā baidītos ar to sev pieskarties, viņš skrēja uz priekšu, uz sienu un apstājās tikai tad, kad bija aizskrējis līdz turienei. Apstājās, ieraudzīja blakus Avdejiču, kurš ar zobiem plēsa vaļā individuālo paketi, un nikni, asaru aizžņaugtā balsī teica:

— Roku sabeiguši, riebekļi!

Atspiedies ar muguru pret sienu un sajutis, kā Avdejičs satver ievainoto roku virs elkoņa, iekoda lūpā un novērsās. Zināja, cik skaudras sāpes tūlīt jutīs, bet vēl cerēja, ka neiekliegsies no tām. Novērsies sevī nodomāja, ka tur, aiz sienas, vēl turpina šaut, un, paskatīdamies atpakaļ uz aizmugurē palikušo klajumu, ieraudzīja, ka tur neviens neguļ. Tātad tikai viņam vienam pašam bija trāpīts. Bet pēc mirkļa, sākumā nesaprazdams, ko tas nozīmē, ieraudzīja Ļevašova garo raitnieku Feoktistovu, kurš nāca tieši šurp, nesdams uz rokām Ļevašovu. Ka Feok-tistovs nes Ļevašovu, par to nebija nekādu šaubu: tam, ko nesa, bija mugurā dzeltenais Ļevašova kažociņš un kājās melnie Ļevašova velteņi. Bet cepures nebija, galva kūļājās bez cepures.

Sincovs stāvēja, atspiedies pret sienu, skatījās, kā Feoktis-tovs nes Ļevašovu arvien tuvāk un tuvāk, un, juzdams, ka Avdejičs dara ar viņa roku kaut ko tādu, ko vairs nevar izturēt, kunkstēja aiz sāpēm caur zobos iekosto lūpu. Bet Feoktistovs vēl visu laiku nesa šurp Ļevašovu, atnesa un nevis noguldīja, bet nosēdināja sniegā pie sienas. Tomēr Ļevašovs nesēdēja un tūlīt gāzās uz sāniem, tādēļ ka kakls viņam bija saārdīts ar lielu šķembu. No pārrautajam saitēm un vates spiedās ārā kaut kas sārts un pelēks, un priekšā kažociņš līdz pašai apakšai bija asinīs.

Bet Feoktistovs vēl nesaprata, ka Ļevašovs ir miris, tādēļ ka skatījās nevis uz viņa kaklu, bet sejā, un seja bija vesela, ar vaļējām acīm. Neļaudams Ļevašova ķermenim nokrist, Feoktistovs apsēdās sniegā tam blakus un, saņēmis rokās Ļevašova galvu, sāka raudzīt plakstiņus, kā to dara ārsti, kad grib pārliecināties, vai ir iestājusies nāve.

Bet Sincovs joprojām stāvēja un lūkojās uz Ļevašovu un Feoktistovu, saprazdams, ka Ļevašovs jau ir miris, tādēļ ka nekas cits vairs nevarēja būt, tomēr tik un tā vēl nespēja aptvert, ka tas tiešām noticis.

Roka sāka tā sāpēt, ka viņš saprata: tagad vairs nenocietīsies un iekauksies kā suns. Sevi valdīdams, palaidis vaļā apakšlūpu un atkal to sakodis, aizmiedza acis, juzdams, kā plūst asaras no sāpēm. Un, kad aizvēra acis, domādams, kāpēc Avde-jičs vēl arvienu kaut ko dara ar roku, — laikam taču pārsaitē ar otru individuālo paketi, — viņš pēkšņi saklausīja, ka ir iestājies klusums. Tur, viņam aiz muguras, aiz sienas, vairs nešāva. Nekur vairs nešāva. Kad Avdejičs pārsaitēja ar pirmo individuālo paketi, tad vēl šāva, bet tagad vairs nešāva. Viņam vēl pārsaitēja roku, bet viņš jau dzirdēja klusumu. Staļingradā karš bija beidzies. Viņam nav rokas, bet Ļevašovs ir kritis.

Sincovs vēl joprojām stāvēja, acis aizmiedzis^1, kad Avdejičs pārstāja rīkoties ap roku un nezin kādēļ saņēma viņa galvu. Un, tikai atvēris acis, saprata, ka Avdejičs ir aplicis viņam ap kaklu rokai uzsēju.

Kad viņš atvēra acis, tieši acu priekšā ieraudzīja savu roku, īsāku, aptītu kā zirga kāju, un tā nebija pat līdzīga rokai.

Sajuta vājumu un, pateicis «es apsēdīšos», apsēdās sniegā blakus Ļevašovam, kuru Feoktistovs joprojām turēja aiz pleciem.

— Viņš taču ir miris, vai tad tu neredzi? — Avdejičs ierunājās.

Feoktistovs paskatījās, it kā nesaprazdams, ko viņam saka, un palūdza:

— Tu pieturi viņu, bet es aiziešu pēc cepures.

Viņš ar tādu pārliecību teica «pieturi viņu», ka Avdejičs nekā neiebilda un, apsēdies pie sienas, uzņēmās pieturēt Ļevašova galvu. Bet Feoktistovs, atpakaļ neskatīdamies, devās pie tramvaja vagona karkasa, kur uz ledus bija nokritusi Ļevašova cepure.

— Miega artērija pušu. Bet viņš meklē cepuri, — Avdejičs noteica.

Kaut arī viss bija skaidrs un Sincovs to redzēja, tomēr kaut kas vēl liedza ticēt, ka Ļevašova vairs nav, ka, lūk, vienā sekundē ir iestājusies nāve, un cauri, bet visapkārt jau valda klusums.

Pēc trim vai četrām minūtēm atskrēja Iļjins. Viņam bija pateikts, ka pulka komandiera politiskais vietnieks kritis un bataljona komandieris ievainots, un viņš, to uzzinājis, atgriezās šaipus sienas, visu pametis. Bet uzbrukuma karstumā nebija pamanījis, kā tas notika, tādēļ ka tanī brīdī skrēja laukumam pāri citā vietā, un tūlīt, līdzko bija aizskrējis pie sienas, pārlēca tai pāri kopā ar Ribočkinu.

Viņš to visu tagad skaidroja, it kā būtu vainīgs, ka nav tūlit pamanījis. Skaidroja Sincovam, bet skatījās uz Ļevašovu, nespēdams novērst acis.

Feoktistovs atnesa cepuri, tomēr nu jau vairs neturēja Ļevašovu sēdus: visu bija sapratis. Abi ar Avdejiču noguldīja mirušo sniegā pie sienas. Viņam tagad bija cepure galvā, bet no kažociņa atloka rēgojās nagana spals. Ļevašova vairs nav, bet nagans tā arī bija palicis savā vietā.

— Redz, kā sabeiguši roku, — Sincovs sacīja Iļjinam to pašu, ko jau bija teicis Avdejičam.

Viņam bija dusmas, ka sabeiguši to pašu roku, kuras dēļ bija tik daudz pārcietis, strīdējies, lai paliktu ierindā, kura tik ilgi lika sevi manīt, kamēr sadzija.

— Biedri kapteini, ņemiet pulksteni, — Avdejičs teica.

Sincovs sākumā nesaprata, tad paskatījās uz izstiepto roku,

kas turēja viņa pulksteni ar melno ciparnīcu un spīdošajiem rādītājiem, un saprata, ka Avdejičs, pārsaitēdams roku, nav aizmirsis noņemt pulksteni. Tomēr saprata ne to vien, bet arī to, ka, pasniegdams šo pulksteni tūlīt uz vietas, Avdejičs, varbūt arī pats to negribēdams, atgādināja, ka Sincovam jāatvadās no bataljona. Un bataljonam no viņa. Viņš aizies prom uz hospitāli, un šis pulkstenis būs vajadzīgs tur, kur viņš jau atradīsies viens pats.

— Vai iet? — Sincovs jautāja.

— Iet.

Paņēmis pulksteni, viņš iebaza to bikšu kabatā, pacēlis ka’žo-ciņa malu, un, atrazdamies tās domas varā, kas tagad jau vairs neizgāja no prāta, sacīja Iļjinam:

— Pieņemsim, ka esmu nodevis bataljonu tev.

— Skaidrs, — Iļjins atbildēja.

— Kas tur notiek?

— Padodas. Lien ārā ar palagiem, ar dvieļiem. Sāk nākt jau veselām kolonām. Es tur priekšā atstāju Ribočkinu. Tur ir ari Zavaļišins: aizgāja runāt ar vāciešiem.

— Ej vien tu ari, — Sincovs mudināja. — Labi pārmeklējiet viņus, lai nepaliek ieroči.

— Viņu ir daudz. Visus nevar pārmeklēt.

Sincovs piecēlās un, juzdams, ka spēki vēl nav izsīkuši un var iet, kopā ar Iļjinu aizgāja līdz pirmajam robam sienā. Tiešām, tālāk, pie tuvākā ceha drupām, bija redzama vesela vāciešu kolona ar lielu, baltu karogu priekšā, bet otra kolona, šķērsodama pagalmu, nāca ārā no cita ceha.

— Skaties, cik daudz! — viņš brīnījās. — Nu', ej vien. Jums būs darba pilnas rokas. Bet es došos uz medsanbatu.

— Sanitārajam vadam ar «laiviņām» pēc pavēles jābūt tieši aiz mums, trīssimt soļu attālumā, — Iļjins teica.

— «Laiviņas» nevajag. Mēs ar Ivanu Avdejiču paši aiziesim.

— Es atsūtīšu pie tevis Ribočkinu, — Iļjins solīja.

— Nevajag Ribočkinu, — Sincovs iebilda. — Gan mēs aiziesim.

Iļjins paskatījās uz viņu un pēkšņi stingri, kā jau tiešais priekšnieks, griezās pie Avdejiča:

— Pavadiet kapteini nevis līdz medsanbatam, bet līdz hospitālim. Atgriezies ziņosiet man, lai mēs visu precīzi zinātu un varētu apmeklēt. Sapratāt?

— Saprotu, biedri leitnant. Kas tad te ko nesaprast?

Iļjins vēlreiz paskatījās tiz Ļevašovu, kurš gulēja pie sienas, un nikni piesita ar rokām pie kažociņa.

— Sešstobrainais, lai viņu jupis! ... Tādu cilvēku nogalināja!

— Tagad ir par vēlu lamāties,_— Sincovs noteica. — Labak uzrakstiet abi ar Zavaļišinu relāciju, ka līdz pēdējam elpas vilcienam gāja kopā ar mums. Varbūt kaut pēc nāves apbalvos.

— Uzrakstīsim. Bet kas tur vairs par labumu? Vai tad uz kapa kārs ordeni?

— Tomēr. Tuvinieku dēļ, — Sincovs iebilda un atcerējies piemetināja: — Kaut gan viņš man teica, ka neesot neviena.

— Tūlīt ziņosim ir uz pulku, ir uz divīziju, — Iļjins teica. — Drīz vien visi šeit saskries. Tu tagad rūpējies par sevi.

— Labi, komandē vesels, mēs iesim. — Sincovs atvadīdamies

apskāva Iļjinu ar veselo roku. Pēc tam, paspēris kādus desmit soļus, atskatījās.

Iļjins, vēl arvien stāvēdams pie Ļevašova, pacēla galvu un uzsauca:

— Rītdien apciemosim, gaidi!

Tā Sincovs nu jau otrreiz nodeva Iļjinam bataljonu. Šoreiz uz visiem laikiem.

Pa ceļam uz sanitāro vadu Avdejičs mierināja, ka gandrīz visa plauksta esot vesela, tikai pirkstu neesot, kaut gan īkšķim apakšējā falanga it kā esot vesela.

Sincovs klusēja — nebija ne spēka, ne vēlēšanās runāt. Tikai tad, kad piegāja pie pagraba, kur šonakt tika pārnakšņots, viņš pavēlēja Avdejičam ieiet un paņemt mantu somu. Avdejičs aizgāja, bet Sinctīvs palika ārā, baidījās kāpt lejā: var vēl roku tumsā kaut kur piegrūst.

Stāvēja un gaidīja. Bet debesis bija skaidras, tāpat kā kaujas sākumā. Valdīja klusums, un spīdēja saule, bet viņš bija beidzis karot. Vai tiešām beidzis? Acīm redzot, tā bija. Beidzis karot, kad pēc būtības jau viss šeit bija galā ...

Avdejičs iznāca no pagraba ar mantu somu, un viņi gāja tālāk. Gāja, un saule spīdēja acīs. Un bija tāds niknums par to, ka viss norisa dažas minūtes pirms beigām, ka vairs nebija pat spēka par to domāt.

Aizgājuši jau gandrīz līdz sanitārajam vadam, viņi satika Pikinu.

Pikinam blakus soļoja tas pats puika komisārs baltajā kažociņā, kurš toreiz aizveda no bataljona karogu. Soļoja sparīgi, pat aizdzinās priekšā garkājim Pikinam, — droši vien steidzās skatīties, kā vācieši kapitulē. Tagad visi interesējās, tagad arī tie, kas ne reizi te nav redzēti, steigsies uz bijušo pirmo līniju!

Apstādamies trīs soļu attālumā no Pikina, Sincovs pielika roku pie ausaines. Pikins arī pielika roku pie cepures un apstājās.

— Kas ar jums noticis, bataljona komandieri? Kāds ievainojums?

— Norāva pirkstus.

Pikins saviebās, pat nokrekstējās aiz īgnuma.

— Bet mēs ar pulka komisāru tieši ejam uz jūsu bataljonu. Ziņoja, ka jūs esot sagūstījuši daudz virsnieku. Ka esat ievainots, to vēl nepaziņoja. Citu pulku priekšā vācieši vispār pacēla rokas bez neviena šāviena, tiklīdz beidzās artilērijas sagatavošanas uguns.

Sincovs paraustīja plecus.

«Kas lai zina, kādē] tur pacēla, bet pie mums ne. Un, kādēļ neziņoja, — arī nav zināms. Par labo vispār ziņo ātrāk nekā par slikto ... Par Ļevašovu tātad arī vēl nav ziņojuši...»

— Kam nodevāt bataljonu?

— Iļjinam.

— Kādi bataljonā zaudējumi?

— Cik zinu, tad vairāk ievainoto nav, tikai es viens pats.

Viņam vajadzēja sacīt arī par Ļevašovu, bet neteica: negribējās par to runāt, kad bija klāt šis tips ar tuklo ģīmi un balto kažoku mugurā, kuru Ļevašovs ienīda no visas sirds. Pēc piecām minūtēm paši visu uzzinās.

— Jā, — Pikins teica, — tā nu gan ir neveiksme, pēdējas minūtēs. Jūtu līdzi. — Viņš atvadīdamies sniedza roku. — Ziņošu divīzijas komandierim, ka jūs redzēju. Apciemosim. Pacentieties, lai mediķi neaizved ārpus armijas robežām.

— Centīšos, — Sincovs solījās, tā arī nevarēdams saprast, vai Pikins to sacīja nopietni vai tikai mierinādams, tādēļ ka tad, ja ir norauti pirksti, kļūst armijai nederīgs, un kāda tad nozīme, vai mediķi aizvedīs ārpus armijas robežām vai ne.

Roka sāpēja tā, it kā tanī nepārtraukti citu pēc citas dzītu naglas. Viņšsaņēma visus spēkus un sāka iet ātrāk.

Medsanbatā pirms ievainojuma tīrīšanas iedeva pusotra simta gramu degvīna, un, kad pēc tam Sincovs apsēdās blakus šoferim sanitārajā autobusā, kas veda uz hospitāli nedaudzos šodien ievainotos, tad, sāpēm drusku pierimstot, gandrīz tūlīt aizmiga.

Bet pamodās no tā, ka autobuss nekustējās. Mašīna stāvēja, un šinī apstāklī bija kaut kas satraucošs, kas lika pamosties. Mašīna stāvēja, bet kaut kas čirkstēja un kustējās, kaut kas notika tepat blakus, ārpus mašīnas.

Sincovs atvēra acis, palūkojās caur kabīnes logu un ieraudzīja vāciešus, kuri gāja kolonā pa četri mašīnai garām, to apiedami un ar pleciem švīkstinādami gar kulbu.

Nebija zināms, kādēļ mašīna stāvēja. Šofera nebija. Droši vien sastrēgums; priekšā rēgojās citas mašīnas. Bet vācieši iet un iet pa ceļa malu cieši gar bortu.

Sincovs varēja caur logu viņus redzēt — viņu plecus, sejas, cepures, šineļus ar uzslietām apkaklēm, viņu galvas, kas pāri laiviņām bija apsietas ar lakatiņiem un lupatām, viņu novājējušos, neskūtos vaigus un reizumis arī acis, kas pavērsās uz šo pusi, lūkojoties kabīnē.

Gāja sagūstītie, atbruņotie vācieši. Daudz, ļoti daudz vāciešu. Tikai dažas stundas, kopš bija iestājies klusums, bet viņus jau nostādīja kolonā un dzina uz aizmuguri. Un viņi gāja klupdami un krizdami. Sincovs redzēja, kā viens nokrita, to pacēla, pieturot zem padusēm, un veda tālāk. Tad iestājās pauze un likās, ka visi vācieši aizgājuši garām. Bet tas tikai likās: pēc dažām minūtēm gar bortu trinās jaunas kolņnas pleci. Tās priekšgalā gāja vairāki oficieri, arī pārguruši, neskuvušies, vāji, laiviņās un ādas cepurēs ar nolaistām ausīm. Bet tiem atkal sekoja zaldāti, zaldāti...

Šoferis steigšus iemetās mašīnā, aizcirta durtiņas un nospieda starteri. Tagad jau nevis vācieši gāja garām mašīnai, bet mašīna brauca garām viņiem — ilgi, kilometru vai pusotra, un Sincovs visu laiku skatījās, nespēdams novērst acis no šīs ainas.

Viņš raudzījās uz tiem caur kabīnes logu un šinī brīdī neizjuta ne naidu, ne niknumu, bet tikai izbrīnu. Vai tiešām mēs esam saņēmuši gūstā tik daudz vāciešu?

Kad beidzot tika garām kolonas galvgalam un izbrauca klajā vietā, šoferis teica:

— Savs laiks nokarots, biedri kapteini.

Sincovs pagriezās, domādams, ka šoferis to saka par viņu, bet pēc karavīra sejas izteiksmes saprata, ka tas runā par vāciešiem, kuriem viņi tikko bija pabraukuši garām.

— Jā, savs laiks nokarots, — Sincovs skaļi teica par vāciešiem un nodomāja par sevi: «Bet es?» Jā, arī es esmu savu laiku nokarojis. Un tas viss jau ir pagātnē: ir iecelšana par bataljona komandieri, ir Pikina jautājums «kā būs, vai tiksiet galā?», ir mana atbilde «tikšu», ir pirmā iepazīšanās ar visiefri, ar kuriem pēc tam bija jākaro kopā, ir drūmais Tumanjans, ir tagad jau mirušais Ļevašovs, ir Ribočkins ar viņa dzejoļiem, ir «dekabrists» Zavaļišins, ir Iļjins, kurš no manis pieņēma bataljonu. Viss pagātnē: gan pirmā kauja, gan pēdējā, gan viss, kas bija Starp tām. Bet priekšā tikai simt piecdesmit trešais hospitālis.

Sis numurs ir pierakstīts un iedots Ivanam Avdejičam, kuru par spīti tā iebildumiem Sincovs neņēma līdzi tālāk par medsan-batu, apskāva, noskūpstīja, bet līdzi neņēma. Un Ivans Avdejičs tagad tur, aiz muguras, droši vien čāpo atpakaļ uz bataljonu, bet varbūt jau.ir aizgājis. Mantu soma ar visu manu mantību un ar vairākām bez manas ziņas ietaupītām konservu kārbām ir ērti novietota kabīnē starp kājām — pēdējais, ko Avdejičs paspēja un varēja izdarīt manā labā.

Kaut gan, nē, nav taisnība! Vēl vienu var izdarīt un izdarīs. Kad atsveicinājās, viņš tam palūdza, ja bataljonā atkal parādās kara ārste Ovsjaņņikova, lai tad izstāsta viņai par ievainojumu pilnīgi precīzi, nekā ne pieliekot, ne atņemot, un iedod hospitāļa numuru. Uz mirkli iedomājās: būtu labi, ja viņa butu atradusies tur blakus, kad ievainoja. Un tūlīt atvairīja šo domu: nedod dievs!

Tagad, kad bija pabraukuši garam vāciešu kolonai un viņš uz tiem vairs neskatījās, atkal sajuta rokā nenorimušo sāpi. Izvilka no vatēto bikšu kabatas pulksteni un paskatījās, cik tas rāda. Paskatījās, un kā sapnī dzirdēja Taņas balsi toreiz uz rīta pusi: «Man ir jāiet.»

Vai tiešām tas viss bija noticis tanī aizpagājušajā naktī, no kuras vēl nebija apritējušas ne divas dienas? Un Taņa bija pie viņa, saņēma un pagrieza viņa roku, un skatījās šinī melnajā pulkstenī ar spīdošajiem rādītājiem, kuru viņam pēkšņi iegribējās tūlīt uzdāvināt par piemiņu, lai viņa to valkātu. Tikai jautājums, kad viņš Taņu satiks. Un vispār, kas tagad ar viņiem būs? Viņš šobrīd nedomāja par sevi kā par cilvēku, kurš ir zaudējis roku un kuram tāpēc ir pienākums citādi skatīties uz savām attieksmēm ar sievieti. Laikam Taņai piemita kaut kas tāds, kas neļāva tā domāt. Sincovs tikai nodomāja, ka tagad viņiem viss ir galīgi sajucis: kas ar viņu būs, un kur viņš nokļūs pēc tam, kad izārstēsies? Kas būs un kas nebūs iespējams, kur atradīsies viņš, un kur paliks viņa?

Sincovu atkal pārņēma dusmas: ievainots piecas minūtes pirms klusuma! No visa bataljona tikai viņš vienīgais! Jā, izgājis no ierindas. Kā nekā sestais ievainojums, laiks prasties godu. Karš pacienā neskopodamies.

Sincovs mēģināja domāt par to mierīgi, aukstasinīgi, nezaudējot veselo saprātu, bet no tā nekas neiznāca. Kaut kas traucēja iedomāties gan sevi bez frontes, gan fronti bez sevis, un nekāds veselais saprāts te nepalīdzēja.

Viņš skaidri atcerējās to vietu, kur viņam viss beidzās, — ar melnu ledu klāto laukumu, kā jautājuma zīme izliekto sliedi pa kreisi, tramvaja karkasu pa labi un betona sienu priekšā.

Interesanti — kur apbedīs Ļevašovu? Kādreiz Ļevašovs zvērēja, ka panāks savu un apbedīs Padomju Savienības Varoni bataljona komandieri Poļivanovu Staļingradā, Kritušo varoņu laukumā. Bet kur tagad apbedīs viņu pašu? Protams, tādam cilvēkam kā viņš pacentīsies parādīt pienācīgu godu. Apbedīs ar salūtu, būs pārstāvji no visiem bataljoniem, un pagaidu

pieminekli uztaisīs jau šodien pat vai rīt. Varbūt turpat, pie šīs sienas, būs rūpnīcu skvērs vai vēl kas cits? Bet varbūt vispār nekā nebūs tanī vietā — ne skvēra, ne rūpnīcu? Pēc kara nolīdzinās drupas līdz ar zemi un visu sāks celt citā vietā!

No rīta bija teicis Ļevašovam: «Pēc jums nevar pagūt noilgoties!» — un tagad neiziet no prāta, ka nevajadzēja tā sacīt, pierunāja nelaimi. Laikam gan to atcerēsies visu mūžu. Bet, ja tagad galīgi atvaļinās, tad būs ilgs mūžs.

Taču ar to pulka komisāru, kurš Krimā bija bēdzis, Ļevašovs tā arī nekā neizdarīja, paņēma visu līdzi kapā. Bet šis ir sveiks un vesels, un tagad neviens vairs nepierādīs, kā(ķ nelietis viņš ir.

— Dzīvē neko nedrīkst atlikt, bet karā jo vairāk. Neko!

Viņš to pateica skaļā .balsī — šoferis pat pagrieza galvu.

Pateica tā, it kā viņam vēl būtu iespējams strīdēties ar Ļevašovu.

Ļevašovs bija stāstījis, ka viņam neesot neviena tuvinieka. Bet, ja neviena nav, kas gan viņu atcerēsies? Nu, es atcerēšos. Jā, es atcerēšos, visu mūžu. Un vai Iļjins neatcerēsies? Arī atcerēsies. Ribočkins atcerēsies un Tumanjans, ar kuru viņi lamājās, arī atcerēsies. Feoktislovs atcerēsies. Kaut gan viņš teica, ka viņam neviena nav, tik un tā viņu atcerēsies daudz vairāk cilvēku nekā dažus no tiem, kam paliek pasaulē ir sieva, ir bērni, kā arī citi tuvi un tāli radi...

— Atkal panācām, skaties tikai! — šoferis brīnījās.

Un tiešām, viņi bija panākuši vēl vienu garu gūstekņu kolonu. Tā virzījās uz priekšu lēnām, nogriežoties no ceļa pa labi, stiegot sniegā; vācieši krita, cēlās, turējās cits pie cita, atkal krita. Un tas, kā viņi gāja un krita, kā cēlās un kā vairs neskatījās apkārt uz mašīnām, kas spieda viņus nost no ceļa, liecināja par izmisumu un visas robežas pārsniegušu nogurumu.

«Jā, redz, tie ir tie paši vācieši,» Sincovs nodomāja. Par spīti katra atsevišķa vācieša nožēlojamam izskatam, redzot vēl vienu bezgalīgi garu vācu kolonu, viņā atkal pamodās kluss uzvaras prieks, kas izlauzās cauri sāpēm un nomāktībai par savu smago ievainojumu.

Tā bija Serpiļina vaina, ka bija radies šis sastrēgums, kurā aizkavējās sanitārā mašīna. Viņš no Staļingradas rūpnīcu rajona atgriezās armijas štābā gandrīz tanī pašā laikā un pa to pašu ceļu un, apdzinis lielo gūstekņu kolonu, apturēja savu «vīlīti» kolonas galā, apstādinādams kravas mašīnas, kas brauca aiz muguras. Pajautājis leitnantam, kurš bija konvoja priekšnieks, kādā virzienā tie dodas, viņš atkal iesēdās mašīnā un pavēlēja adjutantam atzīmēt: vajag parūpēties, lai būtu ce|a rādītāji, lai gūstekņu kolonas naktī neizietu tieši uz dažādu aizmugures vienību novietnēm un lai neizceltos apšaude vai aiz pārpratuma nenotiktu asinsizliešana.

Tas, ka gūstekņus nekavējoties izvāca no Staļingrad.as drupām, bez šaubām, bija pareizi, bet kur un kādas kolonas jāizved līdz vakaram, kur tās pārnakšņos un kur tās baros šodien un rīt no rīta, šinī ziņā vēl valdīja juceklis.

Visā kara laikā vēl nekad nebija saņemts tāds «milzums gūstekņu. Un vispār līdz pašām beigām, šķiet, nevarēja iedomāties savas uzvaras īstos apmērus. «Bet varbūt arī tagad vēl nevaram to aptvert,» Serpiļins nodomāja, raudzīdamies uz vēl vienu, pēc skaita jau sesto gūstekņu kolonu, kuru bija panācis viņa «vilītis».

Šodien no rīta viņš nebija vis, kā parasts, štābā, bet kopā ar Batjuku un Zaharovu atradās pagaidu komandpunktā, kas bija izvirzīts uz priekšu. Komandiera dzirksts, lai kā to apslāpēja, strādādams štābā, tomēr lika sevi manīt: sirds nav no akmens, pēdējā kaujā gribējās atrasties tās tuvumā!

Zaharovs aizbrauca no komandpunkta uz priekšējo līniju tūlīt, tiklīdz svīda gaisma. Batjuks nocietās līdz pirmajam telefona zvanam, kas vēstīja, ka vācieši padodoties, un ari aizbrauca uz priekšu, bet Serpiļins palika štābā viens. Tomēr, kad drīz atskanēja 83. divīzijas komandiera pulkveža Kortunova zvans, ka viņa iecirknī vācu korpusa komandieris ir ar mieru kapitulēt tikai ģenerālim, arī Serpiļinam nācās izbraukt. Viņš pavēlēja ziņot par radušos situāciju Batjukam un Zaharovam uz turieni, kur viņi atradās, un pēc pusstundas jau bija izkūlies ar savu «vilīti» caur mūsu bijušo priekšējo pozīciju un vācu bijušo priekšējo līniju.

Nedomādams par briesmām, tādēļ ka šinī putra vairs tik un tā neviens cilvēks pasaulē nezināja, kur atrodas mūsējās, kur vācu mīnas un kas, kad un kur tās ir sabāzis, viņš laimīgi aizbrauca ar savu mašīnu līdz milzīga rūpnīcas ceha drupām, kur pagrabā mitinājās vācu korpusa štābs.

Serpiļins tur ieraudzīja diezgan īpatnēju situāciju. Atbruņotos vācu zaldātus ar bataljonu un rotu komandieriem priekšgalā jau veda ārā no rūpnīcas teritorijas. Pie ceha apkvēpušajā sniegā mīņājās ari vairāki desmiti jau atbruņotu vācu oficieru — korpusa štābs. Bet korpusa komandieris un vēl divi ģenerāļi ar adjutantiem un apsardzi joprojām sēdēja pagrabā.

— Mēs viņus, protams, tur bloķējām, biedri ģenerāli, — teica divīzijas komandieris pulkvedis Kortunovs, jau pavecs, neskuvies, noguris un ļoti noskaities uz vāciešiem, kuri negribēja viņam padoties. — Es vispār nebūtu ar viņiem daudz runājis, es būtu viņus... — Viņš apklusa, nespēdams izteikt, ko izjuta. Taču Serpiļins tāpat visu saprata. Ne pulkvedi Kortunovu, ne viņa ļaudis nebūtu atturējusi vācu korpusa komandiera uzpūtība, kurš vienam gribēja padoties, bet otram ne. Būtu iesvieduši kādas piecas granātas, un no ģenerāļa un visiem, kas bija kopā ar to, būtu palikušas tikai atmiņas. Tomēr par to jau laikus bija izdota pavēle — un tik stingra, ka pulkvedis Kortunovs neuzdrošinājās to pārkāpt par spīti visam niknumam.

Viņš, protams, varēja paaicināt palīgā kaimiņu divīzijas komandieri, tas ir ģenerālis un būtu labprāt ieradies, taču tas bija pāri pulkveža Kortunova spēkiem, viņš atrada par labāku piezvanīt nevis kaimiņam, bet uz augšu: tomēr nebija tik apvainojoši.

— Kur tad viņi^ ir? — Serpiļins jautāja.

— Pašā apakšā. Kara sākumā šeit taisīja bruņucepures. Zem pagraba, vēl zemāk, ir betonēta šautuve, kur tās pārbaudīja, viņi sēd šinī šautuvē. Vai iesiet turp?

— Kādēļ man tur jāiet, — Serpiļins teica. — Vai tulks

jums ir? i

— Ir.

— Ejiet lejā un paziņojiet ar tulka starpniecību, ka armijas štāba priekšnieks ir ieradies pieņemt viņu kapitulāciju. Lai nāk ārā svaigā gaisā.

Kamēr Kortunovs ar tulku kāpa lejā izpildīt viņa pavēli, Serpiļins stāvēja pie «vilīša» un vēroja vācu oficierus. Tiem, kuri gāja kolonās, spriežot pēc tā, cik tie novājējuši un netīri, aplenkumā bijis tāds pats liktenis kā zaldātiem, bet šie divās rindās stāvošie štāba oficieri tomēr ir vairāk saglabājuši stāju, ir tīrāk ģērbušies, un iztālēm arī sejas likās mazāk novājējušas nekā tiem, kas ierindā.

Vācu korpusa komandieris iznāca vēl divu ģenerāļu un vairāku oficieru pavadībā, bet tūlīt aiz viņiem barā sāka nākt ārā atbruņotie zaldāti, kuri līdz beidzamajam brīdim bija apsargājuši štābu.

Korpusa komandieris bija maza auguma ģenerālleitnants ar līkām kājām, ģērbies stingri pēc formas — šinelis, zābaki un ģenerāļa augstā cepure. Acīm redzot, no ilgās sēdēšanas pazemē viņa seja ar līko degunu un negaidīti tatāriski platiem žok-

Jiem bija slimīgi bāla. Ja nebijis formas tērpa, Serpiļins nekad nebūtu iedomājies, ka tas ir vācietis.

Divi pārējie ģenerāļi bija ģērbušies bekešās ar ādas apkaklēm un ausainēm galvā. Korpusa komandieris bija gludi sku-vies un stāvēja salā, galvu izslējis, ar kailu kaklu, bet tie divi mīņājās aiz viņa muguras neskuvušies un galvas nodūruši — vai nu viņiem sala, vai arī bija bailes, bet varbūt kā viens, tā otrs.

Serpiļins, ar tulku paziņojis savu dienesta pakāpi un amatu, noklausījās visu triju ģenerāļu uzvārdus, dienesta pakāpes un amatus. Vācietis teica, ka viņš ir gatavs atbildēt uz ģenerāļa kunga Jautājumiem, ja viņam tādi ir. Serpiļins atbildēja, ka jautājumu viņam nav un ka korpusa komandieris un divi pārējie ģenerāļi tiks nogādāti ar mašīnu uz armijas štābu pulkveža pavadībā. Viņš norādīja uz armijas pretizlūkošanas dienesta priekšnieku Ņikitinu, kas bija te piebraucis tūlīt aiz viņa.

— Otru mašīnu nāksies aizņemties no jums, — Serpiļins pagriezās uz divīzijas komandiera pusi.

— Klausos. — Kortunova pasvītrotajā paklausībā bija jaušama ironija pašam par sevi: es tos saņēmu gūstā, tu te parādījies, lai tie tavā priekšā kapitulētu, bet tagad man vēl jādod sava mašīna, lai šos nogādātu, kur tev vajag. Labi, klausos, zaldātu būšana.

— Bet vai mani oficieri nebrauks man līdzi? — vācietis jautāja.

— Nē, viņus vedīs atsevišķi, — Serpiļins atbildēja.

— Ja tas ir tā, tad lūdzu atļaut pirms aizbraukšanas atvadīties no štāba virsniekiem. — Vācietis sasita papēžus un pielika roku pie cepures, pasvītrodams, cik šis lūgums ir svarīgs un oficiāls.

Tulks pārtulkoja un jautājoši pavērās uz Serpiļinu. Un tulkam blakus stāvošais Ņikitins arī saausījās — Serpiļins to pamanīja, tomēr negrozīja uzreiz prātā iešāvušos lēmumu. Ja kau-fās vēl turpinātos — būtu padomājis, ko atbildēt uz tādu lūgumu, bet tagad, kad viss bija beidzies, lai jau atvadās!

— Pārtulkojiet, ka atļauju.

Vācietis atkal piemeta roku pie cepures naga, pagriezās un devās pie attālāk stāvošajiem oficieriem. Divi pārējie ģenerāļi nekustējās no vietas.

Vācu virsnieki, kuri visu laiku bija mīņājušies «brīvi», izlīdzinājās un nostājās «mierā».

— Oficieru kungi, — vācietis teica aizlauztā balsī. — Jūs vīrišķīgi pārcietāt Staļingradas elli, jūs vīrišķīgi pārcietāt Krievijas ziemu. Es ceru, ka jūs tikpat vīrišķīgi pārcietīsiet krievu gūstu. Palieciet sveiki! — Viņš izsvieda roku fašistiskajam sveicienam, pagriezās un nāca atpakaļ uz «emku». Tai abas durtiņas jau bija atvērtas, un blakus gaidīja Ņikitins.

Vācietis soļoja mierīgi, bet acīs tam bija asaras. Jā, pilnīgi iespējams, ka viņa izturēšanās un runā varēja modināt.pret viņu cieņu, bet asaras tādā brīdī nerunāja par vājumu, gluži pretēji — drīzāk par spēku. Kaut gan Serpiļinam tas viss iešāvās prātā, galvenais, par ko viņš domāja, vērodams vācieti, tomēr nebija ne viens, ne otrs, bet pavisam kas cits. Viņš nodomāja, ka vēl ilgi būs ar viņiem jākaro un varbūt pat ļoti ilgi. Tagad, pēc uzvaras, negribas tā domāt, tomēr nedrīkst padoties šim vājumam.

Ņikitins ar trim ģenerāļiem aizbrauca divās «emkās», savā un Kortunova, bet Serpiļins pavēlēja divīzijas komandierim, lai tas sagādā četras kravas mašīnas un ar tām nogādā armijas štābā arī korpusa štāba oficierus.

— Pulkvedi, kāpēc esat nokāris degunu? Esat neapmierināts, ka vācietis atteicās jums kapitulēt? Padomā, liela lieta! Tik un tā jūs un jūsu divīzija sagūstījāt viņu ar visu viņa karaspēku, nevis es vai vēl kāds cits. Taču vācu ģenerāļi mums ir vajadzīgi . dzīvi, nevis miruši, un vajag ievērot etiķeti.

— Viss skaidrs, biedri ģenerāli, — Kortunovs piekrita un atzinās: — Atklāti sakot, bija kauns no savējiem: mēs to sagūstījām, bet šis man, komandierim, atsakās kapitulēt.

— Atradis, par ko kaunēties, — Serpiļins iesaucās. — Lai kaunās .vācietis, ka viņš ir ģenerālleitnants un korpusa komandieris, bet jūs, būdams pulkvedis, sagūstījāt viņu kopā ar visu štābu, kurā kādi desmit pulkveži vien. Cik gūstekņu šodien saņēmāt?

— Pagaidām, aptuveni rēķinot, vairāk nekā četri tūkstoši.

— Bet cik divīzijā cilvēku uz šodienu?

— Mazāk nekā divi tūkstoši ... <6>

— Nu redz, uz katru kareivi tad jau iznāk pa divi gūstekņi, bet jūs vēl par kaut ko kaunaties.

— Tas jau viss ir saprotami, biedri ģenerāli. Protams, uzvara paliek uzvara! — Kortunovs piekrita.

No īgnās sejas tomēr bija jūtams, ka viņam vēl arvien bojā garastāvokli tas, ka vācu ģenerālis tomēr bija atteicies kapitulēt tieši viņam — pulkvedim Kortunovam, kuram jau divas reizes

tika noskausta sen izkalpotā ģenerāļa pakāpe, un, redz, kas tagad no tā bija iznācis!

Serpiļins viņa acis izlasīja šo kluso pārmetumu, taču nekā neatbildēja un, paspiedis viņam roku, brauca atpakaļ uz armijas komandpunktu.

Pa ceļam Serpiļins pavīpsnādams atcerējās, kā pēc tam, kad ģenerālis bija atvadījies no oficieriem, pēc tās izturētības, kas, gribot negribot modināja pret viņu cienību, viņš, jau gatavodamies sēsties mašīnā, pagriezās un vēl ar asarām acīs jautāja:

— Es ceru, ģenerāļa kungs, ka atbilstoši kapitulācijas noteikumiem visa mūsu personiskā manta ...

Serpiļins ar žestu viņu pārtrauca un, neļaudams šoreiz pūlēties tulkam, norādījis uz Ņikitinu, atbildēja vāciski:

— Jautājumos par savu personisko mantu griezieties pie pulkveža.

Viņš atļāvās sev šo prieku to pateikt un, nepiebildis vairāk ne vārda, pagriezās un aizgāja, kaut gan pēcāk, kad viņi aizbrauca, drošības labad tomēr ieteica Kortunovam īpaši uzmanīt ģenerāļa čemodānus.

— Viņi ir akurāti, pieprasīs no jums visu, kas pienākas pēc kapitulācijas noteikumiem. Gādājiet, lai, nedod dievs, slāvi kaut ko neievelk!

Armijas štābā nebija laika domāt par uzvaras svinēšanu. Protams, šodien tik un tā visi jutās kā svētkos, bet darba bija bez jēgas! Batjuks, kurš paspēja atgriezties štābā ātrāk nekā Serpiļins, vispirms piezvanīja un pieprasīja, lai vakara ziņojumā būtu no visām divīzijām pilnīgi dati par gūstekņu skaitu un trofejām un lai katrā ziņā precīzi ievēro robežas teritorijai, ko kauju rezultātā ir ieņēmušas viņu armijas daļas. Batjuks gribēja parādīt armiju jo labākā gaismā, nekā no sava neatdot kaimiņiem, bet, ja kāds saņemtais tanks vai zenītlielgabals atrodas uz robežlīnijas, tad kaimiņš lai dara kā grib, bet mums lai tie figurētu. Pēc tam varēs kost kaut vai pirkstos— ziņojumu vairāk nebūs, šis ir beidzamais!

Tas viss spieda strādāt vaiga sviedros līdz vēlai naktij.

Batjuks zvanīja vēl vairākas reizes; vispirms pavēlēja, lai Serpiļins nekavējoties sagatavojot apbalvošanas dokumentus par armijas štāba virsniekiem. «Citādi vēlāk žēlosies.» Tad piezvanīja, lai noskaidrotu pārpratumu: pēc divīziju piesūtītajām ziņām iznāca, ka armija ir šodien sagūstījusi piecus ģenerāļus, bet fronte ziņoja, ka viņiem nogādāti tikai četri, viens esot pazaudēts. Par laimi Serpiļins jau bijā informēts un nomierināja Batjuku, paskaidrodams: ziņojumi ir pareizi, armija .tomēr ir sagūstījusi piecus ģenerāļus, un šis piektais, apšaubītais, patiesībā nav apšaubāms; Hitlers piešķīris tam ģenerāļa dienesta pakāpi pa radio tikai pirms trim dienām, un tas vēl staigāja pulkveža formā, par ko arī tika paziņojis, kad padevās gūstā.

— Vai tas būtu viss, biedri pavēlniek?

— Viss, — teica Batjuks. — Kaut gan, nē, nav viss. Kad parakstīsi vakara ziņojumu, ēdīsim vakariņas. Vai tad galu galā mēs esam vai neesam cilvēki?

Tomēr līdz divdesmit trim, līdz ziņojumam, bija vēl tālu, un šinī laikā Batjuks vēl zvanīja, un zvanīja no divīzijām, un visbeidzot jau vēlu vakarā — izsauca pie Zaharova, lai apspriestu kopā ar viņu un pavēlnieka vietnieku aizmugures lietās veselu klāstu jautājumu, kas bija saistīti ar armijas turpmāko apgādi.

Apspriedās ilgi. Kādi jautājumi gan nerodas, kad veselai armijai vajag pilnīgi pārkārtoties uz citām sliedēm! Viena lieta — kaujas, kad katru dienu cerēja, ka, lūk, drīz vajag beigties, bet cita lieta klusums, kuru ļaudis sagaidīja līdz pēdējam pārguruši un grib sasildīties, nomazgāties, pagulēt cilvēciskos apstākļos. Ko tikai nevajag, lai visus, kā nākas, nomazgātu, apģērbtu, cik daudz kareivju veļas vajag izmazgāt, cik velteņu ap.šūt un zābaku salāpīti Un tad vēl jāgādā par to telpu dezinfekciju, kur bija mitinājušies vācieši! Ar tīfu nejoko, bet viņi ir utaini. Pietiek pabraukt garām gūstekņu kolonai, lai redzētu, kā viņi kasās... Un nāksies novākt līķus, sākumā kaut vai tikai no'braucamajiem ceļiem, nemaz jau nerunājot par kaudzēm, kas ir visur, katrā pagrabā. Nevienam negribas ar to nodarboties, bet būs vien jādara.

Pat egoistiski pasapņoja par to, kaut viņu armiju jo ātrāk izvestu no Staļingradas. Lai cik grūti būtu citā — jaunā vietā, tomēr mazāk klapatu nekā šeit, drupās. Protams, kādu jau atstās arī šeit, tie tad arī būs galvenie mocekļi, tiem būs jātīra, jāat-mīnē, jānovāc līķi. Būtu labi, ja tas nebūtu jādara mums! Beidzot vienojās par visiem jautājumiem, un pavēlnieka vietnieks aizbrauca uz savu mītni otrajā ešelonā. Serpiļins arī jau grasījās iet prom un paskubināt savējos, lai dod ziņojumu ātrāk — gribēja iegūt sev rezervei laiku, lai pats varētu to pārskatīt. Bet Zaharovs viņu aizturēja:

— Vai tev ir piecpadsmit minūtes laika?

Ko lai atbild? Viņš gribētu, lai viņam būtu nevis piecpadsmit minūtes laika, bet stunda vai divas, gribētu atlaisties krēslā, izstaipīties, izvilkt papirosu, pieklauvēt pie kastītes un nesteidzoties aizsmēķēt. Tomēr tas vēl nebija iespējams. Taču piecpadsmit minūtes, protams, var atlicināt. Uzdevumi ir doti, mašīna iedarbināta.

— Kā tad ir, Fjodor Fjodorovič, — atklāti runājot, vai ir iespējams jau visu notikušo apjēgt? Es, piemēram, vēl to nespēju.

Serpiļins atbildēja tā, kā ir, ka ari viņam, lai cik ilgi tas viss jau tika gaidīts, taču īsti vēl negribas ticēt: vai tiešām tas ir taisnība? Vai tiešām ir beidzies?

Un jautājoši palūkojās uz Zaharovu, saprazdams, ka šī saruna ir tikai tāpat sākumam, ka tādē] jau viņš neaizturēja tik karstā darba laikā.

— Es gribēju jautāt, kāds tev garastāvoklis, Fjodor Fjodorovič, — Zaharovs sacīja un, brīdi klusējis, piebilda: — Es nejautāju pēc savas iniciatīvas, fronte par to interesējās. Bet varbūt ne tikai fronte.

— Par ko interesējās? — Serpiļins jautāja, kļūdams uzmanīgs.

— Par tavu pašsajūtu. Es pats tikai šodien uzzināju no viņiem par tavām bēdām. Tu jau man neteici.

Zaharova vārdos varēja just sarūgtinājumu. Tiešām, ievērojot viņu labās attiecības, tas bija pamatots. Nebija teicis tāpēc, ka pārlieku daudz nāktos paskaidrot — ja runātu pilnīgi atklāti. Tātad tāpēc bija aizturējis! Bet sākumā tā šķita, ka grib jautāt pavisam ko citu ...

— Ko lai tev atbild, Konstantin Prokofjevič? Atvaino, ka nepateicu ātrāk. Ja vispār kādam būtu ko teicis, tad tev pirmajam. — Serpiļins atpogāja formas blūzes kabatu un izvilka vēstuli. — še, izlasi. Nebrīnies par to, ka cits uzvārds, viņam nebija mans uzvārds. — Un, jau to sakot, no Zaharova acīm noprata, ka tas nebrīnās un pats zina par citu uzvārdu.

Zaharovs lēnām izlasīja vēstuli, salocīja un atdeva Ser-piļinam. ’

— Kādēļ tad nekā neteici, Fjodor Fjodorovič? Vai tiešām vienam ir vieglāk par to domāt?

— Tas, tā sakot, ir īpašs gadījums. — Serpiļins rūgti pasmaidīja. — Vispirms tu man atbildi, ko zini un ko nezini.

— Acīm redzot, zinu visu, — Zaharovs teica.

—. No kā?

— Tavs sirdsdraugs Ivans Aleksejevičs izstāstīja man par šo lietu, kad bija šeit.

— Kāpēc un kādēļ? — Serpiļins nikni jautāja, uzskatīdams, ka Ivans Aleksejevičs ir atļāvies šoreiz vairāk, nekā viņam bija tiesības.

— Tika domāts vēlāk pārkomandēt tavu dēlu pie mums uz armiju atbilstošā amatā.

— Bez manas ziņas, vai? — Serpiļins jautāja vēl vienmēr dusmīgi.

— Ne bez tavas, bet ar tavu ziņu. Domājām, ka tad, kad beigsies kaujas, sāksim papildināties, parunāsimies atklāti...

— Kāds būtu nolūks?

— Gribējām tevi samierināt ar dēlu. Mēs domājām, ka tā būtu vieglāk ir tev, ir viņam.

— Karš jau ir mani ar viņu samierinājis, — Serpijins piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Sēdi, nomierinies, — Zaharovs teica. Viņš paredzēja, ka saruna būs smaga, bet nevarēja nerunāt. Zvans no frontes pēkšņi šodien dienas vidū, pašā notikumu mutulī, bija no tiem, kas nenotiek tāpat vien. Zaharovs bija pietiekami pieredzējis tādās lietās, lai zinātu — zvans nav izdomāts frontes štābā, aiz tā kaut kas slēpjas, nebija tikai zināms, vai tas Scrpiļinam sola ko labu vai sliktu, spriežot pēc zvana, drīzāk labu, lai gan ko tur daudz tādos gadījumos var saprast.

Viņš sēdēja un gaidīja, ko teiks Serpiļins, kurš joprojām staigāja pa istabu. Serpiļins tomēr vēl ilgi staigāja un klusēja, pēc tam apstājās un sacīja aizsmakušā balsī:

— Ka es piespiedu viņu karot, tur man tik un tā ir taisnība, bet viss pārējais nav manā varā. Un, ja viņš būtu bijis šeit pie mums; armijā, kas būtu labāk?... — Gribēja sacīt, ka arī šinī armijā katrs ir mirstīgs, kas nokļūst priekšējās līnijās, tomēr nepateica līdz galam un atkal sāka soļot pa istabu.

Viņš soļoja un domāja par dēlu. Ko nozīmē — mīlēja vai nemīlēja, vairāk vai mazāk mīlēja? Tie ir pārlieku nepietiekami vārdi, lai dotu priekšstatu par to, ko nozīmē, kad līdz divdesmit viena gada vecumam audzini sev blakus un saki visu, ko domā, un tev liekas, ka blakus aug tavējais, bet tad pienāk diena un atklājas: nē, nav tavējais. Par kādu mīlestību vai nemīlestību te var runāt? Te ir runa par kaut ko vairāk, par visu dzīvi.

Viņš apsēdās, aizsmēķēja un jautāja:

— Vai būtu jāizsūdz tev grēki, ko?

— Kā nu zini, — Zaharovs atteica.

— Redzu, ka tu uzskati par pienākumu klausīties. Bet vai tas ir viegli?

— Tas, ko tu saki par pienākumu, pa daļai ir taisnība, — Zaharovs piekrita. — Kas tad es esmu pēc būtības? Politvadī-tājs augsta līmenī, ja sūdz grēkus, man ir jāuzklausa. — Pateica un drusku pavīpsnāja, likdams saprast, ka teiktais pa daļai ir rūgta ironija, bet pa daļai tīra patiesība.

— Protams, grūti, — Serpiļins atzina. — Nemaz jau nerunājot par to, ka viņam ir sieva un meita, kuras es vēl neesmu pat redzējis. Un ar visu to, lai kā cenšos sevi pārliecināt, ka man ir taisnība, un tiešām ir taisnība, es tomēr zinu, ka esmu iegrūdis viņu nāvē. Ir vai nav taisnība, bet iegrūdu.

— Jā, — Zaharovs noteica. — Kad lvans Aleksejevičs man par to stāstīja, es jau toreiz nodomāju: cik lielā mērā mums ir tiesības viņus tiesāt?

— Bet kāpēc mēs nevaram viņus tiesāt?

— Es nesaku, ka nevaram tiesāt, bet saku — cik lielā mērā? Ja nu esam sākuši grēksūdzi, tad man jāatzīstas, ka arī es trīsdesmit septītajā gadā Voroņežā nelaidu pie sevis dzīvot sava labākā drauga sievu, kad draugu arestēja, bet dzīvokli aizzīmogoja. Pēc tam ar sievas starpniecību palīdzēju, bet dzīvot pie sevis neļāvu. Es domāju tā: glābt neglābšu, bet, ja paņemšu pie sevis, — pats iešu bojā. Vakar aizzīmogoja viņa dzīvokli, rīt — aizzīmogos manējo. Ja man jautātu: vai pareizi rīkojos, tā izlemdams tanī laikā? Atbildēšu: acīm redzot, pareizi. Pareizi, bet kauns. Kad viņš trīsdesmit devītajā atgriezās, vispirms atnāca pie manis. Par sievu visu zināja, tomēr atnāca, lai pateiktu, ka saprot: ja es būtu pieņēmis to savā dzīvoklī — tā būtu pašnāvība. Viņš jau saprot, bet man tādēļ nav vieglāk. Kopš tā laika tad arī satiekamies nevis tad, kad aicinu es, bet kad viņš to dara. Viņam ar mani ir viegli, bet man ar viņu grūti. Kaut gan tanī laikā varēja notikt arī otrādi: būtu aizzīmogojuši manu dzīvokli, un nevis viņa sieva būtu klauvējusi pie manām durvīm, bet manējā — pie viņa. Apmelojumus rakstīja arī par mani.

Serpiļins klusēja un smēķēja papirosu.

— Kādēļ tu klusē?

— Es klausos, — Serpiļins sacīja. — Tā jau tas ir. Es tev piekrītu. — Viņš nodzēsa papirosu, piecēlās un, jau stāvēdams, piebilda: — Bet es, atklāti sakot, iedomājos ko citu, kad tu sāki runāt.

— Ko tu iedomājies?

— Nodomāju: sak, varbūt Ņikitins ir sūdzējies par mani?

— Kādēļ tad Ņikitins?

— Manas paša muļķības dēļ, — Serpiļins teica. — Pirms divām dienām adjutants bija izgājis, es atvilku viņa galda atvilktni — meklēju karti — un nejauši ieraudzīju burtnīciņu, bet burtnīciņā rakstīts par mani: «Šodien S. manā klātbūtnē teica ...», «Šodien S. manā klātbūtnē teica...» Tālāk neskatījos, aizgrūdu atvilktni ciet, bet dienā ieraudzīju Ņikitinu un uzbrēcu: «Iesakiet manam adjutantam, lai viņš rītdien lūdz viņu pārcelt uz citurieni, bet, ja pats nepratīsies, — aizdzīšu, jo es domāju, ka viņš ir mans adjutants, bet izrādās, ka viņš ir jūsējais!» Ņiki-tins acis vien iepleta uz mani: «Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.» Nu, un es biju tādā noskaņojumā, ka viņam paskaidroju: kaut gan armijā, es saku, ir un ir jābūt pretizlūkošanai, tomēr tanī nevajag turēt stulbeņus! Paskaidroju, pagriezos un aizgāju, lai vēl ko nesarunātu. Ierodos savā mājā — adjutants nāk pretī. Es viņam metu acīs: «Vai tu katru dienu pieraksti, ko es, tev dzirdot, runāju?» — «Jā, atvainojos, es to pārtraukšu, es saprotu.»— «Ko tu saproti?» — «Saprotu, ka aizliegts rakstīt dienasgrāmatas, es zinu.» Vispār vārds pa vārdam, atstiepa man savu muļķīgo dienasgrāmatu, atklājās, gribot kļūt rakstnieks! Redz, kā gadās! Ja kāds cits būtu tā rīkojies, es būtu meties virsū kā vilks, bet, kad pašam groži zem astes, tad darīts — veltīgi uzbruku cilvēkam! Domāju, ka Ņikitins uz mani ieēdies un paziņojis tev, lai tu mani paaudzini.

— Nav ne vārda teicis.

— Tad jo vairāk ir kauns.

— Vai adjutantu padzini? — Zaharovs jautāja.

— Uz kurieni tad lai viņu tagad dzen? Kā adjutants jau varētu būt labāks, bet kas var zināt, varbūt tiešām no viņa iznāk rakstnieks. Atļausiet iet?

— Vai zaudējumus vēl neesat saskaitījuši? — Zaharovs jautāja, pavadīdams Serpiļinu līdz durvīm.

— Aptuveni jau saskaitījām, — Serpiļins teica. — Par visām divīzijām kopā vakar un šodien vairāk nekā trīs simti, no tiem pussimts kritušo.

— Tomēr labi, ka vāciešus šodien piebeidzām, nevilkām garumā, — Zaharovs noteica. — Ja būtu vilcinājušies, varbūt zaudējumi būtu vēl lielāki.

— Iespējams, ka tā. Bet iespējams, ka arī tā nebūtu, — Serpiļins sacīja, negribēdams tagad vairs taisnoties. Viņš pats jau bija skaidrībā par šo jautājumu aizvakar Kara padomē, kad piekrita, ka jāuzbrūk, domādams, ka nevar būt sevišķi lieli zaudējumi, bet tos attaisno nepieciešamība jo ātrāk atbrīvot sev rokas jauniem uzdevumiem.

— Vai Batjuks tevi uzaicinājis pie sevis? — Zaharovs jautāja.

— Uzaicināja.

— Tātad tiksimies, tiklīdz nodosi ziņojumu!

Iegājis savā mītnē, Serpiļins vēl nenoģērbies jautāja:

— Kā ar ziņojumu?

Viņam atbildēja, ka ziņojums tiek pārrakstīts uz mašīnas, pēc dažām minūtēm to noliks uz galda.

— Pasakiet, kad būs gatavs, es pastāvēšu ārā, ieelpošu svaigu gaisu.

Viņš izgāja no istabas un, salicis rokas aiz muguras, paraudzījās debesīs. Debesis bija tumšas, bez zvaigznēm.

«Tātad laiks tomēr kļuvis sliktāks, bet es to nebiju pamanījis darba steigā,» viņš nodomāja. Un pēkšņi saklausīja augstu gaisā lidojošo lidmašīnu smeldzīgo skaņu. Manīdami zenītniekus, «junkersi» apgāja Stajingradu no ziemeļiem, lai nomestu nakts kravas savam aplenktajam karaspēkam: viņi vēl neticēja, ka viss jau ir beidzies.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Laiks bija slikts no paša lidojuma sākuma. Zeme te parādījās, te atkal nozuda, pēc tam viņi ilgi lidoja, neko neredzēdami. Kad zeme atkal kļuva manāma, lidotājs iznāca no kabīnes un apstājās pie Serpiļina.

— Mēs tomēr domājam nenolaisties Saratovā. Tur ir tikpat slikts laiks kā Maskavā. Ko darīt, biedri ģenerāli?

— Kādēļ jūs man jautājat? — Serpiļins teica. — Es šeit esmu pasažieris.

— Skaidrs, biedri ģenerāli. Turklāt arī ievainoto gribas jo ātrāk nogādāt pie vietas! Iešu apjautāties, kā jūtas. — Lidotājs pagāja Serpiļinam garām uz lidmašīnas asti.

«Lai izlemj paši,» Serpiļins nodomāja. «Un vispār lai ir kā būdams.» Bet šis domās pateiktais «vispār» jau vairs neattiecās uz laiku, bet uz negaidīto izsaukumu ierasties Maskavā.

Pagājušā naktī, kad Serpiļins jau bija sakārtojis guļasvietu un novilcis zābakus, piezvanīja Zaharovs un lūdza ieiet pie viņa. Nācās ģērbties un iet, brīnoties, kāpēc tāda steiga. Kaujas bija beigušās jau kopš divām dienām, rīt Kritušo varoņu laukumā mītiņš, pirms tam gribējās izgulēties, braukt uz turieni kā daždien svētkos, ar skaidru galvu. Varbūt sakarā ar mītiņu kādas pārmaiņas? Tā Serpiļins sevī domāja, iedams pie Zaharova, nekas cits nenāca prātā.

— Fjodor Fjodorovič, sagatavojies, lai rīt deviņos varētu lidot uz Maskavu, — Zaharovs teica. — Zvanīja frontes kara padomes loceklis. Tevi izsaucot Vasiļjevs.

— Tā. — Serpijins neviļus nopūtās, sažņaudzoties rīklei no saviļņojuma: «Vasiļjevs» pēdējos mēnešos bija Staļina segvārds.

— Bet pie kā tad tur jāpiesakās? Gluži vienkārši jāierodas?

— Nezinu, — Zaharovs teica. — Tā vairs nav mūsu valstība. Ja jau izsauca, tad arī sagaidīs.

— Kam nodot armijas štābu?

— Par to vēl pagaidām nekas nav sacīts.

Zaharovs nogaidoši paskatījās uz viņu, bet Serpiļins izturēja šo skatienu. Vēstule, kuru bija rakstījis Staļinam, attiecās uz tādu jautājumu, par kuru nevar runāt ne ar vienu pašu. Pats bija saņēmies, pats uzrakstīja, pats nosūtīja. Bet, ja rezultāts nebūs tāds, kādu cerēja, tad arī visa atbildība gulstas uz pašu — ne ar vienu neesi aprunājies, nevienam neesi prasījis padoma.

Viņš tā arī nekā neatteica Zaharovam: labāk apvainot nekā padarīt līdzatbildīgu.

— Vai pavēlnieks jau zina? _

— Jā. Lūdza pateikt, lai rīt taisni septiņos ierodoties pie viņa. Aizgāja gulēt. Kaut gan es neesmu par to pārliecināts, — Zaharovs pavīpsnāja. — Vienkārši negrib ar tevi runāt, kamēr nav nomierinājies. Ātrumā pa telefonu izgrūda neķītru lamuvārdu. Saka, tikko esmu ar štāba priekšnieku sastrādājies, ka jau kādam iegribējies man aizgrūst kāju priekšā un pievākt. Redzi nu, kā jūs abi esat sastrādājušies. Bet es to nebiju pat pamanījis.,

— Lai kāds cits to būtu teicis! — Serpiļins iebilda. — Cik daudz tu esi pūlējies tajā ziņā, to diezin vai kāds cits tavā vietā būtu uzņēmies. Vajag runāt patiesību, un apstākļi jau arī bija labvēlīgi. Baidos, ka neveiksmju gadījumā mēs nebūtu tik viegli sapratušies. Vai varu iet ar tavu atļauju?

— Pagaidi! — Zaharovs izvilka no mapes un parādīja divas šifrētas telegrammas, kas nule bija saņemtas no Maskavas, no Aizmugures pārvaldes. Vienā no tām bija paskaidrots, ka armijas karaspēks pēc vāciešu likvidēšanas Staļingradā tagad atrodas vairāk nekā trīssimt kilometrus no frontes līnijas un šai sakarā apgādes ziņā to pienākas ieskaitīt otrajā normā. Otrā telegrammā to pašu iemeslu dēj lika pārtraukt izmaksāt frontes piemaksu.

— Kā to lai saprot? — Zaharovs satvēra šifrētās telegrammas saujā un nikni papurināja tās Serpiļinam pie deguna. — Kā lai šitos papīreļus izskaidro kareivjiem un virsniekiem, kad tikai pirms divām dienām ir beigušās kaujas! Vai tad viņiem jājutas vainīgiem, ka ir sagūstījuši pēdējo vācieti?!

— Viss ir skaidrs, Konstantin Prokofjevič, es tevi sapratu, — Serpiļins teica, būdams vienis prātis ar Zaharovu, turklāt arī labi saprazdams, ka šis niknums par šifrētajām telegrammām nav tikai tāpat vien, bet ar savu nozīmi: ja tu būsi pie Staļina — lai notiek kas notikdams, — tev tas viņam jāpasaka. Bet, ja nepateiksi, tātad esmu tevī vīlies!

Kad lidmašīna, paceldamās gaisā, pagriezās, apakšā zem spārna vēlreiz paslīdēja garām Staļingradas drupas, kara ugunī gandrīz līdz zemei nolīdzināto kvartālu balti pelēkie četrstūri.

Serpiļins atcerējās, kā reiz Turkestānā mācībās viņš lidoja pār tuksnesi pļaujošā lidojumā un pēkšņi pamanīja smiltīs guļam vairākus cilvēku un kamieļu skeletus, kurus putni jau bija pa daļai izvazājuši... Staļingradas drupas atgādināja šos skeletus tuksnesī.

Tagad, kad viņi lidoja jau otro stundu, tas viss bija palicis tālu aiz muguras.

«Labi, ka lidosim taisni līdz Maskavai,» Serpiļins nodomāja. «Kaut varētu aizmigt un pamosties tieši tur, kad riteņi atsitīsies pret zemi! Kad pagājušo reizi lidoju uz Maskavu, visu ceļu domāju par sievu: vai ir dzīva vai nav? Bet tagad jau vairs nav par ko domāt — būs dzīvs vai ne!»

Viņš izvilka no formas blūzes kabatas vēstuli, kurā rakstīts par dēla bojā eju, uzlika brilles un to pārlasīja. Vēstuli ielika atpakaļ, bet brilles nenoņēma un vēl ilgi sēdēja tāpat, ar brillēm uz acīm. Sēdēja un domāja: vai dēla sieva ir atbraukusi no Citas uz Maskavu vai nav? Ja palikusi tur, Citā, tad ir daudz vienkāršāk — jāuzzina tikai viņas adrese un jāaizsūta atestāts. Bet, ja ir atbraukusi, tad būs jārunā. Taču nevar zināt, ko lai runā, jo nav skaidrs, ko viņa zina, ko nezina.

Lidotājs atgriezās kabīnē. Tātad bija aizgājis tur un aprunājies ar to ievainoto.

Lidmašīna bija kombinēta. Pirmie seši krēsli mīksti, aizmugurē abās pusēs metāla soli, bet vidū jau pirms pasažieru ielaišanas nostiprināja nestuves ar meiteni lidotāju. Tās tika pat atsietas, lai nekratītos, lidmašīnai šūpojoties.

Lidotāja bija no sieviešu bombardētāju puika. Visu rudeni un ziemu bombardējusi vāciešus, taču avārija nebija notikusi kaujā. Vakar nācies izdarīt piespiedu nolaišanos un viņa salauzusi mugurkaulu. Jauna, skaista, divdesmit vienu gadu veca, viņa gulēja nekustīgi lidmašīnas vidū uz muguras un uzsmaidīja visiem, kas piegāja viņai klāt.

Pirms iekāpšanas lidmašīnā, kamēr iekšā nostiprināja nestuves, Serpiļins stāvēja un gaidīja pie trapa kopā ar sievieti majori, bombardētāju pulka komandieri: tā bija atbraukusi pavadīt savu lidotāju.

Likās dīvaini, ka tā pēkšņi, stāvot pie lidmašīnas, viņš iepazinās ar šo majori. Pirms pieciem gadiem, trīsdesmit astotajā gadā, kad pirmo reizi dzirdēja tās uzvārdu, doma, ka viņi kādreiz tiksies frontē, būtu likusies ne vien ērmīga, bet gluži vienkārši neiespējama.

Par to, ka trīs sievietes nolidojušas bez nolaišanās no Maskavas līdz Tālajiem Austrumiem, viņi toreiz uzzināja no kādreizējā tirdzniecības pārstāvja, kurš bija atgriezies barakā pārnakšņot pēc grīdu mazgāšanas nometnes kancelejā.

Lidojuma trase atradās netālu no viņu nometnes, tikai trīssimt kilometrus uz dienvidiem, bet tā bija cita pasaule un cita dzīve, kas viņiem šķita atņemta uz visiem laikiem. Un tomēr, kad bijušais tirdzniecības pārstāvis pastāstīja, ko dzirdējis par lidojumu, kamēr ar lupatu berzis grīdas, viņiem pietika spēka nopriecāties, ka šajā citā — viņiem atņemtajā pasaulē turpina notikt tādas lietas. Tātad tomēr nesnauž, izmēģina lidmašīnas tāliem lidojumiem, turpina gatavoties karam pret fašistiem. «Mūsu meitieši ir drosmīgi!» teica Griņko, ar kuru Serpiļins toreiz dzīvoja vienā barakā. Bet, kad viņam kāds gribēja iedzelt: «Meitieši, tikai ne tavējie!» — atbildēja: «Nē, manējie gan. Ja nebūtu manis, tad arī tādu meitiešu nebūtu. Ja es nebūtu triecis Deņikinu no Orlas līdz Rostovai, ne velna viņas tagad nelidotu!»

Serpiļins atcerējās to, kamēr majore stāstīja par savu sakropļoto lidotāju. Pēc tam lidmašīnā, iedams uz priekšu, uz savu vietu garam nestuvēs guļošajai meitenei, viņš apstājās, pielika roku pie papahas un, jau apsēdies krēslā, joprojām sajuta, ka viņa guļ tepat aiz muguras, guļ sakropļota uz visiem laikiem, ar salauztu mugurkaulu.

Reizumis viņš iedegās dusmās par to, ko karš dara ar cilvēka ķermeni. Viņš par to domāja reti, toties ar jo lielāku spēku. Karojot nevar vienmēr domāt par to, ka, izpildot gandrīz vai katru pavēli, ko tu saņem pats vai arī dod citiem, ir jānes asiņaini upuri — ļaudis krīt, tos ievaino. Gandrīz visu, kas notika karā, viņš uzskatīja par' pilnīgi dabisku: ir ievainojumus, kas gadījās katru dienu, ir nāvi, ir nošaušanu par gļēvulību vai nepaklausību, ir neizbēgamus negadījumus no pašu artilērijas un pašu mīnām un dažādas citādas lielākas vai mazākas asinsizliešanas, ar ko karš ir saistīts katru dienu. Un tikai retumis, kā tas notiek ar cilvēku, kurš pēkšņi iegājis labi pazīstamā istabā, bet neviļus sācis vērot to ar citām acīm, viņš sajuta niknumu par to, ka tāds karš vispār ir un katru dienu un katru stundu, no agra rīta līdz vēlai naktij, plosa gabalos, saīsina, lauza cilvēka dzīvo ķermeni. Un, lūk, salauzis arī to, kas guļ tur aizmugurē. Vēl smaida, bet pati jau ir mirusi līdz viduklim.

Saratovā nenolaidās, bet Maskava nepieņēma, un nācās pa ceļam nolaisties Rjazaņā. Tur ilgi neuzkavējās, tomēr pārnesa lidotāju no lidmašīnas uz operatīvā dežuranta istabu, lai viņa nesaltu, bet pēc tam, kad varēja lidot, — nesa atpakaļ uz lid-rņašīnu. Tad viņa vairs nesmaidīja, acīm redzot, spēki, kurus iepriekš bija pataupījusi ceļam, izsīka, nevarēja paredzēt, ka vēlreiz vajadzēs viņu iznest un ienest atpakaļ...

Kad kāpa atpakaļ lidmašīnā, Serpiļins, iedams garām meitenei, atkal iedomājās par Griņko — kā viņš toreiz, trīsdesmit astotajā gadā, lepni teica par to majori un viņas draudzenēm: «Mūsu meitieši.» Vai tiešām ar Griņko notiks tieši tā, kā gribētos, — viņš nebūs gājis bojā un nebūs miris, bet tiks atbrīvots un paspēs vēl izkaroties?

Janvārī, dodoties uz fronti jaunajā amatā, viņš domāja, ka uzrakstīs Staļinam par Griņko pēc operācijas — tādu vēstuļu lasīšanai vairāk piemērotā brīdī. Bet patiesībā iznāca citādi. Deviņpadsmitajā datumā, kad pārrāva vācu aizsardzības otro līniju, armijas štābs pārvietojās uz jaunu vietu dziļā gravā pie Gremučija ciema. Bet Serpiļinam šī jaunā vieta likās veca, labi pazīstama no astoņpadsmitā gada, par to nevarēja būt nekādu šaubu, kaut gan tas bija tik sen.

Šinī gravā toreiz stāvēja sarkano kazaku eskadrons, strēlnieku brigādes komandiera, bijušā cara armijas štābkapteiņa Pravdušina rezerve. Pēc Staļina atbraukšanas šā komandiera vietā stājās Griņko. Kad Staļins ieradās pie viņiem pozīcijās, Griņko tad vēl komandēja pulku. Un novērošanas punkts atradās kādas divsimt asis uz dienvidrietumiem no šīs gravas, ierakumos, kas apjoza nelielu augstieni. Bet vēl vairāk pa labi atradās otra augstiene — baterijas novērošanas punkts.

Jau pirmajā dienā, kad armijas štābs pārcēlās uz šejieni, Serpiļins paņēma sev līdz raitnieku Pticinu un aizgāja uz to augstieni, kur bija apmetušies toreiz, astoņpadsmitajā gadā. Sniega bija maz: vietumis tas nopūsts pavisam, līdz pat apledojušai, pelēkajai zālei. Pa ceļam viņi redzēja trīs mūsu smago šāviņu izrautus krāterus, ap tiem gulēja nogalinātie vācieši.

Pati augstiene laikam tā arī bija stāvējusi atmatā, visapkārt bija%rts, bet tur ne. No satiksmes ejas, kas veda uz augšu, uz novērošanas punktu, nebija palikušas nekādas pēdas, bet, lai cik dīvāni, tā ierakuma vietā, kas toreiz tika izrakts pie nokalnes pamata, bija saglabājusies līkumaina, tik tikko manāma iepla-ciņa: Tanī aizķēries nedaudz sniega, un tā bija labāk redzama,' baltaka nekā viss apkārt. Bet kādreiz tas bija pilna profila ierakums. Ivans Aleksejevičs, tolaik pulka štāba priekšnieks, pats pārbaudīja, cik pareizi pulkā rok ierakumus. Kas attiecas uz pareizu ierakšanos, tad ļaudis pulkā bija pat pārlieku mācīti — katrs pa trīs gadi nolauzis otrajā pasaules karā, taču aiz slinkuma negribēja to darīt — bija apnicis, un Ivanu Aleksejeviču tā stingrības dēļ lamāja par «viņa labdzimtību» un melsa, ka viņš esot bijušais oficieris. Vienreiz pat naktī kāds uz viņu šāva no mugurpuses.

Bet Staļins toreiz atnāca pie viņiem kājām, atstājis automobili, ar kuru bija atbraucis, tālāk aizmugurē, un tieši uzslavēja viņus par pilna profila ierakumiem, teica, ka Revolucionārajā Kara padomē liks citām aizsardzībā stāvošajām daļām no viņiem mācīties.

Pēc Tam, apskatījis ierakumus, kāpa pa satiksmes eju augšā uz novērošanas punktu, drusku paskatījās binoklī uz stepi un atgriezās atpakaļ ierakumā. Bija klusa diena, baltie kazaki arī nešāva līdz vakaram. Uz ugunskura katliņā uzvārīja tēju, dzēra piecatā: Staļins, Griņko, Ivans Aleksejevičs, Serpiļins un vēl kāds, kas bija ieradies kopā ar Staļinu, — it kā adjutants, it kā no apsardzes, tāds pavisam nerunīgs. Kad apsēdās dzert tēju, Staļins pamāja viņam ar pirkstu un viņš izņēma no virsnieka lauka somas, kas karājās pie sāniem, avīžu papīra turziņu un izbēra no tās uz katliņa vāciņa nedaudz sīki saskaldīta cukura. Staļins iesmējās un teica:

— Jūsu tēja, mūsu cukurs.

Toreiz viņš diez cik ilgi šeit neuzkavējās, iztaujāja par kaujas gatavību un noskaņojumu, atbildēja uz dažiem jautājumiem un teica, ka laiks doties prom.

Tagad, pēc divdesmit pieciem gadiem, stāvēdams pie baltās līkloču ieplaciņas, kas saglabājusies kādreizējā Caricinas ierakuma vietā, Serpiļins atcerējās, kā tas viss notika: kur iekūra ugunskuru un kur kurais no viņiem sēdēja, kamēr dzēra tēju. Pašā malā apmetās tas klusais vīrs ādas mētelī, tad Staļins un viņam blakus Griņko, bet viņi abi ar Ivanu Aleksejeviču — otrā pusē, iepretim Staļinam. Cukurs bija saskaldīts sīkos gabaliņos, bet, kad padzēra tēju un Staļins jau bija piecēlies un aizgājis, tad šis klusējošais ādas mētelī paņēma katliņa vāciņu un iebēra palikušo cukuru atpakaļ avīzes papīra turziņā.

Pēc tam Serpiļins ar Ivanu Aleksejeviču palika, bet Griņko pavadīja Staļinu līdz automobilim un atgriezies slavēja viņu par to, cik atklāti, nemaz neslēpjot, ka stāvoklis ir ļoti grūts, viņš atbildējis uz jautājumiem par pārtikas lietām un stāvokli republikas frontēs.

Tā tas viss bija toreiz, astoņpadsmitajā gadā ...

Serpiļinam aiz muguras nepacietīgi mīņājās raitnieks Pti-cins, nevarēdams saprast, ko ģenerālis ir atradis tik interesantu šinī plikajā vietā, bet Serpiļins stāvēja un domāja, ka vai nu nekad neuzrakstīs Staļinam par Griņko, vai arī uzrakstīs jau šodien, kad pats liktenis ir ne vien atgādinājis, bet, var sacīt, tieši iebāzis degunā: sak, raksti!

Naktī uzrakstīja to vēstuli, kuras dēļ, kā likās, viņu tagad izsauca. Sāka ar to, kā tagad, četrdesmit trešajā gadā, atkal nokļuvis tanī pašā vietā, kur biedrs Staļins atbraucis pie viņiem astoņpadsmitajā gadā, bet nobeidza ar lūgumu izskatīt vēlreiz Griņko lietu. Uzrakstīja, ka pazīst Griņko ne vien no kopīgām dienesta gaitām, bet var apliecināt, ka viņš arī nometnēs palicis līdz galam uzticams Padomju Varai un personiski biedram Staļinam. Un pašās beigās pierakstīja: «Dārgais biedri Staļin! Es turu par savu pienākumu Jums ziņot, ka korpusa komandieris Griņko ir tikpat uzticams Dzimtenei kā es un nebūtu sliktāk aizstāvējis to pret fašistiskajiem iebrucējiem kā es. Ja jūs ticat man, tad mums abiem ar korpusa komandieri Griņko ir vieta frontē, šeit, kur es atrodos, bet, ja Jūs man neticat, tad tas nozīmē, ka mums abiem ir jāatrodas tur, kur ir viņš.»

Kad Serpiļins pats izlasīja šos vārdus, viņš nodrebēja un jau gribēja tos izsvītrot, tomēr neļāva sev to darīt un nosūtīja. Kad vēstuli aizsūtīja, vairākas naktis no vietas nevarēja ilgi iemigt par spīti nogurumam un tikai pēc nedēļas sevi pārvarēja un piespieda par to nedomāt. Nolēma tikpat kā kauja: lai cik sīki esi apdomājis un šaubījies pirms sākuma, pēcāk, kad sāk iet uz priekšu, ir jau par vēlu prātot, vajadzēja vai nevajadzēja sākt.

Kad lidmašīna nolaidās Maskavā Centrālajā kara aerodromā un Serpiļins pirmais izkāpa no tās pa kāpnītēm, viņam pretī no «emkas», kas bija piebraukusi tieši pie lidmašīnas, izkāpa gara auguma majors, kam bija zeltīti uzpleči ar zilām svītrām, un, pielicis roku pie ausaines, jautāja:

■— Vai ģenerālmajors Serpiļins?

— Jā.

—- Es jūs gaidu.

— Tur ir manas mantas, — Serpiļins teica. — Čemodāns un mantu soma.

— Šoferis paliks un paņems, — majors teica. — Bet mēs iesim pie telefona. Te nav tālu.

Majors norādīja uz divstāvu ēku, kas bija izraibināta ar kamuflāžas plankumiem un atradās turpat dažu desmit soļu atstatumā. Serpiļins to atcerējās. Tur janvārī viņi abi ar Artem-jevu sildījās pie operatīvā dežuranta, gaidīdami izlidošanu.

— Ejam. — Viņš gan gribēja zināt, tomēr atturējās jautāt, kam zvanīs tieši no aerodroma. Tā vietā jautāja, pašķielējis uz uzplečiem: — Vai Maskavā jau sen pārgājuši uz jauno formu?

— Otrā nedēļa.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, bet negāja vis tanī istaba, kur viņš bija sildījies pie operatīvā dežuranta, bet citā, kur uz durvīm bija uzraksts «Daļas komandieris».

— Vai Seļeznovs ir iekšā? — majors jautāja leitnantam, kurš piecēlās pie adjutanta galda.

— Nē, lidlaukā. .

— Mēs ieiesim piezvanīsim. *

Majors pamāja uz durvīm istabas dziļumā un, nenogaidījis atbildi, atvēra tās valdonīgi, kā savējās, palaizdams Serpiļinu pa priekšu.

— Tūlīt pieteikšu. — Majors piegāja pie galda ar četriem telefoniem, noņēma klausuli, uzgrieza numuru un labu brīdi turēja klausuli piespiestu pie auss, saspringtā balsī nosaucot Staļina palīga uzvārdu, kas Serpiļinam bija zināms pēc nostāstiem. — ... ziņo Rudakovs. Ģenerālmajors Serpiļins ir ieradies. Atrodas lidlaukā. Klausos! Nododu klausuli...

Serpiļins paņēma klausuli un, tiklīdz paspēja pateikt: «Serpiļins klausās,» tā dzirdēja sēcošu, niknu balsi:

— Kur jūs bijāt iekritis? Biedrs Staļins par jums jautāja, bet jūsu nav.

— Sēdējām Rjazaņā, gaidījām labāku laiku, — Serpiļins taisnojās.

— Nu, lūk, tad arī nosēdējāt, — balss teica joprojām tikpat dusmīgi. — Vai jums ir Maskavā dzīvoklis?

— Ir!

— Brauciet uz dzīvokli, sēdiet un gaidiet. Nekur neejiet. Sa^ pratāt?

— Sapratu.

— Nododiet klausuli pavadonim.

Tā arī nedzirdējis ne «sveiki», ne «uz redzēšanos», Serpi|ins pasniedza klausuli majoram.

— Klausos, — majors teica. — Skaidrs. Klausos! Skaidrs! Klausos! — Un, nolicis klausuli, paraudzījās uz Serpi|inu.

— Kur atrodas jūsu dzīvoklis?

— Pie Frunzes akadēmijas.

— Vai tur ir telefons?

— Ir.

— Tad skaidrs. Citādi man tika pavēlēts, ja dzīvoklis atrodoties tālu vai arī, ja tur neesot telefona, lai vedot jūs uz «Maskavas» viesnīcu. Vai brauksim?

— Brauksim, — Serpiļins atsaucās, — vēl tikai jāpārbauda. Kurš te ir pilsētas telefons? — viņš jautāja par telefoniem un, uzgriezdams numuru, nodomāja: «Bet varbūt labāk būtu, ja neviens neatbildētu. Braukšu un gaidīšu viesnīcā.»

Ilgi neviens nenāca pie telefona, un viņš jau grasījās nolikt klausuli, kad pēkšņi sveša jaunas sievietes balss atbildēja:

— Es jūs klausos ...

— Mariju Aleksandrovnu, — Serpiļins teica.

— Viņas nav, viņa ir darbā.

— Tad viņas dēlu.

— Viņa arī nav.

— Bet kas runā? — Serpiļins jautāja jau uzminēdams, kas tā ir.

— Runā viņu kaimiņiene, — jaunās sievietes balss atbildēja.

— Varbūt viņiem ko pateikt?

Taču Serpiļins nekā neatbildēja, nolika klausuli un pagriezās uz majora pusi:

— Brauksim.

Kad viņi izgāja ārā, izrādījās, ka mašīna jau stāv pie durvīm un tajā uz aizmugures sēdekļa noliktas mantas. Majors atvēra Serpiļinam priekšējās durvis, bet pats apsēdās aizmugurē blakus mantām. Serpiļins pateica adresi, un mašīna devās ceļā.

— Biedri ģenerāli, vai vēlaties avīzi? — majors jautāja.

Dodiet...

Serpijins paņēma šīsdienas «Pravdu», atlocīja, paskatījās uz virsrakstiem, bet tikai, pusceļu nobraucis, piespieda sevi lasīt: visu laiku domāja par šo zvanu tieši no aerodroma un par īdzīgo balsi: «Biedrs Staļins par jums jautāja, bet jūsu nav ...»

Pirmajā lappusē un Informbiroja rīta un vakara ziņojumos Donas fronte vairs netika pieminēta. Dienvidrietumu, Dienvidu, Ziemeļkaukāza, Aizkaukāza, Voroņežas, Ļeņingradas, Volhovas frontu karaspēks izcīnīja uzbrukuma kaujas iepriekšējos virzienos, bet par Donas fronti vairs neziņoja ne vārda. Neziņoja un vairs neziņos! Frontes štābu, kam ir pieredze tādās kaujās, protams, saglabās un pārvietos uz jaunu virzienu. Bet kādas armijas dos tam līdzi un kādas atstās virspavēlnieka rezervē vai arī nosūtīs uz citām frontēm — tas jau ir īpašs jautājums. «Bet par tevi vispār jautājums ir atklāts,» viņš nodomāja, atkal atcerēdamies Staļinu, kurš ir jautājis pēc viņa, acīm redzot, tikai pirms divām vai trim stundām.

Viņš salocīja laikrakstu un pār plecu pasniedza majoram:

— Pateicos, — un pievērsās šoferim. — Šeit, pa labi!

Viņi piebrauca pie Serpiļina mājas.

— Vai jūs netikāt dzirdējis, biedri ģenerāli, kad vedīs Pau-lusu uz Maskavu? Vakar paklīda tādas runas, ka šodien. Te, lidlaukā, daži pat domāja, ka atvedīs ar šo jūsējo lidmašīnu, — majors steigšus iejautājās. Patiesībā neklājās to prasīt, taču ziņkāre pārvarēja dresūru.

— Nezinu, neesmu par to informēts, — Serpiļins atbildēja.

— Vai jūs viņu redzējāt, biedri ģenerāli?

— Citus redzēju, bet viņu ne.

— Es jūs pavadīšu līdz dzīvoklim, — majors teica, kad «emka» apstājās pie durvīm.

Serpiļins nekā neatbildēja, izrausās ārā, pamāja ar galvu šoferim un kāpa augšup pa kāpnēm, domādams par to, kā tur augšā sastapsies ar dēla sievu, kura diezin vai jau zina vai arī vēl nezina par notikušo. Majors smagi kāpa aiz muguras ar čemodānu un mantu somu.

Zvana pie durvīm nebija, tāpat kā agrāk, — nācās klauvēt. Kad durvis atvēra, Serpiļins iegāja un ieraudzīja sev priekšā jaunu sievieti velteņos, puķainā flaneļa kleitā, ar kažociņu uz pleciem, kura vēl arvien turēja roku uz durvju vērekļa. Sievietei aiz muguras, turēdamās pie Serpiļina istabas pavērtajām durvīm, stāvēja gadus trīs veca meitene tādā pašā flaneļa kleitā.

Apstājies durvīs un raudzīdamies sievietes sastingušajā sejā, viņš sniedza tai roku:

— Es esmu Serpiļiņs.

— Aņa, — viņa it kā nedomādama mehāniski atbildēja un, nometot no pleciem kažociņu, piekļāvās Serpiļinam pie krūtīm, ar cietajām matu sprogām pieskardamās viņa lūpām. Meitene ieraudājās un, pieskrējusi klāt, sāka raustīt māti aiz kleitas.

«Jā, jau zina, bet no tā nekļūst vieglāk!»

Serpiļiņs juta, ka, pabīdīdams viņu ar plecu pie muguras, dzīvoklī Iespraucās majors ar mantām. Iespraucās un, joprojām turēdams mantas rokās, jautājoši paskatījās uz Serpiļinu pāri sievietes galvai.

— Paldies. Nolieciet tepat, — Serpiļiņs teica.

Majors nolika čemodānu un mantu somu. Soma novēlās uz grīdas. Viņš to pacēla un atbalstīja pret čemodānu; tad vēlreiz jautājoši paraudzījās uz Serpiļinu, pielika roku pie cepures naga un sāniski spraucās atpakaļ uz durvīm. Varēja dzirdēt, kā viņš skrien pa kāpnēm lejup.

— Nomieriniet bērnu, — Serpiļiņs ierunājās un aiztaisīja durvis.

Sieviete atkāpās no viņa, noslaucīja ar roku saraudāto seju, iešņukstējās, vēlreiz noslaucīja seju un sacīja gandrīz mierīgi:

— Viņa nesaprot. Es raudu, un viņa arī raud ...

Un meitene, vēl arvien turēdamās mātei pie kleitas, pēdējo reizi iešņukstējās, apklusa un paraudzījās uz Serpiļinu.

— Vai jau sen zināt? — Serpiļiņs jautāja.

— Piektā diena ... Braukdama šurp, nezināju ...

Sieviete plati pavēra muti, un Serpiļinam likās, ka viņa tūlīt atkal ieraudāsies. Tomēr viņa neraudāja, tikai it kā norija kaut ko lielu lielu, kas viņai pat darīja sāpes tur iekšā, krūtīs. Norija un saviebās no sāpēm.

— Mēs apmetāmies jūsu istabā.

— Pareizi darījāt, — Serpiļiņs teica. — Es drīz vien atkal braukšu prom.

Viņš pacēla no grīdas kažociņu, kas bija noslīdējis sievietei no pleciem, un nezināja, ko ar to darīt, — vai pasniegt viņai vai pakārt uz drēbju pakaramā. Likās, ka dzīvoklī ir siltāks nekā toreiz, kad viņš atbrauca. Bet sieviete pastiepa roku pēc kažociņa un uzmeta to sev plecos.

— Kurina, bet es salstu.

Kažociņš bija vecs, salāpīts, jau ļoti ilgi valkāts. «Nav tur atdevis, kad brauca prom no Tālajiem Austrumiem. Atstājis sievai...» Serpiļins nodomāja par dēlu un, paraudzījies vēlreiz uz priekšā stāvošo sievieti, tikai tagad pamanīja, cik viņa gara. Kad gāja kopa ar dēlu, droši vien bija ar to vienā augumā. Atcerējās politiskā vietnieka vēstuli: «Izcēla no tanka ... nenākot pie samaņas...» To tikai tā saka — «izcēla», bet ko izcēla? Jo mazāk zini, kā tas patiesībā izskatās, jo labāk!

— Iesim istabā, — sieviete vedināja. Un, kamēr Serpiļins noģērbās, aiz viņa muguras nemanot aiznesa no priekštelpas uz istabu čemodānu un mantu somu.

Kad viņš iegāja istabā, meitene stāvēja pie čemodāna un nopietni taisīja vaļā un atkal spieda ciet atslēgas mēlīti.

— Liecies mierā, — māte teica.

— Nekas, lai jau. — Serpiļins apsēdās pie galda. Sieviete atlaidās uz krēsla iepretim.

Redz, tā abi ar dēlu sēdēja šeit tanī naktī. Viņš tepat, kur tagad, bet dēls viņas vietā. Tagad, kad sieviete sēdēja aiz galda sievišķīgi sadrūmusi, atspiedusi ar vienu roku vaigu, bet ar otru zem kažociņa salīgi aptvērusi savu plecu, viņai bija parasta, skaista, jauna seja, deguns no raudāšanas sarkans, platās lūpas sakodītas, sasprēgājušas, pārdedzinātās vecu ilgviļņu sprogas steigā saspraustas ar ķemmīti. Tā bija viena no tām reizē skaistajām un neuzkrītošajām sejām, kuru Krievijā ir tik daudz.

Nezin kādēļ Serpiļins bija iedomājies dēla sievu citādu — sīku, kārtīgu, kas rūpējas par savu ārieni. Tā likās pēc fotogrāfijas, uz kuru viņš pameta īsu skatienu tanī naktī.

— Man trīsdesmit pirmajā paziņoja frontē, — viņš teica. — Bet jums?

— Man tūlīt, tikko atbraucu ... Viņa biedrs viņa uzdevumā sagaidīja mani stacijā. Atveda uz šejieni un šeit pateica... Bet es braucu un nekā nezināju, nevarēju pat iedomāties. Un nezināju arī, ka viņš ir frontē, domāju, ka Maskavā. Ķad piesūtīja izsaukumu, tad nekā nebija rakstījis par to, varbūt šaubījās, vai es tādā gadījumā braukšu prom no Citas. Domāju, sagaidīs stacijā. Bet šis viņa biedrs, Fiļimonovs, mani sagaidot, pasacīja, ka esot frontē. Kad atveda uz šejieni, tad pateica, ka kritis...

Viņa atkal nopūtās un norija tādu kā smagu akmeni, kas tagad bija asaru vietā, un atkal saviebās no sāpēm.

— Bet pēc tam, jau otrā diena, Marija Aleksandrovna iedeva viņa vēstuli. Bija man rakstījis uz šejieni uz šo adresi, uz atbraukšanas laiku. Kad vēl bija dzīvs. Es jums parādīšu ...

Viņa piecēlās, piegāja pie etažeres, no izšūtas sedziņas apakšas paņēma vēstuli un nolika to uz galda Serpiļinam priekšā.

Bet meitene joprojām knakšķināja čemodāna atslēgu istabas kaktā.

— Es jums nepajautāju, jūs droši vien pēc ceļa gribat ēst?

— Jā, esmu izsalcis, — Serpiļins atbildēja, kaut gan pats nezināja, vai ir izsalcis vai nav, nedomāja par to. Un piebilda, ka mantu somā no augšas līdz pusei ir produkti, — lai paskatoties, kas tur ir.

— Mums ir, — viņa teica. — Es izvārīju viru divām dienām, un otrais ēdiens arī ir. Viņš bija atstājis mums šeit savu devu par veselu mēnesi. Mums viss ir ...

To teikdama, viņa neiešņukstējās, bet iekliedzās kā sāpēs. Pēc tam piegāja pie meitenes un pavilka aiz rokas prom no čemodāna.

— Iesim, meitiņ, iesim uz virtuvi...

Dēla vēstule bija parasta, — vēstule kā jau vēstule. Rakstīja, ka viņu daļa sit fašistiskos iebrucējus, ka ir dzīvs, vesels un viss kārtībā. Laikus apsveica ar ierašanos Maskavā. Rakstīja, lai par savu iekārtošanos darbā parunājot ar Fitimonovu, tas zinot. Beigās rakstīja, ka apskauj un skūpsta viņu, bet meitai bija uzzīmējis vairākas pelītes ar garām astēm. Vēstule kā jau vēstule! Tikai cilvēka, kas ir uzrakstījis šo visparastāko vēstuli, vairs nav starp dzīvajiem un tādēj tik grūti to lasīt. Beigās bija pierakstīti daži vārdi par Serpiļinu. Dēls lūdza, lai sieva neko nepārkārtojot, lai viss pagaidām stāvot, kā bijis mātes laikā. Bet citādi, ja pēkšņi tēvs atbrauks no frontes, viņam būšot nepatīkami, ja istabā kaut kas nebūšot tā kā mātes laikā.

«Ko viņa zina un ko nezina par to, kā viņam te iznāca ar mums — ar mani un ar māti? Diezin vai visu zina, bet kaut ko jau droši vien zina. Nevarēja taču gadiem ilgi dzīvot kopā un nekā nezināt. Laikam taču kaut kā vajadzēja izskaidrot, kāpēc māte neatbild uz vēstulēm.»

Paskatījās uz gultu ar sagumzīto pārklāju, nodrebēja no atmiņām un nīgri uzsita ar dūri pa galdu: nolādētais dzīvoklis! Ne dzīvoklis, bet kapliča!

Kad viņš uzsita ar dūri pa galdu, kaut kas nošķinda. Telefons? Pielēca kājās, ieklausījās — nē, tas bija tikai tā licies!

«Jā, redz, vajadzētu pateikt, ja izsauks,» viņš nodomāja par Staļinu, «cik dārgi maksāja šis trīsdesmit septītais gads tikai mūsu ģimenei vien ... Protams, es to nepateikšu, neuzdrošināšos. Un, ja pat būtu uzdrošinājies, vienalga, kamēr ir karš, — nav īstais laiks par to runāt.»

Pat tagad, kad dēls ir kritis, Serpiļins nevarēja iedomāties, ka būtu spējis toreiz citādi izturēties pret viņu. Par spīti visam nebija viņu atgrūdis tanī brīdī, izturējās kā pret cilvēku — prasīja to, ko būtu prasījis pats no sevis. Un dēls to izpildīja. Un atdeva dzīvību. Bet, ja dēls pats nebūtu uzsācis šo sarunu tanī naktī, būtu aprobežojies ar to, kādēļ bija atnācis — lūdzis, lai tēvs pieraksta ģimeni, droši vien būtu palicis dzīvs un arī tagad dienētu savā automobiļu pārvaldē, un būtu sagaidījis sievu stacijā, un kopā ar viņu gulētu šinī gultā sveiks un vesels...

«Ko tad viņa tur tik ilgi kavējas virtuvē?» Serpiļins paņēma vēstuli no galda, piegāja pie etažeres un nolika turpat, kur tā bija gulējusi, — zem izrakstītās sedziņas. «Lai viss paliek kā mātes laikā...» Bet kas lai būtu kā mātes laikā? Kas var būt kā mātes laikā, ja mātes nav? Nu, lai taču apgriež visu kaut vai ar kājām gaisā — pat labāki Tik un tā mājas vairs nav. Ir tikai viņš — vientuļš pusmūža cilvēks; ir Staļingradā atstātais rait-nieks Pticins, tāds pats pusmūža cilvēks un pagaidām, kamēr ir karš, arī vientuļš. Un tagad ir šī sieviete Aņa ar savu meitu, bet viņa mazmeitu, un viņam tagad ar tām kaut ko vajag darīt, kaut kā pret tām izturēties. Gribi vai negribi, bet tagad tas viss arī ir daļa no tavas dzīves!

Viņam gribējās piezvanīt Ivanam Aleksejevičam, piezvanīt un pateikt: «Vaņa, es esmu šeit!» Tomēr, lai kā vēlējās, taču atturējās to darīt. Kamēr nav noskaidrojies, kā viss beigsies ar vēstuli, nevajag ne zvanīt, ne satikties ar Ivanu Aleksejeviču, pats negribēdams var cilvēku iegrūst nepatikšanās.

Dēla sieva atnesa no virtuves dakšiņu, karoti, nazi un šķīvi ar viru.,Meitene, viņai sekodama, nesa mazu šķīvīti ar šķēlītēs sagrieztu maizi. Pienāca, uzlika uz galda un atkal aizskrēja istabas kaktā pie čemodāna.

Dēla sieva izgāja un atkal atgriezās ar tīru šķīvi un kastroli. Paskaidroja: visus traukus glabājot tur virtuvē, tur arī ēdot.

— Es jau arī varēju ... — Serpiļins ieteicās, bet viņa neļāva pateikt līdz galam.

— Nu ko jūs runājat! — un apsēdās iepretim. — Vai tēju dzersiet?

— Dzeršu. Bet jūs?

— Mēs arī. Kad padzersiet tēju, droši vien no ceļa gribēsiet atpūsties?

— Pagaidām nedomāju to darīt.

— Es uzklāšu tīru palagu un segas pārvalku, skapī ir, — viņa pamāja ar galvu uz gultu, — bet šitos uzklāšu mums uz dīvāna.

— Kāpēc tad pēkšņi tā?... — Serpi|ins jautāja. — Guliet abas, kur esat gulējušas, bet man tieši vislabāk uz dīvāna. Ļoti iespējams, ka mani vēl izsauks un vajadzēs braukt, pagaidām es neizģērbšos.

— Neērti, — dēla sieva iebilda; no sejas varēja noprast, ka viņa tiešām jūtas neērti šinī istabā, nevis tikai runā tāpat vien runāšanas dē(.

Serpiļins izēda viru un neļāva likt otro ēdienu uz otra — tīrā šķīvja.

— Tepat dziļajā, kāpēc mazgāt lieku trauku? Un daudz nelieciet! Domāju, ka esmu izsalcis, bet, kad sāku ēst, — nekā. Un uz priekšdienām norunāsim tā; man tagad te nekas nepieder — ne gulta, ne palagi, vispār nekas. Tagad viss šeit pieder jums abām. — Viņš pamāja uz meiteni. — Un ari istaba ir jūsu, tā ari uz to skatieties ... Bet norunāsim, ka man te pieder dīvāns, gadījumam, ja vēl kādreiz atbraukšu. Vadims vēstulē raksta par darbu, kas tas par darbu?

— Viņš bija nodomājis mani iekārtot pie tā Fiļimonova automobiļu pārvaldē par mašīnrakstītāju, es rakstu uz mašīnas. Bet man negribas tur iet.

— Kāpēc?

— Negribas.

Tā arī nepaskaidroja, kāpēc. Vai nu nepatīk mašīnrakstītājas darbs, vai arī nav paticis šis Fiļimonovs. Nepaskaidroja, bet paraustīja plecus, tā ka viņš saprata — neies!

— Es laikam iešu uz šūšanas fabriku. Vagonā braucu kopā ar vienu, tā stāstīja, šai māte strādājot par meistaru šūšanas cehā. Tur šujot formas tērpus. Es jau šodien zvanīju ...

— Lai ietu uz fabriku, tad tiešām ir jāprot šūt, nevis tā kā mājās.

— Bet es jau protu. Mums bērnu namā no piektās klases mācīja piegriezt un šūt. Pēc tam divus gadus strādāju šūšanas darbnīcā.

— Tātad jūs no bērnu nama. Vecākus esat zaudējusi?

— Māti zaudēju agri, — viņa atbildēja. — Tēvs drīz vien kaut kur aizbrauca, mani atstāja pie krustmātes. Bet krustmāte atdeva bērnu namā ...

— Un kur tad tēvs ir tagad?

Viņa paraustīja plecus.

— Nezinu.

— Un kad sāksiet iet uz fabriku?

*— No pirmdienas iešu. Es nevaru izturēt te viena pati ar viņu sēdēt mājās, — viņa pamāja uz meiteni.

— Bet kur tad viņa paliks?

— Man teica, ka tur esot bērnudārzs. Rit iešu pati pārbaudot. Ja nebūtu viņas, es ietu armijā.

— Ko jūs tur darītu?

— Vienalga, ko. Pirms kara es par šauteni un naganu pārbaudījumā visu atbildēju uz «teicami». Zināt, kā mums tur Tālajos Austrumos komandieru sievas ...

Viņa drusku sastomījās pie vārda «sievas», bet savaldījās un neraudāja.

— Zinu, — Serpiļins teica.

— Bet, kā lai iet armijā, ja ir viņa. Man žēl meiteni nodot bērnu namā, pietiek ar to, ka pati esmu to izbaudījusi. Protams, mēs bērnu namā dzīvojām labi, tomēr, ja esmu dzīva, tad es viņu tur nedošu. Vai vēstuli izlasījāt?

— Jā. Es noliku turpat atpakaļ

— Bet vai jums viņš netika rakstījis?

— Nē. Pirms mēneša pēdējo reizi tikos ar viņu šeit, kad apbedījām māti. Bet pēc tam nerakstīja ...

— Jūs vēl pirms mēneša viņu redzējāt, bet man jau drīz būs gads, kamēr nebiju redzējusi... Kā aizbrauca no Citas. Viņš man telegrafēja, ka apbedījis māti, ka saticis jūs un ka jūs esot atjāvis mums braukt. Atsūtīja reizē ar izsaukumu un to arī piesūtīja telegrāfiski, apliecinātu . . .

«Jā, tātad par to, ko mēs tanī naktī runājām, nav viņai nekā rakstīji^» Serpiļins nodomāja.

— Es atnesīšu tēju... — viņa teica, novākdama šķīvjus. — Oļa, atver durvis.

Meitene izgāja mātei līdzi, lēnām aizvērdama durvis, un, kamēr vēra, Serpiļins ar bažām raudzījās uz viņas mazajiem pirkstiem durvju malā: skatījās un baidījās, ka tikai neiespiestu durvīs.

Viņš atraisīja mantu somu, pameklēja un izvilka biezu trofeju šokolādes gabalu bez iesaiņojuma, vienkārši avīzē ietītu. Attina un nolika uz galda.

Dēla sieva atnesa tējkannu, paliktni un otru kannu ar tējas stiprumu. Pēc tam atnesa divas krūzītes un pēdējo reizi vēl vienu krūzīti un kārbiņu ar kondensēto pienu. Tagad, kad viņa vairākas reizes staigāja turp un atpakaļ, Serpiļins ievēroja, ka viņa klibo.

— Kālab klibojat?

Viņa nolika uz galda krūzīti un kondensēto pienu un, pacēlusi kleitas maliņu, parādīja pārsaitēto ceļgalu.

— Uzlika tādu pārsēju, ka nevaru pat zeķi uzvilkt. Veltenī valkāju autus.

— Kur tad jūs tā savainoja?

— Barabinskā pie kādas sievas pirku viņai, — dēla sieva pamāja uz meiteni, — glāzi vārīta piena, bet, kamēr maksāju, vilciens sāka iet. Glāzi atdevu vagona pavadonei, bet pati ar rokām pieķēros un pakritu, pārsitu ceļgalu uz platformas... Labi, ka Omskā ilgi stāvēja, dzelzceļa slimnīcā iežēlojās, ievainojumu iztīrīja un uzlika pārsēju ar kādu ziedi. Bet, kamēr mani tur pārsēja, šī gandrīz bija izlēkusi no vilciena: «Kur māmiņa?» Protams, ir jau pieradusi pie manis, visu laiku mēs divas vien, divas vien. Redzējāt, kā staigā man pakaļ, kā pielipusi...

To stāstīdama, viņa ielēja tēju; pēc tam uzzieda kondensēto pienu uz maizes un piebīdīja meitenei.

— Ed. Tas viņai.pats mīļākais gardums.

— Bet te ir šokolādei — Serpiļins atģidās.

Viņš paņēma šokolādi un nolauza vairākus gabalus.

— Tādu nekad neesmu redzējusi, — dēla sieva teica.

— Tā ir trofeju šokolāde, vācu. Pēdējā laikā viņi to savējiem meta ar izpletņiem, bet izpletņi krita pie mums,

— Tur gan laikam bija briesmīgi, — viņa sacīja, un Serpiļins saprata, ka tagad, pēc vīra nāves, viņa, domājot par karu, visu laiku domā tikai par vienu — cik tur briesmīgi. Briesmīgi tālab, ka bija cilvēks — un vairs nav. — Saki paldies vectēvam ...

Serpiļinam tas izklausījās tik neparasti, ka sākumā pat nesaprata, kam tas liek sacīts. Bet, kad dzirdēja paklausīgu, sīkā balstiņā sacītu «paldies» un ieraudzīja ar šokolādi noziesto degungaliņu, pasmaidīja un teica:

— Ed vesela. Somā vēl ir daudz, man tā negaršo.

Teica un ieraudzīja mazā cilvēciņa neticīgās acis, dzirdot skaidru nepatiesību un muļķību. «Ed, ēd, man negaršo. Dzer, dzer, man negaršo!» — droši vien viņa to nedzird pirmo reizi un, kaut viņai tikai trīs gadiņi, tomēr jau netic ...

— Patiešām negaršo, nudie!

— Iesim, meitiņ, nomazgāsim traukus. — Dēla sieva piecē-. lās, pasniedza meitenei vienu krūzīti, bet visu pārējo paņēma pati un gāja uz durvīm.

Serpiļins, noskatīdamies pakaļ, nodomāja, ka, lai arī viņai pašlaik velteņi kājās un klibo, un ir drusku salīkusi, un nemaz nedomā par savu ārieni, tomēr ir iznesīga un diezgan skaista, bet, galvenais, vēl gluži jauna sieviete. Un, lai cik ļoti tagad sēro, viņas dzīve vēl nav beigusies.

Kad Serpiļins pēc pilsoņu kara, divdesmit pirmajā gadā, ieradās pie savas nākamās dzīves biedres — Vasjas Tolstikova sievas, izpildīdams tam doto solījumu, tad satika viņu tik vientuļu un tik atsaucīgu atbildēt uz viņa mīlestību ar mīlestību, ka sākumā pat negribējās ticēt savai laimei, nebija tai sagatavojies, tāpēc ka pēc Tolstikova nāves toreiz bija apritējuši tikai divarpus gadi un Valentina Jegorovna ne tikai vēlāk, bet arī jaunībā bija nopietna sieviete. Taču, ja bēdas bija izbēdātas, tad izbēdātas, ja cilvēks bija iemīlēts, tad iemīlēts. Bet glabāt uzticību mirušajam kaimiņu un radu dēļ — viņa nepiederēja pie tām, kas ar to rēķinātos! Vadimam toreiz bija piektais gads; tikai mazlietiņ vairāk kā tagad viņa meitai...

Dēla sieva atgriezās viena pati. Serpiļins paraudzījās jautājoši. Pa šo laiku jau bija pieradis, ka meitene visur tek viņai līdzi.

— Mazgājas pēc jūsu šokolādes. Likšu tūlīt gulēt. Jūs tomēr gribat gulēt uz dīvāna?

— Es taču teicu, kādēļ par to vēl runāt?

Viņa palocīja galvu.

— Vadims man par jums stāstīja: kas pateikts, tas tikpat kā ar cirvi nocirsts.

«Bet ko viņš tev vēl par mani stāstīja?» Serpiļins nodomāja, raudzīdamies, kā viņa, uzgriezusi muguru, saloka uz četrām daļām no.gultas noņemto pārklāju.

— Man Fiļimonovs stāstīja, ka viņu esot apbedījuši pie stacijas, netālu no skolas, un arī stacijas nosaukumu pierakstīja. Kā jūs domājat, vai mēs varētu tur aizbraukt apraudzīt kapu?

Serpiļins paskatījās uz viņu un, mirkli šaubījies, tomēr atbildēja, ko domāja:

— Diezin ... Jo vairāk tādēļ, ka tur pagaidām fronte atrodas tuvu.

— Cilvēkiem nebūs laika par mums domāt? — viņa jautāja.'

Un viņš, to apliecinādams, pamāja ar galvu, priecādamies,

ka šī sieviete ir gudra, nav raudulīga un iespēj savās bēdās domāt ne tikai par sevi vien, bet arī par citiem cilvēkiem. Un nodomāja, ka viņai nevajag uz turieni braukt ne tagad, ne vēlāk. Uzbrukuma laikā, turklāt vēl ziemā apbedīja, kur pagadījās, labākā gadījumā iedzina stabiņu ar plāksnīti, taču pēc nedēļas jau nekā nevar atrast, kur kas atrodas, viss zem sniega.

Viņa izgāja meitenei pakaļ un atgriezās kopā ar to.

Viņš piecēlās.

— Apguldiet vien, es pa to laiku iziešu ārā uzsmēķēt...

— Smēķējiet tepat, jūs laikam gan esat pieradis smēķēt istabā. Valentina Jegorovna taču arī smēķēja, man Vadims tā stāstīja.

— Jā, viņas vecmāmiņa smēķēja, — Serpiļins teica, priecādamies, ka apvaldījis balsi. — Bet es tomēr iziešu ārā ...

«Vecmāmiņa, vectēvs,» viņš nodomāja, soļodams uz priekšu un atpakaļ pa šauro priekštelpu. Tie bija neparasti vārdi. Abas vecmāmiņas jau bija mirušas, bet tas otrs vectēvs, no mātes puses, divdesmit gadus blandās apkārt... tin ļoti iespējams, ka tagad atrodas kaut kur frontē... cik daudz viņu tagad frontē, šo iesaukuma gadu vectēvu. Raitnieks Pticins arī kopš decembra jau ir vectēvs — saņēma vēstuli.

Kāpēc dēls īsi pirms došanās uz fronti tomēr izsauca ģimeni uz šejieni, uz Maskavu? Varbūt labāka istaba nekā tur, vai arī cerēja, ka būs vieglāk ar pārtiku? Vai arī domāja, ka uz turieni, uz Citu, līdz kara beigām neizrausies, bet uz šejieni varēs? Varbūt arī vienkārši jau laikus domāja par to, ka var krist, un cerēja, ka tad, ja viņas būs Maskavā tēva dzīvoklī, tad tēvs drīzāk darīs viņu labā visu nepieciešamo? Nu, ko tur lai saka, normālas domas.

Serpiļins gāja garām telefonam, aizķerdams klausuli ar elkoni. Un atkal iedomājās to, par ko jau bija iedomājies daudzreiz: kad šis telefons iezvanīsies, drīz vai arī ne tik drīz?

Dēla sieva pavēra durvis un iznāca priekštelpā.

— Nu, yai noguldīji? — Serpiļins, pats nemanīdams, sāka uzrunāt viņu ar «tu», kā to-gandrīz vienmēr darīja ar ci’lvēkiem, pret kuriem sāka izturēties labvēlīgi.

Viņa nopūtās. Viņai bija nogurusi seja, acīm redzot, arī pašai nāca miegs.

— Es jums neuzklāju, kā sacījāt, tikai spilvenu noliku uz dīvāna, bet pārējais sagatavots uz krēsla... Varbūt pagaidām tāpat atlaidīsieties?

— Tūlīt atgulšos, — viņš teica. — Tu ej gulēt, redzu, ka tev nāk miegs ne mazāk kā meitai, bet, kad tu apgulsies, tad pasauc un es iešu.

Viņa palocīja galvu un aizgāja. Un, tikko aizgāja, tā tūlīt iezvanījās telefons.

Serpiļins paķēra klausuli un izdzirda Ivana Aleksejeviča balsi:

— Kāpēc tu slēpies? Atbraucis, bet...

Serpijins vairāk nekā nedzirdēja. Telefonā kaut kas nošķinda un atvienojās. Viņš iesaucās: «Hallo, hallo,» — un pakāra klausuli, drusku pagaidīja, vai neatskanēs zvans no jauna, un, nolēmis — ja nu tā — tad viņš pats piezvanīs, uzgrieza Ivana Aleksejeviča telefona numuru Ģenerālštābā.

Atbildot uz lūgumu savienot ar ģenerālleitnantu, pēc uzvārda svešs majors atbildēja, ka Ivana Aleksejeviča nav, un jautāja:

•— Vai pieteikt jūs ģenerālleitnantam Martinovam?

— Nē, nevajag, — Serpiļins atteica un nolika klausuli, jau saprazdams, ka tur, Ģenerālštābā, ir notikušas pārmaiņas. Adjutanta vietā cits adjutants, bet Ivana Aleksejeviča vietā, acīm redzot, šis Martinovs.

Viņš ar mokām atcerējās vecveco Ivana Aleksejeviča mājas telefona numuru un uzgrieza to. Vienkārši tāpat, uz labu laimi, gandrīz necerēdams, bet, tiklīdz atskanēja pirmais signāls, ta pazīstamā balss atbildēja:

— Es klausos!

— Ivan Aleksejevič! Serpi|ins runā.

— Es viņam zvanu, bet viņš, saproties, negrib runāt, noliek klausuli! — Ivans Aleksejevičs iesmiedamies teica. — Brauc šurp pie manis, ja esi brīvs un neesi aizmirsis adresi. Vai aizsūtīt mašīnu paka], vai arī tev ir?

— Redzi... — Serpiļins ierunājās.

Klausulē atkal kaut kas nošķinda, pārtrūka, un cita, ne vairs Ivana Aleksejeviča balss kaut kur pavisam tuvu jautāja:

— Serpiļins?

— Jāī'

— Kāpiet leja, jums pakaļ aizsūtīta mašīna.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad Serpiļinam lika iet iekšā un viņš atvēra vispirms vienas, tad otras durvis un iegāja pie Staļina, viņam likās, ka istabā neviena nav. Viņš paspēra dažus soļus, apstājās un ieraudzīja Staļinu, kurš pēkšņi parādījās istabas otrā galā, laikam ienācis pa kādām citām durvīm. Serpiļins palika stāvam uz vietas, bet Staļins, salicis rokas aiz muguras, nāca viņam pretī no kabineta otras puses.

Staļins bija ģērbies maršala formas tērpā ar platiem, zeltītiem uzplečiem un garās biksēs ar sarkaniem lampasiem, kas

izskatījās tik neparasti. Viņš nāca ļodzīgā gaitā, šķiet, pat drusku klibodams, tomēr tik klusiem soļiem, it kā viņam būtu kājās nevis parastie, bet mīkstie kaukāziešu zābaki.

Tas tad arī bija viss, kas Serpiļinam palika prātā līdz tam brīdim, kad pēc raporta viņš sarokojās ar Staļinu un, tuvumā ieraudzījis tā seju, jutās tik ērmīgi, gandrīz nereāli, it kā būtu saticies ar atdzīvojušos portretu.

— Esat drusku pārvērties kopš tā laika, kad es jūs redzēju, — Staļins tikko manāmi pavīpsnāja; Serpiļins tā arī nesaprata, par ko.

— Bet jūs gan esat maz pārmainījies, biedri Staļin, — Serpiļins atbildēja.

Staļins palūkojās uz viņu un ar kreiso roku, kurā turēja pīpi, pamājis neapmierinātu žestu, tā atvairīdams jau pierasto nepatiesību, ar labo lēnām, it kā negribīgi, norādīja uz garo galdu, kas atradās pie sienas.

— Sēdieties.

_Un pagriezies devās uz galda galu, kur atradās tikai viens krēsls — viņam.

Serpiļins nemeloja: Staļins tiešām nebija daudz mainījies kopš tā laika, kad Serpiļins pēdējo reizi to redzēja tuvumā trīsdesmit septītā gada maijā akadēmijas svinīgajā izlaiduma aktā. Tikai mugura bija kļuvusi veciska, bet to varēja pamanīt tikai tagad, kad Staļins pagriezās un devās pie galda.

«Septiņdesmit devītajā gadā dzimis, sešpadsmit gadus vecāks par mani,» Serpiļins nodomāja, sekodams tam pie galda, kaut gan nekad savā mūžā nebija par to domājis, cik gadus Staļins par viņu vecāks.

Viņš piegāja pie galda un apsēdās ceturtajā krēslā no Staļina. Nezin kādēļ likās neērti sēsties tuvāk pie tāda gara galda.

Staļins paskatījās uz viņu un, urbinādams ar sērkociņu pīpi, pasmīnēja.

— Politbiroja šeit nav, sēdieties tā vietā. — Bet, kad Serpiļins piesēdās tuvāk, pēkšņi jautāja, bez kāda ievada: — Jūs man rakstījāt, ka mēs esot veltīgi arestējuši otrā ranga armijas ko-

‘mandieri biedru Griņko?

Griņko bija korpusa komandieris, nevis otrā ranga armijas komandieris, Staļins te kaut ko jauca, bet Serpiļins neuzdrīkstējās viņam to aizrādīt.

— Es viņu satiku gan konfrontēšanā, gan nometnēs, biedri Staļin. Viņš bija no visas sirds jums uzticīgs.

— To es jau lasīju. Es jums jautāju: vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka mēs esam viņu veltīgi arestējuši? — Staļins ielūkojās Serpiļinam acīs. Un Serpiļinam kļuva baigi no šī ciešā skatiena, kas atklāti un salti pauda spēku un varu. Un, sapratis, ka ir baigi un ka tad, ja nepārvarēs šīs bailes tūlīt, pašā sākumā, pēcāk tas vairs nebūs iespējams, viņš atbildēja skarbā un tukšajā istabā negaidīti skalā balsī, kurā aiz sasprindzinājuma bija jaušams pat izaicinājums:

— Pilnīgi pārliecināts. Kā pats par sevi.

Staļins paskatījās uz Serpiļinu ar tādu ērmīgu sejas izteiksmi — it kā brīnītos, ka ir vēl cilvēki, kas spēj ar viņu tā runāt, — un piecēlās. Serpiļins arī piecēlās, nesaprazdams, ko tas nozīmē, — varbūt saruna ir beigusies? Bet Staļins viņu atturēja ar vieglu, pavēlošu žestu. Apturēja un sāka iet gar galdu. Un Serpiļins, kuram Staļins bija licis sēdēt, krēslā pagriezās uz viņa pusi.

Staļins klusēdams aizgāja līdz galda otram galam, pagriezās un nāca atpakaļ, un, iedams garām Serpiļinam, vēlreiz cieši ielūkojās viņam acīs. Palūkojās un so|oja tālāk, un tur, galda otrā galā, vēl nepagriezties, kaut ko nomurmināja sev zem deguna tik klusu, ka Serpijins uztvēra to, ko Stajins teica sev zem deguna, tikai pateicoties vislielākajam sasprindzinājumam, kādā pats bija tanī brīdī.

— Ja viņu atradīsim — izmeklēsim par jaunu.

Staļins pagriezās, apsēdās pie galda un, uz Serpi(inu neskatīdamies, tā, it kā ne mirkli nebūtu šaubījies, ka, protams, katrs 'viņa vārds ir dzirdēts, jautāja:

— Vai ir vēl kādi citi jautājumi?

— Vēl ir viens jautājums, biedri Staļin, — Serpiļins teica, tikai tagad sākdams apjaust, ko nozīmē stāvot pret viņu ar muguru zem deguna nomurminātie vārdi «izmeklēsim par jaunu».

— Es jūs klausos.

Serpiļins runāja par to, ko bija vakar naktī dzirdējis no Zaharova — ka Aizmugures pārvalde pasteigusies atņemt frontes piemaksu un ieskaitīt karaspēku apgādes ziņā uz otro normu,

— Pārcentušies, — Sta(ins noteica. — Mēs to jau izlabojām. Bet tagad man būs daži jautājumi. Pirmais: kāpēc staigājat vecajā formā?

Serpijins bija gaidījis jebkuru citu jautājumu no Staļina, tikai ne to.

— Mums tur vēl nav jaunās, biedri Stajin, — Serpijins atbildēja. — Pirmo reizi to ieraudzīju šodien Maskavā.

— Tātad šeit ir, bet tur nav, — Staļins secināja. — Nesteidzas. Domā, ka šeit. tas svarīgi, bet tur nav svarīgi. Mūs šeit apģērbj, bet jūs tur nesteidzas apģērbt. Taču ar citiem jautājumiem, gluži otrādi, pārlieku steidzas!

Viņš dažas sekundes klusēja, it kā būtu aizmirsis, ko vēl bija gribējis Serpiļinam jautāt, tad pasmīnēja:

— Otrs jautājums jau attiecas nevis uz formu, bet uz saturu. Ko jūs teiktu par to, ja jums vajadzētu uzņemties armijas komandēšanu?

— Kā pavēlēsiet, biedri Staļin.

— Četrdesmit pirmā gada novembri jūs man rakstījāt vēstuli un lūdzāt sūtīt jūs uz fronti, neraugoties uz veselības stāvokli. Kāds tagad ir jūsu veselības stāvoklis? ,

— Daudz labāks nekā toreiz, biedri Staļin.

— Tātad apstiprināsim. Ja jums nav iebildumu, — Staļins atkal pavīpsnāja un, redzēdams Serpiļina jautājošo skatienu, klusēdams Java izteikt jautājumu.

— Kad un uz kurieni jābrauc, biedri Staļin?

— Jābrauc turpat, kur jūs bijāt, — Staļins teica. — Biedrs Batjuks ir pārlieku ilgi nosēdējis armijā. Kopš kara sākuma komandē armijas. Neaug. Ir tādas domas — paaugstināt. Dot iespēju plašāk izvērst savas spējas.

Staļina vārdos slēpās ironija, par to nebija nekādu šaubu, taču nevarēja saprast, uz ko tā zīmējās, ja bija runa nevis par pazeminājumu, bet paaugstinājumu.

— Trešais jautājums, — Staļins teica. — Kā jūs, pēc personiskās pieredzes, novērtējat pabeigtās operācijas mācību, karaspēka stāvokli un tā gatavību jaunai karadarbībai?

Serpiļins atbildēja to, ko domāja: pabeigtajā operācijā karaspēks darbojās labi. Dažas kļūmes notikušas tālab, ka vairumam šī bija pirmā plašu uzbrukuma kauju pieredze, bet lielie zaudējumi izskaidrojami ar vēl neizskausto šablonisko cenšanos virzīties uz priekšu frontāli. Noteikums — katru dienu visās vietās kaut vai par soli uz priekšu! — reizumis dārgi maksāja. Bija gadījumi, kad veltīgi dzina cilvēkus nāvē, ieņemot dažus simtus metru nenozīmīgas teritorijas, kas nāktu mūsu rokās tā kā tā tūlīt, tiklīdz būtu ieņemta kāda svarīga pozīcija. Pasacīja ari par artilēriju: ka varētu vēlēties, lai visu bruņoto spēku komandieri labāk izmanto tās jaudu. Vēl arvien netiek pietiekami labi izprasts, ka modernajā karā, prasot, iai kājnieki virzās uz priekšu, vajag virzīt uz priekšu arī artilērijas uguni.

G6č>

Viņš stāstīja to visu, priecādamies, ka Staļins klausās un nepārtrauc. Runāja ārēji mierīgi, bet sevī ļoti uztraukdamies, saprazdams, ka tas tad arī ir pats svarīgākais, ko viņam pienākas sacīt. Un paša liktenis, vai viņš būtu štāba priekšnieks vai pavēlnieks, tik un tā ir tikai viens liktenis, un pat Griņko liktenis — arī ir tikai viens liktenis. Bet tas, par ko viņš tagad runāja un ko Staļins nepārtraukdams klausījās, katru dienu un katru stundu saistījās ar ļaužu tūkstošu likteņiem. Tas attiecās uz kara vadības stilu un to nemitīgo skubināšanu, kas — kā to lika saprast informēti cilvēki, — nāk no pašas augšas un reizumis piespiež tos, kas atrodas zemāk, uz ārišķīgiem panākumiem un liekiem upuriem.

Serpiļins apzinājās, ka ir bīstami par to runāt, tomēr runāja, kaut arī uzmanīgi, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.

Staļins klausījās, uz viņu neskatīdamies. Kad Serpiļins apklusa, tas teica:

— Par bijušo ir skaidrs. Tagad par nākotni. Kā jūs šobrīd vērtējat savas armijas stāvokli?

Un, kaut arī Serpiļins saprata, ka šāds jautājums ir dabisks, tomēr Staļina vārdi viņam iedzēla. Vai tad to visu, ko nule sacīja, viņš bija runājis par pagātni? Viņš vismazāk domāja par pagātni. Viņš nevienu nevainoja, runāja par kļūdām kā pats par savu pieredzi ne vien tādēļ, ka saprata, ko var maksāt negatīva atsauksme, kas dota par kādu šeit, šinī kabinetā, bet arī tiešām uzskatīja to par maznozīmīgu. Jautājums nebija vis par pagātni, jo vairāk tādēļ, ka tā beidzās ar uzvaru, bet par to, lai kļūdas netiktu atkārtotas un nevairotu liekus zaudējumus. Vai tiešām Staļins nav sapratis pašu galveno? Tas vienkārši nebija iespējams!

Ar nemieru sirdī Serpiļins sāka runāt par savas armijas pašreizējo stāvokli. Un te, atbrīvojies no vienaldzīga domīguma, Staļins atžirga kā cilvēks, kurš beidzot dzird to, kas viņu tiešām interesē. Viņš tūlīt sāka Serpiļinu pārtraukt un uzdot jautājumus pēc būtības: par skaitliskiem zaudējumiem visu ieroču šķiru apbruņojumā, transporta stāvokli, personālā sastāva zaudējumiem, par termiņiem, kādos varētu pieņemt un apmācīt papildinājumu. Kaut gan jautājumu bija daudz, tomēr varēja just, ka viņu interesē tikai viens: kad varēs armiju atkal vest kaujā kā pilnvērtīgu spēku?

Atbildēdams uz viņa jautājumiem, Serpiļins piepeši pateica to, par ko bija domājis kara laikā ne vienu reizi vien, — ka ievainotais karavīrs, nokļuvis aiz medsanbata robežām, pie mums.

tikpat kā likums, vairs neatgriežas savā daļā un tas ir nepareizi, tālab ka karaspēka daju kaujas spēju celšanās, kad tajās dienējušie karavīri pēc ievainojumiem atgrieztos atpakaļ, ar uzviju atmaksātu visus sarežģījumus, kas rastos ar papildu pārvadājumiem.

Staļins klausījās, bet, kā Serpiļinam likās, arī šoreiz atbīdīja galveno, par ko Serpiļinam gribējās viņu pārliecināt, un uzstādīja jautājumu, kas attiecās tikai uz šo brīdi: cik lielu papildinājumu no tādiem cilvēkiem, kuriem ir Staļingradas kauju pieredze, tas varētu dot armijai uz pirmo līniju tuvāko triju nedēju laikā? Serpiļins nosauca aptuvenus skaitļus. Trijās nedēļās, protams, tie nebija lieli, bet viņš taču nedomāja par to, bet par nepieciešamību izmainīt visu sistēmu, pēc kuras ievainotie neatgriezās savā daļai

— Jā, — Staļins pēkšņi ierunājās. — Gatavosimies vasa

rai. — Un, paraudzīdamies Serpiļinam garām uz karti, kas karājās pie sienas, jautāja: — Kā darbojās kaujās mūsu tanki «T-34»? %

Serpiļins teica, ka tanki «T-34», pēc viņa domām, ir labi, bet viņš personiski šinī jautājumā nav pietiekami kompetents: pagaidām nav sadarbojies ar tiem lielās operācijās, kaut gan pirmo reizi tos tika redzējis četrdesmit pirmā gada ziemā.

— Pirmie tanku bataljoni ar tiem tika apbruņoti jau četrdesmitajā gadā, — Staļins piebilda.

Viņa balsī ieskanējās it kā izbrīns par to, ka Serpiļins tik vēlu iepazinies ar šiem tankiem. Un Serpiļins, pašam negaidot, pateica to, kas nemaz nebija obligāti jāsaka:

— Četrdesmitajā gadā es, biedri Staļin, vēl biju ciemos pie Nikolaja Ivanoviča.

— Pie kāda Nikolaja Ivanoviča? — Staļins jautāja ar tādu it kā jautru ieinteresētību, ko bija radījusi šī negaidītā atbilde.

— Mēs, armijnieki, kad sēdējām, tā godājām Ježovu, — Serpiļins paskaidroja: atkāpties vairs nevarēja, ja šis vārds bija izsprucis, tad vajadzēja pateikt līdz galam.

Staļins iesmējās. Tad apklusa un, viegli ar roku pieskāries Serpiļina plecam, teica ar zobgalīgu pārmetumu:

— Atradis laiku, kad sēdēt! — un, kopā ar krēslu atvirzījies prom no galda, paraudzījās Serpiļinam garam, pagrozīja cieši pirkstos satverto pīpi, kas no tā pat iečīkstējās. — Ježovu mēs sodījām.

Pateica tā, ka Serpiļinam saltas tirpas pārskrēja pār kauliem, piecēlās un izgāja cauri visam kabinetam. Bet Serpiļins, noskatīdamies viņam pakaļ, kamēr viņa mugura attālinājās, domajar lūk, tūlīt saņemšos un pateikšu viņam visu, visu, ko es sirds dziļumos domāju par to laiku! Teikšu, ka ne vien es un ne vien Griņko, bet gandrīz visi, ar kuriem es tur nometnēs satikos, kā armijnieki, tā arī civilie, gandrīz visi ir veltīgi ieslodzīti — ne par ko, apmeloti, denuncēti, pēc kaut kādiem nezin no kurienes rautiem melnajiem sarakstiem, un ar visiem tiem, ar kuriem vēl arī tagad nav par vēlu, vajag kaut ko darīt — izmeklēt par jaunu, pieprasīt, noskaidrot nevis pēc nopratināšanas protokoliem, bet kā ir bijis īstenībā, sūtīt komisijas un uzzināt beidzot visu patiesību, kam un kāpēc bija vajadzīgs to visu darīt — ne jau vienam pašam Ježovam, lai kāds nelietis tas būtu bijis!

«Izdariet to, biedri Staļin! Izdariet, kamēr vēl nav par vēlu, kamēr vēl cilvēki ir dzīvi un joprojām cer uz jums!» viņam gribējās kliegt.

Bet Staļins pagriezās un tagad nāca atpakaļ ar seju pret viņu, un Serpiļinam uzreiz iešāvās prātā, kāda šī seja bija toreiz, trīsdesmit septītā.gada maijā, akadēmijas izlaiduma svinīgajā aktā. Seja bija tikpat mierīga kā tagad, bet nedeju vēlāk arestēja Tuhačevski, Jakiru, nošāvās Gamarniks, un tad sakās, tad gāja vaļā!

Toreiz sākumā, pēc pirmās slēgtās prāvas, kura tiesaja karavīrus, viņš ar šausmām noticēja, ka sazvērestība ir bijusi. Nevarēja nenoticēt: nekas cits kā vienīgi tiešām pastāvējusi briesmīga, avantūristiska, pēdējā brīdī atklāta sazvērestība varēja nostādīt pie sienas šos ļaudis, kuri vēl pirms mēneša tika uzskatīti par armijas ziedu. Un tikai vēlāk, kad liktenis pašam lika sadurties ar muļķīgām un baismīgām apsūdzībām, kas tika izvirzītas pret cilvēkiem, kuriem nebija pat sapnī rādījies tas, par ko viņus apsūdzēja, — tikai toreiz, pat ne cietumā, bet jau nometnēs viņu sāka nomākt doma: bet varbūt ar tiem sākumā arī bija noticis tas pats, kās vēlāk notika ar viņu un citiem?

Viņš skatījās uz Staļinu, kurš nāca tuvāk un tuvāk, un domāja: «Tūlīt es pateikšu: «Biedri Staļin, noskaidrojiet visu, dodiet rīkojumu! Visu no paša sākuma, tieši no paša sākuma!»»

Staļins pienāca, apsēdās, urbinādams pīpi virs pelnu trauka, paliecās uz priekšu, un Serpiļins, kurš jūtu uzplūdumā jau bija gatavs izteikt viņam visu, ko domāja, pēkšņi pavisam tuvu ieraudzīja Staļina nežēlīgi mierīgās acis, kurās bija lasāms, ka šai mirklī viņš atrodas kādas savas tālas un nežēlīgas domas varā, kura varbūt iešāvusies prātā, atceroties Ježovu. Ieraudzīja šīs acis un pēkšņi saprata to, par ko līdz šim vienmēr bija baidījies domāt: nav kam sūdzēties!

— Jūs vēl kaut ko gribējāt sacīt? — Staļins jautāja, un Serpiļinam uz mirkli likās, ka Staļins pašlaik redz visu, par ko Serpiļins domā. Bet šis mirklis pagāja, un viņš saprata, ka Staļins vienkārši skatās, acīm redzot, vairāk nekā nevēlēdamies jautāt, un gaida, kad Serpiļins palūgs atļauju iet.

— Atļausiet iet, biedri Staļin? — Serpiļins jautāja pieceldamies.

Labajā rokā turēdams pīpi, kuru tā arī nebija pa visu šo laiku aizsmēķējis, Staļins drusku pavērsa sānis roku ar pīpi, it kā teikdams: «Nu labi, ja jums vajag, ejiet, es jūs neturu ...»

Un šinī žestā bija kaut kas augstprātīgs un reizē viesmīlīgs, it kā par spīti distancei starp viņiem Staļinam tomēr būtu jāizturas kā saimniekam, pie kura ieradies viesis. Viņš drusku paturēja roku šinī rāmajā žestā un lēnām piecēlās.

— Uz redzēšanos, biedri Serpiļin. Vai jums būtu kāds personisks lūgums?

— Varu nekavējoties atgriezties armijā, biedri Staļin. Bet, ja būtu iespējams, lūdzu atļauju uzkavēties vienu dienu Maskavā personisko lietu nokārtošanai.

Staļins pacēla uz viņu acis, likās, gribēja jautāt: kas tās par personiskajām lietām? Tomēr nejautāja un tikai pateica:

— Atļauju... — un ar atturīgu žestu pamāja uz durvīm. — Pasakiet tur viņiem ...

Serpiļins sasita papēžus, pagriezās un gāja un, jau vērdams ciet durvis, vēl sajuta, ka Staļins skatās uz viņu.

Bet Staļins, noskatīdamies Serpiļinam pakaļ, virzienu nemainīdams, soļoja aiz viņa uz to pašu pusi.

Promiedams Serpiļins domāja, ka sarunā ar Staļinu viņa liktenis jau galīgi izlemts. Tomēr patiesībā tas tika izlemts nevis tobrīd sarunā, bet tagad, kad Staļins klusēdams lūkojās viņam mugurā. Staļins bieži vien izlēma cilvēku likteņus, lūk, tā, nevis raudzīdamies viņiem acīs, bet mugurā, kad tie gāja prom.

Staļins_ nosoļoja aiz Serpiļina līdz durvīm, lēnām pagriezās un tapat lēnam soļoja nu jau uz pretējo pusi.

«Izrādās, šie armijas vīri tur, savās nometnēs, Ježovu ir saukuši vārdā un tēvavārdā — par Nikolaju Ivanoviču. Ir piešķīruši Šim pārlieku sīkajam cilvēkam pārlieku lielu nozīmi. No politiskā viedokļa tas nav slikti, tomēr smieklīgi!»

Staļins atcerējās, kāds izskatījās Ježovs pēdējās sarunas laikā ar viņu šeit pie šī galda, un, apstājies kabineta vidū, viens pats klusu iesmējās. Piegājis pie galda, sniedzās pēc telefona klausules, tad atrāva roku atpakaļ un atkal sāka staigāt. Viņš gribēja, pārbaudīdams savu atmiņu, piezvanīt par to cilvēku, par kuru Serpiļinam bija sacījis: «Ja viņu atradīsim — izmeklēsim par jaunu...» Bet, kamēr sniedzās pēc klausules, sasprindzināja atmiņu un, šķiet, atcerējās ...

Nebija ko zvanīt. Toreiz, oktobrī, kritiskajās dienās pēc Možaiskas krišanas, viņš bija devis rīkojumu likvidēt daudzus no tiem, kuri vēl sēdēja un kurus viņš, pamatoti vai nepamatoti, uzskatīja par sev bīstamiem militāras katastrofas gadījumā. Tanī sarakstā šī cilvēka nebija. Bet pēcāk, kad četrdesmit otrā gada jūlijā, atkal novērtēdams stāvokli par kritisku, viņš piezvanīja un pavēlēja Berijam sagatavot vēl vienu sarakstu* — tanī otrā sarakstā šis cilvēks bija ...

Ja viņš ir maldījies un šis cilvēks tomēr netika toreiz nošauts, tagad varētu to pārbaudīt, atbrīvot un nosūtīt uz fronti. Bet viņam netikās pārbaudīt savu atmiņu, ar kuru pamatoti varēja lepoties. Netikās nevis tālab, ka varētu kāds klaji parādīt viņa atmiņas kļūdu — retais to gan uzdrošinātos, — bet tāpēc, ka, jau ilgi un bez žēlastības iznīdēdams ap sevi cilvēkus, šinī paša radītajā tukšumā vienatnē norēķinājās pats ar sevi un pats sev pārmeta ir atmiņas kļūdas, ir vispār kļūdas vai, pareizāk sakot, to, ko vienatnē retumis bija ar mieru uzskatīt par savām kļūdām.

Bijušais otrā ranga armijas komandieris Griņko tika nošauts četrdesmit otrā gada jūlijā ieslodzījuma vietā ... Staļina atmiņa aizķērās pie kādas pretrunas, kura bija, bet kuru viņš sākumā nepamanīja Sis Serpiļins rakstīja: «Korpusa komandieris ...» Bet tur, tanī sarakstā, bija rakstīts: bijušais otrā ranga armijas komandieris! Jā, tā tas arī bija!

Trīsdesmit septītajā gadā viņš gribēja iecelt šo cilvēku Belova vietā Baltkrievijā un jau teica, lai tam piešķir armijas komandiera dienesta pakāpi un izsauc no Tālajiem Austrumiem uz Maskavu, bet nākamajā dienā izdomāja citādi... Viņš toreiz šaubījās par šo Griņko ...

Tagad Staļins atcerējās visos sīkumos, kā tas bija noticis, un, iedomājies par Serpiļinu, pavīpsnāja par viņa vēstules apņēmīgajām beigu rindām, — ja Staļins viņam uzticoties, tad tas nozīmējot, ka arī Griņko vieta esot turpat, kur viņam, frontē. Bet, ja biedrs Staļins viņam neuzticoties, tad viņa vieta esot turpat, kur atrodoties šis Griņko, — nometnēs! ...

Kad Serpiļins bija nosūtījis vēstuli, viņš vairākas reizes ar nemieru sirdī nodomāja, ka šī frāze var visu pazudināt. Bet notika tieši otrādi. Sākumā neparasti asā frāze lika tiem, no kā tas bija atkarīgs, tūlīt ziņot par šo vēstuli neatkarīgi no tā, ko viņi paši domāja par lietas būtību. Neziņot par vēstuli, kurā ierakstīta tāda frāze, bija bīstami. Bet pēc tam, kad par vēstuli paziņoja un Staļins to bija izlasījis, šī frāze pievērsa uzmanību daudz vairāk nekā atmiņas par satikšanos astoņpadsmitajā gadā pie Caricinas, ar ko Serpiļins, acīm redzot, bija cerējis aizkustināt viņa sirdi. Pret šīm atmiņām Staļins izturējās tikpat vienaldzīgi kā pret daudzām citām. Viņa garajā mūžā bija pārlieku daudz tādu atmiņu, kuras parasti it kā uzliek zināmu pienākumu, bet kurām viņš viegli tika pāri. Vairums no tām saistījās tagad ar cilvēkiem, no kuriem viņš bija atradis par vajadzīgu atbrīvoties uz visiem laikiem. Un, ja viņš būtu piekāpies kādu atmiņu priekšā, tā vietā, lai pārkāptu tām pāri, viņš tad neuzskatītu sevi vairs par to, par ko bija radis sevi uzskatīt, — par politiķi, kas iespēj izlemt revolūcijas likteņus, paliekot vienmēr pie savām domām un neievērojot arī savas atmiņas.

Serpiļina atmiņas Staļinu nemaz neaizkustināja. Vēstules drosmīgais tonis — lūk, kas viņu ieinteresēja. Despotiskā prasība pēc pilnīgas paklausības viņam bija likums, taču gluži pretēji šim likumam viņa cietsirdīgajam raksturam radās vajadzība pēc izņēmumiem. Laiku pa laikam viņā pamodās kaut kas līdzīgs interesei par cilvēkiem, kuri spēj riskēt, izteikt uzskatus, kas runā pretī viņa paša esošajām vai iespējamām domām. Sevi pazīdams, viņš zināja šā riska lielumu un tāpēc jo vairāk prata to novērtēt. Reizumis. Tāpēc, ka daudz biežāk bija tieši otrādi, tur jau arī slēpās risks.

Serpiļins par to nedomāja, kad rakstīja, bet vēstules asais tonis ne tikai sevišķi ieinteresēja Staļinu — viņa sevišķā interese par cilvēkiem bieži vien nāca tiem par ļaunu, bet lika izjust arī acumirklīgu cieņu. Tādos gadījumos viņš lāgiem tik ātri izvirzīja cilvēkus, it kā steigtos izlemt to likteni, iekams nav zaudējis tiem uzticību, kas viņam tik untumaina un nestabila.

Staļinam iekrita acīs vēstules beidzamā frāze, kurā Serpiļins savu likteni padarīja tieši atkarīgu nevis no savas taisnības vai maldiem, bet no tā, vai Staļins viņam uzticas. Ja pilnīgi tic man, tātad ir jānotic arī tam, par ko es galvoju. Bet, ja netic man,’ tad es negribu dzīvot...

Tā Staļins to izlasīja un, pasvītrojis ar zilu zīmuli beidzamās rindas, atdeva vēstuli palīgam, pateicis, lai atgādina, kad Staļingradā viss būs beidzies. Bet vakar pats atcerējās ātrāk, iekams viņam atgādināja. Atcerējās, runādams pa VC ar frontes komandieri, un pēkšņi apjautājās tam, kādas ir tā domas par Serpiļinu kā armijas štāba priekšnieku. Tas atbildēja, ka ir labās domās.

— Vai ir pelnījis, lai izvirzītu par armijas pavēlnieku? — Staļins jautāja.

— Principā pilnīgi, — frontes pavēlnieks atbildēja diplomātiski, ko šinī gadījumā atrada par vajadzīgu. Lai viņš būtu kādās domās būdams par vienu vai otru no saviem padotajiem, bet tūlīt pēc uzvaras jau pavēlniekus nemaina.

— Taču, ja ne principā, bet pie jums? — Staļins jautāja un pēc garākas pauzes piebilda: — Domājam ņemt prom no jums biedru Batjuku, dot viņam paaugstinājumu. Iecelt par frontes pavēlnieka vietnieku. — Un, nešaubīdamies, ka dzirdēs piekrītošu atbildi, bet nevēlēdamies dzirdēt to ātrāk, iekams pats nebūs redzējis Serpiļinu, teica: — Padomājiet. Vēlāk atgriezīsimies pie šī jautājuma.

Tagad jautājums izlemts. Cilvēks, kurš viņam bija iepaticies no vēstules, patika arī satiekoties, un Staļins bija ar to apmierināts: viņš tīksminājās par savu aso prātu, ir esošo, ir iedomāto.

Uz mirkli viņam bija pat licies, ka atceras Serpiļinu tādu, kāds tas bija toreiz, astoņpadsmitajā gadā, kaut gan patiesībā to neatcerējās. Viņš labi atcerējās šo savu Caricinas braucienu uz karaspēku, kaut vai tādēļ vien, ka tas bija gandrīz vai vienīgais. Viņam ne tikai tagad, bet jau toreiz nepatika braukt uz karaspēka daļām, sirds dziļumos baidījās no cilvēkiem, kurus no viņa nešķīra pietiekami liela distance. Kādreiz, sākumā, viņš parasti izskaidroja šo nevēlēšanos ar to, ka nav nepieciešamības, bet tagad .vairs nepūlējās to izskaidrot pat sev. Viņš ļoti labi atcerējās sevi un savas domas tanīs dienās, bet cilvēkus, ar kuriem toreiz frontē satikās, gandrīz neatcerējās. Nevis tādēļ, ka būtu sliktāka atmiņa kā citiem, bet tādēļ, ka citiem ir daudz vairāk iemeslu atcerēties tikšanos ar biedru Staļinu nekā viņam ar tiem.

Viņš pasmīnēja, atcerējies Serpiļina izbrīna pilno seju, kad tas uzzināja, ka tam būs jāstājas Batjuka vietā. Sis izbrīns Staļinu uzjautrināja, tāpēc ka tas likās bezjēdzīgs, jo lai gan viņš vakar bija teicis frontes pavēlniekam: «Padomājiet,» — patiesībā Batjuka liktenis tika izlemts jau aizvakar, kad no tiem, kam pienākas ar to nodarboties, bija saņemts aģentūras ziņojums par to, ko Batjuks runājis, būdams iereibis sakarā ar uzvaras priekiem. Ļoti atzinīgi, ar pateicību izteikdamies par vareno artilēriju, ko biedrs Staļins atsūtījis uz fronti, ģenerālleitnants Batjuks šajā sakarā, kā atklājās, bija atcerējies, kā viņš kopā ar biedru Staļinu bija karojis Pirmajā jātnieku armijā un kā biedram Staļinam, kurš tagad, tā sakot, ir pats kjuvis par kara dievu, toreiz, pilsoņu karā, nācies paskaidrot, no kura gala tiek pielādēts lielgabals — vai no stobra tievā vai resnā gala.

Protams, viņš, Staļins, nekad nebija šim muļķim uzstādījis tādus stulbus jautājumus; tas viss bija tikai aplama anekdote, kuru bija stāstījis aplamnieks, un to arī varētu laist gar ausīm. Lāgiem pirmajā reizē viņš laida gar ausīm tādas lietas ar smīnu, kas tomēr nesolīja nekā laba uz priekšdienām. Bet šoreiz kaut kas viņam uzreiz iedzēla, un šis kaut kas bija aizvainojums, — lai gan viņš turējās pie uzskata, ka paceļas pāri tādiem sīkumiem, tomēr viņš tiem nepacēlās pāri. Kaut arī pats necilvēciski nicināja cilvēkus, taču vēl nebija zaudējis tādu cilvēcisku īpašību kā spēju uz tiem dusmoties. Viņš jau sen zināja Batjuka īsto vērtību un, izvirzīdams to dažādos mūža periodos, darīja to nevis tādēļ, ka būtu pārvērtējis Batjuka spējas, bet pa daļai vecu simpātiju dēļ vai, pareizāk sakot, aiz pieraduma, taču pa daļai arī tādēļ, ka visos Šajos ilgajos dažādu aizdomu pilnajos gados Batjuks šķita pietiekami uzticams, lai izpildītu jebkuru pavēli. Tam piemita kaut kas tāds, kas līdz zināmam laikam Staļina acīs aizstāja spēju un zināšanu trūkumu, un tālab pirms kara Batjuks neatlaidīgi kāpa uz augšu, citu pēc citas ieņemdams vietas, kas atbrīvojās. Un, ja viņš, biedrs Staļins, nebūtu Batjuku izvirzījis un attīrījis tam ceļu, tad, protams, Batjuks nebutu karu sagaidījis kara apgabala pavēlnieka amatā.

Tikai muļķis varēja to nesaprast, kā arī to, ka jau kara laikā, pēc neveiksmēm, bija tādi, kuri gribēja Batjuku atcelt no armijas komandiera posteņa. Acīm redzot, Batjuks to nesaprata, citādi .nebūtu atļāvies jokot. Divkāršs muļķis: nepadomāja, par ko joko, un nepadomāja, kam dzirdot joko. Lai tad nu tagad šis lielais artilērijas speciālists saņem savu «Kutuzovu» par Staļin-gradu un brauc uz Ziemeļiem, purvos, par vietnieku pie cilvēka, kurš kādreiz viņa apgabalā komandēja pulku, pie cilvēka, kuram biedrs Staļins nav palīdzējis, kuru biedrs Staļins nav izvirzījis, kurš ir pats izvirzījies, un nevis pirms kara, bet kara laikā.

Viņš paskatījās pulkstenī, piegāja pie galda, piespieda pogu un, jau to nospiezdams, aizmirsa ir Batjuku, ir Serpiļinu.

— Vai jūrnieki ir ieradušies? — Stajins jautāja palīgam,, kurš ienāca uz viņa zvanu.

— No lidlauka ziņoja, ka ir jau izbraukuši.

— Tūlīt aiciniet iekšā, — Staļins teica un piegāja pie galda, kur bija karte ar atzīmēm par šārīta stāvokli.

Armijas pie Staļingradas atbrīvojās, bet pēc Ģenerālštāba, frontes pavēlnieka un militārās informācijas priekšnieka ziņojumiem iznāca, ka viņi visi vienā balsī prasa papildināšanai un pārvietošanai ilgāku laiku, nekā viņš bija gaidījis. Ja tur, frontē, iesākot uzbrukumu desmitajā janvārī, visu būtu pabeiguši nedēļas laikā, kā viņš tiem bija noteicis, tad arī sākotnējie termiņi, kad šīs atbrīvojušās armijas būtu gatavas ievadīšanai jaunās operācijās, atbilstu īstenībai. Bet tagad nesaskan, tāpēc ka viņi tur nepaveica uzdevumu noteiktajos termiņos.

Staļingradas katla militārie panākumi ir ļoti lieli, bet politiskie rezultāti vispār neaprēķināmi! Tomēr daudz kas modina bažas par tuvāko nākotni. Kaukāzā vāciešus nespēja nogriezt, atļauj tiem pa daļām aizvilkt savu «Dienvidu» armijas grupu caur Rostovu uz Ukrainu. Nesenās ne visai sekmīgās kaujas Rietumu frontē parādīja, ka Maskavu joprojām apdraud spēcīgs grupējums, ko nav spējuši satriekt! Un, protams, kā vienmēr, attaisno savas neveiksmes ar to, ka viņš tiem esot devis maz tehnikas!

Viena no tanku rūpnīcām ziņo par traucējumiem produkcijas pieaugumā un paši nevis izlabo savas kļūdas, bet činkst. Savās telegrammās iztēlo sevi par lāga cilvēkiem, prasa uzlabot pārtikas stāvokli. Nav varējuši nekā jauna izdomāt! Izrādījās, ka tehnikas zaudējumi tanku korpusos ziemas operācijās ir neparedzēti lieli. Viņi visi tur, frontē, neredz tālāk par savu degungalu, domā tikai par šodienu un visi prasa papildināt materiālo daļu! Un'būs vien kaut kas jādod, tai skaitā arī tas, kas bija ieplānots vasarai.

Bet kāda būs šī trešā vasara?

Sabiedrotie joprojām tikai apsveic ar uzvarām un dod miglainus solījumus izmantot jebkuru iespēju, lai dotu triecienu Vācijai, no kā jau ir skaidrs, ka Eiropā otrā fronte netiks radīta arī šovasar.

Viņš ar niknumu atcerējās pēdējo, īpaši izvairīgo Rūzvelta un Cerčila kopīgo vēstījumu. Šodien viņš vēl nespēja piespiest tos rīkoties tā, kā viņam bija vajadzīgs. Brīžam šī bezspēcības sajūta un vientulība uzdzina viņam saltu niknumu. Viņš bija viens pret tiem diviem šinī sarežģītajā un nogurdinošajā spēlē, viens pret diviem tagad, šinī sarakstē, un būs viens pret diviem tad, kad viņi beidzot satiksies. Tāda pagaidām bija faktu loģika, par spīti tam, ka viņš nemaz nedomā ar to samierināties.

Protams, visā šajā diplomātijā viņam ārkārtīgi svarīga likās prātu sacensība, un, ja tajā gadījās neveiksmes, tad cieta viņa alkatīga godkāre, kaut arī ta tikai retumis izlauzās uz āru. Bet saltais, gurdais niknums, kuru viņš izjuta tagad, domājot par sabiedrotajiem, bija krietni sarežģītākas jūtas.

Viņš nemīlēja cilvēkus, kurus pēc ilgas un nesaudzīgas cīņas bija cieši pakļāvis savai varai. Bet valsts, kurā šie Jaudis dzīvoja, bija viņa valsts — viņš jau daudzus gadus mierīgā augstprātībā sevi indentificēja ar to un tagad sajuta kā smagumu uz saviem pleciem līdz zināmam laikam neizbēgamo šīs valsts vientulību kapitālistiskajā pasaulē, kuru karš gan ir sašķēlis divās daļās, bet kura galu galā tomēr visa vienlīdz mūs neatzīst.

Šoreiz viņš nodomāja tieši tā, «mūs», kaut gan daudz biežāk, pēc paraduma viņa skaļi izrunātais «mēs» bija tikai citu ausīm paredzētā, domās teiktā, «es» alegorija.

Atvērās durvis, un Staļins no kabineta stūra gāja pretī ienākušajiem jūrniekiem, griezdams pirkstos pīpi un raudzīdamies grīdā, lai ienācēji neredzētu viņa acis, kurās vēl nebija nodzisis dusmu uzliesmojums. Bet, kad viņš tās pacēla, tad viņam atkal bija tā ilgos gados rūpīgi uz visiem laikiem ietrenētā sejas izteiksme, kādu šiem cilvēkiem vajadzēja redzēt biedram Staļinam, kā viņš jau sen domās, bet lāgiem arī skaļi pats sevi godāja trešajā personā.

Pēc viņa pavēles jūrnieki bija lidojuši uz Tālajiem Austrumiem un tiem vajadzēja ziņot par pasākumiem, kas tika veikti krasta aizsardzības un Klusā okeāna flotes pastiprināšanai gadījumam, ja sāktos karš ar Japānu.

«Tomēr, lai viņi tagad ziņotu ko ziņodami un lai kādus pasākumus būtu veikuši, tik un tā viņiem ir taisnība, ka līdz tam laikam, kamēr mēs nebūsim atguvuši Dienvidsahalīnu un Kuriļu salas, mūsu fronte tur atrodas mūžīgās lamatās, un sevišķi daudz tādos apstākļos nevar izdarīt,» viņš nodomāja, spiezdams rokas ienākušajiem jūrniekiem un jautādams, kā labi atlidojuši no Vladivostokas.

Satriecošais iespaids, ar kādu Serpiļins iznāca no Staļina kabineta, neizgaisa līdz pat mājām. Viņš mehāniski darīja visu, kas bija jādara, — atvadījās no Staļina palīga, ar kuru izmainījās pieņemamās istabas vidū, paņēma parakstīto caurlaidi un uzrādīja to četras reizes dažādās vietās — pēdējo reizi, jau izbraucot no Kremļa, sēdēdams mašīnā blakus majoram, kurš viņu pavadīja turp un atpakaļ.

Varētu likties, ka viss bija labākā kārtībā — Griņko jau rītdien tiks meklēts pa nometnēm un, ja atradīs, ļaus viņam atgriezties ierinda. Bet tas, kas bija noticis šodien ar pašu, ir viskarstākās vēlēšanās piepildījums, jo vairāk tādēļ, ka esi par sevi pārliecināts, tici, ka pavēlnieka lomā būsi stiprāks par Batjuku un no tevis būs vairāk labuma nekā no viņa. So apziņu tev neviens nevar atņemt, bet tā nav tikai personiska, tanī ir daļa no tām vispārējām pārmaiņām, kas kara gaitā notiek armijā arvien uz-skatāmāk un noteiktāk. Arvien vairāk dažādos amatos stājas tādi cilvēki, kuri tiešām var ieņemt šīs vietas karā, bet daudzi no tiem, par kuriem tikai domāja, ka var, ar godu vai bez ta aiziet prom no kara galvenajiem uzdevumiem.

Varētu likties, ka viss ir labi. Bet sirdi nomāca bezgalīgs smagums! Kā tas piemīt ikvienam veselīgam raksturam, Serpi-ļins, cenzdamies pārvarēt pārdzīvoto satraukumu, pirmām kārtām domāja par to, kas notikušajā bija labs. Tomēr pilnīgi atgūt līdzsvaru viņam tā arī neizdevās: tas, ko izlasīja Staļinā acīs, bija pārlieku baigi pat tādam stipram raksturam kā Serpiļins.

Tas viss bija kā garš gaitenis, kurā pa ceļam bija gan jautājums, vai tici Griņko kā pats sev, gan iecelšana par armijas pavēlnieku, gan smiekli, kad paskaidroja par «Nikolaju Ivano-viču», gan liegais rokas pieskāriens plecam: «Atradis laiku, kad sēdēt,» — gan vārdi: «Ježovu mēs sodījām,» — bet šī domu gaiteņa pašā galā kā strupceļā bija acis, kas sacīja: nav kam sūdzēties! Kaut ari tikai acumirklīgs iespaids, tas, šķiet, ir visbriesmīgākais atklājums, ko Serpiļins bija piedzīvojis savā miūžā. Un viņš to bija izlasījis tā cilvēka acīs, kurš nu jau otro gadu pārvaldīja zemi, kas cīnījās uz dzīvību un nāvi un — šinī ziņā Serpiļins nevarēja ļaut sev šaubīties — acīm redzot, darīja pašlaik uzvaras labā visu, ko vien spēja. Arī tagad, par spīti šim briesmīgajam atklājumam, ko bija izlasījis tā acīs, Staļins Serpiļinam palika tas cilvēks, kuru nešauboties vajadzētu aizsegt ar savu ķermeni, ja uz viņu šautu. Un, nodrebējis no tā, ka ir pavīdējusi prātā tāda doma, Serpiļins pēkšņi iedomājās: «Bet varbūt tiešām toreiz, trīsdesmit septītajā gadā, grasījās uz viņu šaut un ar to viss arī sākās?» Jā, Serpiļins būtu aizsedzis tagad Staļinu ar savu ķermeni ne vien karavīra pienākuma pēc, bet arī aiz pārliecības, ka šī nāve būtu nelaime karojošajai valstij un tam būtu neaprēķināmas sekas.

Viņš ar naidu domāja par vāciešiem, par to, kā tie priecātos par šo nāvi, un atcerējās, kā atpūtas dienā, kad ar pulku gāja ieņemt aizsardzību pie Mogiļevas, klausījās Staļina runu pa radio. \£iņus pārsteidza ne tas vien, ko viņi dzirdēja, bet arī tas, ka Staļins pēkšņi sāka runāt citādi nekā parasti, sāka runāt kā cilvēks, kuru ar citiem saista kopējas bēdas, kas jāpārcieš kopa.

Kas lai zina, kālab patiesībā toreiz tika sacīti šie negaidītie vārdi: «Brāļi un māsas, es griežos pie jums, mani draugi,» — vienkārši saviļņojuma dēļ, vai ari pēkšņi tanī brīdī zem nedienu smaguma bija atgriezusies sajūta, ka viņš ir atkarīgs no tautas?

Serpiļins par to daudz nedomāja, bet pašas šīs atmiņas viņam bija ļoti svarīgas, un to svarīgums saglabājās līdz šai baltai dienai.

Viņš sākumā pat nesaprata, kāpēc piepeši tā pieķērās šīm atmiņām. Bet pieķērās tālab, ka tās atviegloja domas par acīm, kuras bija redzējis šodien, palīdzēja domāt, ka briesmīgais, ko bija saskatījis šinīs acīs, tagad jau pieder pagātnei, tikai pagātnei. Un pats izsaukums sakarā ar vēstuļi un solījums meklēt Griņko, un vārdi par Ježovu — viss šķita to apliecinām.

Viņš centās sevi pārliecināt, ka tas ir tā un citādi nemaz nevar būt, un, likās, bija jau sevi pārliecinājis/tomēr kaut kas vēl vienmēr traucēja šo ērto, ar grūtībām panākto nomierināšanos. Kaut kas traucēja, aizskāra, berza, it kā pats nemanot būtu apvilcis kreklu uz kreiso pusi. Un pēkšņi viņš saprata: traucēja tas, kā Staļins bija klausījies šodien par liekajiem cilvēku upuriem, klausījies pilnīgi vienaldzīgi, it kā būtu runa par kaut ko tādu, ko pats jau sen un negrozāmi ir izlēmis un kas kopš tā laika vairs neattiecas uz lietu.

To visu domādams, Serpiļins pat nepamanīja, ka mašīna jau piebraukusi pie viņa mājas. Gribēja palūgt, lai viņu aizved tieši pie Ivana Aleksejeviča, bet atmeta ar roku un izkāpa.

«Uzkāpšu tagad augšā, piezvanīšu viņam un tūlīt iešu. Pastaiga nāks tikai par labu.»

Kad Serpiļins atslēdza durvis un iegāja priekštelpā, Griša Privalovs izmetās viņam pretī no savas istabas.

— Sveiks, — Serpiļins teica, spiezdams zēna roku. — Kāpēc neguli? Vai arī tikko esi pārnācis, vazājies apkārt?

— Es atnācu jau pirms stundas. Gaidīju jūs. Man Aņa teica, — Griša pamāja uz drusku pavērtajām Serpiļina istabas durvīm. Viņš runāja par dēla atraitni kā par savas skolas meiteni. — Vai jūs uz ilgu laiku atbraucāt?

— Rītdien vēl būšu te, tā ka aprunāsimies, — Serpiļins jau ķērās pie tālruņa klausules, bet, to nenocēlis, pajautāja: — Kur māte?

— Dežurē.

— Kā viņa jūtas?

— Galīgi izsista no sliedēm, — Griša noteica un papurināja galvu tik bēdīgi, ka Serpiļins saprata, cik dziļi viņš mātei jūt līdzi.

— Labi, rīt aprunāsimies, — Serpiļins atkārtoja un sāka uzgriezt numuru. Zēns pamāja ar galvu, bet negāja prom.

— Ivan Aleksejevič?

— Kur tu pazudi?

— Izsauca.

— Es jau tā nodomāju, kad pārtrauca sarunu, — Ivans Alek-sejevičs teica. — Brauksi pie manis? Vai arī kas cits padomā?

— Tūlīt aizkāpšu pie tevis.

— Kāpēc nāksi kājām?

— Gribu pastaigāties. Varbūt pat pārgulēšu pie tevis, ja ir gulta.

— Gulta ir, bet. miega nav, — Ivans Aleksejevičs atzinās.

— Esmu atradinājies gulēt. Jau otro dienu cenšos atkal pierast. Nāc, gaidu. — Viņš nolika klausuli.

Serpiļins arī nolika klausuli un ieraudzīja Grišas neapmierināto seju. Laikam tomēr bija cerējis aprunāties nevis rīt, bet tūlīt.

— Jūs iesiet?

— Iešu.

— Vai jums ir nakts caurlaide?

— Gan'jau laidīs tāpat.

— Bet es jums uzcepu kartupeļus. — Zēns pamāja uz durvīm. — Viņa sacīja, ka jūs drīz atgriezīšoties.

— Labi. Iebaudīsim tavus kartupeļus pirms iešanas, ja esi uzcepis. Ejam uz virtuvi.

— Kāpēc uz virtuvi?

Serpiļins pagriezās un ieraudzīja, ka dēla sieva stāv durvīs — vēl arvien tanī pašā flaneļa kleitā un velteņos. Acīm redzot, nav gājusi gulēt, ir gaidījusi viņu atgriežamies.

— Paēdīsiet istabā, — viņa teica. — Es uzsildīšu tēju, stāv satīta.

— Bet kāpēc tu neguli? Kas tev lika gaidīt?

Viņa nekā neatbildēja, tikai plašāk pavēra istabas durvis un teica:

— Ejiet iekšā.

— Vai nepamodināsim meitu?

— Nē. Kad aizmieg, tad jau.._. — Viņa atmeta ar roku.

Serpiļins iegāja istabā, paskatījās uz dīvānu, kur galvgalā

bija nolikts spilvens, bet kājgalī noklāti laikraksti, ja viņš gribētu atlaisties tāpat, neizģērbies, taču blakus uz krēsla bija nolikti palagi un sega, ja izģērbtos. Tad viņš pameta skatienu uz gultu. Meitene gulēja tur, kur māte to bija noguldījusi, ievēlusies stūrītī. Pārējā guļas vieta nebija aizskarta. Tātad māte nav gājusi gulēt, ir staigājusi. Tikai piektā diena, kopš uzzinājusi. Citas tad vel nebeidz vaimanāt.

Serpiļins apsēdās pie galda; dēla sieva noņēma no galda lampas avīzes, ar kurām tā bija nosegta.

— Kāpēc negribat pārnakšņot pie mums? Iznāk tā, ka mēs esam jus izdzinušas ārā.

Viņš atskatījās, negribēja, ka šo sarunu dzirdētu Griša, bet zēns bija aizgājis pēc saviem kartupeļiem.

— Neesi nu muļķe. Eju pie biedra. Ir jaunumi dienestā — gribu aprunāties. Es taču nevaru viņu aicināt šurp, jums uz kakla.

— Jūs varat sēdēt šeit, bet es iziešu gaitenī, — viņa iebilda.

Ja, dēls nav bijis muļķis, ka tādu nolūkojis. Taču varbūt

nevis viņš viņu, bet viņa viņu? Tā tikai domā aiz paraduma, bet patiesībā, kas stiprāka rakstura, tas arī izvēlas.

— Tu neapvainojies. Apdomā pati: vai tad cilvēks justos ērti, ja viņš atnāktu, bet tu sēdētu gaitenī? Taču man ar viņu jarunā zem četrām acīm. Tu gribēji uzsildīt tēju, ej uzsildi, man tūlīt jaiet.

Viņa klusēdama izgāja, bet Griša, durvīs ar viņu izmainījies, ienaca ar saviem kartupeļiem.

— Vai pats jau ēdi?

— Edu.

— Tātad esat iepazinušies ar jauno saimnieci? — Serpiļins jautāja, ķerdamies pie kartupeļiem.

— Esam iepazinušies, — Griša atbildēja un, it kā uzminējis, ka Serpiļins grib dzirdēt, ko viņš par to domā, piebilda: — Viņa ta nekas, darbīga.

— Bet ko māte par viņu domā? — Serpiļins jautāja.

— Māte par viņu nekā nedomā. Māte domā tikai par tēvu vien, par tēvu vien.

— Nevar nomierināties?

— Tieši otrādi.

Zēns atkal bēdīgi papurināja galvu.

— Kā citādi veicas? — Serpiļins jautāja.

— Es jums pirmajā datumā uzrakstīju vēstuli. Par visu janvāri.

— Neesmu vēl saņēmis. Nāksies ziņot mutiski.

— Visi piecnieki, tikai vācu valodā trijnieks.

— Kāpēc vācu valodā trijnieks?

— Negribas to mācīties.

— Nu, tādas lietas tu met ārā no galvas, es tā neesmu ar mieru. Man pašam arī nepatīk ar viņiem noņemties, bet vajag.

— Es jau nekā nesaku, — Griška piekrita. — To trijnieku izlabošu.

— Sēdies, ko stāvi?

Zēns apsēdās, salicis rokas uz galda. Serpiļins pamanīja, ka tās, lai gan ir tīras, tomēr skrambās un nobrāzumos ieēdušies ogļu putekļi, tāpat kā iepriekšējā reizē.

— Atkal izlādējāt ogles?

— Jā.

— Tad es atvainojos, ka sacīju tev «vazājies».

— Nav laika vazāties apkārt, — zēns noteica. — Janvārī deviņas reizes izkrāvām. Sāk tomēr vairāk kurināt.

Viņš to pateica tik svarīgi, it kā tas būtu atkarīgs tieši no viņa. Bet, starp citu, īstenībā tā tas arī ir.

— Vakar viņiem par to izsniedza kartupeļus, — ierunājās ar tējkannu rokā ienākusī dēla sieva. — Un tāpēc, redz, viņš jūs pacienā. Bet vakar pacienāja mūs.

— Kas tur ko runāt? — Griša neapmierināti noteica tādā balsī, it kā viņš būtu vecākais, kas sarunājas ar jaunāko. — Būtu labāk‘klusējusi.

Serpiļins jau bija pieveicis kartupeļus; pirms izsaukuma pats nemanīja, kā ēda vakariņas, bet tagad izrādījās, ka tiešām ir izsalcis. Dēla sieva ielēja tēju, un viņš, ātri iedzēris vairākus malkus, viņai jautāja:

— Cikos tu rīt iesi uz fabriku — vai no rīta?

— Nē, man lika iet pusdienas laikā, — viņa atbildēja, un Serpiļins vēlreiz nodomāja par to, ko jau bija domājis: pareizi, lai iet vien; atestātu atsūtīšu, bet tik un tā lai iet.

— Kad es no rīta atnākšu, vai tad vēl būsi mājās?

— Būšu. Es jūs pacienāšu ar tēju. Varbūt dienā pagulēsiet, ja nebūsiet izgulējies. Bet es ar Ļenku iziešu uz bulvāra, kamēr gulēsiet.

— Vai jūs brauksiet atpakaļ uz fronti? — Griša jautāja, kad Serpiļins bija izdzēris tēju un piecēlās.

— Jā.

— Un visu laiku būsiet tur?

— Jā, kā rādās, tad pagaidām netaisās mani sūtīt uz aizmuguri. Tā ka raksti vien turpat, kur rakstīji, lauka pasta numurs tas pats vecais, — Serpiļins sacīja, pasmīnējis par savu pēkšņo puicisko vēlēšanos palielīties, ka tagad brauks uz fronti kā armijas pavēlnieks.

— Tad skaidrs, — Griša teica.

Un šis «skaidrs» nozīmēja, ka nav aizmirsis un cer uz Ser-piļina solījumu un tāpēc neuzsāk tagad liekas sarunas par braukšanu uz fronti. Tāda saruna būs vasarā, kad pabeigs septiņgadīgo skolu, bet pagaidām viss ir skaidrs.

«Jā, tu esi nopietns cilvēks,» Serpiļins nodomāja. Un viņam gribējās izdarīt to, kas ir neiespējami un nepareizi: jau tūlīt, parīt, šo nopietno cilvēku aizvest sev līdzi uz fronti.

Jā, ir grūti, kad paliec pasaulē viens pats, pat tad, ja komandē armiju un tev ir adjutants, raitnieks, valsts uzturs, ietērps. Ļoti grūti, kad paliec viens pats, un ir labi, ka dzīve nav tuksnesis.

— Atļaujiet, es jums parādīšu gaismu ar šķiltavām, — Griša piesolījās, kad Serpiļins, jau apģērbies, atvēra durvis.

— Vai tu smēķē? — Serpiļins jautāja.

— Kad atstāj kādu dūmu — smēķēju.

Serpiļins nekā neatbildēja. Citā laikā citam zēnam būtu atbildējis, bet šim darba cilvēkam neteica nekā.

Nokāpis vienu stāvu zemāk, viņš pagrieza galvu un, ieraudzījis ar šķiltavas uguntiņu apgaismoto Grišas vēl gluži bērnišķo seju ar strupo degunu, sacīja:

— Atgādini rīt, lai es uzdāvinu tev vācu trofeju lukturīti. Mantu somā man ir. Neaizmirsti!

— Neaizmirsīšu! — Griša līksmi iesaucās un, pārliecies tālu pāri margām, izstiepa roku ar šķiltavām tā, lai apgaismotu Ser-piļinam visas kāpnes līdz lejai.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Ivans Aleksejevičs pats atvēra durvis. Viņš dzīvoklī bija viens.

— Es tā skatos, ka tev nav šeit sevišķas kārtības, — Serpiļins ierunājās, kad viņi saskūpstījušies iegāja no priekštelpas ēdamistabā.

Ar šo ēdamistabu Serpiļinam saistījās pagātnes atmiņas. Trīsdesmitajos gados viņi ar sievu bieži viesojās pie Ivana Alek-sejeviča. Sēdēja pie šī lielā galda gan četratā, gan kopā ar citierrf cilvēkiem — ir tiem, kas vēl dzīvi, ir tiem, kuru sen vairs nav. Bet tagad te viss bija citādi. Galds piestumts pie sienas, uz tā nolikta galda lampa, krēsli iznesti ārā un atstāti tikai divi, uz pazīstamā platā dīvāna ierīkota guļasvieta, pārklāta ar vecu veco apmetni, bet pie bufetes pieslieta saliekamā gultiņa:

— Man, vai? — Serpiļins jautāja.

— Tev. Agrākajos laikos te reizumis pārnakšņoja adjutants, — Ivans Aleksejevičs teica.

Serpiļins uztvēra šo «agrākajos laikos» un pavīpsnāja:

— Naktspatversme.

— Četrdesmit pirmajā gadā pārsprāga caurules guļamistabā un kabinetā — pārvācos šurp. Kamēr vasarā laboja, biju jau šeit pieradis.

— Mariju Ignatjevnu vēl vienmēr neesi izsaucis uz mājām? — Serpiļins jautāja.

— Tagad izsaukšu. Līdz rudenim neizsaucu — tad vēl bombardēja, bet pēdējā laikā, kad sāku kā zobs kustēties, nolēmu vēl pagaidīt. Būtu dzīvojusi te un uztraukusies, kam tas vajadzīgs? Tagad braukšu uz fronti — izsaukšu. Lai sēž te un remontē. Viņai pietiks ko darīt līdz pat uzvarai. Tu jau pats zini, kāda viņa man ir.

Ivans Aleksejevičs iesmējās. Serpiļins nenoturējās un arī pasmaidīja, kaut gan tur nebija nekā smieklīga. Marija Ignat-jevna bija ļotf saimnieciska, viņai vienmēr viss spīdēja un laistījās, viņa prata cept lieliskus raušus, dvieļi bija tik tīri, ka gurkstēja vien, palagi iecietināti, ja palika pārnakšņot, jau toreiz, kad vēl dienēja Turkestānas kara apgabalā. Bet, lūk, par ko viņi var runāt, paliekot divatā ar Ivanu Aleksejeviču, un kāda dvēse-. Ies stūrītī viņam ar to ir kas kopīgs, ja vispār ir kopīgs, — to Serpiļins tā arī neizprata visā ilgajā pazīšanās laikā. Bet, to neizprazdams, nesaprata arī daudz ko citu. Būtībā nesaprata vienu: kāpēc dzīvo kopā, kaut arī abi ir labi cilvēki, kālab Iva-nam Aleksejevičam vajadzīga tāda ģimenes dzīve? Nejautāja un nerunāja ar viņu par to — uzskatīja par lieku. Toties arī nebrīnījās iepriekšējā reizē, kad uzzināja, ka viņš dzīvo Maskavā viens pats, neizsauc sievu pie sevis.

— Kad es piezvanīju tev uz Ģenerālštābu, sapratu, ka ir notikušas pārmaiņas. Uz kādu fronti un kādā amatā?

— Pagaidi, — Ivans Aleksejevičs pārtrauca, — vispirms par tevi. Biji pie paša?

Serpiļins apliecinādams pamāja ar galvu.

— Es jau tā domāju, — Ivans Aleksejevičs teica. — Vienreiz atvienoja, pēc tam otru reizi — atkal atvienoja. Man ir pieredze. Jā, un vakarvakarā arī dzirdēju, ka tevi izsauc, nepaskaidrojot iemeslu. Bet, kad nepaskaidro iemeslu, tad parasti — pie viņa. Nu, kā tad bija?

— Labi. Bet es vispirms gribētu ...

— Tagad, lai iet, — Ivans Aleksejevičs pavīpsnāja. — Ja tev ir labi, tad tagad var arī par to, kas nav labi. Aizvakar atcēla mani no amata, bez brīdinājuma. Izsauca un teica: «Nododiet lietas.» «Klausos, nodot lietas.» «Jūs,» viņš saka, «izteicāt vēlēšanos braukt uz fronti — mēs nolēmām to ievērot. Bet pagaidām — atpūtieties.» — «Klausos!» Viņam pašam gan es nebiju izteicis tādu vēlēšanos, bet vispār liku saprast, ka no tā nebaidos. Tomēr domāju, ka ne jau tur tas suns aprakts.

— Bet kur tad?

— Nu, ka apstiprinājās dažas manas prognozes, par ko mēs runājām, kad tu biji Maskavā iepriekšējā reizē.

— Kādas prognozes? — Serpijins jautāja.

— Pirmkārt, ka pēc Koteļņikovas vācieši nelauzīsies ārā no katla. Otrkārt, ka sākotnēji ieplānotajā laikā — vienā nedēļā — mēs pie labākās gribas viņus Staļingradā nepiebeigsim. Starp citu, jūsu karošanu es novērtēju augstu, tomēr arī toreiz šaubījos, vai nedēļas laikā tiksim galā, nevis tādēļ, ka slikti karosim. Gluži vienkārši apstākļi lika to saprast: mūsu Sešdesmit otrā armija uz pašas krasta maliņas turējās divus mēnešus un noturējās, bet te vāciešu rokās pēc būtības atradās milzīgs nocietināts rajons — pusotra tūkstoša kvadrātkilometru! Un, redz, tāpēc es neticēju, ka nedēļas laikā varēsim to likvidēt.

— Stipri vien bijām pārrēķinājušies arī par viņu skaitu, — Serpiļins piebilda.

— Nu tanī ziņā gan es nevaru likt roku uz sirds un sacīt, ka būtu to skaidri paredzējis. Domāju tāpat kā visi. Un pārrēķinājos tāpat kā visi. Bet par laiku man izrādījās taisnība. Ja mēs būtu nolēmuši viņus Staļingradā izmērdēt un jau pirms mēneša būtu paņēmuši no jums trīs armijas Dienvidrietumu un Voro-ņežas frontes pastiprināšanai, — kādus pozitīvus panākumus tas varēja dot, to viņš pats tagad labi saprot. Notikumiem veiksmīgi atrisinoties, jau būtu varējuši no ziemeļiem triekties uz Rostovu un visus vāciešus nosprostot Kaukāzā! Bet, ja nu tas ir tā, tad kāpēc es te sēžu un to lieku atcerēties? Ar savu klātieni atgādinu savus priekšlikumus!

— Un ko tu darīsi tālāk? — Serpiļins jautāja, nebūdams pārliecināts, ka Ivanam Aleksejevičam ir taisnība, tomēr viņa liktenis ķērās pie sirds.

— Starp mums runājot, nav sliktas izredzes, — Ivans Alek-sejevičs teica. — Mans vārdabrālis, — viņš nosauca vienas frontes pavēlnieka vārdu, — nenobijās no tā, ka es esmu atcelts no darba, tūlīt esot pieprasījis mani par štāba priekšnieku. Un it kā saņēmis piekrišanu. Tikai es par to vēl nekā nezinu. — Ivans Aleksejevičs ironiski pielika pirkstu pie lūpām.

— Tāpēc es skatos, ka par spīti visam tu esi priecīgs.

— Protams, ka priecīgs, — Ivans Aleksejevičs atsaucās. — Es domāju, ka esmu viegli ticis cauri. Dusmojas uz mani jau no decembra, — to zinādams, es gaidīju, ka cietīšu lielāku katastrofu. Acīm redzot, jūs palīdzējāt, uzlabojāt garastāvokli_ ar savu uzvaru. Protams, ordeni par piedalīšanos operācijas plāna izstrādāšanā man tagad nav ko gaidīt, un arī kārtējā dienesta, pakāpe ir aizgājusi gar degunu, bet par pārējo — gan jau pārcietīsim.

— Ja tu nemaldies, ka viņš uz tevi ir noskaities, tad tu tiešām esi viegli ticis cauri, — Serpiļins noteica, atcerējies Staļina acis.

— Bet, ja tu gribi zināt, viņš tagad vispār ar mūsu ļaudīm nesvaidās, — Ivans Aleksejevičs sacīja. — Tagad mēs esam vajadzīgi. Kas ir, tie ir, no citurienes nav kur raut kā vien no kara lauka, — tikai kara laukā tie rodas kauju gaitā. Un, kamēr ir karš, — liekti nav un nebūs. Visi, kuri vien tiešām var karot, — visi kā viens tagad vajadzīgi! Tā ir ar mani. Bet tagad saki — kā tev klājas? — Ivans Aleksejevičs pārstāja staigāt pa istabu un, apstājies Serpiļina priekšā, šūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem un atpakaļ, sabāzis rokas bridža bikšu kabatās un izrie-zis platās krūtis, kuru muskuļi bija redzami pat zem rudās kamieļvilnas jakas ar augsto apkakli, kas bija mājīgi uzģērbta formas svārku vietā.

«Sātans tāds, viņš vēl tik jauns,» Serpiļins nodomāja. «Un vēders arī nav apvēlies, seja gluda bez grumbām, it kā tikai nupat vakarā būtu skuvies. Bet varbūt ari ir tikko noskuvies. Viņam smagi ķeras pie sirds, tomēr nepalaižas — nav no tiem.»

— Apsēdīsimies, jo es droši vien stāstīšu ilgi. Mēs neesam tādi kā jūs, katru dienu ar viņu netiekamies!

— Bet tu labak mūs neapskaud, — Ivans Aleksejevičs' pavīpsnāja. — Varbūt tevi pacienāt ar tēju?

— Jau padzēru.

— Kas tad tevi cienāja?

_ — Kas cienāja ar tēju — tas ir īpašs temats, par to vēlāk. Sedies, un es arī apsēdīšos, — Serpijins teica.

Par savu sarunu ar Staļinu viņš stāstīja ilgi, ar visiem sīkumiem. Izstāstīja visu no sākuma līdz pat beigām, paturēdams pie sevis tikai vienu domu — vissmagāko un briesmīgāko — par acīm.

— Jā, mēs abi satiekamies, tā sakot, mūsu dzīves skaudrajos brīžos, — Ivans Aleksejevičs pasmīnēja, kad Serpijins bija beidzis^— Tomēr riskēji un uzrakstīji viņam par Griņko? Laikam drebēji gan, kamēr gaidīji atbildi?

— Centos nedomāt. Kaujas šinī ziņā palīdzēja.

— Centies vai necenties, bet, ja esi viņam uzrakstījis, tad jau vairs tas neiziet no prāta, — Ivans Aleksejevičs iebilda. — Tanī laikā par tādu vēstuli, kādu tu viņam tagad esi uzrakstījis, jebkurš no mums jau nākamajā dienā būtu «tautas ienaidnieks». Pat tad, ja visi palikušie par visiem arestētajiem būtu uzrakstījuši uzreiz vienā dienā... Arī tad neesmu pārliecināts, kāds būtu rezultāts.

— Ko mēs te runājam, Ivan, labāk izbeigsim ...

— Labi, izbeigsim. Bet runājam par to, ka toreiz, kad viņš bija atbraucis pie mums, mēs pulkā bijām trīs, pēc tam viens palika, otrs nomira, tomēr atdzīvojās, bet trešais — pagaidām pieņemsim, ka bez vēsts pazudis ... Taču izrādās, ka tas viss varēja ari nebūt. Tu esi atgriezies, ja ir dzīvs, tagad atgriezīsies arī Griņko. Iznāk, ka visi nevainīgi. Iznāk, ka tu varēji sākt karu, nevis komandējot pulku, bet korpusu ... Jā, biedrs Staļins tev ir pareizi teicis, tiešām gan, atradis laiku, kad sēdēt! Tev šo viņa domu vajag vēl dziļāk apdomāt! Tu redzi, kā viņš ir nostādījis jautājumu? Mums tas pat prātā neienāca. Bet par sarunas izbeigšanu — lai notiek, izbeigsim, vēl jo vairāk tādēļ, ka ir citi temati. Tu brīnījies, ka viņš tev vispirms jautāja par formu?

— Jā, atklāti sakot, nebiju gaidījis, pat apjuku!

— Nekas, iespējams, ka šis jautājums tieši tev nāks taisni par labu, tā vien skaties, ar vienu rāvienu iedos arī ģenerālleitnanta pakāpi! Bet tas, ka negaidīji — es pats arī nebiju gaidījis, ka viņš tā aizrausies ar šo jautājumu. Jau rudenī viskarstāko kauju laikā es ieskrēju reiz naktī, mēli izkāris, pie viņa ar ziņojumu, bet viņa pieņemamā istabā — neticēju savām acīm — sēž trīs ar epoletēm un viens — ar akselbantēm — no armijas ateljē gaida uzlaikošanu! Pēc tam noskaidrojās, ka epoletēm vajagot pārlieku daudz sudraba un vēl kaut kādus krāmus, citādi mums draudēja arī tādas briesmas!

Ivans Aleksejevičs nīgri iesmējās, piegāja pie bufetes, izņēma un nolika uz galda iesāktu konjaka pudeli un divas glāzītes.

— Vajadzēs tomēr apslacīt tavu paaugstinājumu.

— Pagaidām vēl tas nav noticis.

— Vari uzskatīt, ka ir noticis. Protams, tādam gadījumam te ir par maz konjaka diviem vīriem. Aizvakar pusi pats izdzēru vienā rāvienā, kad naktī pārnācu mājās. Pa daļai aiz bēdām, pa daļai aiz priekiem, ka neesmu nosists gluži beigts. Bet galvenais, lai varētu līdz ritam aizmigt, ja jau man pienākas atpūsties. Toties vakar neņēmu ne mutē, un šodien — arī nevelk.

Viņš ielēja konjaku un saskandināja ar Serpiļinu.

— Par tavu armiju. Varbūt tiksiet arī gvardu godā... Dažiem jau taisās piešķirt.

— Mums diezin vai dos, — Serpiļins šaubījās. — Drīzāk jau tad sāks ar Čuikovu, ar Sumilovu, ar tiem, kuri pašā Staļingradā iznesa uz saviem pleciem vairāk nekā citi...

— Būtībā tas ir pareizi, — Ivans Aleksejevičs piekrita. — Bet, no otras puses, ja atceramies vasaru, — visiem klājās grūti. Visām armijām bija savi kritiskie brīži: ir Tolbuhinam, ir Batovam, ir Zadovam, ir Galaņinam un Cistjakovam. Uņ tāpat arī jūsējā savu tiesu pārcieta aizsardzībā un uzbrukumā ari nebija slikta. Batjukam šoreiz neveicās. Četrdesmit pirmajā gadā izgāzās Dieņvidu frontē — toreiz neatcēla; pagājušā vasarā no aplenkuma tnaz ko izveda — arī neatcēla; bet tagad, kad beidzot ir panākums; — atcēla!

— Kāpēc tu saki «atcēla»? — Serpiļins jautāja, atcerēdamies to dīvaino intonāciju, ar kādu Staļins bija pieminējis Batjuku.

— Var dažādi atcelt. Var uz leju, var ari — uz augšu, — Ivans Aleksejevičs pasmīnēja. — Ja tu līdz šim to vēl nezināji, tad tagad zināsi. Pagaidām pēc vecas parašas mani informē. No kādas sarunas, nojaušu, uz kurieni viņu domā izvirzīt. Par frontes pavēlnieka vietnieku tādā frontē, kur ir tikai drusku vairāk karaspēka kā vienā jūsu armijā, bet atbalstītāju spēku pat mazāk. No tādiem paaugstinājumiem sāp galva.

— Bet kā tu domā, kādēļ?

— Kādēļ?! Tu zini manus uzskatus par Batjuku — tāpēc ka jau sen bija laiks! Taču, kāpēc to nedarīja pirms gada vai pusgada, kad tas visiem bija skaidrs, bet tagad, kad viņš, kā varētu domāt, ir cēlis akcijas, kaut ari tu esi visu iznesis uz savas muguras, — to es neņemos spriest, manai saprašanai tas par grūtu. Izlasīšu, rau, «Karu un mieru» līdz galam, varbūt atradīšu kaut ko arī par tol Te ir par visul

Ivans Aleksejevičs paņēma no galda grāmatu, kurā bija ielikts briļļu maks, un pavicināja to gaisā.

— Cik reižu nebiju apņēmies pārlasīt, bet, kamēr neatcēla no darba, tā arī neiznāca laika!

Viņš nolika grāmatu, izdzēra konjaku un sāka staigāt pa istabu, krūtis izgāzis un rokas sabāzis bridža bikšu kabatās.

— Lasīju līdz trijiem, bet no rīta piecēlos septiņos, kad parasti gāju gulēt, un vēl tumsā aizbraucu uz savu vasarnīcu, pa Dmitrovskas šoseju ...

— Tas man ir jaunums, — Serpiļins pasmaidīja. — Es nezināju, ka tev ir vasarnīca.

Ivans Aleksejevičs vainīgi pasmaidīja.

— Pats nebiju par' topat domājis.Marja Ignatjevna izspieda, divas istabas ar vasaras virtuvi. Četrdesmit pirmā gada pavasarī. īsto laiku bija izvēlējusies! Rakņājās, iekārtoja, stādīja puķītes, visu manu krājkases grāmatiņu izputināja ... Rēķināja, ka jūlijā es pavadīšu tur savu atvaļinājumu. Bet nācās to pavadīt mobilizācijas stāvoklī. Taisnību sakot, es šo vasarnīcu gatavu nemaz netiku redzējis. Tikai šodien saņēmos — nolēmu aizbraukt, izvēdināt galvu svaigā gaisā... No mašīnas divi kilometri čāpojām kājām, bet pēc tam abi ar šoferi pārmaiņus rakām tranšeju, lai varētu iekļūt vasarnīcā. Pastaigājos, notīrīju celiņus, nomierināju nervus. Pati būda vesela, bet iekšā tukšs kā izslaucīts, kas tikai tur nav gājis cauri! Līdz kaimiņu ciemam bija izlauzušies vācu tanki. Jā, fronte pienāca pavisam tuvu Maskavai un arī tagad nav tālu! Viņi vēl arvien šeit pie Maskavas tur lielu karaspēka grupējumu. Nesen mēģinājām dot tam triecienu bez pietiekami spēcīga bruņojuma — nekas neiznāca!

— Bet kā tu vispār raugies uz tuvākajām perspektīvām? — Serpiļins jautāja.

— Ja līdz šķīdonim atbrīvosim Donbasu, — tas ir lielākais, ko varam iespēt. Bet tam, ko vēlamies,jiav nekādu robežu. Pro--tams, vāciešiem šī ir nepieredzēta sakāve, tomēr vajag rēķināties ar to, ka viņi sablīvē fronti, vēl nav izsmēluši rezerves un agri vai vēlu ieņems stingru aizsardzību. Mēs pietiekami labi to zinām paši no savas pieredzes. Bet fnūsu izlūku ziņojumos jau ir jūtama tendence to neievērot. Tas ir bīstami! Es negribu teikt, ka izlūki apzināti izkropļo ziņas, taču viņus spiež to darīt noskaņojums, kas valda augšā, un viņi nemeklē rūgto patiesību, bet to vajag meklēt. Citādi varam pāršaut pār strīpu un dabūt pa purnu. Kā tu domā? Vai man nav taisnība?

— Es domāju, ka šobrīd mēs esam pierādījuši savas spējas karot pret vāciešiem, ja spēki ir vienādi, bet, ja esam pārsvarā — tad arī sakaut.

— Tā ir pieticīga pieredze Staļingradas kauju ģenerālim, — Ivans Aleksejevičs pasmīnēja. —Neieteicu sevišķi plaši publicēti

— Bet es to pat nedomāju. Par Staļingradu mums, protams, uzslava un gods, un slava mūžos! Tomēr, ka viņi stāv pie Volgas un nevis pie Bugas un ka mēs līdz šai slavai pusotra gada kāpāmies atpakaļ — es domāju, tu būsi ar mani vienis prātis, — to man kā karavīram nav tiesību aizmirst. Bet, ja pēc pirmās uzvaras būtu iedomājies, ka esmu pārāks par visiem, tad tas nozīmētu, ka neesmu vēl izaudzis, lai komandētu armiju!

— Ja runā par pirmo lielo uzvaru — vai tu nerīkojies pārāk izšķērdīgi? Vai tad esi jau aizmirsis vāciešu sakāvi pie Maskavas?

— Kāpēc lai būtu aizmirsis? Neesmu aizmirsis. Komandēju divīziju, man ir ko atcerēties... Tomēr atceros arī ko citu: kā pēc šīs uzvaras atkāpāmies līdz Volgai, bet tagad, pēc Staļin-gradas, mums nav tiesību to darīt.

— Bet vai toreiz bija?

Serpiļins nopūtās: viņu kaitināja tas, ka Ivans Aleksejevičs nezin kādēļ pēkšņi bija iedomājis viņam iedzelt.

— Mēs pagājušā vasarā pārlieku blīvi noklājām zemi ar kauliem, lai' par to jokus dzītu ... Darījām, ko pratām, bet pratām vēl nepietiekami. Atgriežamies pie tā, ar ko sākām.

— Par tādiem jautājumiem es jokus nedzenu, — Ivans Aleksejevičs iebilda, — tu esi mani pārpratis. Es vienkārši precizēju, ka pēc būtības neviens un nekad mums nav devis tiesības atkāpties. Un raugos pagātnē: kad tad sāka izveidoties šī neatbilstība? Domāju, ka tu piekritīsi, — trīsdesmit piektajā un trīsdesmit sestaja mēs ne tikai neatpalikām no vāciešiem, bet dažā ziņā bijām par viņiem pat pārāki. Toties četrdesmit pirmajā izrādījāmies atpalikuši.

— Jā, daudz ko salaidām grīstē, — Serpiļins piekrita.

— Es neesmu pārliecināts, vai tu vari to visu pilnīgi apjēgt, kad saki «salaidām grīstē». Visbiežāk mēs domājam par atsevišķiem cilvēkiem: tā vairs nav, tas būtu noderējis. Nemeklēsim tālu — tas pats Griņko. Viņš varēja komandēt armiju, bet sakām bez Viņa. Tas, protams, tā ir! Bet vaina slēpjas vēl dziļāk. Četrdesmitā gada rudenī, jau pēc Somijas kara, kājnieku karaspēka ģenerālinspektors pārbaudīja pulku komandierus, bet man pēc dienesta pienākumiem vajadzēja iepazīties ar to anketām. Bija sapulcēti divi simti divdesmit pieci strēlnieku pulku komandieri. Kā tu domā, cik no viņiem tanī laikā bija beiguši Frunzes akadēmiju?

— Ko tur minēt, — Serpiļins atteica, — spriežot pēc iepriekšējiem notikumiem, acīm redzot, tādu nebija sevišķi daudz. u

— Bet ja es tev teikšu: neviens?

— Tas nevar būt...

— Netici, ja tev tā ir vieglāk. Bet cik, pēc tavām domām, no šiem divsimti divdesmit pieciem bija beiguši normālo karaskolu? Divdesmit pieci! Bet divi simti — tikai jaunāko leinantu kursus un pulku skolas.

— Tas liekas neticami, — Serpiļins sacīja.

— Labi, tu neesi nekāda jaunkundze, necentīšos tev iestāstīt. Es pats savām acīm neticēju. Pieņēmu, ka tāda statistika nav visos pulkos. Tomēr divi simti divdesmit pieci pulki — tas ir septiņdesmit piecas divīzijas, puse no visas mierlaika armijas — tik un tā baiga aina!

— Nespēju tam ticēt, tik un tā nespēju ticēt, ka armiju tā izpostīja, — Serpiļins sēcošā balsī atkārtoja. Un sāka staigāt pa istabu no viena kakta otrā. Un, kad nāca atpakaļ, Ivans Alēkse-jevičs pirmo reizi savā mūžā ieraudzīja viņa acīs asaras.

— Bet vāciešiem, — Ivans Aleksejevičs turpināja, un balss iedrebējās, kad viņš ieraudzīja šīs nekad agrāk nemanītās asaras Serpiļina acīs, — vāciešiem starp visiem pulku komandieriem, kas ir sagūstīti vai krituši pusotra gada laikā un kam tika atņemti dokumenti, nav bijis tāda gadījuma, kad pulka komandierim jau nebūtu bijusi kaujas pieredze oficiera dienesta pakāpē no pirmā pasaules kara. Lūk, ar ko sāka viņi, un ar ko sākām mēs — ja salīdzina stāvokli pulkos! Kādēļ tu klusē?

— Bet ko tur lai saka?

Serpiļins piegāja pie loga. Kā debess vistumšākajā rudens naktī acu priekšā rēgojās melna papīra maskēšanās aizkars, kas bez vienas vienīgas spraudziņas nosedza logu no augšas līdz apakšai. Viņš stāvēja, klusēdams raudzījās šinī biezajā, melnajā aizkarā un domāja par to, kādu pārmērīgi smagu nastu tomēr ir jznesuši_ ļaudis uz saviem pleciem kopš kara sākuma. Un pirmām kārtām — tie, par kuriem runāja Ivans Aleksejevičs. «Tu, būdams brigādes komandieris, kas komandēji divīziju jau miera

/

' /

laikā, iedomājies tikai, lepojies, ka pirmajās kara dienās labi komandēji pulku, labāk nekā daudzi citil Bet nul^ dzirdot to visu no Ivana Aleksejeviča, ir kauns atcerēties! Tas tikai vēl trūka, lai tu neprastu komandēt pulku! Cvetkovs pn no pirmās kara dienas bija sācis komandēt pulku, būdams kapteinis, kaut gan ne akadēmiju, ne arī normālo karaskolu nebija beidzis, gāja kaujā bez visa tā. Bet šodjen ir labākais divīzijā. Taču ko tas viņam maksāja? Cik milzīgus pūliņus? Cepure jānoņem tādu priekšā kā Cvetkovs! Viņi nav vainīgi, ka tanīs gados tika no vaffa komandieriem paaugstināti par bataljona komandieriem, bet no rotas — par pulka komandieriem... Pēc tam sākās karš — un karo! Un te jau vairs nebija laika jautāt: kāpēc es, būdams nesagatavots, komandēju pulku? Tur vajadzēja vai nu iemācīties, vai arī pazudināt pulku! Redzēju, kā pazudināja, redzēju arī, kā iemācījās, — visu ko esmu redzējis. Tomēr nevarēju iedomāties kopējo ainu — kā tas izskatījās pirms kara. Prāts atsakās ticēt... Nē, cilvēki nav vainīgi, ka mēs tā iesākām karu. Un, ja es tagad domāju, ka mēs karojam vienādiem spēkiem ar vāciešiem, lai tad man nepārmet nenovērtēšanu un tamlīdzīgi. Es to saku ar lepnumu. Un ticu, ka mēs viņiem vēl parādīsim tādu velnu, ka viņi līdz pat pastardienai to neaizmirsīs! Karš pie durvīm, bet starp divi simti divdesmit pieciem pulku komandieriem nav neviena, kurš būtu beidzis akadēmiju! «Sveiki, Hitlera kungs, astoņus gadus jūs esam gaidījuši, gatavojušies!...» Kāpēc klusē? ...»

Serpiļins nekā neatbildēja: kā stāvēja klusēdams, tā klusēdams arī atgāja no loga. «Tu jautā — kāpēc klusēju? Klusēju tādēļ, ka, neganti lamādamies, būtu izteicis visu, ko es par to domāju, bet nav tādu lamu vārdu, kas būtu pietiekami spēcīgi!»

— Tikai viens vēl joprojām uztrauc, — Serpiļins ierunājās, staigādams pa istabu, — daži no mums tomēr kopš kara sākuma ir pieraduši pie lieliem zaudējumiem; vēl ir gadījumi, kad pietiekami nerūpējas par to, lai tos novērstu.

— Nu, par šo tematu tu jau šodien esi runājis, cik sapratu no tava stāsta.

— Mēģināju.

— Un sevišķi liela interese neradās, vai ne?

— Nezinu, — Serpiļins teica. — Varbūt nepratu pareizi izklāstīt.

Ivans Aleksejevičs paraustīja plecus. «Pieņemsim, ka tā,» — nozīmēja šis viņa žests. Paraustīja plecus, pastaigāja pa istabu, tad sacīja:

— Torēiz, decembra beigās, mans priekšlikums bloķēt Staļin-gradu ar lĀpzākiem spēkiem arī vienā no punktiem paredzēja to, kā izvairītie^ no liekiem zaudējumiem ...

— Bet, lūk, tur es tev nepiekrītu.

— Interesanti, — Ivans Aleksejevičs teica. — Ka man nebija taisnība, to e$ jau zinu pēc pavēles. Taču no tevis izņēmuma kārtā un vecaā draudzības vārdā būtu interesanti tomēr dzirdēt, kādēļ?

Pēc šiem vārdiem Serpijinam vairs negribējās runāt; viņš nebija gaidījis tādu niknumu, kaut gan droši vien aiz tā slēpās ne tikai aizvainojums vien. Tomēr, reiz sācis runāt, viņš vairs neatkāpās.

— Iespējams, ka es kā dalībnieks neesmu objektīvs, tomēr nespēju iedomāties, ka mēs būtu varējuši stāvēt tiem apkārt un gaidīt. Pēc visa tā, kas tika pārdzīvots kopš kara sākuma, bija pārāk liela vajadzība piebeigt tos jo ātrāk. Un morālais efekts no tā, ka trīssimt tūkstošu lielajai fašistu armijai pārvilkts krusts, ir tik liels gan frontē, gan aizmugurē, jā, un laikam gan arī visā pasaulē, ka — pēc manām domām — tādēļ bija vērts tās trīs armijas, par kurām tu runā, gan kaujās paplucināt, gan arī atbrīvot citiem uzdevumiem mēnesi vēlāk.

— Es jau tev teicu, man nav iespējams strīdēties, — Ivans Aleksejevičs palika pie sava, — es tomēr domāju, ka morālais efekts nebūtu slikts arī mēnesi vēlāk! Taču no tīri militāra viedokļa, vecas draudzības vārdā es arī būšu atklāts un teikšu — tava loģika klibo.

— Tas ir tik liela apjoma jautājums, ka te ar militāro viedokli vien nepietiek.

— Esmu jau dzirdējis arī to. Tā ka tu esi trāpījis tieši naglai uz galvas. Labi, ņem un sakauj mani! — Ivans Aleksejevičs nīgri pasmīnēja.

— Es tevi nemaz negribu sakaut. Gluži vienkārši saku to, ko domāju, neatkarīgi ne no kā. Vai varbūt, ja tu esi atcelts, — tad vairs nedrīkst? Tādas attiecības es neatzīstu.

— Tas nu, teiksim, ir pareizi, kaut gan nevar teikt, ka būtu saudzīgi.

— Ek Vaņa! Es tā skatos uz tevi un domāju: ja nebūtu tevis, es nebūtu ne dzīvs, ne brīvībā. Nu, kā lai tev par to atmaksā? Ar dzīvību atmaksāt? Tas pagaidām nav vajadzīgs. Bet, ja pagaidām nav vajadzīgs, tātad vajag atmaksāt ar patiesību. Vairāk nekā nav.

/

Pārliecinājis neesi,

— Nedomā, ka esi mani sarūgtinājis, taču sarūgtinājis ari ne.

— Es nedomāju, redzu no sejas.

— Ak, nu, — Ivans Aleksejevičs atmeta ar roļtu, — sarūgtinājums jau sen ir nogrimis, bet sejā palikuši tikai tādi burbuļi. Kad tev pavēlēts braukt prom?

— Viena diena ir dota personisko lietu kārtošahai.

— Brauksi uz kapsētu?

— Tā biju nodomājis.

’ — Brauksim abi, ja tev nav iebildumu.

— Brauksim.

— Kāpēc tik domīgi atbildēji? Varbūt vēlies braukt viens pats?

— Nē, ar tevi kopā būs vieglāk. Sākumā izbrīnījos. Neesmu pieradis, ka tev var būt brīvs laiks.

— Es pats arī vēl neesmu pieradis, — Ivans Aleksejevičs nopūtās. — Un negribu pierast. Vai dzersim tēju, vai arī tu esi tik pamatīgi cienāts, ka līdz šim brīdim vēl negribi?

— Nē, dzersim gan.

— Bet kas un kur tevi pacienaja ar tēju? — Ivans Aleksejevičs jautāja, paņemdams no bufetes elektrisko tējkannu. — Solījies stāstīt.

—'Mājās. Dēla sieva cienāja. Bet dēls ir kritis.

— Kritis?! Kā tā — kritis? — Ivans Aleksejevičs nolika tējkannu atpakaļ.

— Nu, redz, tā. Kā citi cilvēki krīt, tāpat arī viņš ir kritis, — Serpiļins teica, un no krampjiem, kas sažņaudza kaklu, pats juta savu vārdu melīgumu, tāpēc ka tas, kā «krīt citi», tomēr ir kaut kas cits, un viņš to zināja, bet kā ir tad, kad krīt dēls, to nezini, kamēr nav kritis.

Viņi apgūlās jau uz rīta pusi katrs savā istabas kaktā. Serpiļins aizmiga, bet Ivans Aleksejevičs gulēja un domāja savu domu. Nolicis galda lampu uz krēsla, uzlicis brilles un atzvēlies augstu sakrautajos spilvenos, tāpēc ka jau kopš vakara smeldza sirds, viņš vēlreiz pārlasīja vienu vietu «Karā un mierā», kas agrāk nebija tā dūrusies acīs, bet šodien pēkšņi pievērsa uzmanību, — jau bija izlasījis kādas trīsdesmit lappuses uz priekšu un atkal atgriezās atpakaļ. Tā bija vieta, kur Tolstojs prātoja par diženo, labo un ļauno. «Diženums it kā izslēdz iespēju mērot labo un ļauno,» Tolstojs rakstīja. «Diženajam nekas nav ļauns.

.

Nav tādu šausmu, ko varētu piedēvēt par vainu tam, kas dižens.» Bet tālāk strīdējās tam pretī: «Un nevienam nenāk pat prātā, ka atzīt diženumu, kas nav mērojams ar labā un ļaunā mērauklu, nozīmē tikai atzīt sevi par niecīgu un neizmērojami sīku ...» Un vēl — atkal par to pašu: «Diženuma nav tur, kur nav vienkāršības, labā un patiesā.»

Ivans Aleksejevičs nolika grāmatu un noņēma brilles.

«Protams, viņš ir ideālists, izdomājis kaut kādu kopēju mērauklu un grib visu ar to mērīt! Tomēr savā ziņā šie vārdi aizskāra vārīgā vietā un pēkšņi bija sev jājautā: vai tu neesi pārlieku "daudz pūļu pielicis sava mūža dažādos posmos, lai saprastu un attaisnotu tādas lietas, kurās diženums un labais jau ir pārāk tālu viens no otra? Jā, ar Staļinu ir ne vien grūti runāt, par viņu ir grūti pat domāt: tik daudz kas dzīvē ar viņu saistās. Kaut gan beidzamajā laikā, protams, par viņu visvairāk domāts sakarā ar karu. Un tur ir ko padomāt. Kā jārīkojas cilvēkiem, kuru rokās atrodas tik neierobežota vara, un jo vairāk kara laikā? Cīnāmies cik spēdami pret viņa jau laikus pieņemtajiem gatavajiem lēmumiem, pret neobjektīviem uzskatiem, mierinām sevi, ka viņš uzklausa, bet paši zinām, ka tomēr nepietiekami uzklausa padomus. Pareizi! Bet padomi nāk no dažādām pusēm, un — gadās — runā arī cits citam pretī. Un kaut kur tad pienāk brīdis, kad jau vairs nevar klausīties, — vajag lemt. Tas notiek ar katru, kurš kara laikā komandē, ar lieliem un maziem. Bet, lūk, lai ļaudis nevienam — lai tas stāvētu cik augstu stāvēdams! — nebaidītos dot padomus, lai tiem nevajadzētu uzminēt viņa domas, lai šī vajadzība pakāpeniski nekļūtu par prasību, kas pārvērš pat vislabākos cilvēkus par draņķīgiem, — lūk, tas, tā sakot, ir jautājumu jautājums. Protams, tas ir atkarīgs arī no tiem, kuri dod padomus, bet daudz vairāk no tā, kam dod. No viņa vispirms ir atkarīgs — baidās vai nebaidās dot viņam padomus. Un varbūt tomēr Tolstojam ir taisnība, ja viņš saka, — diženuma nav bez vienkāršības, labā un patiesā? It kā būtu pārlieku naivi, tikpat kā ābece, bet pēkšņi ir grūti kaut ko iebilst pret šo ābeci, kaut arī tu esi beidzis divas akadēmijas ...»

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Taņa sēdēja palātā pie Sincova un stāstīja, kāda tagad izskatās Staļingrada, kurai viņa nule bija izbraukusi cauri, pārcēlusies pāri Volgai no otra krasta.

— Visās malās atmīnē un atmīnē... Vakar viena no mūsu sanitārajām mašīnām uzbrauca uz mīnas — moto/s uzsprāga gaisā, un šoferis ar ārstu kabīnē uz vietas beigti. Tie, kas sēdēja kulbā, nedabūja nevienu skrambu... Ir ievainotie/arī vienkārši no tā, ka brūk sienas. Turas, turas, bet tad kā sāk brukt... Tagad pat ir pavēlēts tādas sienas uzspridzināt. Pa braucamo ceļu līķi novākti, bet stāsta, ka zem drupām vēl esot daudzi tūkstoši ... Tik un tā līdz pavasarim visus neizraks. Bet, tiklīdz paliks silts, tūlīt sāksies infekcijas slimības. Vispār darba ir briesmīgi daudz visiem! Bet iedzīvotāju gan vēl pavisam maz. Kad bija mītiņš, tad likās, ka ir sanācis laukumā diezgan daudz, bet tagad braucot neredz gandrīz neviena. Bet sniegā tik daudz dzelžu: šoferi riepas vien nespēj piepumpēt... — Viņa stāstīja par Staļingradu, bet Sincovs sēdēja viņai blakus uz gultas, klausījās un domāja par to šoferi un ārstu, kuri vakar uzbrauca uz mīnas. Šodien viņi tātad jau ir aprakti Stajingradā vai arī otrā krastā, aiz Volgas... Bet šoferim blakus tanī mašīnā varēja sēdēt nevis-tas ārsts, bet, lūk, šis, kas pašlaik'sēž blakus uz gultas...

Jā, pēc Taņas stāsta spriežot, Staļingradā tagad izskatās bēdīgi. Un pilsētas drupās cilvēkiem uzglūn sarūsējušas, ilgi zemē gulējušas nāves! Vakar šinī hospitālī ieveda trīs tādus pie miršanas, kaut gan fronte jau atrodas sešsimt kilometrus tālu no šejienes, — aizvakar ieņēma Rostovu, bet šodien ziņoja pa radio, ka arī Harkovu ...

— Būtu labāk dzīvojusi visu laiku turpat aiz Volgas, nevis braukājusi uj priekšu un atpakaļ... — viņš teica.

Taņa pirmajā mirklī apvainojās. Viņa joprojām strādāja evakuācijas nodaļā, un viņai nācās apmeklēt dažādus hospitāļus, tomēr, lai šinī laikā no Volgas otra krasta, kur tagad atradās armijas sanitārā daļa, trīs reizes nokļūtu tieši šeit, pie viņa, katru reizi nācās griezties ar personiskiem lūgumiem, ko viņa darīja nelabprāt. Vai tiešām viņš pats nav to iedomājies? Vai tiešām to vajag paskaidrot? Un jau apvainojusies saprata, ka viņš nedomā par to, bet par mašīnu, kurā nosita šoferi un ārstu, ko pati bija neapdomīgi izpļāpājusi. Saprata un teica:

— Tā nu tev nevajag domāt. Ja tagad sāksim par to domāt, ko tad mēs frontē iesāksim? Tad mums abiem nekas neizdosies ...

— Izdosies! Es jau tikai šeit hospitālī esmu kļuvis tāds pa-dulls. Bet, kad atgriezīšos frontē, tad atkal būšu normāls.

— Vai kāds pa šo laiku ir tevi apmeklējis?

— Nē.\Kopš Zavaļišins bija atbraucis tanī pašā rītā, kad tu, kopš tā larķa vairāk neviens nav bijis? Laikam jau visi pārāk aizņemti.

— Darba pāri galvai, — viņa teica. — Vēl jo vairāk tādēļ, ka tava divīzija šobrīd jau atrodas četrdesmit kilometrus aiz Volgas.

— To es nezināju. Tad jau saprotams.

— Vakar pie mums paklīda tādas valodas, ka drīz sāksim savu saimniecību iekraut ešelonos, — Taņa stāstīja. — No trim hospitāļiem jau evakuējam ievainotos, varam kaut vai rītdien posties ceļā.

— Bet kas tad notiks ar mūsējo? — Sincovs uztraucās.

— Par jūsējo pagaidām lemj: vai nu pielikt klāt no citiem, vai arī likvidēt un gatavot pārvietošanai.

— Ja likvidēs, tad ir slikti, — Sincovs teica. — Tad vairs nevarēs šeit noturēties. Bet es jau uzrakstīju pavēlniekam raportu, lai patur pie mūsu armijas.

— Kad?

— Tanī pašā dienā, kad tu biji pie manis. Lai pēc izveseļošanās sūta, vienalga, kādā amatā, kur atradīs par derīgu. Par bataljonu gan vairs nav ko domāt. — Viņš drusku pakustināja lakatiņā uzsieto, pārsaitēto roku.

Taņa vēl vienmēr nevarēja pierast pie šīs īsās rokas bez pirkstiem, kas rēgojās no virsvalka piedurknes. Viņa bija redzējusi tik daudz tādu roku un ne tādu vien, bet arī norautu līdz pat elkonim un līdz plecam, taču, lūk, uz šo roku baidījās paskatīties, lai viņš pēkšņi nejustu, ka vēl nav pieradusi. Taņa atcerējās, kā šīs lielās, smagās, labās rokas uzgūlās viņai uz pleciem tur, hospitālī, Jkur abi tik pēkšņi satikās, kad viņš bija atbraucis meklēt savu rotas komandieri. Atcerējās un nespēja pierast. Viņa jau bija_gatava mīlēt šo apcirsto, nevarīgo, it kā bērnišķīgo roku, mīlēt tāpat, kā mīlēja viņa acis vai matus, vai ari sakumpušos, spēcīgos plecus. Bija gatava mīlēt, bet vēl nevarēja pierast.

— Nezinu, — viņš ierunājās, — varbūt pulka štābā vai divīzijas štābā atradīs man vietu. Tālāk gan negribētos aiziet. Taču, protams, notiks tā, kā pavēlēs. Liks iet par politisko vietnieku Šinī hospitālī — arī tā esmu ar mieru. Man kā nekā ir pieredze, ārstējos jau ceturto reizi. — Sincovs pasmīnēja, un viņa saprata, ka viņš joko: protams, ka nebūs ar mieru palikt par politisko vietnieku hospitāli, centīsies panākt savu.

— Es tevi gaidīju vakar ...

— Vakar nevarēju tikt, — viņa pārtrauca. /— Nekādi

nevarēju. *

— Vai tad es saku, ka varēji? Es saku, ka gaidīju. Es arī aizvakar gaidīju. Un aizaizvakar gaidīju. Un ari tad, kad tu dienā biji pie manis, es vakarā atkal gaidīju.

— Nu tas taču ir vienkārši muļķīgi.

— Protams, muļķīgi, — viņš pasmaidīja. — Bet ko tad es citu varu darīt? Vakar tevi gaidīju un pirmo reizi pats noskuvos.

— Un sagriezies no vien-as vietas. Kāpēc to vajadzēja darīt?

«Nu, redz, tā vienmēr,» viņš nodomāja. «Runā tieši pretējo

tam, ko citi būtu teikuši viņas vietā. Citi būtu paslavējuši: braši, cik tas tev labi izdevies ar vienu roku, bet viņa baras.»

— Kāpēc tas bija vajadzīgs? — viņa dusmīgi atkārtoja. — Gribi pierādīt, ka jau esi pieradis pie savas rokas? Kāpēc? Būtu palūdzis, lai noskuj. Skat, kā sagriezies! Es no sākuma negribēju pat runāt.

— Nevarēju ādu pastiept un tāpēc sagriezos.

— Bet kāpēc vajadzēja steigties? Kam tas vajadzīgs? Kad roka sadzīs, darīsi visu, ko varēsi.

Taņa runāja ar viņu kā pati ar sevi, nemaz nedomājot, ko drīkst un ko nedrīkst sacīt, runāja, domādama, ka viņam var teikt visu, tāpat kā sev.

— Lēnām dzīst, ir apnicis, — viņš ieminējās.

— Nekas tamlīdzīgs, es jautāju jūsu galvenajam ķirurgam. Viņš saka: dzīst ātri. Tu nemaz nezini, cik tādi ievainojumi lēni dzīst. Vēl ilgi sāpēs un liks sevi manīt, tā ka sagatavojies. Un nedusmojies,-'es to visu saku tev tīšām, lai tu neaizmirstu, kad sāksi uzplīties, lai tevi izraksta, vai arī izlemsi, uz kādu amatu prasīties. Vismaz sākumā tā būs.

Taņa necentās viņu mierināt, gribēja domāt par nākotni kopā ar viņu, un tas bija vairāk par jebkuriem mīlestības vārdiem. Viņa tos neteica ne iepriekšējā reizē, ne šodien, vienkārši izturējās kā cilvēks, kurš jau vairs nedomā ne par viņu, ne par sevi atsevišķi.

— Nu, kā tu esi nolēmusi? — viņš jautāja. — Es jau visu noskaidroju.

Sincovs runāja par to pašu, ko iepriekšējā reizē, — bija noskaidrojis, kur un kā, atrodoties armijā, var nokārtot, lai viņi būtu vīrs un sieva. Bet Taņa, kad viņš jautāja: «Nu, kā tu esi izlēmusi?» — nodomāja, ka viņai nav ko izlemt. Vienkārši vajag apsvērt, kā to labāk izdarīt. Kad pirms nedēļas Sincovs par to ierunājās, Taņa neatbildēja tādēļ, ka domāja ko citu — bija norūpējusies par viņu. Toreiz viņš, pats to nezinādams, atradās par matu no otras amputācijas.

Bet šodien viņš izskatījās daudz žirgtāks, negulēja ar temperatūru, bet sēdēja uz gultas un, kā noskaidrojās, bija pat paspējis piecās vietās sev iegriezt, dzenot bārdu. Varbūt tiešām viņa raportu ievēros un viņu atstās armijā? Jo vairāk tādēļ, ka raports bija nonācis pie Serpiļina. Tiesa, Serpiļins ir tāds cilvēks, kurš tik un tā nerīkosies pret savu sirdsapziņu, bet vai tad tas būs pret sirdsapziņu? Tas nerunā pret! neviena sirdsapziņai!

— Es ari par to domāju, — viņa teica. — Ja tas palīdzētu mums būt kopā, tad darīsim tā, kā tu vēlies. Bet man vispirms jānosūta mātei uz Taškentu iesniegums par šķiršanos, lai viņa aiziet uz dzimtsarakstu nodaļu un atsūta man izziņu. Citādi man personiskā lietā ir rakstīts, ka esmu precējusies.

— Nezin kādēļ es biju iedomājies, ka tu jau esi to izdarījusi.

— Es nekā neesmu izdarījusi!

Tagad, par to domādama, viņa dusmojās uz sevi; bija nepatīkami to lūgt mātei. Un kas lai zina, vai māte tūlīt visu izdarīs. Vispirms varbūt atsūtīs vēstuli un mēģinās dažādi pierunāt. Māte tomēr viņas dzīvē daudz ko nesaprot un droši vien nekad arī nesapratīs.

«Bet viņš būs nelaimīgs, kamēr tas viss vilksies,» viņa nodomāja, paraudzījusies uz Sincovu. Viņa jutās vainīga tā priekšā, ka Taškentā bija rīkojusies muļķīgi un netika nokārtojusi tik vienkāršu lietu.

— Tūlīt, šodien pat uzraksti, — viņš, brīdi klusējis, teica.

— Labi, — viņa solījās un, nepaspējusi sevi apvaldīt, pielika roku pie pieres.

— Kas tev kaiš?

— Nekas. — Viņa izlikās, ka tikai ir gribējusi ar pirkstiem paberzēt pieri. — Atcerējos, ka jāiet!

Tomēr tas nebija galvenais, kaut gari tiešām bija laiks iet, bet tas, ka viņa visas pēdējās dienas baidījās saslimt un, šeit sēdēdama, pēkšņi sajuta, ka viņai laikam tiešām ir karstums.

Pirms nedēļas, kad Taņa iepriekšējā reizē atgriezās no šejienes, pēkšņi noskaidrojās, ka uzreiz vienā dienā piecas meitenes no veļas mazgātavas bija saslimušas ar izsitumu tīfu, tās, ar kurām kopā toreiz izdarīja sanitāro apstrādi mūsējiem, kas tika atbrīvoti no gūsta. Bet otrā dienā saslima vecais bataljona komisārs Stepans Ņikanorovičs. Un pēc tam atkal uzreiz četras meitenes un divi sanitāri, un frizieris. Tomēr tas bija izkritis no prāta, sākumā gan domāja, bet pēc tam bija aizmirsuši. Rosļa-kovs staigāja gluži melns, nerunāja ne ar vienu, tas viņam smagi ķērās pie sirds, jo viņš bija par visu atbildīgs, it īpaši kopš vakardienas, kad divas meitenes un Stepans Ņikanorovičs nomira. Un visi bija noraizējušies, ari Taņa. Taču nu jau vairs nekā nevarēja darīt — atlika vienīgi gaidīt, kad beigsies inkubācijas periods: saslims vai nesaslims? Vakar bija divdesmitā, beidzamā diena, vairāk neviens nesaslima, un viņa vairs neuztraucās ne par citiem, ne par sevi, bet tagad pēkšņi sāka kratīt drudzis. Varbūt tikai tā likās, varbūt tas nav nekāds tīfs, vienkārši ir saaukstējusies vakar pirtī. Viņa mēģināja sevi nomierināt, tomēr tas viņai diezin kā neizdevās, tādēļ ka viņa ļoti baidījās saslimt. Sincovs bažījās par to, ka viņa brauc caur neatminēto pilsētu, taču viņa no tā nemaz nebaidījās, pat nedomāja. Bet no tīfa baidījās. Droši vien arī tādēļ, ka viņiem sākumā veicās tik labi, bet pēc tam piepeši viņam notika nelaime ar šo roku. Un tagad, kad drusku bija nomierinājusies, pēkšņi saslims pati?

Kad Taņa šodien ienāca, Sincovs tūlīt pamanīja, ka viņa ir jaunā ietērpā, un nosmējās par pārlieku plato formas blūzi: tā steigusies pārģērbties, ka nav izvēlējusies pat kaut cik sev pēc auguma! Viņa nekā nepaskaidroja — atjokoja, bet patiesībā nebija laika izvēlēties, nebija arī no kā: tiklīdz uzzināja par tīfu, tūlīt visiem, kam bija kaut mazākā saskare ar atbrīvotajiem gūstekņiem, pavēlēja vēlreiz iziet sanitāro apstrādi, bet drēbes, no ausainēm līdz pat kājautiem — uz dezinfekciju.

Labi, ka līdz šejienei pagaidām nav atnākušas nekādas valodas, tas tikai vēl trūktu! Kaut gan zini, ka apģērbs viss tīrs un ari pati .esi tīra, un kā ārsts saprata, ka nevar viņu aplipināt, tomēr sākurņā, kad šodien apsēdās pie viņa uz gultas, pirmajā mirklī baidījās ir pieskarties, ir piespiesties tuvāk un tikai vēlāk pārvarēja šo muļķību. Ak kungs, lai tas būtu plaušu karsonis vai kas cits, lai tikai nebūtu tīfs!

— Tagad jāiet, — Taņa atkārtoja, palūkodamās pulkstenī ar melno ciparnīcu, ko viņš iepriekšējā reizē bija uzdāvinājis un piespiedis aplikt ap roku. — Rosļakovs teica, lai es tieši četrpadsmitos esot pie mašīnas. Līdz tam laikam viņš šeit hospitālī pabeigšot visas savas darīšanas.

— Tu izej un paskaties. Varbūt viņš aizkavēsies.

— Neaizkavēsies, viņš mums ir punktīgs.

Sincovs saprata, ka tagad vēl ko sacīt nozīmētu viņu mocīt, un, kad Taņa piecēlās no gultas, klusēdams tūlīt piecēlās ari pats.

— Tev nevajag daudz celties un staigāt, — viņa pamācoši teica. — Tev vēl nesen bija temperatūra.

— Labi, turpmāk to ievērošu.

— Dakterus, starp citu, vajag klausīt.

— Nu kas tu man par dakteri! Padomā pati, kas tu man par dakteri? — Sincovs ar veselo roku satvēra viņas plecu un piespieda sev klāt tā, ka viņai aiz laimes aizrāvās elpa, tomēr viņa sacīja:

— Uzmanīgi, piegrūdīsies otrai rokai!

Viņi izgāja no palātas un apstājas pie durvīm gaitenī.

— Šeit velk vējš, — Taņa teica.

— Nu lai taču velk.

Tagad viņi sarunājās skaļi, bet palātā visu laiku runāja pusbalsī, kaut gan divi Sincova kaimiņi — abi staigājošie — klaiņoja pa citām palātām, bet trešais gulēja, pārvilcis segu pāri galvai. Bet viņiem te vienam, te otram likās, ka viņš neguļ.

— Kur jūs tagad brauksiet? — Sincovs jautāja.

Viņa teica, ka braukšot kopā ar Rosļakovu vēl tālāk, uz dzelzceļu, pārbaudīt evakuācijas punkta uzņemšanas telpu.

— Un no turienes?

— No turienes droši vien jums garām atpakaļ.

— Kaut nu pēkšņi- uznāktu kāds sniegputenis! — viņš teica. — Pievakarē jūs atgrieztos šeit un iestrēgtu pie mums uz visu nakti.

— Nespīdzini mani. — Viņa paskatījās uz Sincovu. — Tu zini, cik ļoti es pati to vēlos? — Pateica, ko izjuta, un nopriecājās par savām jūtām: «Es nemaz neesmu saslimusi, tā tikai likās. Bet karstums tāpēc, ka es visu laiku par to domāju.»

— Labi, atvainojos, — viņš teica.

— Ja es būtu varējusi kaut ko izdomāt, es būtu izdomājusi. Saprati?

— Sapratu, biedri dakter.

— Nesauc mani par «biedri dakteri», citādi es tevi piekaušu. Un vispār nav godīgi pēkšņi uzsākt tādas runas, kad man ir jaiet.

— Nu labi, ej, ja vajag. — Viņš apskāva Taņu ar labo roku, pacēla un noskūpstīja uzlāpām. Tad palaida vaļā un pasmaidīja.

Bet Taņa izbijusies sajuta, cik viņam aukstas lūpas, saprata, ka, nē, nav vis tikai licies, viņai ir īsts drudzis. Un, nekā neteikusi, ātri pagriezās un gāja.

Sincovs atgriezās palātā un ar visu virsvalku apgūlās gultā, un apsedzies pārvilka segu pār galvu.

Jā, viņš Taņu mīl, un šī spējā, neparastā mīlestība ir stiprāka par visu, kas ir bijis viņa mūžā līdz šim, stiprāka pat par to lielo un ilgo mīlestību, kas bija pret Māšu. Sirds dziļumos vēl nebija izzudusi sajūta, ka ir grēks salīdzināt, un tomēr tā nebija pirmā reize, kad viņš domās tās salīdzināja. Un viņam arvien biežāk likās, ka šī jaunā mīlestība ir stiprāka par iepriekšējo. Bet varbūt nepieciešamība pēc otra cilvēka, ko pats izjuta tagad, kara vidū, bija spēcīgāka nekā toreiz, un tādēļ arī mīlestība likās stiprāka.

Kad viņa šodien te ienāca, tad uzreiz, gandrīz ar pirmajiem vārdiem, atzinās:

— Es esmu tik laimīga, ka nekādi nespēju sevi apvaldīti

Sacīja tā, it kā viņai kaut ko vajadzētu ar sevi izdarīt, lai nejustos tik laimīga. Bet ko vajag darīt, kad cilvēks jūtas laimīgs? Vai tad kaut ko vajag darīt? Tieši pretēji, nekā arī nevajag darīt! •

Hospitālī gulēdams, tomēr paliec dumjš! Gribot negribot sāc domāt pats par sevi daudz vairāk nekā karojot un tādēļ kļūsti dumjš. Kad nav visa tā, pie kā esi pieradis savā bataljonā, sāc justies kā smilšu graudiņš. Nevis frontē, bet hospitālī — lūk, tur tiešām jūties kā smilšu graudiņš, kaut gan taisni te visvairāk domā un rūpējies par sevi.

Šoreiz karš tomēr bija panācis savu — saīsinājis tevi, norakstījis! Bet, ja tu negribi ar to samierināties, tad tā ir tagad tava darīšana. Domā, fronte bez tevis neiztiks? Ja vajadzēs — pilnīgi iztiks. Tu pats bez tās neiztiksi, tas ir cits jautājums!

Viņš nodomāja par to ar niknumu un tādu kā niecības sajūtu: paskaties tikai, sīka vienība! Taču gan šinī niknumā, gan niecības sajūtā bija kaut kas netaisns, viņš pats to saprata. «Kas tas ir — iztiks vai neiztiks? Kam tas? Vai tad es lūdzu, lai mani nedemobilizē tāpēc, ka es nevaru iztikt bez frontes? Jā, es sapņoju iztikt bez tās! Esmu gatavs kaut vai rīt bez tās iztikt, ja piepeši rīt vispār viss beigtos. Ne jau tas ir galvenais, un es nemaz neesmu pie frontes pieradis. Tā vispār ir muļķība — pieradums pie frontes. Es gluži vienkārši esmu pieradis būt frontē, ja ir karš. Hospitāļos guļ dažādi cilvēki. Vieni trako tādēļ, ka viņiem vairs nebūs lemts atgriezties ierindā, bet citi, tieši pretēji, bēdājas par to, ka viņiem nenovēršami atkal būs jāatgriežas frontē, nožēlo, ka ievainojums nav pietiekami smags, lai varētu pilnīgi demobilizēt. Un, ja varētu apmainīties ar ievainojumiem, daži būtu apmainījušies. Bet ar ievainojumiem neviens apmainīties nevar, un katru pēc izrakstīšanas no hospitāļa gaida tā nākotne, kāda viņam ir nolemta. Vai tā atbilst tavām vēlmēm, vai neatbilst, to dzīve nejautā. Un nav nemaz tik vienkārši iet pret tās gribu.»

Rītā un vakarā hospitāļa gaitenī gārdz un sprakšķ skaļruņa melnais šķīvis, un visi, kas vien spēj pārvietoties, saiet un atvelkas pie tā. Katru dienu ņemam atpakaļ pilsētu pēc pilsētas-ir Kaukāzā, ir pie Donas, ir Ukrainā.

Protams, armijas pavēlnieks, atbildēdams uz tavu raportu,, var arī tevi atstāt armijā, atrast piemērotu amatu. Ja vien gribēs. Bet, lūk, ja tuvākajās dienās hospitāli likvidēs, bet ievainotos sadalīs, tad vienas dienas laikā vari atrasties ārpus armijas, arī ārpus frontes robežām. Un atgādināt par sevi nevis no-šejienes, bet no turienes rakstīt atkārtotus raportus būs jau pa pusei bezcerīgi! Var notikt arī tā: galu galā savu panāksi, bet nenokļūsi šinī armijā. Kaut tikai viss notiktu tā, kā gribas! Par roku nekas, ar tādu roku vēl var dzīvot frontē.

Viņš atcerējās artilērijas majoru, pulka štāba priekšnieku,, kurš vakar izrakstījās. Bija nokļuvis viņu palātā sakarā ar vieglu šķembas ievainojumu galvā, bet pirms tam, četrdesmit pirmā gada ziemā, pie Maskavas bija ‘zaudējis roku — savas plaukstas vietā tagad bija «kroņa», pārvilkta ar melnu ādu.

— Skaties, kā es ar to rīkojos, — vakar pirms izrakstīšanās viņš priecīgi rādīja Sincovam, veikli paķerdams un piespiezdams ar melno «kroņa» roku dažādus priekšmetus: maizes doniņu,. dvieli, papirosus, sērkociņus. Un uzrāva sērkociņus, deva aizsmēķēt, un pats dzina bārdu ar bārdas nazi, ar «kroņa» roku. pastiepdams ādu ...

Sincovs atcerējās vienroci majoru, pasmaidīja tumsā zem segas — cik labi ļaudis gan dzīvo pasaulē! — un pēkšņi juta, ka pie gultas kāds ir pienācis. Sākumā nodomāja, ka māsa — grib-ielikt termometru, tomēr, kad pabīdīja segu nost, izrādījās — pie gultas stāv hospitāļa priekšnieka politiskais vietnieks, vecākais politvadītājs, jau pusmūža gados, tas pats, par kuru viņš šodien pa jokam bija teicis Taņai, ka ir ar mieru sliktākā gadījumā stāties viņa vietā.

— Celies, kaptein! Nodzen bārdu!

— Bet es jau esmu noskuvies.

— Tad labi! Ir ieradies pavēlnieks. Staigā pa palātām,, guļošajiem izsniedz ordeņus. Apjautājās par tevi, drīz apciemos!

Sincovs apsēdās uz gultas un sāka ar veselo roku raut uz. augšu pāri apakšbiksēm uzvilktās hospitāļa kokvilnas zeķes.

— Droši vien sakarā ar tavu raportu, — politiskais vietnieks teica, zinādams par raportu, kuru Sincovs bija nosūtījis ar viņa starpniecību, un ieklausījās balsīs, kas atskanēja gaitenī. — Nāk! Sakārto gultu!

Serpiļins ienāca ar hospitāļa virsvalku mugurā, kas bija uzvilkts virs formas svārka. Aiz viņa nostājās hospitāļa priekšnieks un adjutants.

Sincovs piecēlās no gultas un izslējās.

— Priecājos, ka esi dzīvs un vesels un neesi aizsūtīts prom no mūsu armijas, — Serpiļins teica.

— Vēl nav pilnīgi vesels, biedri pavēlniek, — hospitāļa priekšnieks ierunājās aiz viņa muguras.

— Bet raportā man uzrakstījis, ka pilnīgi vesels, — Serpi-Jins atskatījās.

Adjutants nodomāja, ka viņš atskatās, kur apsēsties, un nolika ķeblīti. Tomēr Serpiļins nesēdās.

— Cik ilgi viņam vēl būs te jāpaliek? — viņš pamāja uz Sincovu, griezdamies pie hospitāļa priekšnieka.

— Ne mazāk kā divas nedēļas, ja labi dzīs.

— Skaidrs! Bet tagad jās esat brīvs, — Serpiļins teica hospitāļa priekšniekam. — Un jūs arī, — viņš pamāja politiskajam vietniekam. — Es jūs vairāk neaizkavēšu, dariet savu darbu. — "Viņš atlieca virsvalka piedurkni, paskatījās pulkstenī un griezās pie adjutanta: — Izbrauksim pēc divdesmit minūtēm. Līdz krustcelēm paņemiet no viņiem drošības dēļ «studebekeru», lai nebūtu jāsēž, kā šurp braucot.

— Sniegs birst kā no maisa, par visu ziemu uzreiz. Rada papildu grūtības» it kā mums to vēl būtu par maz! — Tie bija pirmie vārdi, ko viņš teica Sincovam, kad visi bija izgājuši. — Liecies gultā. Netēlo man, ka esi vesels.

— Jūs pats nule to sacījāt, biedri pavēlniek.

— To es teicu, ārstiem dzirdņt, lai tevi netur šeit ilgāk, kā -vajag. Bet tu izskaties vēl diezgan draņķīgi.

— Ja atļausiet, es tomēr sēdēšu, — Sincovs teica, apsēzdamies uz gultas iepretim Serpiļinam, kurš piemetās uz ķeblīša.

Serpiļins nekā neatbildēja, tikai pamāja ar galvu.

— Tavu raportu saņēmu. Pieprasīju pulka komandiera un jūsu divīzijas jaunā komandiera atzinumu.

«Tātad jau ir iecelts cits divīzijas komandieris Kuzmiča vietā,» Sincovs pie sevis nodomāja. «Interesanti, kas tad. Droši •vien tomēr Pikins.»

— Viņi ir labās domās, uzskata, ka bataljona komandiera lomā, tā sakot, esi atradis savu vietu karā. Tomēr, ar skaidru prātu apsverot, pēc tāda ievainojuma par bataljona komandieri tu vairs nederi. Nebūtu prātīgi.

— Es jau neprasos atpakaļ par bataljona komandieri, biedri pavēlniek.

— Tad jau ir vieglāk, — Serpiļins teica. — Ir tev, ir man. Baidījos, ka prasīsies atpakaļ par bataljona komandieri un nāksies tev atteikt. Kaut gan žēl, kā nekā tomēr no paša kara sākuma, no pirmajiem zilumiem un puniem esam pazīstami.

— Es uz to neatsaucos, biedri pavēlniek.

— Tu neatsaucies, taču es neesmu aizmirsis. Bet citi varianti divīzijas vai armijas štābā ir iespējami. Pieteiksies, kad būsi izveseļojies! Tad arī izlemsim. Ja armijas štābā — tad es pats izlemšu, ja divīzijas štābā, tad tas būs atkarīgs ne tikai no manis, bet arī no divīzijas komandiera.

— Tiesa-, pulkvedis Pikins mani personiski maz pazīst.

— Pikinam tur nav nekāda darīšana, — Serpiļins teica. — Pirms trim dienām apstiprinājām Artemjevu par jūsu Simt vienpadsmitās divīzijas komandieri.

— Bet kur Pikins? — Sincovs neviļus iejautājās.

— Pārnāca uz armijas štābu, — Serpiļins teica, nepaskaidrodams, par ko.

Tātad Artemjevs bija kļuvis par divīzijas komandieri, un nav iespējams prasīties tur pie viņa ar savu vienu roku, izmantojot radniecību. Tūlīt, no vienas frāzes, tiklīdz Serpiļins pateica par Artemjevu, Sincovs jau saprata, ka tagad uz divīziju atpakaļ vairs neprasīsies. Uz citu — jā, bet uz savējo — ne.

— Viss skaidrs, biedri pavēlniek. Tiklīdz izrakstīs, ar jūsu atļauju, ieradīšos.

Serpiļins paraudzījās uz viņu un pasmaidīja.

— Ka lai to saprot, ka tev viss skaidrs? Tātad varu uzskatīt sevi par brīvu? Bet ja nu man vēl gribas ar tevi parunāties un* lai cik dīvaini tas nebūtu, arī laiks vēl ir.

Sincovs tikai pasmaidīja.

— Jā, — Serpiļins nopietni teica. — Es gan toreiz nedomāju,, kad tu pie Mogiļevas ieradies manā pulkā vislielākās jezgas, laikā kopā ar to savu pinkaino fotogrāfu, ka no tevis kādreiz izaugs bataljona komandieris. Kaut gan par karavīriem nepiedzimst. Lai miera laikā izaudzinātu labu bataljona komandieri, vajag desmit gadus. Taču karam, kā saka, ir savas universitātes, un ne jau katrs mierlaika teicamnieks tās iziet tā, kā par viņu iepriekš domāts.

Serpiļins apklusa, un viņa acīs mirkli varēja lasīt kādu citu <domu, tālu no tās, ar ko viņš bija iesācis.

— Vārdu sakot, kad ieradīsies, sameklēsim tev darbu, lai tu ’karotu un augtu kā virsnieks.

To teikdams, Serpiļins pie sevis nodomāja, ka tādu viru kā Sincovs droši var ņemt armijas operatīvajā daļā. Izglītots cilvēks, ar kauju pieredzi, un, ja pat neizaugs par labu operatoru, ja viņam nebūs tādu dotību, tad viņš noderēs par štāba virsnieku, kuru droši var sūtīt uz priekšējām līnijām paskatīties un ziņot par stāvokli: ļaudis, kas paši kādreiz ir komandējuši un zina, ko nozīmē grūtības, piekrāpj retāk nekā citi. Gan aizkulsies līdz priekšējām līnijām, gan neļaus sev pūst miglu acīs, gan pareizi sapratīs un patiesi ziņos, kur kauju ugunīs īstenībā atrodas robeža starp vēlamo un iespējamo.

— Bet vai tev nav ienācis prātā, — Serpiļins jautaja, atcerēdamies Mogiļevu, — atgriezties pie tā, ar ko sāki karu?

— Nedod dievs, biedri pavēlniek, atgriezties pie tā, ar ko sākām, — Sincovs iesaucās, lai gan saprata, ka Serpiļins domā par viņa agrāko žurnālista profesiju, tomēr sirdi saviļņojusī atmiņa par to laiku nezin kādēļ pēkšņi lika sacīt šo satraukuma pilno un pat muļķīgo frāzi.

Taču Serpiļinu tā nepārsteidza.

— Par to nav un nevar būt runa, ka varētu atgriezties pie tā, ar ko sākām, — viņš teica. — Cits jautājums: cik ilgi vēl būs jākaro? Ir grūti izteikt kādus minējumus, tādēļ ka gribas tos izteikt sev par labu. Taču, lai cik ilgi vēl nāktos karot, šī ziema tik un tā ir sākums viņu galam. Bet vai tad tu gribi teikt, — viņš .atgriezās pife tā, ar ko bija iesācis, —ka esi pilnīgi zaudējis interesi par savu veco profesiju, vai arī ne?

— Nezinu, — Sincovs atzinās. — Sen neesmu par to domājis, un pagaidām nav nekādas patikas domāt.

— Ja nepatīk, nedomā. Bet vai tu nezini, kur palika tas pinkainais, kas toreiz bija tev līdzi?

— Viņš krita, — Sincovs atbildēja. — Toreiz neizkūlās no mums ārā.

— Tā tas, redz, notiek, — Serpiļins sacīja. — Par vienu domā, ka tas izglābsies, bet par otru, ka ies bojā, tomēr pēcāk izrādās viss gluži otrādi. Smakovs izgāja toreiz visu aplenkumu kā īsts komisārs, bet pēc tam paņēma viņu atpakaļ uz lektoru grupu, lidojis uz Kerču lasīt savas lekcijas, un bumba norāvusi kāju. Tagad, kā viņš man raksta, pa Sverdlovsku klunkurojot uz kruķiem, lasot politekonomiju.

— Bataljona komisārs Ļevašovs krita pašā pēdējā kaujas minūtē, — Sincovs piebilda. — To nu gan es nekad nebiju iedomājies, ka viņš nomirs manu acu priekšā!

— Jā, viņa ir ļoti žēl, — Serpiļins teica. — Pēc nāves apbalvoja ar «Sarkano Karogu», bet nav neviena, kam par to paziņot. Es viņu cienīju, kad komandēju divīziju. Bija lielisks polit-darbinieks par spīti visai savai rupjībai.

— Biedri pavēlniek, vai jums ir vēl trīs minūtes laika mani uzklausīt?

Serpiļins palūkojās pulkstenī.

— Pat piecas.

— Es jums gribēju pastāstīt par Ļevašovu. Viņš īsi pirms nāves naktī bija atnācis pie manis uz bataljonu izrunāties. Un, tā kā viņš ir miris un vairāk neviens to nezina, es domāju, ka man jums tas jāizstāsta. Domāju, ka jāizstāsta, — Sincovs vēlreiz atkārtoja.

— Tu nevelc garumā. Klāj uzreiz vaļā.

— Vienu cilvēku mūsu armijā vajag atmaskot, — Sincovs teica. — Armijas politdaļas priekšnieka vietnieku pulka komisāru Bastrjukovu.

To dzirdēdams, Serpiļins pacēla acis uz Sincovu un visas tās trīs vai četras minūtes, kamēr Sincovs, steigdamies visu pateikt šinī laikā, pastāstīja viņam par Bastrjukovu, raudzījās uz viņu ar šīm uzmanīgajām, nekustīgajām acīm, nekādi neizpauzdams savu attieksmi pret dzirdēto. Pēc tam jautāja:

& — Tas viss?

— Viss.

— Ja uzskati par pietiekami būtisku, uzraksti oficiāli visu, ko man stāstīji, Armijas Kara.padomei.

— Es nebiju domājis rakstīt, — Sincovs teica. — Es tikai nolēmu jums izstāstīt.

— Bet es tev vēlreiz atkārtoju: ja tu uzskati to par pietiekami svarīgu, uzraksti par to oficiāli, — Serpiļins nepiekāpās, un Sincovs no viņa acīm noprata, ka viņš kaut kādu iemeslu dēļ negrib ne runāt, ne arī piebilst vēl kādu vārdu vairāk par šo divreiz atkārtoto frāzi.

Sincovam pat likās, ka Serpiļina acīs parādījās tāds kā dzestrums. «Varbūt viņš mani nicina? Uzskata to par denunciāciju?» Sincovs nodomāja. Un, kā tas nereti gadījās viņa dzīvē, iedomādamies, ka pat Serpiļins viņu var pārprast un neuzticēties, Sincovs sakoda zobus, iespītējās un tiepīgi teica:

— Uzskatu par svarīgu un uzrakstīšu, lai neiziet cauri ar veselu ādu.

Un pēc spēji piemiegtām Serpiļina acīm, kas vairs nebija saltas, bet ironiskas, saprata, ka viņš to nenicina, bet vienkārši kaut kādu iemeslu dēļ negrib personiski, neoficiāli pieskarties šim jautājumam, uzskata par labāku, lai tas iet savu oficiālo papīra ceļu.

«Nē, brāl, tas viss nav nemaz tik vienkārši, kā tu iedomājies!» teica viņa ironiskais skatiens.

Serpiļins piecēlās no ķeblīša un pēkšņi ieraudzīja uz Sincova naktsskapīša pie noplūksnātu grāmatu kaudzītes pieslietu mazu Taņas fotokartīti. Viņa bija nofotografēta tieši Kremlī, ar ordeni, tūlīt pēc pasniegšanas un izskatījās drusku komiska, it kā nobijusies. Taču nekāda cita uzņēmuma viņai tik un tā nebija, un, kad pirmo reizi apmeklēja Sincovu hospitālī un jau gāja prom, pēkšņi izvilka šo uzņēmumu no formas blūzes kabatas un klusēdama iespieda viņam saujā.

Un Serpiļins tagad stāvēja un lūkojās uz šo komisko kartīti, kur Taņa bija ar Sarkanā Karoga ordeni pie krūtīm un izskatījās izbijusies.

— Ovsjaņņikova? Vai tu viņu šeit satiki?

— Satiku, — Sincovs teica tādā balsī, kas lika Serpiļinam ielūkoties viņa sejā.

Viņš paskatījās uz Sincovu, tad uz Taņas fotogrāfiju, tad atkal uz Sincovu un pēkšņi jautāja kā cilvēks, kam ir tiesības to jautāt:

— Kas tad ir, vai mīlestība?

— Mīlestība, — Sincovs apliecināja.

— Tas ir- labi, — Serpiļins teica un droši vien iedomājās par sevi, tādēļ ka Sincovu pārsteidza viņa neparastā sejas izteiksme, kas bija pretrunā ar sacīto.

— Tas ir labi, — Serpiļins atkārtoja tādā balsī, it kā kaut kas cits, par ko viņš negribēja runāt, būtu slikti, ļoti, pavisam slikti. — Veseļojies. Bet nesteidzies. Tu vēl paspēsi izkaroties atliku likām. Atpūties, kamēr ir iespējams. Bet es braukšu. Kopš tā laika, kad pieņēmu armiju, darba pārpārēm, — nav laika elpu atvilkt! — Nupat balss bija dobja un nogurusi, bet nu jau atkal viņš runāja priecīgi un skaļi, kā par lielu laimi!

Serpiļins gāja prom, taču Sincovam gribējās noskatīties tam pakaļ. Viņš pavēra durvis un ielūkojās gaitenī.

Serpiļins attālinādamies soļoja pa garo hospitāļa gaiteni lieliem, steidzīgiem soļiem, ejot plivinādams virsvalka baltos

stūrus un sagumis platajos plecos. Pa hospitāļa gaiteni soļoja viens no tiem cilvēkiem, par kuriem ļoti reti iedomā, kā gan klājas pašiem: vai tiem sieva mirusi, vai dēls kritis, vai vēl kas cits noticis, — viens no tiem cilvēkiem, par kuriem visbiežāk domā tikai tiešā sakarā ar uzdevumu, ko karš uzvēlis to platajiem pleciem, — armiju vai fronti, un, vērtējot šī cilvēka darbu, runā tikpat kā par zirgu, — var pavilkt šo vezumu vai ne.

Bet šie šķietami rupjie vārdi ir cieši saistīti ar nemiera pilnām domām par desmitiem un simtiem tūkstošiem cilvēku dzīvību, par kurām karš ir uzlicis atbildību tieši uz šī un nevis kāda cita cilvēka pleciem. Un līdzās šim neatvairāmajam un skarbajam gandrīz nevienam neatliek spēka un laika domāt par to_ divu vai trīs cilvēku dzīvībām, no kuriem sastāv vai arī kādreiz ir sastāvējusi šī cilvēka ģimene. Tos reti kāds atceras, domājot par viņu. Un viņš pats brīnītos, ja par viņu domātu citādi.

Un Sincovs, tāpat kā vairums citu cilvēku, kuri varētu būt viņa vietā, šobrīd, raudzīdamies aizejošā Serpiļina mugurā, domāja nevis par to personisko, ko pēc nostāstiem zināja par Serpiļina dzīvi, bet par to, kas likās un kas patiesībā arī bija pats svarīgākais šajā cilvēkā, kurš gāja prom pa gaiteni: labi, ka tāds cilvēks nak par armijas komandieri, tādēļ ka tāds cilvēks pavilks vezumu, — un labi pavilks — daudz labāk nekā tas, kurš bija pirms viņa ...

1960—1964

NO AUTORA

Pieliekot punktu šim darbam, gribu pateikties visiem tiem Lielā Tēvijas kara dalībniekiem kā frontē, tā aizmugurē, kuri dalījās ar mani savās atmiņās. Bez viņu biedriskās palīdzības es nebūtu uzrakstījis šo grāmatu. Divkāršu pateicību izsaku tiem, kuri lasīdami romānu vēl rokrakstā, ar saviem labajiem padomiem pasargāja mani no daudzām

kļūdām.

Константин Симонов СОЛДАТАМИ НЕ РОЖДАЮТСЯ Роман

Советский писатель Москва 1964 Издательство «Лиесма*. На латышском языке

Konstantins Simonovs ® PAR KARAVĪRIEM NEPIEDZIMST

Redaktore T. JarmoUnska. Māksi, redaktors A. Jēgers.

Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore I. Glntere. Nodota salikšanai 1967. g. 24. februārī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 5. jūnijā. Papīra formāts 60X84/16. 44,63 fiz. iespiedi.; 44,63 uzsk. iespiedi.; 45,46 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā I rbl. 49 kap. Izdevniecība «Liesma* Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2I005-D-2635. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 725.

K2

1

VC — slepenais vads.

2

Krieviski «скорый бомбардировщик».

3

— K. Simonovs

4

Partijas Maskavas pilsētas komiteja.

5

Смерть шпионам.

6

Lauka evakuācijas punkts.

7

Bamlags — Baikāla—Amūras speciālo darbu nometne.

Content

Simonovs Konstantīns Par karavīriem nepiedzimst

PIRMĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

devītā nodaļa

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TRESA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ nodaļa

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ nodaļa

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

NO AUTORA

1