Buņičs Igors

Partijas zelts

Igors Buņičs

Partijas zelts

Iebrukums

Vladimirs Iļjičs Ļeņins savos kvēlajos sapņos par pasaules revolūciju atzina, ka pirmajam solim šī sapņa īstenošanā jābūt bruņotai varas sagrābšanai kādā valstī ar tās resursiem, ekonomisko potenciālu un, dabīgi, zelta rezervēm. Jāsaka, ka ar to viņš nepavisam nedomāja Krieviju, ar tās mūžīgo ekonomisko deficītu, milzīgo valsts parādu un tukšo kasi. Ļeņins bija nolūkojis Šveici, uzskatot šo mazo valsti kā ideālu savu pasaules kundzības plānu īstenošanai. Izvietota Eiropas centrā, daudzvalodīga (gatavā Internacionāle!), ar starptautisko banku sistēmu apvijusi visu pasauli ar saviem zelta taustekļiem. Tieši Šveicei, pēc vadoņa ieceres, bija jākļūst par to bāzi, no kuras revolūcija sāks savu uzvaras maršu pa visu Eiropu, kā tarāns izsitot sev ceļu ar tūkstošiem tonnu Šveices zelta. Speciālisti domā, ka Ļeņina „Cīrihes sapņu" cēlonis bija personīgais naudas trūkums, jo pēc mātes nāves pārstāja pienākt naudas sūtījumi no Krievijas, bet nopelnīt pats sev iztikai viņš nemācēja kas arī izsauca viņam šizofrēnijas saasināšanos ar saldām vīzijām Šveices banku bruņoto seifu izskatā. Tomēr proletariāta vadoņa ķetnās nonāca nevis Šveice, bet diemžēl Krievija, kuru ātri un efektīvi pārvērta par vispasaules revolūcijas placdarmu.

Ļeņina politika bija vienkārša, tāpat kā viss ģeniālais. Tās pamatā, par ko Iļjičs nenogurstoši atkārtoja savās neskaitāmajās runās, rakstos, tēzēs un piezīmēs, bija ielikta K. Marksa „Komunistiskās partijas manifestā" izsludinātā galvenā sociālisma ideja, kuras pamatā bija tas, ka „strādniekiem nav tēvzemes" un tāpēc sociālistiem nekad un ne pie kādiem apstākļiem nav jāaizstāv valsts intereses. Šāds uzstādījums uzreiz deva spīdošus rezultātus. Šodien mēs, atmetot ideoloģisko teoriju un burvestību murgaino čaumalu, skatoties uz notikumiem pirms 75 gadiem, iespējams, pirmo reizi pamēģināsim vienkāršā un saprotamā valodā izskaidrot, kas notika 1917. gada oktobrī Krievijā. Un tad daudz saprotamāks kļūs tas, kas notika 75 gadus vēlāk 1991. gada augustā…

Un notika tad sekojošais. Izmantojot demokrātisko haosu pēc monarhijas gāšanas, lai sevi izglābtu, varu valstī sagrāba starptautiska teroristiskā organizācija, kuru finansēja Vācija. Kaut kas tāds vēsturē vēl nebija noticis. Un, kad tas izdevās, pārējai pasaulei bija pārsteigums, ne mazāks, kā tā dalībniekiem dažādu cilšu avantūristu čupiņai, kas pulcējās ap savu pusneprātīgo līderi. Vismazāk savai veiksmei ticēja tieši viņi, un tāpēc arī attiecīgi uzvedās. Turot sagatavotas ārzemju pases, gatavi jebkurā brīdī pazust no Krievijas tikpat negaidīti kā parādījušies, boļševiki sāka nacionālo bagātību izlaupīšanu, izvazājot to pa tumšiem stūriem un pārvietojot uz ārzemēm.

Sākumā tas tika darīts neprasmīgi un steigā. Neviens nezināja, vai rīt varēs turpināt laupīšanu, tāpēc visu, ko varēja, vajadzēja paņemt šodien. Paralēli vajadzēja atkratīties no kriminālajiem elementiem, kas nevēlējās dalīties laupījumā ar jauno varu, kuras lozungs „Laupi salaupīto!" uzreiz atrada atsaucību Krievijas daudzmiljonu tumšajās aprindās. Tomēr šis lozungs neaicināja viņus uz laupīšanām, par ko viņi ātri varēja pārliecināties, tā kā bez žēlastības tika nošauti uz vietas bez tiesas un izmeklēšanas.

Jaunā vara, būdama labāk organizēta un, kā bruņota banda, pavisam negribēja zaudēt dārgo laiku savu darbību juridiskam pamatojumam. Tomēr ideoloģisks pamatojums bija nepieciešams, un tas radās neprātīgi ģeniālajā slimā vadoņa galvā. Tas ar savu neizmērojamo utopiju iedvesa šausmas pat viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem. Visas vērtības, kuras tautai bija nolaupījis carisms un ekspluatatori, atņem boļševiki ar vienīgo mērķi vēlāk tās sadalīt vienādi starp darbaļaudīm, kas no šī brīža ir atbrīvojušies no jebkādiem ekspluatācijas veidiem. „Ak dievs! bailīgi iesaucāsvai tiešām tam var noticēt?" „Noticēs suņi! mierināja Dzeržinskis, un viņa acis narkotiski iespīdējās, kā briljanti, kas konfiscēti „proletariāta diktatūrai".

Patiešām noticēja! Iespējams, ka ticība pasakai, kurā labais muļķa Ivans kļuvis par caru, izdala visu savu kasi un sodīto bajāru kasi sadala visai tautai vienādi, sarīkojot tam par godu trīs nedēļu svinības, pārāk dziļi dzīvoja labajā, naivajā un vienmēr mānītajā tautā. Tos, kas šai pasakai nenoticēja, nošāva, slīcināja baržās, dedzināja baznīcās, indēja pagrabos ar gāzēm bez tiesas un izmeklēšanas. „Esiet nežēlības paraugs! mācīja Iļjičs. Nošaut, neko neprasot un nepieļaujot nekādu vilcināšanos!". Masu slepkavības, kuras pirmo reizi pasaulē boļševiki novatoriski izmantoja pret savu tautu, protams, nospēlēja savu lomu, dodot iespēju neliešu bandai, noturēt varu, un tas pārsteidza visu pasauli, kura vieglprātīgi pareģoja asiņainā režīma neizbēgamu un ātru sabrukšanu. Pasaule vienkārši nepazina šīs jaunās „boļševistiskās" metodes, un ja arī zināja, tad nekad nenoticētu, ka līdzīgas metodes var pielietot 20. gadsimtā, turklāt vēl valstī, kura pavisam nesen sevi uzskatīja par eiropeisku.

Tomēr briesmīgāks par čekistu lodēm izrādīj ās boļševiku izlaistais vispārēj ās vienlīdzības bacilis. Tieši tas pavilka Krievijas daudzmiljonu masas zem starptautisko teroristu karogiem, tieši vispārējas vienlīdzības vārdā tika īstenotas neskaitāmās ekspropriācijas, konfiskācijas, nacionalizācijas, tieši šim altārim tika nesti neskaitāmie upuri, tieši tā palīdzēja boļševikiem noturēties pie varas, un tieši tās dēļ viņu pretinieki piedzīvoja zaudējumus, mēģinot ar loģikas un saprāta spēku apstādināt nācijas trakumu; diemžēl šo diagnozi sociologi noteiks pārāk vēlu, uzskatot, ka tālāk jāstrādā psihiatriem. „Sociālisms tā ir skaudības ideoloģija", vēl 1918. gadā noteica Berdajevs, bet viņu, par laimi, neviens neizdzirdēja, savādāk, iznīcinātu uz vietas. Trakuma bacilis vai skaudības ideoloģija, vai tas, vai cits. Lai nākotnes zinātnieki noskaidro, kā uz tādu vienkāršu ēsmu uzķērās milzīgas valsts tautas, noticēdamas Dieva valstības uzcelšanai ar asiņu un laupīšanu palīdzību. Kamēr tauta noasiņojot un lejot asiņainus sviedrus, gaidīja, kad jaunie vadoņi beidzot sāks dalīt salaupītās bagātības tā, ka narkoms un veļas mazgātāja saņemtu vienādas daļas, notikumi attīstījās, kā saka, pavisam pēc cita scenārija.

Diezin vai kāds šodien saprot, ka 1918. gada oktobrī Ļeņina „izveidotā" pasaulē pirmā Strādnieku un zemnieku sociālistiskā valsts pēc savas būtības bija vācu protektorāts līdz Vācijas sabrukšanai, tas ir līdz 1918. gada novembrim. Vācieši, pateicoties Ļeņinam par Austrumu frontes sabrukumu, un pēc tam par Krievijas impērijas sabrukumu, nodrošināja savam pirmdzimtajam militāru un morālu atbalstu. Vācieši ne tikai palīdzēja ar miljonu subsīdijām vācu ģenerālštāba boļševiku sazvērestībai pret jauno un naivo Krievijas demokrātiju, viņi arī tieši piedalīj ās oktobra apvērsumā, nodrošinot ar savām „gūstekņu" vienībām Petrogradas aizsardzību no ģenerāļa Krasnova kazakiem un vadot Maskavas Kremļa bombardēšanu un ieņemšanu.

Pateicoties labdariem ar Brestas mieru, atdodot vācu okupācijai gandrīz vai pusi bijušās Krievijas impērijas Eiropas daļu. Pretim Ļeņins saņēma absolūtu rīcības brīvību viņa bandas kontrolētajā teritorijā. Tomēr viņiem nebija saprašanas, cik laika šai kontrolei ir atvēlēts. Vācieši pamazām sāka saprast, kādai kompānijai viņi ir palīdzējuši tikt pie varas Krievijā, ar šausmām raugoties uz boļševiku metodēm, ieviešot apsolīto laimi viņu j ūgā nokļuvušajiem iedzīvotājiem, un sāka domāt, vai nevajadzētu nomainīt šo briesmīgo režīmu ar kaut ko citu, pieklājīgāku. Principā, to bija ļoti viegli izdarīt: vācu karaspēkam bija nepieciešams no 48 līdz 72 stundām, lai okupētu Petrogradu un Maskavu. Tomēr, saņēmuši nedzirdētu dāvanu Brestas miera veidā, kurš viņiem nerādījās vislabākajā sapnī, risinot sarunas ar pirmsboļševistiskās Krievijas dažādu politisko grupējumu pārstāvjiem, ar dzīvi palikušajiem imperatora nama locekļiem, Pagaidu valdības un ģeneralitātes pārstāvjiem un piedāvājot savu palīdzību boļševiku gāšanā, vācieši uzstādīja vienīgo noteikumu: apstiprināt Brestas miera punktus! Visi ar šausmām atteicās no šī noteikuma, bet vācieši neparko nepiekāpās. Vienus pazudināja alkatība, citus godīgums.

Ļeņins zināja par vāciešu intrigām aiz savas muguras un nervozēja, ar bailēm katru dienu gaidot, ka vācu durkļi nometīs viņu no Viskrievijas troņa tikpat ātri, kā uzcēla. Situācija neļāva zaudēt laiku, un jāatdod visa cieņa Ļeņinam kā „barvedim" ar dzelzs nerviem, kurš neļāva izklīst no sev tuvajām aprindām mirstošajiem no bailēm un panikā krītošajiem līdzdalībniekiem.

Vēlāk atklātā privātā vēstulē Nikolajs Buharins ar sajūsmu atcerējās: „Kurš gan cits, ja ne Ļeņins, sākumā apzadzis eserus, pēc tam arī meņševikus, sadeva tiem visiem pa galvu, paņēma rokās rungu un pat ar mums sāka runāt tikai pēc tam, kad pats visu bija izlēmis. Mēs klusējām un pakļāvāmies, un viss, pretēji teorijai un programmai, iznāca lieliski! Deņikins jau bija pie Tulas, mēs kravājām čemodānus, kabatās jau bija viltotās pases un ,,peti-meti", turklāt, es kā liels putnu mīļotājs, nopietni biju nolēmis doties uz Argentīnu ķert papagaiļus. Bet Ļeņins bija pilnīgi mierīgs un teica, un pareģoja: „Situācija ir tāda, ka sliktāk nevar būt. Bet mums vienmēr ir veicies un veiksies arī turpmāk!"

Kas tie tādi „peti-meti", kurus boļševiki gatavojās izvest no valsts, nospraužot maršrutus pat līdz Argentīnai?

Tikko kā nostiprinājušies pēc apvērsuma Petrogradā, kad vācu „internacionālisti" vēl bija ierakušies Pulkovas augstienēs, un līnijkuģis „Zarja svobodi" (bijušais „Imperator Aleksandr II") ar saviem divpadsmit collu lielgabaliem noslaucīja Pēterburgas dienvidu pieejas, Ļeņins, vēl nezinot, kā viss beigsies, ar viņam piemītošo cinismu jau paziņoja par „sarkangvardu uzbrukumu kapitālam". Izlaupīja pilis, ieskaitot Ziemas pili[1], sagrāba bankas, juvelieru veikalus, lielu tirdzniecības uzņēmumu kases, privātās pašpalīdzības kases, rūpnīcu banku filiāles.

Sākumā viss negāja tik gludi, kā gribējās. Šur tur vēl atšaudījās bruņotā apsardze, šur tur pretestību izrādīja privātpersonas, šur tur nevarēja atrast zelta un dārglietu glabātuves vai arī atslēgas no seifiem, šur tur, nedomājot par sekām, drosmīgi pretojās neapbruņoti banku darbinieki un Finanšu ministrijas ierēdņi, cilvēki, kā likums, gados, jo visu jaunatni bija aprijis karš. Bet tas bija tikai sākumā.

Atvilkuši elpu, atskatījušies un sapratuši, ka neviens viņiem nopietni netraucēs un neizrādīs organizētu pretestību, boļševiki sāka rīkoties metodiskāk, un arī mērķtiecīgāk. 1917. gada 13. novembrī Ļeņins izdod sekojošu pavēli: „Valsts bankas darbinieki, kuri atteiksies atzīt Strādnieku un zemnieku valdību Tautas Komisāru Padomi, un nodot bankas lietas, ir jāarestē. (Parakstījuši) Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs: V. Uļjanovs (Ļeņins); Tautas Komisāru Padomes sekretārs: N. Gorbunovs".

Konflikta pamatā bija divi apstākļi. Pirmkārt, bankas nevēlēšanās atklāt savu zelta glabātuves vietu, otrkārt, atteikšanās izpildīt Ļeņina rīkojumu par viņa personīgā konta atvēršanu un pārskaitīt uz to no bankas aktīviem piecus miljonus zelta rubļu ar sekojošu pieprasījumu pārskaitīt uz šo kontu jebkādu summu bez jebkādām tiesībām atteikties. Naudu no šī konta varēja noņemt tikai pats Ļeņins vai Gorbunovs. Reizē ar Valsts bankas darbiniekiem sagūstīja arī galvaspilsētas visu komercbanku un privātbanku darbiniekus. Jāizrāda cieņa vienkāršajiem Krievijas finanšu iestāžu darbiniekiem, no kuriem liela daļa palika nezināmi. Atrodoties arestā, tie tika pakļauti spīdzināšanām un apsmieklam, viņi līdz galam cīnīj ās par desmitiem gadu veidoto Krievijas finanšu sistēmu, tomēr neviens pasaules finansists nevar nostāties pretī bruņotai laupīšanai, kas noorganizēta pašā augstākajā valsts līmenī.

Pilnīga nesodāmība un globāla bezatbildība ļāva paplašināt laupīšanas robežas. Decembrī pasludina Krievijas Valsts bankas „nacionalizāciju", kā arī visu privāto un komercbanku ekspropriāciju. Ar papildus dekrētu 1917. gada 23. decembrī tiek pārtrauktas akciju un paju dividenžu izmaksas privātajām iestādēm, kā arī operācijas ar vērtspapīriem. Visas Krievijas bankas tiek likvidētas, banku darbību pasludina par partijas monopolu kā vienīgo tā saucamo „tautas banku". Izpildvaras pārstāvjiem boļševiku kontrolētajā teritorijā „tiek piešķirtas tiesības konfiscēt, rekvizēt, sekvestrēt, piespiedu kārtā sindicēt dažādas rūpniecības un tirdzniecības nozares un veikt citus pasākumus ražošanā, sadalē un valsts finansēšanā".

1917. gada novembrī sākās rūpniecības uzņēmumu konfiskācija „tautas labā". Tā sākās ar Ļikinskas manufaktūru. 1917. gada 9. decembrī Tautas Komisāru Padomes sēdē, kuru vadīja Ļeņins, tika pieņemts lēmums par Simskas Akciju sabiedrības kalnu rūpnīcu īpašumu konfiskāciju, 27. decembrī pieņēma dekrētu par Serginskas-Ufaļeiskas un Kaštinskas kalnu apgabalu akciju sabiedrību, Antaras aeroplānu rūpnīcas īpašuma konfiskāciju un par Putilova rūpnīcas pāreju „tautas" īpašumā. Valsts nacionālo bagātību izlaupīšana notika ātri, ar pieaugošu efektivitāti un neaprobežojās ar pasaulē zināmām lielajām bankām un akciju sabiedrībām. Ar mednieka azartu, kurš negrib vaļā palaist medījumu, kaut arī sīku, Ļeņins pavēl Dzeržinskim ātri uzņemt uzskaitē visas personas, kurām potenciāli varētu būt vienalga kādas ģimenes vērtības un naudas uzkrājumi.

Pie tām bija pieskaitāmas:

„1. Personas, kas piederēja pie bagāto šķirām, kuru mēneša ienākumi bija 500 rubļi un vairāk; pilsētu nekustamo īpašumu, akciju un naudas summu virs 1000 rubļiem īpašnieki, banku, akciju sabiedrību, valsts un sabiedrisko iestāžu darbinieki. Šīm nosauktajām grupām 24 stundu laikā (Ļeņins nevarēja izturēt, kaut tikko izveidotās politiskās policijas šefs bija spiests šo termiņu nomainīt ar 3 dienām) bija jāiesniedz māju komitejām iesniegums par saviem ienākumiem trijos eksemplāros, par darbavietu un nodarbošanos ar savu parakstu un jānorāda adrese.

2.   Māju komitejas apstiprina šos iesniegumus ar savu parakstu, atstājot vienu eksemplāru sev un divus pārējos iesniedzot Pilsētas pārvaldē un Iekšlietu Tautas Komisariātā (NKVD[2]).

3.    Personas, kuras nepilda esošo likumu (neiesniedzot iesniegumu vai norādot par sevi nepareizu informāciju)…tiek sodītas ar naudas sodu līdz 5000 rub.[3] par katru izvairīšanos, ieslodzījumu cietumā līdz vienam gadam vai nosūtot uz fronti, skatoties pēc vainas pakāpes.

4.  Personām, kuras norādītas 1. punktā, pie sevis pastāvīgi jābūt augstākminēto iesniegumu kopij ām, māju komitejas vai priekšniecības un vēlēšanu iestāžu izdotām apliecībām.

5.   Šīm personām nedēļas laikā no likuma izdošanas dienas, jāiegādājas patērētāju strādnieku kartiņas (tiek pievienots paraugs), lai veiktu iknedēļas ienākumu un izdevumu uzskaiti un, lai izdarītu ierakstus komiteju un iestāžu izdotajās apliecībās…".

Tāpat kā visi ļeņiniskie dokumenti, arī šis ir sastādīts atbilstoši izvirzītajam uzdevumam. 500 rubļu un augstāks ienākums mēnesī sit pa tirgotājiem, sākot no ļoti vidēja, un pa inteliģenci, sevišķi pa tās radošo daļu advokātiem, žurnālistiem, izdevējiem. Bet nekustamais īpašums virs 1000 rubļiem uzreiz aptver visus sīkīpašniekus mazo tirgotavu, mazdārziņu, Viborgas puses māju īpašniekus. Šis dokuments pēc būtības un satura atgādina vācu okupācijas iestāžu pavēles par ebreju reģistrāciju[4]. no tā pūš neapstrīdams pierādījums tam, ka valsti bija okupējuši nekaunīgi un nežēlīgi iekarotāji, kaut maz kāds toreiz to spēja saprast. Bet ar to ļeņiniskās tieksmes nebeidzās. Ko lai dara ar tiem, kuriem ienākumi ir mazāki un nekustamais īpašums ir nevis 1000 rubļu vērtībā, bet teiksim 25? Un vadonis beidz savu slaveno vēstījumu biedram Dzeržinskim ar slaveno 7. punktu, ar parastu spīdumu apliecinot savu leģendāro ģenialitāti:

„7. Personas, kas neatbilst 1. punkta nosacījumiem, māju komitejām iesniedz iesniegumu vienā eksemplārā par saviem ienākumiem un darbavietu, apsoloties turēt pie sevis šī iesnieguma kopiju, ko apstiprinājusi mājas komiteja".

Ko tur skaidroties! Ja laupīt, tad visus pēc kārtas. Pie tiem, kuriem muļķības pēc piereģistrējās, bet nebēga nakts vidū pāri pa Somu jūras līča ledu vai uz dienvidiem, kas nepavisam nebija vienkārši, uzreiz ielauzās ar kratīšanām. Šīs kratīšanas reizēm turpinājās mēnešiem, kā, piemēram, pie juveliera Nikolajeva vai inženiera Kuravska. Uzlauza sienas, grīdas, salauza mēbeles, saimniekus piekāva, spīdzināja, viņu acu priekšā izvaroja meitas un mātes, mocīja bērnus. Ja beigās kaut ko arī atrada, kaut vai zelta medaļu par ģimnāzijas pabeigšanu, tad ģimenes galvu aizveda uz cietumu (bieži uz visiem laikiem), un ģimeni izsvieda uz ielas…

Krievijā, tāpat kā citās valstīs, simtiem tūkstošu cilvēku bija pieraduši turēt savus naudas uzkrājumus bankās, izmantojot individuālos seifus vai, kā tos toreiz sauca, tērauda kastes. Uz šīm kastēm pārskaitīja honorārus, akciju dividendes, kapitāla procentus utt. Par cik noguldījuma noslēpums ir bankas darbības pamats, tad tērauda kastu īpašnieku uzvārdi bieži nebija zināmi bankas darbiniekiem. Bija zināms tikai šifra un atslēgas numurs. Boļševiki, sagrābjot bankas, protams, varēja visas šīs kastes uzlauzt un iztīrīt, bet tas būtu primitīvi. Interesantāk būtu izķert arī visus individuālo seifu īpašniekus, par cik dabīgi būtu paredzēt, ka tur glabājas ne visa īpašnieku nauda. Rezultātā, 1917. gada 14. decembrī Ļeņins apstiprināja VCIK lēmumu „Par tērauda kastu revīziju", kurā teikts:

„1. Visa nauda, ka glabājas banku tērauda kastēs, jāieskaita klienta tekošajā kontā Valsts

bankā.

Piezīme. Zelts monētās un stieņos tiek konfiscēts un nodots valsts zelta fondā.

2.      Visiem tērauda kastu īpašniekiem pēc izsaukuma jāierodas bankā ar atslēgām un j āpiedalās tērauda kastu revīzij ā.

3.   Visi īpašnieki, kuri neieradīsies trīs dienu laikā, tiks uzskatīti, ka ļaunprātīgi izvairās no revīzijas.

4.    Kastes, kas pieder personām, kuras ir ļaunprātīgi izvairījušās, jāatver izmeklēšanas komisijas klātbūtnē. Šīs komisijas nozīmē Valsts bankas komisāri, un visu mantību, kas tajās atrodas, konfiscē Valsts banka tautas labā".

Cilvēkus, kas ieradās uz revīziju, nekavējoties arestēja un izsita no viņiem atlikušo mantību kopā ar dvēseli.

Paralēli valsts aplaupīšanai tika veikti pasākumi, lai neviens šim procesam netraucētu. Protams, ka vislielāko satraukumu izraisīja virsnieki, kas tikai Petrogradā vien bija ap 50 tūkstošiem. Pēc armijas sabrukuma un saņemtās pavēles par tās atlaišanu viņi dzīvoja māj ās, sapņodami pārlaist šo briesmīgo laiku un lielākais vairākums nedomāja ne par kādu aktīvu darbību. Viņiem pilnībā pietika ar Pasaules kara četriem gadiem. Bet tā nenotika. Iznāca likums, kas piedāvāja ar nošaušanas draudiem uz vietas visiem virsniekiem reģistrēties. Tos, kuri ieradās uz reģistrāciju, ielādēja baržās, tās izveda līcī un visas tur nogremdēja. Tieši tad arī radās slavenais termins „revolūcijas hidra". „Hidru" izveidoja sekojoši. Trīs vai četrus virsniekus salika kopā ar mugurām, sasēja kopā ar virvēm, pēc tam iemeta ūdenī. Tie, protams, bija izņēmuma gadījumi, kad čekistiem gribējās uzjautrināties. Parasti vienkārši slīcināja vai nošāva, kā bīstamus šķiras ienaidniekus, ne uz minūti neatraujoties no galvenā uzdevuma nodīrāt Krieviju līdz kauliem.

Pārbiedētie Krievijas ziemeļu un centrālo guberņu iedzīvotāji tūkstošiem metās bēgt uz dienvidiem, mēģinot izlauzties uz Ukrainu, kuras patstāvība tika garantēta ar Bresta miera līgumu, ko nodrošināja vācu karaspēks, kuru izvietoja kordona joslā gar KPSFR robežu no Ukrainas līdz Baltijai, apsargājot, no vienas puses boļševikus pret iebrukumu no ārpuses un nepieļaujot viņiem pašiem paplašināt savas teritorijas robežas. Bēgļus cauri nelaida, sūtīja atpakaļ, tos, kuri izlauzās, atdeva atpakaļ, un jau darboj ās Ļeņina dekrēts „par nelikumīgu robežas pāreju", kurš paredzēja nošaušanu. Boļševiku okupētajās teritorijās palikušie daudzu cilvēku radinieki un draugi izmisumā bombardēja ar petīcij ām Ukrainas hetmanisko valdību, lūdzot iejaukties un palīdzēt viņiem izrauties no komunistiskās „paradīzes".

Ukrainas valdība vērsās ar lūgumu pie vāciešiem. Tie izzondēja augsni Maskavā caur savu vēstnieku Mirbahu. Par izbrīnu vāciešiem, Ļeņins šo priekšlikumu uzņēma gandrīz vai ar sajūsmu. Ja hetmaniskā valdība tā rūpējas par „parazitējošajām šķirām", tad padomju valdībai nav nekādu pretenziju, lai izsūtītu uz Ukrainu vienalga cik cilvēku, bet… ne par brīvu. Lai Kijevā sastāda sarakstus ar uzvārdiem un adresēm un nosūta tos uz Maskavu. Par katru bēgli jāmaksā 2000 sterliņu mārciņas vai zeltā. Ļeņins pieļāva, ka var maksāt arī ar labību. Tikai pasteidzieties, laiks iet. Vadoņa pēdējie vārdi saturēja tik caurspīdīgu mājienu, ka drīz vien no Ukrainas uz ziemeļiem devās ešeloni ar labību, kurus visa Krievija toreiz sauca par „hetmaņa ešeloniem". Tie deva brīvību un dzīvību daudziem nolemtajiem. Uz dienvidiem virzījās vilcieni, piebāzti ar bēgļiem, kuriem bija radinieki un draugi Ukrainā. Pierobežas stacijās bēgļus izkratīja, aptīrot līdz diegiem. Vilcieni diennaktīm stāvēja. Nebija nekādu garantiju. Jebkuru varēja negaidīti arestēt, vai arī nošaut tur pat uz perona.

Bet tie, kā saka, bija tikai ziediņi. Ļoti bagātu cilvēku Krievija nebija nemaz tik daudz un viņi bija zināmi. Cilvēki ar vidējiem ienākumiem, par kuriem ar tādu iekāri Ļeņins rakstīja Dzeržinskim, bija vairāk, tomēr arī viņi sastādīja samērā mazu procentu no iedzīvotāju kopēj ā skaita. Tāpēc viņus bija viegli aplaupīt un iznīcināt, un jāatzīst, ka viņiem nebija nekāda sabiedrības atbalsta, jo skaudības ideoloģija darīja savu darbu.

Bet pastāvēja desmitiem miljoni sīkīpašnieki-darbarūķi: seglinieki, ādmiņi, kurpnieki, vaskinieki, namdari, galdnieki, luksusa mēbeļu galdnieki, monētu kalēji, stikla pūtēji, jumiķi, krāšņu mūrētāji, pauninieki, gateristi, grāmatsējēji, zelta izšuvējas, mežģīņu darinātājas, fotogrāfi, svētbilžu gleznotāji īsāk sakot, visa valsts pašnodarbinātā iedzīvotāju daļa. Ar milzīgu darba mīlestību un pilnīgi neticamu meistarību (paņemiet kaut vai vecos grāmatu sējumus un mežģīnes), ļoti spēcīgas konkurences apstākļos tiem ilgajos gados izdevās uzkrāt kaut kādu naudu. Viņi visi sevi uzskatīja par darbaļaudīm, kuru personā un vārdā uzstāj ās boļševiku banda. Atšķirībā no rūpnīcu strādniekiem, kuriem, kaut arī bija gara, bet fiksēta darba diena, tie strādāja dienu un nakti, atļaujoties sev brīvdienas tikai uz Ziemassvētkiem un Lieldienām. Kas tad bija darbaļaudis, ja ne viņi? Viņi tā uzskatīja, bet izrādījās, ka pilnīgi veltīgi. Boļševiki nevarēja justies apmierināti neaplaupot tos. Pārāk daudz bija Krievijā darbaļaužu, un visi kopā viņi varēja papildināt partijas kasi gandrīz par pusi, ko izdevās izpurināt no lielburžuāzijas un inteliģences.

Interesanti, ka tieši pret šiem sīkīpašniekiem-darbarūķiem Ļeņins izjuta daudz lielāku naidu, nekā pret lielajiem kapitālistiem. Tas notika tāpēc, ka „pasaules proletariāta vadonis", būdams gudrāks un viltīgāks par visiem saviem līdzzinātājiem kopā ņemtiem, skatīj ās nedaudz tālāk par saviem cīņu biedriem. Ja tie, izpildot viņiem uzticēto uzdevumu aplaupīt Krieviju līdz diegiem un būt pastāvīgā gatavībā nekavējoši pazust ar savu fantastisko laupījumu, tieši tam arī veltīja savu enerģiju un „revolucionāro bravūrību", tad Ļeņins, uzmanīgi sekodams situācijai valstī un pasaulē, jau ieraudzīja teorētisku iespēju noturēties pie varas. Amerikas Savienoto Valstu iestāšanās karā padarīja ķeizariskās Vācijas stāvokli, neskatoties uz to, ka nebija austrumu frontes ar katru dienu arvien smagāku, tādējādi tuvinot Vāciju ekonomiskai un militārai katastrofai, un sekojoši kapitulācijai. Tas savukārt nozīmētu Brestas līguma anulēšanu un „Padomju Republikas" pārvēršanu no vācu protektorāta par pavisam kaut ko patstāvīgu un neparedzamu. Līdz šai dienai vajadzēja nonākt attiecīgi sagatavotiem, tāpēc pilnībā nepietika likvidēt tikai buržuāziju un inteliģenci. Tas bija viegli un vienkārši. Tagad uzdevums bija sarežģītāks, bet, kā zināms, nav tādu uzdevumu, kuri boļševikiem nebūtu pa spēkam.

„Galvenais sociālisma ienaidnieks, teica Ļeņins, ir sīkburžuāziskā stihija, un turpināja, „Sīkajiem buržujiem ir vairāku tūkstošu naudas rezerves, kas iekrāta „taisnīgi" un, sevišķi „netaisnīgi"… Nauda tā ir apliecība sabiedrības bagātību saņemšanai, un sīko īpašnieku daudzo miljonu slānis stipri tur šo apliecību, slēpjot to no valsts, neticot nekādam sociālismam un komunismam. Sīkais buržujs, kas glabā tūkstošus, ir ienaidnieks, un šos tūkstošus viņš vēlas izmantot savā labā". Ļeņinam nedod mieru citu kabatās esošā nauda! Un lietas būtība bija ne tikai naudā, kaut naudu, neapšaubāmi vajadzēja atņemt pirmām kārtām. Sīkie īpašnieki (ieskaitot arī zemes īpašniekus) tie ir milzīgas valsts pašnodarbinātie iedzīvotāji. Pašnodarbinātie, un tāpēc arī patstāvīgie. „Pasaules proletariāta" vadoņa tālais mērķis bija ne tikai aplaupīt, bet arī pavisam atņemt patstāvību, pārvēršot par vergiem, par paklausīgu mehānismu, kas izpilda viņa gribu. Ļeņins, nekaunoties, pamācīja savus līdzdalībniekus, kā ieviest dzīvē savus grandiozos plānus.

„Maizes monopols, maizes kartiņa, vispārēja darba klausība ir pats spēcīgākais uzskaites un kontroles līdzeklis proletāriskās valsts un visvareno padomju rokās. Šis kontroles līdzeklis un piespiedu darbs ir spēcīgāks par konventa likumiem un giljotīnu. Giljotīna tikai iebaidīja, tikai salauza aktīvo pretestību. MUMS AR TO IR PAR MAZ. Mums jāiebaida kapitālisti ne tikai tā, lai tie sajustu proletāriskās valsts pārspēku un aizmirstu domāt par aktīvu pretošanos. Mums jāsalauž arī pasīvā pretestība, kas, neapšaubāmi, ir vēl vairāk bīstamāka un kaitīgāka pretestība. Mums jāpiespiež strādāt jaunos valstiski organizējošos rāmjos. Un mums priekš tā ir līdzeklis. Šis līdzeklis ir maizes monopols, maizes kartiņa, vispārēj ā darba klausība".

Skaidrāk nepateiksi. Ja izdosies noturēties pie varas (un arī lai noturētos), nepieciešams vienās rokās sakoncentrēt visas valsts bagātības (kas arī tiek darīts), visa maize, visi produkti, visa apdzīvojamā platība, vispār, viss, no kā ir atkarīga vienkārša izdzīvošana, bet pēc tam to sadalīt tā, ka tikai par maizes kartiņu izbadējies un ar badu pazemots cilvēks ietu strādāt un darītu visu, ko viņam pavēlētu. Ģeniāli un vienkārši. Tomēr ne pavisam nav skaidrs, uz ko šis spīdošais princips tiek piemērots. Vārds „kapitālists", „buržujs", „kulaks" kaut kādi nenoteikti jēdzieni, un arī pats Ļeņins, sapinies birkās, nekādi šos j ēdzienus nevarēja precīzi apzīmēt novērtējot pēc ienākuma, algas, vispārīgā stāvokļa, nolaižot ienākumu zemāko robežu, lai noteiktu „bagātās šķiras", līdz 100 rubļiem mēnesī. Un lai nevienam nepaliktu šaubas, kurš tad tomēr skaitās galvenais laupīšanas un vardarbības objekts, Ļeņins, bez jebkādiem noklusējumiem, izskaidro:

„No darba klausības piemērošanas bagātajiem varai jāpāriet, pareizāk, vienlaicīgi jāpiemēro atbilstoši principi (maizes kartiņa, darba klausība un piespiešana) strādnieku un zemnieku vairākuma rokās… Jātiecas sasniegt pakļautību ar ievēlētu vai nozīmētu padomju vadītāju, diktatoru bezierunu vienvadību, kuri apgādāti ar diktatoriskām pilnvarām…"

CK locekļiem no bailēm drebēja lūpas. Tā nav šķiru cīņa, tas ir karš, kas pieteikts visai tautai. Pirmkārt, tas ir bīstami, otrkārt… „Kas paliks pāri no Krievijas? šausmās šļupstēja uzticīgais Bončs-Brujevičs. Tas nozīmē pilnīgi iznīcināt Krieviju tādu, kāda tā pastāvēja 1000 gadus…

Ar strauju kustību Ļeņins iebāž lielos pirkstus vestes izgriezumā, žakete atveras, acu spraugas asi un nelaipni skatās uz SNK[5] lietu pārvaldnieku. Pārējie klusē.

„Atcerieties, dārgais, saka Ļeņins vēršoties pie Bonča-Brujeviča, bet tā, lai dzirdētu visi, atcerieties UZ KRIEVIJU ES VARU UZSPĻAUT, JO ES ESMU BOĻŠEVIKS!" Šis Ļeņina iemīļotais teiciens kļuva par viņu līdzgaitnieku devīzi, kuri mīlēja to atkārtot vietā un nevietā, kamēr Josifs Visarionovičs viņiem neaiztaisīja rīkles ar lodēm, par cik šī briesmīgā frāze negāja kopā ar Staļina „ķecerīgo" teoriju par iespēju „uzcelt sociālismu vienā valstī". Tātad karš bija pieteikts. Vienā mirklī tika izjaukta visa, desmitiem gadu veidotā, pilsētu infrastruktūra, pazuda visi tirdzniecības veidi, beidza pastāvēt pakalpojumu sfēra. Māju un viesnīcu īpašniekus, kuriem neizdevās aizbēgt, vai nu nogalināja, vai arestēja, vai, labākā gadījumā, izsvieda uz ielas. Caur izsistām vai ar finieri aizsistām vitrīnām uz tukšajām sniegotajām ielām raudzīj ās agrāk visā Eiropā slavenie veikali un restorāni, pirmklasīgie hoteļi, viesnīcas un klubi. Bet ne tikai tie. Veikali, tirgotavas, iebraucamās vietas, darbnīcas un ateljē, mēbelētās istabas un pansionāti viss beidza pastāvēt. Dabīgi, ka no tirdzniecības pazuda viss, un vispirms maize.

„Kas ir buržuāzijas apspiešana? skaidroja Ļeņins. Muižnieku var apspiest un iznīcināt ar to, ka tiek iznīcināts muižas zemes īpašums un zeme tiek nodota zemniekiem. Vai var apspiest un iznīcināt buržuāziju, ja tiek iznīcināts lielais kapitāls? Jebkurš, kurš ir mācījies marksisma ābeci, zina, ka tā apspiest buržuāziju nevar, ka buržuāzija rodas preču ražošanas rezultātā. Zemnieks šajos preču ražošanas apstākļos, kuram ir simtiem pudu lieka labība, ko tas nenodod valstij, un spekulē. Kas tas ir? Vai tā nav buržuāzija? Tas ir briesmīgi, tas apdraud sociālo revolūciju". Un, protams, iznīcinot valstī visu tirdzniecības sistēmu, jebkuru pārtikas pārdošanu nekavējoties pasludināja par spekulāciju (brīnišķīgs vārds, kurš parādes solī gāja uz komunismu režīma pastāvēšanas visus 74 gadus, pārdzīvojot pašu režīmu un, liekas, nodrošinot mūsu valstī sev nemirstību).

Jau 1917. gada 10. novembrī spekulanti tiek pasludināti par tautas ienaidniekiem, un trīs mēnešus vēlāk, Ļeņina parakstītajā dekrētā, tiek dots skaidrs norādījums: „spekulantus… jānošauj nozieguma vietā".

Uz māju sienām, uz žogiem, uz laternu stabiem visur parādīj ās pavēles: „Visa īpašuma konfiskācija un nošaušana draud visiem, kas sadomās izvairīties no pastāvošajiem un padomju varas izdotajiem likumiem par maiņu, pārdošanu un pirkšanu…"

Par briesmīgā laikmeta murgaino realitāti ir rakstījusi Zinaīda Gipiusa: „… spēkā esošajiem neskaitāmajiem (dažreiz arī pretrunīgajiem un juceklīgajiem, bet vienmēr draudošajiem) dekrētiem, viss tika „nacionalizēts" „boļševizēts". Viss skaitījās piederošs „valstij" (boļševikiem). Nerunājot par vēl palikušajām fabrikām un rūpnīcām, visas tirgotavas, visi veikali, visi uzņēmumi un iestādes, visas mājas, viss nekustamais īpašums, gandrīz viss kustamais (lielais) tas viss, pēc idejas, pārgāja valsts pārvaldībā un īpašumā. Dekrēti tika virzīti arī šīs idejas ieviešanas virzienā. Nevar teikt, ka ieviešana gāja gludi. Beigu beigās, tā vienkārši bija vēlēšanās visu pievākt. Un vairumā gadījumu, kas tika pasludināts par „nacionalizētu", beidzās ar izpostīšanu un iznīcināšanu.

Sagrābtie veikali, uzņēmumi un rūpnīcas tika slēgtas, privātās tirdzniecības sagrābšana vispār noveda pie jebkādas tirdzniecības pārtraukšanas, pie visu veikalu slēgšanas un attīstīja briesmīgu nelegālo, spekulatīvo, zagto mantu tirdzniecību. Boļševiki uz to bija spiesti skatīties caur pirkstiem un tikai periodiski graut un gūstīt pircējus-pārdevējus uz ielām, privātās telpās, tirgos. Tirgi, kas visiem bija vienīgais pārtikas iegūšanas veids, arī bija nelegāli. Teroristiski uzbrukumi tirgiem, ar šaušanu un nonāvēšanu, parasti beidzās ar pārtikas izlaupīšanu tās vienības labā, kura veica uzbrukumu. Pārtiku vispirmām kārtām, bet tā kā nav mantas, kas tirgū nav sastopamas, tad pievāca arī pārējo: durvju kliņķus, bronzas svečturus, senas bībeles samta iesējumā, mēbeļu tapsējumus… Mēbeles arī skaitījās valsts īpašums, tā kā dīvānu zem grīdas nenoslēpsi, tad cilvēki nodīrāja tapsējumu un mēģināja pārdot kaut par pusmārciņu salmu maizes… Vajadzēja redzēt, kā spiedzot, kliedzot un vaidot tirgotāji metās katrs uz savu pusi tikai izdzirdot, ka tuvojas sarkanarmieši! Katrs grāba savus krāmus… bēga, grūstījās, līda tukšos pagrabos, izsistajos logos. Tur arī steidzās pircēji, jo Padomju valstī pirkt bija ne mazāks noziegums kā pārdot, kaut gan pats Zinovjevs zināja, ka bez šī nozieguma Padomju valsts pavalstnieku trūkuma dēļ beigtos pēc 10 dienām.

Krieviju tagad komandē niecīgs cilvēku bariņš, pret kuru visa pārēj ā iedzīvotāju daļa, milzīgais vairākums, attiecās negatīvi un pat naidīgi. Iegūstam ainu, ka Krievija ir svešzemju okupācijas jūgā. Latviešu, vācu, austriešu, ungāru un ķīniešu pulki papildina šo ainu. No latviešiem un mongoļiem izveidota boļševiku personīgā apsardze. Ķīnieši nošauj arestētos un sagūstītos. (gandrīz vai uzrakstīju „notiesātos", bet notiesāto nav, jo sagūstītajiem tiesa nenotiek. Tos vienkārši tāpat nošauj)… Kāpēc ne mongoļu jūgs?

Tā notikumi risinājās okupētajās pilsētās. Bet Krievija ir agrāra zeme, un lielākais vairums tās iedzīvotāju, tās barotāji ir daudzmiljonu zemnieku armija, kuru nevarēja ne aplaupīt, ne nospiest, ne iznīcināt, jo bez zelta monētām krātuvītēs, kas, kā atceramies, izsauca Ļeņinam dusmas un nedeva mieru, un, kuras īpašumā bija spēcīgs zelta ekvivalents labība. Bez labības monopola pasaules proletariāta vadonis nezināja, ko darīt tālāk, „ja boļševikiem izdosies noturēt varu". Ja tajā periodā iespēja noturēties pie varas bija diezgan šaubīga, tad bija pilnīgi neiespējami atstāt neaplaupītu tik lielu sagūstīto iedzīvotāju daļu.

Ļeņina izstarotā masu neprāta enerģija pateica priekšā optimālos risinājumus. „Mūsu svarīgākais uzdevums, deklarēja vadonis, sākumā uzrīdīt zemniekus muižniekiem, bet pēc tam, un pat ne pēc tam, bet tieši tajā pašā brīdī uzrīdīt strādniekus zemniekiem!".

Vajadzēja ne tikai vienkārši uzrīdīt dažādas iedzīvotāju kategorijas vienu otrai, kas boļševiku valodā saucas par šķiru cīņu, bet šīs cīņas troksnī aptīrīt līdz diegiem visus šīs „cīņas" dalībniekus. Tāpēc, ka jautājums, griez kā gribi, tika uzstādīts pilnīgi atklāti: vajadzēja zemniekam atņemt tiesības pārdot savus graudus un vienkārši sagrābt tos valsts vārdā, nesamaksājot, dabīgi, ne kapeiku. To varēja izdarīt tikai vienā veidā ar spēku, jo neviens neparedzēja, ka zemnieki tā vienkārši par velti, atdos savu labību. Tāpēc ātri sāka formēt pārtikas rekvizīcijas vienības labības (un arī citu vērtību) konfiskācijai lauku iedzīvotājiem. Lauku apvidū lieta negāja tik gludi, kā pilsētās. Zemnieki nekavējoties sāka izrādīt niknu pretestību. 1918. gadā uzliesmoja 245 lielas zemnieku sacelšanās 20 Krievijas centrālajos rajonos. Ciemos un sādžās norisinājās īstas kaujas. Ļeņina plāna būtība bija tāda, ka vajadzēja par jebkuru cenu īstenot „labības monopolu", tā kā bez tās nevarēja pārvērst par vergiem milzīgas valsts divsimt miljonus iedzīvotāju.

„Neviens puds labības, norādīja vadonis, nedrīkst palikt zemnieku rokās… Pasludināt visus, kuriem ir labības pārpalikumi un kuri neaizved tos uz savākšanas punktiem, par tautas ienaidniekiem, nodot tos revolucionārajai tiesai, lai vainīgajiem tiktu piespriests ieslodzījums cietumā ne mazāk kā uz 10 gadiem, lai uz mūžīgiem laikiem tiktu padzīti no kopienas, un viss viņu īpašums tiktu konfiscēts…". Ne mazāk kā uz 10 gadiem ar īpašuma konfiskāciju tas bija tikai sākums. Nedaudz vēlāk, dusmās no pretestības vispārējai laupīšanai, Ļeņins pa labi un pa kreisi izdos pavēles ar sekojošu saturu: „…Brīnišķīgs plāns. Pabeidziet to kopā ar b. Dzeržinski. Maskējieties zem „zaļajiem" (vēlāk mēs viņiem to arī uzvelsim!), aizjājiet 10-20 verstis un kariet visus kulakus, garīdzniekus un muižniekus. Prēmija 100 000 rubļu (acīmredzot no personīgā konta I. B.) par katru pakārto".

Laupīšana laukos bija briesmīgāka, nekā pilsētās. Zemnieku mājās notika kratīšanas. Reizē ar labību konfiscēja jebkādas vērtības, kuras izdevās atrast zemnieku būdās. Nerunājot nemaz par naudu, tika atņemtas lētas sieviešu rotas lietas no „viltotā" zelta, ikonu rāmji, dažādi sīkumi, kas savā laikā bija nopirkti apriņķu gadatirgos. Labība, kā likums, netika sūtīta tālāk par apriņķa centru, kur tika uzglabāta, kā pagadās un vairumā gadījumu pazuda un sapuva. Satracinātie zemnieki ar rungām un dakšām gāja pret ložmetējiem.

„Neskatoties uz līķu kalniem, -uz Maskavu ziņoja viens no izpildītājiem, viņu niknums nav aprakstāms". Daudzas pārtikas konfiskācijas vienības tika iznīcinātas ceļā uz laukiem. Tām pa pēdām sūtīja soda ekspedīciju, kuras publiski nošaujot pārus desmitus zemnieku, pārējos arestēja un aizdzina uz pilsētu. Ieradās jauna vienība, bet to atkal iznīcināja ierašanās dienā. Pēc tam ieradās jauna soda ekspedīcija, un viss sākās no jauna, pakāpeniski pieņemot briesmīgā tautas kara formas.

1918. gada vasarā Ļeņins ierosināja ņemt no sādžām ķīlniekus, galvenokārt, sievietes un bērnus, lai apspiestu zemnieku pretošanos. „Paņemt 25-30 ķīlniekus no bagāto zemnieku vidus, ar degsmi Iļjičs instruēja savu bandu, kuri atbildētu ar savu dzīvību par graudu savākšanu un nosūtīšanu". Sarkanais terors vēl nebija pasludināts. Tomēr krievu zemnieki nejutās tik bezpalīdzīgi kā pilsētas buržuāzija un inteliģence. Zemniekus ar tādām metodēm nevarēja salauzt. Pirmā un pilnīgi dabīgā zemnieku reakcija bija labības nesēšana. Naivie krievu zemnieki tā arī neaizdomāj ās, ka tāds notikumu pavērsiens ir tikai pa rokai valdošajai bandai. Radīt valstī mākslīgu badu, novelt vainu uz zemniekiem, bet pēc tam par to iznīcināt kādus desmitus miljonu nepaklausīgo.

Aiz vācu durkļu sargājošajām kolonām Ļeņinam tika piešķirta rīcības brīvība ieņemtajās teritorijās ar stingriem noteikumiem: boļševiku valdīšanas laikā (vācieši savā gadsimtu iedomībā uzskatīja, ka viņi nosaka boļševiku atrašanās laiku pie varas, un tas beigsies, kad viņi to vēlēsies) ir j āveic dažādi pasākumi, pēc kuru īstenošanas Krievija, piedzīvojusi neredzētu izlaupīšanu un asins nolaišanu, reizi par visām reizēm beigs pastāvēt kā liela impērija, kas apdraud Vācu reihu. Vācieši spēlēja savu spēli, boļševiki savu. Spēlēja pastāvīgi sadarbojoties.

Pēc pirmās lielās zemnieku sacelšanās Jaroslavas guberņā, pēc slaktiņa brīnumainā kārtā dzīvi palikušie padevās vāciešiem, kuriem bija savas komandantūras visās „Padomju Krievijas" guberņās. Šīs komandantūras saucās Vācu komisijas, un tika izveidotas saskaņā ar Brestas līguma slepenajiem protokoliem. Jaroslavļas guberņas Vācu komisijas priekšsēdētājs vācu leitnants Balks ar 1918. gada 21. jūnija pavēli (№4) paziņoja Jaroslavļas pilsētas civiliedzīvotājiem, ka Ziemeļu zemnieku brīvprātīgās armijas vienības ir padevušās Vācu komisijai. Padevušos gūstā izdeva boļševiku varas iestādēm. Visi izdotie 428 cilvēki vāciešu priekšā tika nekavējoši nošauti. Pamatojoties uz savu kartotēku, viņš ziņoja savai pavēlniecībai, ka boļševiki svēti pilda visas saistības attiecībā pret Vāciju. Līdz Komisijas (komandantūras) evakuācijai no Jaroslavļas guberņas leitnantam Balkam bija kartotēka par 50 247 nošautajiem laikā no 1918. gada marta līdz novembrim. Turklāt par tiem, kas muļķīgi rīkojās meklējot aizstāvību pie vācu pavēlniecības.

Kara intensitāte pieauga, diktējot savu taktiku. Rekvizīcijas vienības, bāzējoties apriņķu pilsētās un balstoties uz internacionālajiem garnizoniem, sāka laukos neslēptus bandītiskus reidus, laupot un slepkavojot zemniekus pēc sava ieskata. Dega labība, izdega ciemi, iznīcināja cilvēkus. Kā atbildi zemnieki organizēja aizsardzības komitejas, iznīcinot rekvizīcijas vienības, bieži ieņemot apriņķu pilsētas, laupot tās un iznīcinot visus nīstās varas pārstāvjus ar Pugačova un Stepana Razina laikā piedzīvoto nežēlību. Abas puses pielietoja viduslaiku soda metodes sadedzināja dzīvus, sēdināja uz mietiem, sarāva gabalos gāžot kokus. Iedegās Ļeņina sirdij tik mīļais pilsoņu karš, un Krievija strauji palika mežonīga, ko arī, starp citu, 1917. gadā, braucot cauri Vācijai, Uļjanovs apsolīja. „Proletāriešu" prese ar sajūsmu veica tiešās reportāžas no dumpīgajiem zemniekiem atkarotajām apriņķu pilsētām. „Pravdas" korespondents nodeva ziņojumu par zemnieku dumpja sagrāvi Ļivnos: „Pilsēta ir cietusi samērā maz. Tagad pilsētā savāc līķus un ievainotos. Starp vēlāk pienākušajiem papildspēkiem zaudējumi ir nelieli. Vislielākie zaudējumi ir internacionālistiem. Toties ar kulaku līķu kalniem piebārstītas visas ielas".

Kas ir šie „drosmīgie internacionālisti", kuri ar uguni un zobenu pārstaigāja Krievijas iekšēj ās guberņas, kur pat tatāru iebrukuma laikā ienaidnieks nebija kāju spēris, pārvēršot bagātākās Krievijas maizes klētis pelnos un nedzīvā tuksnesī? Viņu izveidošanas vēsture ir šāda. Vēl 1917. gada martā, kad izšķīrās jautājums par Ļeņina un viņa līdzgaitnieku caurlaidi uz Krieviju un tika pārrunāti nākamā Brestas līguma priekšnosacījumi, vācu pavēlniecība, vienlaicīgi ar boļševikiem piešķirtajiem naudas līdzekļiem, kas nepieciešami kaitnieciskajai darbībai, pieņēma lēmumu par tūlītējas militāras palīdzības piešķiršanu varas sagrābšanas gadījumā. Lai to nodrošinātu, 1917. gada aprīlī ar viltotu zviedru pasi Petrogradā ieradās vācu ģenerālštāba pulkvedis Henrihs fon Ruperts, nogādādams slepenas pavēles vācu un austriešu karagūstekņiem, lai tie nodrošinātu bruņotu palīdzību boļševikiem, kuri savukārt tos apgādās ar ieročiem. Šīs pavēles, kuras bija parakstījuši Vācijas un Austroungārijas ģenerālštābu priekšnieki, pēc Otrā pasaules kara vācu arhīvos atrada amerikāņi, un droši vien tos varētu atrast arī PSKP CK arhīvos.

Netālu no Petrogradas atradās vairākas vācu un austriešu karagūstekņu nometnes. Daļa gūstekņu bija no elites vienībām. Koltuši ciema tuvumā, faktiski līdzās Boļšoj Ohtai, gandrīz pilnā sastāvā nometnē sēdēja imperatora Vilhelma 3. Kirasieru pulks, kuru savā laikā gūstā saņēma ģenerāļa Rennenkampfa kazaki. Netālu atradās 142. Brandenburgas pulks. Nav jēgas uzskaitīt vācu un austroungāru karaspēka daļas, kas atradās karagūstekņu nometnēs, kaut to nebūtu sarežģīti izdarīt. Pateicoties Pagaidu valdības demokrātiskajam haosam izdevās karagūstekņus iepazīstināt ar nākamo uzdevumu un pietiekoši rūpīgi tam sagatavoties.

Viss bija pārdomāts līdz sīkumiem, pat tas, ka vācieši slikti prata rīkoties ar krievu trīslīniju šautenēm, naganiem un citiem ieročiem. Sakarā ar to „boļševistiskais" sardzes kuģis „Jastreb" speciāli devās uz Frīdrihshāfenu un no turienes atveda 12 000 vācu šautenes un miljonus patronu tieši uz 25. oktobri, par ko uz visiem laikiem palika „Lielā Oktobra kuģu" sarakstos. Turklāt „Jastreb" atvilka kuģi, kas bija divas reizes lielāks par pašu. Paši godīgākie padomju vēsturnieki atzīstas, ka viņiem tā arī nav izdevies noskaidrot, kas bija šajā kuģī. Citi vienkārši par to klusē, citi apgalvo, ka tur atradās „revolucionāro matrožu desants". No kurienes viņi uzradās Fridrihshāfenā, neviens neprecizē, kaut gan šeit nav nekāda īpaša noslēpuma. „Jastreb", bez šautenēm, uz Petrogradu atveda arī lauku lielgabalus. Ja vēl kāds ir tik naivs, ka uzskata, ka ir iespējams ieņemt tik milzīgu pilsētu, kā Petrogradu, ar diviem tūkstošiem matrožu, kas no Kronštates ieradās ar kuģi „Amur", vai ar pilnīgi neapmācītām strādnieku družīnām, kuras, kā tagad noskaidrots, naidīgi sagaidīja apvērsumu.

Jā, teorētiski, pie pilnīga garnizona un tiesībsargājošo orgānu sabrukuma, tas izskatās iespējami. Tādā situācijā boļševiku vara nenoturētos pat diennakti, jo nākamajā dienā pilsētai jau tuvojās ģenerāļa Krasnova kavalērija. Ar divām netēmētām šrapneļu zalvēm izklīdinot „sarkangvardus" Pavlovskā un Carskoje Selo, Krasnova kazaki turpināja virzīties uz pilsētu no

Pulkovas augstieņu puses. Priekšā izvirzītā Urālu kazaku sotņa mēģināja uzreiz ieņemt augstienes, bet bija spiesta atkāpties zem lieliski koordinētas un vadītas uguns. Kazaku virsnieki, kas bija karojuši, ātri saprata to vienību „rokrakstu", kas bija ieņēmušas augstieņu aizsardzību. Vācieši! Tam nenoticēdams, ģenerālis Krasnovs pats izbrauca uz priekšējiem sargposteņiem. Šaubu nebija. Vācu kājnieki un artilērija aizšķērsoja ceļu uz „revolucionāro" Petrogradu.

Vācu un austriešu karavīri ar lielu apmierinājumu un bez lielām pūlēm apspieda Petrogradas karaskolu kursantu sacelšanos, saplosot ar kartečām un ar durkļiem sadurstot nelaimīgos krievu zēnus, kuru cēlos un pašnāvnieciskos uzplūdus neviens neatbalstīja pret melno tirāniju vispārēj ā sabrukuma situācijā un apātijā.

29. oktobrī Ļeņins nolēma veikt vācu bataljonu skati. Pēc pasaules proletariāta vadoņa ieceres, „internacionālistiem" bija parādes maršā jāsoļo garām uz Smoļnija pakāpieniem stāvošajam Ļeņinam un „strādnieku-zemnieku" valdības locekļiem. Nonākuši līdz viņiem, bijušajiem karagūstekņiem bija korī jākliedz: „Lai dzīvo pasaules revolūcija!". Ļeņins un viņa līdzgaitnieki vāciski prata ļoti labi, dažreiz labāk nekā krieviski. Bet iznāca apjukums. Spīdot ar bijušo stāju, turot līdzināšanos un stingro soli, kā to māk tikai vācieši, karavīri soļojot garām revolūcijas vadoņiem, labi noauroja: „Lai dzīvo ķeizars Vilhelms!" tādā veidā lieliski nodemonstrējot dziļi aizvainotajam Ļeņinam savu pilnīgi pareizo izpratni par notiekošo.

Noslēgtais Brestas miers paredzēja karagūstekņu repatriāciju, tomēr pēc tā sekoja ģenerāļa Ludendorfa slepenā pavēle, kurā bija pavēlēts vācu un austriešu[6] karagūstekņiem formēt vienības boļševiku valdības atbalstam. Pavēle bija tā sastādīta, ka paredzēja it kā karavīru un virsnieku brīvprātīgu vēlēšanos iestāties šādās vienībās, bet zinot vācu armijas kārtību un „brīvprātīgo" vienību komplektācijas metodes, varēja nešaubīties, ka dotajā gadījumā pastāvēja, vismaz sākumperiodā, vienkārši pavēle.

Vācu misija pamiera un miera noslēgšanai ģenerālis Hofmans un mums jau zināmais pulkvedis Ruperts apmeklēja vairākas karagūstekņu nometnes, izskaidrojot viņiem uzdevumu. Iespēja pakalpot tēvzemei, un pie viena palaupīt svešā teritorijā iedvesmoja daudzus, un burtiski, kā pēc burvju nūjiņas mājiena, boļševiki, pie pilnīgas pārējo militāro struktūru sagrāves, ieguva lieliski apmācītu un organizētu armiju, kurā bija vairāk nekā 300 tūkstoši cilvēku.

Tajās dienās neviens nevarēja kaut ko likt pretī tādam militāram spēkam[7]. tajā laikā neviens no tā netaisīja īpašus noslēpumus. No dienesta brīvie vācu karavīri un virsnieki pastaigāj ās pa Petrogradu un Maskavu, darbojās vācu virsnieku kazino, izdeva avīzes. Un lai nevienam nebūtu nekādu šaubu, vācu ģenerālis Kirhbahs, sniedzot korespondentam Pleskavā interviju vēl neaizliegtai avīzei ,,Reč", uz jautājumu: „Vai tas ir iespējams, ka vācu karaspēks ieņems Petrogradu un Maskavu?", ar „ziemeļniecisku" tiešumu atbildēja: „Jā, ja radīsies draudi boļševistiskajam režīmam".

Tātad, 300 tūkstoši „karavīru-internacionālistu", laika gaitā piepulcējot sev padibenes no vietējiem iedzīvotājiem, efektīvi nodrošināja krievu valsts iznīcināšanu. Skaitliski tie pat pārsniedza vācu okupācijas spēkus, kuru varēja iedalīt vācu pavēlniecība pēc Brestas miera atdoto teritoriju kontrolei. Šie spēki sastādīja ap 280 tūkstošus cilvēku, kas apvienoti 43 kājnieku un 7 kavalērijas divīzijās ar artilērijas parku: 108 smagie un 1614 lauku lielgabali. Ap 2000 jūrniekiem tika uzdots kontrolēt bijušo Krievijas floti, kuras galvenā daļa saskaņā ar līgumu tika nodota vāciešiem. Admirālis Ščastnijs aizveda floti no Helsingforsas uz Kronštati, tādējādi noliekot Ļeņinu idiotiskā situācijā savu saimnieku priekšā, par ko arī tika nošauts.

Odesu un tās apkārtējos rajonus ieņēma Austroungārijas 2. austrumu armija, kuru komandēja ģenerālis Bem-Ermolits. Šīs armijas trīs korpusi izvērsa okupācijas štābus Odesā, Hersonā un Kameņec-Podoļskā. Vācu armiju grupa „Kijeva", kuru sākumā komandēja ģenerālis Linzingens, un vēlāk ģenerālfeldmaršals Eihgorns, kurš vēlāk komandēja visus okupācijas spēkus, ieņēma milzīgu teritoriju, kas aptvēra visu Ukrainu, Krimu, Donas kazaku karaspēka apgabalu, Baltkrievijas dienvidu daļu un Gruzijas piekrastes rajonus. Armiju grupa „Kijeva" izvērsa okupācijas štābus Gomeļā, Novograd-Volinskā, Kijevā, Harkovā, Taganrogā un Simferopolē. Uz ziemeļiem no Poļesjes okupāciju veica 10. armijas, armiju grupa „D" un 8. armija ar štābiem

Minskā, Daugavpilī, Rīgā, Pērnavā un Viborgā. Ziemeļrietumu virzienā karaspēku komandēja slavenais ģenerālis fon der Golcs, bijušais „dzelzs grenadieru" divīzijas komandieris. 1918. gada 25. maijā vācieši izcēla 3 tūkstoš vīru lielu desantu Poti, un 10. j ūnijā vācieši iegāja Tiflisā. Pēc dažām dienām 58. Berlīnes kājnieku pulks forsēja Kerčas jūras šaurumu un ieņēma Tamaņu. Jau eksistēja Transsibīrijas dzelzceļa maģistrāles sagrābšanas plāni un „mērķtiecīga vācu interešu organizēšana" Hivā, Buhārā, Turkestānā un Mervā.

Vācu karaspēkam pavērās brīvs ceļš uz Indiju. No perspektīvām aizrāvās elpa. Likās, ka sāk piepildīties paši nesavaldītākie sapņi. Varēja izveidoties impērija, kāda nerādījās pat Napoleonam, pie tam ar centru nevis Parīzē, bet gan Berlīnē. Bet nepietika spēku, lai apgūtu visus boļševiku atdotos bijušās Krievijas Impērijas rajonus. Rietumu frontes gaļas mašīna pilnībā izsmēla rezerves, bet rīcībā esošie 280 tūkstoši karavīru bija pārāk nepietiekoši. Feldmaršala Eihorna štābā bieži radās kārdinājums atsaukt simtiem tūkstošus karavīru no boļševiku kontrolētās teritorijas, kas ķeizara bruņu cepures ir nomainījuši ar kaut ko līdzīgu „budjonovkām". Viņi vēl vairāk bija vajadzīgi, jo bija iemanījušies laupīšanās un konfiskācijās. Bet kārdinājums bija jāapspiež. Vācieši nolēma, ka nerīkosies ar Ļeņina metodēm, un ķeizara Virspavēlniecība nedeva atļauju „internacionālistu" izmantošanai.

Neizlemjot rīkoties boļševistiski, vācieši rīkojās ar savām metodēm, kuras kaut arī nebija tik „bandītiskas", tomēr pietiekami neatlaidīgas, pakāpeniskas un bez ierunām. Tikai līdz 1918. gada 31. jūlijam vācieši izveda no okupētajiem apgabaliem 60 miljonu pudu labības un tās pārstrādes produktus, lopbarības graudus un eļļas kultūru sēklas, 500 milj. olas, 2 milj. 750 tūkst. pudu liellopus dzīvsvarā, pusotra miljona pudu kartupeļus un dārzeņus. Bez tā, uz angļu blokādes dēļ izslāpušo reihu nosūtīja 3,5 milj. pudu dzelzs rūdas, 42 milj. pudu mangāna rūdas un katru mēnesi 300 vagonus speciālas šķirnes kokus. Izveda pat lupatas un metāllūžņus. Bija ko izvest.

Vācu līnijkuģis „Geben" bombardēja Sevastopoli, tādējādi iesaistīdams Turciju Vācijas pusē karā pret Krieviju, un Krievija gandrīz pilnībā tika atgriezta no sabiedrotajiem, tā kā jūras šaurumi bija slēgti. Krievijas ārējai tirdzniecībai tika dots smags trieciens: Krievijas eksports nokritās par 98%, imports par 95%, kas bija viens no galvenajiem Krievijas militārās pārslodzes cēloņiem un tās galīgo sabrukumu haosā un asinīs. Izvešanai paredzētā produkcija trīs gadus gulēja noliktavās. Tagad to sagrāba vācieši un boļševiki. „Vēl nekad no kuģu kompasa izgudrošanas brīža, atcerējās Čērčils, viena kaujas kuģa darbība neizraisīja tik grandiozas un briesmīgas sekas, kā vācu kreisera „Geben" darbība 1914. gada augustā-oktobrī. Varonīgais „Geben" visus kara gadus, kuram nebija doka un pat piestātnes, turēja spriedzē krievu Melnās jūras floti un, it kā demonstrēdams savu triumfu, 1918. gada vasarā ienāca vācu karaspēka ieņemtajā Sevastopolē, kur tam visa kara laikā veica pirmo doku remontu, jo vāciešu rīcībā nodeva darba kārtībā esošas visas bāzes iekārtas. Kurš to varēja iedomāties kaut vai 1917. gadā?

No teritorijas, ko bija ieņēmuši boļševiki, tāpat gāja ešeloni un Vāciju. Pie Petrogradas ostas piestātnēm pienāca vācu tirdzniecības kuģi, noslēpumaini zviedru un norvēģu tvaikoņi, kaut kādi nesaprotami transportkuģi zem privātīpašnieku karogiem no Dānijas, ASV un Argentīnas, „viltus" hospitāļu kuģi zem Šveices Sarkanā Krusta karoga. Ostas rajonu pilnībā aplenca ČON[8] darbinieki. par lieku ziņkārību bija paredzēta nošaušana uz vietas. Iedzīta savās Ziemeļjūras bāzēs un neuzdrošinoties no turienes izlīst baidoties no angļiem, vācu flote valdīja Baltijas jūrā, nodrošinot pārvadājumus, kaut jūrā mudžēja no mīnām (abas puses kara laikā izvietoja Baltijas jūrā vairāk nekā 120 tūkst. mīnu) un bija ļoti bīstami, un tikai pārāk svarīgi iemesli varēja piespiest kuģu īpašniekus nosūtīt savus transportus uz pamirušo Petrogradas ostu.

Toties bez pārtraukumiem darboj ās dzelzceļi, savienojot „Padomju un proletāriskās diktatūras" republiku ar Vāciju caur vācu karaspēka ieņemtajām Polijas, Baltkrievijas un Baltijas teritorijām. Darbojās arī dzelzceļa tīkla ziemeļu virziens līdz Helsingforsai un tālāk līdz Skandināvijas valstīm. Lai nodrošinātu nepārtrauktu dzelzceļa darbību, vācieši bija spiesti piegādāt boļševikiem 50 tūkst. tonnu ogļu. 1918. gada 18. aprīļa vakarā Oršas „pierobežas" stacijā satikās divi vilcieni: viens virzījās uz Maskavu ar vācu vēstniecības personālu grāfa Mirbaha vadībā, otrs veda uz Berlīni „strādnieku-zemnieku valdības pilnvaroto pārstāvniecību". „Pilnvarotās pārstāvniecības" sastāvs bija ļoti interesants. To vadīja A. A. Joffe viegli izsakoties, samērā interesanta personība. Dzimis 1883. gadā, viņš slavenā Parvusa hipnotiskā iespaidā un, izejot cauri sava dižā skolotāja skolai, saprata samērā vienkāršu patiesību, ka, lai vispirms sarīkotu revolūciju, sākumā vajag savākt pietiekoši daudz naudas tās īstenošanai. Kopā ar Trocki, Uricki, Volodarski un Gaņecki Joffe pārstāvēja Parvusa „gvardi" pie Ļeņina, nodibinot līdz 1917. gada oktobrim tiešus sakarus ar vāciešiem, bet pēc tam vadīja „padomju" delegāciju Brest-Ļitovskas miera sarunās. Un, dabīgi, tieši viņu nosūtīja uz Berlīni, kur bez visa pārēj ā, viņu gaidīja tikšanās ar mīļoto skolotāju Parvusu.

Kopā ar viņu „pilnvarotās pārstāvniecības" sastāvā brauca J. S. Gaņeckis Ļeņina labā roka „vadonim" nīkuļojot Krakovā, kur viņu, kā zināms, arestēja kara pirmajās dienās kā krievu spiegu. Tieši Gaņeckis, metās uz Berlīni, sacēla kājās „sociāldemokrātus" galvaspilsētā un Vīnē, panākot ne tika Ļeņina atbrīvošanu, bet arī viņa pārcelšanu ar speciālu vilcienu uz Cīrihi[9]. 1915. gadā parvuss izsauca Gaņecki uz Stokholmu, no kurienes tika vadīta visa vācu graujošā darbība pret Krieviju. 1917. gada martā Parvusam vienojoties ar Ļeņinu, Gaņeckis pagaidām paliek Stokholmā tā saucamā „CK ārzemju biroja" sastāvā, kura uzdevums bija nepārtraukta naudas līdzekļu piegāde boļševikiem no Vācijas uz Krieviju. Gaņeckis ar Parvusa palīdzību iesaistījās daudzos kontaktos ar ārzemju bankām. Pēc oktobra apvērsuma viņu iecēla par galveno banku komisāru un Finanšu tautas komisariāta kolēģijas locekli, bet būtībā pārstāvēja iestādes, kuras komandēja laupīšanas un pieņēma salaupīto, veica tā uzskaiti kontrolētajā teritorijā. („Sociālisms tā ir uzskaite").

Trešais pilnvarotās pārstāvniecības sastāvā bija slavenais Krasins, kuru liekas, nevajadzētu pieteikt, ja vien par viņu pēdējo 75 gadu laikā būtu uzrakstīts kaut viens patiesības vārds. Apdāvināts inženieris, viņam bija profesionāla noziedznieka dvēsele un iemaņas, tāpēc ar nojautu un intuīciju tiecās pie boļševikiem. 1905. gada revolūcijas laikā viņš kopā ar Parvusa cilvēkiem piedalīj ās Volgas-Kamas bankas Pēterburgas nodaļas aplaupīšanā, piesavinoties ievērojamu naudas summu, kas izraisīja Parvusa neapmierinātību.

Tomēr Parvuss drīz bija spiests ātri bēgt uz ārzemēm, bet Krasins palika Krievijā, izvērsdams aktīvu darbību starp divām revolūcijām. Viņa darbības diapazons varētu sastādīt vairākus krimināllietas sējumus: no uzbrukumiem bankas furgoniem un sagatavošanos izvest no ierindas visu galvaspilsētas kabeļu elektrisko tīklu līdz viltotas naudas izgatavošanai un triviālai policistu nogalināšanai. Krasins, kā pārdrošs un enerģisks avantūrists, kurš mīlēja riskēt, vīlās Ļeņinā, atklāti izsmiedams no Cīrihes pienākošos viņa rakstiņus, kas sauca uz revolūciju Šveicē. Kad Petrogradā ieradās pazīstamais Georgijs Solomons ar mērķi savākt līdzekļus emigrācijā trūkumu cietušajam pasaules proletariāta vadonim (Parvuss speciāli ierobežoja līdzekļus Ļeņinam, lai niknāks būtu vajadzīgajā brīdī). Krasins, uzklausījis Solomonu, izņēma no kabatas portfeļa divus piecu rubļu papīrīšus un sniedza viņam. Solomons ar sašutumu atteicās, paziņodams Krasinam, ka iztiks bez viņa. „Kā vēlaties, paraustīja plecus Krasins, noslēpdams banknotes atpakaļ kabatas portfelī, turklāt draudzīgi piebilzdams Solomonam. Nedusmojoties, Georgij, Ļeņins nav pelnījis, lai viņam palīdzētu. Viņš ir apsēsts ar postīšanas māniju un nav prognozējams. Neviens nezina, kāda doma rītdien dzims viņa tatāra galvā. Lai viņš iet pie velna. Labāk ieturēsim pusdienas".

Iznīcinājis visā valstī tirdzniecību, Ļeņins pēc apvērsuma par Tirdzniecības narkomu iecēla tieši Krasinu. Krasina narkomātā saplūda konfiscētā nauda un preces kā no lielām tirdzniecības firmām ar miljonu apgrozījumu, tā arī no mazām bodītēm un darbnīcām, kas paspējušas ietirgot tikai 300 rubļu. Naudu un vērtības nodeva Tautas bankā un tās paspārnē nodibinātajā „zelta fondā", bet preces noliktavās, kas bija pārpildītas līdz jumtam kara izraisītās tirdzniecības stagnācijas dēļ. Krasins bija viens no līdzautoriem „slēgto noliktavu" sistēmai, kuras būtība bija tāda, ka likās, ka valstī ir viss nepieciešamais, nekas netika pārdots, bet tika sadalīts. Šī sistēma ir dzīva arī mūsdienās, darbojoties ar tādu pašu efektivitāti. Atšķirība ir tikai tā, ka tajos gados novestie līdz badam cilvēki nolēma ieņemt noliktavas, kur tos bez žēlastības apšāva ar ložmetējiem, pēc kā katra atsevišķā cilvēka nošaušanu noformēja kā revolucionārā tribunāla spriedumu. Tiesa, noliktavas nebija bezizmēra. Laiku pa laikam bojātos produktus vajadzēja nakts aizsegā un zem stingras apsardzes izvest uz izgāztuvi, lai, nedod dievs neviens to neizmantotu. Pa ceļam kaut kas, protams, tika nozagts un parādījās melnajā tirgū. No bojātajiem produktiem izcēlās epidēmijas, kurās, dabīgi, tika vainoti spekulanti.

Vispār bija nodomāts noliktavas ātri iztukšot, tāpēc Krasins arī devās uz Vāciju.

Pati apbrīnojamākā persona no visiem, kurus nosūtīja uz Berlīni, bija ceturtais „pilnvarotās pārstāvniecības" darbinieks Vjačeslavs Menžinskis. Pēc Ļeņina personīgā norādījuma viņam bija jāieņem KPSFR ģenerālkonsula amats vācu galvaspilsētā. Vjačeslavs Menžinskis tā ir pati baismīgākā figūra boļševiku virsotnē. „Dzelzs Fēliksa" pirmais vietnieks, viens no VČK kolēģijas asinskārākajiem vampīriem, viņš kopā ar to ieņēma Finanšu narkoma amatu un bija viens no „tautas bankas" galvenajiem komisāriem. Interesants amatu apvienojums, vai ne? Ar vienu roku laupām un nogalinām, ar otru rakstām ienākumus un slēpjam. Laikam svarīgi acīmredzot bija iemesli, kas piespieda Menžinski pamest Krievijā savus smagos un ienesīgos darbus un doties uz Berlīni[10]. Berlīnes Silēzijas stacijā delegāciju sagaidīja pats dižais Parvuss kopā ar sīkiem klerkiem no Vācijas ĀM.

Šī cilvēka nozīme Krievijas liktenī ir tik liela, bet zina par viņu tik maz, ka kļūst aizvainojoši tāpēc, ka tieši Parvuss bija Ļeņina skolotājs un audzinātājs, pirmais, kas uzminēja Ļeņinā tieši to cilvēku, kura neprātīgā sagraušanas enerģija ļaus īstenot viņa, Parvusa, globālos plānus fantastiskajā bagātību iegūšanā. Jo, godīgi jāatzīst, Parvuss necienīja melno darbu, kaut gan 1905. gadā viņš bija spiests ar to daudzmaz nodarboties. Tiek uzskatīts, ka Parvusa īstais uzvārds ir Gelfands, kaut pēdējie dati liek to apšaubīt. Ir grūti aizrakties līdz tāda mēroga starptautisko avantūristu īstajiem uzvārdiem. Viņš bija trīs gadus vecāks par Ļeņinu, dzimis 1867. gadā Minskas guberņas Berezinas pilsētā. Savu bērnību pavadīja Odesā, kur 1885. gadā pabeidza ģimnāziju, pēc tam aizbrauca uz Vāciju, lai turpinātu mācības. 1891. gadā Parvuss pabeidza Bāzeles universitātes ekonomikas un finanšu kursu, pēc tam dažus gadus pastrādāja dažādās Vācijas un Šveices bankās. Aizrāvās ar Marksu. Acīmredzami pirmais saprata marksistiskās un pseidomarksistiskās frazeoloģijas izmantošanu, lai slēptu vienalga kādus politiskos un kara noziegumus. Pievērsa uzmanību dziļajam antagonismam, kas plosīja visus krievu sabiedrības slāņus un paredzēja šīs sabiedrības pilnīgu bezpalīdzību un neaizsargātību, ja tā zaudēs ļoti plāno izglītoto slāni, kas sastāvēja no muižniecības un inteliģences. Viņš atstāja milzīgu iespaidu uz Ļeņinu.

Parvuss bija vienīgais cilvēks „sociāldemokrātiskajā" vidē, ar kuru Ļeņins neielaidās polemikā, kaut visiem pārējiem metās virsū kā cīņu gailis, ja viņi uzdrošinājās traktēt marksismu kaut kā savādāk, nekā viņš, turklāt nekad nekautrējoties izteicienu izvēlē. „Pielīdējs, kalps, algotnis, skrandaiņi, prostitūta, nodevējs" šis ir literārās polemikas galvenais komplekts strīdos ar labējiem, un ar vainīgajiem.

Tomēr Parvusu, kuru vadonis, liekas, neieredzēja vairāk par visiem citiem, viņš nekad neuzdrošināj ās aizskart ne mutiski, ne presē. Pretēji, uzmanīgi ieklausoties, bieži izkliedza: „Blēņas! Arhireakcionāri! Ja paskatās dialektiski, tad tas arī ir praktiskais marksisms!". Parvusa praktiskā marksisma būtība bija šāda: pasaules kundzības sasniegšana, ko marksistiskā žargonā nosauc par „pasaules revolūciju", iespējama tikai vienā veidā: jāiegūst savā kontrolē pasaules finanšu sistēma. Viņš uzskatīja, ka tāpēc nevajag obligāti lauzt veco, tas ir pašreiz pastāvošo, bet pietiekami ir iefiltrējoties tajā, iegūt pakāpenisku kontroli pār to un pagriezt to savu mērķu virzienā. Tas ir iespējams tikai pie nosacījuma, ja tiek sagrābta vara kādā daudzmaz bagātā valstī un, pārvēršot visas tās bagātības, visu kustamo un nekustamo īpašumu naudā, uzspiest tās tautai tīri platonisku sociālismu (sliktāko verdzības veidu), un tādā veidā iegūtos līdzekļus ieguldīt pasaules finanšu sistēmā. Un, ja summa būs pietiekami liela, tad ar tās palīdzību pasaulei uzspiest attiecīgu ideoloģiju. („Arhireakcionāri!"). Dabīgi, būs nepieciešams nežēlīgs masveida terors, bet vislielāko plašumu tā maskēšanai dod prasmīga tādu izteicienu izmantošana, kā „proletariāta revolūcija", „šķiru cīņa", „atmirstošās šķiras", „vispārēja vienlīdzība", „pilnīga brīvība" un pārdomāta rīcības taktika pēc vienkāršas shēmas: „panākumu sasniegšana, panākumu nostiprināšana, panākumu attīstīšana". Savās rindās nepieciešama visstingrākā disciplīna, ne mazākās šķelšanās ēnas, absolūts noslēpums vadošā posma dzīvei un tā pakāpeniska pielīdzināšana dieviem. („Arhireakcionāri! Ja paskatās dialektiski…").

Tie vēl nebija lēmumi un direktīvas, pavēles un dekrēti, slepenas un pavisam slepenas instrukcijas ar nāvessoda draudiem izpaušanas gadījumā. Tās bija sarunas mājīgās kafejnīcās un vakara ballītēs, kur augstākā varonības pakāpe skaitījās uz klavierēm nospēlēt „Varšavjanku" vai deklarēt vispārējas frāzes kā „Nost ar patvaldību!". Bet „scenārijs" jau tika sarunāts. Nesaskaņas radās uzreiz. Ja Parvuss uzskatīja, ka sākotnējā plāna īstenošanai nevar iedomāties labāku valsti par Krieviju, tad Ļeņins bija kategoriski pretim. Ļeņins uzskatīja, ka Krievijā nekas nav iespējams, bet Parvuss, pretēji, bija pārliecināts, ka Krievijā ir iespējams viss, pat neiespējamais. Un, kad tūkstošgadīgais Krievijas ozols iešūpojās, kuru aizcirta nežēlīgie un pazemojošie zaudējumi krievujapāņu karā, Parvuss uzreiz novērtēja situāciju, tauta, gadsimtiem audzināta ar impērisku lozungu spīdošām uzvarām un vieglprātīgu kareivīgumu, nepiedos režīmam tik apkaunojošu militāro sagrāvi, kas pilnībā aprija impērijas lepnumu tās milzīgo floti, no kuras puse nonāca gūstā un dižojās zem japāņu karogiem. Šeit nav jābūt marksistam. Pietiekoši bija atcerēties Hercena vārdus: „Svētītas ir sakāves karos, bet ne uzvaras tajos… Jo pašas stiprākās ķēdes tautai tiek kaltas no uzvaras zobeniem".

Saņēmis no japāņiem pirmos divus miljonus sterliņu mārciņu, Parvuss, nezaudējot laiku, kļuva par 1905. gada revolūcijas vadītāju un idejisko vadoni. (Kaut kas no japāņu naudas tika arī Ļeņinam: KSDSP 3. kongresa organizēšanai un avīzei „Vperjod"). Bet Ļeņins, neticēdams Krievijai, no ārzemēm sekoja Parvusa darbībai, skaļi viņu lamājot un iekšēji jūsminoties.

Parvusa metodika bija precīza: revolūcija valstī ir revolūcija galvaspilsētā. Nomales detonē. Viņš izveidoja „Padomes", uzņemoties Pēterburgas padomes priekšsēdētāja posteni. Viņa finanšu manifests vien ir ko vērts! Un lozungi, kas uzkurina pretkara un sakāvniecisko noskaņojumu! Un „Orjol" avārija, kas aizkavēja 2. Klusā okeāna eskadras iziešanu jūrā! Un 1905. gada 9. janvāra gājiena organizēšana, kad Parvusa kaujinieki no Aleksandra parka kokiem sāka šaut uz Ziemas pils apsardzes karavīriem un noveda pie slavenās Asiņainās svētdienas! Uzbrukumi bankām! Kronštate, Sevastopole, Sveaborga! „Potjomkin" un „Očakov"! Viss bija izdarīts lieliski, izņemot vienu. Uzreiz nesāka masu teroru un visu rezultātā pazaudēja. Ļeņins, kaut pats nekur nepiedalījās, uzmanīgi sekoja, atzīmējot kļūdas. Un vēlreiz pārliecinājās: Krievijā var organizēt dumpi, nekārtības, grautiņus un streikus, bet uzbūvēt to, kas ir nodomāts nekad. Nav tā valsts. Jāsāk ar Rietumeiropu.

Arestētais un ar katorgu notiesātais Parvuss aizbēga no Sibīrijas etapa un parādījās… Turcijā, kļūdams par jaunturku valdības ekonomiskas un finanšu padomnieku. Nopelnīdams šajā darba laukā ne vienu vien miljonu, saraujot attiecības ar starptautisko klubu un karteļu vispasaules klubu, Parvuss ne minūti neaizmirsa arī savu galveno plānu Krievijas sagraušana. Neaizmirsa, bet arī neatrāvās no aktīvas ekonomiskās darbības. Viņa finanšu ģēnijs, pēc precīza Trocka izteiciena, pārvērtās no cirvja, kas gāza krievu ozolu, dārznieka lāpstā, kas baroja turku cipresi, glābjot no ekonomiskā kraha brūkošo Otomaņu impēriju. Turklāt Parvuss neaizmirsa arī sevi. Viņš dibināja bankas un tirdzniecības uzņēmumus, apgrozīja milzīgas summas, kad Ļeņins un saujiņa viņa līdzgaitnieku burtiskā nozīmē nīka emigrācijā. Ļeņins dzīvoja gan no „ekspropriētās" naudas (kamēr neiesēdināja Kamo un Kobu), gan no mātes naudas pārvedumiem (kamēr tā bija dzīva), gan no draugu ziedojumiem (kamēr visiem neapnika), gan no labo Šveices sociālistu līdzekļiem, pakāpeniski krītot pilnīgā prostrācijā.

Parvuss viņu nekad neaizmirsa, jo saprata, ka nekad nevarēs īstenot viņa plānu labāk kā

Ļeņins.

Šāviens Sarajevā Parvusam atskanēja kā trauksmes signāls. Viņš uzreiz pamanīja un izskaitļoja, ar ko Krievijai beigsies Turcijas iestāšanās karā Vācijas pusē. Ar dedzīga oratora kaismi viņš pārliecināja enerģisko, bet ne pārāk tālredzīgo Enveru-Pašā un viņa „jaunturkus", ka tikai karojot Vācijas pusē, Turcija no jauna spēs atdzimt kā liela impērija, nomazgājot no sevis bezgalīgu zaudējumu un kapitulāciju, rupju pazemojumu un apvainojumu kaunu tās pēdējo divdesmit gadu vēsturē. Malkojot kafiju un kūpinot cigārus viņš sarunājas ar Vācijas vēstnieku Turcijā fon Vangenheimu, un no tālās Konstantinopoles lido radiogramma, piespiežot admirāli Sušonu, kurš plānoja pašnāvniecisku izrāvienu no Vidusjūras uz Ziemeļjūru, pagriezt „Geben" un pilnā gaitā steigties uz Dardaneļiem. Viņš ieslēdz savas slepenās pogas un uz Turciju iet graudu, velmējumu, darbagaldu un munīcijas piegādes, pa ceļam daļa kravas tiek izkrauta Bulgārijā. Parvusa ģēnijs jau ir veicis neiespējamo: pret Krieviju ir nostājušies divi mūžīgi asins ienaidnieki Bulgārija un Turcija, graujot visas panslāvisma un panislamisma idejas. Ne velti Parvusa draugs, Envers-Pašā kara ministrs un Turcijas militārā kabineta vadītājs nodzīs savas ūsas, iestāsies Kominternē un 1922. gadā noliks savu vētraino galvu uz padomju-afgāņu robežas kaut kādā kārtējā no neskaitāmajām un bezjēdzīgajām GPU[11] operācijām pasaules revolūcijas vārdā.

Bet tas bija tikai sākums. Nodrošinot Krievijas blokādi dienvidos, Parvuss no jauna negaidīti parādās starp „sociāldemokrātiem", apžilbinot trūcīgo krievu emigrāciju ar briljanta aproču pogu un zelta gredzenu spīdumu.

Viņa slavenā brošūra „Par demokrātiju! Pret carismu!" jau paspējusi sataisīt troksni, par cik ilgi klusējušais Parvuss uzdrošinājies no jauna parādīties partijas publicistikas druvā ar pilnīgu jaunu „sociālistiskās" kustības kārtējo uzdevumu traktējumu, kuras dēļ no šausmām valodu zaudēja viņa partijas biedru lielākais vairākums. Jaunās teorijas būtība bija sekojoša: nevajag izvirzīt jautājumu par kara vaininiekiem un izmeklēt „kurš uzbruka pirmais". Tas nav svarīgi. Kādam tomēr bija jāuzbrūk, par cik pasaules imperiālisms desmitiem gadu gatavoja pasaules slaktiņu. Nevajag kavēt laiku nekam nevajadzīgu iemeslu meklēšanā, jāmācās domāt sociālistiski: kā mums, pasaules proletariātam, jāizmanto karš un jāizšķiras, kurā pusē cīnīties? Visiem zināms, ka pati spēcīgākā sociāldemokrātija pasaulē ir Vācijas sociāldemokrātija. Ja sociālismu sakaus Vācijā, tad to sakaus visur. Ceļš uz pasaules sociālisma uzvaru ir vispusīgs Vācijas militāro centienu atbalsts. Bet tas, ka krievu carisms cīnās Antantes pusē, mums skaidrāk par skaidru parāda, kurš ir īstenais sociālisma ienaidnieks. Tātad visas pasaules strādniekiem ir jākaro pret krievu carismu. Pasaules proletariāta uzdevums ir iznīcinoša Krievijas sagrāve un revolūcija tajā! Ja Krievija netiks decentralizēta un demokratizēta, tad briesmas draud visai pasaulei. Bet par cik Vācija nes galveno cīņas smagumu pret Maskavas imperiālismu, tad viegli ir pieņemt vienīgo pareizo secinājumu: VĀCIJAS UZVARA IR SOCIĀLISMA UZVARA!

Kā teica Ļeņins, „Arhireakcionāri, bet ja paskatās dialektiski…".

Lai kā arī Ļeņins neattiektos pret Parvusu, viņš bija spiests atzīt, ka tā ir viņa paša „sakāvnieciskās" teorijas brīnišķīga, saskanīga un dialektiska attīstība.

Kas vienmēr pietrūka Ļeņinam, tas bija Parvusa darbības plašums, par cik Ļeņins nebija ekonomists. Bet Parvuss, ātri pārejot no vārdiem uz darbiem, ieradās Berlīnē un izklāstīja vāciešiem Krievijas iznīcināšanas plānu „pie varas nākot sevišķi kreisiem ekstrēmistiem". Plāns bija militāri stiski precīzs. Pirmajā etapā ir jāgāž cars. Pretcarisma kampaņa jau notiek, un ar naudas palīdzību burtiski no rītdienas tai jāpieslēdz ne tikai visas pasaules sociālistiskā prese, bet arī visa liberālā, kura notikumu virpulī iesaistīs arī Krievijas dažādo novirzienu liberālo opozīciju.

Shēma ir vienkārša. Cars ir kara vaininieks, miljonu upuri, kara neveiksmes. Ķeizariene vāciete, tātad spiedze. Nedaudz primitīvi, bet Krievijā nostrādās. Mantinieks ir neglābjami slims, tātad dinastija ir nolemta. Valsts dome, gandrīz pilnībā sastāvēdama no liberāliem buržujiem, ar prieku norīs āķi ar tādu ēsmu. Un tikko būs gāzts cars, centralizētā Krievija sabruks. Sabruks uz visiem laikiem. Tāpēc, ka šī impērija nespēs pastāvēt uz demokrātijas nosacījumiem, tāpat kā zivs nevar izdzīvot uz sauszemes. Pārāk asas ir kārtu, starpnacionālās, kopienu atšķirības. Un galvenais pārāk lielā ekonomikas spriedze, un to vispār var piebeigt ar streiku karu. Otrajā etapā rīkoties būs daudz vieglāk. Tāds vienkāršs lozungs kā: „Zemi zemniekiem!" novedīs pie tā, ka zemnieki sāks ar spēku atņemt zemi muižniekiem, bet karavīri, apšaudami virsniekus, bariem bēgs no ierakumiem, lai piedalītos zemes dalīšanā. Armija būs paralizēta, rūpniecība izpostīta, lauksaimniecība novesta līdz haosam. Un šajā brīdī kreisie ekstrēmisti sagrābj varu, noslēdz mieru ar Vāciju un ar likumdošanas aktiem apstiprina impērijas sabrukumu. Turklāt viņi, dabīgi, paļausies uz vācu ieroču spēku palīdzību, lai izvairītos no dažādām nejaušībām, kuras šobrīd nevar paredzēt.

Protams, vāciešiem parādīja tikai to plāna daļu, kas attiecās uz viņiem. Daudz kas vāciešiem nebija jāzina, bet tāpat no tā vien, ko paziņoja Parvuss, aizrāvās elpa. Klauzevica un Frīdriha Lielā izaudzētā Moltkes-vecākā un Moltkes-jaunākā stratēģija; līdz minūtēm pārbaudītais A. Šlīfena lieliskais plāns, kas paredzēja Eiropas karu beigt 2 mēnešu laikā (30 dienas pret Franciju, 30 pret Krieviju); pasaulē labākie drednauti un līnijkuģi, kas izauguši kā sēnes pēc lozunga: „Dievs, sodi Angliju!"; nepārspētā štābu precizitāte un armijas dzelzs disciplīna tas viss izrādīj ās fikcija un nedarbojās. Gaļas mašīna rietumu un austrumu frontēs, arvien ciešāk savilktais angļu jūras blokādes žņaugs, ātrā rezervju un resursu izsīkšana, dienu no dienas gaidāmā ASV iestāšanās karā skaidri vāciešiem demonstrēja viņu samērā šausmīgo nākotni. Šaurajām prūšu pierēm nebija lemts apjēgt visu plāna vērienu, bet viņi tajā ieraudzīja to, kas viņus interesēja visvairāk iespēja izsist no kara un Antantes pašu spēcīgāko un bargāko pretinieku. Un šo plānu piedāvāja nevis kaut kāds iebraucis blēdis, bet viņiem labi pazīstamais cilvēks Parvuss Pirmās Krievu Revolūcijas Tēvs, kurš mācēja organizēt gan streikus, gan ielu gājienus, gan asiņainas nekārtības. Vācieši vēl labi atcerējās, kā par niecīgu samaksu viņš organizēja slaveno Obuhovas streiku, kad uz ilgu laiku izdevās izvest no ierindas visu tehnoloģisko līniju jaunu 14-collīgo lielgabalu ražošanai krievu līnijkuģu bruņojumam. Tāpēc bija gatavi ķerties pie Parvusa plāna, uzprasot, cik tas viss maksās? 50 miljoni atbildēja visu sen saskaitījušais Parvuss, cerot vismaz pusi ielikt savā kabatā. Tirgošanās bija nevietā. Kas gan ir 50 miljoni zelta marku? Viens neuzbūvēts līnijkuģis. Smieklīgi! (Tikai vien Sevastopolē uzspridzinātā „Imperatrica Marija" ar uzviju atmaksāja visus izdevumus līdz 1919. gadam ieskaitot!).

Vāciešu uztrauca kas cits vai tik pats Parvuss netaisās uzrāpties Viskrievijas tronī, kad tas, kā paredzēja plāns, paliks vakants? Jautājumus uzdeva pieklājīgā formā, bet no jautājošo acīm plūda auksts vācu antisemītisms. Diez vai Krievijas sabiedriskā doma, lai cik tā arī nebūtu revolucionizēta, nesamierināsies, ka augstāko posteni valstī ieņems, kā to tā maigāk pateikt, „nepareizticīgo ticības" cilvēks. O, Parvuss bija tam pāri! Pirmkārt, viņam bija personīgs viedoklis par krievu sabiedrību, otrkārt, tā plāna daļa, kura vāciešiem netika atklāta, paredzēja ātru un enerģisku jebkādas sabiedriskās domas likvidāciju valstī, treškārt, un tas bija pats galvenais, Parvuss nemaz netaisīj ās atgriezties Krievijā, vēl vairāk kļūt par krievu caru, pat ja visa tauta raudot un vaidot sāktu saukt viņu uz troni, kā Borisu Godunovu.

Pa šiem gadiem viņš bija kļuvis pārāk bagāts un respektabls (māja Berlīnē, savrupmāja Bernē, savrupmāja Stokholmā, villa Šveices Alpos, četras personīgās bankas un akcionāra dalība sešās citās, importa-eksporta kantoris Kopenhāgenā, dzelzceļu un kuģu kompāniju akciju kontrolpaketes), lai uzņemtos tādu melnu un nepateicīgu darbu, kā sēdēšana tronī. Tam viņam bija cits kandidāts, no kura pa šiem gadiem viņš acis nenolaida. Sen jau pagātnē bija aizgājusi viņu bijusī sadarbība, gadiem viņi nebija redzējušies, bet ne uz sekundi Parvuss neaizmirsa šo vienīgo savā neatkārtojamībā „sociālistu", kas bija apmāts ar varas māniju un pasaules kundzību, pilnīgi brīvs no aizspriedumiem, kurš ir gatavs izmantot pašus briesmīgākos līdzekļus mērķa sasniegšanai un, kurš ir spējīgs attaisnot jebkuru, pašu zemiskāko mērķi ar demagoģijas plūdiem, burvju vārdiem, meliem un pusmeliem, ar kuriem tik bagāta ir marksistiskā un pseidomarksistiskā retorika. Tajā laikā viņa milzīgā enerģija, patiesi vulkāniskā enerģija tika veltīgi izmantota sīkumiem, norobežošanai, sīkiem kašķiem avīžu slejās, bezspēcīgam niknumam, apzinoties savu nenozīmīgumu Eiropai un neatrodot to vietu, kur j āveic galvenais trieciens. Tomēr viņa elastīgā reālista, bezprincipu un nežēlīguma izcilās īpašības, kas apvienotas ar satriecošām darba spējām un pašu asinskārāko neliešu maniakālu hipnotisko pievilkšanas spēku pie sevis, neprātīga varaskāre un izteikti aziātiski diktatoriskie gājieni tas viss, pēc Parvusa domām, padarīja Ļeņinu vienkārši neaizvietojamu darbībai tieši Krievijā un tikai Krievijā. Pasaules mērogam viņš bija pārāk sīks, bet ja viņam tā patika sevi uzskatīt par „pasaules proletariāta vadoni", tad, lai nu kurš, bet Parvuss gan neiebildīs. Galvenais, lai darbu padara[12]. kurš gan cits, ja ne Ļeņins, varēja labāk novērtēt spīdošos nodomus! Viņi sēdēja Cīrihē Ļeņina dzīvokļa nosmulētajā virtuvē, gandrīz saskaroties viens pret otru ar milzīgajām pierēm, divi izcili un briesmīgi ģēniji. Nav zināms, kādi spēki tos ir nosūtījuši uz zemi, lai uz visiem laikiem piebeigtu Krieviju un gandrīz vai, lai piebeigtu visu cilvēces civilizāciju. Parādījušies uz zemes ar trīs gadu starpību (1867. un 1870. gadā), to vienlaicīgi pameta 1924. gadā, draudīgi un nesaprasti..

Tomēr, ja Ļeņins labāk par citiem spēja novērtēt Parvusa nodomus, tad viņš pavisam nebija sajūsmā par piedāvājumu personīgi tajā piedalīties. Kas ir Krievija! Krievija ir mēsli! Jāsāk ir ne no Krievijas! Neviens taču arī neuzstāda uzdevumu celt sociālismu Krievijā saskaņā ar Marksu. Krievija vienkārši dos līdzekļus, lai to visu noorganizētu pasaules mērogā. Blēņas! Krievija ir nabadzīga un visa ieslīgusi parādos! Vai kāds jūs piespiedīs nomaksāt cara parādus? Bet par nabadzību… Ja izgrieztu visas kabatas, tad arī iznāktu ne tik maz. Bet vācieši? Ko jums vācieši? Jūs domājat, ka man vajadzīga viņu nauda? Es to naudu dabūtu tāpat bez vāciešiem. Dabūtu vairāk un ātrāk. Es ar to naudu vāciešus piesprādzēju pie plāna, tāpēc, ka bez vāciešiem neiztikt. Armiju sagrausim, bet ar ko paši paliksim? Armija ir vajadzīga, bet ne krievu armija. Savādāk stihija mūs noslaucīs. Vai sapratāt? Vāciešu aizsegā mēs padarīsim savu darbu, un viņu aizsegā arī aiziesim. Un pēc tam? Pēc tam ar to naudu, kuru mēs paņemsim Krievijā, mēs vienkārši nopirksim visu Eiropu. Lūk, jums arī pasaules revolūcija! Ja bez jokiem, tad visu varēs izdarīt ar diviem vienkāršiem lozungiem: miers un zeme…

Ļeņinam, kā Parvuss pareizi saprata, pietrūka stratēģiskais plašums. Viņš bija saspiests ar personīgo aizspriedumu, aksiomu un neprātīgu ideju skrūvspīlēm, bet tomēr jāizrāda viņam cieņa, jo viņš bija lielisks taktiķis un Parvusa plānos ieraudzīja pat vairāk, nekā pats Parvuss. Tikšanās Silēzijas stacijā bija priecīga, bet bez īpašām emocijām. Pieklājīgi paceltas cepures, stingri rokasspiedieni, īsas frāzes vācu valodā. Tikai spīdēja acis: plāns ir izdevies un pildās. Pagaidām, tfu, tfu, tfu, viss norit gludi. Uz platas, ar abās pusēs apstādītām liepām, Berlīnes centrālās ielas Unter den Linden no jauna atdzīvojās ar impērisko solīdumu vēl 19. gadsimta beigās celtā bijusī krievu vēstniecība, kas bija tukša no 1914. gada. Tas notika 1918. gada 20. aprīlī (Hitlera dzimšanas dienā, kuru nākamais fīrers atzīmēja rietumu frontes tranšejās).

Milzīgajā tukšajā ēkā, aiz biezajiem aizkariem bijušā sūtņa kabinetā, kas iekārtots modernisma stilā, sākās darbs. Marmora pelnutraukos kūpēja cigāri, Saksijas porcelāna tasītēs dzisa kafija, Bohēmijas kristālā ar sarkanzaļām dzirkstelēm rotaļājās dārgi liķieri. Kaut Parvuss lietas kārtojot bija prasīgs un stingrs, viņš nevarēja nesajūsmināties par to milzīgo un darbietilpīgo darbu, ko pirmajos sešos mēnešos pēc oktobra apvērsuma paveica Finanšu narkomāts un Tautas banka. Ziņojumu un ciparu, aprakstu un inventāru sarakstu, rēķinu, pavadzīmju, ķīlas zīmju, aizņēmumu sertifikātu virknes. Viss ir apkopots tabulās un sistematizēts. 1897. gadā (šajā gadā sāka kalt zelta monētas) Valsts kase laida apgrozībā 15 rubļu zelta monētas 11 miljoni 900 tūkstoši monētu, par kopējo summu 178 miljoni 500 tūkstoši rubļu. Līdz 1918. gada 10. aprīlim bija atņemtas un uzskaitītas 9 miljoni 500 tūkstoši monētu par kopējo summu 142 miljoni 500 tūkstoši rubļu.

Zelta monētas ar nominālu 7 rubļi 50 kapeikas izkala 16 miljonus 829 tūkstošus gabalu par kopējo summu 126 miljoni 217 tūkstoši 500 rubļu. Līdz 1918. gada 10. aprīlim bija atņemti 14 miljoni 850 tūkstoši monētu par kopējo summu 111 miljoni 375 tūkstoši rubļu.

Zelta monētas ar nominālu 5 rubļi izkala 5 miljonus 372 tūkstošus gabalu par kopējo summu 26 miljoni 860 tūkstoši rubļu. Līdz 1918. gada 10. aprīlim bija atņemti 2 miljoni 100 tūkstoši monētu par kopējo summu 10 miljoni 500 tūkstoši rubļu.

1898. gads. 1899. gads… Zibēja gadi, bet kopā ar tiem miljoni zelta monētu, zelta plūsma, zelta upīte, kas pārtapa jūrā. Francijas zelta franki piecu, desmit, divdesmit, piecdesmit un simts franku vērtībā, Šveices zelta franki, zelta ginejas un pussoverēni ar karalienes Viktorijas, Eduarda VII un Georga V attēliem. Sterliņu mārciņu, franku, marku, Ziemeļamerikas dolāru asignācijas. Vērtspapīri, parādzīmes, obligācijas. Dati par skaidro naudu, pārskaitījumiem, ārvalstu zelta aktīvi, kas glabājās krievu bankās, krievu zelta nodrošinājums ārzemju aizdevumiem, zelta gredzeni, kas norauti no nošauto rokām, zelta auskari, kas izrauti no ģimnāzistu ausīm, zelta rokassprādzes, kas atrastas aiz ikonām zemnieku būdās. Sudraba monētas, sudraba stieņi, izstrādājumi no dārgmetāliem, mākslas darbi no sudraba un bronzas (tūkstošiem pudu). Pagaidām netika aprakstītas muzeju, privātās, valsts glabātuvju kolekcijas. Nebija laika. Bet drīzumā tas tiks izdarīts…

Pavisam 2,5 miljardi zelta rubļu pēc 1913. gada kursa. No tiem: uz personīgajiem kontiem, „kopīgai lietai", vāciešiem pa punktiem:

a)      par finansēšanu;

b)      par militāro palīdzību;

c)      par armijas uzturēšanu;

d)      arestētie vācu depozīti;

e)      konfiscētās preces;

f)       privātpersonu un īpašumu zaudējumi lauzto kontraktu, pretvācu grautiņu un citu iemeslu rezultātā.

Kopā: Vācijas bankās, Šveices bankās, Skandināvijas bankās un citās bankās…; transporta izdevumi; zaudējumu procents izpildītāju mantkārības dēļ. Kopā… Uz personīgajiem kontiem… Šifri… Atslēgas… Vācijas rūpniecības akcijās un neitrālu valstu rūpniecības akcijās. Kopā…

Kustinot apaļās lūpas, Parvuss ar savām ūdeņainajām acīm pārskrien ciparu kolonām, sadrūma. Maz!

Trūka laika. Tas, protams, vēl nav viss. Lūk, dati par kažokādu, graudu, rūdas, krāsaino metālu rezervēm. Pēc visu vācu pretenziju apmierināšanas… mēs gribētu sākt ar tām un saņemt. Jā, mēs saprotam, ka tagad vācieši varētu ar spēku visu paši paņemt. Un lūk, Ļeņina pašrocīgi rakstītā vēstule, kuru viņš lūdza darīt zināmu vācu kolēģiem: „… ar karu no mums neko nepaņemsit, visu nodedzināsim!" Ļeņins ir Ļeņins. Ekstrēmists katrā izpausmē. Varētu pat pabrīnīties, ja vēstules beigās nebūtu viņa būtība: „Izejvielas mēs vāciešiem spēsim dot".

Nevajag strīdēties. Visu sarunāsim kā civilizēti cilvēki. Maz, vienkārši tāpēc, ka par maz. Jābūt 5 reizes vairāk. Tas ir minimums. Tas ir tāpēc, ka ekspropriācija notiek uz emocijām un bez sistēmas. Pārāk daudz pielīp izpildītāju rokām. Jārīkojas daudz stingrāk, jānodrošina kontrole. Pamatīga kontrole. VČK[13] izveidošana lieliska ideja, bet tur pārāk daudz zagļu. Saprotams, ka laika mums ir bijis maz bet, cik tā ir palicis, arī neviens nevar pateikt. Sāciet rīkoties vēl asāk un stingrāk.

Pamācot Parvuss turpināja pētīt dokumentus, neparasti viegli operējot ar deviņzīmju cipariem. Negaidīti no dižā finansista mutes atskanēja izsauciens sajaukums no pārpratuma, piepildītām nepatīkamām gaidām un sašutuma. Iztrūkums!

Nesakrīt cipari. Nevar būt! Nevar būt! Ļaujiet paskatīties. Laba lieta! Septiņdesmit pieci… nē, atvainojiet… septiņdesmit astoņi miljoni zeltā. Nekavējoši sākās izmeklēšana. Sāka lidot šifrogrammas. Dzeržinskis Maskavā (ar izbraukumiem uz Šveici), Menžinskis Berlīnē. Rezultāti izrādījās sensacionāli. Zog Petrogradā, nosūtot „kravu" kaut kur pa kreisi caur Skandināvijas privātbankām. Ātri atrada vainīgos: Urickis, Volodarskis un Kronštates ČK priekšsēdētājs Androņņikovs[14].

Parvusam nekas cits neatlika, kā smagi nopūsties. Urickis un Volodarskis ir viņa mīļākie skolnieki, likās, ka vairāk par citiem ir pārņemti ar notiekošā dižo ideju, ka speciāli ir pielikti blakus Ļeņinam (kopā ar daudziem citiem), lai tas nesagādātu kaut kādus neprognozējamus pārsteigumus. Nolēma noskaidrot. Un tiešām, noskaidroja samērā ātri. Burtiski pēc mēneša likvidēja Volodarski.

Sarunas Berlīnē noritēja gludi. Gaņeckis ne velti finanšu lietas mācījās Berlīnes, Heidelbergas un Cīrihes universitātēs. Viņš zināja kā, kur un uz kādiem noteikumiem jānoliek milzīgas summas cietajā valūtā. Savās jūsmīgajās atmiņās par Ļeņinu (tikai Gaņecka kontā vien kādā Šveices bankā 1932. gadā GPU atklāja 60 miljonus franku) Gaņeckis ar prieku atceras tās dienas. „Kaut mani ne īpaši priecēja perspektīva satikties pie zaļā galda ar vācu banku dūžiem Mendelsonu, Glazenapu un citiem, tomēr sarunās mūsu delegācija sevi labi parādīja. Sarunu rezultātā tika parakstīti papildus nolīgumi Brestļitovskas līgumam, kuri precīzi noteica izmaksu lielumu Vācijas finansiālajām pretenzijām, bet, tajā pašā laikā, nodrošināja Padomju Krievijai pilnīgu neatkarību iekšējā ekonomiskajā politikā". Jūtīgie vācu baņķieri un viņu Šveices kolēģi mēģināja kaut ko burkšķēt par naudas iegūšanas metodēm. „Bet mēs viņiem tieši pateicām nelieniet mūsu darīšanās, labie kungi!" (Liels prieks citēt „veco boļševiku" atmiņas).

Kamēr Gaņeckis apstrādāja baņķierus, Krasins nodarbojās ar rūpniekiem. Slavenais Sīmens, kurš bija pazaudējis tik daudz īpašumu Krievijā un bija izslāpis pēc kompensācijām, uzaicināja uz tikšanos ar Krasinu, pēc viņa paša teiktiem vārdiem, „veselu pulku" vācu industrijas magnātu. Magnāti ir nopietni cilvēki, kas ļoti uztraucās par savu starptautisko reputāciju (atšķirībā no mazāk pedantiskajiem baņķieriem) un izturēj ās piesardzīgi. Viņi bija pacentušies iepazīties ar jaunizceptā tirdzniecības narkoma dosjē, un tos nepavisam neiedvesmoja viņa pārāk atklātā kriminālā pagātne.

Bet nebija ko izvēlēties. Vācija agonizēja, iespiesta ar sauszemes karaspēka frontēm uz zemes un ar angļu blokādi no j ūras, neskatoties uz to, ka tās karaspēks rietumos aizņēma lielu daļu Francijas un maršēja pa Tbilisi austrumos. Jūras tirdzniecība tika pārtraukta jau 1914. gadā, bet Vācijas lepnums un Ķeizara īpašas pielūgsmes objekts atklātās jūras flote, kura visā kara laikā veica tikai vienu nedrošu mēģinājumu nomest no valsts angļu žņaugu. Bija nepieciešams atjaunot rūpniecību. Bet Krasins piedāvā izejvielas, turklāt tādos apjomos, par kuriem vācieši neuzdrošināj ās pat sapņot. Izejvielu apjomu viņi salīdzinās ar aģentūras datiem par Krievijas stratēģisko izejvielu rezervēm uz 1917. gada sākumu. Ak, dievs! Viņiem piedāvā ar slotu izslaucīt visu, ko ar grūtībām krievu rūpniecība bija uzkrājusi lielā kara gados. Vai to var uztvert nopietni? Kas tie ir par cilvēkiem, kas tur nākuši pie varas? Vai šeit nav kaut kāda krāpšana? Vai kāds var apstiprināt šos piedāvājumus? Lūdzu! „par visiem jautājumiem, kas saistīti ar Vācijas preču pirkšanu un pārdošanu, vērsties tieši Ģenerālkonsulātā pie Menžinska kunga". Par viņu Ļeņins teica, ka tas ir cilvēks ar nevainojamu reputāciju… Tajā pašā laikā Joffe un Menžinskis, rokas nenolaižot, nodarbojās ar liela daudzuma kravu pieņemšanu, kas pienāca pa sauszemes un jūras ceļiem uz pārstāvniecības un ģenerālkonsulāta adresi. Dažas no kastēm un konteineriem uzreiz nosūtīja uz Šveici.

Parvuss varētu justies apmierināts, ja būtu zinājis visu. Bet visu viņš nezināja. Ļeņins, kurš bija izrāvies no viņa aizbildniecības, nepavisam netaisījās dalīties ar saviem plāniem ar savu bijušo darbaudzinātāju. Dažās kastēs, kurām bija piestiprinātas diplomātiskās plombes, bija nevis zelta monētas, lietņi, juvelierizstrādājumi un mākslas darbi, ne platīns un dārgakmeņi, ko boļševiki izveda uz ārzemēm, bet gan nevīžīgi nodrukātas brošūras vācu valodā un skrejlapas, kas aicināja Vācijas strādniekus un zemniekus novest savu valsti tādā pašā asiņainā haosa stāvoklī, līdz kādam jau bija novesta Krievija. Dažās bija arī šautenes. Briesmīgais bacilis pieauga, mēģinot izplatīt epidēmiju pa visu pasauli. „Ja radīsies iespēja rīkoties ar Vāciju, tāpat kā ar Krieviju, tad mēs no tās nekādi neatteiksimies", teica ciniķis Radeks.

Ar ko nodarbojās Menžinskis, un kas lika viņa šefam Dzeržinskim pamest lietas Lubjankā, lai negaidīti parādītos Šveicē? Lieta tāda, un patiesībā ne tikai tāda, ka Urickis un Volodarskis apzagās, bet kā vēlāk noskaidrojās arī Zinovjevs. Lieta bija tāda, ka Parvuss sāka Ļeņinu apgrūtināt. Ne tas, ka viņš sāktu pretendēt uz pasaules proletariāta vadoņa lomu vai uzdrošinātos presē teorētiski polemizēt ar Iļjiču (Parvuss, dabīgi, sen ir aizmirsis domāt par tādu marasmu, kā „partijas publicistika"), tomēr Ļeņins nekad neaizmirsa, par ko viņš ir parādā Parvusam, un arī par to, kādas saistības viņš uzņēmās šķērsodams karojošo Vāciju aizplombētā vagonā, un ne bez pamata uzskatīja Parvusu par diezgan bīstamu liecinieku. Turklāt, PLĀNA autors bija Parvuss, bet par cik PLĀNS izdevās, par tā autoru gribēja kļūt Ļeņins pats.

Bet tas nebija pats galvenais iemesls. Galvenā būtība bija tāda, ka Parvuss ar savu trekno ķermeni aizklāja visus „intīmos" kontaktus ar sazaroto rietumu banku sistēmu, turklāt spēlējot kaut kādu savu spēli, un nebija zināms cik „atpogāja" savai kabatai. Lubjankas pagrabos bija uzkrājies pietiekošs skaits vecu un pieredzējušu finansistu ar starptautisku pieredzi, kuri spīdzināšanas ietekmēti (bet biežāk arī bez spīdzināšanas) atklāja lielu daudzumu globālo finanšu noslēpumus un sakarus, kas ļāva kārtot lietas apejot Vāciju ar daudz lielāku vērienu, kādu paredzēja Parvuss. Tā bija nākotne, bet pašreiz Parvuss vēl bija vajadzīgs. Tāpēc, kaut tika pacelts jautājums par viņa likvidāciju, tomēr to atzina par nesavlaicīgu un atlika. Lai būtu pavisam objektīvi, jāatzīst, ka 1918. gadā Kremlī tajā apspriedē, kad visu pasauli aplidoja ziņa par Nikolaja II un viņa ģimenes nošaušanu, ja arī bieži tika nosaukts Parvusa uzvārds, tad arī nepavisam saistībā ar viņa likvidāciju, bet drīzāk ar viņa slaveno repliku: „Maz!", un pilnīgi taisnīgiem aizrādījumiem par bezsistēmisko un bezkontroles ekspropriāciju (vai nacionalizāciju), tā kā pats Ļeņins, izmezdams savu slaveno lozungu: „Laupi salaupīto", atzina tādiem uzsaukumiem nevietā pielietot nekrievu vārdus. Klausījās… Nolēma… Pēc tam sākās SARKANAIS TERORS.

Pavēlējis likvidēt Uricki (bija par ko!) un inscenējis atentātu pret sevi , Ļeņins pirmo reizi cilvēces vēsturē sankcionē veselu iedzīvotāju grupu masveida iznīcināšanu, nosakot nolemto sociālo stāvokli ar „buržuja"  birku. Potenciālo upuru sarakstus sāka sastādīt uzreiz pēc apvērsuma, kad pēc Ļeņina personīgās pavēles veica reģistrāciju pēc dzīves vietas personām, kuras piederēja pie „bagāto šķirām", un aptvēra praktiski bez izņēmuma visus valsts iedzīvotājus. Ļeņina spārnotā frāze: „Lai 90% krievu tautas aiziet bojā, lai tik 10% izdzīvo līdz pasaules revolūcijai" frāze, kas noveda līdz sajūsmai viņa līdzgaitniekus, kuri to uzskatīja par hiperbolu, sāka īstenoties ar neredzētu vērienu. Uz to brīdi jau visa boļševiku kontrolētā teritorija bija noklāta ar ČK biezu tīklu dažādos apriņķos, guberņās un novados, ka pat avīze „Pravda", izrādot cieņu paveiktajam darbam, ar sajūsmu atzīmēja „padomju varas" faktisko nomaiņu ar „ārkārtējo komisiju" varu. Tāpēc tajā baisajā zirnekļa tīklā, kas bija apvijis valsti, no Maskavas lidoja instrukcijas, kas izskaidroja pieteiktā terora būtību: „Mēs nekarojam pret atsevišķām personām. MĒS BURZUĀZIJU IZNĪCINĀM KĀ ŠĶIRU. Nemeklējiet izmeklēšanas materiālus un pierādījumus tam, ka apsūdzētais rīkojās darbos vai vārdos pret padomju varu. Pirmais jautājums, kas jums viņam jāuzdod, kāda tam ir izcelsme, audzināšana, izglītība un profesija. Šiem jautājumiem arī jānosaka apsūdzētā liktenis. Tāda arī ir „sarkanā terora" būtība un nozīme.

Bet būtība bija daudz dziļāka, nekā bija iespējams iekļaut oficiālajā instrukcijā. „Lai nošautu, mums nav vajadzīgi ne pierādījumi, ne pratināšanas, ne aizdomas. Mēs uzskatām par vajadzīgu un nošaujam, un viss", mācīja savus padotos Dzeržinskis, skaidri liekot saprast, ka pasākumu vajag skatīt daudz plašāk, nekā vienkāršu „bagāto šķiru" iznīcināšanu. Runa bija par visu tautu kopumā. Paralēli „sarkanā terora" pasludināšanai tiek izdota slavenā Pavēle par ķīlniekiem, kurā teikts: „…no buržuāzijas un virsniecības ir jāņem ievērojams skaits ķīlnieku. Pie mazākiem pretestības mēģinājumiem vai mazākās kustības baltgvardu vidē bez ierunām jāpielieto masveida nošaušana". Terors uzreiz pieņēma patvaļīga un asiņaina slaktiņa formas. Valstī uz daudziem gadiem tiek ielikta tā šausmīgā un daudzšķautņainā patvaļa, kuras augļus mēs baudām vēl šodien.

Ja paraugās vēl dziļāk, tad „sarkanais terors" bija vienkārši kārtējais boļševiku pasākums, kas radās no tā, ka iedzīvotāju rīcībā bija palikusi kaut kāda nauda, ko nebija paņēmušas Tautas banka un Finanšu tautas komisariāts.

Naktī visos dzīvokļos, kuros dzīvoja personas, kuras pirms revolūcijas skaitīj ās muižnieki, tirgoņi, goda pilsoņi, advokāti, virsnieki, bet esošajā brīdī „buržuji", ielauzās no galvas līdz kājām bruņoti boļševiki, veica pamatīgu kratīšanu, atņemot naudu un vērtīgās mantas, izvelkot iedzīvotājus uz ielas vienās virsdrēbēs, nešķirojot ne pēc dzimuma, ne pēc vecuma, ne pat pēc veselības stāvokļa, dažreiz no tīfa mirstošos konvoja pavadībā izveda ārpus pilsētas. Daļu jaunus un veselīgus vīriešus nošāva uz vietas, pārējos sabāza cietumos un koncentrācijas nometnēs, jaunas sievietes izvaroja un bieži pēc tam nošāva. „Buržuju" īpašumu konfiscēja it kā „izdalīšanai strādniekiem". Nav ko runāt par to, ko strādnieki saņēma tad, kad pa visu valsti jau plosīj ās streikotāju masveida nošaušanas, un ko viņi saņēma vēlāk. Zeltu un dārglietas nodeva (izpildītāju rokām pielipa ne vairāk par 15%), grāmatas, rokraksti, talantīgi projekti, nenovērtējamus arhīvus vienkārši izmeta, bet pārējo daļēji piesavinājās, daļēji pārdeva spekulantiem, kurus pēc realizācijas ķēra un arī nošāva, bieži kopā ar pircējiem. Tas viss ar tādām vai citādām variācijām notika visā valstī.

Bet tas bija zemākais līmenis. Līmeni augstāk notikumi risinājās uz „solīdiem" pamatiem. Cilvēku, kuram varēja paredzēt, ka ir liela nauda, dažreiz noslēpta ārzemju bankās, tika pateikts pilnīgi atklāti, par cik ir paredzēts likvidēt viņu izcelsmes, audzināšanas vai profesijas dēļ un viņam nav kur sprukt, tad humānā vara, paņemot sevi pie dziesmas, tomēr piedāvā viņam dzīvību un brīvību ar tiesībām izbraukt uz ārzemēm apmaiņā pret niecīgu naudas summu 400 tūkstoši zeltā vai ekvivalentu jebkurā citā valūtā. Tos, kuri uzreiz piekrita un norādīja naudas un vērtslietu glabāšanas vietu, nošāva par slēpšanu, tos, kuri ietiepās, pakļāva viduslaiku spīdzināšanām, viņu acu priekšā mocīja arī ģimenes locekļus, bet pēc tam neatkarīgi no rezultāta nošāva kopā ar visu ģimeni. Tos, kuri padevās pakāpeniski, turēja cietumos līdz pat 1934. gadam, pamazām izspiežot no viņiem miljonus.

Bet būsim objektīvi, dažus arī atlaida, jo summas bija fantastiskas, un korupcija jau bija aptvērusi tik daudz „revolūcijas bruņiniekus", ka bieži viņos vairs nebija spēka pārvarēt kārdinājumu. Ar to īpaši izcēlās Petrogradas ČK un tās revolucionārā Kronštates filiāle, kuru vadīja mums jau pazīstamais kņazs Androņņikovs. Pēc Uricka likvidācijas „revolūcijas šūpulī" darbojās Gļebs Bokijs. Dzeržinska mīlulis, pēc meistarīgi noorganizētā atentāta pret savu bijušo šefu Uricki, sāka ātri pārvietoties pa dienesta kāpnēm. Viņa prasme izpumpēt naudu no ķīlniekiem izraisīja Maskavā skaudību un sajūsmu. Tieši viņam piederēja spīdošā ideja galvaspilsētas zoodārza zvērus barot ar nošauto gaļu. Eksotiskie zvēri maksāja dārgi, un tos vēl cerēja beigās kādam pārdot.

Bet galvenais, protams, nebija tas. Galvenais bija tas, ka no Petrogradas sāka atbrīvot ķīlniekus pret naudu. Maskavā par to uzzināja no slavenās Jakovļevas slepenā ziņojuma. Viņa bija viena no Bokija vietniecēm. Noskaidrojās, ka bijušajā impērijas galvaspilsētā tiek veiktas slepenas operācijas. Ķīlniekus slepeni arestē, tur kaut kur konspiratīvos dzīvokļos, vienojas par astronomiskām izpirkšanas maksām, bet pēc tam slepeni pārvieto pār Somijas robežu. Saņemtā nauda nekur neparādās un netiek iegrāmatota. Tādā veidā izdevās izglābties virknei cilvēku, kurus nekādā gadījumā nedrīkstēja izlaist ārpus valsts robežām. Pašlaik, ziņoja Jakovļeva, notiek slepenas sarunas ar Petropavlovskas cietoksnī ieslodzītajiem bijušajiem lielkņaziem Nikolaju Mihailoviču, Grigoriju Mihailoviču, Dmitriju Konstantinoviču un Pāvelu Aleksandroviču, kuriem pret milzīgu izpirkšanas maksu ir apsolīta brīvība un brīvs ceļš uz ārzemēm. Jau ir saņemta ievērojama summa, uz kuras rēķina uz ārzemēm ir nosūtīta bijušā lielkņaza Aleksandra Mihailoviča ģimene ar sievu Kseniju Aleksandrovnu (bijušā cara māsu) un sešiem bērniem. Brāļi noteica, ka viņam, kā daudzbērnu tēvam, ir jāglābjas pirmajam[17]. No ziņojuma varēja secināt, ka Petrogradā tiek realizēta kontrrevolucionāra vienošanās personīgas iedzīvošanas nolūkā.

Izraisījās briesmīgs skandāls. Lai no grēka būtu tālāk, visus lielkņazus ātri nošāva. Izmeklēšana, kas notika pēc Ļeņina personīgā rīkojuma, atklāja ČK galotnes dalību „slepenajā operācijā", kuru vadīja Dzeržinskis. Dzeržinskis, Bokijs un vēl virkne personu tika uz laiku atstādināti no ieņemamajiem amatiem. Ļeņins bļāva uz Dzeržinski un piedraudēja izdzenāt ČK. Dzeržinskis šķībi smaidīja. Viņš jokus saprata. Visu izdevās novelt uz „pārmijniekiem". Petrogradā ar troksni un brēkoņu arestēja vienu no ČK rajonu nodaļu priekšniekiem Kozirevu. Viņu arestēja taj ā brīdī, kad tas konspiratīvaj ā dzīvoklī mainīja ar kaut kādiem ārzemniekiem juvelierizstrādājumus pret sterliņu mārciņām. Revolucionārā tiesa pret viņu bija atklāta. Apsūdzības rakstā tika uzskaitīti daudzie Kozireva noziegumi. Izrādās, ka „biedrs Kozirevs ir nolaidies tik tālu, ka atļāvās zagt zelta šķīvjus, karotes un dakšiņas no ČK ēdnīcas". Apsūdzības rakstā neviens, protams, neprecizēja kā ČK ēdnīcā nonāca „zelta šķīvji, karotes un dakšiņas", un neviens arī neuzdrošinājās uzdot tādu jautājumu.

Uz Vācijas galvaspilsētu turpinājās vērtību plūsma. No valsts izpumpētās bagātības kopā ar asinīm plūda uz rietumiem, uz sazaroto starptautisko banku tīklu. Krievijā palika asinis, tikai asinis. Bet valsts galveno nacionālo bagātību tās iniciatīvo, uzņēmīgo un darbu mīlošo tautu desmitiem tūkstošiem iemeta brāļu kapos. Lai kāds pamēģina iebilst, ka valsti sagrābušajai noziedznieku bandai bija kādi citi nodomi, kā tikai aplaupīt un iznīcināt šo valsti. Pedantiskie vācieši precīzi uzskaitīja visu izvesto no „sovdepijas" līdz pat savai sabrukšanai 1918. gada novembrī: 2 miljoni pudu cukura, 9132 vagoni labības, 841 vagons kokmateriālu, 2 miljoni pudu linšķiedru, 1218 vagoni ar gaļu, 294 vagoni ar kažokādām utt.

Kā pateicību vācieši atvēra ceļu internacionālajai armijai uz Donu. Flangos vāciešu aizsargāta, internacionālistu armija iebruka Donas Karaspēka apgabalā. Šī armija bija saņēmusi precīzu, Ļeņina un Sverdlova parakstītu instrukciju: „Atrisināt kazaku problēmu… pilnīgi visus iznīcinot… Pielietot masveida teroru pret bagātajiem (atkal! I. B.) kazakiem, visus iznīcinot… Nošaut ikvienu, kuram atradīs ieroci (kazakiem ieroči bija katrā mājā. I. B.)… Konfiscēt visu naudu un vērtīgās mantas, aprakstīt un nodot…". Bet nabaga Hitlers tad vēl vāļājās hospitālī, atgūstoties no angļu gāzes uzbrukuma…

1918. gada novembrī sabruka un kapitulēja Vācija. Vēl pirms tam padomju vēstnieks Joffe iekrita izplatot lapiņas un tika izsūtīts. Tiesa, drīz viņš atgriezās, bet izdalīja ne lapiņas, bet gan šautenes tieši padomju vēstniecības pagalmā. Rietumu sabiedroto stingri diktētie kapitulācijas nosacījumi pieprasīja vācu karaspēkam ātri atkāpties no ieņemtajām teritorijām uz Vāciju. 1918. gada 3. novembrī vācu konsuls Petrogradā devās atvadu vizītē pie Zinovjeva. Viņi divatā bija neslikti pastrādājuši pēdējā gada laikā. Tikai Ļeņina iejaukšanās palīdzēja tam izrauties no Petrogradas afērām, lai izvairītos no „starptautiska" skandāla, tā kā Zinovjevs bija Kominternes priekšsēdētājs, -, kas viņam bija kopējs ar Androņņikovu, Uricki un Volodarski, un šajās afērās Zinovjevs bija iestidzis pārāk dziļi.

Atvadīšanās bija nedaudz nervoza. Bija pabeigta lieliski koordinētā operācija, kas abām pusēm deva fantastisku peļņu. Vēl darbojās sakaru līnija caur Baltiju, kuru noturēja fon der Golca „dzelzs grenadieri", bet nevienam jau vairs nebija ilūziju. Pat fon der Golcs tādā situācijā nespēja noturēties.

Vācijas nākotne un tās liktenis pavīdēja blāvā un diezgan drūmā gaismā. Vēl vairāk nenoteikts izskatījās boļševiku liktenis. Ko viņi varēs izdarīt bez vācu atbalsta? Vācieši bija paveikuši gigantisku darbu, izjaucot visus pret boļševikiem organizētos apdullinātās Krievijas sabiedrības pretestības mēģinājumus, starp citu, efektīvi izjaucot, veidojošos stipro Donas un Kubaņas kazaku savienību ar Brīvprātīgo armiju.

Vācieši bija nodomājuši paciest šo bandu Kremlī tikai līdz kara baigām, kuru viņi cerēja pabeigt, ja ne ar uzvaru, tad vismaz ar pieņemamu mieru. No otras puses, Kremlis jau bija saņēmis garantijas no Lībknehta un Luksemburgas, ka Vācija, ja ne šodien, tad rīt tiks iemesta tajā pašā bezdibenī kur Krievija. Tāpēc bēgšanas plāns uz Vāciju (bet tur paskatīsimies) palika gandrīz nemainīgs. Atstrādāts vēl 1917. gadā, tas paredzēja gandrīz mistisku un ātru pazušanu, un divreiz gandrīz tika pielietots darbībā. Pirmo reizi, kad pēc vācu vēstnieka Mirbaha nogalināšanas bija sagaidāma vāciešu ienākšana Maskavā, jo pilnīgi taisnīgi tika uzskatīts, ka vāciešu pacietībai pienācis gals. Otro reizi, kad kļuva zināms par angļu izcelšanos Arhangeļskā, jo nebija nekādu spēku ar ko pretoties. Bet angļi, nenojaušot kādu paniku, viņi ir izraisījuši Kremlī, nekur netaisījās uzbrukt. Viņu uzdevums bija pārņemt savā kontrolē ieroču kalnus, kas bija uzkrājušies Arhangeļskas ostā, uztraucoties par to, ka boļševiki šos ieročus var nodot vāciešiem. Tagad, trešajā reizē, tika pasludināts „brīdinājuma periods", jo pēc vāciešu aiziešanas situācija bija neprognozējama.

Vācu konsuls, kā arī pienākas diplomātam, pirms aizbraukšanas izteica nožēlu, ka pienākušas beigas tik auglīgai sadarbībai, kāda pēdējā gada laikā bija starp Vācijas un KPSFR valdībām. Nekaunīgais Zinovjevs, neuzskatot par vajadzīgu ievērot diplomātisko etiķeti, kuru arī viņš nezināja, atbildēja konsulam Hersonas bodnieku valodā, kuri kādreiz deva Kominternes vadītājam revolucionāro sākumizglītību: „Ko tur nožēlot! Jūs tik daudz sagrābāties pēc Brestas miera līguma noslēgšanas, ka varat būt arī apmierināti!"

Vecā ķeizariskās diplomātijas skola visvairāk savos pārstāvjos cienīja dzelžainu savaldību. Konsuls savaldījās, bet tomēr nevarēja neiziet ārpus protokola rāmjiem, un atbildēja Zinovjevam: „Vēl nav zināms, kuram tas Brestas miers ir nesis vairāk labuma, jums vai mums". Ar to arī šķīrās.

Vāciešu aiziešana iedvesmoja antiboļševistiskās pretošanās nacionālos spēkus. Vāji un nesaliedēti, praktiski neapbruņoti, vācu durkļu un sabiedroto nesaprašanas apvaldīti, viņi tomēr izmisīgi apņēmās nomest no Krievijas šo briesmīgo, nezin no kurienes uzradušos jūgu. Drosmīgi manevrējot ar savu mazskaitlīgo karaspēku, bijušās imperatora armijas virsnieku saujiņa sāka strauju uzbrukumu ieņemtajiem Krievijas centrālajiem un dienvidu rajoniem.

Diemžēl boļševisma bacilis jau demoralizēja arī baltās armijas aizmugures un lielā mērā arī pašu armiju. Šo bacili precīzi apraksta Ļeņins ar vārdiem: „Es Krievijai uzspļauju, jo es esmu boļševiks", apvienojumā kopā ar buramvārdiem par vispārēju vienlīdzību aptvēra arī tos Krievijas sabiedrības slāņus, kurus Ļeņina dekrēti jau bija pasludinājuši par „naidīgām šķirām" un bez žēlastības tika iznīcinātas.

Ģenerālis Deņikins ar rūgtumu atceras: „Spekulācija sasniedza nebijušus apmērus, ieraujot savā netiklajā barā cilvēkus no dažādiem slāņiem, partijām un profesijām…". Neapšaubāmi, ka ne cilvēkos, bet gan sabiedrības dzīves un saimnieciskās darbības vispārējās parādībās sakņojās bezdarbības cēloņi dārdzība un ar to nesaraujami saistītā spekulācija. Tas izraisīja naudas un preču apgrozījuma vispārēju sajukumu, spēcīgu darba kritumu un daudzus citus materiālos un morālos faktorus, ko ienesa karš un revolūcija… Valsts līdzekļu piesavināšanās, laupīšana un kukuļdošana kļuva par parastām parādībām, veselas korporācijas cieta no šīs kaites. Niecīgais atalgojums un tā saņemšanas kavējums bija viens no šo parādību cēloņiem. Dzelzceļa transports burtiski kļuva par nodevu ievākšanu personālam. Bieži vien pārvietoties un vest kravas pa dzelzceļu normālā veidā nebija iespējams. „Literu" piešķiršanas ļaunprātīgā izmantošanā piedalījās samērā plaši iedzīvotāju slāņi. Piemēram, tika atmaskots savā laikā arī tik demokrātiskas avīzes kā Šreidera „Rodnaja zemļa" redakcijas sastāvs, viena liela labdarības organizācija, kura tirgoņiem izpārdeva „literas" pēc līguma, kurā tika noteikti 25% no tīrās peļņas.

Donas valdība, satraucoties par labības saņemšanu no Kubaņas (Donā labība aptrūkās pēc pusgada boļševiku valdīšanas. Donā, kura baroja pusi pasaules! I. B.), iepirkšanu uzticēja lielam darbonim Moldavskim. Labība, tiešām, sāka pienākt lielos daudzumos, kaut Donas kasei tas izmaksāja ārkārtīgi dārgi. Turklāt visa Kubaņa un viss apgabala dzelzceļa tīkls bija noklāts ar Moldavska aģentiem, kuri pēc tarifa un pēc ieņemamā amata pilnīgi atklāti maksāja ceļa nodokli visai administrācijai, sākot no stacijas rakstveža un eļļotāja līdz… robežas nezinu. Kubaņas Radā tika pat pacelts jautājums, ka Moldavskis ir demoralizējis visu administrāciju. Man liekas, ka Radas žēlabas ne pavisam bija pamatotas: brašie devēji un brašie ņēmēji tikai papildināja viens otru uz kopēj ā posta fona. Likumu neievērošanas tradīcija iespiedās tautas dzīvē, kas izraisīja daudzu avantūristu, lielu un mazu viltvāržu parādīšanos… Pilsētās notika izvirtības, uzdzīve, dzeršana un jautrība, kurās pazaudējot galvu, metās iekšā arī no frontes atbraukušie virsnieki. „Dzīvei ir graša vērtība. Kaut diena, tā ir manējā!…". Notika dzīres mēra laikā.

Tomēr pat tādos apstākļos gadsimta sākuma talantīgais krievu karavadonis strauji veda savu karaspēku uz Maskavu. Deņikina armija pat savas varenības visaugstākajā punktā nekad nepārsniedza 150 tūkst. cilvēku, tomēr dažu mēnešu laikā tā attīrīja no boļševikiem milzīgu teritoriju, atbrīvojot Harkovu, Poltavu, Kijevu (kuras vācieši atkāpjoties laipni atdeva Ļeņinam), ieņemot Voroņežu un Orlu. Apstājies, lai pārgrupētu spēkus, Deņikins virzīja reidā uz Maskavu kazaku ģenerāļa Mamontova jātnieku korpusu 7000 vīru sastāvā. Mamontovam pavēlē precīzi tika izvirzīts uzdevums: „Jums attiecīgi, papildinot spēkus no pretboļševistiski noskaņotiem iedzīvotāju slāņiem, jāattīsta uzbrukums Maskavai, izpostot ienaidnieka aizmugures un kontrolējot galvenos satiksmes ceļus Maskavas virzienā tādējādi nodrošinot armijas kopējo triecienu norādītajā virzienā".

Bez grūtībām pārraujot sarkano internacionālistu fronti, Mamontova kavalērija traucās uz seno Krievijas galvaspilsētu. Tomēr tās uzbrukuma straujums uzreiz arī izzuda. Katrā pilsētā, jebkurā apdzīvotā vietā vietējo ČK un revkomu pagrabi kazaku priekšā atvērās kā Ali-Babas pasakainās alas. Zelts, dārgakmeņi, juvelierizstrādājumi, monētas, lietņi, mākslas darbi. Kazakus apņēma zelta drudzis. Visi kara uzdevumi uzreiz tika aizmirsti. Karagājiena vietā uz Maskavu Mamontovs tīrīja ČK un RVK pagrabus, gandrīz nesastopot organizētu pretestību.

Pēc aculiecinieku liecībām Mamontova vezumu rinda izstiepās 60 verstu garumā, kad ar laupījumu apkrautie kazaki devās atpakaļ, un ne, lai savienotos ar Deņikina armiju, bet uz māj ām uz Donu. Likās, ka atgriezušies slavenie klusās Donas laiki, 16. un 17. gadsimta laiki, kad Donas brīvie kazaki veica pārdrošus uzbrukumus un ar bagātu laupījumu atgriezās dzimtajā Donas karaspēka apgabalā. Kazaki izklīda pa staņicām un mājām. Sagaidot Mamontova korpusu no karagājiena, Novočerkaskā priecīgi dunēja katedrāles zvani. Kopā ar varonīgo ģenerāli pārnāca 2000 kazaku, 5000 izklīda pa ceļam. Prieks bija neaprakstāms. Ģenerālis Mamontovs tikai no personīgās laupījuma daļas vien ziedoja Novočerkaskas katedrāļu un baznīcu kupoliem un krustiem 90 pudus zelta! (Ai, atsauksies šis zelts staņicu iedzīvotājiem! Līdz 1941. gadam GPU un NKVD ārkārtējā izmeklēšanas komisija šo zeltu no bijušajiem mamontoviešiem izspiedīs kopā ar zarnām. Visus viņus paņems uzskaitē. Daudzus dabūs ciet pat ārzemēs. Mamontovam stipri paveicās, ka viņš ātri nomira, tā arī nesaprazdams, ka viņš pazudināja Balto kustību, paceldams roku pret Partijas zeltu!).

Kazaņā gandrīz 8 mēnešus plosījās sarkanais terors, papildinot partijas kasi. Tomēr no Kazaņas bija spiesti bēgt tik strauji, ka neko, protams, nepaspēja izvest. Knapi pietika laika, lai apšautu arestētos ķīlniekus. Zelts glabājās vietējās bankas plašajos pagrabos, tā kā ČK pagrabi bija pārpildīti ar līķiem. Gandrīz četras stundas pēc tam, kad boļševiki jau bija aizgājuši, bet baltie nebija atnākuši, pūlis demolēja banku. Laužot durvis un viens otram kaulus, kviecot, bļaujot, spiežoties un nogalinot visus, kas patrāpīj ās šaurajās vītņu trepēs, kas veda uz bankas glabātuvi, saniknotais pūlis metās virsū zelta un dārgakmeņu kaudzēm. Zelta monētas un dārglietas stiepa spaiņos, katliņos, zābakos, aizsietos kreklos, saujās. Bet stihiska laupīšana ar to arī atšķiras no sistemātiskās ļeņiniskās, ka tādā veidā daudz neaizstiepsi.

Balto karaspēks, ar šāvieniem izdzenājis pūli, paņēma apsardzē bankas ēku, kuras zelta rezerve sastādīja bāzi bēdīgi slavenajam Kolčaka zeltam, kuru nevar atrast līdz pat šai dienai. Tajās nedaudzajās pilsētās, kuras ieņēma Kolčaka armija, admirālis savāca 8878 pudus, tas ir 142 tonnas zelta. Daļu no tā iztērēja ieroču iepirkšanai, bet daļu, upurējot sevi, Kolčaks izveda uz ārzemēm, kur to vienkārši nozaga.

Maskavā valdīja panika, bet ne mazāka panika valdīja arī Petrogradā, kurai no dienvidiem ar nelielu armiju, kas izveidota no ģimnāzistiem, tuvojās ģenerālis Judeņičs. Steigā nošāva tos, kurus vēl nebija paspējuši nošaut. Nošāva arī ģimenes. „Lai mūs ilgi atceras, ja uzvarēs". Zinovjevs mira no bailēm. Ļeņins viņam sūtīja uzmundrinošas telegrammas: apbruņot strādniekus un mest cīņā pret Judeņiču, aizmugurē uzstādīt „internacionālistu" ložmetējus, lai nedomātu atkāpties. Par ķīlniekiem paņemt mobilizēto virsnieku ģimenes, brīdinot viņus, ka visas ģimenes tiks nošautas, ja Judeņičs netiks apstādināts. Nošaut visus. It sevišķi visus bijušos lielos militāristus un ierēdņus, neskatoties uz vecumu. Naudas viņiem nav, bet potenciālas briesmas ir. Masu slepkavību viesulī gāja bojā izcili flotes karavadoņi, zinātnieki: admirālis Skridlovs, Jesens, Štakelbergs, Bahirevs un Razvozovs. Tomēr sagrāves perspektīva nevarēja tikt kompensēta tikai ar masu slepkavībām. Veica arī citus pasākumus.

Sākumā visu darīja, kā parasti, diletantiski. Pie bijušā bagātnieka-ķīlnieka, kas trīcēja bailēs gaidot nošaušanu, atnāca ar priekšlikumu pārdot nekustamo īpašumu citai personai, kā likums, ārzemju pavalstniekam. Noformēja attiecīgus dokumentus, kurus apstiprināja ar abu pušu parakstiem un personīgiem zīmogiem. Tas, ka šis nekustamais īpašums (rūpnīcas, veikali, tvaikoņi, dzelzceļi, izdevniecības un citi) jau ir nacionalizēts, neviens neatcerējās, bet ķīlnieks-nāvinieks, dabīgi, nekādus liekus jautājumus neuzdeva, ja viņam apsolīja dzīvību par nacionalizēta īpašuma pārdošanu. Pēc tam ķīlnieku nošāva, visus dokumentus par viņu izņēma, un viņš it kā pazuda bez vēsts. Un visas tiesības uz viņa īpašumu pārgāja citai personai.

Tādā veidā boļševiki, runājot mūsdienīgā valodā, plānoja, ieiet tirgū privatizējot svešu īpašumu. Ja, teiksim, baltiem izdotos uzvarēt, tad viņi vispirms būtu ieinteresēti pēc iespējas ātrāk nokārtot saimniecisko dzīvi. Viņi būtu priecīgi par kaut kādu rūpnīcu, kas bija privātīpašumā. Izrādīj ās, ka rūpnīcas īpašnieks ir nevienam agrāk nepazīstams kungs N. Bet visi atcerēj ās, ka šī rūpnīca piederēja tirgonim Paramonovam. Kungs N parādīja pirkšanas-pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru, tirgonis Paramonovs ir pārdevis viņam rūpnīcu jau 1916. gadā. Kāpēc neviens par to neko nezināja? Komercnoslēpums. Lieta tāda, ka bijušais īpašnieks bija nokļuvis grūtā finansiālajā situācijā un nevēlējās publicitāti. Kur viņš ir tagad? Nav zināms. Kungs N paziņo, ka pēc darījuma noslēgšanas Paramonova kungs aizbrauca no Krievijas un nav redzēts kopš 1916. gada. Zināms, kāds laiks bija, cilvēkus izmētāja pa visām malām. „Tomēr ir informācija, ka Paramonovu kopā ar ģimeni sagūstīja un nogalināja boļševiki". „Mans dievs! Kādi nezvēri! Kāds brīnišķīgs cilvēks bija!"…

Protams, bija iespējams, ka neizbēgami kaut kas ari atklātos. Iespējams, ka veiklie žurnālisti izvirzītu drosmīgu versiju par līdzīgu operāciju, atrastu lieciniekus, izteiktu apgalvojumus, ka visa valsts ekonomika atrodas boļševiku aģentu rokās. Vairumā gadījumu pierādījumus neizdotos atrast. Un tāpēc nesāks graut savu ekonomiku! Viss darbojas un ir labi. Īpašnieku politiskā pārliecība ir otršķirīga lieta.

Nedaudz vēlāk, kad ČK-ā parādījās grafologu un naudas viltotāju nodaļa, tad ķīlniekus netraucēja ar priekšlikumiem, bet vienkārši nošāva, noformējot visus vajadzīgos dokumentus uz vietas un augstā līmenī. Izgatavoja lielu daudzumu viltotu banku grāmatu, vekseļu, aizņēmuma vēstuļu, pirkšanas-pārdošanas līgumu, sākot ar 1912. gadu, ar pazīstamu cilvēku parakstiem, daļa no kuriem bija nomiruši dabīgā nāvē, bet daļa tika iznīcināti. Turklāt tādi cilvēki tika iznīcināti ne tikai kopā ar ģimenēm, bet arī kopā ar tuvākajiem darbiniekiem, ja tādu izdevās noķert.

Tas viss bija paredzēts gadījumam, ja režīms sagrūtu un būtu jābēg no valsts, bet par cik boļševiki visus savus 74 valdīšanas gadus nebija pārliecināti par rītdienu, visvairāk brīnoties par to, ka viņi nav nomesti, tad dabīgi, ka vienmēr pastāvēja modernizēts un pielabots plāns, kas nodzīvoja līdz mūsdienām. Diemžēl režīms nesabruka. „Palasi, Krievijā nav nevienas mājas, no kurām tieši vai netieši nebūtu nošauts tēvs, māte, brālis, meita, dēls un kāds tuvs cilvēks, brīnīj ās Buharins. Un tomēr Felikss mierīgi, praktiski bez jebkādas apsardzes, pastaigājas pa Maskavu (pat naktīs); kad mēs viņam aizliedzam tamlīdzīgas promenādes, viņš tikai nievājoši smejas un paziņo: „Ko? Neuzdrošināsies, suņi tādi!". Un viņam ir taisnība: neuzdrošināsies…". Apbrīnojama valsts! Un tajā notika patiešām apbrīnojamas lietas! Uz Maskavu no ārzemēm pienāca sekojoša satura šifrogrammas: „Izdevās atšifrēt Kroiza un Funka (Berna) bankas kontus ar numuru B latīņu, C latīņu, 34815960017, Z latīņu, T. Konts 1 miljona 800 tūkstoši Šveices franku vērtībā pieder Parfjonovam Nikodimam Pantelejevičam sabiedrības „Kaukāzs un Merkurijs" akcionāram. Konta paroli neizdevās noskaidrot. Kerds".

Ne velti Dzeržinskis brauca uz Šveici, ne velti centās Parvuss. Bankas ne tikai pieņēma no asinīm neatmazgātu zeltu, bet arī deva ČK-ai informāciju par saviem klientiem, par cik tādu šifrogrammu varēja atsūtīt tikai bankas darbinieks. Šifrogrammai piestiprināta izziņa: „Parfjonovs Nikodims Pantelejevičs, tiltu inženieris un rūpnieks, Volgas-Kaspijas upju kuģniecības kompānijas akcionārs. Pašlaik atrodas Kijevā pie baltajiem". Nekas, pagaidīsim. Nekur, tu balodīti, nepazudīsi. Pats mums pateiksi gan paroli, gan visu pārējo, kas nepieciešams, lai izņemtu naudu. Ja ievajadzēsies, dabūsim tevi arī no ārzemēm.

Dabīgi, ka jau visi, kas kaut kā kontaktēj ās ar jaunās varas barvežiem, staigāja ar valūtu un zelta monētām piebāztām kabatām. Toreiz vēl nezin kāpēc nebija pilnīgi skaidrs, kurš to drīkst, un kurš nedrīkst. Ar ārzemju valūtu iekrita pat slavenais Somijas dzelzceļa „leģendārās" № 293 lokomotīves mašīnists Jalava, kurš apvērsuma priekšvakarā nogādāja Ļeņinu Petrogradā. Par ārzemju valūtas un zelta glabāšanu daudzie, viens otru dublējošie dekrēti un rīkojumi paredzēja nošaušanu bez tiesas un izmeklēšanas. Ja ļoti paveiksies, tad konfiskāciju. Ļeņinam personīgi nācās glābt mašīnistu. Slavenajam čekistam-bendem Unšlihtam pasaules proletariāta vadonis zīmītē raksta: „Biedru Jalavu es personīgi pazīstu no 1917. gada, es apstiprinu viņa neapšaubāmo godīgumu un lūdzu dot rīkojumu, lai nekavējoties atdotu viņam atņemto naudu. Lūdzu man atsūtīt Jūsu rīkojuma kopiju ar norādi par atbildīgo personu.

Otrkārt: pieprasu man atsūtīt visus dokumentus par kratīšanu pie biedra Jalavas. Pielikumus lūdzu atdot. Ar komunistisku sveicienu Ļeņins".

„Biedram Ļeņinam, steidzami telegrafē Unšlihts. saskaņā ar pastāvošajiem rīkojumiem ārzemju valūta ir jākonfiscē, ko visticamāk arī izdarīja Petrogradas ČK. Jalavas aresta laiks un vieta nav norādīti, kas ietekmē Jūsu rīkojuma izpildes termiņu. Ar komunistisku sveicienu Unšlihts".

Ļeņins uz telegrammas raksta rezolūciju: „T. N. Gorbunov! Ziņojiet man par rezultātiem. 1) Vai ir atdota nauda? 2) Kādu sodu izcieta Jalava un kad tas beidzās? 11. jūnijs. Ļeņins". Uz pieprasījumu VČK atbildēja, ka Jalavam ir atdots „viss, izņemot zelta, sudraba un ārzemju valūtu".

Tāda veidā, „zelta kurjers" Jalava, kurš izveda zeltu uz Skandināvu bankām, iekrita, tā kā, protams, viņam „šis tas pielipa pie kabatām". Un, dabīgi, tika atrasts un atņemts.

Bet ne visi, kuriem bija vecie nopelni, tika tik viegli cauri kā konfiskācija. „Sadega" arī Kronštates ČK priekšsēdētājs leģendārais kņazs Androņņikovs. Kņazs zaga spēcīgi, un paveica arī gigantisku darbu. Ne tikai caur Kronštati nosūtot kravas uz Vāciju un Skandināviju un tālāk uz Savienotajām Valstīm, viņš vēl apstrādāja ieslodzītos slavenajos Kronštates cietumos, uz kurieni nosūtīja sevišķi stūrgalvīgos, kuri atteicās jebkurā gadījumā atdot savus īpašumus, parakstīt pirkšanas-pārdošanas līgumus un nosaukt savu kontu šifrus. Bijušais kņazs ar katru strādāja individuāli, izspieda no viņa visu, bet ne par visu ziņoja priekšniecībai, sastādot savu šifrēto kartotēku. Divreiz viņš izgrozījās gan Uricka lietā, gan Bokija lietā, veikli pārsviezdams naudu uz saviem slepenajiem kontiem divās Šveices un Zviedrijas bankās, un naivuma pēc nezināja, ka no bankām uz Kremli pienāk slepena informācija. „Īpaši svarīgus" un „konspiratīvus" uzdevumus kņazs-čekists izpildīja kā pirms apvērsuma, tā arī pēc tā. Nozīmēts Kronštates ČK-ā pēc Ļeņina un Dzeržinska rekomendācijām, Androņņikovs lieliski zināja, uz kurieni un ar kādu kravu no Kronštates piestātnēm noslēpumainie tvaikoņi zem nesaprotamiem karogiem dodas dūmakainajā Baltijas miglā, dažreiz vispār bez karoga. Tāpēc pēc Vācijas sabrukuma pienāca arī viņa stunda. Tomēr novākt tādu cilvēku kā Androņņikovs nebija viegli. Pārāk liela bija viņa autoritāte ČK-ā. Un rīkoties vajadzēja „sevišķi smalki".

Tādiem gadījumiem Ļeņinam bija neliela izpildītāju komanda, kas bija SNK pakļautībā un tai nebija nekādu saistību ar ČK. Komanda nodarbojās ar partijas iekšējo lietu izmeklēšanu attiecībā uz boļševikiem ar lielu pirmsrevolūcijas stāžu. Kaut kas līdzīgs partijas kontroles komisijai, bet ar daudz lielākām pilnvarām. Tomēr kņaza lietas izmeklēšana notika nevis pa ČK-as līniju, bet gan tieši pa partijas līniju, tāpēc Ļeņins nosūtīja uz Petrogradu slepenu vēstuli Zinovjevam ar sekojošu saturu: „Biedri Zinovjev! Lūdzu nozīmēt tikai absolūti uzticamus un pieredzējušus partijas biedrus bijušā kņaza Androņņikova (Rasputina, Dubrovina un drauga utt.) uzvedības izmeklēšanai, kurš dien Kronštates ČK. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Visi pieminēja bijušajam kņazam gan draudzību ar Rasputinu un Dubrovinu, gan dienestu Sinodē, gan lietas cara galmā, bet nošāva par spiegošanu Vācijas labā. Interesanti!

1919. gada 1. martā Maskavā atklāja starptautisko „kreiso sociāldemokrātisko partiju" kongresu, kurš 4. martā sevi pasludināja par Kominternes 1. kongresu. Visas pasaules skaudības un sajūsmas plosītie avantūristi rāvās uz Maskavu cerībā izraut sev kādu daļu no cilvēces vēsturē nebijušas laupīšanas un saņemt metodiku līdzīgai savu valstu iznīcināšanai. Ļeņins nekad neslēpa savus pasaules kundzības plānus un bija tiešs: „Mēs nekad neesam slēpuši, ka mūsu revolūcija ir tikai sākums, ka tā beigsies ar uzvaru tikai tad, kad mēs visu pasauli aizdedzināsim ar tādu revolūcijas uguni… Nodibinot padomju varu, mēs esam uztaustījuši starptautisko vispasaules proletariāta diktatūras formu… Mūsu lieta ir vispasaules proletariāta revolūcija, vispasaules Padomju republikas izveidošana… Starptautiskā proletariāta cīņai pret buržuāziju ir jābūt ar ārprātīgu, pārgalvīgi-nežēlīgu šķiru cīņas raksturu… Tikai pilnīgs idiots varēja nesaprast, ka tagad (1919. gadā) Krievijā notiek (un visā pasaulē sākas un briest) proletariāta pilsoņu karš pret buržuāziju, jo pilsoņu karā apspiestā šķira virza savus spēkus uz to, lai apspiedēju šķiru iznīcinātu līdz galam, lai iznīcinātu šīs šķiras pastāvēšanu!". Nu kā gan lai neskrietu uz Maskavu atsaucoties uz līdzīgiem uzsaukumiem pasaules izlaupīšanā?

1919. gada 5. martā Kremļa Lielajā Pilī notika pieņemšana par godu kongresa delegātiem. Spoža elektriskā gaisma pielēja senās pils sienas arhitekta Tona radījumu. Galdi lūza no ēdieniem. Grebti trauki ar ikriem, veselas vārītas stores, trešdaļu galda aizņēmusi milzīga beluga, pildīti piena sivēni, ananāsi un vīnogas, seni vīni, uz kuriem vēl bija redzami privāto kolekciju zīmogi (arī cara). Ļeņins personīgi parakstīja orderi, norādīdams Gorbunovam piegādāt galdam no Tautas Komisāru Padomes rezervēm „ikrus no pudus, piena sivēnus 800, lašus 200 pudus". Delegātu elegantie uzvalki un dāmu atkailinātie pleci, ģērbušies pēc Eiropas pēdējās modes, kaut arī kontrastēja ar „tautas" komisāru stingrajiem frenčiem, tomēr radīja papildus eksotiku, liekot visiem klātesošajiem , ka pasaules revolūcija nav nemaz tik slikta lieta, un var iziet uz zināmu risku, jo tas ir pārbaudīts Krievijā.

Noasiņojošajā un izlaupītajā valstī plosījās bads, sākās kanibālisms, bez tiesas un izmeklēšanas notika masu slepkavības, Butirku cietumā saveda „bagāto šķiru" bērnus, lai visus iznīcinātu, plosījās tīfa epidēmijas, dzīvi sapuva ķīlnieki, piesnigušajās ielās kā melni milzeņi rēgoj ās mirušās mājas bez apkures un elektrības, bet šeit jau bija izveidota tā saucamā slavenā „Aizspogulija" maza valsts ar jau uzceltu komunismu iznīcinātās Krievijas vidū, aizslepenota un apsargāta vairāk nekā visi valstu un kara noslēpumi kopā ņemti.

Un, lai nevienam nerastos nekādas šaubas, ka cīņa par strādnieku šķiras un arī visu pārējo apspiesto šķiru laimi nes savus augļus, viesus aizveda uz Valsts Glabātuvi. Šo organizāciju Ļeņins izveidoja jau 1917. gadā un tā bija centrālā noliktava uz kurieni saveda un no kurienes uz kaut kurieni nosūtīja aizplombētās kastēs salaupītās vērtības, izveidojot neizsīkstošu zelta un briljantu plūsmu. Šeherezade savos sapņos nevarēja iedomāties neko vairāk iespaidīgāku par šo glabātuvi, kurā sakoncentrēj ās visas valsts un iedzīvotāju uzkrātās vērtības vairāku gadsimtu garumā. Nožēlojams izskatās Ivans Groznijs, kurš lielījās uz Maskavu nosūtītajam karalienes Elizabetes angļu sūtnim, ar savām neskaitāmajām, kā viņam likās, bagātībām. Būtu viņš redzējis, ko pārvaldīja Ļeņins! Delegātiem palika slikti. Vienam no kominterniešiem uznāca histērija, ar kuru viņš nodeva visu savu sīkburžuāzisko būtību; sekoja arests. Bet viņu izsūtīja tikai 1922. gadā. Noskaidroja[18].

Delegāti aizbrauca mājās priecīgi un uzbudināti. Saimnieki Maskavā nebija skopi: katrs no kongresa delegātiem sev līdzi aizveda pietiekoši daudz līdzekļu, lai savās valstīs izveidotu „boļševistiskas organizācijas" un sagatavotu pasaules revolūciju. Kā teica „Mēs visiem buržujiem par sāpi pasaules ugunsgrēku iekursim!…"

Protams, ka ne viss noritēja gludi. Somu robežsargi notvēra slaveno Otto Kūsinenu, kurš kā kontrabandu Somijā mēģināja ievest Maskavā saņemtos briljantus, no kuriem daži bija reģistrēti starptautiskajos katalogos un to īpašnieki bija labi zināmi.

Izraisītajam skandālam, kas Maskavā arī netika sadzirdēts, bija tomēr pietiekoša rezonanse pasaulē. Drīz (1920. gada februārī) skandālu piedzīvojušais somu strādnieku kustības vadonis bija spiests bēgt no policijas pa Somu jūras līča ledu un uz visiem laikiem apmesties uz dzīvi Maskavā, kur pateicīgais Ļeņins viņu padarīja par Kominternes izpildu komitejas sekretāru, bet Staļins gribēja viņu ielikt par Somijas prezidentu.

Līdzīgas „iekrišanas" gadījumi atgadījās arī dažu citu valstu delegātiem, bet tas nebija būtiski, jo Maskava nekādas pretenzijas nepieņēma un neuzklausīja, un apmierinātībā berzēja rokas: boļševistiskās partijas sāka augt visur kā mežā suņu sēnes. Augsne bija labi nomēslota ar kara depresiju. Satraukumu izraisīja tikai tas, ka izņemot Ungāriju aktīva darbība nekur citur nenotika.

Tiesa, arī Ungārijā tas viss turpinājās neilgi. Bela Kuns bija spiests bēgt uz Maskavu, tomēr daļu ungāru zelta izdevās nozagt un pārvest pāri robežai, tam izveidojot savu kanālu. Ļeņins jau tad ar aizdomām raudzīj ās uz pārāk izveicīgo ungāru, tomēr vadoņa sirdi mierināja tas terors, kuru Bela Kuns sāka Ungārijā, bet diemžēl nepaspēja pabeigt. Pietrūka laika. Mierinājums bija nepieciešams tāpēc, ka šausmīgi pievīla vācu biedri ar savu proletārisko revolūciju. Likās, ka viņiem viss bija salikts pa plauktiņiem. Bet nē.

Bailīgie sociāldemokrāti, neuzdrošināj ās pielietot Vācij ā ļeņiniskās metodes, kad pēc monarhijas krišanas nonāca pie varas. Vēl vairāk, viņi ļāva ķeizaram bēgt uz Holandi un ar militāru spēku apspiežot komunistisko dumpi, izsūtīja no Vācijas padomju pilnvaroto pārstāvi Radeku, kurš bija nosūtīts uz Berlīni vācu revolūcijas „padziļināšanai". Diplomātiskās attiecības ar Maskavu tika pārtrauktas. Nogalināja Ļeņina aģentus K. Lībknehtu un R. Luksemburgu, arestēja vairākus banku kontus, kurus tik vieglprātīgi izvietoja Vācijā pēc Parvusa ieteikuma. Kurš gan varēja iedomāties, ka viss tā pagriezīsies!

Satracinātais Ļeņins, kā vienmēr, nekautrējoties izteikumos, ar briesmīgām lamām bruka virsū saviem bijušajiem draugiem: „Vācijas vispasaules marksistiskā strādnieku paraugpartija izrādījās rūdītu neliešu bariņš, paši netīrākie kapitālistiem pārdevušies maitas… paši pretīgākie bendes no strādnieku vidus, kas kalpo monarhijai un kontrrevolucionārajai buržuāzijai". Attiecības ar Vāciju atjaunoja tikai pēc tam, kad pie varas atkal nāca „buržuāziskās" partijas. Ļeņins bija atriebīgs.

1920. gada j ūlij ā, vispirms Petrogradā, bet pēc tam Maskavā atklāja Kominternes 2. kongresu. Ja 1. kongresā ievēlēja Kominternes vadību un Zinovjevu ievēlēja par tās priekšsēdētāju, paēda, padzēra, paplītēja, saņēma zeltu un briljantus, tad 2. kongresā jau sāka runāt pēc būtības. Un arī situācija bija pavisam cita. Donas un Kubaņas kazaki, kas bija likteņa varā pametuši brīvprātīgo armiju, iesāka Baltās kustības sabrukumu, kuras lozungs: „Par vienotu un nedalāmu Krieviju" neatrada atbalstu daudznacionālajā mirstošajā impērijā. Poļiem, kas bija gatavi uzbrukt kopā ar Deņikinu, izmisīgi bija nepieciešami jebkuri papildspēki, pieprasīja atzīt savu neatkarību. To pašu arī sarunās par kopīgu karagājienu uz Petrogradu pieprasīja arī somi no Judeņiča. „Mēs Krieviju neiztirgojam", nemainīgi atbildēja Baltās kustības vadoņi, dodot priekšroku neizbēgamai sakāvei, neatsakoties no saviem svētajiem patriotiskajiem principiem.

Krieviju iztirgoja citi un diezgan nadzīgi.

Baltās kustības sabrukums atvēra rožainas perspektīvas īstenot oktobra apvērsumu pasaules mērogā. Tāpēc 2. kongresa uzmanības centrā bija programmas, stratēģijas, taktikas un Kominternes organizācijas pamatjautājumi. 2. kongresa lēmumi par visiem šiem jautājumiem, kurus izstrādāja tiešā Ļeņina vadībā, bija programmas un visa Kominternes darba pamatā. Atklājot kongresu, Ļeņins nodeklamēja savu iemīļoto tēzi: „Mūsu lieta ir vispasaules proletāriskās revolūcijas lieta, vispasaules Padomju republikas izveidošanas lieta" (ilgi aplausi, orķestris spēlē „Internacionāli").

Ļeņina domu attīstīja Kominternes priekšsēdētājs Zinovjevs, pamācot dažās sēdēs delegātus, kā vajag lietu organizēt, lai pa taisno nonāktu pie pasaules kundzības: „Mūsu cīņas izšķirošais līdzeklis ir bruņota sacelšanās, bet tam ir vajadzīga revolucionāro spēku organizācija ar militārām metodēm, un sekojoši, arī centralizēta partija".

Saskaņā ar izvirzīto uzdevumu Kongress pieņēma Kominternes statūtus kā vienotai starptautiskajai komunistiskajai partijai ar nacionālajām „sekcijām" dažādās valstīs. Rezultātā pilnīgi dabīga bija Kominternes kara nodaļas izveidošana, kura savu uzdevumu noteica sekojoši: „Vēsturiskā revolucionārā procesa gaitā strādnieku šķira būs spiesta pāriet uzbrukumā, kad tam būs izveidojusies labvēlīga situācija… Strādnieku šķiras galvenajam ierocim Sarkanajai Armijai, ir jābūt tā sagatavotai, lai spētu izpildīt savu uzbrukuma misiju nākamās frontes jebkurā sektorā… Šīs frontes robežas tuvākajā laikā tiek noteiktas kā visa Vecās pasaules kontinenta robežas. Lūk, tādas bija apetītes.

Kongresā pieņemtajā rezolūcijā par Komunistiskās internacionāles galvenajiem uzdevumiem bija teikts: „Tikai buržuāzijas gāšana ar spēku, tās īpašumu konfiskācija, visa buržuāziskā valsts aparāta sagraušana no apakšas līdz augšai, parlamenta, tiesību, militārā, administratīvā, municipālā u. c. spēj nodrošināt proletariāta revolūcijas uzvaru". Lai gūtu panākumus, komunistiskajai partijai jābūt organizētai uz „stingriem proletāriskā centrālisma pamatiem" un tajā jāievieš „militārā disciplīna".

Turklāt, kongress vēl pieņēma samērā daudzvārdīgu un agresīvu manifestu visiem pasaules darbaļaudīm ar aicinājumu „nogalināt imperiālismu". Tomēr, lai tāda starptautiskā militāriteroristiskā organizācija sekmīgi darbotos, bez marksisma, bezprincipu entuziasma, necilvēcīgas nežēlības, rezolūcijām, nolikumiem un manifestiem vēl vajadzēja arī daudz naudas, bet kur lai to ņem, ja ne nākamajā vispasaules proletāriskās impērijas galvaspilsētā, kur arī notika kongress, tas ir Maskavā. Tāpēc nolēma vērsties pie Krievijas komunistiskās partijas ar priekšlikumu pagaidām uzņemties Kominternes Izpildkomitejas galvenās materiālās rūpes".

Salaupītā nauda tērējas viegli. Uzreiz sekoja divas atbildes: viena no Ļeņina, otra no Zinovjeva.

Ļeņins, ar sev neraksturīgo maigumu, rakstīja: „Krievijas komunistiskā partija, saprotams, uzskata par savu goda lietu iet pretī šim Izpildkomitejas priekšlikumam". Viņu atbalstīja Zinovjevs: „Krievijas Komunistiskā partija uzskata par lielu goda lietu palīdzēt brālīgajām partijām ar visu, ko

tā spēj"[19].

Saņemot no Maskavas milzīgas summas, „brālīgo" partiju pārstāvji braši ķērās pie lietas. Izveidoja firmas un akcionāru sabiedrības viltus un īstās, iegādāj ās nekustamos īpašumus, uzpirka valsts darbiniekus, organizēja streikus un pat sabotāžas aktus. Kā cunami pāri karā noasiņojošajai Eiropai gāzās visas iespējamās komunistiskās avīzes un žurnāli, pareģodami neizbēgamu Eiropas civilizācijas bojā eju, radot pašas daudzveidīgākās blakus kustības kā fašisms un nacisms. Nesnauda arī kara nodaļa, izveidojot visā Eiropā „proletariāta kaujas vienības", tādas kā Rotkampfbund, kur, kopā ar daudziem citiem, savu karjeru sāka nākamais Čīles prezidents Aljende. Viņiem šuva formu, iepirka ieročus, kurus vajadzības gadījumā, varēja arī dabūt par velti jebkurā padomju pārstāvniecībā vai tirdzniecības pārstāvniecībā. Brieda „Viseiropas proletāriskā" revolūcija".

Lai arī kādu sajūsmu tas neizraisītu, Eiropas pārvēršana par postoša pilsoņu kara milzīgu lauku pieprasīja veikt savlaicīgus pasākumus no Krievijas izpumpētā zelta izvietošanai kādā drošākā vietā. Šveice un Zviedrija, un vēl vairāk „neliešu un nodevēju" pārvaldītā Vācija, šim mērķim nebija piemērotas. Sevišķi Šveice, kur pastāvēja labi pārdomāts banku seifu satura evakuācijas plāns uz tādām Alpu glabātuvēm, kur tos pat „vispasaules ČK" neatrastu simts gadu laikā. Tāpēc tika nolemts iepriekš, ievērojot visus noteikumus, sākt pārskaitīt naudu uz Savienoto Valstu bankām. Amerika bija tālu un neietilpa Ļeņina tuvākajos plānos, un ar tās vadošajiem finansistiem bija pat vieglāk sadarboties, nekā ar klusējošajiem Šveices rūķīšiem.

Tikai problēma bija tāda, ka saskaņā ar amerikāņu likumiem noguldījumus ASV bankās varēja veikt, tikai pastāvot plašām tirdzniecības attiecībām ar amerikāņu firmām un to atbalstīja valdība. Atšķirībā no Šveices amerikāņu bankas nekad nebija vienkāršas glabātuves, bet, visticamāk, ka tā bija sirds, kas pumpēja zeltu nacionālās ekonomikas artērijās. Runa ir tieši par to laiku, kad vēl nepastāvēja ne Starptautiskais Valūtas fonds, ne ekonomiskās savienības, ne starptautiskās banku sistēmas. Šveices bankas, atšķirībā no mūsdienām, nebija vēl pieslēgtas pasaules ekonomikai, kura vienkārši neeksistēja, un nodarbojās, rupji izsakoties, ar vienkāršu uzkrāšanu un augļošanu. Imperiālisms tad tikai dzima, bet ne mira. Tieši tā jaundzimušā kliedzienu Ļeņins kļūdaini uztvēra kā pirmsnāves vaidus un, iedvesmots ar šo atklājumu, sāka priecīgi rakt imperiālismam kapu, kurā, beigās vajadzēja pašam gulties kopā ar savu murgaino „mācību".

Amerika vienmēr ir bijusi Amerika. Tā nesaprata 19. gadsimta Eiropu un vēl vairāk Krieviju. Kā gan tā varēja izprast to asiņaino un cilvēku nīstošo režīmu, kādu 50 gadsimtus nezināja cilvēces vēsture?! Amerikāņu vēstnieks Frensis, vēl 1917. gadā saprazdams, to, kas noticis Krievijā, veltīgi sūtīja depešas valsts departamentam, aicinot iejaukties un nomest šo „starptautisko gangsteru asiņaino tirāniju". Tomēr prezidents Vilsons stingri nostājās „Krievijas iekšējo lietu neiejaukšanās" pozīcijās. 1918. gada septembrī amerikāņu konsuls Maskavā D. Puls oficiāli protestēja pret nevainīgu cilvēku masu slepkavībām. Šo protestu atbalstīja dažu neitrālu valstu pārstāvji. Ļeņins ar Čičerina palīdzību atbildēja, ka šie protesti ir „uzskatāmi par nepieļaujamu iejaukšanos Krievijas iekšēj ās lietās", turklāt nikni atmaskojot to teroru, kuram „buržuāzija" pakļauj „darbaļaužu masas" citās valstīs. 1918. gada oktobrī Ļeņins nosūtīja prezidentam Vilsonam notu ar brīnišķīgu „priekšlikumu", „lai tautu savienības pamatā būtu visu zemju kapitālistu kapitālu ekspropriācija".

Bet Ļeņins nebūtu Ļeņins, ja katrai uzstāšanās reizei, katram dokumentam vai vēstījumam viņam nebūtu sagatavota uzstāšanās, dokuments vai vēstījums ar pilnīgi pretēju saturu, kas vairāk liecina par progresējošu šizofrēniju, nekā par „ģeniālu elastību". Ne velti vēsturnieki jau 75 gadus klapē viens otru, gan ar rungām, gan ar Ļeņina citātiem, mēģinot noskaidrot, kurš no tiem labāk atspoguļo „pasaules proletariāta vadoņa ģeniālās idejas".

Gandrīz uzreiz pēc šīs bezjēdzīgās notas prezidentam Vilsonam tiek nosūtīts glaimīgs vēstījums, kas ir pārpilns ar miermīlības un draudzības apliecinājumiem. Nota centās pārliecināt Vilsonu, ka „lielākā daļa Jūsu miera programmas punktu ietilpst daudz tālāk ejošā un plašākā krievu strādnieku un zemnieku programmā", ka tā „saucamais „sarkanais terors", kas ārzemēs tiek rupji pārspīlēts un nesaprasts", bija „tiešs rezultāts un sekas sabiedroto iebrukumam Krievijas teritorijā, un, ka cīņas un „intervences" turpinājums var inspirēt „izmisušo masu pilnīgu krievu buržuāzijas iznīcināšanu". Notā tika uzsvērts, ka „Krievijas strādnieki un zemnieki nevēlas neko vairāk, kā tikai savu personīgo laimi un starptautisko brālību, kas neapdraud citas nācijas". Prezidents Vilsons plānoja Marmora jūras Prinkipo salā sasaukt miera konferenci, kur cerēja, nezinot ar ko viņam ir darīšana, nosēdināt boļševikus pie sarunu galda ar „baltajiem", lai viņi panāktu kaut kādu vienošanos. Protams, ka nekas neiznāca. Tad prezidents nolēma saņemt informāciju no „pirmajām rokām" par to, kas patiešām notiek Krievijā, un nosūtīja komandējumā no Parīzes uz Maskavu valsts departamenta darbinieku Viljamu Bullitu, kuram tika uzticēts „stāties tiešā kontaktā ar boļševiku vadoņiem ar mērķi, lai Valsts departamentā iesniegtu detalizētu ziņojumu par Krievijas politisko un ekonomisko stāvokli".

1919. gada martā Bullits ieradās Maskavā, kur pabija nedēļu. Malkojot „Martini" un uzkožot „brīnišķīgo krievu šokolādi", kuras dažus kilogramus kopā ar divām sermuļādām paķēra līdzi uz Ameriku, Bullitam bija „ilgstošas un patīkamas sarunas" ar Ļeņinu, Čičerinu un Ļitvinovu, atklāj tos kā „inteliģentus, civilizētus cilvēkus šī vārda labākajā nozīmē". Tāpēc savā ziņojumā Valsts departamentam viņš „šokolādes iespaidā" uzticīgi atkārtoja viņam stāstītās pasakas: komunistiskā partija ir politiski un morāli stipra. Petrogradā un Maskavā valda pilnīga kārtība. Nav nekāda terora. Par badu vispār ir smieklīgi runāt. Izglītības jomā ir sasniegti lieli panākumi. Valsts sekretāram Lansingam pietika prāta uzreiz šos murgus nosūtīt uz arhīvu, bet Bullitu pensijā.

Tieši tajā pašā laikā, kad Bullits ar Ļeņinu malkoja „Martini" klausoties viņa pasakas, Ņujorkā, kā teātra velns no lūkas parādījās kāds L. Martens viena no vistumšākajām personām Ļeņina piekritēju pulkā, partijas biedrs no 1893. gada. Nemaz nekautrējoties par to, ka starp Savienotajām Valstīm un KPFSR nav nekādu diplomātisko attiecību, Martens sevi pasludināja par „KPFSR pārstāvi ASV", nopirka māju, atvēra tur savu biroju un nosūtīja uz Valsts departamentu plašu memorandu, kurā izskaidroja stāvokli Krievijā un savas misijas jēgu. Atzīmējot, ka padomju valdība ir „valdība, kuru kontrolē un, kura ir atbildīga visu iedzīvotāju slāņu priekšā, kuri grib nodarboties ar sabiedrībai derīgu darbu", ka „90% Krievijas pieaugušajiem iedzīvotājiem ir visas politiskās un pilsoņu tiesības, un tie tieši piedalās „sabiedrības" pārvaldē. Sava memoranda rezumējumā Martens atklāti paziņo par savas parādīšanās ASV īsto mērķi: „Krievijas valdība ir gatava nekavējoties izvietot Amerikas bankās zeltu 200 miljonu vērtībā, lai apmaksātu pirmo iepirkumu izmaksas".

200 miljoni dolāru kā pirmais noguldījums, lai nepārkāptu Savienoto Valstu federālo likumu un, lai nostiprinātos viņu banku sistēmā. Pēc likuma „liels ārzemju noguldījums" skaitās 5 miljoni dolāru, bet te veseli 200! (Apmēram 4 miljardi pēc tagadējā kursa). Valsts departamentā nenoticēja, ilgi klusēja, bet pēc tam nopublicēja paziņojumu, kurā uzsvēra, ka ASV valdība neatzīst „tā saucamo padomju valdību" un rekomendē „ievērot sevišķu piesardzību" saskarsmē ar tiem, kuri uzdod sevi par „boļševiku valdības" pārstāvjiem.

Citiem vārdiem sakot, dariet ko gribat, bet ņemiet vērā, ka šie zēni no Maskavas var izrādīties lieli blēži. Vēl jo vairāk, ASV valdība kā Krievijas pārstāvi turpināja atzīt krievu vēstnieku B. Bahmetjevu, kuru šajā amatā iecēla Pagaidu valdība.

Tomēr ar tādām metodēm pašpasludināto Ļeņina pilnvaroto pārstāvi nevarēja samusināt. Ludvigs Kārlis Martens pēc izcelsmes un pavalstniecības vācietis bija redzējis ne to vien. Vēl pirms revolūcijas viņu divas reizes arestēja un izsūtīja uz Vāciju par mēģinājumiem organizēt nekārtības krievu rūpnīcās. Tika turēts aizdomās par spiegošanu. 1917. gada aprīlī kopā ar Ļeņinu atgriezās Krievijā, turpinot uzturēt sakarus ar saviem tautiešiem. Uz ātru roku tika arestēts un gandrīz nošauts 1919. gada janvārī, kad atklājās vācu sociālistu „nodevība". Viņu atbrīvoja pēc Ļeņina norādījuma kā „pilnīgi uzticamu biedru".

Neskatoties uz savu nelegālo stāvokli, Martens sāk plašas sarunas ar amerikāņu bankām un firmām, ieguldot tajās naudu un veicot pasūtījumus apmēram par 8 miljoniem dolāru. Maskava steidzina. 1919. gada 27. maijā Martens saņem Ļitvinova (viņš vada līdzīgu operāciju Anglijā) parakstītu telegrammu: „Pēdējā gada laikā visu mūsu ārpolitiku caurauž sarkans diegs kā tieksme uz tuvināšanos ar Ameriku… Mēs neesam palaiduši garām gadījumus atzīmēt mūsu īpašās vēlmes stāties kontaktos ar Ameriku… Mēs esam gatavi dot priekšroku amerikāņiem dažādu ekonomisko koncesiju ziņā attiecībā pret citiem ārzemniekiem". Tika veikts izmisīgs mēģinājums stipri piesaistīt sev Ameriku pirms plānotā iebrukuma Eiropā. Mēģinot nodrošināt Savienoto Valstu simpātijas ar naudu un koncesijām, neaizmirsa arī par savām interesēm.

Kaut Martens līda vai no ādas ārā, lai pārliecinātu amerikāņu varas iestādes par pilnīgu „padomju" valdības miermīlību un par pilnīgu nevēlēšanos iejaukties ASV iekšējās lietās, policija, veicot kratīšanu „padomju pārstāvniecības" ēkā, atklāja tur lielas skrejlapu pakas ar nepārprotamu saturu. „Amerikas strādniekiem! uzsaucoši ziņoja lapiņas. Strādnieku cīņa pret imperiālismu ir pilsoņu karš, kura pāriet atklātā bruņotā cīņā par varu. Komunistiskā Internacionāle ir tāda pilsoņu kara un pasaules revolūcijas ģenerālštābs. Mēs vēršamies tieši pie jums, Amerikas strādnieki, tāpēc, ka jūsu uzdevums ir pats svarīgākais pasaules revolūcijas uzdevums. Tikai jūsu uzvara spēj nodrošināt galīgu pasaules revolūcijas uzvaru. Amerikāņu imperiālisma gāšana internacionālā kapitālisma pēdējā balsta un paša stiprākā un negantākā visā pasaulē, būs Savienoto Valstu un Latīņamerikas strādnieku izšķirošā fāze pasaules revolūcijā. Tas ir jūsu, un reizē arī mūsu uzdevums!"

Martenu izsūtīja no ASV. Kratīšanas laikā atrastā „Kominternes" aģentu kartotēka ļāva amerikāņu varas iestādēm arestēt 249 cilvēkus un izsūtīt no ASV kā „nevēlamus ārzemniekus". Visus viņus iekrāva tvaikonī un nosūtīja uz Krieviju. Bez kartotēkas, kuru Martens vieglprātīgi glabāja „pārstāvniecībā", pārliecinot pats sevi, ka viņam ir, neskatoties uz nelegālo stāvokli, diplomātiskā neaizskaramība, kura viņam nekad nebija, ASV varas iestādes atklāj vēl arī daudzus finanšu dokumentus, kas pierādīja, ka Maskavas „pilnvarotais pārstāvis" bija ne vairāk kā vidutājs starp Eiropas un Amerikas bankām.

„Izskatās, rakstīja avīze „New York Herald Tribune", ka Krievijā notiekošā boļševiku revolūcija īstenībā ir gigantiska finanšu operācija, kuras mērķis ir krievu kontrolē esošos milzīgos naudas līdzekļus pārvietot zem Eiropas un Amerikas banku kontroles. Šādas rīcības īstais iemesls, acīmredzot, ir zināms tikai Kremlī, bet tagad jau var pateikt noteikti: lai kādas kareivīgas runas par pasaules boļševistisko revolūciju un neizbēgamo kapitālisma bojāeju neizteiktu misters Ļeņins un Ko , viņi, iespējams, paši to neapzinoties, dara visu, lai uz daudziem gadiem nodrošinātu mūsu ekonomikas uzplaukumu un strauju izaugsmi un dolāra stabilitāti. Misteru Ludvigu Martenu izsūtīja no Savienotajām Valstīm, kaut gan pēc taisnības, viņam bija jāuzceļ piemineklis, ne mazāks kā Linkolna memoriāls. (1921. gada 24. janvārī, „Pašpasludinātais vēstnieks izsūtīts no ASV")".

Martens, pabijis ASV gandrīz divus gadus, izpildīja vismaz vienu sava uzdevuma daļu. No nestabilās Eiropas uz ASV bankām bija pārpumpēts milzīgs daudzums zelta, izveidoti kontakti ar bankām, un dažas no tām vienkārši nopirktas, izveidotas kopējas firmas (protams, caur fiktīvām personām, izmantojot ASV liberālos likumus), noorganizēta divu avīžu izdošana un izveidotas divas ASV komunistiskās partijas (vēlāk tās apvienojās).

Pa to laiku notikumi Krievijā norisinājās strauji. Baltās armijas atliekas atkāpās uz Krimu, kur tās tika bloķētas no sauszemes, un to iznīcināšana bija tikai laika jautājums. Ļeņinam bija pilnīgas tiesības ar lepnumu paziņot: „Pašlaik ir izdevies galvenajos vilcienos atrisināt uzdevumu pretestības pārvarēšanai un sagraušanai Krievijā. BOĻŠEVIKI IR IEKAROJUŠI KRIEVIJU". (1941. gada septembrī Hitlers, uzstājoties armiju grupu komandieru priekšā, ar ne mazāku atklātību noteica savu pozīciju: „Mēs neatbrīvojam Krieviju no boļševistiskā režīma. Mēs to IEKAROJAM. Un tāpēc okupācijas režīmam jābūt visstingrākajam")[20].

Apmēram tajā pašā laikā Ļeņins, teoretizējot tiesību jomā, rakstīja Justīcijas narkomam D. Kurskim: „Biedri, Kurski! Man liekas, ka vajadzētu paplašināt nošaušanas pielietošanu", kurai pēc vadoņa domām jāaptver personas, kuras ir „sadarbojušās" un ir „spēj īgas sadarboties" (!), tas ir „vienalga kuru".

Tātad Krievija ir iekarota.

Ko darīt tālāk? Kādu valsti celt? Noskaidroj ās, ka par to neviens nopietni nav arī domājis, par cik arī necerēja iekarot Krieviju. Galvā nekas cits neienāca, kā tikai vecā, kā pasaule Platona „sociālistiskā" shēma, kuru izstrādāja 2000 gadus atpakaļ, ELITE SARDZE VERGI. Sardze stāv starp eliti un vergiem, sardzei ir iespējas nokļūt elitē vai vergos, atkarībā no dienesta centības. Sardzes audzināšanai vajadzīgi mīti, vergiem nekas nav jāzina par eliti un tamlīdzīgi. Platonam tas saucās „Ideāla valsts". Antīkais filozofs turklāt pareizi norādīja, ka sociālismu nevar uzcelt nevienā citā sabiedrībā kā vergturu…

Ar zemniekiem jau viss bija skaidrs. Labība viņiem būs jāatdod par brīvu, atstājot sev tikai pusbada barību, bet graudus nākamajai sējai viņiem iedos valsts. „Viegli pateikt: labības monopols, pamācīja Ļeņins, tomēr vajag padomāt, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka visi labības pārpalikumi pieder valstij…, ka katrs liekais labības puds ir jāatņem un jānodod valsts rokās. Katrs liekais labības puds ir jāatrod un jāatved". Tāda pārtikas diktatūra, lai cik tā arī nebūtu laupoša un necilvēcīga, protams, ka nebija pašmērķis, par cik vajadzēja barot ne tikai eliti un sardzi, bet arī vergus. Bet vergiem vienmēr bija jāatceras, ka viņus baro tikmēr, kamēr viņi ir paklausīgi. Tāpēc vajadzēja rokās noturēt visu labību un sadalīt to pēc sava ieskata. „Tāpēc, ka to sadalot, nākotnē skatījās pasaules proletariāta vadonis, mēs valdīsim visos darba apgabalos!". Nē, nevarēja noliegt Ļeņina ģenialitāti, ja vien to visu nebūtu izdomājis Platons.

Ar zemniekiem it kā esam tikuši skaidrībā. Bet ko darīt ar strādniekiem? Ar to pašu proletariātu, kā vārdā un kā labā darbojās šī banda. Nesekmīgi velkot izsalkušo eksistenci savās rūpnīcās un mirstot no tīfa, terora un pilsoņu kara, viņi gaidīja, kad viss tiks sadalīts vienādi un, beidzot, sāks īstenoties brīnišķīgais projekts strādnieku un darba armiju apvienošanai pulkos un bataljonos ar visstingrāko militāro disciplīnu. Šī projekta autortiesības tiek piešķirtas Trockim, bet, ja arī Trockim šajā lietā bija kādas domstarpības ar Ļeņinu, tad tikai detaļās. Trockis ierosināja darba armijās aprobežoties tikai ar militāro disciplīnu un militārajiem rājieniem, bet Ļeņins, pamājot ar gudro galvu, pastāvīgi pamācīja: „Vajag plašāk pielietot nošaušanas". Savādāk nekas neiznāks. Bet neuzspieda. Dzīve pati parādīs viņa oponentiem, ka taisnība bija viņam, Ļeņinam, bet ne viņiem. „Gumijas stiepējus" (tā boļševiku valodā nosauca strādniekus-streikotājus), protams, vajag nošaut bez tiesas. Ar to visi bija vienisprātis. Kaut visi šie uzdevumi pakāpeniski un nežēlīgi tika ieviesti dzīvē, tomēr augstākā mērā tika uzskatīti par otršķirīgiem.

Krievija ir iekarota, bet tagad, kā tēlaini paziņoja Ļeņins, „pienācis laiks ar durkli pataustīt Eiropu!".

Sarkanās Armijas iebrukums Polijā skaitījās vispasaules Revolūcijas pirmais etaps. Eiropas valstu līdzsvars, analizēja Ļeņins, ir veidots uz trauslā Versaļas līguma pamatiem. „Vēl tikai dažas dienas Sarkanās Armijas uzvarošā uzbrukuma, ar kaujiniecisku bravūru paziņoja vadonis, un ne tikai Varšava būs ieņemta (tas nebija tik svarīgi), bet arī sagrauts Versaļas miers…". Polija ir tikai tilts Sarkanās Armijas ceļā uz Eiropu! Pāri poļu tiltam palīgā Vācijas proletariātam!

Padomju karaspēka komandieris M. Tuhačevskis nosūta Zinovjevam slaveno vēstuli. Pirmo reizi uzstājoties kara teorijas laukā, nākamais Padomju Savienības maršals raksta, ka jāsasauc

Kominternes ģenerālštābs, kas pēc galīgās poļu sagrāves steidzami izstrādātu iebrukuma plānu Eiropā. Tam vajag komplektēt Sarkano Armiju no visas pasaules proletariāta, lai „sev izveidotu pietiekamus spēkus visas pasaules buržuāzisko valstu iekarošanai".

Sarkanās Armijas sagrāve pie Varšavas, tās straujā atkāpšanās (Nepatīkami! Gaja kavalērija jau bija iegājusi Vācijā!) kā auksta duša atvēsināja Kremļa avantūristus. Sadumpojušās Kronštates divpadsmit collu lielgabalu grāvieni kļuva par sēru zvanu Ļeņina uzbāzīgajām idejām par pasaules kundzību.

Valsti aptvēra sacelšanās uguns. 1920. gada 13. augustā sākās slavenā Antonova sacelšanās, kas aptvēra visu Tambovas guberņu un dažus blakus rajonus. 40 tūkstoši zemnieku un strādnieku ķērās pie ieročiem. Tambovas dumpinieku kongress pasludināja, ka padomju vara ir gāzta un pieprasīja jaunas Satversmes sapulces vēlēšanas.

1921. gada janvārī uzliesmoja sacelšanās Rietumsibīrijā, kas aptvēra 20 rajonus. 60 tūkstoši zemnieku saformēja tautas armiju, pārgriežot visas komunikācijas un ieņemot vairākas pilsētas, ieskaitot Toboļsku.

Labi zināmajam Grigorjeva dumpim Ukrainā, kur sacelšanās dalībniekiem bija pat sava artilērija un bruņu vilciens, bija starptautiska nozīme. Tā dēļ Sarkanajai Armijai neizdevās caur Rumāniju iebrukt Ungārijā un atjaunot noziedzīgo Bela Kuna režīmu. Bela Kuns bēga atpakaļ uz Maskavu. Turpmāk viņam bija paredzēts daudz darba okupētajā valstī.

Iževskā notika vispārējs streiks, kura laikā saformēja „Iževskas Tautas Armiju" 30 tūkst. cilvēku sastāvā. Apbrīnojami, ka strādnieki uzstāj ās ar tīri zemnieciskām prasībām: pārtraukt pārtikas repartīcijas un zemnieku īpašuma konfiskāciju. Pieauga arī nedrošība Sarkanajā Armijā. Dezertēšana un izvairīšanās no dienesta sastādīja vidēji 20%, dažos rajonos sasniedzot pat 90%. Tikai pa centrālo guberņu mežiem viens blandījās 250 tūkstoši bruņotu dezertieru. Viena kājnieku brigāde, kurā dienēja Tulas zemnieki, sāka dumpoties Baltkrievijā, apvienojās ar vietējiem zemniekiem-dumpiniekiem, nodibinot „Tautas Republiku bez komunistiem, nošaušanām un laupīšanām".

1920. gada jūlijā sarkanais komandieris Sapožņikovs noorganizēja 2700 sarkanarmiešu sacelšanos savā karaspēka daļā. Sacelšanās aptvēra milzīgus Pievolgas rajonus un pārdzīvoja pašu Sapožņikovu. Pēc viņa bojāejas sacelšanos vadīja Serovs, kurš aktīvi darbojās līdz 1922. gada janvārim.

1920. gada decembrī cits sarkanais komandieris Vakuļins sāka dumpi Donā. Pēc Vakuļina bojāejas viņa pēctecim Popovam 1921. gada martā bija spēcīga kavalērijas vienība 6000 cilvēku sastāvā. 1921. gada janvārī sarkanais brigādes komandieris Maslaks aizveda no 1.-ās Jātnieku armijas savu brigādi pie leģendārā zemnieku vadoņa Nestora Mahno.

Un, protams, dumpis sasniedza kulmināciju 1921. gada martā, kad sacēlās Kronštates jūraskara bāze, spēcīgi dārdinot ar līnijkuģu lielgabaliem. Ciniķis Trockis pareizi atzīmēja, ka Kronštatē „zemnieks parunāja ar Ļeņinu un, lai tiktu sadzirdēts, izmantojot smago kuģu artilēriju kā ruporu".

Ļeņins sadzirdēja. Pārbiedēts viņš 1921. gada 15. martā atzina: „Mēs tik tikko noturējāmies pie varas". Bailes un pašsaglabāšanās instinkts pateica priekšā vienīgo iespējamo izeju NEP[21].

Buharins atceras: „Kad mēs visi, kā auni, stāvēj ām aiz galējā kara komunisma, un ar nošaušanām piespiedām nolādētos zemniekus atdot mums visu labību, Ļeņins ieraudzījis, ka mēs šodien vai rīt būsim pagalam, un nelietis Pahoms mums noskrūvēs galvu, iekliedzās mums: „Stāt! Pietiek, stulbeņi, viciniet ilksis!". Un pēdējā minūtē mūs piespieda pāriet uz „pārtikas nodokli", kā, starp citu, arī saucās manis nolamātā Ļeņina brošūra, teorētiskajā ziņā galīgi neizdevies… Kurš gan cits, ja ne Ļeņins, uzdrošināj ās, šausminoties „tīriem" komunistiem (sekojoši arī es šausminājos), pasludināt NEP un ar to izglāba visu partiju?". Viss liecina par to, ka šajā periodā Ļeņinu bija aptvērusi panika un vilšanās. NEP-a ieviešana labāk par jebkuru pierādījumu liecina par to, ka nevienam no šiem noziedzīgajiem avantūristiem nekad, ne pirms, ne pēc 1917. gada, nebija pat teorētiska plāna kaut kādai valsts celtniecībai (izņemot Platona shēmu, pēc kuras Staļins arī vēlāk uzbūvēja savu impēriju). Viņu rīcības motivācija bija viennozīmīga izlaupīt un iznīcināt Krieviju, tās tautu un tās kultūru. Nebija arī nekāda precīza un pārdomāta pasaules revolūcijas plāna. Viss bija improvizācija notikumu gaitā. Precīzu pasaules kundzības plānu vēlāk sastādīs Staļins, un tas gandrīz arī izdosies, tomēr to izjauks Hitlers un Rūzvelts.

Panika aptvēra Ļeņinu, un viņš saprata savas bandas nedrošo stāvokli, kas izpaudās kā strauja terora pastiprināšanās. Petrogradā steigā, ar baltiem diegiem tiek šūta Taganceva lieta, kurā bojā ies Gumiļevs, kaut lieta tika virzīta pret neskartajiem flotes virsniekiem. Flote bez virsniekiem nevar pastāvēt, tāpēc uz kuģiem vēl bija ne mazums komandējošā sastāva, kas sastāvēja no bijušajiem gardemarīniem, mičmaņiem un leitnantiem. Visus tos sagrāba gandrīz vienā dienā. Tā bija atriebība par Kronštates dumpi, kurā viņi nepiedalījās. Tie, kuri piedalījās, aizgāja pa ledu uz Somiju. Tāda (un ne tikai šajā piemērā) bija tīri aziātiskā atriebība no Ļeņina puses, kurš tūļiņ paziņoja, ka Padomju republikai flote nav vajadzīga un tā jānomaina ar VČK jūras karaspēka

daļām[22].

Ļeņinam bija visi iemesli pašam drūmākajam noskaņojumam. Nolādētais NEPs saniknoja visus viņa līdzgaitniekus, no kuriem lielākā daļa nepavisam netaisījās ilgi aizkavēties Krievijā, un sadalot laupījumu, pazust tikpat negaidīti, kā parādīj ās. Neapmierināti bija arī tie, kuri sapņoja pavaldīt, kamēr tas ir iespējams. Tirgošanās un tirgus brīvība neizbēgami sagrautu viņu troņus. Vai ne pats Ļeņins gandrīz vai Kronštates sacelšanās dienā uzstāj ās no 10. kongresa tribīnes, pārliecinot savus līdzgaitniekus, ka brīvas tirdzniecības ieviešana „neizbēgami novedīs pie baltgvardu varas, pie kapitālisma triumfa, pie pilnīgas vecā režīma restaurācijas. Un es atkārtoju: skaidri jāsaprot šie politiskie draudi".

Ļeņins viņus mierināja, kā varēja, galvenokārt izsūtīdams personālās vēstules ar šablonveida saturu: „Mēs izdarām stratēģisku atkāpšanos, kura mums dos iespēju pašā tuvākajā nākotnē sākt uzbrukumu plašā frontē. Liela kļūda būtu bijusi domāt, ka NEP-s izbeigtu teroru. Mums drīzumā j āatgriežas gan pie politiskā, gan pie ekonomiskā terora".

Saasinājās smadzeņu slimība[23].

Nomira Inese Armanda vienīgā sieviete, kuru mīlēja Ļeņins. Valstī sākās briesmīgs bads, pie Volgas kanibālisma gadījumi.

Un it kā ar to būtu par maz, pienāca denunciācija, ka no Valsts Glabātuves nezināmā virzienā pazūd kastes ar zeltu. Denunciāciju 1921. gada 16. maijā uzrakstīja slavenais Jakovs Jurovskis, tas pats Jurovskis, kurš 1918. gada jūlijā vadīja cara ģimenes nogalināšanu Jekaterinburgā, bet pēc tam viņiem piederošās vērtības nogādāja Maskavā. Par šo „dubultvaroņdarbu" Jurovskis tika pagodināts ar darbu Valsts Glabātuvē, kas boļševikiem bija svētāka par svētu. Ļeņins nekavējoties izsauca Jurovski un pēc gandrīz trīs stundu ilgās sarunas ar viņu uzzināja, ka kaut kādas nezināmas mašīnas zeltu izved gandrīz vai tonnām no Valsts Glabātuves. Izvedējiem uz rokas ir pavēles, kuras parakstījusi SNK lietu pārvalde un apstiprinājis pats Ļeņins. Jurovskis ziņoja, ka pavēles bija it kā viltotas un ka šajā lietā bija iesaistīti daži Valsts Glabātuves darbinieki, kurus ČK arestēja un nošāva vēl aprīlī.

Kā noskaidrojās, par to Ļeņins neko nezināja. Tomēr arī pēc tam zelta un briljantu izvešana turpinājās. Jurovskis it kā sankcionēja jaunus arestus, bet tur viņam sāka traucēt Bokijs, kurš pēc skandāla ar lielkņaziem Petrogradā tika nosūtīts darbā uz Maskavu un pārraudzīja Valsts Glabātuvi kā ČK kolēģijas darbinieks. Ļeņins dusmās pieprasīja no Bokija paskaidrojumus. Viņš jau labi zināja Gļebu Bokiju, un cik vērienīgi tas strādā. Bet viņš laiku pa laikam bija jāgrābj aiz rokas, lai piespiestu dalīties ne tikai ar saviem tiešajiem priekšniekiem, bet arī ar augstākajiem. Interesanti, ka Jurovska denunciāciju Ļeņins pārsūtīja tieši Bokijam un pavēlēja ziņot, ko tas viss nozīmē? Bokijs noreaģēja kūtri, atrakstoties ar telegrammu. 23. maijā viņš paziņoja, ka Jurovska sniegtās ziņas, viegli sakot, ir stipri pārspīlētas. Zādzību gadījumi bija, bet tie bija tik nenozīmīgi, ka nav vērts par tiem runāt. Kas attiecas uz dokumentiem, par kuriem runā Jurovskis, tad visi tie ir oriģināli un ir atrodami slepenajā dokumentācijā un, ja vajadzīgs, tad Ļeņins pats var par to pārliecināties. Starp citu, jau ir veikti pasākumi, lai sīkās zādzības Valsts Glabātuvē izskaustu līdz minimumam. Un vispār, it kā, starp citu, atzīmē Bokijs, ar esošo personālu zādzības Valsts Glabātuvē pilnīgi pārtraukt nav iespējams, taisot tiešu mājienu Jurovska virzienā.

Ļeņins šajā lietā uzvedās diezgan dīvaini. Pat nepieminot to, ka pēc Jurovska vārdiem, lietā it kā figurē viltoti dokumenti ar viņa un Gorbunova parakstiem, viņš 1920. gada 24. maijā nosūta Bokijam nervozu vēstuli: „Biedri, Bokij! Saņēmu Jūsu telefonogrammu. Esmu ļoti neapmierināts. Tā nedrīkst. Jums j āizmeklē lieta detalizēti un jādod man precīza informācija, tikai ne tāda kā „skatiens uz nekurieni": „pārspīlēts", „pilnīgi izskaust zādzības nav iespējams" (??!!). Tās ir nejēdzības, bet ne ziņojums.

1)     nosaukt man visas atbildīgās personas;

2)      aprakstīt procesa organizāciju;

3)      uzskaitīt visas zādzības, precīzi; laikus; summas;

4)      cik pavisam ir strādnieki (…viņu sastāvs? Stāžs? Utt.);

5)      kādi pasākumi tur ir veikti, lai pārtrauktu zādzības? Precīzi norādīt pasākumus;

6)      kad bija tiesa un piespriestie sodi (IV. 1920.)? Visu lielo tiesu gadījumi? Cik ir sodītie?

Paziņojiet man par tā saņemšanu un izpildes termiņu.

SNK priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Nesagaidot VČK izmeklēšanas rezultātus, Ļeņins 29. maijā raksta slepenu rīkojumu Finanšu narkoma vietniekam Aļskim, nesen pārceltam šajā amatā no ČK Uzskaites-sadales nodaļas. Aļskis (viņš arī Maļskis) pilnībā ir „savs" cilvēks, izgājis Parvusa skolu, 1917. gada aprīlī kopā ar Ļeņinu ieradās Krievijā, dienestu pazīst. Ļeņins viņam nosūta paša sastādītu instrukciju sakarā ar kārtības nostiprināšanu Valsts Glabātuvē, kas mijās ar atklātiem draudiem un mājieniem, kurus Aļskis, pēc Ļeņina domām, nevar nesaprast: „Biedri, Aļski! Vēršu Jūsu uzmanību šim ziņojumam, kuru man ir iesniedzis speciāli manis pilnvarots biedrs no VČK, kura kandidatūra ir saskaņota ar biedru Dzeržinski. Valsts Glabātuvē nav labi.

Gribu vērst Jūsu nopietnāko uzmanību uz to. Jūs, pirmkārt, pēc tam visam Narkomfina sastāvam un biedram Bašam speciāli jāpievērš uzmanība desmit reizes vairāk Valsts Glabātuvei. Ja tuvākajā laikā Valsts Glabātuvē darbs netiks pārorganizēts tā, lai pilnībā izslēgtu zagšanas mēģinājumus, vienlaicīgi paātrinot darba tempu un palielinot tās izmērus, tad narkoma vietnieks un visi Narkomfina kolēģijas locekļi tiks saukti ne tikai pie partijas, bet arī pie kriminālatbildības. Valsts Glabātuves darba kavēšana (ziemā strādāt ir grūti, līdz ziemai vajag daudz[24] ko izdarīt), no šīm zādzībām Republika cieš gigantiskus zaudējumus, jo tieši tagad, smagajās dienās, mums vajag iegūt vērtību maksimumu preču apmaiņai ar ārzemēm" (Atcerieties šos vārdus, pie tiem mēs vēl atgriezīsimies. I. B.). Nepieciešams:

1)     organizēt pareizas un biežas sanāksmes ar Bokiju, lai ātrāk pārorganizētu Valsts

Glabātuvi;

2)     apsardzi un uzraudzību novest līdz pilnībai (īpašas pārģērbšanās telpas vai skapji; negaidītas pārbaudes; dubultīgas un trīskārtīgas negaidītas pārbaudes pēc visiem kriminālās izmeklēšanas likumiem utt.);

3)    vajadzības gadījumā piesaistīt desmitiem un simtiem atbildīgus un bez šaubām godīgus Maskavas komunistus negaidītās dienas un nakts revīzij ās (teiksim 1 vai 2 reizes mēnesī). Strādājošajiem un revizoriem jāsaņem precīzas instrukcijas;

4)    visi bez izņēmuma Narkomfina kolēģijas locekļi ne mazāk kā reizi mēnesī negaidīti, dienā un naktī, personīgi veic Valsts Glabātuves revīziju darbavietā un visur, kur iespējamas zagšanas. Narkoma vietnieks personīgi veic šo revīziju ierakstus slepenajā žurnālā.

Sakarā ar šī dokumenta slepeno raksturu, lūdzu Jūs to nekavējoši nosūtīt man atpakaļ, lai šeit parakstītos visi Narkomfina kolēģijas locekļi.

29. maijā. SNK Priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins).

(P. S. Ja Cuckajevs vēl nav aizbraucis, lai viņš arī izlasa: viņš arī nav bez vainas!)"

Par kādiem gigantiskiem zaudējumiem šajā dokumentā runā Ļeņins, speciāli uzsverot šo vārdu? Vai tiešām parasto strādnieku (krāvēju, vērtētāju, šķirotāju) zādzības varēja izraisīt „gigantiskus" zaudējumus Valsts Glabātuvē, kur viss personāls strādāja ik minūti baidoties no aresta draudiem un nošaušanas bez tiesas? Kādas pārbaudes vēl bija nepieciešamas, kad visi strādājošie praktiski bija VČK darbinieki? Un, beidzot, kāda preču apmaiņa tad notika ar ārzemēm, par kuru pieminēja Ļeņins, dodot mājienus Aļskim, ka tam būs vajadzīgs vērtību maksimums? Uz šiem jautājumiem atbildes, lai cik intriģējošas tās arī neizskatītos, atrodas gandrīz virspusē.

Vēl 1920. gada oktobrī, jūtoties daudzmaz pārliecinoši, Ļeņins parakstīja dekrētu (26. oktobrī) „Par antikvāru vērtību pārdošanu ārzemēs", ar to saprotot, cik vien iespējams legalizēt un pārvietot uz ārzemēm Krievijas nacionālās bagātības, par cik pirms tam veiktās slepenās operācijas bija zināmā mērā riskantas un tām bija nepieciešami lieli izdevumi. Uz Eiropu nosūtīja tā saucamo „ekspertu komisiju", kuru vadīja absolūti uzticams cilvēks Rakitskis.

Parīzē, Londonā un Florencē organizēja pirmās izsoles, kas izraisīja sensāciju un šausmīgu skandālu, tā kā daudzi zināja izsolē izlikto mantu īpašniekus. Zināja arī, ka to bijušie īpašnieki ir nošauti vai pazuduši bez vēsts. Tomēr neviens nevarēja uzrādīt nekādus dokumentus, kas nepieciešami demokrātiskai tiesai, lai pierādītu antikvariāta pārdošanas nelikumību. Izsolēm bija lieli panākumi, pateicoties zemajām cenām un izstādīto priekšmetu unikalitātei, solot fantastisku peļņu. Simtiem firmu rāvās pie Ļeņina „ekspertiem", piedāvājot sadarbību laupīšanā. Uz to brīdi Krievijā konfiscēto vērtību daudzums jau bija mērāms tūkstošos tonnu un bieži arī kubikmetros. Kam uzreiz pievērsa uzmanību visi „legālo" darījumu dalībnieki (un par ko ar izbrīnu rakstīja Eiropas avīzes), bija tas apstāklis, ka naudu, kas tika iegūta izsolēs, padomju eksperti lūdza pārskaitīt nevis uz Krieviju, bet gan uz Eiropas un Amerikas banku kontiem. Daži eksperti iegūtās summas ņēma skaidrā naudā, piebāžot čemodānus ar banknotēm. Lieta sāka pieņemt vispasaules mērogus.

Uz to brīdi jau bija pilnībā noformējusies ļeņiniskās nomenklatūras „Aizspogulija", kura uzreiz parādīja savu neizmērojamo izlaidību un alkatību. Ļeņiniskās CK locekļi, kā likums, dzīvoja senās savrupmājās, izrādot slimīgu vājumu uz dārgām mēbelēm, zelta un sudraba galda lietām, dārgām servīzēm un paklājiem, kā arī uz vecmeistaru gleznām masīvos zelta rāmjos. Šineļi un krievu krekli viņiem bija gandrīz kā spectērps. Savrupmājās saglabāja bijušo izdresēto kalpotāju štatu, galma pārvaldniekus un pavārus. Piemaskavas Jusupova savrupmājā, kur iemitinājās Trockis, bija saglabājušies pat jaunie adjutanti no bijušajiem kornetiem, kuriem bija stalta stāja, papēžu piesitieni un kuri mācēja godbijīgi noliekt galvu ar nevainojamu vecā režīma celiņu.

Ļeņins, kaut arī pavīpsnāja, tomēr nekādi tam visam nepretojās, par cik arī pats bija ļoti tālu aizgājis. Katru dienu parakstot orderus un pieprasījumus CK ēdnīcai un dažādiem Kremļa dienestiem, viņš uzmanīgi sekoja produktu asortimentam, kurā obligāti ietilpa zivju ikru trīs veidi, dažādu gaļu, desu, sieru, zivju delikatešu šķirnes, viņa īpaši iecienītie skābētie gurķīši, marinētie un skābētie (kad nebija svaigu), sēnes un trīs kafiju šķirnes. Ļeņins bija kārumnieks, un nebijuša bada laikā, kas dienā pazudināja desmitiem tūkstošus cilvēku, varēja pateikt Gorbunovam, ka „vakardienas ikriem bija dīvaina smaka", „sēnes bija nejaukā marinādē" un, ka „nebūtu bijis slikti pavāru iesēdināt uz nedēļu cietumā". Lielkņaza Sergeja Aleksandroviča īpašumu Piemaskavas ciematā Gorkos piešķīra Ļeņinam. Visus ciemata iedzīvotājus izlika no mājām. Tukšajās mājās dzīvoja apsargi-internacionālisti, kurus tagad vispārināti sauc nezin kāpēc par „latviešu strēlniekiem", kaut latviešu tur bija ap 20 cilvēkiem[25].

Tāda dzīve, protams, ļoti patika, un negribējās no tās atvadīties. Tāpēc, zinot par Ļeņina sākotnējo plānu visu vērtību pārvietošanai uz ārzemēm „pasaules revolūcijas" vārdā un tai sekojošo bēgšanu, nomenklatūra pastāvīgi spieda uz vadoni, ka bēgšanai nav nekāda pamata. Jāturpina celt „sociālisms" Krievijā pēc lieliski atstrādātās metodikas: konfiskācijas un nošaušanas. Ļeņins vienmēr piekrita, vēl 1921. gada martā skaļi apgalvodams saviem līdzdalībniekiem, ka nebūs nekādu iecietību un izmaiņu doktrīnās un partijas politikā.

NEP-a pasludināšanu, tas ir valsts pārcelšanu uz vairāk vai mazāk civilizētas dzīves sliedēm, daudzi uztvēra kā kapitulāciju, nodevību un signālu „gatavoties bēgšanai". Lai arī kā Ļeņins mēģināja pierādīt pretējo, visi jau ļoti labi zināja viņa bezprincipialitāti, aziātisko viltību un ļaunprātību. Pa ČK-as labirintiem kā šņācoša čūska līda „viedoklis": „Iļjičs ir jānovāc". VČK sāka Valsts Glabātuves vērtību izvešanas operāciju uz savām slepenajām glabātuvēm. Citiem vārdiem sakot, tie, kuri gribēja palikt, ņēma savu daļu no tiem, kuri gribēja bēgt. Tomēr Ļeņina vara vēl bija pietiekami spēcīga, un arī pašās ČK un CK nebija vienotības, kā rezultātā arī sekoja Jurovska denunciācija, kas izsauca tik vētrainu Ļeņina reakciju. Gļebs Bokijs saņēma pavēli sākt izmeklēšanu. Uzreiz tika arestēts un apsūdzēts zādzībās Valsts Glabātuves vērtētājs Jakovs Šelehess Jurovska draugs, kurš pirms revolūcijas, tāpat kā Šelehess, bija juvelieris un pulksteņmeistars. No Šelehesa ātri izsita vajadzīgās liecības. Jurovskis metās pie Ļeņina, un Ļeņins uzreiz mēģināja izvilkt Šelehesu no ČK ķepām. 1921. gada 8. augustā viņš nosūta slepenu zīmīti Unšlihtam Dzeržinska vietniekam un Bokija tiešajam priekšniekam:

„VČK, biedram Unšlihtam. Lūdzu man paziņot par pilsoņa Jakova Saveļjeviča Šelehesa aresta iemesliem un vai ir iespējama viņa atbrīvošana līdz tiesai pamatojoties uz partijas biedru galvojumiem vai arī pārvietot viņu no VČK ieslodzījumu vietas uz Butirku cietumu. SNK priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Nu, ko tagad darīt! Šelehesa arests izraisīja patiesu satraukumu boļševiku-ļeņiniešu rindās. Tomēr VČK, iespējams, pirmo reizi no tā izveidošanas brīža izlikās, ka nedzird pārbiedēto vadoņu brēcienus. Uz Ļeņina zīmītes Unšlihts uzrakstīja rezolūciju: „biedri Bokij, atsūtiet man ātri izziņu". Uz šīs pašas zīmītes Bokijs uzrakstīja Ļeņinam veselu vēstījumu. Atgādinot Ļeņinam, ka tas pats pavēlēja sākt izmeklēšanu, Bokijs izteica neizpratni, kāpēc gan Ļeņins tagad, kad zādzībās vainīgais ir atklāts, arestēts un nosauc līdzzinātājus, izrāda uz viņu, Bokiju, tik neslēptu spiedienu, lai izvilktu Šelehesu no sitiena draudiem. Par Šelehesu, saniknots uzsvēra Bokijs, viņam pieprasa informāciju desmit reizes dienā, traucējot strādāt. Var būt, atklāti ņirgājoties, vaicāja Bokijs, starp Ļeņinu un Šelehesu pastāv kaut kādas viņam, Bokijam, nezināmas attiecības, jo kāpēc Ļeņins par viņu tik daudz rūpējas un tik kvēli aizstāv? Vēstules beigās Bokijs „pārliecinoši prasa Ļeņinam atļaut nepievērst uzmanību visādiem lūgumiem un spiedieniem Valsts Glabātuves lietā, atbildēdams Ļeņinam arī pēc būtības: „Atbrīvošanu pirms tiesas, izmeklēšanas laikā, neuzskatu par iespējamu".

Ļeņins vai j ūk prātā, mēģinot ietekmēt bezkaunīgos izpildītājus caur pašu VČK priekšsēdētāju Feliksu Dzeržinski. Bet Dzeržinskis un Bokijs tā ir veca un rūdīta komanda. Jezuītu koledžu beigušais, lieliski saprotot, ko no viņa grib, tomēr dzer Ļeņina asinis: „Jūs, Vladimir Iļjič, taču pats pavēlējāt… un kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka Šelehess nav vainīgs?" Saņemot no Dzeržinska galvojumu, ka Šelehesa liecības nomirs (kopā ar viņu) ČK-ā, Ļeņins saprot, ka līdzzinātāju neizdosies glābt, ka ČK-a jau sen vāc materiālus par viņu pašu. Apjukumā viņš raksta atbildi Bokijam, mēģinot, ne visai veiksmīgi, izskaidrot savu līdzdalību Šelehesa aizstāvībā: „1921. gada 9. augusts. Biedri Bokij!

Vēstulē par Šelehesu (Jakovu Saveļjeviču) Jūs rakstāt: „viņu visur aizstāv „līdz" pat Ļeņinam" un jūs prasiet atļaut Jums nepievērst jebkādu uzmanību visādiem lūgumiem un spiedieniem Valsts Glabātuves lietā.

Es to nevaru atļaut.

Manis nosūtītais pieprasījums nav ne „rūpes", ne „spiediens", ne „lūgums".

Es esmu spiests pieprasīt, ja man reiz norāda uz šaubām par pareizību.

Jums jāatbild man pēc būtības: „argumenti un pierādījumi ir nopietni, tādi un tādi. Es esmu pret „atbrīvošanu", pret sodu „mīkstināšanu" utt. utt.

Tā arī tieši pēc būtības Jums arī man jāatbild.

Rūpes un lūgumus varat noraidīt; „spiediens" ir nelikumīga darbība. Tomēr, atkārtoju, SNK Priekšsēdētāja pieprasījuma sajaukšana ar lūgumu, rūpēm un spiedienu ir kļūdaina.

SNK Priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Nu, labi, labi. Atvainojiet, Vladimir Iļjič. Mēs nemaz nedomājam jūs piekrāpt. Tikai arī jūs, lūdzu, arī nebāžaties mūsu Darīšanās. Jūs taču ļoti labi zināt kas par lietu. Vai tad ne jūs 1921. gada aprīlī neatsūtījāt mums sekojošu zīmīti:

„Pilnīgi slepeni.

Biedriem Unšlihtam un Bokijam!

Tās ir nejēdzības, nevis darbs! Tā strādāt nedrīkst. Papriecājaties, ko tur raksta. Ja vajadzīgs, nekavējoši atrodiet noplūdi kopā ar Narkomfinu un biedru Bašu.

Sakarā ar dokumenta slepenumu, lūdzu to nekavējoties nosūtīt man atpakaļ un pielikumu ar j ūsu viedokli.

SNK Priekšsēdētājs Ļeņins".

„Pielikumā" bija izgriezums no avīzes „New York Times" jau ar tulkojumu (pēc rokraksta spriežot, Ļeņina): „Boļševistiskās Krievijas „strādnieku" līderu mērķis, acīmredzot, ir maniakālā vēlēšanās kļūt par otriem Garun-al-Rašidiem, tikai ar tādu starpību, ka leģendārais kalifs savus dārgumus glabāja viņam piederošā pilī Bagdādē, kur tajā pašā laikā boļševiki pretēji dod priekšroku glabāt savas bagātības Eiropas un Amerikas bankās. Tikai iepriekšējā gadā, kā mums ir kļuvis zināms, boļševiku līderi kontos ir ieskaitījuši:

Trockis 11 miljonus dolāru tikai vienā ASV bankā un 90 miljonus Šveices franku Šveices

bankā.

Zinovjevs 80 miljonus Šveices franku Šveices bankā.

Urickis 80 miljonus Šveices franku Šveices bankā.

Dzeržinskis 80 miljonus Šveices franku.

Gaņeckis 60 miljonus Šveices franku un 10 miljonus ASV dolāru.

Ļeņins 75 miljonus Šveices franku.

Liekas, ka „pasaules revolūciju" pareizāk būtu nosaukt par „pasaules finanšu revolūciju", kuras galvenā ideja ir tāda, lai divu desmitu cilvēku personīgajos kontos savāktu visu pasaules naudu. No visa tā, mēs varam iztaisīt nelāgu secinājumu par to, ka Šveices banka pēc boļševiku domām tomēr tika uzskatīta par daudz drošāku nekā amerikāņu bankas. Pat nelaiķis Urickis turpina naudu tur turēt. Vai no tā nevar secināt, ka mums jāpārskata mūsu finanšu politika no vēl lielāka federalizācijas redzes leņķa?"

Izmeklēšana sākās braši. Maskavā par spiegošanu tika aizturēta aģentūras „Associated Press" amerikāņu korespondente Margarita Harisone, un nedaudz vēlāk amerikāņu žurnālists Ādolfs Karms, kurš bija ieradies Maskavā kā Kominternes 3. kongresa delegāts no Amerikas sociālistiskās strādnieku partijas. Apcietināja vēl dažus ASV pilsoņus. Viņiem visiem uzrādīja standarta apsūdzības militāra un politiska rakstura izlūkošanas informācijas vākšanā. „New York Times" ir amerikāņu avīze, tātad, arī jāatbild būs amerikāņiem.

Neskatoties uz tāda apgalvojuma dzelzs loģiku, Ļeņinam tomēr radās doma, ka šajā gadījumā VČK meklē nevis „noplūdi", bet vienkārši tādā ne pārāk viltīgā veidā cenšas izjaukt paredzētās sarunas ar amerikāņu senatoru Frensu, inženieri Van der Bildu, kuru Ļeņins, starp citu, pēc VČK informācijas, kļūdaini uzskatīja par miljonāru Van der Bildu, un Hammera darījumu partneri. Ģeniālajā vadoņa galvā radās doma pārdot Krievijas dzīles, un viņš sāka pastiprināti propagandēt savu ideju par „koncesijām". Amerikāņi, kuri vienmēr ir darījuši visu iespējamo, lai izglābtu savus pilsoņus, kas ārzemēs nokļuvuši cietumā, vairāk runāja ar Ļeņinu par Harisones un Karma atbrīvošanu, nekā par lietas būtību, kaut gan šī „būtība" viņiem bija stipri interesanta un fantastiski izdevīga. Izrādījās, ka Margarita Harisone ir Merilendas štata gubernatora māsa, un sarunu vadītājs Frenss ir senators no šī štata. Tas viss Ļeņinu spieda izmeklēšanu ņemt savās rokās, un viņš ātri pārliecinājās, ka čekisti dzenā „tuftu". Amerikāņus atbrīvoja, un Ļeņinam kļuva skaidrs, ka meklējamā „noplūde" nāk no pašas ČK dzīlēm. Tagad viņam kā „noplūdi" pabāza Šelehesu.

Zelts un vara plūda projām no Iļjiča rokām. Partija un tās kaujas vienība VČK, plūstot garām Ļeņinam, manāmi sadalījās divās nometnēs, grupējoties ap divām spēcīgām figūrām Trocki un spēkus uzņemošo Staļinu, pārstāvot divas pretējas tendences: aizbēgt ar laupījumu un palikt, lai celtu sociālistisku valsti, no kuras vēl nav izspiestas visas iespējas. Pretiniekus apvienoja tikai viens: asa nepatika pret NEP-u. Ļeņins visu to lieliski redzēja un pastāvīgi mēģināja ja ne samierināt, tad vismaz no jauna ap sevi apvienot naidīgos klanus. Tomēr Šelehesa lieta izsita vadoni no sliedēm. Viņš nervozē, pieprasa, lai viņam nosūta pratināšanas protokolus, bet ČK atklāti nesteidzas izpildīt vadoņa norādījumus. Ļeņins zaudē pacietību un 19. augustā sūta Unšlihtam sekojošu vēstījumu:

„19. augustā.

Pilnīgi slepeni!

Biedri Unšliht!

Lūdzu Jūs kādam dot rīkojumu, lai man sagatavo:

1)  precīzas izziņas, kādi ir pierādījumi un

2)   nopratināšanas vai nopratināšanu kopijas Šelehesa lietā. Es par to jau rakstīju. Dariet to zināmu tiem kam vajadzīgs, lai turpmāk nenokavētu.

Ar komunistisku sveicienu Ļeņins".

Tomēr zelts turpina aizplūst pa diviem ceļiem: uz ārzemēm un VČK slepenajām glabātuvēm. Abas puses dara visu iespējamo, lai atmaskotu viena otru, organizējot informācijas noplūdi rietumu presē.

Avīze „New York Times" 1921. gada 23. augustā raksta: „Banka „Kuns, Leiba un K0 ", kas 1917. gadā caur savām vācu filiālēm subsidēja apvērsumu Krievijā, nepalika bešā no saviem pateicīgajiem klientiem. Tikai šā gada pirmajā pusē banka saņēma no Padomēm zeltu 102 miljonu 290 tūkstošu dolāru vērtībā. Revolūcijas vadoņi turpina palielināt noguldījumus savos kontos ASV bankās. Tā, Trocka konti divās amerikāņu bankās pēdējā laikā pieauguši par 80 miljoniem dolāru. Kas attiecas uz pašu Ļeņinu, tad viņš neatlaidīgi turpina savus „uzkrājumus" glabāt Šveices bankā, neskatoties uz daudz lielākiem procentiem mūsu brīvajā kontinentā".

1921. gada oktobrī Šelehesu nošāva. „Nabaga juvelieri" tiesāja VCIK Augstākā tribunāla Kara kolēģija, it kā viņš būtu viens no revolūcijas vadoņiem vai marksisma klasiķis.

Tomēr Ļeņins mēģina turpināt cīņu. 1921. gada 18. novembrī viņš nosūta pavēli VČK, MČK un Narkomfinam:

„Lai sakoncentrētu vienā vietā visas vērtības, kas pašlaik glabājas dažādās valsts iestādēs, ierosinu trīs dienu laikā pēc šīs pavēles saņemšanas visas vērtīgās mantas nodot Valsts Glabātuvē, kura pašlaik ir VČK pakļautībā. SNK Priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Neviens nereaģē. Vēl vairāk, Ļeņinam vairāk nepienāk informācija no Valsts Glabātuves, kuru nomaina tādi lozungi kā „Valsts Glabātuvei trieciendarbu" .Gandrīz varētu teikt, Vladimir Iļjič, nodarbojaties ar savu NEP-u, bet mēs jums vairāk neuzticamies. Mēs arī gribam, lai ar mums dalās.

1921. gada 2. decembrī Ļeņins nosūta savu uzticamo Gorbunovu ar slepenu misiju uz VČK pie paša Menžinska. Gorbunovs iedod viņam zīmīti no Ļeņina:

„Pilnīgi slepeni.

Lūdzu, man slepeni nosūtiet, caur biedru Gorbunovu, ziņojumu par to, kādā stāvoklī ir Valsts Glabātuves lieta. SNK Priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

„Valsts Glabātuvē viss norit triecientempā", atbild Menžinskis un, atsaucoties uz darbiem, izvada Gorbunovu ārā.

Rīcības loģika saka Ļeņinam priekšā, ka apvienot līdzdalībniekus ap sevi viņš var tikai vienā veidā mobilizēt viņus jaunai laupīšanai.

Valstī turpināja plosīties šausmīgs bads, kas aptvēra milzīgus Pievolgas un Ukrainas rajonus. Apmēram 20 miljoniem cilvēku, ieskaitot bērnus, draudēja bada nāve. Kremļa valdība praktiski nekādu palīdzību nesniedza, atsaucoties uz naudas trūkumu.

„Mums nav naudas!", nenogurstoši atkārtoja Ļeņins gan no tribīnes, gan privātajās sarunās ar Alekseju Maksimoviču Gorkiju un amerikāņu biznesmeņiem. Naudas nav, bet bada cietēju dumpji tiek apspiesti ar masveida nošaušanām. 1921. gadā streiku pasludināja badā nonākušie Jekaterinoslavas dzelzceļnieki. Strādnieku-proletāriešu pūli apšāva ar ložmetēju uguni. Uz vietas sagūstīja 240 cilvēkus. No tiem 53 uzreiz nošāva Dņepras krastā un iemeta ūdenī. Pārējos, lai izrēķinātos, pieprasīja Visukrainas ČK Harkovā, kur tad atradās Ukrainas galvaspilsēta. Sevišķās nozīmes armijas daļas ielaužas izbadējušos ciematos, nošaujot visus pēc kārtas un noformējot pēc tam dokumentus, ka ciemā bija „eseru-meņševiku sazvērestība". Pa valsti bariem klīst miljoniem bezpajumtnieki un izbadējušies bērni, kas savus vecākus pazaudējuši boļševistiskā slaktiņa laikā. Bads izplatās, aptverot arvien jaunas teritorijas ar 35 miljoniem potenciālo upuru.

Bet pie Petrogradas, Odesas un Nikolajevas elevatoriem krauj graudus ārzemju kompāniju tvaikoņos, kuri aizved labību uz ārzemēm apmaiņā pret zeltu. Ļeņins zondē augsni ārzemju biržās par iespējām pārdot tikai vienu pašu Krievijas mežu par miljonu zelta rubļu. Amerikāņu „koncesionāri" kopā ar vadoni noskaidro sīkumus Krievijas dzīļu pirkšanai. Tiek noskaidrotas pat sīkākās detaļas: cik jāmaksā krievu strādniekiem šahtās, raktuvēs un atradnēs? Ļeņins sāk šausmināties. Nekādā gadījumā! Ne centa! Mēs paši samaksāsim! Jūs, kungi, neuztraucieties. Amerikāņi jūt kaut kādu cūcību. Tur, kur neņem nekādu naudu, skaidrs, ka ož pēc kaut kādām blēdībām. Bet valsts turpina mirt no bada. Ļeņina ģeniālais pareģojums par „labības monopolu" dod visspīdošākos rezultātus. Veidojas situācija pilnīgi nomērdēt badā sīkburžuāziskās ideoloģijas galveno balstu zemniecību. Tas ir pat efektīvāk par nošaušanām. No bada prātu zaudējušie pūļi šturmē labības noliktavas. No torņiem bez brīdinājuma šauj ložmetēji, nošaujot visus bez kādas žēlastības. Tikai pēc dažiem gadiem šo ģeniālo metodi atkārtos Staļins, bet ar daudz lielāku efektivitāti.

20.-to gadu bada mērogi un sekas pēc dažiem parametriem ir pat sliktāki kā nākamais mākslīgais bads 1932.-1933. gadā. Tomēr bija atšķirība un arī ļoti būtiska. Ja 1932.-1933. gada bads tika pilnībā slēpts no pasaules, tad „ļeņiniskais" bads, pretēji, visādi tika reklamēts boļševistiskajā presē, kura, uzsverot pilnīgu valdības bezpalīdzību, sauca pēc Rietumu humanitārās palīdzības. Kaut partija arī nedomāja tērēt ne kapeiku no savas fantastiskās bagātības, tās atsevišķi pārstāvji, demonstrējot zemu šķirisko apziņu, mēģināja panākt pārtikas noliktavu un zelta noliktavu atvēršanu, lai palīdzētu izmirstošajai Krievijai. Ļeņina vecs draugs Vladimirs Bončs-Brujevičs, tā arī neapguvis „Ļeņina zinātni", mēģināja pārliecināt Kremļa valdniekus noziedot kādu daļu laupījuma tautas labā. Ja mēs valsts, viņš pārliecināja (ko no viņa lai paņem: cara augstmaņa dēls, cara ģenerāļa brālis), tad arī konfiscētais īpašums tagad skaitās valsts un, sekojoši, var tikt izmantots tautas labā. Viņam pacietīgi izskaidroja, ka valstij nav naudas, un tās vērtības, par kurām viņš runā, ir „partijas zelts", kas pieder partijai un tikai partijai, un tas ir stratēģiskais ierocis cīņā starp darbu un kapitālu. Nē, nesaprata, gandrīz gribēja iesēdināt, lai kļūtu saprotošāks, bet Ļeņins aizstāvēja veco draugu („Es pats izlemšu, kurš ir „buržujs"!). Izdzina un nosūtīja „zinātniskā darbā"…

Gorkijs „revolūcijas vētrasputns" ar apgrieztiem un izpluinītiem spārniem izsitās vizītē pie Ļeņina, aicinot palīdzēt badacietējiem. „Mums nav naudas, lai palīdzētu badacietējiem, skarbi atbildēja Ļeņins. Mantojumā no buržuāzijas mēs saņēmām postu un nabadzību!". Bet tomēr atļāva Gorkijam izveidot no dzīvi palikušajiem inteliģentiem palīdzības komiteju badacietējiem un paprasīt palīdzību Rietumiem.

Protams, pirmā atsaucās Amerika, kura tajā laikā jau bija izveidojusi humanitāro Palīdzības Administrāciju (APA) un sniedza palīdzību pēckara Eiropai. 1921. gada decembrī Savienoto Valstu kongress piešķīra badu cietušajai Krievijai 20 miljonus, un ASV pilsoņus aicināja ziedot badu cietušajai Krievijai personīgos līdzekļus. Pavisam APA rīcībā, kuru vadīja nākamais ASB prezidents Hūvers, valdība un privātpersonas nodeva 45 miljonus dolāru. Šai lietai pievienojās arī citas starptautiskās organizācijas, kuras stingri sekojot caur saviem pārstāvjiem palīdzības sniegšanā, paglāba no bada nāves 22 miljonus 700 tūkstošus cilvēku, kopumā izmantojot 137 miljonus dolāru.

Lai novērstu uzmanību no saviem darbiņiem, čekisti piespēlēja pasaules proletariāta vadonim tonnām visdažādākās „baumas"[26], kur tika apgalvots, ka apa ir militāra spiegu organizācija, kura ir sev izvirzījusi vienīgo uzdevumu boļševiku iekārtas gāšanu. „Baranovičos bāzētā Amerikāņu Sarkanā Krusta apvienība sniedzot palīdzību bada cietējiem, ziņoja Ļeņinam Unšlihts, apgādā no padomju teritorijas ieradušos bandītus ar apģērbu, pārtiku un ieročiem un nosūta tos Ukrainu". Avīze „Pravda" ar labpatiku rakstīja (23. 04. 1922. gads), ka APA aģentūra bija aizdedzinājusi elevatoru Nikolajevas ostā.

1921. gada 6. septembrī Unšlihts plašajā ziņojumā Ļeņinam rakstīja, ka „APA direktors Padomju Savienībā ir pulkvedis U. N. Haskels, viņa sekretārs bijušais amerikāņu konsuls Petrogradā, izlūks D. Lers, un viņa palīgs izlūks M. Filips". Viņu izlūkošanas darbības mērķis, bez militārās un politiskās informācijas vākšanas, ir „parādīt krievu tautas šausmīgās ciešanas". Amerikāņiem traucēja strādāt, neielaida viņus visvairāk bada pakļautajos rajonos, bet par Gorkija palīdzības komiteju badacietējiem vispār nav ko runāt. Visus arestēja un noorganizēja lietu tā, ka komitejas locekļi tika apsūdzēti sadarbībā ar ārzemju izlūkdienestiem, baltgvardu emigrāciju un pat ar dumpinieka Antonova štābu. Tikai straujš ASV valdības demaršs un personīga Hūvera iejaukšanās paglāba Gorkija komitejas locekļus no nošaušanas, to nomainot ar izsūtīšanu uz ārzemēm, uz kurieni agrāk izbrauca pats Aleksejs Maksimovičs. Atmiņas par APA ir saglabātas Lielās Padomju Enciklopēdijas lappusēs, kur rakstīts, ka APA izmantoja savus darbiniekus „izlūkošanas darbībai un kontrrevolucionāru elementu atbalstam. APA kontrrevolucionārā darbība izraisīja darbaļaužu masu enerģiskus protestus". Lūk tādi mēs lepni!

Tas, ka Ļeņinam pietrūka dūšas novadīt līdz galam iedomāto operāciju „Bads" (no bada nomira „tikai" 6 miljoni cilvēku), vēlreiz apstiprināja viņu līdzgaitnieku drūmās šaubas, ka Iļjičs, kā pasaules proletariāta vadonis, vairāk nekur neder. Kāds gan bija visu izbrīns gan pa labi, gan pa kreisi, kad Ļeņins no jauna nospīdēja ar savu nevīstošo ģēniju. Redzot „padomju valdības" pilnīgo bezdarbību cīņā ar bada epidēmiju, neizturēja Krievu Pareizticīgā Baznīca, kuru vadīja patriarhs Tihons. Sākot ar 1917. gadu, kad „internacionālisti", apmāti ar zelta drudzi, sāka lauzt vaļā imperatora kapenes, cara kapličas, kapu pagrabus un pat svēto vīru mauzolejus, baznīcas attieksme pret jauno varu kļuva atklāti naidīga. Ļeņins no pirmās dienas sāka atklātu uzbrukumu pareizticīgai baznīcai, izdodot vairākus dekrētus, kas atņēma baznīcai „valsts" statusu, par baznīcu un klosteru zemju konfiskāciju, par aizliegumu baznīcai veikt jebkādu citu darbību, izņemot „kulta funkcijas".

Tomēr, laiku pa laikam, kamēr risināj ās atklāta bruņota cīņa pret „baltajiem", Ļeņins bija spiests arī piebremzēt gan savus uzplūdus, gan savus cilvēkus. Baznīca lielākajā daļā krievu tautas bija iemantojusi milzīgu autoritāti, un šī autoritāte kā smagsvara bumba varēja nokrist uz pilsoņu kara cīņu svārstīgajiem svariem. Tiesa, arī toreiz šāva garīdzniekus, laupīja un dedzināja baznīcas un katedrāles, bet tam visam bija nesistēmisks raksturs, kaut gan Ļeņins ne uz sekundi neaizmirsa par pašu galveno. Baznīca savas pastāvēšanas 900 gados bija uzkrājusi neskaitāmas bagātības. Cari un imperatori, aristokrāti un bagāti tirgoņi ziedoja baznīcai milzīgas summas un vērtības, ieģērba ikonas zelta un sudraba rāmjos, kas izrotāti ar dārgakmeņiem. Svētās grāmatas iesēja zelta vākos. Dārgie baznīcas piederumi, kurus bija veidojuši smalki juvelieri veselām paaudzēm, un ar tiem lepoj ās baznīcas, klosteri un viņu draudzes. Baznīca veica lielu sabiedrisko darbu, būvēja bezmaksas slimnīcas, patversmes, nabagmājas, skolas un daudz ko citu. Kristietiskā tikumība pirmsrevolūcijas Krievijā nebija tukši vārdi: 20. gadsimtā sadzīves slepkavības bija tāds retums, ja tāda notika kādā mazā apriņķa pilsētā, tad par to ar izbrīnu rakstīja visas galvaspilsētas avīzes.

Baznīca saprata, ka dotajā situācijā tai ir jāuzvedas klusi un nepamanāmi, bet neizturēja, redzot, ka „strādnieku-zemnieku valdība" ar Nerona aukstasinību noraudzīj ās uz izsalkušo strādnieku un zemnieku izmiršanu. Patriarhs Tihons nosūtīja Ļeņinam vēstuli, kurā piedāvāja daļu baznīcas vērtību atdot labības iepirkšanai, lai palīdzētu badacietējiem. Nerunāsim par zināmu Patriarha naivumu, kurš uzskatīdams, ka valdība pat pieņemot šo palīdzību, izmanto to trūkumcietējiem.

Ļeņinam tas izsauca spēcīgu uzbudinājumu. Patriarha vēstuli viņš uzņēma kā baznīcas musinošu izaicinājumu. Samaitātajās vadoņa smadzenēs nebija vietas cēlsirdīgiem un pašaizliedzīgiem uzplūdiem. Jebkuru rīcību viņš novērtēja tikai no nežēlīgas politiskās paukošanās uz nāvi skatu viedokļa. Izaicinājums bija acīmredzams. Valdība neko nedara, tāpēc baznīca, lai „mūs pazemotu un palielinātu savu ietekmi" izlien ar tamlīdzīgiem priekšlikumiem. Viņa it kā mūs kontrolē un mums pārmet. Bet nekas neiznāks, viltīgie popi! Neiznāks! Mēs neiesim citu ceļu!

Steidzīgi sasaucis Politbiroju, Ļeņins nolasīja Patriarha vēstījumu un paziņoja, ka ir pienācis laiks tikt galā ar baznīcniekiem. Jāapsūdz baznīca par to, ka tā nevēlas dalīties ar savām bagātībām un padomju valdība ir spiesta konfiscēt visas baznīcas vērtības. Politbirojs bija sajūsmā. Turklāt vēl Ļeņins uzsvēra gaidāmā pasākuma mērķi: papildināt partijas fondu ar milzīgu summu „vairāku simtu miljonu zelta rubļu" vērtībā (un varbūt pat dažu miljardu)". Neviens nezināja precīzas summas, kas radīja papildus azartu, kas nepieciešams izšķirošai rīcībai.

Kamēr Patriarhs Tihons gaidīja atbildi no padomju valdības savam cēlsirdīgajam priekšlikumam, tikmēr Ļeņins 1922. gada 23. februārī parakstīja dekrētu „Par baznīcas vērtību konfiskāciju badacietēju labā". Šis solis sajūsmināja visus, kas jau bija vīlušies Iļjičā, pat Staļinu. Priekšā bija „elles" darbs. Valstī bija apmēram 80 tūkst. kristiešu baznīcas, galvenokārt, pareizticīgās. GPU vienības (tā tagad saucās VČK) metās pie baznīcu un klosteru vārtiem. Ticīgie mēģināja ar saviem ķermeņiem aizsargāt dārgās svētvietas. Uzbrucēji bez kādas svārstīšanās atklāja uguni. No ikonām norāva dārgos apkalumus, zelta un sudraba piederumus, ieskaitot 15.-17. gadsimta sakramentu traukus un kroņlukturus, pirmo Romanovu un Ivana Bargā laikā lietos zelta krustus salika kastēs un maisos. Izurbināja dārgakmeņus, norāva bībeļu iesējumus, konfiscēja visas atrastās zelta un sudraba monētas. Liesmoja ugunskuri no vecām ikonām, dega ar roku rakstītās inkunābulas, 13. gadsimta bībeles, sagruva altāri.

Bet tas bija tikai sākums. Attapies no šoka, ko izsauca Ļeņina dekrēts, patriarhs Tihons vērsās ar uzsaukumu visām „Krievijas Pareizticīgās baznīcas draudzēm" (28. februārī):

„No baznīcas redzes viedokļa šo aktu varētu uzskatīt par svētuma zaimošanu. Mēs nevaram atbalstīt iesvētītu priekšmetu izņemšanu kaut arī kā brīvprātīgus ziedojumus, kuri ir paredzēti dievkalpojumiem un izmantošana citiem mērķiem ir aizliegta saskaņā ar baznīcas kanoniem un par to soda kā svētuma zaimošanu". Vissvētākā Patriarha uzsaukums tika izsludināts no baznīcu kancelēm, un tika nodots tālāk no mutes mutē, izlīmēts uz māju sienām, aicinot tautu uz pretestību. Visā valstī pie baznīcām notika īstas kaujas. Tomēr neapbruņotie ticīgie nevarēja izrādīt kaut kādu organizētu pretestību līdz zobiem bruņotajiem «čonovciem». Daudzās vietās pūli izklīdināja vienkārši ar ložmetējiem, un arestētos nošāva tajā pašā dienā.

Tomēr saprotot cik liela autoritāte ir baznīcai parasto ļaužu vidū un baidoties no visas tautas sacelšanās, vara, kā vienmēr, izmantoja liekulīgus un melīgus uzsaukumus, apelējot pie „tautas" un „darbaļaužu masām". 1922. gada 28. martā publicēja valdības paziņojumu:

„Valdībai sveša ir doma par jebkādām ticīgo un baznīcas vajāšanām… Vērtības ir radījusi tauta un tās pieder tautai. Reliģiskie rituāli necietīs nekādus zaudējumus no vērtīgo priekšmetu maiņas ar citiem, daudz vienkāršākiem. Par dārglietām var nopirkt pietiekošu daudzumu labības, sēklu, darba lopus un aprīkojumu, lai glābtu ne tikai dzīvību, bet arī Pievolgas zemnieku saimniecības un visas citas Padomju Federācijas badacietēju vietas… Tikai baznīcas kņazu kliķe, kas pieradusi pie greznības, zelta, zīda un dārgakmeņiem, negrib atdot šos dārgumus, lai glābtu miljoniem mirstošos. Baznīcas privileģētā kliķe alkatīgi tiecas par katru cenu noturēt vērtības savās rokās un organizē noziedzīgas sazvērestības un atklātus dumpjus. Līdz šim saglabājot uzmanību un pacietību attiecībā pret ticīgajiem, Padomju valdība tomēr nevienu stundu necietīs, ka priviliģētie baznīcas vadoņi, kas ietērpti zīdā un briljantos, izveidotu baznīcas kņazu īpašu valsti strādnieku un zemnieku valstī".

Nopublicētais aicinājums, mēģinot sašķelt baznīcu un ticīgo masas, saturēja nedivdomīgus draudus Pareizticīgās Baznīcas virzienā, kā parasti, bija tikai atbalss jau Kremlī pieņemtajiem slepenajiem lēmumiem. Ļeņins bija spēka pilns. Viņā atgriezās bijusī enerģija un kaujas spars. Acis viņam spīdēja tāpat, kad viņš pasludināja ģeniālo lozungu „Laupi salaupīto!".

1922. gada 19. martā viņš nosūta slepenu direktīvo vēstuli Politbiroja locekļiem, GPU vadībai, Justīcijas narkomātam un Revtribunālam, kas gatavojās apspriedei sakarā ar „Dekrēta par baznīcas vērtību konfiskāciju" dažādu dienestu rīcības optimizāciju un koordināciju:

„Šajā apspriedē, norāda Vladimirs Iļjičs, pieņemt slepenu kongresa lēmumu par to, ka vērtību konfiskācija, it sevišķi pašos bagātākajos klosteros un baznīcās, jāveic bez žēlastības, neapstājoties nekādu šķēršļu priekšā un pašos īsākajos termiņos. Jo vairāk reakcionārās buržuāzijas un reakcionārās garīdzniecības pārstāvjus izdosies nošaut, jo labāk. Vajag tieši tagad pārmācīt šo publiku tā, lai vairākus gadu desmitus viņi neuzdrošinātos domāt par kaut kādu pretestību. 1922. gada 19. marts. Sovnarkom-a priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins)".

Vēl nekad, pat senos despotiju laikos, valsts galva neuzdrošinājās likt savu parakstu uz tamlīdzīgiem dokumentiem. Ļeņina izlēmību, kurš vairumā gadījumos personīgi sankcionēja visus sava režīma noziegumus, apskauda gan Staļins, gan Hitlers. Staļins vienmēr ar sajūsmu atsaucās par Ļeņina izlēmību, atklāti uzsverot savu neizlēmību: pats viņš baidījās parakstīt pavēles par Ļeņingradas tiltu un Maskavas uzņēmumu uzspridzināšanu, kaut gan to diktēja kara situācija.

Vadoņa izlēmība, kurš ar savu parakstu uzņemas atbildību par padoto noziegumiem, kuri savukārt var atsaukties uz saņemto pavēli, nevarēja neizraisīt viņos cieņu un sajūsmu. Šajā situācijā apmierināti izrādīj ās visi: gan tie, kuri grupēj ās ap Trocki, domādami par bēgšanu no valsts un varēja ar šo akciju vēl vairāk noapaļot savus daudzmiljonu rēķinus rietumu bankās, gan tie, kuri grupējās ap spēkā pieaugošo Staļinu un bija nodomājuši palikt, lai turīgi dzīvodami iekarotajā Krievijā to pārvērstu par bāzi savām nākamaj ām avantūrām, lai laupīšanas ideoloģiju pārvērstu par valsts reliģiju, bet pašu Ļeņinu par jaunās reliģijas pagānisko dievu. Jaunā reliģija vienmēr paredz iznīcināt veco.

Baznīcas izlaupīja, kā Ļeņins arī pavēlēja, „bez žēlastības un pašos īsākajos termiņos". Nošāva 40 tūkst. garīdznieku, diakonu un mūku, kā arī ap 100 tūkst. ticīgo, kas bija baznīcu „divdesmitnieku" un kopienu sastāvā. Tīrā peļņa sastādīja divarpus miljardus zelta rubļu (pēc ļoti pieticīgiem pārbūves un atklātības laika nedrošu vēsturnieku aprēķiniem). Pēc rietumu speciālistu domām šo skaitli vajadzētu palielināt trīs reizes. Baznīcu un klosteru skaits bija ļoti liels, un pastāvēja tie, vidēji, 300 gadus. Jāatceras, ka APA, iztērējot 137 miljonus dolāru, pabaroja un paglāba no nāves vairāk nekā 20 miljonus bada nāvei nolemtos. Padomju statistika norāda, ka 1922.-1923. gadā ārzemēs iepirka labību par 1 (vienu) miljonu rubļu, sēklai. Kas attiecas uz lopu un lauksaimniecības darba rīku iepirkumiem, tad to vispār nebija. Kur palika šīs neskaitāmās bagātības? Raugi, ja tikai tās sadalītu vienādi, kā bija apsolīts, tad pat izpostītā Krievija varētu ātri pārvērsties par kaut ko bagātu un ziedošu, līdzīgi kā Kuveita. Bet nekas tamlīdzīgs, protams, nenotika, jo mērķis bija tieši pretējs.

Nikolajs Buharins, pats zemiskākais un bailīgākais no boļševiku vadoņiem, tāpēc arī skaļāk par visiem patiesi sajūsminājās par revolūcijas vadoņa drosmi, ar aizrautību atcerējās tās varonīgās dienas: „… mēs apdīrājām baznīcu līdz pēdējam, un par tās „svētajām vērtībām" taisām savu pasaules propagandu, nedodot ne pigu badacietējiem; ar GPU un pareizticīgo popu palīdzību mēs uzcēlām savu „baznīcu", un pat īstie elles vārti to nenobiedēs; mēs nomainījām Filareta katehisma satrunējošo saturu ar manai sirdij tīkamo „Komunisma ābeci", nomainījām dieva likumus ar politisko grāmatu, norāvām bērniem krustiņus un relikviju maisiņus, ikonu vietā piekarinājām „vadoņus" un pacentīsimies Pahomam un „apakšām" atklāt Iļjiča spēku kopā ar komunistisko mērci… Muļķu valsts!"

1922. gada maijā patriarhu Tihonu arestēja kopā ar pārējiem Svētās Sinodes locekļiem. 32 metropolītus un arhibīskapus nošāva. Tomēr zem oficiālā vārda „nošaušana" bieži slēpās zvēriska izsmalcināta slepkavība. Kijevas metropolīts Vladimirs sakropļots, izkastrēts, nošauts un kails izmests apgānīšanai; Pēterburgas metropolītu Venjaminu, kuram bija jānomaina patriarhs viņa nāves gadījumā, ar aukstu ūdeni salā pārvērta par ledus stabu, bet pēc tam noslīcināja; Toboļskas bīskapu Hermohenu, kurš savā laikā kopā ar caru brīvprātīgi devās trimdā, dzīvu piesēja pie tvaikoņa riteņa un samala ar lāpstiņām. Permas arhibīskapu Androniku, slaveno bijušo misionāru Japānā, dzīvu ieraka zemē. Čerņigovas arhibīskapu Vasiliju piesita krustā un sadedzināja.

„Vajag tieši tagad pārmācīt šo publiku tā, lai vairākus gadu desmitus viņi neuzdrošinātos domāt par kaut kādu pretestību. Ļeņins".

„Drudzi, ko izraisīja straujais zelta cenu kritums pasaules biržās, speciālisti saista ar lielu šī metāla partiju ienākšanu pasaules tirgū no Krievijas. Tagad šajā nelaimīgajā zemē valdošo boļševiku partiju pilnībā varētu nosaukt par „dzeltenā velna partiju", 1923. gada martā rakstīja angļu avīze „Gardian". Tai piebalsoja avīze „Times": „Kreiso sociālistu izsolē nopirktās divas sešstāvu mājas Londonas darījumu rajonā samaksājot 6 miljonus sterliņu mārciņu par māju un pompoza pieminekļa 4 miljoni sterliņu mārciņu vērtībā uzstādīšana Kārlim Marksam viņa apbedīšanas vietā liecina par to, ka boļševikiem Maskavā ir kur tērēt naudu, kas konfiscēta baznīcai it kā priekš palīdzības badacietējiem. Mēs tikai tagad sākām saprast, kāda bagāta zeme bija iznīcinātā Krievija".

Vidusāzija pēc mongoļu iebrukuma, Eiropa pēc trīsdesmitgadu kara, Francija pēc 10 gadus ilgušās mēra epidēmijas tas viss kopā nav salīdzināms ar to, kas notika ar Krievijā pēc nepilniem septiņiem Ļeņina valdīšanas gadiem. Lielākā daļa krievu izglītotās sabiedrības daļa izzuda, aizejot bojā vai šausmās bēgot no valsts. Daudzmiljonu ļaužu masas terora, karadarbības un bada dēļ pameta savas dzimtās vietas un izklīda pa valsti. Mazskaitlīgais pirmsrevolūcijas proletariāts bija pilnīgi iznīcināts. Labākie lauksaimnieki, kuri savas saimniecības vadīja Eiropas standartu līmenī, tika vai nu nogalināti, vai aizbēga nezin kur. Ekonomika sabruka. Aizgāja bojā kādreiz bijusī spēcīgākā upju flote pasaulē. Krievijas lepnums tās dzelzceļi bija izpostīti, ritošais sastāvs faktiski iznīcināts. Sagrautās baznīcas stāvēja starp krāsmatām kā pieminekļi bojā gājušajai civilizācijai.

Krievija pārvērtās laukā, kas nosēts tikai ar mirušo kauliem: nav ne protestu, ne dumpju. Viss noguris, viss pazemots un apspiests. Un galvenais viss bija izzagts un izlaupīts. Sākot no izgrieztām uz otru pusi imperatoru kapenēm līdz izgrieztām kabatām visiem dzīvajiem un mirušajiem. Praktiski bija beigusies visu gadsimtu lielākā afēra ar nosacītu nosaukumu „Pasaules revolūcija". Nepastāv nekādi skaitļi, kas varētu kaut daudzmaz dot slēdzienu šim „pasākumam". Lielas un bagātas valsts, kura saucās Krievija, viss nacionālais īpašums bija nonācis vienā gigantiskā lietnī „PARTIJAS ZELTS". Tomēr tās vēl nebija beigas. Priekšā kā melni mākoņi slīdēja vēl briesmīgāka nākotne.

1922. gada decembrī notika nepatīkams pārsteigums. Šveices banka paziņoja Ļeņina galvotājam Rotšteinam, ka viņa pārstāvētās firmas (Rotšteins pārstāvēja boļševiku partiju) pamatkapitāla nauda pēc īpašnieku norādījuma (vai viņu pilnvarotām personām), kuri zināja sarežģīto paroļu un šifru kombināciju, pārskaitīta uz trijiem atsevišķiem kontiem ar jaunām parolēm un šifru kombinācijām. Personīgajos kontos turētā nauda netika aiztikta. Vecais Parvuss no jauna nodemonstrēja Ļeņinam, ka neviena lieta, sevišķi finanšu, necieš diletantismu. Ļeņinu ķēra trieka.

Līdzko atlabis no tās, Ļeņins, pretēji ārstu un radinieku protestiem, pavēl, lai viņu aizvestu uz Kremli, kur pārliecinās, ka visas viņa sliktākās aizdomas ir apstiprinājušās. Kabinetā bija notikusi rūpīga kratīšana. Uzlauzts seifs, no kura izņemti visi „superslepenie" dokumenti, ieskaitot banku galvojumus, čeku grāmatiņas un vesela kolekcija ar ārzemju pasēm. Pazudis arī uzticamais Gorbunovs…

Karavīri-internacionālisti Gorkos cauru diennakti stāvēja sardzē ap grezno divstāvu savrupmāju, lielkņaza Sergeja Aleksandroviča bijušo ārpilsētas pili. 1923. gada aukstajā Ziemassvētku naktī viņi izdzirdēja briesmīgu gaudošanu, kas likās, ka nāca no mājas. Bija dziļa nakts, debesīs spīdēja pilnmēness. Sardzinieki, aizbīdījuši aizslēgus savām pārbaudītajām austriešu karabīnēm, sāka tuvoties gaudošanas avotam, domājot, ka pie savrupmājas no meža atnākuši vilki. Bet vilku nebija. Pirmā stāva stiklotajā verandā šūpuļkrēslā sēdēja Ļeņins, saģērbies siltā svīterī un filčos. Pacēlis nogurušo seju mēness virzienā, viņš gari un mežonīgi gaudoja. Ļauns gars sauca savus brāļus kosmosā, prasoties brīvībā. Viņš savu darbu bija padarījis…

1924. gada janvārī sprēgājošā salā strādnieki ar lāpstām un laužņiem raka būvbedri pagaidu mauzolejam. Ar lauzni pārsita kanalizācijas cauruli, bet caurumu, kas uzreiz aizsala, nepamanīja. Jau pirmajā atkusnī caurule pārplīsa, ar savu saturu pielejot mauzoleju. Patriarhs Tihons, kurš mocījās mājas arestā, uzzinājis par to, skumji atzīmēja: „Pa pīšļiem un svēto eļļu".

Okupacija

Drūmi aplūkojot saņemto Ļeņina mantojumu, Josifam Visarionovičam Staļinam bija iemesls būt neapmierinātam. Pirmkārt, neviens cits kā viņš jutās apzagts. Patiesībā, viņš kā CK loceklis, Ļeņina pirmās valdības loceklis, jutās piemānīts. Varētu teikt, ka viņš darīja pašu netīrāko darbu, mētājoties pa pilsoņu kara frontēm, katru minūti riskējot būt nošautam, uzdurtam uz durkļiem, sarautam gabalos.

Izrādās, ka viņš, grimstot līdz ceļiem asinīs, tīfa mēslos un pa ceļam mēģinot tikt galā ar neizbrienamajiem Jaunbizantijas intrigu dubļiem, no visām valsts malām uz Maskavu sūtīja ešelonus ar zeltu un labību (kura reizēm bija vērtīgāka par zeltu), tas viss aiz viņa muguras tika izzagts, pārsūtot uz ārzemēm, pārsūtot uz personīgajiem kontiem, uz aktīvo akciju sabiedrību un sagrābto banku kontiem. Nevarētu teikt, ka viņš par to vispār neko nezināja. Protams, ka zināja. Tomēr nevarēja aizdomāties par patiesajiem mērogiem, kā arī nevarēja iedomāties, ka viņa daļa (viņa likumīgā daļa) būs tik smieklīgi maza. Atstumts no „Kremļa virtuves" un Kominternes uz Nacionalitāšu narkoma amatu un butaforiskās Strādnieku-zemnieku inspekcijas priekšsēdētāja posteni, Staļins uzreiz nevarēja saprast kas notiek boļševiku iekarotajā Krievijā. Vispār viņam tikai likās, ka viņš kaut ko saprot, jo katra diena viņam sagādāja jaunus pārsteigumus, un viņš pārliecinājās, ka kaut ko saprast ir grūti, lai arī neteiktu vienkārši neiespējami.

Beidzās pilsoņu karš, un miljoniem acu mēmi skatījās uz Ļeņinu: kad sāksim dalīt „salaupīto", kā bija norunāts vienādās daļās? Ļeņins efektīgi izgrieza otrādi tukšās kabatas, ļaujot saprast, ka nav ko dalīt. Nolādētie buržuji aizbēguši un visu aizveduši līdzi līdz pēdējai kapeikai. Pat naglas no sienām izvilka un visu sāli aizveduši ar tvaikoņiem. Bet par pārējo nav ko runāt. Daudzi, raugoties sāņus, ticēja. Daudzi ne, turot aizdomās par globālu krāpšanu. Staļins ticēja, tāpēc, ka zināja valsts kase ir tukša kā mēness krāteris. Noprata, ka naudas kasē nav. Bet kur tā ir? Šis jautājums interesēja arī viņu pašu. Bet ne mazāk viņu arī interesēja jautājums: ko darīt tālāk? Kā noskaidrojās, nevienam, ieskaitot arī Ļeņinu, nebija nekādu skaidru plānu un, par ko visvairāk jābrīnās, neviens par to arī nopietni nedomāja. Darbs bija padarīts, un bija pienācis laiks pazust, izšķīst, nomainīt iesaukas un dzīvot, nepiepūloties, klausoties Atlantijas vai Klusā okeāna vēju šalkas. Tāds bija to redzes viedoklis, kuri mācēja labi sagrābt. Tādu bija ap cilvēku trīsdesmit. Bet ko lai dara pārējie?

Pasludināja NEP, lai atvilktu elpu un padomātu. Un tad Ļeņins no starptautiskā proletariāta vadoņa negaidīti pārvērtās par krievu lielvalstnieku un sāka sapņot nevis par pasaules revolūciju, bet gan par Krievijas Impērijas atjaunošanu 1914. gada robežās. Sākumā nenoticēja un viņa runu pierakstus slepeni nosūtīja psihiatriskajai ekspertīzei vai vadonis nav sajucis prātā? Tur atbildēja, ka kaut kas līdzīgs ir: pārāk emocionāls un impulsīvs izteicienos, frāzes apraujas, visapkārt pretrunas, secīgas jēgas nav. Tomēr jēga bija. Un Staļins uzreiz to saprata. Pasaules revolūcija neizdevās, tātad, kā arī pareģoja Iļjičs, „mēs esam pagalam". Lai neaizietu bojā, jāuzbūvē spēcīga valsts (kurai pēc Ļeņina teorijas jau vajadzēja atmirt) un tieši ar šo spēcīgo valsti, kā instrumentu, īstenot pasaules revolūciju. Labs darbiņš! Bet kur lai tam visam ņem naudu, ja jūsu komanda, Vladimir Iļjič, bagātās valsts visas nacionālās bagātības ir sabāzusi savās kabatās, kuras izrādās ir bezgalīgi dziļas. Ja jūsu NEP-s demoralizē valsti, pārvēršot to no pasaules revolūcijas depo milzīgā „krāmu tirgū"! Ja jūsu izslavētā „veco boļševiku" gvarde ir aptraipījusies ar greznību un neparko vairs neinteresējas, izņemot par nekustamā īpašuma cenām un akcijām kapitāla valstīs, mīļi apskatot ārzemju pases, kas katram noformētas „ar duci dažādiem uzvārdiem"!

Pakāpeniski koncentrējot varu savās rokās, Staļins ar izbrīnu pamanīja, ka neviens viņam tā arī netraucēja. Neviens par nākotni nedomāja, visi bija apmierināti ar šodienu. Darbojās tikai ČK, pārdēvēta par GPU, slinki, bez iepriekšējās bravūras, nošaujot dienā 200 cilvēkus. Čekisti arī jutās piemānīti. Kur ir tie neskaitāmie dārgumi, kurus viņi ar kūpošiem mauzeriem rokās piecus gadus veda uz centru, cerot uz savu, vienādu ar visiem, daļu? Bet dabūja pigu… Staļins lieliski izmantoja šo apstākli, sagrābjot kontroli pār slepenpoliciju, saprotot, ka nekādu citu izpildes orgānu nav iespējams izdomāt. Tie, kurus Ļeņins mīļi nosauca par „boļševikiem", ir pārvērtušies nezin par ko. Un cik ātri tikai nepilnu sešu gadu laikā!

Nevarētu teikt, ka Ļeņins to visu neredzēja un pavisam nesaprata. Un kā vēl saprata! Tomēr atsēdināja oponentus. Laime nav naudā! Partija zina kur kas palicis. Bet notiek vispārēja rūgšana, tāpēc, ka maz ir sākuši nošaut. Biedri, plašāk jāpielieto nošaušanas! Pārņemts ar PSRS dibināšanas ideju, Ļeņins vairāk domā par nākamās „strādnieku un zemnieku" valsts tiesiskajiem pamatiem. Viņš patiešām uzskatīja, ka tā būs stiprāka, ja plašāk pielietos nošaušanas.

NEP-a karstumā, 1922. gada vidū, Ļeņins, sakopojis pēdējos spēkus, no jauna mēģina atgriezt sev bijušo autoritāti un saliedēt ap sevi piekritējus, aicinot tos uz jaunu laupīšanu, lai turpinātu vājajās rokās noturēt neierobežotās varas tik saldos grožus. Tas kaut kā nesaistās ar sapņiem par spēcīgu sociālistisko valsti, bet vadoņa nekonsekvence jau pārstāj kaitināt, par ko stāstīja anekdotes. Ko gan lai vēl laupa? Valsts jau tā ir pārvērsta par izmirušu tuksnesi. Tomēr tā liekas tikai izpildītājiem, bet ģēnijs vienmēr skatās uz priekšu un redz daudz labāk par saviem padotajiem. Izpētot dižās sociālistiskās valsts nākamo kriminālkodeksu, kuru viņam iesniedza no NEP-a aptaukojušies ierēdņi, Vladimirs Iļjičs pēdējo reizi savā dzīvē sajuta spēcīgu radošo spēku pieplūdumu un sasvītroja projektu ar sarkanu zīmuli.

Ko siekalojaties? Kur ir revolucionārā drosme?!

„Biedri, Kurski, Ļeņins saniknots rakstīja savam Tieslietu narkomam, jāpaplašina nošaušanas… pret visa veida meņševiku, eseru darbībām; atrast formulējumu, kas šīs darbības saista ar starptautisko buržuāziju un tās cīņu pret mums (preses un aģentūru uzpirkšana, gatavošanās karam utt.). Lūdzu atgriezt ātri atpakaļ ar jūsu atsauksmēm. Ļeņins. 1922. gada 15. maijā". Nē! Kurskis nesapratīs. Vēl nolems, ka tas attiecas tikai uz meņševikiem un eseriem. Jāizskaidro viņam smalkāk.

Dienu vēlāk, 1922. gada 17. maijā, Ļeņins nosūta Kurskim jaunu vēstuli: „Biedri, Kurski!… nosūtu Jums Kriminālkodeksa papildus paragrāfa uzmetumu. Uzmetums ir melnraksts, kuru vajag apstrādāt un pārstrādāt. Ceru, ka pamatdoma ir skaidra, neskatoties uz visiem melnraksta trūkumiem: atklāti uzstādīt principiāli un politiski pareizu (un ne tikai juridiski šauru) stāvokli, kas motivēts ar terora būtību un attaisnojumu, tā nepieciešamību, tā galējās robežas.

Tiesai nav jānovērš terors, tas būtu pašapmāns vai mānīšanās, bet jāpamato un principiāli jāatzīst to par likumīgu, skaidru, bez viltus un piepušķošanas. Formulēt vajag pēc iespējas plašāk, jo tikai revolucionārā tiesiskā apziņa un revolucionārā sirdsapziņa izvirzīs izmantošanas nosacījumus, lielākā vai mazākā mērogā.

Ar komunistisku sveicienu, Ļeņins".

Tālāk Ļeņins, būdams jurists pēc izglītības, nosūta pašrocīgi uzrakstītus jaunā KPFSR kriminālkodeksa pantu trīs variantus.

1. variants:

Propaganda vai aģitācija, vai dalība organizācijā, vai sadarbība ar organizācijām, kas darbojas (propaganda un aģitācija) palīdzības virzienā tai starptautiskās buržuāzijas daļai, kura neatzīst vienlīdzību kapitālismu nomainījušajai īpašuma komunistiskajai sistēmai un tiecas to gāzt ar spēka palīdzību, vai nu ar intervenci, vai blokādi, vai spiegošanu, vai preses finansēšanu utt., tiek piespriests augstākais soda mērs, vainu mīkstinošu apstākļu gadījumā to nomainot ar brīvības atņemšanu vai izsūtīšanu no valsts.

2.  variants:

a)   Propaganda vai aģitācija, kas objektīvi sadarbojas ar to starptautiskās buržuāzijas daļu, kura: … utt. līdz galam.

b)     Tāds pats sods tiek piespriests vainīgajiem organizāciju dalībniekiem vai arī par sadarbību ar organizācijām un personām, kuru darbībai ir iepriekš minētais raksturs".

Ļeņina rakstāmspalva, kā vienmēr, apdzenot vadoņa domas, mēģina pēc iespējas plašāk ar nošaušanas cilpu aptvert iekarotās valsts iedzīvotājus, kas pēc sava mūžīgā naivuma boļševiku jauno politiku ir uzņēmuši kā kaut ko nopietnu un mūžīgu, kas taj ā pašā laikā bija okupācijas iestāžu izliktais kārtējais slazds. Šauboties vai Kurskis visu sapratīs, Ļeņins papildina.

2.b variants:

„kas sadarbojas vai ir spējīgi sadarboties", un šo variantu apvelk ar treknu tinti. Tagad liekas, ka viss ir pareizi. Visa tauta nākamajā valstī pēc varas iestāžu uzskata ir pakļauta nošaušanas pantam.

Nākamajā dienā, 1922. gada 18. maijā, KKP (b) CK Politbiroja speciālajā sēdē tiek pieņemts lēmums par GPU darbinieku algu trīskārtīgu palielināšanu un nodrošināt viņiem pārtikas iegādi slēgta tipa apgādes tīklā. Kopā ar to, izskaidrojot kriminālkodeksa jaunos nošaušanas pantus, uz GPU ar Ļeņina vīzu tiek nosūtītas slepenas direktīvas ar sekojošu saturu:

„…pašlaik sakarā ar jaunās ekonomiskās politikas ieviešanu un augstākā līmeņa valdības apsvērumu dēļ OGPU ir jāizrāda zināma pasivitāte. Tomēr katram OGPU darbiniekam ir jāsaprot, ka tāda situācija var būt tikai īslaicīga. Tāpēc OGPU pašlaik jāpieliek maksimums pūļu, lai atklātu un reģistrētu mūsu ienaidniekus, lai tiem, kad pienāktu laiks, varētu dot izšķirošo triecienu.".

Domāju, ka nav vajadzīgs izskaidrot, ko nozīmē no OGPU puses dot izšķirošo triecienu. 1922. gada 17. decembrī „leģendārais" čekists Peterss publicē avīzē „Izvestija" rakstu, kurā aicinot ievērot augstu modrību, atzīmē:

„Mēs nedrīkstam aizmirst arī NEP-a apstākļos, ka mūs no visām pusēm ielenc niknākie ienaidnieki". Kas ir tie niknākie ienaidnieki, kurus vajag reģistrēt un atrast pēc vārdiem, lai, „kad pienāks laiks", visus iznīcinātu, pirms tam aptīrot līdz diegiem? Slepenais cirkulārs 1923. gada februārī sīki uzskaita tuvākā laikā nolemtos vispārējai fiziskai iznīcināšanai:

„Politiskās partijas un organizācijas

1. Pirmsrevolūcijas politisko partiju visi bijušie biedri.

2.  Monarhistisko savienību un organizāciju visi bijušie biedri.

3. Neatkarīgo Zemkopju Savienības visi bijušie biedri, kā arī Neatkarīgo Labības audzētāju Savienības biedri Centrālās Radas periodā Ukrainā.

4.  Vecās aristokrātijas un muižniecības visi bijušie pārstāvji.

5.  Jauniešu organizāciju visi bijušie biedri (skauti un citi).

6.  Visu virzienu nacionālisti.

Carisko iestāžu darbinieki

1.   Visi bijušās Iekšlietu ministrijas darbinieki; visi ohrankas, policijas un žandarmērijas darbinieki, visi ohrankas un policijas slepenie aģenti, robežapsardzes visu pakāpju darbinieki utt.

2.  Visi bijušās Tieslietu ministrijas darbinieki: visi apgabaltiesu locekļi, tiesneši, visu rangu prokurori, miertiesneši, tiesu izmeklētāji, tiesu izpildītāji, lauku tiesu vadītāji utt.

3.  Bez izņēmuma visi cara armijas un flotes virsnieki un apakšvirsnieki.

Padomju režīma slepenie ienaidnieki

1.  Baltās armijas, neregulāro baltgvardu formējumu, petļuriešu vienību, dažādu dumpinieku vienību un bandu, kas aktīvi cīnās pret Padomju varu visi virsnieki, apakšvirsnieki un ierindnieki. Personas, ko ir amnestējušas padomju varas iestādes, neskaitās izņēmums.

2.   Visi centrālo, vietējo orgānu un Baltgvardu iestāžu, Centrālās Radas armijas, Hetmana administrācijas utt. visi civilie darbinieki.

3.  Visi reliģiozie darbinieki: arhibīskapi, pareizticīgās un katoļu baznīcas garīdznieki, rabīni, diakoni, mūki, kormeistari, baznīcu vecākie utt.

4.  Visi bijušie tirgoņi, veikalu un bodīšu īpašnieki, kā arī „nepmaņi".

5.    Visi bijušie zemes īpašnieki, lielie zemes nomnieki, bagātie zemnieki, kuri agrāk izmantoja algoto darbaspēku. Visi bijušie rūpniecības uzņēmumu un darbnīcu īpašnieki.

6.    Visas personas, kuru tuvi radinieki atrodas nelegālā stāvoklī vai turpina pretpadomju bandās bruņoti pretoties padomju režīmam.

7.  Visi ārzemnieki neatkarīgi no nacionalitātes.

8.  Visas personas, kurām ir radinieki vai paziņas ārzemēs.

9.  Visi reliģisko sektu un kopienu locekļi (sevišķi baptisti).

10.  Visi vecās skolas zinātnieki un speciālisti, sevišķi tie, kuru politiskā orientācija līdz šai dienai nav noskaidrota.

11. Visas personas, kuras agrāk turētas aizdomās vai notiesātas par kontrabandu, spiegošanu

utt.".

Tieši šos dokumentus, nevis nožēlojamu zīmīti, kurā rekomendēja neievēlēt Staļinu par „ģenerālsekretāru", vajadzētu uzskatīt par īsto Ļeņina politisko testamentu. Ja tomēr esat nolēmuši palikt un celt sociālistisku valstu Savienību, tad šeit jums būs vienīgā metodika, pēc kuras jūs varēsit uzcelt šo Savienību. Tūkstošgadīgā Krievijas Impērija, kura cieta no vieglprātīga kareivīguma, kas raksturīgs visām vecām impērijām, neizturēja sev brīvprātīgi uzņemtās slodzes un neparedzētās pārslodzes, sabruka un izjuka. To nav iespējams reanimēt, bet var piebeigt pavisam un pārvērst par vadāmu līķi, kas sasaistīts ar nepārtraukta terora tērauda stīpām un galvanizēts ar ne pārāk viltīgu pseidomarksistisku buramvārdu salikumu, kurus izrunāja cauru diennakti no dzimšanas līdz miršanai katram indivīdam, kuram kaut kādu iemeslu pēc bija izdevies izvairīties no iznīcināšanas. Vadāmā līķa enerģiju varēja novirzīt vienalga uz kurieni: pagriezt upes atpakaļ, pasaules iekarošanai, visas valsts elektrifikācijai. Turklāt arī nebūs vajadzīga nekāda nauda, par cik visi strādās par „pārtikas devu", kuru var attiecīgi noregulēt atkarībā no veicamā darba un izpildāmo uzdevumu apjoma un kvalitātes. Tas paver iespējas izveidot milzīgas darba armijas un neskaitāmus „proletārisko bataljonu" karapūļus, kuri vienkārši pārpludinās Eiropu un visu pasauli, nodrošinot sociālisma uzvaru pasaules mērogā. Tas viss ir vienkārši un saprotami.

Lai īstenotu tādu shēmu būs nepieciešama milzīga „pārvaldnieku" armija, bet prakse pierādīja, cik ātri šī „armija" degradējoties no greznuma, vispār pārstāj ar kaut ko nodarboties, atstājot visas lietas pašplūsmā, arvien dziļāk grimstot bez jebkādas pretestības saldajā korupcijas purvā. Sekojoši, jāizveido jauna „pārvaldnieku" armija, sava veida „okupācijas administrācijas" štābs, no darba norobežoti ar necaurlaidīgu slepenības priekškaru, nepārvaramu personīgo privilēģiju sienu, tomēr ar galvu atbildēdami vadoņa priekšā par savu rīcību, vārdiem un pat domām. Bet tam visam vajadzīga nauda, un ne maza. Kur tā ir?

Vēl no 1922. gada Staļins mēģina izmeklēt ceļus milzīgajām no Krievijas uz rietumiem pārsūtītajām summām, kas agrāk sastādīja Krievijas nacionālo bagātību. Bijušais ČK aparāts vēl nav viņa rokās. Izmeklēšana notiek slepeni un ļoti uzmanīgi, faktiski nedodot nekādus rezultātus. Atrastie zelta diegu galiņi ātri apraujas starptautisko banku fantastiskajos labirintos. Ja arī izdodas atrast kanālu, kas agrāk iesūca krievu zeltu, tad nav iespējams atrast to kanālu, kas šo zeltu izmeta pasaules tirgū. Un nav tādu cilvēku, kuri spētu tikt skaidrībā daudzo tūkstošu banku taustekļu visās kustībās, kas ar saviem apskāvieniem ir aptvēruši visu pasauli. Kamēr Maskavā rībināja vispasaules proletāriskās revolūcijas bungas, tikmēr klusi un nemanāmi notika vispasaules finanšu revolūcija, sagatavodama pasaules hegemoniju tai valstij vai valstu grupai, kuras daudz prātīgāk izmanto šīs revolūcijas piedāvātās politiskās un ekonomiskās iespējas. Vai par to zināja tie, kas 1917. gadā sagrāba varu Krievijā? Staļins bija starp viņiem, bet viņš neko nezināja, kaut ar vecā kriminālnoziedznieka intuīciju sajuta kaut ko nelāgu. Pašas elementārākās politiskās un ekonomiskās izglītības trūkums nedeva viņam iespēju veikt kaut virspusēju notiekošā analīzi. Un arī laika nebija. Bet pārējie? Zināja vai nezināja? Ko zināja pats Ļeņins? Visdrīzāk, ka ne vairāk kā pārējie, kļūdams par upuri tiem, kuri veikli nospēlēja uz viņa slimajām fantāzijām. Ļeņins, un neviens no viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem nebija atklāts pret Staļinu. Nicīgi skati un augstprātīgi smīni lūk viss, ko viņš no tiem saņēma. Vēl labi, ka ar neticamām pūlēm un risku izdevās pārbāzēt un noslēpt daļu no Valsts Glabātuves vērtībām, turklāt izmantojot asas pretrunas GPU vadībā. GPU ir organizācija, kurai nevar uzticēties. Vai GPU atradīs to, kas noslēpts? Tas vēl ir jautājums.

Ļeņina nāve atraisīja rokas. Tas, ko Iļjičs aiznesa sev līdzi kapā, lai paliek uz viņa sirdsapziņas. Bet ar viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem mēs tiksim skaidrībā. Izmeklēšana notika Kremļa intrigu nāves klubiņā, kur neko nevarēja paredzēt pat pusi dienas uz priekšu. Likās, ka varenie pretinieki no vecās boļševistiskās gvardes „nebeigušo semināristu", kā izteicās Trockis, saberzīs putekļos, tā, ka par viņu neviens neatcerēsies. Teorētiski tā tam arī vajadzēja notikt, bet praksē izrādījās, ka viņi jau sen vairs nav karotāji. Ne tikai no cīņas ir atraduši, bet arī strādāt vairs nemāk. Gan Krievijā negribēja palikt, gan baidījās braukt uz Eiropu. Vairs nebija tā Eiropa, kādu viņi zināja līdz 1. Pasaules karam, pavisam ne tā. Saldi viņiem tur nebūtu ar tiem ieradumiem, kurus bija iemantojuši septiņus gadus ilgajā Krievijas visatļautībā. Tikai Trockis vēl izrādīja kaut kādu stingrību. Nolēma aizbraukt. Bija noguris no tukšajām diskusijām: kuru vajag iznīcināt uzreiz, un kuru pēc tam. Vai darba armiju kaujiniekiem kaut kas ir jāmaksā vai vienkārši izsniegt tikai pārtikas devas? Pēc Ļeņina plāna bija paredzams tāds ilgs un asiņains darbs, ka elpa pat aizrāvās, bet spēka jau vairs nebija. Labāk mierīgi dzīvot Rietumos, no sirds tērējot salaupītos dolāru miljonus.

Staļins tikai nopriecājās par tādu potenciāli paša bīstamākā pretinieka noskaņojumu. Noformēja viņam izraidīšanu uz ārzemēm par novirzīšanos no partijas ģenerālās līnijas un ar prieku palaida kopā ar visu arhīvu. Lai klusi un mierīgi strādā pie permanentās revolūcijas teorijas. Tomēr acis no viņa jau nenolaida. Iezīmētais atoms varbūt novedīs uz pēdām nolaupītajiem dārgumiem. Kad saprata, ka nenovedīs, tad nosita kā mušu.

Trocka izsūtīšanas brīdī OGPU šefs Henrihs Jagoda iesniedza Josifam Visarionovičam sarakstu ar visu to personīgo kontu numuriem un summām, kas glabājās šajos kontos, un visu to personu sarakstu, kuri bija sasildījuši rokas vēsturē vēl nebijušā laupīšanā, ko sauca par Lielo Oktobra Sociālistisko Revolūciju. Tikai sava personīgā konta numuru Jagoda nenosauca, naivi uzskatot, ka viņš biedram Staļinam skaitās vienīgais informācijas avots. Vēlāk Jagoda to nosauks, bet būs jau par vēlu. Staļins no viņiem izspiedīs visu līdz pēdējam centam. Krēpojot asinis no atsistajām plaušām, izspļaujot izsistos zobus, viņi visi, pirms lodes saņemšanas pakausī, „brīvprātīgi" pārskaitīs naudu no rietumu bankām uz Maskavu. Zinovjevs, Kameņevs, Buharins, Menžinskis, Gaņeckis, Unšlihts, Bokijs visus nav iespējams uzskaitīt, bet Staļins nevienu neaizmirsa. Pat Ļeņinu. Personīgi paskaidroja Naģeždai Konstantinovnai, kas viņu sagaida, ja neizņems pasaules proletariāta vadoņa naudu no Šveices bankas. Nākamajā rītā visi jau aizmirsīs, ka viņa bija Ļeņina sieva un ir viņa atraitne, bet par atraitni uzskatīs Zemļačku to pašu Zemļačku, kura kopā ar Bela Kunu izveda zeltu no Sevastopoles. Salūza Naģežda Konstantinovna, visu nodeva. Bet Zemļačka ir malacis. Visu izdarīja brīvprātīgi, un atgādināja arī par Bela Kunu. Ai, kā tam negribējās atdot naudu! Trīs dienas klapēja un izsita visu līdz pēdējai kapeikai, bet pēc tam nošāva. Ar visiem „internacionālistiem", kas dzīvoja ilūzijās par pilnīgu nesodāmību, ātri tika skaidrībā bez ceremonijām. Dabūja ciet arī tos, kuri domāja atsēdēties ārzemēs, tērējot naudu, kas domāta pasaules revolūcijai. Tikai dažiem amerikāņiem izdevās paslēpties, bet vēlāk par viņiem neviens neko nebija dzirdējis.

Nauda saplūda Maskavā, bet diemžēl tikai no personīgajiem kontiem. Bet tas bija piliens jūrā. Jaunās impērijas celtniecības Staļina dižajiem plāniem bija nepieciešams daudz vairāk. Rikšoja pa visu pasauli OGPU un tās mantiniece NKVD meklējot neskaitāmās bagātības, kuras Ļeņins nosauca par „Partijas Zeltu". „Partijas Zeltu" arī meklēja GESTAPO, izsitot dvēseli no arestētajiem baņķieriem. Dvēseli izsita, bet zeltu neatrada. Kur tad tas palicis? Kurš to izmantojis? Precīzi ir grūti pateikt, bet virkne pētījumu uzskata, ka tieši „partijas zelts" izveda Savienotās Valstis no 20.to gadu visdziļākās ekonomiskās krīzes, nodrošinot sekojošos gados prezidenta Rūzvelta „Jaunā kursa" ekonomisko bumu. Vēl neviens nav uzrakstījis pasaules finanšu vēsturi, jo finanšu noslēpumi, atšķirībā no valsts un kara noslēpumiem vēstures gaitā netiek atklāti, bet paliek arvien vairāk neizdibināmāki…

Metodes, ar kurām biedrs Staļins cēla savu lielvalsti uz iznīcinātās Krievijas krāsmatām, ir vispārzināmas. Likās, ka nav nozieguma, uz kuru nebūtu bijis spēj īgs „visu tautu vadonis". Miljoni un miljoni nošauto un nometņu putekļos pārvērsto. Pedantiska un secīga visu Ļeņina novēlējumu izpilde. Pietiekoši būtu vēlreiz paskatīties uz nolemto sarakstu, lai pārliecinātos par to, cik lielā mērā Josifs Visarionovičs bija uzticams Ļeņina skolnieks, sekojot sava skolotāja novēlējumu garam un burtam un, būtībā, neatļaujot sev nekādas improvizācijas un pašiniciatīvas. Viņš bija vājš sociālisma teorijā un to apzinājās. Tāpēc 40.-to gadu sākumā, ja kāda no sarakstā norādītajām iedzīvotāju kategorijām vēl bija dzīva, tad tikai aiz dzeloņstieplēm.

Var bezgalīgi runāt par Staļina asiņainajiem darbiem, tomēr jāizrāda viņam arī cieņa. Atšķirībā no Ļeņina, kurš mācēja tikai sagraut, un dzīve parādīja, ka pasaules proletariāta vadonis jauncelsmes darbu nezināja un nemācēja, tas viņu apgrūtināja, un viņš nomira, tā arī neko jaunu neradot. Biedrs Staļins visu savu enerģiju novirzīja tieši jauncelsmes darbam. Viņš nesagrāva valsti, bet to izveidoja. Un, sekojoši, bija ieinteresēts naudas pieplūdumam valstī, bet ne otrādi. Vispirms viņš izveidoja boļševiku komunistisko partiju jeb VK(b)P, tā kā tā partija, kuru izveidoja Ļeņins, Staļinu pavisam neapmierināja. Brēkulīgā spuraini-bārdainā banda ādas jakās, alkatīgā, kas vienmēr strīdas ar vadību, saistīta ar neskaitāmiem diegiem ar ne mazāk tumšākām ārzemju organizācijām, pastāvīgi sapņojošā pārnest pasaules revolūcijas centru no tādas nekulturālas un netīras vietas, kā Maskava, kaut kur uz Berlīni vai Parīzi, uz kurieni viņi tāda vai citāda iemesla pēc vizināj ās divastrīs reizes gadā tāda partija varēja iznīcināt un laupīt, bet uzbūvēt kaut ko nopietnu pat koncentrācijas nometni nevarēja. Tāpēc tai bija jāaiziet no skatuves un jāaiziet ātri, atstājot tikai gabaliņu no sava nosaukuma jaunajai partijai, kuru biedrs Staļins domāja izveidot līdzīgi zobenbrāļu ordenim, bet ar daudz stingrāku disciplīnu.

Vienas partijas ātra aiziešana un tās nomaiņa ar citu varēja īstenoties un īstenojās vienīgā iespējamā veidā: Ļeņina gvarde zibenīgi aizlidoja nebūtībā caur krematorijas skursteni, pašās beigās pasakot visu taisnību par sevi Maskavas procesos, nodemonstrējot visai pasaulei savu augsto principialitāti un kaujinieciskās īpašības. Aizejošo vietas aizņēma jauni, speciāli un rūpīgi piemeklēti Staļina cilvēki. Savas ordeņa elites saliedēšanu Staļins sāka vēl Ļeņina laikā, vadot CK sekretariātu. Ja 1924. gadā Staļina kartotēkā skaitījās ap 3500 amatu, kuru nomaiņai bija jānotiek caur CK, un ap 1500 amatu, kurus nomaina resori paziņojot CK Učraspred -am, tad jau 1925. gadā tādu amatu bija ap 25 tūkst., kas bija apmaksāts, atbrīvotais partijas aparāts: pa vienam atbrīvotajam partorgam uz katriem 40 komunistiem. Tajā pašā 1924. gadā Učraspred-s saplūda kopā ar CK Orginstruktorskij nodaļu, izveidojot Orgraspreda nodaļu, kas faktiski kļuva par galveno nodaļu CK aparātā. Šī jaunā nodaļa, kuras vadīšanu Staļins uzticēja Kaganovičam, sāka formēt ne tikai partijas, bet arī valsts nomenklatūru, radot no 1925. gada beigām līdz 1927. gadam 8761 norīkojumus amatos. 1930. gadā Orgraspreds atkal no jauna tika sadalīts divās nodaļās: Orginstruktorskij, kas nodarbojās ar nozīmēšanu un pārvietošanu partijas aparātā, un Iecelšanas nodaļu ar virkni sektoriem (smagās rūpniecības, vieglās rūpniecības, transporta, lauksaimniecības, padomju iestāžu, ārzemju kadru u. c.), kas pārzināja nomenklatūras formēšanas jautājumus veidojamās impērijas aparātā.

Ja Ļeņinam galda grāmata bija Gustava Lebona monogrāfija „Pūļa psiholoģija", kuru pasaules proletariāta vadonis visu sašvīkāja ar savām piezīmēm un izsaukuma zīmēm, tad Staļins jau par pūli neinteresējās, sadalot savas intereses starp Nikolo Makiavelli „Valdnieks" un admirāļa Mehena fundamentālo darbu „Hegemonija jūrā". Aizraušanās tieši ar šīm grāmatām jau pazudināja ķeizaru Vilhelmu un imperatoru Nikolaju, tomēr tās attīstīja viņos domāt militārās kategorijās, ko acīmredzot centās sasniegt arī Staļins, pirmo reizi pielietojot terminu „partijas komandējošais sastāvs". „Mūsu partijas sastāvā, norādīja visu tautu vadonis, ja domājam par vadošajiem slāņiem, ir ap 3-4 tūkst. augstāko vadītāju. Tā ir, es varētu teikt, mūsu partijas ģeneralitāte. Tālāk seko 30-40 tūkst. vidējo vadītāju. Tie ir mūsu partijas virsnieki. Tālāk seko ap 100-150 tūkst. zemākā partijas komandējošā sastāva. Tie, tā teikt, ir mūsu partijas unteroficieri".

Nākamā Ģenerālisimusa militāri-hierarhiskā domāšana no augšas līdz apakšai caurauda visu jaunās nomenklatūras veidošanas procesu, kurā ir iedibināta dzelzs disciplīna un kura pēc sava vadoņa uzacs vai ūsu vienas kustības ir gatava uz visu. Ja kaut kas arī palika jaunajai elitei no ļeņiniskās „gvardes", tad tikai pilnīgs nicinājums pret tautu un tās interesēm, tomēr parādījās arī tādas īpašības, kuras, grozi kā gribi, jāatzīst par pozitīvām. Ja ļeņinisko „gvardi" visvairāk interesēja personīgās iedzīvošanās jautājumi, un tā nodarbojās ar valsts aplaupīšanu, demonstrējot ārkārtēju visatļautību un pēc būtības neparko neatbildot ne likuma priekšā (kura vienkārši nebija), ne vadoņa priekšā (kurš tādu uzvedību vienkārši veicināja), tad staļiniskā nomenklatūra uzreiz tika ielikta pilnīgi citos rāmjos. Pacelta debesīs ar pārdomātu dzīves līmeņa privilēģiju sistēmu, kas nav iedomājama tautai, kura ļeņiniskās laupīšanas rezultātā pārvērsta par trūcīgu proletariātu, pār šo tautu faktiski iegūstot neierobežotu varu, staļiniskā elite lieliski apzināj ās savu niecību, jo jebkurā brīdī visi no nomaļa partijas komitejas rajona sekretāra līdz Politbiroja loceklim, Valsts drošības Ģenerālkomisāram vai maršalam varēja tikt nošauti uz vietas kabinetā, saspārdīti ar zābakiem NKVD pagrabos vai pataisīti par „gaiļiem" kādā no neskaitāmajām GULAG-a salām. Tādu lietu sapratne pēc vienkāršas shēmas „šodien dzīvs, rīt nē" ļoti ierobežoja nomenklatūras apetīti, noveda līdz minimumam korupciju un alkatību, novirzot enerģiju valsts un partijas vajadzībām. Ar jēdzieniem „valsts" un „partija" bija domāta atkal nomenklatūra, kura tieši sevi tā arī sajuta, ko arī beigās centās sasniegt Josifs Visarionovičs.

Nomenklatūras rūdīšanās sākās vēl briesmīgā bada laikā, ko izraisīja kolektivizācija. Pie raikomiem, kur atradās specēdnīcas, sapulcējās no bada mirstošie zemnieki un uztūkušie, no neciešama bada kliedzošie bērni. Dabīgi, ka rajonu komiteju ieejas apsargāja milicija un GPU karavīri, bet caur atvērtajiem ēdnīcu logiem nāca smaržas, kas noveda bezprātā no bada mirstošos cilvēkus. Šajās ēdnīcās par ārkārtīgi zemām cenām, gandrīz vai simboliskām cenām pārdeva: baltmaizi, gaļu, putnu gaļu, eksotiskus augļus un dažādas delikateses, kuru nosaukumus tauta bija aizmirsusi kopš 1917. gada. Pat šo ēdnīcu apkalpojošam personālam pienācās tā saucamā „Mikojana pārtikas deva", kurā bija iekļauti 20 dažādu produktu nosaukumi.

Ap šo greznības specoāzēm plosījās bads un nāve. Sākumā daudzi partaparāta darbinieki neizturēja un no raikomu ēdnīcu fondiem sāka barot pie specēdnīcu logiem sapulcējušos mirstošos cilvēkus, galvenokārt, protams, bērnus. Tādus „mīkstčaulīgos" nekavējoties noņēma no amatiem, un viņi pazuda nezin kur, bet no nomenklatūras uz visiem laikiem. No CK augstumiem līdz raikomu līmenim tika novadīta pilnīgi slepena instrukcija, kurā teikts: „Pats briesmīgākais, ja jūs pēkšņi izjutīsit žēlumu un pazaudēsit stingrību. Jums jāiemācās ēst pat tad, kad apkārt visi mirs no bada. Savādāk nebūs kam atgriezt valstij ražu. Neļaujaties jūtām un domājiet tikai par sevi". Taču arī tāda instrukcija bija jāsaprot pareizi. Tomēr ne visi bija spējīgi to saprast. Rajonu un apgabalu centros vislielākā bada laikā vietējie partijas sekretāri un citi nomenklatūras darbinieki sāka rīkot neslēptas orģijas ar šampaniešu fontāniem un citiem tirgoņu veciem jokiem kā: kurš vienreiz apsēžoties apēdīs gadu vecu aunu, piepildītu ar paipalām. Tādus arestēja bez īpaša trokšņa un nošāva par mācību citiem. Kuru par to nenošāva uzreiz, tam šīs orģijas pieminēja 1937.-ā un nākamajos gados.

Tādā garā izaudzinātā nomenklatūra, kaut arī apzinājās savas potenciālās visatļautības iespējas, tomēr, sakožot zobus, centās turēties Staļina uzstādītajos rāmjos. Izņēmumu gandrīz nebija. Kaļiņina sieva, ļeņiniskās inerces iespaidā, paņēma no Valsts Glabātuves sabuļādas kažoku, kas piederēja nošautajai ķeizarienei, un rezultātā saņēma iespēju labi padomāt par savu rīcību daudzus gadus pavadot ieslodzījumā. Molotova sieva uzskatīja, ka viņai ir visas tiesības paņemt no Valsts Glabātuves Katrīnas II kāzu kroni un uzdāvināt to amerikāņu vēstnieka sievai. Arī viņa nonāca cietumā. Viņu varenie vīri, kuri atradās partijas un valsts elites pašā augstākajā virsotnē, nekādi nevarēja palīdzēt savām sievām, kuru nelaime ir ne tik daudz viņu alkatībā, cik nepareizā situācijas izpratnē. Viss, ko viņas uzskatīja par savām likumīgajām trofejām, Staļins uzskatīja par valsts īpašumu, un katram nomenklatūras loceklim pamazām kļuva skaidrs, uz ko viņam ir tiesības saskaņā ar viņa statusu, kura robežas pārkāpt bija nāvīgs risks.

Pat visspēcīgajam Lavrentijam Berijam, kurš medīja meitenes tieši uz Maskavas ielām, neradās aizdomas, ka pret viņu ir ierosināta krimināllieta, visi viņa upuri tiek fiksēti, un beigās, ja arī izdevās arestētajam slepenpolicijas šefam kaut ko pierādīt, tad tā bija sagatavota lieta par daudzām izvarošanas epizodēm. Par to arī nošāva. Kaut tas notika pēc Staļina nāves, tad lieta tika sagatavota vēl ģenerālisimusam dzīvam esot.

Ļeņins reiz iedvesmas uzplūdā teica: „Visi mūsu plāni ir mēsli! Galvenais ir kadru piemeklēšana!" Acīmredzot, ka pasaules proletariāta vadonis, pēdējos dzīves gados apdomājot sociālistiskas valsts celtniecību, arī lieliski saprata, ka ar tiem kadriem, kas viņam bija apkārt, neko neizdosies uzcelt. Nebija vairs ko aplaupīt. Vienīgi tikai nepmaņus, bet tie vēl nebija pietiekoši apauguši ar taukiem, lai izraisītu interesi negausīgajai ļeņiniskajai „gvardei". Tikai Staļins spēja pareizi saprast visas ģeniālās Iļjiča idejas, visā savā trīsdesmit gadu valdīšanas laikā spīdoši izmantojot ļeņinisko mantojumu kā skaldāmo bluķi savam cirvim.

Bet ja iedomājas, ko viņam atstāja Ļeņins, tikai kā pasaulē pirmās sociālistiskās valsts uzcelšanas metodiku un miglainus pareģojumus par karu neizbēgamību imperiālisma pastāvīga vispasaules revolūcijas detonatora laikmetā? Tukšu valsts kasi, dezorganizētu un pilnīgi kaujas nespēj īgu armiju, sašķeltu, demoralizētu un degradējušos partiju, izpostītu, izlaupītu un krustā piesistu valsti ar tumšu, aizmirstu, deklasētu un, kas, iespējams, ir pats galvenais, neizglītotiem iedzīvotājiem, kuriem jau tad pats vārds „sociālisms" asociējās ar lodi pakausī. Līdz pamatiem sagrautā rūpniecība, līdz pilnīgam haosam novestā finanšu sistēma, paralizētais transports, gandrīz pilnīgi iznīcinātais kvalificētais darbaspēks un daļēji iznīcinātā, pa visu pasauli daļēji izklīdinātā inteliģence. Mirušie fabriku dūmeņi, izrūsējušās, apledojušās lokomotīves, pamesti, pa pusei noslīkušie kuģi, klaidoņu leģioni vīzēs, kriminālais terors pilsētās, mierīgi līdzās sadzīvodams ar valsts teroru. NEP-s mazliet atdzīvināja tirdzniecību un apkalpojošo sfēru. Bet kam gan vajadzīga apkalpojoša sfēra tādā situācij ā?

Un tikai ČK-GPU kā galvenais režīma balsts vēl bija saglabājis daudzmaz labu formu, ar prieku izpildīja Iļjiča novēlējumus par permanento valsts teroru, saprotot, ka arī jaunais vadonis neatstās viņus bez darba. Jaunais vadonis viņus labi nodrošināja ar darbu, tomēr arī dzīves ilgumu katram iestādīja ne vairāk par 10 gadiem. Jo Staļina iedomātā valsts bija pārvērtusies par nezināmā virzienā peldošu kuģi, kura katli ir spēj īgi ražot enerģiju tikai metot kurtuvē cilvēku dzīvības tūkstošus, miljonus, desmitiem miljonus. Un kurinātāji-čekisti, strādājot pie kurtuvēm cauru diennakti ar sajūsmu un entuziasmu, beidzot maiņu, arī pārvērtās par milzīgā kuģa katlu kurināmo. Uz bortiem tam bija neatkārtojamais un lieliskais lozungs: „Ļeņina mācība ir nemirstīga, jo tā ir pareiza!". Cik viņu, mirdzot uzpleču zeltam, zīmotņu zilumam, zābaku spīdumam, čīkstot jaunajām portupejām, laidās lejup briesmīgajā kurtuvē, nesaprotot, ka no turienes viņi nekad vairs nevarēs tikt uz augšējā klāja, ka viņi paši nav nekas vairāk kā katlu kurināmais. Visi kurināmais. Tur arī bija paslēpta gan pasaules proletariāta vadoņa, gan viņa pieticīgā skolnieka visu tautu vadoņa ārpus zemes gudrība. Tomēr kurtuves liesmoja, katli ražoja tvaiku, un kuģis gāja uz priekšu, kaut nebija zināms uz kurieni, un ātrums pieauga.

1931. gada 5. decembrī pašā Maskavas centrā svinīgi uzspridzināja grandiozo Kristus Glābēja katedrāli senās Krievijas simbolu, tās visiecienītāko svētvietu, kuru būvēja vairāk nekā 40 gadus četru imperatoru valdīšanas laikā. Šī sprādziena dārdiem bija jāparāda visai pasaulei, ka tūkstošgadīgā Krievijas Impērija ir iznīcināta uz visiem laikiem, un, ka jau slienas kāj ās un sāk rīkoties tās atdzīvojušais līķis ar nosaukumu Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Tieši šo datumu varētu uzskatīt par sākumu patstāvīgai Staļina darbībai, kad viņš, nopurinājis no sevis „ļeņinisko gvardi", NEP-u un visu pārējo, kas saņemts mantojumā no 1917. gada jukām, aizveda reanimēto līķi pa paša nosprausto ceļu. Pagāja 10 gadi mikrosekunde vēstures mērogā un pārsteigtā pasaule ar šausmām, kas mijās ar sajūsmu, bija spiesta atzīt, ka ir kļuvusi par brīnuma liecinieku. Kaut arī šis brīnums bija ļoti militarizēts, tomēr tas nemazināja tā iespaidīgumu.

Šajā laikā 303 divīzijas jau bija apbruņotas. 23 tūkst. tanki, ieskaitot vēl pasaulē neredzētus bruņotus briesmoņus ar dīzeļmotoriem, nevis ar benzīna, tika apvienoti visu satriecošās tērauda armādās. 17 tūkst. lidmašīnas, ieskaitot modeļus, kas neatpaliek no labākajiem rietumu paraugiem, neskaitāmas eskadriļas vagoja debesis ciešā ierindā, lidojumā eleganti pārkārtojoties milzīgā lozungā: „Slava dižajam Staļinam!". 40 tūkst. artilērijas stobru un slepenie reaktīvie mīnmetēji bija gatavi noslaucīt visu, kas atrastos ceļā komunisma uzvarai pasaules mērogā. 220 zemūdenes vairāk nekā visām pārēj ām pasaules valstīm kopā, jaunu mīnu kuģu un kreiseru eskadras, lielā steigā būvētie superlīnijkuģi lika saprast vecajām jūras lielvalstīm, ka viņu slavas saule sen ir norietējusi. Rūpnīcas, kas kausēja tēraudu un čugunu uz vienu iedzīvotāju visvairāk pasaulē, neskaitāmie konstruktoru biroji, laboratorijas, zinātniski-pētnieciskie institūti, kas izstrādāja jaunus ieroču veidus, cieši pietuvojoties kodolugunij un reaktīvajai kustībai.

No kurienes tas viss sākās? No kurienes uzradās simti tūkstošu, miljoni inženieri, pētnieki, konstruktori, lidotāji, stūrmaņi, mehāniķi, tanku vadītāji, kuģu komandieri, flotes stūrmaņi, elektriķi, mīnētāji, artilēristi, virsūdens un zemūdens flotes inženieri-mehāniķi, superizturīgu sakausējumu metalurģijas, supervadāmības, plazmas, radiotehnikas un radiolokācijas speciālisti? Viņi taču neizauga kokos. 1913. gadā neviena no šīm militāro un civilo specialitāšu kategorijām nebija pat padomā. Gandrīz neviena, neskaitot dažas, nebija arī 1930. gadā. Un lūk, tikai 10 gadu laikā, viņi parādījās, un tādā skaitā, ka sastādīja spēcīgas industriālās impērijas infrastruktūru. Bet tikai pirms 10 gadiem atpakaļ daudzi no viņiem nemācēja pat lasīt.

Runa nav par to, par kādu cenu un priekš kam tas viss tika radīts, bet gan par to, kā to varēja radīt tik īsā laikā! Līdzīgi pasaku varonim, kurš uzmet gaisā zemes sauju un izsaucas: „Lai ceļas lielie karapulki!" kurš vēro, kā no zemes izaug miljoni apmācītu, ekipētu un apbruņotu karavīru. Staļins varēja būt pārāk apmierināts par savām spējām darīt brīnumus. Sociālisma kurtuvē miljoniem sadedzināto cilvēcisko būtņu enerģija transformējās mutuļojošā darbā. Staļins un viņa izveidotā jauno „zobenbrāļu" partija nodemonstrēja savu organizatorisko spēku un neticamās darba spējas.

Šajā laikā uzspridzināja un iznīcināja vairāk nekā 60 tūkst. baznīcu, bet uzbūvēja apmēram tikpat daudz stadionus un kultūras namus. Pakāpeniski pieaugošais terors pieslīpēja darba un sadzīves disciplīnu. Gandrīz visa partijas „virsniecība", ieskaitot arī „ģeneralitāti", metodiski tika iznīcināta vai tika iemesta GULAG-a dzirnās, to nomainīja ar jauniem kadriem, kuri bija vēl nežēlīgāki un uzticīgāki vadonim. Nomenklatūra cementēj ās, uzceļot necaurejamu sienu starp sevi un iznīcināto tautu.

Nomenklatūras dzīve jau bija pacelta visvairāk apsargājamā valsts noslēpuma līmenī. Parasta ziņkārība, kā dzīvo, ēd un strādā „vadoņi", kā likums, vienkāršam cilvēkam beidzās ar nošaušanu, par cik vienīgais stimulējošais motīvs tādai ziņkārei bija vēlme organizēt teroristisko aktu pret kādu no vadošajiem darbiniekiem. Proletariāta diktatūra, par kuru diezgan neskaidri runāja Markss, pārvērtās par nomenklatūras diktatūru pār tautu, kur visi bija pārvērsti par proletariātu šī vārda tiešajā nozīmē, kuram atņemts īpašums un juridiskās tiesības, kurš savu darbu izpilda pēc saimnieka norādījumiem un par to saņem tieši tik daudz, lai nenomirtu badā vai nomirtu badā, ja tā būs nolēmis saimnieks. Principā, tādā vergu audzināšanā nebija nekā viltīga. Kā jau mēs pieminējām, metodiku izstrādāja jau dziļā antīkā senatnē. Viltība bija pavisam citā lietā piespiest vergus korī, un vēl pie tam sajūsmā dziedāt dziesmu: „Es nevienu citu tādu valsti nezinu, kurā tik brīvi elpo cilvēks!". Un šajā virzienā tika paveikts gigantisks darbs, salīdzinot ar kuru piramīdu celtniecība izskatās līdzīga bērnu spēlēm smilškastē.

Par kādiem līdzekļiem un kā vārdā tika veikts kosmiskiem mērogiem līdzīgs darbs?

Saņemot no Ļeņina tukšu valsts kasi[28], staļins pielika ne mazumu pūļu, lai to papildinātu. Vēl 1919. gadā Ļeņins izveidoja Politbiroja „dimantu" un „zelta" fondu, kas bija vienādi sadalīts starp tā locekļiem. „Fonda" nozīme bija šāda: Politbiroja locekļi kara katastrofas gadījumā, sagrābjot savu daļu, šķērso robežu un „fondu" izmanto, lai sākumā varētu iekārtoties. Situācija varēja būt neparedzama: nebūtu iespējams sazināties ar bankām un citam ar citu, vietējo varas iestāžu naidīga agresivitāte un tamlīdzīgas lietas. Protams, ka runa nebija ne par Rietumeiropu vai ASV, kur, iespējams, neizdotos paslēpties, bet gan par dažādām eksotiskām valstīm kā Argentīna, uz kurieni posās Buharins. Tomēr uzreiz kļuva skaidrs, ka zeltu daudz līdzi nepaņemsi smags, bet dimantus un briljantus varētu paķert līdzi par daudz lielāku summu. Tāpēc zelts pakāpeniski pārceļoja uz rietumu bankām, bet briljanti palika „fondā".

Vēl Ļeņinam dzīvam esot Staļins, kļūdams par CK sekretāru, izņēma visus dimantus un nodeva tos glabāšanā Sverdlova atraitnei Klaudijai Novgorodcevai, kura ar tiem piebāza masīvas vecmodīgas kumodes četras milzīgas kastes un vidēja izmēra lādi. Atraitne dzīvoja klusi, nemanāmi un nekur nestrādāja. Citi cilvēki, kuri zināja par pārvietošanu, nenodzīvoja ne dienu. Politbiroja locekļi mēģināja sarīkot skandālu, apvainojot Staļinu gandrīz vai par triviālu zādzību. Nākamais visu tautu vadonis, slēpjot smīnu savās slavenajās ūsās, paskaidroja, ka dimanti pārvietoti tāpēc, lai garantētu to saglabāšanu, Valsts Glabātuvē pārāk daudz zog, visam neizsekosi līdzi. Tas ir pirmkārt. Otrkārt, nav nekādu objektīvu priekšnoteikumu tam, ka tuvākaj ā laikā vajadzētu bēgt uz ārzemēm un izvērst tur pagrīdes vai citu darbību. Ja kāds no biedriem vēlas izbraukt uz ārzemēm „uz pastāvīgu dzīves vietu", tad lai, kā tas ir paredzēts, paziņo par to Politbirojam, jautājums tiks apspriests, un pozitīva lēmuma pieņemšanas gadījumā aizbraucējs saņems savu daļu. Kaut gan personīgi viņš, Staļins, tam nepiekrīt. Tā kā savu daļu viņi jau ir saņēmuši un noslēpuši, bet „Politbiroja" fonds neskaitās personīgs un ir paredzēts konkrētam organizatoriskam darbam pagrīdes apstākļos.

Uz jautājumu: „Kurš tā pavēlēja darīt?", Staļins, no pīpes iepūzdams dūmus sejā jautājošajam Zinovjevam, atbildēja: „Es pavēlēju!" Dzeltenās uguntiņas Staļina acīs Zinovjevam izraisīja spēcīgus sirdspukstus, no kuriem Kominternes šefs nevarēja tikt vaļā līdz pašai nošaušanai.

Sākumā aizvadījis uz kapiem Ļeņinu, Dzeržinski un Frunzi un vakantajos amatos ielicis sevi, Jagodu un Vorošilovu, Staļins īstenojot savus grandiozos plānus, pastāvīgi domāja par zeltu. Un tāpat kā viss pārējais, Josifa Visarionoviča domas nekavējoties iemiesojās konkrētos darbos.

GPU nominālo šefu Menžinski pa CK līniju izsauca uz Centrālo Kontroles Komisiju, kur viņam uzdeva virkni jautājumus, kas attiecās uz viņa plašo darbību čekistu un diplomātijas darba laukā no 1917. līdz 1920. gadam. Jautājumi sākās ar sīkumiem, kas saistīti ar spartakiešu kustību Vācijā, un kaut kā nemanāmi pārgāja uz milzīgām naudas summām, kuras pārceļoja uz rietumu bankām caur „dzelzs Fēliksa" vietnieka rokām. Menžinski ķēra sirdstrieka. Tas bija tieši kā pa rokai, jo ļāva viņu paslēpt bez lieka trokšņa sakarā ar veselības stāvokli mājas arestā, kur izmeklēšana pārgāja pie Jagodas un viņam pakļautajiem ārstiem. Atmiņas atsvaidzināšanai sarīkoja konfrontāciju ar Jofi, kuram ieteica apciemot „vecu, slimu draugu". Apciemojis draugu, Jofe atgriezās mājās un nošāvās. Tā bija acīmredzama nolaidība GPU darbā, par ko Josifs Visarionovičs pārmeta Jagodam. Tas apsolīja, ka tamlīdzīgas kļūdas neatkārtosies, un pats pat nenošāvās, kad pienāca viņa kārta.

Tikai Gaņeckis izteica konkrētu vēlēšanos aizlaisties uz ārzemēm. Viņam gandrīz jau bija piešķirta atļauja, kad negaidīti izrādījās, ka arestēta ir viņa sieva, bet pēc tam arī dēls. Gaņeckis gandrīz vai reizi nedēļā apciemoja savu „veco partijas biedru", kurš tika turēts Piemaskavas vasarnīcā, kuras pieejas apsargāja viņam pakļautie darbinieki, par cik Menžinskis vēl bija GPU vadītājs, bet Jagoda skaitījās viens no viņa vietniekiem. Četru mēnešu apmeklējumu laikā Gaņecki vairs nevarēja pazīt: viņš palika pavisam sirms, veselība sāka klibot, un, kad viņu nošāva kopā ar visu ģimeni, tad visa nauda no personīgajiem kontiem, gan viņa, gan visu draugu, ieskaitot Ļeņinu, jau bija noņemta un atgriezta Maskavā.

GPU mēģināja arī atrast Parvusu. 1924. gadā pienāca ziņa apr to, ka viņš miris Šveicē, bet tam neviens negribēja ticēt, par cik pastāvēja pārāk daudzas liecības par to, ka Parvuss vēlreiz ir vienkārši nomainījis uzvārdu un pazudis. Lai atvieglotu tēva meklēšanu, tika arestēts Parvusa dēls, kurš strādāja NKVD zem uzvārda Gņedins. Tēvu tā arī neatrada, kas paglāba dēlu. Viņu negribēja nošaut pirms konfrontācijas ar tēvu, bet pēc tam viņam izdevās nosēdēt cietumā līdz Staļina nāvei.

Tajā pašā laikā Jagoda palaida, neredzētu pēc savas daudzslāņainības, globālu programmu, kas plaši pazīstama ar kodēto nosaukumu „Trests". Pat līdz mūsdienām nav noskaidrots, kas īstenībā bija „Trests". Nelaiķis Vasilijs Šulgins, kurš nevēlējās runāt par šo tēmu, kaut kā tomēr atzīmēja, ka „Trests" tā ir nodevība, kas pacēlusies tādos augstumos, par kādiem jūs vispār nevarat iedomāties". Operācijā tika iesaistīti visi OGPU rīcībā esošie operatīvie spēki, kā valsts iekšienē, tā arī ārzemēs. Notika nesaprotams un nežēlīgs karš starp dažādām Staļina slepenpolicijas nodaļām iefiltrējot saistīto nodaļu struktūrās (kuras teritoriāli atradās vienā stāvā, izejot cauri koridorim, sliktākajā gadījumā, vienas ēkas nākamajā stāvā) savus darbiniekus, izdodot iekritušos no saistītajām struktūrām „balto" pretizlūkošanai vai Eiropas tiesībsargājošiem orgāniem, bez žēlastības iznīcinot konkurentus daudzajās cīņas no Maskavas līdz Parīzei, ar īstiem un viltotiem „logiem" uz robežas, ar neiedomājamu divkārtīgu, trīskārtīgu un četrkārtīgu aģentu jucekli. Acīmredzot OGPU vadība pati sapinās šajā spēlē, tā kā neviens no šīs operācijas dalībniekiem nepārdzīvoja 1937. gadu, ja neskaita divus angļu un vienu vācu izlūku, kuriem zem „Tresta" jumta izdevās iefiltrēties NKVD un atstāt interesantas atmiņas.

Spriežot pēc visa, „Trestam", bija vairāki mērķi. Ne visi viņi ir saredzami, bet daži pagaidām ir pat grūti formulējami. Tomēr viens no mērķiem ir pilnīgi skaidrs: iziet uz baltgvardu zeltu un finansēšanas avotiem, pieslēdzot „Tresta" grupas šiem avotiem. Paralēli notika kreiso eseru zelta meklēšana, kuri apmēram 15 gadu laikā laupīja Krievijas un Eiropas bankas. Borisa Savinkova un ģenerāļa Kutepova nolaupīšanas, kas notika gandrīz vienā un tajā pašā laikā, liecina pašas par sevi. Tajā pašā laikā OGPU aģentūra ar francūža-starpnieka palīdzību iegādājās privātbanku Parīzē, kura ātri izauga un kļuva par slaveno „Eirobanku" pašu lielāko ārzemju banku Francijas galvaspilsētā. Pats pikantākais šajā notikumā ir tas, ka sākumā šo banku nodibināja rumāņu emigranti, un tās kontos faktiski atradās viss Baltās kustības zelts, kuru pakāpeniski pārpumpēja uz Maskavu.

Mazāk romantiski, bet ne mazāk nopietni pasākumi notika arī valsts iekšienē. Vēl pēc Ļeņina laiku inerces uz rietumiem pārvietoja vērtības no bagātākajiem Krievijas muzejiem, bet tam ātri pielika punktu. Acīmredzamā staļiniskās politikas reversivitāte izvirzītā lozunga gaismā par iespēju uzcelt sociālismu vienā valstī, ja arī nemainīja, tad būtiski pilnveidoja vecās ļeņiniskās metodes iedzīvotāju aplaupīšanā. Sen pagātnē bija aizgājušas vispārējās kratīšanas, kad bruņotas vienības ielauzās dzīvokļos, lai meklētu zeltu un dārglietas. Viss šis troksnis ar šaušanu un bļaustīšanos vairs nevarēja dot vajadzīgos rezultātus, tā kā vairums iedzīvotāju bija aptīrīti līdz diegiem, un, ja kādam kaut kas arī bija palicis, tad bija noslēpts tā, ka ne ar kādu kratīšanu zemē ieraktās un sienās iemūrētās vērtības neizdotos atrast. Viss bija nostrādāts vienkārši un eleganti. Inspirējot valstī šausmīgu badu, kurš aizrāva kapā miljoniem cilvēku, varas iestādes daudzās pilsētās atvēra tā saucamos „Torgsinus"[29], kur varēja nopirkt kaut kādus produktus (makaronus, taukus, putraimus u. c.), un tikai par zeltu un ārzemju valūtu. Cilvēki paši atvēra savas krātuves un nesa uz torgsiniem, kur tos jau gaidīja GPU darbinieki ar jautājumiem, no kurienes viņiem zelts un valūta, kad to jau sen bija pavēlēts nodot. Vizīte „Torgsinā", kā likums, nozīmēja kratīšanu tajā pašā dienā un arestu nākošajā ar sekojošu atbrīvošanu brīvprātīgas zelta un valūtas nodošanas gadījumā.

Šo notikumu karstumā galīgi aizklapēja ciet arī NEP-u. Visās valsts lielākajās pilsētās „nepmaņus" izsauca uz GPU un viņiem paziņoja acīmredzot direktīvi saskaņoti, un tāpēc arī paliekošu vēsturē: „Kungi, jūs krāj āt zeltu melnajai dienai. Melnā diena ir pienākusi! Nododiet to valstij!" Daži, sapratuši momenta nopietnību, pēc principa „dzīvība ir dārgāka", nodeva visu uzreiz.

Svārstīgos dažādās vietās pārliecināja dažādi. Dažiem lasīja pat lekcijas par sociālisma politekonomiju, apgalvojot, ka katrs pilsonis kļūs bagātāks, stiprāks un brīvāks, ja vienīgais zelta īpašnieks valstī būs varenā sociālistiskā valsts. Kaut šīs lekcijas, pats par sevi saprotams, lasīja cietumos, kur turēja svārstīgos, pārliecināt izdevās tikai dažus. Lielākā daļa atklāti turpināja neticēt sociālisma ekonomiskajai rentabilitātei. Ja nevarēja pārliecināt ar vārdiem, tad sāka pārliecināt ar darbiem. Tur, kur tas bija iespējams, nelaimīgos „nepmaņus" turēja kamerās, kur gaiss bija uzkarsēts līdz 60 grādiem, nedodot tiem ūdeni, citās vietās izmantoja kameras ar nulles temperatūru un ūdens līdz potītēm, bet tur, kur tamlīdzīgas sarežģītas metodes nemācēja vai arī negribēja pielietot, vienkārši sita līdz nāvei. Tikai daži deva priekšroku nomirt, neko neatdodot. Vairums padevās un atdeva visu, ko izdevās sakrāt Jaunās Ekonomiskās Politikas īsajā laikā. Bet bija jau par vēlu, par cik tamlīdzīga stūrgalvība izraisīja GPU darbiniekos pilnīgi pamatotas aizdomas par savu aizbilstamo atklātumu: vai viss ir nodots? Ja arī viss bija nodots, pierādīt to nebija vienkārši, lai arī neteiktu neiespējami. Izsmalcinātākas kļuva spīdzināšanas metodes, un zelta straumītes turpināja plūst sociālistiskās valsts kasē.

Ļeņina atstātajā testamentā-instrukcijā mīļajiem GPU orgāniem, atceramies, ka nodaļas „Padomju režīma slepenie ienaidnieki" 4. un 5. punktā skaitījās: visi bijušie tirgoņi, veikalu un bodīšu īpašnieki; visi bijušie rūpniecības uzņēmumu un darbnīcu īpašnieki; visi bijušie zemes īpašnieki, lielie nomnieki, bagātie zemnieki. Ar šīm sociālistiskās valsts pavalstnieku kategorijām tika skaidrībā ar tādām pašām metodēm, kā ar „nepmaņiem", tikai viņiem nelasīja lekcijas par sociālisma politekonomiju. Uz apgalvojumiem, ka „man visu atņēma jau 1918. gadā", pasmējās: „Vai tad nu visu atņēma? Bet, ja padomā? Atceraties, kur ko noslēpāt, ierakāt, iemūrējāt? Neatceraties? Atcerēsities! Laika ir pietiekoši". Atcerējās un gāja bojā. Turējās līdz galam un arī gāja bojā. Jo viņi bija nolemti bojāejai un, ja vēl kaut ko nodeva valstij, tad tas bija vienkārši brīnišķīgi. Sliktāk bija kas cits.

Nepastāvēja nekāda kontrole pār GPU milzīgo izmeklētāju un izzinātāju armiju, un palika nezināms cik šo operāciju laikā pielipa viņu rokām. Tas padarīja nervozu vadību, bet tā kā bija paredzēts visu GPU un agrākā NKVD personālsastāvu turēt tālāk no grēka un pārmalt to savās dzirnavās, tad tiem, kuri izmeklēja tamlīdzīgas lietas ar „nepmaņiem" un dažādiem bijušajiem, veica īpašu izmeklēšanu. „Jūs izmeklējāt Sabašņikova lietu. Cik viņš nodeva zeltu un valūtu? Bet varbūt nodeva vairāk? Atceries, nelieti!" Un ar nagana stobru iedeva starp acīm (dažreiz jau izsistām). Atcerējās visu precīzi. Metodika bija efektīva un ne velti pastāvīgi tika slīpēta no 1917. gada.

Bet cik tajā bija romantikas! Kaut vai atceroties lietu ar cara dārglietām. Tas, ko Jurovskis atveda no Jekaterinburgas uz Maskavu, bija piliens j ūrā. Izrādīj ās, ka imperators, vēl būdams Toboļskā, caur viņam uzticamu konvoja priekšnieku pulkvedi Kobiļanski nosūtīja brīvībā vairākus desmitus aizlodētas sešlitrīgas metāliskas bundžas. Tās bija nomaskētas kā franču olīveļļa, bet iekšā tajās bija neskaitāmas bagātības, ko Romanovu ģimene bija sakrājusi Krievzemes un Krievijas Impērijas 300 gadu valdīšanas laikā. Pulkvedi Kobiļanski izzaga no Ķīnas teritorijas (vēlāk sāka melot, ka viņu atrada kādā Sibīrijas meža pārstrādes saimniecībā, kur bijušais pulkvedis strādāja vai nu par grāmatvedi, vai sargu). Un lieta uzņēma apgriezienus. Ar brašām pakaļ dzīšanām pa Sibīrijas krustcelēm, ar apšaudēm pamestās taigas viensētās, ar arestiem no Maskavas līdz pašām nomalēm. Ar Sarkanā karoga ordeņiem un lodēm pakausī. Pašu pulkvedi spīdzināja līdz nāvei, bet atrada tikai franču olīveļļas piecas bundžas, bet pavisam tās bija 37. Pārējās meklē vēl šodien[30]. un buhāras emīra zelts? Un Hivas hana zelts? Baku bankas zelts? Musavītu zelts? Nahičevanas hana dimanti? Visu nav iespējams uzskaitīt. Līdz daudz kam Ļeņins nespēja aizsniegties, bet Staļins tika klāt. Izmeklēšanas gadi, noslēpumainas liecinieku un izmeklētāju slepkavības, veseli izgriezti ciemi, auli un kišlaki, indīgo kaujas gāzu pielietojums no lidmašīnām virs aizām, lai apturētu noslēpumainās karavānas, kuras devās nezināmā virzienā, un noslēpumaina simtiem kamieļu un cilvēku pazušana no šīm aizām, kur viņiem, pēc visiem dabas likumiem, vajadzēja gulēt beigtiem.

Izvestais zelts no Spānijas. Sagrābtais Baltijā un Besarābijā, visa Eiropas zelta drosmīgi sagrābšanas plāni plānotajā karagājienā. Tūkstošiem slepenu mapju, desmitiem tūkstošu ziņojumu, atskaišu, izstrādājumu, projektu. Kaujas ordeņi un nezināmi kapi, speciālās pārtikas devas un nometņu balandas zupa, Staļina tīģera acis un Teherānas pazemes cietumi. Simtiem sižetu pašiem aizraujošākiem romāniem un kinofilmām…

Tomēr Staļina globālos plānus, protams, nekādi nevarēja materiāli nodrošināt ar detektīvi skaistām, bet diemžēl, primitīvām un neprognozējamām metodēm. Patiešām, dzenoties pakaļ pa kalnu auliem, Buhāras emīra zeltam, neviens nevarēja paredzēt, kāds būs rezultāts. Kaut kādā kišlakā atradīs trīs-četrus persiešu zelta dinārus vai arī visa vienība ies bojā, kas iedzīta kalnu taku labirintu slazdā un ko iznīcinājuši melno ieleju niknie gari?

Biedra Staļina plāni nedrīkstēja būt atkarīgi no tādiem notikumiem, kā arī no tā vai pulkvedis Kobiļanskis vēlēsies palīdzēt izmeklēšanai, vai arī nomirs klusējot. Un viņi no tā visa, dabīgi, nebija atkarīgi.

Senos laikos Krievija Sibīrijas atradnēs saskaloja apmēram 30 tonnas zelta gadā. Vecās atradnes pēc daudzu gadu ekspluatācijas bija gandrīz izsmeltas, bet labie gadi šīs atradnes noveda līdz pilnīgai pamestībai. Un arī vecais zelta meklētājs ar šauteni vienā rokā un cērti otrā rokā, kurš mainīja zelta smiltis pret patronām un sabuļādām, brīvs un stiprs pavisam neiederēj ās jaunās valsts struktūrā. Jauni laiki radīja arī jaunas metodes.

Gadsimta sākumā Kolimas upes ielejā ģeoloģiskās ekspedīcijas atklāja lielus zelta plastus. Kolima ietecēja Ziemeļu Ledus okeānā Jakutijas ziemeļaustrumos. Mūžīgā sasaluma tuksnesīgais apvidus, kur upes 285 dienas gadā bija aizsalušas, kur pirmatnējie vietējie iedzīvotāji bija klejotāji nelielā skaitā un nodarbojās, galvenokārt, ar zivju zveju, jo pat ziemeļbrieži nevarēja izdzīvot tādos apstākļos, nepiesaistīja ne Krievijas valdības, ne privātpersonu uzmanību. Zemes dzīļu ekspluatāciju tādos apstākļos uzskatīja par nerentablu un vienkārši neiespējamu. Bet boļševiki tāpēc arī parādīj ās uz vēstures skatuves, lai „pasaku pārvērstu par īstenību".

1932. gada vasarā 12 000 ieslodzītie, bijušie Ukrainas, Donas un Krievijas centrālo apgabalu turīgie zemnieki, tika izsēdināti Magadānā ar 2500 GPU karavīru apsardzi un 200 suņiem. „Ekspedīcijas" mērķis bija nekavējoši uzsākt zelta iegūšanu. Nav zināms, kurš izdomāja un plānoja šo operāciju, tomēr ieslodzītos nogādāja vienos kreklos, konvoju armijas blūzēs, un tikai suņiem bija kažoki, bet arī tie tos nepaglāba. Septembrī uznākušais sals pazudināja visus. Nomira visi cilvēki, ieskaitot apsardzi un suņus. 1933. gada vasarā uz Magadānu nogādāja 32 tūkst. ieslodzīto, kuri bija nedaudz labāk ekipēti. Ziemā izdevās izdzīvot vienam no piecdesmit. 1934. gada vasarā ieradās vēl 48 tūkst. cilvēku. 1934.-1935. gada ziemā no jauna izmira visi ieslodzītie, bet apsardze izdzīvoja. 1935. gada vasarā nogādāja 38 tūkst. cilvēku. Tāda arī bija sociālisma ekonomikas bāze. Neskaitāmu cilvēku izmantošana, kuri, kā tika uzskatīts, attaisnoja savu bojā eju ar divu mēnešu katorgas vergu darbu, bija galvenais Staļina ekonomikas un visas valsts progresa dzinējspēks.

Zelta atradnes darbojās un deva produkciju. No Maskavas tika nosūtīts stingrs zelta ieguves plāns, par kura neizpildi bija paredzēti bargi sodi. Visa Kolimas nometņu vadība, tāpat kā kāršu spēlmaņi savas likmes, turēja savas galvas „bankā". Jau 1934. gadā zelta ieguve sasniedza 1913. gada līmeni. 1936. gadā šis līmenis tika pārsniegts divas reizes. Kara sākumā ieguve sasniedza 250 tonnas. Pa šo laiku tikai Kolimas atradnēs vien bojā gāja pa 600 tūkst. cilvēku. Sevišķi drausmīgi bija četri pirmskara gadi, kad uz atradnēm sāka nosūtīt lielo pilsētu iedzīvotāju masas. Dzīve atradnēs reti kad turpinājās ilgāk par piecām nedēļām.

Kopā ar to, lielas bagātības tika atrastas Krasnojarskas apgabala ziemeļos, kur 1935. gadā sākās Noriļskas bagātināšanas kombināta celtniecība. Noriļskas rūdai, kuru līdz pat šīm dienām pārdod par valūtu, bija liels pieprasījums gan valstī, gan pasaulē. Šeit attīstība notika pēc Kolimas metodikas. Ieslodzītos, kuri bija saģērbti tā kā sagūstīti, vasarā nogādāja ar baržām Dudinkas ostā, kur gaisa temperatūra septembra sākumā sasniedza -45°C. Uz kombinātu cilvēkus dzina vai nu kolonās, vai atklātās platformās pa slaveno dzelzceļu Dudinka-Noriļska. Darbavietā ieradās tikai desmitā daļa. Pārējie gāja bojā ceļā. Tiem, kas ieradās, iedeva laužņus un cērtes un piespieda salā un stiprā vējā rakt sev zemnīcas. Nākamās dienas rītā visi bija pagalam. Darbu turpināja no jauna ieradušies, un tā gāja līdz bezgalībai, bet jau 1936. gadā pirmie kuģi ar Noriļskas rūdu parādījās Eiropas ostās, dodot Staļinam stabilu peļņu cietā valūtā.

Tā notika visur. Cilvēki gāja bojā miljoniem, un 1939. gadā Staļinam bija visas tiesības teikt, ka „vispārējos vilcienos sociālisms PSRS ir uzcelts". Viņš varēja būt apmierināts. Viņa izdomātā un izstrādātā sistēma darbojās gan pa vertikāli, gan pa horizontāli. Vienkārši notika brīnumi. Aiz cietumu restēm konstruktori un inženieri izstrādāja jaunu ieroču projektus, par to saņemot kā privilēģiju nenormētu maizes daudzumu un pusglāzi krējuma. Ieslodzītais Tupoļevs izstrādāja jaunas, lidojuma tāluma ziņā neredzētas lidmašīnas, kas bija spēj īgas pārlidot Ziemeļpolam uz Ameriku. Ieslodzītais Ramzins izstrādāja tiešās plūsmas katlus kara kuģiem, bet ieslodzītais Koroļovs jau izstrādāja raķešu tehniku, paredzot lidojumu kosmosā. Un viņi bija apmierināti, viņi novērtēja savas privilēģijas, jo miljoniem citi ieslodzītie strādāja šahtās, raktuvēs un atradnēs par pārtikas devu, kura varēja uzturēt spēkus ne vairāk par divām nedēļām, vēl nesaprotot, ka viņu nāve ir saplānota tāpat, kā viņu divu nedēļu darbs, kad viņus nomainīs citi ieslodzītie.

Neredzēta armija spēka un skaita ziņā, gatavojās karagājienam, nogaidot, kā dziesmā: „kad kaujā mūs sūtīs biedrs Staļins, un pirmais maršals mūs vedīs kaujā!"

Staļins tīksminājās par savu armiju un baidījās no tās. Viņš to bija izveidojis praktiski no nekā, un tā varēja viņu pašu pārvērst par neko. Milzīgais militāri-rūpnieciskais komplekss, katru dienu uzņemot apgriezienus, appludināja valsti ar jaunām ieroču sistēmām. Milzīgs spararats, uzņemot ātrumu, draudēja sagraut visu savā ceļā, ieskaitot arī savu radītāju. Līdzīgi kā briesmoņiem no leģendām, kas ieguldījuši milzīgu daudzumu zelta un dzīves spēka, lai atdzīvinātu akmens gigantu cerībā ar tā palīdzību sagrābt varu visā pasaulē, vadonis sajuta likumīgu radītāja lepnumu un dzīvas būtnes, kas bija no miesas un asinīm, trīsas viņa roku radītā monstra priekšā.

Partijas zelts un tautas asiņu okeāns izveidoja briesmīgu sakausējumu, no kura iznāca milzīga lieluma metāla lējuma dūre, kas bija pacelta pāri visai cilvēcei. Kādā brīdī Staļins pats sāka šausmināties no paša izveidotā briesmoņa un mēģināja to iznīcināt ar savām rokām. 1937. gadā Staļins mēģināja ar valsti pārpludinošaj ām asiņu j ūrām atbrīvoties no dzelžainajiem militārirūpnieciskā kompleksa un spēkā pieņemošās nomenklatūras apskāvieniem. Viena pēc otras lidoja maršalu, komandarmu, komkoru, komdivu, narkomu, CK locekļu, apgabalu sekretāru, rajonu sekretāru, un, protams, miljonu parasto cilvēku galvas, kuri atkal bija nokļuvuši kārtēj ā nomenklatūras gaļas mašīnā. Staļins cīnījās kā pasaku spēkavīrs, tomēr atšķirībā no pēdējā, zaudēja. Paša izveidoto iznīcināt viņam nebija pa spēkam. Zelta un asiņu sakausējums izrādīj ās pārāk izturīgs. Partijas zelts un tautas asinis izveidoja neuzvaramu nomenklatūru partijā, armijā un industrijā, kurai nocirstas galvas vietā izauga trīs jaunas.

Bet, ja vadonis nevarēja uzvarēt nomenklatūru, tad arī nomenklatūra nespēja uzvarēt vadoni. 1937. gads labi parādīja abām karojošām pusēm, ka sistēmas visas nomenklatūras komponentes ir saistītas kopā kā Siāmas dvīņi. Mēģinājums iznīcināt kaut vai vienu no komponentēm var novest pie visas sistēmas bojāejas kā tādas.

Ciešot smagus zaudējumus 1937.-1939. gadu nežēlīgajā karā, nomenklatūra no šī kara iznāca vēl stiprāka, un Staļins to lieliski saprata. Tā kā neizdevās vienam otru iznīcināt, bija nepieciešams noregulēt savstarpējās attiecības starp nomenklatūras hierarhiju un tās radītāju Staļinu. Šīs attiecības jau bija zaudējušas bijušo lirisko raksturu un kļuvušas pilnīgi reālistiskas, un vēl nebija izsmēlušas acīmredzamo aparāta darbinieku uzticamību savam vadonim. Staļiniskā nomenklatūra bija izveidota. To bija izveidojis Staļins, bet arī viņš pats bija nomenklatūras veidojums, ko laiku pa laikam skaidri neapzināj ās. Nomenklatūra izveidoja viņa diktatūrai sociālo balstu, bet ne aiz saviļņojošas mīlestības un dievišķas uzticamības pret diktatoru-gruzīnu, bet, lai nodrošinātu valstī savu kolektīvo diktatūru. Lišķīgi izpildot vadoņa pavēles, nomenklatūra saprata to, ka šīs pavēles tiek izdotas tās interesēs. Protams, Staļins varēja jebkuru no viņiem atsevišķi iznīcināt, padzīt, sadedzināt dzīvu, bet nostāties pretī visam nomenklatūras slānim viņš nevarēja, un to arī skaidri nesaprata līdz dzīves galam. Viss pretojās tam viņa kaprīzajā austrumu despota dvēselē. Viņš nevarēja samierināties ar domu, ka ne viss ir pakļauts viņa gribai un vēlmēm, laiku pa laikam sākot jaunus karus pret nomenklatūru. Tomēr tie jau vairs nebija kari, bet drīzāk nelieli uzbrukumi, kad katrs no tiem padarīja nomenklatūru stiprāku, bet pašu Staļinu arvien vājāku un vājāku. Gribot negribot viņš bija spiests arvien vairāk rūpēties par nomenklatūras interesēm, par tās varas, autoritātes nostiprināšanu, par tās privilēģiju paplašināšanu. Jo viņš nebija nekas vairāk kā savu ielikteņu ieliktenis, kuri nelokāmi ir gatavi izpildīt viņa gribu, tikai kamēr viņš izpilda viņu gribu.

Staļina izveidotās nomenklatūras griba jau bija skaidri pārskatāma. Tā vēlējās nodrošināt sev neierobežotu un stabilu kundzību valstī. Kundzība, kas nebūtu atkarīga no vadoņa visatļautības un kaprīzēm, bet tieši pretēji, kundzība, kurā vadonis nebūtu nekas vairāk, kā nomenklatūras gribas izpildītājs, kuram turklāt nebūtu nekādu tiesību uz īpašumu, un vēl jo vairāk, uz jebkura nomenklatūras locekļa dzīvību. Tāds leģendās ir saglabājies Ļeņina tēls. Savējiem viņš piedeva visu, jebkuru visatļautību, atļaujot darīt valstī visu, kas ienāk prātā, personīgās iedzīvošanās un kolektīvās labklājības vārdā. Tas bija īsts vadonis. Un nomenklatūras dzīlēs sāka briest slēpta vēlēšanās „atgriezties pie partijas dzīves ļeņiniskajām normām".

Staļins to zināja. Savas varenības smailē viņam bija kārdinājums pasludināt Iļjiču par vācu spiegu un saberzt putekļos pat piemiņu par viņu. Arestētais Fricis Platens jau sniedza vajadzīgos pierādījumus, bet pēdējā brīdī Staļinam pietrūka dūša. „Staļins tas ir Ļeņins šodien". Ar ļeņinisko mantojumu viņš cīnījās, kā varēja, visu mūžu. Iznīcināja visu „Ļeņina gvardi" līdz saknei. Atteicās no Ļeņina propagandiskās teorijas par obligāto vispārējo vienlīdzību. Lai šo vienlīdzību tā arī neviens negaidītu. Pretēji uzsvēra, ka „katram komunistam, ja viņš ir īsts komunists, jāsaprot, ka vienlīdzība patēriņa sfērā un individuālajā dzīvē ir nožēlojamas, sīkburžuāziskas aplamības". Nomenklatūra aplaudēja, stāvot kājās. Viņš atteicās no Ļeņina muļķībām par iespēju uzcelt sociālismu tikai pasaules mērogā, jo viņa veidotā nomenklatūra, jau vienreiz apmānīta ar cerībām par pasaules proletariāta revolūciju un saniknota ar Trocka prātojumiem par „permanento revolūciju", gribēja iesēsties stabili, nevēloties savu nākotni pakļaut atkarībai no jauniem notikumiem, kuri vāji pakļautos viņu kontrolei. Un ar sajūsmu saņēma to, ko gaidīja: „iespēja uzcelt sociālismu vienā valstī". No marksisma viedokļa šī Staļina formula bija pilnīgi bezjēdzīga. Vienalga, ko Markss un Ļeņins ir maluši un diez vai kādam viņu izteicienos jāmeklē kāda jēga. Taču bija acīmredzams, ka bezšķiru sabiedrība nevar tikt izveidota kā sala kapitālisma jūrā.

Tomēr, Staļina nomenklatūra ar sajūsmas kaucieniem sveica jauno formulu, kas viņu varu apgaismoja ar vārdu „sociālisms". Viņus nesamulsināja tas apstāklis, ka saskaņā ar Staļina vārdiem, sociālisma uzvara vienā valstī var būt „pilnīga, bet ne galīga". Mērķis tēzei par galīgu sociālisma uzvaru PSRS bija ne tāds, lai iznīcināmajai tautai uzbudinātu kaut kādas neveselīgas un nepiepildāmas cerības. Bet tāds, lai izmantotu tēzi par ne galīgu sociālisma uzvaru sakarā ar „kapitālisma restaurācijas darbiem" kā pamatojumu Staļina iekšējai, militārai un ārējai politikai. Un apgalvojums, ka sociālisma uzvara PSRS var būt pilnīga, arī nozīmēja režīma nobeiguma rakstura un stabilitātes atzīšanu.

Un šī pati nomenklatūra, kuras labā Staļins bija izdarījis visu, kas bija viņa spēkos, sāka sapņot par kaut kādām „ļeņiniskajām normām".

Cik vilku nebaro!…

Viņš uzlaida tiem savu asinskāro suni Ježovu, ļaujot savam „dzelzs narkomam" un viņa rokaspuišiem papilnam padzerties nomenklatūras asinis. Bet nekas neiznāca. Ježovu klusām atcēla no visiem amatiem un tikpat klusi, bez lieka trokšņa, nošāva. Bet visiem acīs iekrita tas, ka Ježova likvidācija tika īstenota ar kaut kādu nesaprotamu maigumu, neatbilstoši laika garam. Nebija ne nolādēšana avīzēs, ne tautas mītiņos ar prasībām „iznīcināt riebekli". Nebija tiesas procesu ar atzīšanos, ne standarta apsūdzībām par kapitālisma restaurāciju, ne parastā paziņojuma par nošaušanu. (Par to kļuva zināms tikai 1988. gadā. Tajos laikos NKVD izplatīja divas baumas par Ježova likteni. Pirmā, ka viņs sajuka prātā, un sēž piekalts ķēdē trako namā; un otra, ka viņš pakāries, uzāķējot sev uz krūtīm plāksnīti „Es esmu mēsls". Ja aizdomājas, abas baumas ir izcilas).

Vēl vairāk, nebija nekādas, pat pašas elementārākās represijas pret Ježova radiniekiem, kas ir diezgan dīvaini, ja salīdzina ar pastāvošo praksi, kad, teiksim, maršalam Tuhačevskim arestēja un gāja bojā ne tikai visi radinieki, bet arī mīļākās. Kas attiecas uz Ježova radiniekiem, tad viņi mierīgi turpināja dzīvot Maskavā, un „dzelzs narkoma" brālis vēl pēc kara ieņēma nomenklatūras posteni: KPFSR izglītības ministra vietnieks. Ja arī pats Ježovs tika atstādināts tik delikāti, tad viņa palīgi nemaz necieta un strauji gāja augšup.

Ježova vietnieks Škirjatovs drīz pēc sava šefa krišanas tika ievēlēts par CK locekli un ieņēma svarīgāko nomenklatūras posteni: CK Partijas kontroles komisijas priekšsēdētājs. Tika apbērts ar pagodinājumiem arī slavenais Višinskis, kļūstot par CK locekli, par PSRS Sovnarkoma priekšsēdētāja vietnieku un PSRS Ārlietu ministru, kā arī par akadēmiķi[31].

Un nav nemaz ko runāt par to, ka dzīvi palika tādi asiņainā neprāta laikmeta darbinieki, kā Molotovs, Ždanovs, Kaganovičs un daudzi citi. Tā bija neapšaubāma uzvara, bet ne absolūta un galīga. Valsts atradās dziļas ekonomiskās un politiskās krīzes situācijā. Apgādes pārtraukumi un kilometriem garās rindas bija novērojamas pat Maskavā. Rūpniecība, kas strādāja tikai karam, bija it kā izslēgta no valsts ekonomikas, līdzīgi čūskai, kas iekodusies sev astē. Vergu darbs visos līmeņos, no raķešu projektēšanas līdz zelta ieguvei, par lielu izbrīnu partijas ideologiemekonomistiem, izrādījās galīgi nerentabls, katru mēnesi palielinot maksājuma deficīta dziļo bezdibeni. Bezdibenis, kurā varēja iegāzties visa, ar dzeloņstieplēm apjoztā Staļina impērija. Un bez visa tā, pat novērotājam no malas bija acīmredzams, ka vadonis un viņa nomenklatūra ir noguruši viens no otra.

Ja Staļins nebija spējīgs iznīcināt nomenklatūru, par ko viņš nesen varēja pārliecināties, tad nomenklatūra, dziedējot ježovščinas cirstās brūces, pilnībā varēja uzsākt jaunu mēģinājumu vadoņa nomaiņai, un šoreiz sekmīgai. Uz Krievijas impērijas kapa uzceltajai Staļina celtnei sāka drupt plānais granīta apdares slānis, atsedzot drīz arī drupt sākušo nelīdzeno ķieģeļu sienu, kuru cementa javas vietā kopā saistīja izžuvušu cilvēku asinis. Vajadzēja meklēt izeju. Atceroties par Ļeņina metodiku, kura politisko krīžu periodos sasaistīja ap sevi līdzgaitniekus, pacēla un iedvesmoja tos uz kaut kādu jaunu laupīšanu, Staļins izstrādāja, kā viņam likās, bezzaudējumu plānu posmsecīgai viseiropas, un pēc tam vispasaules krīzei izmantojot emocionālo un pārāk agresīvo Ādolfu Hitleru par savas politikas „ledlauzi". Staļina līdzgaitniekiem aizrāvās elpa no paredzamām perspektīvām.

Lielo Eiropas valstu novājināšanās un pašiznīcināšanās, kuras bija sasējušās vecu apvainojumu un nesamierināmu pretrunu mezglā, pavēra Staļina armijai ceļu uz spēkus zaudējušo un neaizsargāto Eiropu, dodot iespēju apstiprināt Ļeņina pareģojumu par karu neizbēgamību imperiālisma periodā un īstenot „vispasaules proletārisko revolūciju" ar militāra iebrukuma visātrāko un visefektīvāko metodi. Un bez jebkāda marksistiski-ļeņiniskā marasma.

Pavērās tiešām aizraujošas perspektīvas. Bez mirušo un gandrīz pa visu pasauli smirdošo ideoloģisko dogmu apstiprināšanas, izveidojās brīnišķīga iespēja konsolidēt stāvokli valstī, vēl vairāk apmuļķot tautu un saliedēt ap sevi vienmēr neapmierinātos līdzgaitniekus, norakstīt uz kara rēķina masu slepkavības un nabadzību, pamatot vergu darba nepieciešamību un nebijušus policejiski-teroristiskus likumus. Uzvaras maršs līdz Atlantijai varētu kļūt par indulgenci uz daudziem gadiem par visiem iepriekšējiem, tagadējiem un nākamajiem noziegumiem.

Laužot visus iepriekšējo ārpolitikas uzstādījumu galvenos pieturas punktus, Staļins strauji pagrieza valsts kuģi uz tuvināšanos ar Hitleru, cerot piekārtoties pa Eiropu braši maršējošā fašistiskā fīrera ķīļūdenim, nokampt savu daļu, un piemērotā brīdī, iemidzinot līdzgaitnieka modrību ar savu neierobežoto uzticību, uzbrukt viņam no aizmugures, iznīcināt un izmantot viņa spīdošo uzvaru augļus, saņemot kā trofeju asiņojošu un sagrautu Eiropu.

Un atkal nomenklatūra ir vētrainā sajūsmā, jau sen no Ļeņina laikiem morāli sagatavota tam, ka saskaņā ar Providenci (vai marksistiski-ļeņiniskajiem vēsturiskās attīstības likumiem) tai ir paredzēts valdīt pār visu pasauli, pārvēršot to milzīgā koncentrācijas nometnē, kas uzbūvēta uz milzīga brāļu kapa.

Pārliecināts par savu ārpus zemes gudrību un super aziātisko viltību, mazizglītotais „visu tautu vadonis" braši veda valsti necaurejamā strupceļā un nāvīgā slazdā, kurā līdz pat šim sitas, sabrūkot gabalos, mūsu nelaimīgā valsts…

Cilpojot pa sarežģītajiem starptautisko intrigu labirintiem, patiesi uzskatot, ka spēlē savu spēli, Staļins nevarēja pat iedomāties, ka viņš bija marionete tiem pašiem varenajiem un dinamiskajiem spēkiem, kuru zīdaiņa kliedzienu Ļeņins kļūdaini uztvēra par pirmsnāves gārdzienu. Viņš nevarēja iedomāties, ka viņa nākamā saķeršanās ar Hitleru sen ir iecerēta un izplānota svešu kabinetu klusumā tāpēc, lai dotu izeju tiem spēkiem realizēt pasaules kundzībasekonomiskās kundzības plānu, ar kuru salīdzinot nobālēja, kļūstot novecojušas un neefektīvas, visas agrāk pielietotās metodes: militārā un ideoloģiskā.

Sākumā šis plāns paredzēja militārās komponentes pārsvaru pār ekonomisko, pakāpeniski samazinot militāro līdz minimumam, visu prioritāti piešķirot globālajam ekonomiskajam uzbrukumam. Plāns bija paredzēts apmēram uz 100 gadiem, paredzot Savienoto Valstu un Eiropas ekonomisko apvienošanu. Sākumā plāns paredzēja Eiropas ekonomisko novājināšanu, pirmām kārtām Vāciju, ar sekojošu to atjaunošanu pēc jauna parauga. Kopā ar to, kā obligātu nosacījumu, plāns paredzēja galīgu Britu impērijas un visas arhaiskās koloniālās sistēmas sabrukumu.

Kas attiecas uz Krieviju, tad bez tās lomas, kura tai bija iedalīta gaidāmajā cīņā ar Hitleru, plāns paredzēja tās turpmāko izolāciju mākslīgi piesildot tās agresivitāti, lai saliedētu pārējo pasauli „krievu briesmu" priekšā. Plāna autori paredzēja, ka atrodoties ekonomiskās un kultūras izolācijā, Krievija tik daudz atpaliks no pārējās pasaules, ka agri vai vēlu (kaut kur ap gadsimta beigām) būs spiesta bez ierunām kapitulēt bez jebkādas militārās iedarbības, nebūdama spējīga pretoties ekonomiskajai okupācijai. Saprotams, ka šis plāns nevarēja paredzēt visu notikumu attīstību, atstājot daudz plašumu korekcijai tā norises laikā. Saprotams, ka primitīvais un mazizglītotais valstsvīrs, kāds bija Josifs Visarionovičs Staļins, šim plānam bija arī tāds pats atradums kā Hitlers.

Ja kāds, pēc mūsu krieviskās domāšanas stereotipa domā, ka šis plāns eksistēja vienā eksemplārā ar visām iedomājamiem un neiedomājamiem slepenības zīmogiem, ka iepriekšējos 60 gados ar šo plānu varēja iepazīties tikai personas rangā ne zemākas kā ASV prezidents vai Lielais „žīdmasonu" Arhitekts, tad viņš smagi kļūdās. Par šo plānu atklāti rakstīja amerikāņu avīzes un raksta vēl līdz šim. Šo plānu izstrādāja ASV kongresa budžeta komisija, kura 1938. gadā, apspriežot iespēju straujai aizsardzības izdevumu palielināšanai, nonāca pie slēdziena, ka „situācija Eiropā un visā Eirāzijas kontinentā Savienoto Valstu valdībai dod unikālu iespēju pēc saviem ieskatiem regulēt pasaules krīzi tikai ar tās rīcībā esošo finanšu līdzekļu pārvietošanu, vienlaicīgi neapgrūtinot nodokļu maksātājus ar strauju aizsardzības izdevumu palielināšanu. Iecerētās ekonomiskās ekspansijas īstenošanai pilnīgi pietiek ar tiem bruņotajiem spēkiem, kas ir mūsu rīcībā.

Tomēr budžeta komisijas secinājumiem nepiekrita „Amerikas bizness". 1939. gada jūlijā „The Wall Street Journal' redakcijas rakstā rakstīja: „Katrs miljons dolāru ir jāapsargā trijiem: viens jūrnieks, viens lidotājs un viens karavīrs. Lai cik arī ekonomiskās ekspansijas plāns nebūtu pievilcīgs, izpildīt to ar mūsu operetes simt divdesmit tūkstošīgo armiju ir smieklīgi. Bet pasaules notikumu attīstības dinamika liecina par to, ka mums ir pārāk maz laika, lai tiktu līdzi šiem notikumiem. Lai cik arī ātri neripotu dolārs, laiks skrien ātrāk…"

Laiks ritēja ļoti ātri, un 1944. gada septembrī avīze „Chicago Herald Tribune" ar prieku konstatēja: „Šodien, kad desmitiem tūkstoši kuģu un lidmašīnu nodrošināja mūsu daudzmiljonu armijas iebrukumu frontē, kas aptver visu zemeslodi no Normandijas, Āfrikas un Itālijas līdz Filipīnām un Okinavai, kad mēs kļuvām par lieciniekiem līdz šim pēc mērogiem un meistarības neredzētām militārajām operācijām. Mums jāatceras, kāpēc tika izveidota pati spēcīgākā un efektīvākā kara mašīna cilvēces vēsturē. Jau 1911. gadā prezidents Tafts pareģoja, ka „Kanonierlaivu diplomātija" aiziet pagātnē, paverot ceļu „dolāra diplomātijai". „Dolāri pārsteigs mūsu pretiniekus ar daudz lielāku efektivitāti, nekā lodes un šāviņi, nodrošinot mūsu dižajai republikai pasaules hegemoniju uz pilnīgi jaunas bāzes, kāda sapņos nerādījās pat Napoleonam… Tagad, kad Vācijas un Japānas sagrāve ir tikai tuvākā laika jautājums, kad milzīgā Krievija guļ asinīs un drupās, mēs varam pārliecinoši paziņot: „Dolāra laiks ir pienācis!"

Tamlīdzīgas lietas var citēt līdz bezgalībai, un, pasteidzoties priekšā, piedāvāsim vēl vienu citātu no 1989. gada 15. augusta avīzes „The Christian Science Monitor": „Sekmīgi attīstās lielais dolāra uzbrukums Padomju Savienībai. 30 tūkst. kodolgalviņas un ar vislabāko tehniku apbruņotā pati lielākā armija pasaulē izrādījās nespējīga nosargāt savas valsts teritoriju no visur uzbrūkošā dolāra, kurš jau ir iznīcinājis pusi krievu rūpniecības, sakāvis komunistisko ideoloģiju un saēdis padomju sabiedrību. PSRS jau vairs nav spējīga pretoties un tās sabrukšanu speciālisti paredz tuvāko divu-trīs gadu laikā… Mums jāizrāda visa cieņa tam dižajam plānam, kuru melnrakstā izstrādāja prezidents Tafts, pieslīpēja prezidents Rūzvelts un pakāpeniski izpildīja visi amerikāņu prezidenti, piešķirto 100 gadu vietā to īstenojot to 50 gadu laikā…"

Vai par to zināja Maskavā? Bez šaubām, ka jā. Pasmējās un nepievērsa nekādu uzmanību? Pavisam nē. Pretēji. Attieksme pret šo amerikāņu ideju bija ļoti nopietna, kaut arī bez pietiekošas sapratnes. Atcerēsimies, ar kādām šausmām Staļins novērsās no Maršala plāna. Atcerēsimies arī, ka „aukstā kara" karstumā mēs ne tik daudz cīnījāmies ar Savienotajām Valstīm, cik ar „Volstrītas kliķi". Pārlaposim visas tālaika padomju avīzes un pārliecināsimies, ka tieši „Volstrīta" tiecās uz pasaules kundzību un visu miermīlīgo tautu paverdzināšanu. Neskatoties uz visām pamatzināšanām pasaules ekonomikā, Staļins labi saprata briesmas un ar visiem spēkiem mēģināja pret tām cīnīties.

Kā teica Bismarks, kļūdas politikā ir līdzīgas tuberkulozei. Kad tās var izārstēt, viņas nav pamanāmas. Kad tās ir pamanāmas, viņas vairs nevar izārstēt.

Sapinies savos aprēķinos un kļuvis par neredzēta mēroga dezinformācijas plūsmas upuri, kuru viņam uzgāza ne tikai nākamie ienaidnieki, bet arī nākamie sabiedrotie, Staļins nostādīja valsti pēkšņam uzbrukumam un kārtējo reizi gandrīz to iznīcināja. Pārāk daudz vienai valstij tik īsā laika periodā. Vācu uzbrukuma degošais vilnis nonāca līdz Maskavai, Volgai un Kaukāzam, nomainoties ar vēl ugunīgāku mūsu pretuzbrukuma vilni. Gigantiskais tvaika rullis no jauna gludināja izlaupīto, krustā piesisto, asiņojošo, izsalkušo valsti.

26 miljoni nogalināto, tūkstošiem no zemes virsas noslaucīto pilsētu, ciemu un sādžu, desmitiem tūkstoši iznīcinātu rūpniecības uzņēmumu, pilnīgi cilvēkus pazaudējušie plašie lauksaimniecības rajoni, simtiem tūkstošiem kilometru iznīcinātu dzelzceļu, 2 triljoni 500 miljardi rubļu tiešo materiālo zaudējumu, 3 triljoni zelta rubļu militārajiem izdevumiem. Miljoniem sakropļoto, bezpajumtnieku un pārvietoto personu…[32]

Uzvaras karogs virs reihstāga un Austrumeiropas valstu sagrābšana varēja kalpot kā kompensācija par kārtējo nacionālo katastrofu, ja tikai neradītu jaunas problēmas, daudz briesmīgākas un grūtāk atrisināmākas. Hitlera pēkšņais uzbrukums PSRS, likteņa ironijas pēc, prostrācijā iekritušo Staļinu iemeta Savienoto Valstu un Anglijas apkampienos, kuras bija izveidojušas tā saucamo „Sabiedroto antihitlerisko koalīciju". Vispār, tā arī bija izdomāts, tiesa, tikai to nebija izdarījis Staļins[33].

Un Hitlers sāka pirmais! Kamēr neaptveramajos Krievijas plašumos vermahts un Sarkanā armija pārmala cits citu nepārtrauktās kājnieku-artilērijas gaļasmašīnās, Savienotās Valstis, noliekot savus vecos līnijkuģus zem japāņu bumbām Perlharborā, efektīvi iestājās Otrajā pasaules karā un karoja pēc sava scenārija, mērķējot uz saviem globālajiem plāniem.

Protams, nedrīkst aizmirst, ka gan karā, gan politikā vēl nevienam nekad nav izdevies (un arī neizdosies) realizēt iecerēto scenāriju pat pie vislabākās apstākļu sakritības. Neizdevās tas arī amerikāņiem. Taču apmēram par 60% viņi paveica visu, ko bija iecerējuši. Beidza pastāvēt Britu impērija, amerikāņu militārā spēka nospiesta, sabruka Japānas impērija, nokrakšķēja pa šuvēm un drīz pārstāja pastāvēt Francijas impērija. Pārbiedētā, izpostītā Eiropa bailēs, kā mazs bērns, piespiedusies pie varenās amerikāņu krūts, redzot dižajā aizokeāna republikā vienīgo garantu ātrai savai atjaunošanai un drošībai nākotnē. Milzīgus Klusā, Atlantijas un Indijas okeānu reģionus neierobežoti kontrolēja gigantiskā amerikāņu flote. Amerikāņu armija okupēja milzīgas teritorijas Eiropā, Āfrikā un Āzijā. Militāro bāzu ķēde visos kontinentos ar milzīgu spirāļu vijumiem, atgādinot žņaudzēj čūskas riņķus, apjoza zemeslodi. Un tas viss tika iegūts ar 400 tūkst. kritušo un 535 miljardiem dolāru. Bet vakuumā, kurš bija izveidojies sabrukušo un brūkošo impēriju vietā, no zemes virsas noslaucīto valstu un kūpošo pilsētu drupu vietā, metās dolārs, laizot un ārstējot asiņainās kara brūces un ieliekot stingru fundamentu nākamajam solim ceļā uz absolūtu pasaules hegemoniju. Bet par sasniegtā nesatricināmības garantu kļuva atomsēnes, kas kara beigās pacēlās virs Hirosimas un Nagasaki…-

Ja kārtējo reizi atkal neskaita izpostītās valsts briesmīgos zaudējumus, tad arī Staļinam bija pamats uzskatīt, ka pirmskara plānus viņš ir izpildījis vismaz par piecdesmit procentiem. Padomju karaspēks bija ieņēmis vairāk nekā pusi Vācijas, Poliju, Čehoslovākiju, Ungāriju, Rumāniju, Dienvidslāviju, Korejas ziemeļu daļu. Tas bija arī juridiski apstiprināts Potsdamas konferencē kā padomju ietekmes sfēra. Praktiski uzreiz tur tika nodibināti komunistiskie režīmi, kuru priekšgalā Staļins nolika vecos kominterniešus, kuri bija palikuši dzīvi pēc pirmskara tīrīšanām vai arī visu tautu vadonis tos bija apzināti saglabājis tādiem gadījumiem. Atstājot Austrumeiropu Staļina ķetnās, amerikāņi jau tad to uzskatīja par mīnu ar laika degli, kura uzsprāgstot, izārdīs arī Padomju Savienību. Tas bija kārtējais pārdomātais gājiens.

Savukārt, kā lielu pārsteigumu, kuru Josifs Visarionovičs pasniedza pārāk augstās domās par sevi esošajiem sabiedrotajiem, bija komunistu varas sagrābšana Ķīnā, kas zem Staļina karogiem nostādīja praktiski neierobežotus cilvēku resursus. Vēl vairāk, komunisma slimība sāka ātri izplatīties sākumā pa Dienvidaustrumāziju, bet vēlāk gāja tālāk uz Indiju, Tuvo Austrumu valstīm un Āfriku. Izcēlās komunistiskie dumpji Irānā, Turcijā un Grieķijā, pārsteidzot amerikāņus nesagatavotus. Kamēr Staļinam nebija atomieroči, tas ļāva amerikāņiem stabilizēt situāciju šajās valstīs un piespieda Sarkano armiju izvākties no Irānas ziemeļiem.

Kamēr viņi nodarbojās ar šīm lietām, komunisti sagrāba varu Albānijā, atdodot Staļina varai lielu daļu no Balkāniem un stratēģiskās izejas uz Vidusjūru. Amerikāņu ģenerāļi, kara laikā izjutuši globālo uzbrukuma operāciju garšu, ar putām uz lūpām pierādīja valdībai nepieciešamību „nomierināt" PSRS ar atomieroču palīdzību, kamēr šis ierocis ir tikai Amerikai. Prezidentam Trūmenam tika iesniegts detalizēti izstrādāts plāns, kurā bija atzīmēti atombombardēšanas mērķi PSRS teritorijā, bet valsts sadalīta okupācijas zonās. Pēc uzvarošiem kariem jebkurā valstī ģenerāļi kļūst par spēku, ar kuru nedrīkst nerēķināties, un viņu spiedienu bija grūti noturēt. Bet tas, ko piedāvāja ģenerāļi tik daudz atšķīrās no izstrādātā „dolāra uzbrukuma" plāna, ka bija spiesti nedaudz atvēsināt viņu degsmi, faktiski izlūkdienestu līmenī Staļinam nododot atomieroču noslēpumus[34]. Lai nekristu kārdinājumā, pasaulē vienmēr jābūt balansam.

Ja amerikāņu ģenerāļi krita kārdinājumā visas problēmas risināt ar stratēģiskajām operācijām, tad arī Staļins ieslīga savas milzīgās kara mašīnas ne mazākā kārdinājumā, kura bija izveidota 1945. gadā. Staļins nekad nebija dienējis armijā, jo viņu 1915. gadā izbrāķēja medicīniskā komisija. Staļins savu militāro karjeru sāka maršala pakāpē, bet pēc pāris gadiem kļuva par ģenerāli simusu, tāpat kā Franko un Čan Kai Ši. Karu viņš beidza būdams vēl lielāks militārists, nekā trīsdesmitajos gados, gatavojot savu slaveno maršu uz Eiropu. „Mēs esam armijas cilvēki, viņš teica, sitot pa plecu feldmaršalam Montgomerijam, un kā armijas cilvēki labi sapratīsim viens otru.".

Daudzi uzskata, ka Staļins pēc kara kļuva vienkārši par rupju zaldātu. Kad Harimans viņam reiz teica, ka pati spēcīgākā valsts Eiropā ir Vatikāns, Staļins pavīpsnājis, viņam vaicāja: „Cik Vatikānam ir tanku divīzijas?". Radās iespaids, ka pārņemts ar pasaules kundzības māniju, Staļins patiešām mēra savas valsts ietekmi tikai ar tanku un pārējo divīziju skaitu.

Tas tā pavisam nebija.

Karš un tā pirmajos divos gados pastāvīgi gaidot kara katastrofu, sazināšanās ar Čērčilu, Rūzveltu un citiem valsts un militārajiem darbiniekiem no Amerikas un Eiropas, stipri izmainīja Staļinu, dodot viņam iespēju saprast daudzas lietas, kas viņam bija pilnīgi nesaprotamas pirmskara gados.

Pirms kara Staļins patiešām visu mērīja ar bruņoto spēku lielumu. Līdzīgi kā Ričards III, kurš, pēc leģendas, ar baudu meta kamīnā viņa nogalināto troņa pretendentu vaska figūras, bīdot savu figūru arvien tuvāk un tuvāk. Staļins pirmskara gados ar tādu pašu baudu „meta ugunī" ne viņa iznīcinātās Eiropas valstu armijas: poļu, franču, holandiešu, beļģu, norvēģu, dienvidslāvu, grieķu. Un, beidzot, Eiropā faktiski nepalika nevienas armijas, izņemot vācu. Atlika to iznīcināt un visa Eiropa, kā sulīgs ābols, iekritīs viņam rokā. Pēc viņa uzskata, angļu armiju varēja neņemt vērā, tāpat kā arī amerikāņu, jo tie ar saviem līnijkuģiem un aviācijas bāzes kuģiem nekādi nevarētu traucēt viņa plāniem.

Neiznāca.

Kad no jauna likās, ka iznāks, viņa priekšā kā fantoms parādīj ās piecpadsmit miljonu lielā amerikāņu armija, lieliski sagatavota, paēdusi, jauna, un vēl ar atombumbu.

Bet pats galvenais, ka šī armija stāvēja uz milzīga dolāru viļņa, kas bija gatavs uzreiz noklāt un appludināt nabadzīgo, drupās guļošo Staļina impēriju. Un Staļins to lieliski saprata. Žvadzot aizvērās dzelzs priekškars, izolējot valsti no pārēj ās pasaules, vienlaicīgi aizslēdzot jauno padomju tirgu dolāra piekļuvei. Sekoja jaunu likumu virkne par aizliegumu iedzīvotājiem uzglabāt jebkādas naudas summas dolāros un zelta monētās. Sākās gigantiska cīņa pret pašu varenāko un pašu bagātāko valsti pasaulē. Zinot par „dolāra" plāniem, iespējams, neorientējoties dažās tā finanšu detaļās, Staļins vienkārši ar pašsaglabāšanās instinktu saprata, ka nepieciešams piespiest Rietumus palaist vēj ā pēc iespējas lielāku daudzumu dolārus, lai novērstu valūtas viļņa izrāvienu caur dzelzs priekškaru, vājināt spiedienu uz PSRS un tādējādi iegūt laiku.

Tikko dabūjis savās rokās atomieročus, Staļins izraisīja karu Korejā, bet, kad Ziemeļkorejai šī avantūra gandrīz beidzās ar katastrofu, tad Staļins pieslēdza karam arī miljoniem ķīniešus, kas ar savu tautiešu līķiem pārklāja amerikāņus un izdevās konfliktu beigt ar neizšķirtu rezultātu. Amerikāņiem izdevās saglabāt Dienvidkorejas suverenitāti, kā vienmēr, zaudējot 100 reizes mazāk cilvēku un tehnikas, bet iztērējot karam simts reizes vairāk nekā viņu pretinieki, kas arī bija iecerēts Maskavā.

Ja arī Maskava Korejas avantūrai iztērēja daudz mazāk, nekā ASV, tad pēckara izdevumi kļuva neaptverami. Centrālajā Eiropā pie abu pušu atdalošās robežas koncentrējās milzīgas armijas, kuras pastāvīgi tika papildinātas ar mūsdienīgiem ieročiem. Šausmu aptvertā Eiropa apvienojās ap Ameriku, izveidojot NATO savienību. Staļins, uz to atbildot, sadzina pakļautās Austrumeiropas valstis Varšavas paktā. Tāda situācija Eiropā laiku pa laikam radīja krīzes, kad Staļins, nejuzdamies īpaši labi, pēkšņi paziņoja, iztaustot Rietumu kaujas gatavību, par kaut ko līdzīgu kārtējai Rietumberlīnes blokādei. Caur padomju karaspēka ieņemto teritoriju dūca amerikāņu gaisa tilts, pie robežas tanki draudīgi grozīja stobrus, bumbvedēji un iznīcinātāji sildīja motorus, norāva maskēšanās tīklus no tūkstošiem artilērijas lielgabalu stobriem. Bet uguni neviens neatklāja. Priekšā visiem rēgoj ās Hirosimas un Nagasaki spoks.

Tika tērēta milzīga nauda.

Kaut gan Padomju Savienībai tās, kā parasti, katastrofāli trūka, Staļins jau domāja par to, kā šajā globālajā konfrontācijā iegūt iniciatīvu. Bija divi varianti. Pirmais bija izveidot pār pretinieku nospiedošu militāro pārākumu. Otrais sagraut pretinieku no iekšienes ar Ļeņina metodēm, kā instrumentu izmantojot piekto kolonu no legālām, puslegālām un nelegālām komunistiskajām partijām, kuras rietumu pasaulē varētu izraisīt sociālos sprādzienus katru reizi, kad tas būs vajadzīgs Maskavai. Bet, ja ievajadzēsies, tad ne tikai sociālos sprādzienus, bet arī īstos sprādzienus. Kara bāzēs, uz kara kuģiem un valsts iestādēs, un vienkārši uz cilvēku pilnām ielām.

Abiem variantiem bija nepieciešami milzīgi izdevumi.

Bija ieplānota un sāka realizēties gigantiska kara flotes būves programma, jo bez amerikāņu j ūras kara spēku sagraušanas pavisam nebija iedomājama pasaules hegemonijas iegūšana. Tās stratēģiskās iespējas, kuras Savienoto Valstu flote nodemonstrēja kara gados, sākumā Staļinu noveda līdz trīsām (kamēr viņam nebija atombumba, gandrīz vai katru dienu vadonis bailēs gaidīja amerikāņu desantu Krimā), bet vēlāk tās tika atdarinātas. Milzīgo līnijkuģu, tādu kā „Staļingrada", būvi nav iespējams loģiski izskaidrot līdz pat šai dienai. Vai nu visu tautu vadonis pēc kara bija galīgi prātu zaudējis, vai arī tajos milzeņos bija paslēpta kāda ļoti pamatīga, vienkāršajiem mirstīgajiem neaptverama jēga, jo pēckara gados būvēt līnijkuģus (katrs gandrīz 2 miljardi rubļu vērtībā) bija tikpat pamatoti, kā airu galeru būvniecība.

Paralēli tika veidota arī stratēģiskā aviācija, kuras faktiskais trūkums kara gados ļoti satrauca vadoni. Amerikāņu lidojošo cietokšņu darbība virs Vācijas un Japānas, kad vienā uzlidojumā piedalījās līdz tūkstoš lidmašīnām, kad saule aptumsa, bet bumbas bira burtiski kā lietus, spēcīgi ietekmēja pēc dabas viegli iespaidojamo biedru Staļinu. Viņš bija nolēmis iegūt tādus pašus gaisa spēkus un pavēlēja no cietuma izlaistajam Tupoļevam izstrādāt līdzvērtīgu stratēģisko bumbvedēju. Piemaskavas aerodromā nogādāja amerikāņu stratēģisko bumbvedēju B-29, kurš 1944. gadā bija veicis piespiedu nosēšanos pie Habarovskas, un Tupoļevam bija pavēlēts to izmantot kā paraugu. Lai attaisnotu vadoņa uzticību, Tupoļevs izstrādāja trofejas lidmašīnas rasējumus un palaida modeli sērijas ražošanā ar elegantu nosaukumu Tu-4. Talantīgais aviācijas konstruktors negribēja zaudēt laiku kopēšanai. Konstruktoru birojā jau pilnā gaitā notika reaktīvā stratēģiskā bumbvedēja Tu-16 un torpēdnesēja Tu-14 izstrādāšana. Neatpalika arī citi konstruktoru biroji. Notika Mjatiševa stratēģiskā bumbvedēja izmēģinājumi. Pirmos reaktīvos MIG jau izmēģināja gaisa kaujās Korejas debesīs pret amerikāņu „Sabre".

No cietuma izlaistais Koroļovs jau gatavoja amerikāņiem jaunu pārsteigumu, uz trofeju raķetes FAU-2 bāzes izstrādājot principiāli jaunus raķešu ieročus, kuriem pēc dažiem gadiem būs lemts izmainīt militāri-stratēģisko situāciju pasaulē, piespiežot amerikāņus pirmo reizi izjust sevi kā frontes valsti un iztērēt šoreiz jaunus dolāru miljardus nevis globāliem pasaules sadalīšanas plāniem, bet gan savai aizsardzībai.

Kopā ar visu to, maksimāli izmantojot Rietumeiropā un ASV pastāvošo demokrātisko dzīvesveidu, tika izstrādāts, pastāvīgi pielabots un šajās valstīs neatlaidīgi tika ieviests sabiedriskās dzīves destabilizācijas plāns pakļaujot tieši Maskavai to kompartijas, ko arī Staļins gribēja sasniegt, padzenot Kominterni. Galvenais uzsvars tika likts uz Francijas komunistisko partiju kā tā laika Eiropas pašu modernāko, kuru vadīja Moriss Torēzs. Tajā laikā Francija bija NATO galvenā valsts. Šīs iestādes visi štābi un centrālās iestādes atradās Parīzē. Ideālā variantā plāns paredzēja Maskavas norādītā brīdī kompartijai organizēt visas tautas bruņotu sacelšanos, aicinot palīgā Sarkano armiju. Paredzēts bija strādāt pēc vecās metodikas, kura bija atstrādāta poļu un somu kara laikā. Pagaidām šis brīdis nebija pienācis. Torēzam saskaņā ar instrukcijām visādi vajadzēja slēpt sabiedroto plānus, organizējot strādnieku streikus, ielu gājienus un nekārtības ar aicinājumiem cīnīties par mieru, pret kara kurinātājiem, izvēršot aktīvu propagandu masu informācijas līdzekļos, slavinot Padomju Savienību, tās miermīlīgo ārpolitiku un visu tautu vadoni-ģēniju, fašisma uzvarētāju, ģenerālisimusu Staļinu. Turklāt, pēc iespējas vajadzēja iesaistīt kompartijas orbītā citas Francijas partijas un sabiedriskās grupas. Likme uz Francijas kompartiju tika likta tāpēc, ka kara gados tā izveidoja samērā spēcīgus Pretošanās kustības bruņotos formējumus un mēģināja ar šo formējumu palīdzību pat sagrābt varu valstī pēc sabiedroto iebrukuma Normandijā. Pašlaik šī vienības, kaut arī oficiāli bija izformētas, tās nelegāli saglabāja visas savas struktūras un bruņojumu, gaidot stundu, kuru noteiks Kremlis.

Moriss Torēzs, būdams no 1928. gada Kominternes Izpildkomitejas loceklis, zināja savu darbu un bez ierunām pakļāvās Maskavai. Otrā pasaules kara sākumā viņš un viņa partija, izpildot Kremļa instrukciju, izdarīja visu iespējamo, lai sagrautu Francijas armiju un sabiedrību, padarot Franciju Hitleram par vieglu laupījumu. Torēzs pats, dezertēdams no armijas, pārgāja nelegālā stāvoklī, un sagaidot vācu okupāciju, aicināja franču strādniekus brīvprātīgi braukt darbos uz Vāciju, lai palīdzētu vācu tautai atvairīt „angļu-franču" agresiju. Pēc 1941. gada 22. jūnija, saņemot jaunu instrukciju no Maskavas, Torēzs sāka organizēt pretošanās kustību, lai palīdzētu padomju tautai atvairīt vācu agresiju. Ne dienu, ne stundu bez pavēles.

Pēc kara, 1939. gadā aizliegtā kompartija atkal kļuva legāla, bet pats Torēzs kļuva par valdības locekli, kas radīja lieliskas iespējas viņa darbībai. Bet tas viss prasīja gigantiskus līdzekļus. Nerunājot nemaz par milzīgā partijas aparāta uzturēšanu, avīžu (biezu un zaudējumus nesošu, kā „L'Humanite"), žurnālu, skrejlapu un proklamāciju izdošanu. Bija nepieciešami līdzekļi streiku organizēšanai, tā kā arodbiedrības pieprasīja visiem strādniekiem algas kompensācijas par neierašanos darbā, demonstrāciju, maršu un mītiņu organizēšanai, kad gandrīz katram dalībniekam vajadzēja maksāt 300 frankus, tam visam katru gadu kopā bija nepieciešami daudzmiljonu izdevumi. Tikai slavenās Raimondas Djēnas lēciens uz sliedēm vien partijai izmaksāja 10 tūkst.

franku (Raimondas honorārs) plus vēl 30 tūkst. franku sods par dzelzceļa kustības grafika izjaukšanu. Un, dabīgi, visu šo naudu maksāja Maskava.

Pirmā viļņa emigranti Parīzes Osmāna bulvārī iegādājās ēku, kurā izvietojās viņu dibinātā Eirobanka. Šajā bankā glabājās Baltās kustības (Beloje dvižeņije) zelta rezerve un ROVS[35] depozīti. otrā pasaules kara uzvaras eiforijā un redzot Sarkanās armijas virsnieku zeltītos uzplečus, novārgušie Baltās kustības un daudzo emigrācijas sabiedrisko organizāciju vadītāji, viscaur piesūcināti ar staļinisko aģentūru, izsisti no līdzsvara ar visādām dzimtenē atgriešanās komitejām un vecā GPU aģenta grāfa Ignatjeva veiklo propagandu, bija nodomājuši atdot šo banku Padomju Savienībai.

Kas attiecas uz „balto" zeltu, tad ar tā nodošanu Staļina rokās nebija grūtību: zelta glabātāji paši varēja ar to rīkoties. Tomēr ar pašu banku radās grūtības, jo Francijas likumi aizliedza valstī darboties bankai, kuru vadīja ārzemnieks. Tomēr šī problēma bija viegli pārvarama. Apmēram 0,3% bankas kapitāla nodeva franču kompartijai, kura no sava CK izvirzīja cilvēku, kurš formāli vadīja banku. 99,7% kapitāla savā starpā sadalīja PSRS Valsts banka un Ārējās tirdzniecības bankas.

Izmantojot zemus procentus, Eirobanka vai Tautas banka, kā to dažreiz nosauca, ātri ar saviem taustekļiem aptvēra tai pieejamās Francijas sabiedriskās struktūras. Bez pastāvīgas Francijas kompartijas un visu tai piederošo sabiedrisko organizāciju finansēšanas, banka sāka atvērt arī kontus organizācijām, kurām nebija nekāda sakara ar kompartiju. Dažādas arodbiedrības, sieviešu, jauniešu un sporta organizācijas atvēra savus kontus bankā ar atvieglotiem noteikumiem. Pat Vispārīgā Darba Konfederācija, kas tika nodibināta privātajos aizsardzības uzņēmumos, nonāca Eirobankas tīklos. Turklāt, visām „brālīgo valstu" vēstniecībām Francijā nauda bija jāglabā Eirobankas kontos. Tur arī glabājās Francijā darbojošās padomju izlūkdienesta rezidentūras (MGB[36] gru) nauda. konti bij a atsevišķi, jo mūžīgie pretinieki viens otram nepatika un, pat ārzemēs, negribēja ielaisties darīšanās. Specdienestu rezidentiem, bez banku kontiem, darbojoties diplomātisko pasu aizsegā, glabājās arī lielas summas skaidrā naudā ekstrēmām vajadzībām un aģentūras algošanai, kurai nebija jēgas atvērt bankas kontus. Šīs summas sastādīja ap miljonu franku un pastāvīgi papildināj ās. Ekstrēmu vajadzību gadījumā no Maskavas nosūtīja „zelta" kurjerus MGB vai GRU virsniekus, kuri, izliekoties par diplomātiskā pasta kurjeriem, veda skaidru naudu dažādās ārzemju valūtās. Tajā laikā visbiežāk sterliņu mārciņās.

Tā lietas norisinājās Francijā, un līdzīgi lielākā vai mazākā mērā notika arī visās pārējās pasaules valstīs, kas atradās Dzelzs priekškara otrā pusē. Parādījās „tautas bankas" Londonā, Bernē, Bonnā, Luksemburgā, Teherānā, veidojot spēcīgu VK(b)P[37] banku struktūru.

Pavērās patiešām bezgalīgas perspektīvas. Bez iespēj ām pilnīgi droši un legāli finansēt vajadzīgās partijas, sabiedriskās organizācijas un cilvēkus, veidojās iespēja finansiāli iespiesties starptautisko banku struktūrās, piedalīties biržu spēlēs, ieguldīt naudu nekustamajā īpašumā, rietumu rūpniecības nozarēs un pat kontrolēt tos vai citus svarīgus uzņēmumus, to izaugsmi vai bankrotu atkarībā no nepieciešamības. Tikai stingrās instrukcijas no Maskavas nedaudz piebremzēja padomju diplomātu un izlūku radošo domu, kuri darbojās starptautiskajā finanšu laukā. Aiz neredzamās fasādes pastāvīgi izcēlās dažāda mēroga skandāli. Briselē negaidīti apzagās mūsu rezidentūra, cerot paslēpties Eiropā. Visus ātri izķēra un nogādāja Maskavā, lai tiesātu un izrēķinātos. Spējot pierādīt, ka ir rīkojušies tikai savtīgu mērķu dēļ, bet nevis politisku, atkratījās ar divdesmitpiecgadīgiem termiņiem. „Zelta kurjers" kapteinis Sedakovs slēpās ar čemodānu, kurā glabājās 300 tūkst. sterliņu mārciņas, dodot ieganstu aizraujošai odisejai divu gadu garumā ar pakaļdzīšanos, šaušanām, viltotām pasēm un noslēpumainām slepkavībām. Drosmīgo avantūristu beigās atrada Montevideo un nogādāja Maskavā, kur to nošāva par „bandītismu".

Pēkšņi noskaidrojās, ka Neapoles „tautas bankas" nodaļu pilnībā ir nopirkuši amerikāņi un tā faktiski pārvērtusies par CIP filiāli. Vainīgo arests bija saistīts ar gigantiskiem finanšu patēriņiem. Bet uz to bija jāiziet, galvenokārt tāpēc, lai turpmāk šādus ieradumus izskaustu. Biedrs Staļins lietās cienīja kārtību, un no visiem pieprasīja atskaitīties līdz kapeikai un nesaudzīgi sodīja vainīgos, neskatoties uz personību. Īsajā pēckara staļiniskā perioda laikā ar naudas skandāliem bija pārpildītas visas slepenās tiesu lietas un operatīvās izmeklēšanas darbības. Starp citu noskaidrojās, ka pēc kara neviens no mūsu izlūkdienesta lielajiem rezidentiem nespēja atskaitīties par valūtas izdevumiem un visus sodīja. Paies gadi, un šie rezidenti rakstīs memuāros, ka viņiem bija kaut kādas ideoloģiskās domstarpības ar savu vadību, un pat ar pašu Staļinu. Patiesībā viņus galvenokārt apsūdzēja līdzekļu izšķērdēšanā.

Tā iznāca, ka „Sarkanās kapelas" līderis, slavenais Leopolds Trepers nekādi nevarēja atcerēties: kurā bankā viņš ir noguldījis 80 tūkst. Šveices franku. Atsēdēja GULAG-ā, un tikai pēc Staļina nāves, vispirms nokļūdams Polijā, bet pēc tam Izraēlā, atcerējās konta numuru, nezin kāpēc aizmirsdams, ka tā ir valsts nauda. Slavenais padomju izlūkdienesta rezidents Šveicē Rado, leģendārais Rado, neskaitāmu spriedzes filmu un teleseriālu varonis, pēc kara tika sagūstīts Kairā un nogādāts Maskavā, kur noskaidrojās, ka visu kara laiku, viņš, Rado, saņemot naudu sava unikālā aģenta Rūdolfa Roslera apmaksai, vienā mierā šo naudu noguldīja tekošā kontā, nedodot savam aģentam ne grasi. Tikai atdodot visu līdz pēdējam frankam, Rado tika cauri ar divdesmitpiecgadīgu termiņu.

Daudzu miljardu ikgadējie tēriņi ārzemju operācijām un daudzu miljardu tēriņi bruņojumam izraisīja jautājumu: no kurienes izpostītajai Maskavai parādījusies nauda, lai tik plaši dzīvotu? Šo jautājumu pirmo reizi izvirzīja amerikāņu avīzes sakarā ar lielo skandālu, kas saistīts ar Savienoto Valstu kompartiju. Skandāls izraisījās 1949. gadā, kad ASV federālās nodokļu iestādes noskaidroja, ka maza un niecīga cilvēku grupa, kas sevi dēvēja par amerikāņu komunistisko partiju, nezin no kurienes saņēma 20 miljonus dolāru, iegādājās lielus nekustamos īpašumus, neiemaksājot ne centu federālajā kasē un trīs štatu kasēs.

Sāktā izmeklēšana ātri parādīja ķēdīti, kas stiepās no Ņujorkas līdz Maskavai. ASV kompartijas nacionālais sekretārs Gess Hols („Gāzes kamera", kā viņu nosauca dažas avīzes saskanot viņa vārda un uzvārda izrunai) nonāca cietumā par krāpniecību. Vienlaicīgi uzpeldēja epizode, par to kā Gess Hols kara laikā izvairījās no iesaukšanas armijā, aizbēgot uz Meksiku. Šis fakts, kopā ar komunistu atzīto faktu par naudas saņemšanu no galvenā potenciālā ASV pretinieka pasaules arēnā, noveda līdz debatēm, vai nevajadzētu komunistus uzskatīt par „ārvalstu spiegiem" ar visu no tā izrietošajām sekām, ieskaitot arī obligāto reģistrāciju policijā. Patiesi bezgalīgā amerikāņu demokrātija nepiedod saviem pilsoņiem tikai vienu izvairīšanos no nodokļu nomaksas. Augstākā tiesa atzina komunistu tiesības uz pastāvēšanu, uzliekot tikai tiem turpmāk kārtīgāk rīkoties ar naudu, kas pienāk no ārzemēm.

Rezultātā komunisti nonāca valdības stingrā finanšu kontrolē. To visu pavadīja padomju avīžu mežonīga aurošana par „amerikāņu komunistu nicināšanu", „fašisma plosīšanos ASV", „par raganu medībām", „par makartisma šausmām" (pēc senatora Makartija uzvārda, kurš bija ASV kongresa izmeklēšanas komisijas priekšsēdētājs un izmeklēja kompartijas finanšu un politiskās mahinācijas) un tas bija saistīts tieši ar šo skandālu. Bija spiesti piegādāt naudu amerikāņu komunistiem pēc visiem spirta piegādes likumiem „sausā" likuma darbības laikā ASV. Kurjerus ķēra, sākās jauni skaļi skandāli ar padomju diplomātu izsūtīšanu, ar partijas funkcionāru arestiem, ar zaudējumus nesošās komunistiskās avīzes „Daily Worker" slēgšanu, kuras tirāža reizēm tika drukāta un izplatīta tikai PSRS un „brālīgajās valstīs". Pakāpeniski noskaidrojās, cik Maskava katru gadu tērē tamlīdzīgām muļķībām un, dabīgi, uzpeldēja jautājums: kur tā ņem šo naudu?

Parādījās miglaina informācija par Staļina izlūkdienesta pēc kara sagrābto nacistu zeltu. Bijušais hitleriešu ģenerālis Helens, kurš kara laikā vadīja abvēra „austrumu" nodaļu, sniedzot slepenas liecības amerikāņu izmeklēšanas komisijai, izteica sensacionālu paziņojumu, kurš apstiprināts ar it kā neapgāžamiem pierādījumiem, kuru būtība bija tāda, ka fīrera vietnieks pa partijas līniju Martins Bormans, būdams Kominternes aģents, pēc kara nodeva Staļinam visas atslēgas no nacistu partijas zelta, bet pats mierīgi aiztinās uz Maskavu, kur dzīvo arī pašlaik, pasmejoties par nāves sodu, ko viņam aizmuguriski piesprieda Nirnbergas tribunāls. Iespējams, ka tā viss arī bija, kā amerikāņiem apgalvoja Helens, tomēr tas neizraisīja īpašu iespaidu, galvenokārt tāpēc, ka nacistu zelts, kas bija izkausēts no koncentrācijas nometnēs nomocīto ebreju zelta kronīšiem un laulības gredzeniem, bija tik daudz kā kaķa asaras. Jau 1942. gada vidū, kā pareizi ziņoja amerikāņu izlūkdienests, Hitlers bija finansiāli bankrotējis, un ar to zeltu, kurš it kā nonāca Staļina rokās, tik tikko pietiktu pusgada finansiālajām operācijām, kuras tik plaši izvērsa Maskava.

1950. gadā izcēlās slavenais „numismātu skandāls". Pie Eiropas numismātiem liela piekrišana bija franču-spāņu zelta pistoliem un franču luidoriem. 17. gadsimta pirmajā pusē šīs monētas izkala Spānijā un Francijā. Katras monētas cena pēc kataloga bija apmēram 30-50 tūkst.

dolāru, tajā pašā laikā cena zeltam, kas bija monētas sastāvā, nepārsniedza 200 dolārus. Atrast vienkārtēju vai divkārtēju pistolu skaitījās numismātam liela veiksme. Un pēkšņi šīs monētas sāka parādīties dažādu valstu speciālos veikalos, izsolēs un „melnajā tirgū" tādā daudzumā, ka drīz to kataloga cena strauji nokritās, ar grūtībām noturoties 800 dolāru robežās. Tirgū parādījušās monētas izlases veidā tika pakļautas ekspertīzei. Visas izrādījās viltotas. Vēl noskaidrojās, ka divas monētu kalšanas preses glabājās Luvrā, un 1940. gadā tās vācieši izveda uz Berlīni, kur 1945. gadā nonāca Maskavas rokās.

Ar lepnu klusēšanu nogaidot vislielāko kaislību periodu, Maskava, kā parasti, pasludināja visu šo „brēku" par nekrietnu apmelošanu un „kārtējo pretpadomju kampaņas patvaļu". Savādāku atbildi neviens arī negaidīja, kaut arī tas nebija pirmais gadījums, kad „Maskavas roka" uzstāj ās kā naudas viltotāja. Vēl varonīgajos Ļeņina laikos tika veikts pirmais mēģinājums noorganizēt viltotu piecu un desmit sterliņu mārciņu banknošu ražošanu, „lai iedragātu imperiālisma ekonomisko varenību". Tad šis mēģinājums, kas tika veikts amatieru līmenī pieredzējušu speciālistu trūkuma dēļ, ar blīkšķi izgāzās un dārgi izmaksāja, izraisot arestu un konfiskāciju ļoti svarīgiem partijas kontiem rietumu bankās.

Ja Ļeņina laikā tādai akcijai bija tikai diversijas raksturs, tad Staļinam tā sāka iegūt dzīvībai svarīgu nozīmi. Valūta bija pastāvīgi nepieciešama, bet tās vienmēr trūka. Tāpēc, Ļeņina laikā NKVD dzīlēs izveidotā slepenā laboratorija turpināja darboties, pastāvīgi pilnveidojoties un apaugot ar augsti kvalificētiem speciālistiem. Zināms, ka Hitlers strādāja tajā pašā virzienā, bet ar daudz mazākiem panākumiem. Vācu ražojuma sterliņu mārciņas atpazina un izņēma no apgrozības. Padomu-vācu draudzības maksimuma laikā 1939.-1940. gados Staļins Hitleram nosūtīja savus ekspertus-naudas viltotājus, lai savam neveiksmīgajam draudziņam palīdzētu „iedragāt imperiālisma ekonomisko varenību".

Pēckara gados NKVD-MGB slepenās nodaļas rīcībā jau bija visu rietumu valstu valūtu oriģinālās klišejas un pilnībā bija zināms to izgatavošanas tehnoloģiskais process. Tomēr jāizrāda cieņa biedram Staļinam, ka viņš tā arī neizlēma plaši izmantot slepenās laboratorijas potenciālās iespējas. Vecie skandāli, pēc dabas piesardzīgo Staļinu, padarīja vēl piesardzīgāku. 50. gadu sākumā notika vairākas lielas atmaskošanas mēģinājumiem laist apgrozībā viltotus dolārus par summu apmēram 500 milj. dolāru. Tas vairāk attiecas uz starptautiskajām naudas viltotāju organizācij ām, bet Maskavai tā kalpoja par labu mācību[38].

Šos visus notikumus uzmanīgi vēroja rietumu finanšu un pretizlūkošanas orgāni. Nu labi, pieļāva viņi, ar viltotajām franču monētām Maskava nopelnīja ap 700 milj. dolāru. Ja arī pastāv Maskavas dalība viltotas naudas realizācijā, tad tā ir samērā nenozīmīga un nepārsniedz dažus miljonus dolāru gadā. Tas viss ir kapeikas. PSRS praktiski neveic nekādu ārējo tirdzniecību. Valsts nauda vienība nav konvertējama un ir nosacīta, atrauta no starptautiskās valūtas sistēmas. Kas tad ir komunistiskās impērijas varenības pamatā?

Un šeit vajadzētu atzīmēt, ja tajos gados PSRS-ā slikti zināja Savienotās Valstis, pastāvīgi iekrītot dažādos skandālos vienkāršās amerikāņu likumdošanas nezināšanas dēļ, tad arī Savienotās Valstis Padomju Savienību nezināja labāk. Visus pirmskara gadus amerikāņu politoloģija rūpīgi pētīja Vāciju, Japānu un savu veco mammu Angliju. Ne amerikāņu diplomātija, ne amerikāņu izlūkdienests nemēģināja nopietni nokļūt aiz šīs pompozi majestātiskās fasādes, izgreznotas ar sirpjiem, āmuriem un kviešu kūļiem, kurai vajadzētu reprezentēt Staļina izveidoto valsti. Vēl pasaulē nebija parādījusies sovetologu armija, vēl nebija sākuši dūkt kompjūteri neskaitāmajos zinātniskajos centros, kas pētīja padomju dzīves visus aspektus un padomju ārpolitikas un iekšpolitikas motivāciju. Vēl nebija parādījušies emigrantu pūļi no PSRS, nesot sev līdzi vērtīgu informāciju, un tāpēc Maskava, mirdzot rubīna zvaigznēm, palika noslēpumaina.

Pirmie pārbēdzēji vai nu klusēja, drebot aiz bailēm par savu un savu radinieku dzīvību un ja arī mēģināja runāt, tad viņus neviens neklausīj ās. Nevienam viņi neinteresēja. Vēl nebija sākusies atklāta konfrontācija ar Staļinu. Pretēji, viņš izpildīja daļu no globālā amerikāņu plāna, noklājot ar līķu miljoniem ceļu nākamajam dolāra uzbrukumam.

Impērija, kuru uzbūvēja Staļins, bija savā laikmetā unikāla, un tāpēc to par neatrisināmu mīklu uzskatīja visi, kas dzīvoja ārpus Padomju Savienības, pat „brālīgās" valstis. Tas bija viduslaiku anklāvs, ar dīvainu vēsturi un likteni iekļauts sestajā daļā sauszemes divdesmitā gadsimta pasaulē. Pēc administratīvās struktūras PSRS ne ar ko neatšķīrās no senatnes despotijas ar neierobežotu valdnieka varu galvaspilsētā un satrapiem provincēs. Valsts ekonomisko pamatu, kā visur, sastādīja iegūstošā rūpniecība, kurā strādāja tikai ieslodzītie, kuru skaits 1953. gadā bija ap 12 miljoniem. GULAG-s, kā pareizi atzīmēja Solžeņicins, pēc sava „iedzīvotāju" skaita līdzinājās vidēja lieluma Eiropas valstij, nodrošinot valsti ar visiem iespējamiem izejvielu veidiem, ieskaitot arī zeltu, turklāt praktiski par brīvu. Impērijas agrāro sektoru nodrošināja daudz miljonu kolhoznieku armija, kas bija novesta zemāk par Krievijas absolūtisma veco laiku dzimtzemniekiem. Zemniekiem nebija pases, viņiem nebija tiesību aizbraukt no savām sādžām bez vietējā „muižnieka" priekšsēdētāja (pat uz tirgu) speciālas atļaujas, par savu darbu praktiski neko nesaņēma, ja neskaita slavenās „izstrādes dienas", turklāt kalpojot kā rezervei GULAG-a un armijas papildināšanai. Tā notika valsts nodrošināšana ar pārtiku un citiem lauksaimniecības produktiem, faktiski arī par brīvu.

Celtniecības darbos visos nulles un sākuma ciklos strādāja ieslodzītie, sastādot 60% no kopējā strādnieku skaita celtniecībā, pārsniedzot pat armijas būvbataljonu daļu, kas bija vēl viens vergu darba veids. Apstrādājošā rūpniecībā un transportā arī strādāja ieslodzītie, bet viņu skaits bija relatīvi mazs. Tomēr pat augstas kvalifikācijas „brīvie" strādnieki saņēma niecīgu atalgojumu, atrodoties uz izdzīvošanas robežas, turklāt riskējot par mazāko pārkāpumu nonākt dzeloņstiepļu žoga otrā pusē. Miera laikā astoņi miljoni bruņotu cilvēku dienēja bruņotajos spēkos.

Tā dzīvoja tauta, kas bija izvilkta caur bezgalīgā terora un paša briesmīgākā kara cilvēces vēsturē gaļas mašīnām.

Tātad:

12 miljoni GULAG-ā,

8 miljoni armijā,

30 miljoni kolhozos,

40 miljoni rūpniecībā…

Un visi vergi bija apmēram vienāda līmeņa. Ieslodzītos varēja nesodīti nošaut, mērdēt badā, nogalināt ar pārmērīgu darbu. Tiem nebija nekādu tiesību, un pat viņu eksistence, neskatoties uz skaitu, bija valsts noslēpums, par kuru bija aizliegts runāt pat čukstus.

Vēl vairāk čukstus bija aizliegts runāt par armiju, turklāt, ka tā ir „neuzvarama un leģendāra". Karavīriem bija vēl mazāk tiesību nekā ieslodzītajiem. Acis nepamirkšķinot varēja veikt atomsprādziena iedarbības izmēģinājumus uz dzīviem karavīriem, bet pēc tam palikušos dzīvos atstāt bez jebkādas medicīniskās palīdzības, pieprasot no viņiem parakstīties par „noslēpuma neizpaušanu". Pat mirstot no staru slimības, viņi baidījās stāstīt apjukušajiem ārstiem par to, kas ar viņiem ir noticis.

Nebija nekas sliktāks kā atgriezties no armijas kā invalīdam. Uzreiz pēc kara visi vēl labi atceras daudzmiljonu invalīdu armiju. Šķindinot daudzos ordeņus un daudzās medaļas, viņi pulcējās lielajās pilsētās ap tirgiem un stacijām, lūdzot žēlastības dāvanas vai savu iespēju robežās mēģinot ar kaut ko piepelnīties. Tie visi, galvenokārt, bija jauni vīrieši vecumā līdz 30 gadiem. Burtiski vienas dienas laikā visi viņi pazuda. Visās pilsētās notika koordinētas tvarstīšanas. Visus bez rokām un kājām sasvieda mašīnās un aizveda. Viņu bija vairāki miljoni. Kur viņi visi palika? Ne tikai runāt, bet arī domāt par to nebija vēlams. Jebkurš ģenerālis un arī maršals varēja tieši tāpat pazust, un nevienam nebija tiesību par viņu atcerēties. Ja jau kara gados armijas ģenerāli Mereckovu sita līdz nāvei un čurāja viņam uz galvas, tad arī pēc kara ar ne mazāku entuziasmu to darīja maršalam Novikovam, ģenerālim Teļeginam, maršalam Jakovļevam un daudziem citiem.

Ar zemniekiem vispār varēja darīt vienalga ko. Viņiem nepienācās ne pensijas, ne pabalsti, zaudējot darba spējas atļāva baroties no neliela piemājas dārziņa, kuru, starp citu, jebkurā brīdī varēja atņemt, māju nolīdzināt ar buldozeru, bet pašu vai nu iesēdināt, vai izmest kādā laukā nomirt. Metodika sen jau bija atstrādāta.

Ar strādniekiem, kuru kā „valdošās šķiras" vārdā veica visus noziegumus, arī neviens neceremonējās. Strādniekiem nebija nekādu līdzekļu cīņai par savām tiesībām. Tikai par vārda „streiks" izteikšanu čukstus, varēja samaksāt ar dzīvību. Darba drošība bija pirmatnējā līmenī, darba apstākļi reizēm bija kā katorgā, iekārtas vecas un nolietotas, sadzīves apstākļi vienkārši neiedomājami, tāpēc ļoti mazs strādnieku procents nodzīvoja līdz savai niecīgajai pensijai. Valsts dzīvoja neaprakstāmā trūkumā. Vīrieši novalkāja līdz galam armijas formu un vateņus, sievietes trīsdesmit gados izskatījās kā vecenes lakatos un vaļenkos. Cilvēku uzvalkā varēja uzskatīt vai nu par lielu priekšnieku, vai nu spiegu, vai arī lielu kriminālnoziedznieku. Moderni ģērbusies sieviete, ja viņa nebija kāda liela funkcionāra sieva vai mīļākā, riskēja nokļūt zonā par „klanīšanos rietumu modei".

Nedaudz labākā situācijā atradās mazskaitlīgā tehniskā inteliģence, izlaista no cietumiem un „šaraškām", apkarināta ar laureātu medaļām par projektēšanu un jaunu ieroču veidu izstrādāšanu kara laikā un tagad. Tai arī maksāja labāk, un sātīgāk baroja, izveidojot pat zinātņu kandidātiem un pulkvežiem tā saucamo limitēto preču tīklu ar daudz labāku preču izvēli, nekā parastai tautai, dodot viņiem tādā veidā sajust saldās jūtas par savu priviliģēto stāvokli un pagaidām aizmirst par savu verdzisko beztiesiskumu.

Tādā veidā, pie pašas paviršākās analīzes viegli bija saskatīt vergturu valsts primitīvo shēmu, kur visu nacionālo ienākumu piesavinājās un pēc saviem uzskatiem sadalīja pats Staļins un viņa visvarenā nomenklatūra.

Nomenklatūra no kara iznāca vēl varenāka nekā bija. Kara laikā tā uzģērba sev augstākās militārās atšķirības zīmes, kas tai deva iespēju vēl vairāk apzināties savu nozīmi valstī, kura skaitījās „jauna tipa" valsts, kaut bija tikpat arhaiska kā senā Urartu valsts. Un ja tāda valsts varēja vispār pastāvēt, tad tikai tāpēc, ka to pa visām šuvēm ir sacementējusi nomenklatūra, izmantodama milzīgo slepenpolicijas aparātu kā vienīgo izpildvaras mehānismu, pēc kara NKVD nosaukdami par MGB. Lietas būtību tas nemainīja. Politiskā slepenpolicija kontrolēja katru elpas vilcienu gigantiskajā koncentrācijas nometnē no GULAG-a nometnēm līdz Kremļa kabinetiem. Savām augšām saaugot ar nomenklatūras sirdi, slepenpolicija izstiepa savus taustekļus pa visiem kontinentiem, pakāpeniski kļūstot par nomenklatūras zobenu, vairogu un miesu.

Nomenklatūra, apkrauta ar uzpleču zeltu un augstākajiem kaujas apbalvojumiem, lieliski apzināj ās savu valdošo stāvokli iekarotajā valstī, savas iespējas un bezgalīgās perspektīvas. Tā lieliski saprata, ka boļševiku partija, kuru šī nomenklatūra pārstāvēja, jau bija saaugusi ar jēdzienu „valsts", bet pats j ēdziens „valsts" jau sen bija kļuvis par partijas sinonīmu. Tāpēc nomenklatūra kļuva neuzvarama un neiznīcināma, uzskatīdama visu valsts īpašumu, ieskaitot iedzīvotājus, kā savu, kas tai likumīgi pieder no dzimšanas.

Un tāds vadonis kā Staļins nomenklatūrai pavisam nebija vajadzīgs. Vēl vairāk, viņš tai traucēja, neļaujot izvērsties visā improvizācijas spožumā. Viņš traucēja, par cik pastāvīgi piespieda aizdomāties par personīgo drošību, par atbildību, ierobežojot apetīti un gandrīz diennakti turot darbavietu kabinetos. Šajos kabinetos jebkurā brīdī varēja ielauzties cilvēki cepurēs ar zilām malām, piekaut līdz nāvei, izvilkt aiz kāj ām pagalmā, iemest mašīnā un tajā pašā vakarā nošaut kaut kādā pagrabā. Tas viss krita uz nerviem, veicinot sapņus par jaunu, „savu" vadoni. Bet, kā zināms, sapņi paši par sevi nekad dzīvē nepiepildās. Tam vajadzīgs smags un riskants darbs.

Franču avīze „Le Monde" reiz nopublicēja karikatūru, vēloties parādīt lasītājiem Padomju Savienības pārvaldes struktūru. Karikatūrā bija attēlots Staļins, kuram no kabatām, no mundiera atlokiem, no zābaku stulmiem bija izlīduši mazi Staļini. Tā bija patiesība, bet tikai stipri vienkāršota patiesība. Mazie Staļini strauji apvienojās, izveidojot kaut ko daudz spēcīgāku, nekā „visu tautu dižais vadonis". Nomenklatūra apvienojās savā valstī ar samērā skaidrām un stingri apsargājamām robežām.

Šis process bija tik acīmredzams, ka to pat nevarēja ignorēt daudzsējumu „PSKP vēsture". „1946. gadā izstrādāja un apstiprināja VK(b)P CK amatu nomenklatūru, sausi ziņo oficiālā partijas vēsture. Darbā ar vadošajiem kadriem ieviesa plānošanu, politisko un lietišķo īpašību sistemātisku izpēti un pārbaudi, nodrošināja rezerves izveidi izvirzīšanai un stingru kārtību nomenklatūras darbinieku iecelšanai un atbrīvošanai. Paplašinājās savienoto republiku, novadu, apgabalu, pilsētu un rajonu komiteju CK amatu nomenklatūra". Par ko neziņo oficiālā vēsture, tad tas ir par nāvējošu cīņu jaunā pakāpē, kura izvērsās starp nomenklatūru un Staļinu, uzreiz, kad apklusa Otrā pasaules kara zalves. Atšķirība no iepriekšējiem cīņas posmiem bija tāda, ka nomenklatūra palika arvien varenāka, bet Staļins zaudēja savas pozīcijas, pakāpeniski iekrītot pilnīgā marasmā un kļūstot par vieglu laupījumu viņu ielenkušajiem vilkiem un šakāļiem.

Jau kara laikā nomenklatūra saņēma dažus signālus par to, ka vadonis paliek vājāks. Kad vācieši pie Ļeņingradas bija ieņēmuši Mga staciju, kas ļāva vāciešiem noslēgt aplenkuma loku ap pilsētu, visi uzskatīja, ka Vorošilova dziesmiņa ir nodziedāta. Situācijas pikantums izpaudās ne tikai viņa pārāk nemākulīgajā komandēšanā, bet arī tur, ka pēc Mga zaudēšanas Vorošilovs, no bailēm pazaudējis galvu, par to nepaziņoja Maskavai, un Staļins par kārtējo kara katastrofu uzzināja no Vācu radio ziņojuma. Pats Vorošilovs bija pārliecināts, ka viņu nošaus vai pārvērtīs nometņu putekļos, kas pēc kara laika likumiem būtu pilnīgi pamatoti. Visas Rietumu frontes vadības ar ģenerāli Pavlovu priekšgalā nošaušana visiem vēl bija svaigā atmiņā. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Vorošilovs tika sveikā ar vieglu izbīli.

Nomenklatūra šo apstākli atzīmēja kā savas absolūtās bezatbildības pirmo soli, kas arī bija tās pats gaišākais sapnis.

Vēl izteiktāki bija notikumi ar Ždanovu. Uz Staļina galda pastāvīgi gūlās dokumenti, kas atmaskoja viņa tuvāko satrapu visos nāves grēkos. Alkoholiķis, dzer no rīta līdz vakaram, ne ar kādām lietām nenodarbojas. Nodevējs. Risināja sarunas ar vāciešiem par pilsētas atdošanu. Noskaņoja pret Staļinu visu Ļeņingradas partorganizāciju, sapņojot atdalīt Ļeņingradas apgabalu no PSRS, uz apgabala bāzes izveidojot patstāvīgu valsti un kļūt par tās vadoni. Lai šo plānu izpildītu Ļeņingradā uz katru biedra Staļina portretu bija izlikti četri Ždanova portreti. Zaglis. Vēl Baltijas pievienošanas gados viņš piesavinājās un pārsūtīja uz rietumu (skandināvu) bankām ap 400 tūkstošus sterliņu mārciņu. Ļeņingradas blokādes laikā viņa speciāli izveidota komanda pārmeklēja tukšās mājas, savācot Smoļnija pagrabos visu, kam bija kaut kāda vērtība, nesmādējot pat laulības gredzenus, kas novilkti no pirkstiem no bada mirušām večiņām. Pašlaik norādītās vērtības apmēram 7 miljonu rubļu vērtībā glabājas slēptuvēs trijās vasarnīcās un pie dažiem uzticamiem cilvēkiem.

Vadonis klusēja, neveicot nekādus pasākumus. Tiesa, pēc pēkšņās Ždanova nāves, kas bija apaugusi ar leģendām tieši tāpēc, ka daudziem šī informācija bija zināma, aizgājēja vasarnīcās un medību namiņos rakņājās kaut kādas komisijas, kaut kas tika izvests slēgtās armijas kravas mašīnās, bet slavenās „Ļeņingradas lietas" laikā, kad nošāva Ždanova visu bijušo komandu, bez citām apsūdzībām, visiem uzstādīja apsūdzību „morālā pagrimumā ar mērķi personīgi iedzīvoties". Tiesas sēdē demonstrēja zelta monētas, briljantus, juvelierizstrādājumus un vecus ordeņus. Tādā veidā arī atbildība bija rūpīgi salikta pa hierarhijas pakāpēm, tāpat arī kā visa dzīve valstī. To, ko varēja piedot Ždanovam, nepiedeva zemāka līmeņa nomenklatūrai. Bet tieši to tas neapmierināja.

Staļinam bija pilnīgi skaidrs, ka nomenklatūra, līdzīgi kā pagrīdes miljonārs Koreiko, ar baudu gaida labākus laikus, savlaicīgi, kopā ar savas varas konsolidāciju, uzkrājot materiālās bagātības, lai gremdētos valdošās šķiras īstā augstmaņu dzīvē, kurai bija neierobežotas iespējas un bezgalīgas pretenzijas. Un, protams, bija saprotams, ka visi ar cerību gaida to brīdi, kad uz visiem laikiem aizvērsies visu tautu vadoņa tīģeracis. Staļins saprotot, ka viņu var nogalināt jebkurā brīdī, reizēm bija neizlēmīgs, kas reizēm mainījās ar neprāta lēkmēm, nedodot iespēju izstrādāt precīzu un efektīvu pretošanās stratēģiju.

Staļiniskā nomenklatūra, jau smokot un nīkstot tajās robežās, kurās to iedzina niknais un asinskārais vadonis, bija tomēr tīri staļiniska. Plosīta mūžīgām intrigām un savstarpējām denunciācijām, tā pati piedāvāja Staļinam lieliskas iespējas uzvarēt šajā jaunajā cīņas posmā. Un varbūt, ja vadonis būtu jaunāks, viņš no jauna, ja arī neuzvarētu, tad vismaz nezaudētu, kā tas notika 1937. gadā. Tomēr Staļins jau bija pārāk vecs un bija zaudējis nepārspētā partejisko intrigu meistara savu agrāko spīdumu.

Bet denunciācijas turpināja pienākt.

Molotovs. Vēl 1939. gadā būdams Vācijā, saņēma lielu kukuli no hitleriskās valdības, kuru noguldīja Šveices bankas slepenā kontā. Kara laikā vairākkārt saņēma lielus kukuļus no sabiedrotajiem, kurus izvietoja vairākās ASV un Anglijas bankās. Caur savu sievu bija saistīts ar visvarenajām ebreju finanšu aprindām, kuras arī viņu savervēja brauciena laikā ar vilcienu no Ņujorkas uz Vašingtonu. Molotovs apņēmās „izmainīt" pastāvošo PSRS sabiedrisko iekārtu pasaules kapitāla labā.

Berija. Vēl jaunībā, mežonīgo konfiskāciju un sarkanā terora laikā, salaupīja neskaitāmas bagātības, kuras tad pat pārsūtīja uz ārzemēm. Viņa tieksme uz greznību un dārglietām ar laiku ne tikai apdzisa, bet kļuva vēl izteiktāka. Terora laikā, pēc Ježova likvidēšanas nostājās NKVD priekšgalā un nekontrolēti sev piesavinājās miljonu upuru konfiscētās mantas, nesmādējot saņemt par to naudu caur komisijas veikalu tīklu. Berija pastāvīgi uzturēja izejas uz ārzemēm un pastāvīgus sakarus ar pretinieku. Viņš spēja konvertēt uz slepeniem kontiem Šveices bankā un Zviedrijas karaliskajā bankā lielas vērtības rietumu valūtā. 1951. gadā Suhumi Berijam bija slepena tikšanās ar angļu izlūkdienesta rezidentu, kurā caurspīdīgi deva mājienus par drīzām izmaiņām Padomju Savienībā un pilnīgu vadības nomaiņu.

Un tālāk straumēm seko līdzīgas denunciācijas: Bulgaņins, Maļenkovs, Mikojans, Hruščovs, Vorošilovs, Višinskis… Tas ir augstākais ešelons. Bet nedaudz zemāk notiek kaut kas pilnīgi neiedomājams.

„Pilnīgi slepeni.

VK(b)P CK partijas kontrole komisija.

Valstiski svarīga. Īpašā mape.

1948.  gada 26. jūnijā 01:30 Vitenbergas (padomju okupācijas zonā Vācijā) dzelzceļa stacijā tika padots padomju militārais ešelons № B-640-07 ar uzdevumu iekraut un izvest uz PSRS tehniskās iekārtas saskaņā ar līgumu par pēckara reparācijām. Ešelonam piekabināja specvagonu, kuru apsargāja „Smerš" virsnieki, kurus komandēja no Maskavas nozīmētais apakšpulkvedis Stepanovs Ivans Gerasimovičs. Saskaņā ar slepeno pavadzīmi, kura atradās pie apakšpulkveža Stepanova, specvagonā iekrāva trofeju lietas no nacistu partijas un gestapo vietējā arhīva. Tomēr mums izdevās iegūt neapgāžamus pierādījumus tam, ka vagonā iekrāva 45 (četrdesmit piecas) aizcinkotas kastes ar dārgmetālu izstrādājumiem, zelta lūžņiem, monētām, zelta un platīna lietņiem nenorādot saņēmēja adresi PSRS.

Ešelonam bija jābrauc pa parasto maršrutu caur Varšavu un Brestu, tālāk, uz Maskavu. 29. jūlijā plkst. 2 naktī ešelons pienāca Brestas stacijā, kur to pārbaudīja stacijas komandants robežapsardzes karaspēka majors Suhorukovs. Noskaidrojās, ka specvagons ir pazudis kopā ar apsardzi. Ešelona maršruta pārbaude pa stacijām parādīja, ka norādītais vagons jau nebija pirms Polijas robežas šķērsošanas stacijā Frankfurtē pie Oderas. Visi mēģinājumi sīkāk noskaidrot specvagona pazušanu nedeva nekādus rezultātus, tā kā orgāni nesadarbojas apstākļu izmeklēšanā."

Apakšā Škirjatova ķeburainais paraksts, vēl zemāk Staļina rezolūcija: „Ko nozīmē nesadarbojas?!! Biedri Abakumov! Arestēt Stepanovu un ziņot!"

„Atbilde jūsu 1948. gada 14. septembra izejošajam ziņojumam № 1884-48B.

Slepeni. VK(b)P CKK b. Škirjatovam.

Apakšpulkvedis Stepanovs Ivans Gerasimovičs neskaitās Ministrijas personāla sastāvā."

„Pilnīgi slepeni. Valsts Drošības Ministrija.

Valstiski svarīgi.

1949. gadā 15. maijā

VK(b)P CK Politbiroja loceklim, PSRS maršalam (tā tekstā I. B.) b. L. P. Berijam

Šā gada februārī VK(b)P CK Starptautiskā nodaļa caur CK Lietu pārvaldi, izmantojot nelegālo aģentūru, zem izdomātiem uzvārdiem-pseidonīmiem ir atvērusi lielus kontus Šveices bankās. Depozītu atvēršanai izmantots zelts, dārgakmeņi un platīns, kas izvesti no PSRS, Vācijas un Čehoslovākijas ar speciāli nozīmētām kravām un paredzēti kā bezatlīdzības palīdzība Austrumeiropas komunistiskām partijām. Noskaidroti kontu īpašnieku uzvārdi-pseidonīmi.

Kļimovs Vladlens Nikolajevičs 800 tūkst. Šveices franku.

Nikolajevs Ivans Fjodorovičs 500 tūkst. Šveices franku.

(Un tālāk vēl septiņi viltoti uzvārdi). Pārbaudē atklāj ās, ka visas uzskaitītās personas ir VK(b)P CK CKK darbinieki.

Kļimovs Vladlens Nikolajevičs ir biedra Škirjatova Matveja Fjodoroviča pseidonīms." Paraksts: V. Dekanozovs. Berijas piezīme: „Ziņot politbirojam".

Kas notika tālāk, nav zināms, tomēr pilnīgi acīm redzami, ka partija un valsts drošības iestādes nevienu reizi vien apmainījās ar spēkavīra triecieniem, ar vienādu sajūsmu zogot visu, kas nav piesiets. Un turklāt viens otru „iegāza" bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, apelējot pie Staļina ar pašām patiesākajām sašutuma jūtām, tā uzsverot savu nevainojamo godīgumu.

Bet lieta bija pavisam savādāka. Drošības orgāni aizmirsuši par to, ka viņi ir tikai VK(b)P kaujas grupa, negaidīti nostāj ās tiešā opozīcijā savai partijai, nekaunīgi demonstrējot pilnīgu neatkarību un vēlēšanos rīkoties pilnīgi patstāvīgi. Veidojās iespaids, ka PSRS, kur visa politiskā sistēma pamatojās uz vienpartijas sistēmu, negaidīti izveidojās divas politiskās partijas, abas stipri kreisi noskaņotas un viena pret otru demonstrē naidīgumu. Likās, ka daudz dinamiskākiem un labāk organizētiem drošības orgāniem bija labas izredzes dabūt partiju apakšā zem sevis, bet pēc tam to pilnīgi iznīcināt, vai arī izšķīdināt sevī. Čekistiem nesagādāja grūtības sagūstīt kādu rajona partijas sekretāru, izpurināt tam no seifa ārzemju valūtu, vai arī ko interesantāku, aizvest pie sevis, izsist jebkādas liecības, un noliekot šīs liecības Staļinam uz galda, dot konkurentiem jaunu iznīcinošu triecienu. Divi spēcīgi klani, partijas un čekistu nomenklatūras atklāti cīnījās par neierobežotu varu valstī, un visu, ko vien var, drudžaini pārsūtot uz rietumiem un pārvēršot valūtā, lai nodrošinātos sakāves gadījumā.

Runā, ka Staļins kara laikā pieļāva tikai divas kļūdas: parādīja savai nomenklatūrai Eiropu un parādīja Eiropai savu nomenklatūru. Eiropa šausmās metās sāņus, bet nomenklatūra pretēji, ātri sajūtot izdevīgumu un apzinoties, kādā melnā ķermenī visus šos gadus turēja mīļais vadonis, sāka tiekties uz rietumiem, patstāvīgi cērtot pirmos caurumus Dzelzs priekškarā, kurš jau šķobīj ās un vibrēja zem dolāra spiediena no otras puses. Alkatīgā un pērkamā partokrātija, kas bija izlaupījusi bagātāko valsti un sev piesavinājusies iznīcinātās tautas katorgas darba augļus, rāvās uz daudz augstākām greznības virsotnēm. Tai jau bija šauri uz viens sestās daļas sauszemes. Tā gribēja pavadīt laiku Francijas Rivjērā, Itālijas pludmalēs, Maiami kūrortos, greznās villās un hoteļos zem daudzkrāsainām reklāmām un Vidusjūras vētras maigā trokšņa. Tā gribēja rietumu apkalpošanu un rietumu komfortu, kurš arī rietumos ne visiem ir pieejams, tāpēc arī kļuva vēl vairāk kārots un pievilcīgāks. Tāpēc partokrātija alkatīgi skatījās uz 12 tūkst. tonnām zelta, kas bija PSRS zelta rezerves[39], kuras staļins bija uzkrājis ziedojot miljoniem ieslodzīto dzīvības un kuras bija paredzēta viņa globālo plānu īstenošanai.

Jā, šis zelts pieder valstij. Bet vai tad partija un valsts nav viens un tas pats? Tātad tas ir partijas zelts, un tikai partija drīkst ar to izrīkoties. Tā kāri raudzījās uz valsts bagātajām dzīlēm, kas pārpildītas ar rietumos tik augstu vērtēto naftu un citām vērtīgām izejvielām, domās pārskaitot tās dolāros un sterliņu mārciņās. Jau noformētajā „Aizspogulijā" valstī, kur visa PSRS skaitījās nekas vairāk, kā lētākais darbaspēka avots pasaulē un lēta lielgabalu gaļa, nomenklatūra patiešām sāka uzskatīt visas nacionālās bagātības, ieskaitot iedzīvotājus, par savu privātīpašumu. Par to arī notika cīņa. Var bez pārspīlējuma uzskatīt, ka tad, kad nomenklatūra noformējās par valsti, tad tajā tāpat kā jebkurā jaunā valstī uzliesmoja pilsoņu karš par varu un tiesībām rīkoties ar bagātībām.

Daudzi uzskata, ka Staļins pats iekūra pilsoņu karu nomenklatūrā, gatavojot tai kārtējo parauggrautiņu. Visdrīzāk tas tā arī ir, tomēr vadonis šajā reizē stipri pārvērtēja savus spēkus, gatavojot kārtējo slaktiņu pēc vecās 1937. gada shēmas. Tādās lietās atkārtoties ir nāvīgi bīstami. Nomenklatūra vadoņa plānā ienesas oriģinālu jaunumu, kāds agrāk netika izmantots. Valstij pārklājās antisemītisma melnais dūmu aizsegs, uz kādu laiku aizsedzot kaujas lauku. Kad aizsegs izkliedējās, Staļins jau bija miris, valsts drošības dienests sagrauts, tā vadība ar Beriju priekšgalā cietsirdīgi nošauta, bet partija, līdzīgi pasaku varonim, izleca no vārošā katla vēl spēcīgāka un jaunāka, demonstratīvi atmetot savu veco nosaukumu VK(b)P un izdomājot sev jaunu PSKP[40].

Atvelkot elpu pēc tik smagas uzvaras gandrīz divdesmit gadu ilgā karā, partijas nomenklatūra sāka gatavoties jaunai dzīvei, par kuru sapņoja visus pēdējos gadus. Jaunajam partijas un valsts vadītāja postenim tika izvirzīts vismazsvarīgākais, bailīgākais un vispiekāpīgākais no visiem bijušajiem staļiniskā politbiroja locekļiem Ņikita Hruščovs, kuru nomenklatūra redzēja kā vienkāršu marioneti, kas pilnībā tai pakļautos. Tas bija tas pats Hruščovs, kurš pēc Staļina pavēles, nosvīdis un smagi elsojot, dejoja hopaku Politbiroja apspriedēs, un visi smējās un taktī plaudēja. Staļins smēj ās līdz asarām.

Tomēr neattaisnojās cerība, ka Hruščovs tikpat paklausīgi dejos arī pēc nomenklatūras stabules. Izjūtot neierobežotās varas garšu, balstoties uz armiju, Hruščovs ne tikai nepiepildīja nomenklatūras rozā sapņus, bet arī mēģināja vēl vairāk ierobežot tās tiesības. Tomēr viņš paveica galveno, ko no viņa gaidīja nomenklatūra. No šī brīža tika noslēgts „svētais" līgums, kas garantēja „Aizspogulijas" pilsoņu personisko drošību un brīvību, viņu faktisko netiesājamību likuma priekšā, atverot ceļu tai visatļautībai, uz kuru tā arī tiecās nomenklatūra. Un jāatzīmē, ka šis līgums nekad un ne pie kādiem apstākļiem netika pārkāpts līdz pat 1991. gada augustam, kad daži augstākie nomenklatūras darbinieki nonāca cietumā, dodot pārējiem iespēju izšķīst.

Pašas odiozākās Staļina laika figūras bez lieka trokšņa tika aizsūtītas pensijā (vai arī ar nelielu troksni, kā Molotovs, Maļenkovs un Kaganovičs), turpinot izmantot sava bijušā stāvokļa visus labumus un privilēģijas. Pat atklātībai nodotie murgainie Staļina noziegumi neatspoguļojās uz mirušā diktatora ģimenes statusu, kura turpināja skaitīties CK nomenklatūrā un izmantoja visus no tā izrietošos labumus. Izņēmums bija tikai Staļina dēls Vasilijs. 25 gadu vecumā kļūdams par ģenerāli, no bērnības dzīvodams pielīdēju un rokaspuišu vidē, viņš tiešām sevi iedomājās kā kroņprinci un tā arī uzvedās. Nokļūdams valsts apvērsuma svelmē, viņš atklāti runāja par sava tēva slepkavību, nosaucot jaunos vadoņus par varas uzurpatoriem. Pēc Vasilija Staļina domām, pēc tēva nāves vara būtu jānodod viņam veco dinastijas tradīciju stilā. Vasilijs visiem bija tā apnicis ar savu klaigāšanu, ka bija spiesti viņu arestēt un piespriest viņam 8 gadus, apsūdzot nepatiesā denunciācijā par aviācijas maršalu Novikovu. Tomēr, drīz vien Vasiliju Staļinu izlaida, noformēja ģenerāļa pensiju un piešķīra dzīvokli Kazaņā, kur pēc pusgada viņu atrada mirušu savā gultā. Acīmredzot viņš turpināja runāt daudz lieka.

Staļina meita Svetlana, atceroties brāļa likteni, izvēlējās bēgt uz ārzemēm, kur publiski telekameru priekšā sadedzināja padomju pasi, un pārcēlās dzīvot uz Savienotajām Valstīm. Viņa sameklēja un attiesāja Staļina kontu Šveices bankā, sarakstīja vairākas grāmatas, spoži attēlojot sava tētuka un visas komunistiskās sistēmas zvērīgumu, pazaudēja visu biržas operācijās un negaidīti atgriezās PSRS. Kaut tajā brīdī nometnēs sēdēja ne mazums cilvēku par viņas grāmatu lasīšanu un izplatīšanu, Svetlana tika uzņemta kā princese: nekavējoties saņēma personālo pensiju, dzīvokli, mašīnu ar šoferi un pārējo. „Aizspogulijas" pilsonis visas savas tiesības saņem uz mūžu, un pilsonība nekad netiek atņemta. Tomēr pat priviliģētā dzīve PSRS nebija salīdzināma ar pieticīgo dzīvi ASV, pie kuras Svetlana jau bija pieradusi. Tikpat negaidīti viņa aizbrauca atpakaļ. Neviens šķēršļus nelika. Princese var darīt kā grib. Tieši par to arī sapņoja nomenklatūra, likvidēdama tēvu…

Bet arī Hruščovs neattaisnoja uz viņu liktās cerības. Atlaižot mājās un daļēji reabilitējot miljoniem Staļina nometnēs ieslodzītos, publiski visai pasaulei paziņojot par Staļina noziegumiem pret nomenklatūru un par atgriešanos pie vecām, labām partijas dzīves ļeņiniskajām normām, Hruščovs, no savas puses mēģināja nomenklatūrai uzmest savus iemauktus, bez žēlastības atstādinot, pārvietojot un tuvinot visu līmeņu vadītājus un no jauna radot „Aizspogulijā" nervozu atmosfēru. Viņam nebija pieredzes ne ārpolitikā, ne iekšpolitikā, viņš gandrīz izraisīja trešo pasaules karu, izprovocēja Karību krīzi, sašķēla vispasaules komunistisko impēriju, sastrīdējās ar Mao Cze Dunu, izmeta Staļinu no mauzoleja un, visbeidzot piedraudēja nomenklatūrai, ka slēgs visus speciālās sadales veikalus un pārcels visu „Aizspoguliju" uz vispārējo apkalpošanu caur parasto tirdzniecības tīklu.

Satracinātā nomenklatūra jau 1958. gadā mēģināja nomest tādu brašu vadītāju, kad Hruščovu glāba tikai maršala Žukova uzticība, kura autoritāte bija neapstrīdama vēl pēc neatlabušā valsts drošības dienesta 1954. gada sagrāves. Pie viena noskaidrojās, ka valsts kuģis, kura kurtuves vairs nesaņēma kā degvielu jaunus miljonu upurus, vēl brauc pēc inerces, draudot drīz vien apstāties. Draudēja apstāties šahtas un atradnes, jo tām atņēma bezmaksas darbaspēku. Beidzot saņēmuši pases, no laukiem aizbēga kolhoznieki, pārpildot pilsētas un noliekot valsts lauksaimniecību uz katastrofas robežas.

Visi gaidīja kaut kādu izlēmīgu rīcību, bet saņēma neaizmirstamu pēc sava cinisma Hruščova slaveno partijas programmu, kura atvērās ar vārdiem: „Tagadējā padomju cilvēku paaudze dzīvos komunismā!", kuru solīja pilnībā uzcelt līdz 1980. gadam. Pēc tam sekojošās katastrofiskās neražas piespieda Hruščovu sākt tērēt Staļina uzkrāto zeltu amerikāņu graudu iepirkšanai, to pašu zeltu, pēc kura nomenklatūra stiepa savas alkatīgās ķepas.

Hruščovs pats aizbrauca uz Ameriku, no kurienes atgriezās satriekts, sacīdams Mikojanam: „Viņi jau ir uzcēluši komunismu". Mikojans, kurš uzskatīja, ka savā milzīgajā muižā sen ir uzcēlis komunismu, nebija pārāk pārsteigts un tikai aizbraucis uz Ameriku, pārliecināj ās, ka dzīvo vidēja amerikāņu fermera līmenī. Tas nomāca, piespiežot drudžaini domāt par valūtas pelnīšanu, jo apgrieztā Hruščova rubļa impotence bija pamanāma pat pēcstaļiniskās nomenklatūras augstākajā līmenī.

Nomenklatūras noskaņojums nebija labāks. Gadiem mānot tautu, tā pirmo reizi sajuta, ka ari bija apmānīta. Saņēmusi iespēju bez ierobežojumiem izbraukt uz ārzemēm, nomenklatūra uzreiz pazaudēja pēdējās marksisma-ļeņinisma vīģes lapas, kuras vēl piesedza tās alkatīgo būtību un sāka atklāti aplīmēties ar dolāriem.

Par lielu izbrīnu lielo pilsētu iedzīvotājiem, 60.-to gadu sākumā parādījās veikalu tīkls „Berjozka", kas tirgoja deficīta un ārzemju preces par cieto rietumu valūtu. Vēl vairāk izbrīnīja tas, ka pie pilnīgi precīzas Savienoto Valstu un to sabiedroto kā potenciālo pretinieku nākamajā karā un reālo pretinieku aukstajā karā ideoloģiskās definīcijas, veikali „Berjozka" atklāti tirgojās par potenciālā pretinieka naudu. Tiem, kas spēja saskatīt, tas nozīmēja okupācijas sākumu.

Lielas dolāru vienības jau izlauzās caur „Dzelzs aizkaru" un izklīda pa valsti, uzspridzinot jau tā nīkuļojošo ekonomiku un, kas ir pats galvenais, ārdot faktiski jau mirušas ideoloģijas līķi.

„Slepeni.

PSKP CK Lietu Pārvalde

1963. g. 27. janv. Republiku kompartiju CK, novadu un apgabalu partijas komitejām.

Par valūtas līdzekļu izlietošanu, kas iegūti realizējot preces caur veikalu tīklu „Berjozka".

Saskaņā ar 1962. gada 10. nov. PSKP CK lēmumu, ārzemju valūtas līdzekļi, kas iegūti realizējot paaugstināta pieprasījuma preces caur tirdzniecības tīklu „Berjozka", sadalās sekojoši:

1.    50% no iegūtās naudas tiek pārskaitīta PSKP CK Lietu pārvaldes rīcībā pēc obligātās ikmēneša PSKP CK finanšu komisijas pārbaudes.

2.    Atlikušie 50% paliek PSKP novadu un apgabalu partijas komiteju rīcībā, kuras tos izmanto saskaņā ar apstiprinātas formas ikmēneša atskaiti.

Piezīme: Caur tirdzniecības tīklu „Berjozka" iegūtos valūtas līdzekļus PSKP CK rekomendē izmantot sekojoši:

1.  30% apgabala (novada) prioritāro rūpniecības nozaru attīstībai.

2.  40% apgabala (novada) valūtas fonda izveidei kopējā rezerves fondā.

3.    30% prēmiju fonda izveidošanai, kas paredz daļu izmaksāt darba algās (skatīt 1. pielikumu) vadošajiem partijas komiteju darbiniekiem (ieskaitot rajonu komiteju sekretārus) ar diferenciāciju pēc ieņemamā amata; vienreizējas prēmijas braucieniem uz ārzemēm; un pēc apgabala (novada) pirmā sekretāra ieskatiem ar obligātu ikmēneša atskaiti".

Hruščova piezīme:

„Vai prēmijām 30% nav par daudz?"

Cipars tika nosvītrots un pārlabots uz 10, un pēc tam uz 15%. Acīmredzot bija „asa", partejiski principiāla domu apmaiņa.

Dolāri satrauca valsti. Straujam ārzemju tūristu skaita pieaugumam bija nepieciešams tikpat straujš VDK[41] un ar to saistīto organizāciju darbinieku skaits, jo nedrīkstēja nevienu ārzemnieku PSRS teritorijā atstāt bez pieskatīšanas. Tomēr spēkus uzņemošā VDK nebija spējīga kontrolēt pat lielās pilsētas, nemaz nerunājot par visu valsti.

Rezultātā, valūtas iegādē iekļāvās valstī pastāvošā režīma galvenais ienaidnieks sava tauta, kas neliela iekšpolitiskā atkušņa rezultātā sajuta sev pilnīgu brīvību. Tā bija bīstama ilūzija, no kuras iedzīvotājus vajadzēja ātri atradināt. Tiešām, tā bija ilūzija. Tautai tāpat kā agrāk nebija nekādu tiesību un dzīvoja pilnīgā partejiskās-policejiskās patvaļas varā. Dzeloņdrāšu žogi gar robežu droši atdalīja to no ārpasaules, pasu sistēma piestiprināja pie dzīves vietas, reālais dzīves līmenis, kaut arī nedaudz pieaudzis no Staļina laikiem, bija šausmīgi zems, bet tas, ka nomenklatūra sāka pastāvīgi vizināties uz rietumiem, vēl vairāk pasliktināja vienkāršo cilvēku stāvokli. Nomenklatūra ieraudzījusi rietumvalstu reālo dzīvi, pirmām kārtām, šausminājās, ka tas kļūs zināms valsts iedzīvotājiem un veltīja lielas pūles, lai aplaupītās tautas plašās masas nekādā veidā neiegūtu informāciju par dzīvi ārzemēs. Staļina laikā iesāktais lielais informācijas karš turpinājās, kad par rietumu radiostaciju klausīšanos deva 10 gadus nometnēs, pieņemot jaunas, dažreiz samērā pat dīvainas formas.

Jebkuras tautas protesta izpausmes formas tika apspiestas visnežēlīgākajā veidā. Cietsirdīgi tika apšautas strādnieku demonstrācijas Novočerkaskā, Vorkutā, Tbilisi un daudzās citās pilsētās, ar neticamu vieglumu tika piespriesti nāves spriedumi par jebkādām darbībām, kurās kaut nedaudz varēja saskatīt vēlēšanos gāzt vardarbīgā veidā pastāvošo režīmu. Ar tanku kāpurķēdēm tika apspiestas tautas sacelšanās Ungārijā, Vācijā un Polijā… Un pēkšņi noskaidrojās, ka tā pati tauta, ar kuru boļševiki mocījās no 1917. gada, atradinot no cilvēciskas dzīves, apmuļķojot to, iznīcinot miljonus, tomēr nav zaudējusi cilvēciskas dzīves garšu un pastāvīgi uz to tiecas. Arī uz dolāriem.

Vairumā sāka parādīties cilvēki, galvenokārt jaunieši, kurus prese uzreiz nokristīja par farcovščikiem" un „valutčikiem". Bezbailīgi izejot uz nesankcionētiem kontaktiem ar rietumu tūristiem, ignorējot iespējamo risku tikt apsūdzētiem spiegošanā, kas bija visvienkāršākais, šie komunistu nebeidzamā kara ar savu tautu nezināmie flibusteri pirmie sāka izplatīt valstī rietumu ideoloģiju valūtas un ārzemju plaša patēriņa preču veidā. Viņiem pieteica nesaudzīgu karu. „Intūrista" gidi, kuri sen jau bija pārvērsti par drošības dienesta filiāli, izbrīnīto ārzemju tūristu priekšā bezbailīgi metās tuvcīņā pret farcovščikiem, mēģinot tos sasiet un nogādāt milicijā. Izraisījās stihiski kautiņi, dažreiz ar traģiskām beigām. Pēc viena no tādiem incidentiem tika arestēts, izvilkts caur paraug tiesas procesu un nošauts divdesmitgadīgais Igors Kuzmins.

Vēl lielāku sabiedrības rezonansi izraisīja pirmais „valūtas" tiesas process, kurš iegāja vēsturē kā „Rokotova un Faibiščenko" process. Šos divus jaunos cilvēkus (pirmajam bija ap četrdesmit, otram divdesmit pieci) arestēja par dolāru uzpirkšanu no tūristiem. Būdami samērā izcili sava amata meistari, Rokotovs un Faibiščenko divu gadu laikā nopelnīja ap 300 tūkst. dolāru un pusotra miljona padomju rubļu, pastāvīgi palielinot savu bagātību ar pārdomātu apgrozījumu. Tajā brīdī, kad abus arestēja, KPSFR Kriminālkodeksa attiecīgais pants par nelikumīgām valūtas operācijām paredzēja tikai 5 gadus ieslodzījumā. Šis pants bija palicis mantojumā no Staļina laikiem, kad neviens, izņemot augstākos nomenklatūras pārstāvjus, nevarēja pat iedomāties nodarboties ar tamlīdzīgu rūpalu, bet nomenklatūra nolēma katram gadījumam nodrošināt sevi. Tomēr šoreiz nomenklatūras sašutumam nebija robežu. Satrauca pavisam vienkāršā metodika, pēc kuras arestētie pelnīja savus dolārus, piespiežot ar šausmām domāt, ka tā vienkārši visa padomju tauta pārtrauks strādāt partijas labā un sāks strādāt sev ar neiedomājamu efektivitāti. Materiālā neatkarība vienmēr ir arī politiskā neatkarība, par ko vienmēr brīdināja vēl Iļjičs savos ģeniālajos rakstos par labības monopolu. Tautai jāsaņem sava maizes deva tikai no partijas rokām un jābučo šī roka par to, ka tā neļauj nomirt badā.

Kaut arī padomju justīcija atzina, ka „likums nedarbojas ar atpakaļejošu datumu", un arestētajiem kā apsūdzība tika uzrādīts pants, kas paredzēja brīvības atņemšanu uz 5 gadiem. Izmeklēšanas kulminācijā pants sākumā tika izmainīts uz 8 gadiem, bet pēc tam uz 15 gadiem un divas reizes no jauna tika uzrādīts arestētajiem. Bet arī to uzskatīja par nepietiekamu. Kad izmeklēšana gāja uz beigām, pantu no jauna pārtaisīja. Tagad par to draudēja nošaušana, un abus nelaimīgos vīriešus nošāva. Tāda visatļautība, lai arī no kāda redzes viedokļa uz to skatītos, notika Hruščova atkušņa laikā, lieliski demonstrējot Kremlī notiekošos procesus.

Viens pēc otra sāka birt Augstākās Padomes štancētie jaunie likumi „Kriminālatbildība par nelikumīgām valūtas operācijām", „Atbildība par sīkām valūtas operācijām", „Atbildības palielināšana par nelikumīgu valūtas glabāšanu". Tādā veidā likumīga valūtas glabāšana bija tikai nomenklatūras rokās. Kaut arī visos šajos likumos kaut kas bija teikts par „nelikumīgām operācijām", tomēr tie nonāca pie vienkārša aizlieguma personām glabāt ārzemju valūtu. Pie jebkurām kratīšanām atrastā valūta kotēj ās daudz augstāk, nekā dažādi spiegu atribūti kā šifri un radiostacijas, uzsverot noziedznieka rūdījumu. Tā nekavējoties bija jākonfiscē, kā likums, kopā ar visu pārējo mantību. Piemēram, parasts iedzīvotājs, saņēmis no kāda radinieka vēstulē 10 dolārus un ar šo naudu riskēdams iekļūt „Berjozkā", uzreiz tur tika aizturēts, par cik bija vienkārši smieklīgi atšķirt padomju pavalstnieku no ārzemnieka, naudu konfiscēja sastādot protokolu, par kriminālo faktu ziņoja uz neveiksminieka darbavietu, un viņš pats, ja beigās viņu atlaida māj ās, no sirds priecājās, ka lēti ticis cauri.

Lai beigās visu noliktu pa savām vietām, tajos pašos gados tika pieņemts slavenais likums „Par cīņu pret liekēžiem", par kādiem tika pasludināti visi valsts pilsoņi, kuri nevēlējās strādāt valsts labā un kurus par to sauca pie kriminālatbildības. Šo likumu varētu uzskatīt par padomju jurisprudences pērli, ieliekot nomenklatūras rokās legālas iespējas izrēķināties ar visām nevēlamajām personām.

Pietiek atcerēties, ka viens no pirmajiem, kam trāpījās šis likums, bija dzejnieks Josifs Brodskis, nākamais Nobela prēmijas laureāts literatūrā, kura dzeja nepatika rajona partijas instruktoram. Tālāk nevēlamo padzina no darba, nekur nepieņēma, bet pēc tam pasludināja par liekēdi un uz „likumīga" pamata nosūtīja uz cietumu, vai izsūtījumā. Tajā pašā laikā laukos postīja zemnieku privātās siltumnīcas, no jauna atņēma lopus un pat Staļina atļautos piemājas dārziņus, apsējot visus valsts plašumus ar kukurūzu, jo tieši šo kultūru Hruščovs uzskatīja par Savienoto Valstu varenības pamatu. Ņikita Hruščovs, kurš nekad nekaunējās, bet tieši pretēji, visādi ar lepnumu uzsvēra savu piecu klašu izglītību, neapmierinātās nomenklatūras uzmests augšā, izrādīj ās galīgi nepiemērots cilvēks valsts vadītāja postenim. Staļins viņu turēja otršķirīgās lomās, un nelaida tuvu lielajai politikai, gan ārpolitikai, gan iekšpolitikai. Tāpēc, nonākdams pašā partijas un valsts piramīdas virsotnē, Hruščovs uzvedās tā, kā Alise brīnumzemē: pastāvīgi brīnījās un vīlās. Viņa mēģinājumi kaut ko izmainīt vai salauzt Staļina impērijā noveda pie haosa, finanšu jucekļa, un beigās nebija iespējams noskaidrot, kas notiek valstī, un kāda ir tās vieta mūsdienu pasaulē.

Nomenklatūra, attapusies no baiļu infekcijas pirmajos pēcstaļina gados, turpināja ar vienu roku turēt tautu aiz rīkles, ar otru sāka drudžaini izlaupīt valsti, azartā aizmirstot jebkādu pieklājību un piesardzību. Ņikita Hruščovs skaļi lamājās ar „mātes vārdiem" savā kabinetā, lasot pilnīgi slepenus ziņojumus par saviem līdzgaitniekiem.

Divu gadu laikā bez pēdām pazuda valūtas ieņēmumi no naftas eksporta. Noskaidrojās, ka nauda uz fiktīvu personu vārdiem noguldīta rietumu banku tekošajos kontos. Visas pēdas ved uz Kremli, pie genseka tuvākajiem darbiniekiem. Tomēr līgums, kas noslēgts pie Staļina un Berijas kapa, padara šos cilvēkus netiesājamus. Nafta tas ir piliens jūrā. Šie cilvēki jau uzskata visu valsts īpašumu kā savu privāto un pārliecināt viņus ar vārdiem vairs nav iespējams.

„Pārliecināsim ar darbiem!" satrakojies rūca Hruščevs. Sākas arestu vilnis, tomēr uzreiz noskaidroja, ka par upuriem ir kļuvuši „pārmijnieki" glavkomu, trestu, ministriju priekšnieku vietnieki. Prasmīgi diriģenti veikli novirza arestēto liecības vajadzīgajā gultnē, bet iemauktu dzelžus sakodušais Hruščevs, ātri viņiem atraisa mēles, ieviešot jaunu likumu ar nāvessodu par izlaupīšanu un kukuļu ņemšanu sevišķi lielos apmēros. Jaunas liecības noveda līdz pašnāvībai Rjazaņas, Kemerovas Rostovas apgabalu partijas komiteju pirmos sekretārus. Prokuratūras darbinieki izkrata no personīgajiem seifiem, kas iemūrēti savrupmāju sienās, dolāru pakas, zelta lietņus, dimantus, lielāko pasaules banku čeku grāmatiņas, ārzemju pases. Hruščevs ir gatavs spert nākamo soli. Proskripcijas sarakstā ir viņa tuvāko kolēģu uzvārdi: Brežņevs, Podgornijs, Šelests, Kirijenko un daudzi citi. Faktiski viņam padomā ir tas pats, kas Staļinam savas dzīves pēdējos mēnešos iznīcināt savu Politbiroju. Kas notiks ar svēto līgumu? Bet Hruščevs jau to ir pārkāpis, uzsākot šo pretīgo kampaņu, izraisot tik augstu partijas darbinieku pašnāvības un novedot līdz pirms infarkta stāvoklim daudzus citus…

1964. gada 14. oktobrī klusa „galma" apvērsuma rezultātā Hruščovu atstādina no varas. Sazvērnieki paliek uzticami līgumam: Hruščovam saglabā dzīvību, piešķir pensiju un lietošanā atstāj vasarnīcu, bet viņa vārds uz daudziem gadiem tiek izsvītrots no vēstures. „Tomēr es šo valsti nedaudz pārtaisīju, ne bez lepnuma atcerējās Hruščevs, rokoties savas vasarnīcas dārzā. Mani nenošāva, un neiesēdināja, bet vienkārši izstūma pensijā. Tas jau ir daudz".

Sākās astoņpadsmit gadus ilgais Leonīda Iļjiča Brežņeva laikmets, par kuru visus šos gadus kaislīgi sapņoja nomenklatūra. Absolūtas visatļautības un nesodāmības laikmets. Notika atgriešanās pie partijas dzīves ļeņiniskajām normām…

Rietumi ASV vadībā ar interesi vērojot notikumus PSRS, redzot ražošanas haosu un partijas-valsts elites nepārvaramo tieksmi valsts nacionālo bagātību izzagšanā, jau 1970. gadā gatavojās sagraut Padomju Savienību ar dolāru lavīnas uzbrukumu. CIP ziņojumi neatstāja šaubas par iecerētā plāna panākumiem. Staļina izveidotā padomju rūpniecība strādā faktiski tikai militārām vajadzībām, aprijot valsts budžetu un atstājot katru gadu arvien mazāk un mazāk līdzekļu citām valsts saimniecības nozarēm, ieskaitot arī agrāro sektoru. Elite gandrīz pilnībā ir pārgājusi uz rietumos ražotām plaša patēriņa precēm, pārējie valsts iedzīvotāji necenšas cīnīties ar eliti, bet mēģina to atdarināt. Pastāv reāla iespēja galīgi piebeigt visas padomju rūpniecības nemilitārās nozares ieraujot PSRS arvien jaunākos un dārgākos bruņošanās sacensību posmos, kas saistīti ar jaunākajām augstākajām tehnoloģijām. Vēl nedaudz un komunistiskā impērija būs pagalam. Viņa pati sabruks zem sava pārmērīgā bruņojuma sloga un pasaules ambīcijām. Šo varbūtību palielina arī tas, ka PSRS tiecoties uz komunismu faktiski ir nogulējis divas revolūcijas: zinātniski-tehnisko un elektronisko. To ne mazā pakāpē sekmēja arī Staļins, sākotnēji pasludinot kibernētiku par „žīdu viltus zinātni, kas sveša marksismam", tādēj ādi nodrošinot padomju armijai mūžīgu atpalicību no pasaules standartiem. Karību krīze atklāja, ka padomju armijas sakaru, kontroles un vadības sistēmas atrodas tik elementārā līmenī, ka reāla elektroniskā kara apstākļos, pielietojot ne kodolieroču veidus, padomju armiju viegli pārvērst par milzīgu, nevadāmu, un sekojoši, kaujas nespējīgu pūli.

Maskavā to lieliski redzēja, un meklējot glābiņu no neizbēgamas bojāejas atrada veidu, kurš sākumā daudziem likās galīgi nederīgs. Runa bija par Savienoto Valstu iesaistīšanu karā kaut kur perifērijā, lai tie miljardi, kas bija paredzēti PSRS sagrāvei, tiktu izmesti vējā.

Tomēr strīdi ātri pierima, jo visi saprata, ka citas izejas nav. Uz Maskavu steidzami tika izsaukts Ziemeļvjetnamas prezidents Ho Ši Mins, bezgalīgā partizānu kara varonis, kura rezultātā no Indoķīnas tika padzīti francūži, bet Vjetnamu, tāpat kā Koreju, sadalīja divās valstīs: komunistiskā ziemeļos un it kā demokrātiskā dienvidos. Dienvidvjetnamai faktiski nebija armijas, tāpat arī tā nebija Dienvidkorejai. Dienvidvjetnamai ar ASV bija noslēgts drošības līgums. Ho Ši Minam tika piedāvāts ātri uzsākt karu par dzimtenes apvienošanu. Būtībā tas bija Staļina vecā plāna atkārtojums, kas tika īstenots Korejā, ar to pašu ideju novirzot ASV varenību no Padomju Savienības tukšumā. Ho Ši Mins tam piekrita par diviem miljardiem dolāru gadā un pa miljardam prēmijās par katru nākamo kara eskalācijas gadu. Turklāt neslēpa, ka ceturtdaļu no šīs summas ir paredzējis noguldīt savā kabatā. Tā bija viņa personīgā lieta. Uztrauca kas cits. Vai uz tā uzķersies amerikāņi? Viņu plāns taču pamatojās uz principu „ložu vietā ienaidnieku postīs dolāri". Varbūt uzspļaus Dienvidvjetnamai? Kur viņi visi liksies, kad sabruks Padomju Savienība?

Tomēr amerikāņi uzķērās. Gaidāmās globālās uzvaras azartā viņi nolēma garāmejot noklapēt Ziemeļvjetnamu, kā uzmācīgu mušu, kas traucē nodarboties ar svarīgām lietām. Un iesaistījās desmitgadīgā, asiņainā, dārgā karā. Saglabājot pārsvaru gaisā, uz jūras un uz sauszemes, pārvēršot Ziemeļvjetnamu gruvešu kaudzē, amerikāņi tā arī nespēja šo karu uzvarēt, beigās evakuējot savu karaspēku un Dienvidvjetnamu apkaunojoši atstājot uzvarētāju žēlastības varā.

Plāns pilnībā izdevās. Amerikāņiem dārgi izmaksāja Vjetnamas klupināšana. Nerunājot nemaz jau par 40 tūkst. kritušajiem un pazudušajiem bez vēsts, tā stipri samazināja Savienoto Valstu prestižu, iedragāja dolāru un sašķēla amerikāņu sabiedrību. Ar pārliecību var paziņot, ka Ho Ši Mins, pazudinājis 2 miljonus savu padoto, par 20 gadiem pagarināja Padomju Savienības pastāvēšanu, tāpēc pilnīgi pamatoti iemūžināts piemineklī Maskavas centrā uz laukuma, kas nosaukts viņa vārdā.

Politiskā iniciatīva uz īsu laiku pārgāja Padomju Savienības pusē un, pie citiem apstākļiem, varēja tikt izmantota ļoti optimāli. Diemžēl PSRS aiz dvēseles nekad nebija nekas vairāk kā ieroči, nafta, gāze, dzelzsrūda, mežs, zvērādas, kā arī melnie un sarkanie ikri. Viss uzskaitītais gāja eksportam, ienesot valsts kasē cieto valūtu, kur tā tika izlaupīta šausmīgā ātrumā. Tāpēc efektīvai darbībai starptautiskajā arēnā palika tikai ieroči, kurus Padomju Savienība piegādāja savu klientu valstīm vai nu par brīvu, vai uz parāda, pat necerot šo parādu kādreiz saņemt.

Pēc tam, kad izdevās amerikāņus ievilkt Vjetnamas avantūrā, Maskavā nolēma pretiniekam aizsūtīt nokdaunu, dodot triecienu ASV sabiedrotajam Tuvajos Austrumos Izraēlai, atkal liekot likmes uz tā, ka Savienotās Valstis neatstās savu sabiedroto nelaimē un iestigs nepārtrauktu lokālo karu stingri savilktajā žņaugā. Uz Maskavu izsauktais Ēģiptes prezidents Nasers, kuru vēl Ņikita Sergejevičs bija apbalvojis ar Padomju Savienības Varoņa Zelta Zvaigzni, augstu novērtēja Maskavas plānu, turklāt, šis plāns saskanēja arī ar paša Nasera plāniem un arābu valstu līderu slepenās apspriedes lēmumu Hartumā, kas paredzēja iznīcināt Izraēlu kā valsti.

No Maskavas puses tā bija liela stratēģiska kļūda, praktiski iznīcinot gandrīz pusi no priekšrocībām, kuras izdevās iegūt pateicoties Vjetnamas karam. Nemaz nerunājot par to, ka otro reizi īsā laika periodā, kas pagājis pēc Karību krīzes, PSRS tika nolikta pazemojošā militārās nespējas situācijā, ko tā diez vai varēja atļauties. Bet Suecas kanāla slēgšana, kura krastos pēc ātras Ēģiptes armijas sagrāves nonāca Izraēlas armija, izraisīja masu materiālas problēmas. Padomju kuģiem, kas apgādāja ar visu nepieciešamo Ziemeļvjetnamu, tagad bija jākuģo riņķī Āfrikai, gandrīz bez uzpildes punktiem. Nebija zināms, vai tas bija amerikāņu izlūkdienesta prettrieciens atriebjoties par Vjetnamu, tomēr tā vieglprātība, ar kādu Padomju Savienība izraisīja bruņotos konfliktus pasaulē, nepalika nepamanīta un ļoti labi tika izmantota cīņas pēdējā stadijā Afganistānā.

Tieši tajā laikā, 1967. gadā, VDK priekšsēdētāja postenī tika iecelts Jurijs Vladimirovičs Andropovs. Staļina laikā viņš darbojās komjaunatnē, kara laikā ziemeļu ostās pieņēma no sabiedrotajiem lendlīzes kravas, kur aizrāvās ar viskiju „Johnnie Walkef' un amerikāņu konservēto desu. Andropovam izdevās pievērst sev uzmanību Ungārijas tautas sacelšanās laikā 1958. gadā, kur viņš bija vēstnieks. Kopā ar savu palīgu Krjučkovu viņš iemānīja Imre Naģi vēstniecības teritorijā, un pēc tam aizsūtīja to uz karātavām, kas lielā mērā sekmēja sacelšanās sakāvi. Andropovu pārcēla PSKP CK aparātā, bet pēc Hruščova atstādināšanas viņš pieslējās Brežņeva piekritējiem, kurš sevi pasludināja par partijas vadītāju.

Situācijas pikantums bija tāds, ka uz šo amatu pretendēja Aleksandrs Šeļepins „dzelzs Šuriks", kurš tad ieņēma VDK priekšsēdētāja amatu. Kaut tajā laikā VDK vēl nebija sasniegusi staļiniskās VDM varenību, tomēr tā bija pietiekami nostiprinājusies, paplašinājusies un atjaunojusi savu slaveno „likvidēšanas nodaļu", kas nodarbojās ar politiskajām slepkavībām gan māj ās, gan ārzemēs. VFR tika nogalināts ukraiņu nacionālistu līderis, slavenais Stepans Bandera. Kaut tas, protams, tika izdarīts pēc Politbiroja pavēles un piekrišanas, Banderas slepkavība tika izmantota, lai gāztu „dzelzs Šuriku". Tieši Andropovs sagatavoja un nodeva rietumiem dokumentu paketi, kas pierādīja, ka Šeļepins pats (pretēji partijas gribai) plānoja un īstenoja slepkavību gandrīz vai savtīgu mērķu labā, par cik viņam nedeva mieru Banderas valūtas konts Minhenes bankā. Izraisītā starptautiskā skandāla dēļ Šeļepinu iebīdīja kaut kādā nenozīmīgā amatā, bet pēc tam pensijā, un viņa vietu ieņēma Andropovs. Kļūt par slepenpolicijas šefu policejiskā valstī tas nozīmē ieņemt pašu svarīgāko amatu, no kura augstumiem bija redzams lietu patiesais stāvoklis valstī un tālu aiz tās robežām gan pa vertikāli, gan pa horizontāli.

Andropovs apskatījās, un tas, ko viņš ieraudzīja, noveda viņu līdz šausmām. Nepilnu 14 gadu laikā, kas bija pagājuši pēc Staļina nāves, valsts bija pārvērtusies milzīgā korupcijas purvā, kurš elpoja un šūpojās, draudot jebkurā brīdī ieraut savā staignājā gan ideoloģiju, gan valsti. Godkārajā Andropova galvā radās doma, ka situāciju vēl var glābt, bet ne VDK šefa postenī, bet gan partijas un valsts vadītāja postenī, līdz kuram viņš bija vēl ļoti tālu. Tāpēc no pirmajām minūtēm VDK šefa postenī Andropovs sāka gatavot valsts apvērsumu, morāli attaisnojot savu rīcību ar vēlēšanos glābt partiju un ar citiem labiem nodomiem, ar kuriem krustām, šķērsām bija bruģēti visi Lubjankas pagrabi.

Viņš mēģināja forsēt notikumus, būdams galvenais iniciators „Prāgas pavasara" apspiešanā ar tankiem, cerot izraisīt kataklizmas valstī un pasaulē un uz šī viļņa izlauzties līdz varas virsotnēm. Šoreiz neiznāca. Čehi neizrādīja nekādu pretestību, bet Savienotās Valstis, iestigušas Vjetnamā, noreaģēja kūtri, atsaucoties uz Potsdamas konferenci par pēckara „ietekmes sfērām". Tomēr, viņi pamanīja Andropova metodiku un ņēma to vērā, lai izmantotu vēlāk.

Kas Andropovu bija tā satraucis piespiežot rīkoties tik rupji un vienkārši? Tas, ka viņš ar šausmām apzināj ās, ka laika valsts glābšanai no neizbēgamas bojā ejas ir palicis ļoti maz, un nav bijušā plašuma manevrēšanai. Bezdibenis strauji tuvojās, bija nepieciešama ātra un enerģiska rīcība. Bet kā var ātri un enerģiski rīkoties, ja līdz kaklam stāv dūksnāj ā?

Un Andropovs sāka rīkoties, atgādinot pasaku varoni, kurš cīnās ar pūķi, kuram vienas nocirstas galvas vietā izaug trīs jaunas.

Pa VDK speckanāliem, vibrējot no slepenības un spriedzes, cauru diennakti pienāca informācija, noklājot ar aukstiem sviedriem tos nedaudzos cilvēkus no Andropova tuvākajiem piekritējiem, kuriem bija piešķirta piekļuve šai informācijai.

Vairumā savienības republiku visus partijas un valsts amatus brīvi pirka un pārdeva par skaidru naudu. Azerbaidžānā rajona prokurora amats maksāja 30 tūkst. rubļu, rajona milicijas nodaļas priekšnieka amats 50 tūkst. rubļu. Šos amatus var nopirkt pie rajona partijas sekretāra, iemaksājot skaidrā naudā. Kolhoza direktora amats (kaut nomināli skaitījās vēlēts) maksāja 80 tūkst. rubļu, jo skaitījās rajona partijas komitejas nomenklatūras amats, kas pavēra nākotnē lielas iespējas virzīties pa nomenklatūras kāpnēm. Paša rajona partijas komitejas sekretāra amats maksāja daudz dārgāk 200 tūkst. rubļu, otrā sekretāra 100 tūkst. rubļu. Naudu maksāja Azerbaidžānas kompartijas CK sekretāriem, tā kā tie bija CK nomenklatūras amati. CK pārdeva gandrīz visus valsts amatus un ne tikai valsts. Teātra direktora amats maksāja 30 tūkst. rubļu, ZPI direktora 50 tūkst., akadēmiķa nosaukums 50 tūkst. Ļoti augsts pēc cenas, vienāds ar rajona partijas komitejas sekretāru, bija jebkuras republikas augstskolas rektora amats 200 tūkst. rubļu. Tomēr šī nauda ātri atmaksājās, jo par ieskaitīšanu, teiksim Svešvalodu institūtā, ņēma 10 000 rubļu, Baku Universitātē 20 tūkst., Medicīnas institūtā 30 tūkst., Tautsaimniecības institūtā 35 tūkst. rubļu (pēc 1970. gada cenām).

Labi aprēķināts un pamatots cenrādis bija uzstādīts ne tikai rajonu līmeņa vadītājiem un zinātnes un kultūras darbiniekiem, bet arī Azerbaidžānas CK un valdības locekļiem. Sociālās nodrošināšanas ministra amats maksāja 120 tūkst. rubļu, bet tirdzniecības ministra 250 tūkst. rubļu. Lai kļūtu par kompartijas CK locekli, bija jāizliek puse miljona.

Tāda prakse deva iespēju izveidojušās ēnu ekonomikas darboņiem svarīgākajos amatos no augšas līdz apakšai nosēdināt savus cilvēkus, saaugt ar partijas nomenklatūru un diktēt tai savu politiku. Bet tas nebija pats briesmīgākais. Milzīgie līdzekļi, kas saplūda kompartijas CK un tās pirmā sekretāra Ahundova rokās, tiešā ceļā aizgāja uz ārzemēm, nogulstot ārzemju banku kontos. Azerbaidžāna skaitījās PSRS galvenais naftas avots galvenā padomju eksportprece, kas deva miljardus peļņu slavenajos naftas dolāros. No šiem labumiem valsts kasē gandrīz nekas nenonāca. Bet Ahundovam bija tikai sava daļa. Pārējie pavedieni veda uz Kremli, kur Andropovs, ja arī varēja tikt klāt, tad tikai neuzdodot nekādus jautājumus un demonstrējot absolūtu lojalitāti. " Tomēr Azerbaidžāna nebija ne tikai izņēmums, bet nebija arī pats sliktākais no korumpētajiem valsts apgabaliem. Kaimiņos Gruzijā, kur pirmais sekretārs bija Politbiroja kandidāts Mžavanadze, un otrais Alberts Čurkins, notikumi attīstījās vēl asāk. Visi amati maksāja vēl vairāk, nekā Azerbaidžānā, bet šo amatu pircēju skaits bija tik liels, ka tika sarīkotas sava veida izsoles. Par izsoļu vadītājiem uzstāj ās CK sekretāri un CK biroja locekļi, ņemot maksu, pamatā, dārglietās un valūtā, kā arī atskaitot procentus Maskavai. Partijas aparāts sadalīja republiku ietekmes sfērās, gandrīz pilnībā atjaunojot feodālo vasaļu sistēmu.

Ziņojumi, kas pienāca no Vidusāzijas republikām, likās neticami, kā Šeherezades pasakas: piekrautas alas ar zeltu un dārglietām, pazemes cietumi ar važās iekaltiem vergiem, pasakainas pilis ar harēmiem, sirmi aksakali, kas noliekuši galvas kompartijas CK pirmā sekretāra Rašidova pils priekšā, kā pie Kābas. Un atkal pavedieni, kas veda uz Maskavu un ārzemēm, ieskaitot narkotiku taku no slepenajām magoņu plantācijām, kura cilpojot pa Balkānu un Tuvo Austrumu valstīm, pārtrūka Kubā, ieplūstot pasaules narkobiznesā. Kokvilna, narkotikas miljardiem dolāru, kas ieplūst bezgalīgi dziļajā PSKP kabatā. Tās ir nomales. Bet kas notiek Maskavā un Krievijā?

Korupcija bija aptvērusi visu valsts pārvaldi, sākot no Aizsardzības ministrijas un beidzot ar Piena un gaļas rūpniecības ministriju. Un visi par savu nesodāmību, izlaupot valsti, maksāja nodevas PSKP.

Andropovs izstrādāja rīcības plānu. Sākumā viņš savus spēkus novērtēja pietiekami reāli, bet arī nenovērtēja pārāk zemu. Beigu beigās, viņš bija augstākā nomenklatūras slāņa pārstāvis un nedomāja kaut ko pamatā mainīt. Viņš tiecās izskaust pārāk bīstamos procesus, kas bija izveidojušies PSKP CK dzīlēs un nelokāmi, pakāpeniski tika ieviesti dzīvē. Piesavinoties sev milzīgu daļu nacionālā ienākuma, PSKP pārsūtīja uz ārzemēm neskaitāmas bagātības, it kā gatavojoties evakuācijai. Izveidojās iespaids, ka partijas elite taisās emigrēt no PSRS pilnā sastāvā un laicīgi vēlas rietumos sev nodrošināt pārtikušu dzīvi. Un šī procesa motīvus Andropovs ilgi nevarēja saprast, tāpat kā cilvēks daudzreiz nevar saprast savu rīcību. Viņš taču pats bija miesa no nomenklatūras miesas.

Tas bija vēl vairāk nesaprotams, ka padomju „aizspogulija", saules zeme Nomenklatūrija, kuru apsargāja čekistu kordoni un necaurlaidīgs slepenības priekškars, uzplauka, nostiprinājās un palika bagātāka ar katru dienu. Vispārējos vilcienos komunisms tur bija uzcelts, kaut arī vispārējas vienlīdzības līdz šim tur nebija. Tas radīja stimulu tālākai darbībai. Miljoniem specnometņu un specnometinājumu katorgas strādnieku, kas ar saviem ķermeņiem mēsloja sesto daļu sauszemes, deva iespēju izveidot mazu Specvalsti. Tur viss bija speciāls: speciālas dzīvojamās mājas, kuras uzbūvēja speciālās celtniecības-montāžas pārvaldes, kur baseina trūkums tika uzskatīts par tikpat lielu mežonību, kā logu trūkums parastā dzīvoklī; speciālas vasarnīcas, pansionāti, sanatorijas, slimnīcas un poliklīnikas; specprodukti, kurus tirgoja specveikalos, specēdnīcas, specbufetes un specfrizētavas, specautobāzes, degvielas uzpildes stacijas un automašīnu numuri; sazarota specinformācijas sistēma, speciāls telefonu tīkls, speciālas bērnu iestādes, speciāli klubi un kinoteātri, speciāls uzgaidāmās zāles stacijās un lidostās; speciāli dzemdību nami un pat kapsētas.

Šī speciālā valsts dzīvoja, atpūtās, barojās, pirka, ceļoja, izklaidējās, mācījās un ārstējās, nekad nesaskaroties ar tautu, uz kuras aplaupīšanu pamatojās visa tās labklājība. Norobežotas ar augstiem žogiem un bruņotu apsardzi, zaļumos slīka lepnas savrupmājas, kotedžas, mednieku namiņi, parki, dārzi, tenisa korti, baseini, tējas namiņi, oranžērijas, siltumnīcas, zirgu staļļi ar dārgiem elites rikšotājiem. Nomenklatūras veterāni, tādi kā Mikojans, jau 1919. gadā sāka iekārtot savas ārpilsētas pilis un milzīgās muižas. Unikāli gobelēni, daudzkrāsainas logu vitrāžas, personīgās kinozāles, persiešu paklāji, senie ieroči, zelta un sudraba statuetes, dārgs porcelāns, vāzes no jašmas, izstrādājumi no ziloņkaula, indiešu zīds, vīnu kolekciju pagrabi. Muižas un savrupmājas bija iežogotas ar augstiem akmens žogiem, apsardzes un apkalpojošā personāla iekārtotiem namiņiem. Personāls parakstījās par noslēpumu neizpaušanu un tika apbalvots ar lielām algām un personīgām privilēģijām (pat apkopēja „Aizspogulijā" saņēma vairāk nekā armijas pulkvedis).

Tas bija dzīvesveids, ko iedibināja Ļeņins, pacelts Staļina likumu līmenī un visu viņa mantinieku atbalstīts. Hruščevs, kuram likās, ka par mazu ir vasarnīcas, kas palikušas mantojumā no Staļina, knapi ko tikdams pie augstākās varas, pavēlēja Picundā būvēt sev jaunu vasarnīcu, kuras gigantiskais peldbaseins ar stikla jumtu un stikla sienām pārsteidza pat Rietumvācijas vēstnieku Krollu. Tas viss likumīgi piederēja nomenklatūrai, un neviens nekad nedomāja ar to cīnīties. Hruščova sašutumu un Andropova satraukumu izraisīja tas, ka nomenklatūra nebija piesātināma. Tās privilēģijas, kuras vienkāršam padomju cilvēkam nevarēja pat saldākos sapņos rādīties, tai likās smieklīgi mazas.

Nomenklatūra klusi un nemanāmi pārgāja uz rietumu valūtu, bet tā kā tā visu laiku trūka, tika darīts viss, lai šo valūtu nopelnītu. Pastāvīgie braucieni uz ārzemēm tai izraisīja arvien jaunas alkatības lēkmes. Nedeva mieru miljardieru dzīvesveids. Rietumu elektroniskā aparatūra, rietumu sadzīves iekārtas, mēbeles, serviss tas viss strauji mainījās un gandrīz vai katru mēnesi pilnveidojās, labi izcēlās uz pelēkā tēvzemes fona, piesaistīja sev alkatīgos skatus, piespiežot sapņot par dolāriem, kā par cilvēces laimīgāko virsotni. Safari, sekss šovi, pirmklasīgi hoteļi, Bahamu, Kanārijas un Bermudu salas, spoža saule, zilas debesis, iedegušas meitenes no studentu kempingiem, lepni restorāni tas viss tik stipri atšķīrās no tā, kas bija „Aizspogulijā", ka padarīja specvalsti pelēku un pretīgu. Gribējās uz Rietumiem. Daudz kas vēl nebija pieejams: naftas un finanšu karaļu sniegbaltās jahtas, super dārgi kazino un kūrorti, priviliģētie miljonāru klubi tā visa mutuļojošā un pasakaini skaistā dzīve. Visu neuzskaitīsi, bet gribējās visu.

„Sarkanā terora" laikā vectēvu salaupītās itāļu statujas un franču gobelēnus izspieda mūsdienīgas franču un somu mēbeles, slavenās Rietumvācijas firmas „Kuppersbusch"[42] virtuves kompleksi, „panasonic'", „sony" audio un video sistēmas, gaišzilie beļģu vīni un maigi dzeltenie itāļu tualetes podi. Bet pēc mēneša tas viss bija novecojis, un nomenklatūra no tā juka prātā. Viss bija jāsāk no jauna: no jauniem džinsiem līdz jaunām videosistēmām. Naudas nepietika.

Un nopelnīt ar katru dienu kļuva arvien grūtāk. Pazeminājās ražošanas tempi, trūcīgā tauta tiešām bija nogurusi, iegūstošās rūpniecības iekārtas bija nolietojušās, bet mūsdienīgās rūpnīcas turpināja piekraut valsti ar tankiem, raķetēm, bumbvedējiem un atomzemūdenēm, kuru pieprasījums pakāpeniski sāka samazināties pat trešās pasaules valstīs, jo tās arvien vairāk un vairāk atpalika no amerikāņu modeļiem.

Turpinājās valsts izlaupīšana, iztukšojot zemes dzīles, pazudinot ekonomiku un tuvinot bojāeju. Amerikāņu dolārs, paejot garām trūcīgajiem PSRS plašumiem, pa taisno ielauzās „aizspogulijā", un faktiski Nomenklatūrijas valsti bija okupējis pretinieks, kurš arvien rupjāk un rupjāk diktēja savus noteikumus.

Protams arī Andropovs pats izmantoja visus nomenklatūras labumus. Atvaļinājumu pavadīja Nicā Franču Rivjērā, (kad vēl bija spēki, tad kopā ar kaut kādām noslēpumainām garkājainām blondīnēm), viņa trīs bērni, kā bija pieņemts, mācījās ārzemēs un taisīja diplomātisko karjeru. Tomēr viņš skaidri redzēja, ja neapstādinās šo nomenklatūras alkatības visatļautību, tad bojā aizies visi, ieskaitot arī pašu nomenklatūru. Viņa čekistu skarbās sejas slepenajās operatīvajās apspriedēs, viņu gatavība, riskējot ar savu dzīvību, iekļūt jebkurās šķirbās un caurumos, piegādājot arvien šausmīgāku informāciju, radīja Andropovam ilūziju par to, ka visu vēl var glābt, iznīcinot veco nomenklatūru un nomainot to ar jaunu, kuras sastāvā būtu tikai valsts drošības darbinieki. Sociālistiskais loks savilkās ciešāk. Andropovs nostājās uz Lavrentija Pavloviča Berijas nepareizā ceļa, aizmirstot par viņa bēdīgo galu.

Turklāt, arvien vairāk pasliktinājās vispārējais valsts ekonomiskais un nomenklatūras stāvoklis, kas piespieda partijas vadību pasludināt sprieguma izlādes politiku ar rietumiem un izgrūst savu marasmā iekritušo vadoni Brežņevu uz rietumiem ārzemju kredītu meklējumos, bez kuriem nomenklatūra vairs vienkārši nevarēja pastāvēt. Krīzi pastiprināja naftas un citu izejvielu pasaules cenu straujš kritums, kā arī ievērojams zelta cenas paaugstinājums. Brežņevs devās Rietumiem lūgt ilgtermiņa kredītu naftas ieguves iekārtu modernizācijai un graudu iegādei. Jau daudzus gadus Amerikas un Kanādas graudu piegādes, kopā ar visām pārēj ām nelaimēm, neļāva izraisīties valstī parastam badam. Valsts un sistēma visas pasaules acīs kļuva nerentabla, bet to nevēlēj ās atzīt[43].

Andropovs sāka rīkoties.

Izmantodams kopēju atpūtu ar Brežņevu Krimas kūrortā, viņš, it kā, starp citu, paziņoja vadonim, ka viņam ir informācija par to, ka Ahundovs no Azerbaidžānas nesamaksā visas nodevas, slepus nosūtot uz ārzemēm milzīgas summas, kas iegūtas no nelikumīgas naftas pārdošanas un gigantisku kukuļu veidā. Dokumenti, kurus bija savācis Andropovs, bija tik pārliecinoši, ka Brežņevs, apvainojies par to, ka viņu tik rupji ir apzaguši, pat bez konsultācijām ar Politbiroja locekļiem, deva slepenpolicijas šefam atļauju veikt Azerbaidžānā liela mēroga akciju „partijas un saimnieciskā aktīva nomaiņai".

Sākās karš, par kuru Andropovs jau sen domāja.

Visu nakti Andropovs runāja pa AF (augstfrekvences sakariem) ar Azerbaidžānas VDK priekšsēdētāju Geidaru Alijevu. Kaut arī pret Alijevu Andropova seifā atradās ne mazums kompromata, kas jau bija maksājis trīs Maskavas čekistu dzīvības, šajā lietā vairs nebija uz ko paļauties.

Alijevs bija sajūsmā par perspektīvām kļūt par Azerbaidžānas kompartijas pirmo sekretāru, un sāka rīkoties enerģiski un nežēlīgi. Pa visu Azerbaidžānu sākās arestu, kratīšanu, pārbaužu, atstādināšanu vilnis. Alijevam palīgā bija nosūtītas speciālas VDK un Prokuratūras brigādes. Alijevs, kļūdams par republikas kompartijas pirmo sekretāru, ielika 1983 čekistus brīvos dažāda līmeņa nomenklatūras amatos. Veikto akciju rezultāts bagāts laupījums, tāpat kā jebkura iebrukuma gadījumā. Vienaldzīgie video un kinokameru objektīvi fiksēja slēptuves, kas cilvēka augumā bija piebāztas ar naudas paciņām, ar zelta monētām un juvelierizstrādājumiem piebērtas metāla mucas, trīslitru burkas ar mirdzošiem dimantiem, draudīgi spīdoši zelta un platīna lietņi. Pietuvinot objektīvus naudas kupīrām, skaidri varēja saskatīt sirmās matu cirtas, mežģīņu žabo un skarbo Džordža Vašingtona seju.

Dolāri! Tā pati valūta, par kuras glabāšanu ap divsimt tūkstoši cilvēku atradās aiz atdzimušā GULAG-a dzeloņdrātīm.

Ahundovs drūmi smaidīja. „Tas suns, viņš teica, domādams ne Alijevu, ne arī kādu augstāk, ir nozadzis manu naudu, kuru es godīgi esmu nopelnījis. Slava Allaham, ka viņš atradis tikai sīknaudu. Lai tā padara viņu laimīgāku un viņa māju gaišāku. Bet tā naudu nepelna".

Vēl drūmāks bija pats Andropovs. Pirmkārt, viņš saprata un zināja, ka ir izdevies sagrābt tikai sīkumus, kas paslēpti ikdienas un ekstrēmiem izdevumiem. Ilgos gados sazagtais jau droši bija paslēpts aiz rietumu banku nepieejamām metāliskajām sienām. Otrkārt, Ahundovs sev atstāja nedaudz vairāk kā trešo daļu no salaupītā, bet divas trešdaļas nosūtīja uz Maskavu. Tas arī ir saprotams. Nesaprotams ir cits: kāpēc tas tā izbrīnīja Andropovu, ka viņš teica savam vietniekam ģenerālpulkvedim Pirožkovam: „Visi pavedieni stiepjas uz Maskavu. Pie kā?". Pirožkovs izbrīnījies paskatījās uz savu šefu un atļāvās pasmieties. „Liekas, ka pie mums".

Bet viņam tikai daļēji bija taisnība.

Nākamais trieciens tika veikts pret Gruziju, kā rezultātā no varas tika atstādināts Mžavanadze, bet par CK pirmo sekretāru kļuva Eduards Ševarnadze. Laupījums bija vēl lielāks nekā Azerbaidžānā, jo Ševarnadze deva saviem cilvēkiem norādījumus nekaunēties pielietot pret sagūstītajiem aparatčikiem visas iebiedēšanas metodes, pat fiziskās. Un sita no šausmām bālos bijušos raikomu sekretārus, izsitot no viņiem slēptuvju atrašanās vietas. Rezultāts iznāca oriģināls. Tika iegūti daudzi pierādījumi par PSKP centrālā aparāta tiešu līdzdalību visās šajās lietās, bet daļa šo pierādījumu, aizpeldējuši garām Ševarnadzem un Andropovam, pazuda kaut kur bez pēdām.

Un no jauna operatīvās videokameras fiksē naudas paku kalnus, kur mierīgi sadzīvo pasaules proletariāta vadoņa drūmais profils, un Vašingtona stingrais veidols, un britu karaļu augstprātīgās sejas. Zelta un briljantu žilbinošais spīdums uz austrumu paklāju ornamentu fona uzbūra kaut kādu pasakaini neticamu situāciju. Kaut ko tādu mēs jau bijām redzējuši Holivudas filmās par kapteiņa Flinta un kapteiņa Morgana dārgumiem. Tie bija slavenie pirāti, visā pasaulē pazīstamu miljardieru dinastiju dibinātāji.

Un tā, tika sperti pirmie soļi. VDK sagrāba varu divās padomju republikās un izvērsa kaujas darbību Vidusāzij ā, kur uzbrukuma taktika nedeva panākumus. Pret Maskavas operatīvaj ām izmeklēšanas brigādēm vienotā frontē nostājās ar mafiju cieši saaugušās vietējās partijas un čekistu struktūras. Feodāli-patriarhālā ētika neļāva ātri atrast šajās republikās savus Alijevus un Ševarnadzes. „Sveša nauda nenesīs laimi, teica ģenerālis Nijazovs, kuram Kaukāza variantā piedāvāja ieņemt Rašidova vietu. Un šī ģimene to ir godīgi nopelnījusi". Partijas struktūras dalījās klanu ģimenēs, izveidojot tīri feodālus grupējumus, kas visu tautu uzskatīja par saviem vergiem, neatkarīgi no veicamā darba. Gadsimtiem ilgi tajās vietās pats rupjākais ētikas pārkāpuma veids skaitījās vaicāt bajam, hanam vai emīram, kā viņi attiecas pret saviem vergiem.

Tajā pusē toreiz notika slavenais atgadījums. Samērā pazīstams žurnālists Anvars Rahimovs, kuram, kā viņš uzskatīja, bija stipri sakari Maskavā, nopublicēja vairākās centrālajās avīzēs rakstus, ļoti uzmanīgi stāstīdams par to, kas notiek Uzbekijā un tās kaimiņu republikās. Starp citu, tika pieminēts PSKP CK locekles, Uzbekijas PSR Augstākās padomes Prezidija Priekšsēdētājas Jadgaras Nasridinovas vārds. Runa nepavisam nebija par to, ka Nasridinova, kurai bija tiesības apžēlot notiesātos, par katru apžēlošanu ņem kukuli līdz 100 tūkst. rubļiem, un ne par to, ka viņa sankcionēja bērnu vergu darbu kokvilnas plantācijās, un ne par to, kādas scēnas notiek aiz viņas pils sienām, kur milzīgās terasēs klaigā pāvi un pasakainu baseinu gaiši zaļos ūdeņos peld trīsmetrīgas stores, un ne par pašu pili, kas uzradusies no Šeherezades pasakām. Runa burtiski bija par to, ka „biedrenei Nasridinovai vajadzētu republikas vadību nostādīt partijas izvirzīto mūsdienīgo uzdevumu līmenī". Pēc šī aicinājuma Rahimovs pazuda. Atšķirībā no daudziem citiem, viņu sāka meklēt. Un to darīja nevis privātpersonas, bet gan vesela brigāde no VDK, kuras aģents Rahimovs arī bija. Noskaidrojās, ka žurnālists dzimis Buhāras apgabala Džarnakas kišlakā. VDK priekšsēdētājs Taškentā, noplātot rokas, teica: „Mēs tur neesam vainīgi. Vietējās tradīcijas. Tā ir Karimovu ģimenes lieta. Tas ir viņu cilvēks".

Karimovs bija spēcīgā Buhāras klana pārstāvis. Šis klans ieņēma visas vietas apgabala vietējā partijas komitejā. Karimovs tiešām bija sašutis. Rahimovs? Bet, kāpēc jums jāzina, kur ir Rahimovs? Komandējiet Maskavā! Tikai daudz vēlāk noskaidrojās, ka žurnālists tika turēts speciālā cietumā, kādi lielā skaitā bija izmētāti dažādu muižu teritorijās un kuri bija personīgie cietumi vietējiem varenajiem valdniekiem, kas bija kļuvuši par partijas sekretāriem un CK locekļiem, patvaļā pārspēdami seno laiku hanus. Rahimovu turēja važās un ap kaklu bija riņķis. Viņš tika sists un apsmiets. Beigās Rahimovs sajuka prātā un drīz pēc atbrīvošanas nomira. Tomēr viņa traģiskais liktenis nefigurēja pat slavenajā „Uzbekijas lietas" daudzsējumu vēsturē.

Iebrukums Vidusāzijā neizdevās, un Andropovs bija spiests to atzīt. Uz turieni viņa nosūtītie čekisti uzreiz iepinās skaļos skandālos. Vienu negaidīti notvēra personīgajā automobilī, kur pieaicināto klātbūtnē tika atrasts ar naudu piebāzts „diplomāta" koferis. Jau iepriekš bija sagatavots kukuļa devēja iesniegums. Citu apsūdzēja nepilngadīgās izvarošanas mēģinājumā, trešo pēc kaut kādām pusdienām aizveda uz slimnīcu, kur tik tikko atpumpēja. Bet trīs PSRS Prokuratūras Sevišķi svarīgu lietu izmeklētāji vispār pazuda (starp citu, tā līdz šim arī nav atrasti).

Augstās amatpersonas, uz kurām cerēja Andropovs, izplūda glaimīgos aziātu smaidos, demonstrējot pilnīgu neizpratni par to, ko no viņiem grib. Vai tad mēs lielajam brālim Maskavā nemaksājam bakšišu precīzi un akurāti? Vai lielajam brālim ar to ir par maz? Tad vajag arī pateikt, bet nevis jaukt mums galvas un turēt augstu stāvošus cilvēkus aizdomās, ka viņu sejās pazudis godīguma zīmogs…

Rezultātā no Kremļa Andropova virzienā sāka pūst tik auksts vējš, ka VDK šefam sākās drebuļi. Viņš saprata, ka tik globālai operācijai nepietiek spēku. Skaidrs arī kļuva kas cits: nav jēgas republikās ieviest kārtību, ja visi ceļi ved uz Maskavu. Nav jēgas no republikām izvest naudaszīmes un vērtības, ja pat viņš, VDK šefs, īsti nevar pateikt, uz kurieni tās pēc tam nokļūst? Valsts ieņēmumos. Tas ir zināms katram skolniekam. Bet ko nozīmē šie izkaltie vārdi „valsts ieņēmumos"? Tas nozīmē tikai to: PSKP ieņēmumos, jo partija ar tādu pašu neapstrīdamību, tomēr ar daudz lielāku pamatojumu jau sen atkārtoja Ludviķa slavenos vārdus: Valsts esmu es!". Tātad, visas akcijas, kuras ar tādu entuziasmu veica Andropovs un viņa čekisti, pēc būtības bija partijas bagātību pārdale PSKP centrālo orgānu labā. Vai to saprata Andropovs? Protams. Viņš taču pats bija šo centrālo orgānu pārstāvis un, ja viņš kaut ko panāca ar šīm akcijām, tad tikai to, ka republikās divās svarīgās vietās ielika savus cilvēkus potenciālos sabiedrotos nākamajā cīņā par augstāko varu, kuras virzienā viņš bija izdarījis pirmo soli. Viņa cilvēku konfiscētie dārgumi paslēpās Valsts bankas dzīlēs, un pat viņš zaudē pār tiem kontroli. Tas ir partijas zelts, bet viņš ir tikai viens no tās kareivjiem. Tomēr čekistu sejās bija manāms apvainojums un vilšanās.

Piemēram, Iekšlietu ministrijā, nemaz nedomā visu konfiscēto nodot „valstij". Iekšlietu ministrs visvarenais Andropova pretinieks armijas ģenerālis Ščolokovs Iekšlietu ministrijas sistēmā atvēra plašu slēgto veikalu tīklu, kur par zemām cenām pat ierindas darbiniekiem (dažādiem pulkvežiem un apakšpulkvežiem) tirgo lieliskas preces: džinsus, aitādas kažokus, elektroniku, antikvariātu, kas bija iegūtas paziņojot katru gadu simtiem tūkstošiem valsts iedzīvotājiem spriedumus ar mantas konfiskāciju. Bet par vadību vispār nav ko runāt!

Andropovs par to zina, kā arī zina par to, ka IeM neiesaistās tik lielā spēlē, kādu viņš ir sadomājis. IeM ķemmē valsts iedzīvotājus, un tai ir instrukcija, kas aizliedz tai pacelties līdz pat ministru vietnieku līmenim. Kas attiecas uz partijas struktūrām, tad nevienu IeM darbinieku, neatkarīgi no ieņemamā amata, nelaiž pat pāri PSKP raikomu slieksnim, lai arī kādi pavedieni uz turieni nevestu pat sadzīves slepkavību pēdas. Un IeM nekur arī nelien, jo sen ir atradusi savu „zelta" dzīslu. Situācija valstī ir tāda, ka ar aizvērtām acīm var ņemt ciet jebkuru saimniecisko darbinieku, tirdzniecības vai sagādes pārstāvi, izpumpēt no viņiem sazagto, nododot, kas paredzēts „valsts" ienākumiem, neaizmirstot arī sevi. Rietumos nekad nezuda interese par lielisko pirmsrevolūcijas krievu antikvariātu, bet tagad par to interese, un sekojoši arī cena, strauji paaugstinājās. IeM ātri atklāja pagrīdes kanālu antikvariāta nogādāšanai aiz kordona un, kopā ar to, noorganizēja savus kanālus tā iegūšanai. Visi antikvariāta veikali pārvērtās par IeM orgānu filiālēm.

Visus antikvariāta kolekcionārus ņēma uzskaitē un viņus lēnām pavadīja caur tiesu lietām ar obligāto mantas konfiskāciju. Gadījās, bet ļoti reti, ka kolekcionārs pierādīja savu kristāltīrību un bija nodrošinājies ar ietekmīgu cilvēku atbalstu (ne zemāku par Gaļinas Brežņevas līmeni), tad kaut ko dabūt atpakaļ, kas atņemts kratīšanas laikā (bet visu, protams, atņēma uzreiz, tā kā rezultāts jau bija paredzams iepriekš), bija tik grūti, ka diez vai atradīsies desmit cilvēki, kuriem tas izdevās… Konfiscētos antikvariāta priekšmetus izvietoja speciālajā IeM izstāžu zālē Ogarjova ielā 6. Augstmanīgās personas no partaparāta kaut ko atlasīja sev, bet pārējo žēlīgi atļāva realizēt rietumu tirgū, dabīgi, par valūtu. Un IeM, izmantojot savus kanālus un kriminālās pasaules kanālus, nepārtraukti papildināja partijas zelta aktīvus.

Ja arī bija nepieciešams, tad kriminālistus uzvedināja muzejam, kur vajadzīgā brīdī prasmīgas rokas atslēdza signalizāciju un iemidzināja (dažreiz arī nogalināja) apsardzi, nolaupot vēsturiskas nozīmes vērtības. (Cik daudz brīnišķīga paspēja radīt krievu tauta, ja 70 gadu ilgajā nepārtrauktajā izlaupīšanas procesā nespēja tās bagātības izpumpēt līdz dibenam!). Tādi atgadījumi jau nespēja nevienu vairs pārsteigt. PSKP Ļeņingradas obkoma pirmais sekretārs Romanovs pavēlēja viņam nogādāt Ermitāžā glabāto Katrīnas II servīzi, savas meitas kāzās sasita to drumslās. Un nekas. Neviens pat neiepīkstējās.

Visa antikvariāta pasaule zināja par pērtiķīša figūru, kas bija izgriezta no vesela dzintara gabala un izstādīta Maskavas veikala „Opāls" vitrīnā. Šis veikals apkalpoja ārzemniekus. Bagātie tūristi vairākkārt apvaicāj ās par cenu vitrīnā stāvošajam dzintara brīnumam, un vienmēr saņēma atbildi, ka šī manta ir nacionālā bagātība un netiek pārdota. Vienā jaukā rītā pērtiķītis no vitrīnas pazuda. Uz šo jaunumu saskrējušie Maskavā akreditētie amerikāņu korespondenti apbēra ar jautājumiem pārdevējas un juvelierveikala administrāciju. Pārdevējas stereotipi atbildēja: „Manta pārdota", bet administrācija, noslēpumaini piemiedzot acis, noplātīja rokas. Nevarēja viņi taču stāstīt, ka pēc Brežņeva znota IeM ģenerāļa Čurbanova un vietnieka Ščolokova pavēles naktī no gultas tika piecelts veikala direktors, un dzintara brīnums pazuda. Čurbanovs, ja var ticēt viņa vārdiem, izpildīja savas sievas Gaļinas Ļeonidovnas kaprīzi, bet, neskatoties uz visām likteņa dangām, kas pašu Čurbanovu ielika aiz restēm, neskatoties uz daudzām kratīšanām, kuras notika ģenerālsekretāra meitas daudzajos dzīvokļos un vasarnīcās, pērtiķīti tā arī neatrada. Pārkausēts dolāros, tas ieņēma vietu privātkolekcijā rietumos.

Nepalika nepamanīta arī unikāla sen darināta briljantu kaklarota, kas piederēja pazīstamajai padomju kinozvaignei Zojai Fjodorovai. Kaklarotu savā laikā aktrisei pasniedza viņas vīrs, amerikāņu admirālis, kurš kara gados Maskavā darbojās diplomātiskajā misijā. Pēc kara, saskaņā ar Staļina uzspiestajiem sociālistiskā dzīvesveida likumiem, admirāli izsūtīja, bet Zoju Fjodorovu aizsūtīja uz koncentrācijas nometni. Acīmredzot nojauzdama savu likteni, aktrise atdeva kaklarotu glabāt saviem draugiem, un tādā veidā izdevās to saglabāt. Tagad, uz Brežņeva izsludinātā stingrās valūtas trūkuma viļņa un tuvojošās ekonomiskās katastrofas, atslābināšanas politikas, aktrise mēģināja izbraukt pie vīra uz Savienotajām Valstīm un saņēma atļauju. Tomēr, kaklarotu caur robežu neizlaida, paziņojot Fjodorovai, ka tādai vērtīgai mantai vajadzīga speciāla atļauja. Fjodorova nolēma aizkavēties Maskavā, lai saņemtu tādu atļauju. Viņa būtu kaklarotu atstājusi muitā, ja tā nebūtu palikusi kā atmiņa par jaunības dienu vienīgo spožo mīlestību. Mīlestību, kas aktrisei maksāja ļoti dārgi. Pēc dažām dienām Zoju Fjodorovu atrada nogalinātu savā dzīvoklī ar šāvienu pakausī, bet kaklarota parādīj ās daudz vēlāk starp pašnāvībā (nošaujoties) dzīvi beigušā ģenerāļa Ščolokova mantām. Un ne tikai šī kaklarota.

Par to visu Andropovs zināja. Viņš mēģināja VDK iesaistīt IeM lietās, paņemot sev lietas, kas saistītas ar mantām, kurām ir „augsta vēsturiski-mākslinieciskā vērtība". IeM nikni pretojās, nevēlēdamies ielaist pretiniekus savā bagātajā maizes klētī, bet tomēr piekrita „īpašos gadījumos veikt kopīgas operācijas". Vēl pirms tam Andropovam izdevās iesaistīt daļu savu virsnieku OBHSS sistēmas darbībā un daļēji kontrolēt tā saucamo „specmiliciju", kas nodarbojās ar sīkiem un vidējiem valūtas spekulantiem. Tomēr noskaidrojās, ka antikvariātu lietas nav nemaz tik vienkāršas un vieglas, kā tas likās sākumā.

Akadēmiķa Čudnovska dzīvoklī gaišā dienas laikā ielauzās laupītāju banda, kuras „Kaukāza tautība", ja izsakās oficiālā valodā, stipri krita acīs. Noziedzniekus interesēja gleznas no akadēmiķa kolekcijas. Ar akadēmiķiem bija sarežģīti. Viņiem nevarēja inkriminēt, kā visiem citiem kolekcionāriem, kolekcijas iegādi par „bezstrādes ienākumiem", tāpēc arī bija grūti pierādīt konfiskācijas likumību par labu „valsts ienākumiem". Tāpēc pret akadēmiķiem pielietoja citas metodes. Sasienot saimnieku, laupītāji izņēma no rāmjiem vairākus ārkārtīgi dārgus Matīsa audeklus, kuri bija lielā cieņā Rietumos. Viens no noziedzniekiem, ar nazi steigā atliecot naglas gleznas rāmī, iegrieza delnā un diezgan stipri to savainoja. Padarījuši savu darbu, „kaukāzieši" nozuda.

Pie lietas ķērās VDK. Cietušā apraksti bija precīzi, un pieredzējušie operatīvie darbinieki ātri saprata, ka runa ir par noziedznieku grupu no Baku, kas jau bija sevi „izgaismojusi" tāda veida lietās. Tiešie specsakari ar Baku strādāja lieliski, un jau pēc stundas no Maskavas Azerbaidžānas VDK tika nosūtīta pavēle par grupas arestu ar vārdiem un uzvārdiem. Kāda bija Maskavas vilšanās, kad no Baku, uzmanīgi uzklausījuši no Maskavas saņemto informāciju, atbildēja: „Jā, šī grupa ir labi zināma, bet diemžēl, tur laikam ir kāda kļūda, par cik uzskaitītie cilvēki gandrīz jau gadu ir izbraukuši uz ārzemēm ar Izraēlas vīzām". Bet VDK nebūtu VDK, ja vienmēr ticētu pati sev un izmantotu tikai oficiālos kanālus. Sazinājās ar aģentūru un noskaidroja, ka visa banda vienā mierā atrodas Baku, nekur netaisās aizbraukt, bet tieši pretēji, nesen kā ir atgriezusies no Itālijas, atvedot „kaudzi" valūtas.

Andropovs jutās aizvainots.

Speciāla operatīvo darbinieku komanda inkognito, ievērojot visus konspirācijas pasākumus, izlidoja uz Baku. Vienā no piepilsētas kara bāzēm operatīvos darbiniekus gaidīja izlidošanai sagatavota lidmašīna. Bandu ātri un bez trokšņa saņēma ciet pilsētā, iegrūda mašīnās un, nepasakot nemaz „labdien" vietējai VDK, nogādāja Maskavā.

Noziedznieku atpazīšana notika bez aizķeršanās. Raksturīgās sejas, rēta uz rokas viss sakrita. VDK pulkvedis, paspiežot roku akadēmiķim, apsveica viņu un sevi ar panākumiem, apgalvojot, ka tālākā izmeklēšana neaizņems pat mēnesi. Pēc nedēļas akadēmiķi atkal izsauca pie izmeklētāja. Skatoties kaut kur pāri galvām uz Dzeržinska portretu, pulkvedis, ar manāmu piepūli piemeklēdams vārdus, paziņoja, ka lieta ir slēgta, noziedznieki ir atbrīvoti pierādījumu trūkuma dēļ. Akadēmiķis nesāka tērēt laiku „vaidēt" un brīnīties, bet uzreiz pavaicāja, kur var pārsūdzēt tādu lēmumu. Pulkvedis, paklusēdams, atbildēja: „Acīmredzot pārsūdzēt drīkst, ja uzreiz pasūdzēsities personīgi biedram Brežņevam". Pulkvedis darīja to, ko viņam pavēlēja. Akadēmiķis iegūlās slimnīcā, neizturēdams tik dinamisku neprognozējamu notikumu attīstību.

Bet viņi abi būtu satriekti vēl vairāk, ja uzzinātu, ka pateicoties šai lietai Andropovs tika pakļauts pazemojumam, kādu nebija izjutis kopš Staļina laikiem, kad ģenerālisimuss atcerējās par viņa kontaktiem ar sabiedrotajiem kara laikā un gandrīz vai likvidēja, tā kā bija patiesi pārliecināts: jebkurš kontakts ar ārzemniekiem padomju cilvēkam vienmēr beidzas ar savervēšanu imperiālistu izlūkdienestā.

Andropovu pie sevis izsauca Suslovs Politbiroja loceklis un galvenais partijas ideologs, kura kabinetā atradās Boriss Ponomarjovs PSKP CK starptautiskās nodaļas vadītājs. Suslovs sausi painteresējās: kāpēc Andropova cilvēki atļaujas sarīkot bandītiskas akcijas savienoto republiku galvaspilsētās, par to pat nepaziņojot vietējai partijas vadībai.

Andropovs centās paskaidrot, ka runa ir par bīstamiem noziedzniekiem, varētu teikt, par bandītisku formējumu, kura likvidācijai tika atvēlēts maz laika un nebija iespējama piņķerēšanās ar starprepublikāniskiem saskaņojumiem. Uz to Suslovs atbildēja, ka tikai tiesa nosaka vai kāda persona ir noziedznieks vai bandīts, bet nevis drošības orgāni, par ko rakstīts veselā virknē partijas dokumentos un kongresu lēmumos, kurus Andropovam nebūtu slikti izpētīt. Vēl īsti nesaprotot izvērstās intrigas būtību, VDK šefs ar nesapratni paskatījās uz galveno partijas ideologu. Tad sarunā iejaucās Ponomarjovs. Boriss Ponomarjovs bija visietekmīgākā figūra PSKP CK aparātā, tik ietekmīga, ka par viņa vadītās CK Starptautiskās nodaļas darbību pat Andropovs zināja tikai to, ko viņam bija paredzēts zināt, bet visi mēģinājumi uzzināt vairāk, vai nu atdūrās pret necaurejamu slepenības sienu, vai nu izkliedējās kontrversiju labirintos, kuras meistarīgi palaida baumu un mākslīgu leģendu veidā.

Andropova cilvēki apkalpoja CK Starptautisko nodaļu, klejojot pa pasauli ar ārzemju valūtas čemodāniem, nomaļās vietās to atdodot dažādu brālīgo kompartiju, kreiso grupējumu un daudzo teroristisko organizāciju pārstāvju rokās, vienīgajiem deģenerētās komunistiskās strādnieku kustības pārstāvjiem. No šo kurjeru mozaīkas ziņojumiem grūti bija sastādīt notiekošā kopējo ainu. Darbojās vecā konspiratīvā shēma, kas bija dzimusi 20. gadsimta pašu talantīgāko noziedznieku Parvusa un Ļeņina ģeniālajās galvās.

Ponomarjovs mazs, kalsns un kustīgs, kā spermatozoīds, izcēlās ar neredzētām nomenklatūras darbiniekam piemītošām darbaspējām. Viņš personīgi ceļoja pa pasaules valstīm un viņam bija pazīšanās pie visiem planētas partijas ģenerālsekretāriem, ieskaitot Brežņevu jebkurā diennakts laikā. Skatoties uz Andropovu caur biezajiem Rietumvācijā ražoto briļļu stikliem, Ponomarjovs bēdīgā un čīkstošā balsī negaidīti sāka viņam lasīt lekciju par sociālistiskās celtniecības pašreizēj ām problēmām. Komunistiskās sabiedrības celtniecība, atzīmēja CK Starptautiskās nodaļas vadītājs, pašreizējā laika posmā sastopas ar šķēršļiem, kas izpaužas kā sociālistiskā valstiskuma noliegums no atsevišķu personu puses un, neslēpsim, zināmām iedzīvotāju kategorijām, kuras ir nonākušas rietumu propagandas ietekmē un tāpēc ir deģenerējušās. Lai nu kam, bet Andropovam laikam ir zināms, cik spēkus un līdzekļus šiem mērķiem tērē CIP, kultivējot padomju cilvēku vidū mietpilsonisko ideoloģiju, tieksmi pēc greznības un neremdināmu patēriņu. Arvien vairāk izbrīnīts, Andropovs uzmanīgi klausījās. Arī viņš pats, protams, prata runāt partijas „valodā", bet tāpat kā visi, saprata to slikti.

Tāpēc mūsu partijas politika, turpināja Ponomarjovs, komunistiskās celtniecības sfērā, tāpat kā agrāk, pamatojas uz nemirstīgajām Marksa un Ļeņina idejām par vispārēju vienlīdzību vienotā sociālistiskā tēvzemē.

Neizturējis Andropovs painteresējās, kāda saistība visām šīm neapstrīdamajām patiesībām ir ar bruņoto laupīšanu, kuras rezultātā tika nozagtas Matīsa gleznas vairāku miljonu vērtībā.

Bet tāda, Ponomarjovs paskaidroja, ka vairāku miljonu vērtās Matīsa gleznas, karājas ne katrā dzīvoklī, un tāpēc izveido nervozu situāciju šķiru nevienlīdzībai bezšķiru sabiedrībā. Ir lietas, kuras vispār nedrīkst glabāt privātkolekcijās, kā pēc ideoloģiskiem apsvērumiem, tā arī pēc pašu lietu drošības, kas norādītajā gadījumā ir ļoti raksturīgi.

Suslovs piekrītoši māja ar galvu, skatoties tālumā. „Kur tad ir tās gleznas?" caur zobiem izspieda Andropovs, caur pieri skatīdamies uz CK Starptautiskās nodaļas vadītāju.

Ponomarjovs gandrīz vai palēcās.

„Vai runa ir par gleznām? viņš gandrīz iekliedzās. Runa ir par cilvēkiem, kurus j ūs sagrābāt Baku pārkāpjot visas sociālistiskās likumības normas. Biedrs Alijevs (Andropovs nopūtās un pievēra acis) sašutis zvanīja Leonīdam Brežņevam, un viņš ir nodomājis šo jautājumu izvirzīt apspriešanai Politbirojā. Partija vienmēr ir cīnījusies un cīnīsies pret patvaļu un nelikumībām!" Ponomarjovs, bez visa pārējā, bija vēl arī akadēmiķis, tāpēc ar viņu strīdēties bija grūti…

Izdodot VDK izmeklēšanas pārvaldes priekšniekam ģenerālleitnantam pavēli par Baku aizturēto atbrīvošanu, Andropovs, šķībi pasmaidot, atzīmēja: „Ne pie viena neiešu vairāk ciemos. Baidos ieraudzīt šīs gleznas kādā kolekcijā.".

„Es varu pateikt pie kā, novīpsnāja Kurbanovs.

„Pagaidām nevajag, viņu apstādināja Andropovs, pateiksit, kad es pajautāšu…" Viņš pats kolekcionēja gleznas, pagājušā gadsimta franču erotisko bronzu, muzicēja un pat blēņoj ās ar dzeju, tāpat kā Mao Cze Duns. Tāpēc bija divkārtīgi ievainojams.

„Nepārvaramu spēku iedarbībā" viņš bija atkāpies no daudzām pozīcijām. Daļa viņa cilvēku algu sāka saņemt dolāros un sertifikātos. Viņš ne tikai atļāva, bet arī panāca to, sastādot slepenus informatīvos ziņojumus CK par nepieciešamību piesegt VDK no caurspiedošās korupcijas, kas bija līdzīga kā radiācija. Bet gadījumu bija tik daudz, ka vajadzēja palikt uzmanīgākiem. Dažus čekistus kukuļņemšanas dēļ bija spiesti pat nošaut. Turklāt tas ātrums, ar kādu šie spriedumi tika piespriesti un tika izpildīti, bija skaidrs pierādījums tam, ka lietā ir iesaistīti daudzu sodīto priekšnieki. Tomēr algas izmaksāšana valūtā dažām apakšvienībām uzreiz sašķēla jau ne tik vairs monolītās dzelzs Fēliksa pēcnācēju rindas. Apakšvienības, kuras apgāja, sāka klusi kurnēt, atklāti demonstrējot savu neapmierinātību. Dažus no struktūrām atlaida, citus sodīja disciplinārā kārtā. Čekistiem lasīja lekcijas un notika pārrunas, idiotiskas gan pēc formas, gan pēc satura. Cilvēki sēdēja, atklāti skumstot un pat snauduļoja. Armijas tirdzniecības tīklā bija spiesti pārvaldēs atvērt slēgto veikalu tīklu par rubļiem. Jaunākajam un vidējam virsnieku sastāvam šajos veikalos pārdošanā bija nekas sevišķs, bet tomēr: dažādi lētie džinsi, beļģu uzvalki, „safari" krekli, importa cigaretes, pārtikas pasūtījumi. Cilvēki kļuva mundrāki.

Andropovs apgabalos personīgi koordinēja saviem cilvēkiem atviegloto rindu uz dzīvojamo platību, pārvarot izteiktu nesapratni no obkomu un gorkomu puses, un pilsētu izpildu komiteju ierēdņu aktīvu pretestību, kuri zaudēja savu likumīgo „algu" piešķirot dzīvojamo platību uz atvieglotiem noteikumiem. Tas viss maz palīdzēja. Andropova sekretariāts bija pārpildīts ar iesniegumiem par dzīvojamās platības piešķiršanu un uzlabošanu.

Visi kopā mežonīgi apskauda Pirmo Galveno Pārvaldi , kas nodarbojās ar ārējo izlūkošanu. „Kadru piesārņotība" tur bija satriecoša, ko vairākkārt savos slepenajos ziņojumos Andropovam uzsvēra VDK personāla pārvaldes priekšnieks ģenerālis Čebrikovs. Dažādi memmes dēliņi un nomenklatūras pēcnācēju elitārie bērni rāvās kļūt par profesionāliem izlūkiem, tā kā šajā laikā tik varonīga profesija negaidīti bija kļuvusi pilnīgi droša, tomēr joprojām tai bija augsts prestižs un tā bija ļoti izdevīga. Pavadot lielāko laiku rietumos diplomātisko pasu aizsegā un zem dažādu resoru jumta sākot no APN  un Aeroflotes līdz Goskoncertam, saņemot algu valūtā un naudu operatīvajiem izdevumiem. Izlūki, priecājoties par savu pasakaino dzīvi un riskējot tikai ar to, ka viņus var izsūtīt, ārzemēs nodarbojās ar atklātām blēdībām, dažreiz pārtulkojot rakstus no brīvi pieejamiem žurnāliem un nosūtot tos uz centru kā iegūtu slepenu informāciju. Turklāt viņus viegli pārvervēja rietumu izlūkdienesti, tā, ka dažreiz viņi to pat nepamanīja. Uz Maskavu sūtīja tādas informācijas un dezinformācijas plūsmas, ka nebija iespējams tās apstrādāt ar tiem primitīvajiem līdzekļiem, kādus izmantoja. Brieda informācijas haoss.

Tūkstošiem un tūkstošiem kasešu, ar noklausītām sarunām no Vašingtonas ministriju kancelejām līdz komunālajām virtuvēm savā valstī, palika neapstrādātas. Miljoniem izziņu, atskaišu, dosjē neizlasīti nonāca arhīvos.

Starp rietumiem un PSRS izpaudās un pastāvīgi palielinājās atšķirība izglītības līmeņos un tehniskajā sagatavotībā. Vienam rezidentam ASV par lielu naudu amerikāņi „piespēlēja" 1942. gada parauga hidrolokatora rasējumus. To Maskavā ātri noskaidroja. Bet bija arī sarežģītāki gadījumi. It kā saņemtie slepenie amerikāņu tehniskie izstrādājumi un aprēķini tika nosūtīti uz attiecīgu ZPI[46], pavēlot viņiem strādāt šajā virzienā. Daudzu tūkstošu cilvēku kolektīvi gadiem strādāja, nonākot pie slēdziena, ka virziens ir bezperspektīvs un ir nonācis strupceļā. Tomēr to vēl vajadzēja pierādīt ierēdņiem. Bet pierādīt to bija grūti, jo amerikāņi daudzo sējumu aprēķinos apzināti ievadīja kļūdas. Saprast to sāka, kad nogāzās kārtējā lidmašīna, uzsprāga raķete vai gabalos izjuka izmēģinājumu stends.

Bet tas nebija pats briesmīgākais. Briesmīga bija nolemtība, par kuru nenojaušot, ziņoja izlūkdienests.

Bez īpašām pūlēm rietumos izdevās nopirkt par ceturto daļu cenas (3 miljoniem dolāru) amerikāņu iznīcinātāju-bumbvedēju „Phantom". Padomju speciālisti, apskatījuši mašīnu, bija satriekti par tās elektronikas pārpilnību. „Fantomam" bija apmēram vienādi aerodinamiskie un manevrēšanas parametri ar tādas pašas klases padomju lidmašīnām. „Phantom", pateicoties savai elektronikai, varēja atklāt padomju lidmašīnas daudz ātrāk un daudz lielākā attālumā. Un padomju rūpniecība nevienu mezglu no pretinieka atklāšanas, elektronisko traucējumu un iznīcināšanas aparatūras nebija spējīga pat nokopēt. Vecā slimība, kas sākās ar vēsturiskajiem Staļina vārdiem par kibernētiku kā „marksismam svešo žīdu melu zinātni", izrādījās hroniska un neizārstējama.

Bez īpašām pūlēm rietumos par puscenu iegādājās gaisa kaujām paredzēto amerikāņu raķeti „Sky Windef', kura pārsteidza ar savu efektivitāti. Vēlāk noskaidrojās, ka vēl lētāk izlūki arī vienmēr sev „piezaga" nebaltai dienai. Divas citas raķetes dabūja praktiski par brīvu no vjetnamiešu partizāniem, kuri tās nozaga tieši no amerikāņu iznīcinātāju spārniem kādā no Dienvidvjetnamas bāzēm. Padomju speciālisti, kuri visu laiku sapņoja ieraudzīt šīs raķetes tēmēšanas shēmu, sasnieguši savu mērķi, sērīgi sakoda lūpas. Jā, shēma bija vienkārša, kā grābekļi. Amerikāņi vispār nekad nemīlēja neko sarežģītu, izdomājot pat nacionālo parunu „viņš nav pietiekoši gudrs, lai taisītu vienkāršas lietas". Tas viss tā arī bija. Tēmēšanas sistēmas pamatā bija mikrolampas, kuras Padomju Savienība pie karstākās vēlēšanās nevarēja saražot. Tad vajadzētu par divām kārtām paaugstināt vakuumu rūpnīcās, kuras savā laikā uzcēla ieslodzītie un būvbataljoni.

Bet amerikāņi, it kā ņirgājoties, pārdod padomju izlūkdienestam „George Washington" tipa raķešu atomzemūdenes visu rasējumu komplektu (vagonu) un visas ražošanas tehnoloģiskās kartes. Būvējiet, brālīši, priecājieties. Kā visi toreiz bija satraukti. Uz katras lapas amerikāņu spiedogs „Top secret!" Un divi mūsējie „Pilnīgi slepeni! Sevišķi svarīgi!", violetie zīmogi ar divām nullēm un cita eksotika. Brežņevs pats personīgi pieņēma divus zēnus no PGP, kuri nopirka un aizstiepa visu šo makulatūras kalnu līdz Maskavai, un pasniedza viņiem pa Varoņa zvaigznei. Pārbaudot atklājās, ka par to pat nav vērts runāt. Pietiekami tikai atcerēties, ka pasaulē vienīgā bojā gājusī raķešu atomzemūdene izrādījās tieši zemūdene no šīs sērijas, kuru kuģu būvētāju aprindās tā arī nosauca „Ivans Vašingtons".

Visas šīs spēles maksāja milzīgu naudu, negūstot nekādus rezultātus, vai arī pretēji atklātu kaitniecību. Tā jau bija tradīcija. Vai valstij stipri palīdzēja tas, ka izlūkdienests savulaik precīzi noteica uzbrukuma datumu PSRS 22. jūniju?

Vissliktākais visā lietā bija tas, ka izlūki tā pierada pie dzīves rietumos, ka mājās atgriezās ar lielu nepatiku, cerot, ka atrašanās dzimtenē būs īslaicīga, bet, ja tādas cerības nebija, tad vienkārši atteicās atgriezties. Turklāt vai nu slēpās, vai gāja padoties. Grūti nosaukt valsti, kur tā nenotiktu Andropova un pēcandropova laikā.

Lai cik arī nebūtu dīvaini, tas viss nekādi neietekmēja ne paša Andropova karjeru, ne PGP priekšnieka ģenerāļa Krjučkova karjeru, kuru Andropovs vilka sev līdzi pa karjeras kāpnēm kopš Ungārijas sacelšanās apspiešanas 1956. gadā. Tas acīmredzot notika, pirmkārt, tāpēc, ka nomenklatūras dēliņu, kuri sastādīja ārējā izlūkdienesta pamatmasu, bēgšana uz rietumiem ne pārāk uztrauca pašu nomenklatūru, kas bija jau morāli gatava sekot viņu piemēram, un otrkārt, vēl arī tāpēc, ka slepenā kara fronte rietumos, neskatoties uz visu tā romantismu, tomēr tika uzskatīta par otršķirīgu salīdzinājumā ar globālo slepenā kara fronti, kas plosījās valsts iekšienē.

Savā nerimstošajā vēlmē glābt dzimteni un sajūsmā par panākumiem Kaukāzā Andropovs nolēma spert nākamo soli. Kā mērķi nākamajam triecienam viņš izvēlējās Maskavas pilsētas partijas komiteju (MPPK), kuru vadīja CK Politbiroja loceklis Grišins.

Grišina priekštecis MPPK pirmā sekretāra amatā bija kāds Jegoričevs, līdz ausīm iestidzis korupcijā, bet tomēr sapņoja pacelties lielās politikas līmenī. Tāpēc viņš regulāri klausījās lekcijas par pasaules cionisma ļaunajiem nodomiem un pastāvīgi par šo tēmu konsultēj ās ar VDK, kura, savukārt meklēja veidu kā gāzt Jegoričevu un viņa vietā iesēdināt Andropova cilvēku. Tieši cīņā ar pasaules cionismu Jegoričevs arī sadega. Reiz Politbiroja apspriedē, klātesot Brežņevam, kad 1973. gadā Tuvajos Austrumos plosījās kārtējais karš, Jegoričevs, ierāvis konjaku vairāk kā parasti, ierosināja desantēt padomju jūras kājniekus Sinaja pussalā un sākt maršu uz Telavivu.

Biedra Brežņeva uzacis izbrīnā pacēlās uz augšu, bet aizsardzības ministrs nobālēja, tā kā šajā brašajā aicinājumā sajuta intrigu pret sevi. 1973. gadā nebija ko desantēt un nebija uz kā.

„Biedri Jegoričev, painteresējās Brežņevs, kā viedokli jūs izsakāt?"

„Maskavas pilsētas partijas komitejas viedokli", atbildēja MPPK pirmais sekretārs.

„Tātad jūs tādus jautājumus apspriežat gorkomā", ar draudīgām balss notīm prasīja genseks.

Iestājās smags klusums, kura rezultātā par MPPK pirmo sekretāru kļuva Grišins Suslova cilvēks.

Andropovs vēl bija pārāk vājš.

MPPK bija pārvērtusies par korupcijas, valsts kases izlaupītāju un dažādu tumšu darījumu perēkli, līdz sīkumiem atgādinot gangsteru sindikātu kaut kur Čikāgā 50. gadu sākumā. Atšķirība bija tikai tāda, ka gangsteru sindikāts maksāja nodokļus un baidījās no policijas, kur tajā pašā laikā MPPK nodokļus nemaksāja, un milicija izstiepās miera stāj ā un atdeva godu, ieraugot tikai sīkus klerkus no šīs varenās iestādes. Nebaidoties no nesodāmības, MPPK sāka pieļaut kļūdas.

Gorkoma biroja loceklis un Maskavas pilsētas Kuibiševas raikoma pirmais sekretārs Galuško, saņēma pusotra miljona rubļu lielu kukuli (daļēji ar dārgakmeņiem) par četru dzīvokļu piešķiršanu kaut kādām tumšām personībām no Tbilisi. Tomēr, paņemot naudu, klientus piemānīja. Saniknoti viņi nevēlējās vairāk izdevumus un izgāja uz kontaktiem ar visai noslēgtu un ietekmīgu avantūristu loku, kas bija tuvi Brežņeva meitai Gaļinai. Nav zināms kādas atsperes nospieda genseka meita, bet specmājā pie biedra Galuško ieradās OBHSS[47] brigāde ar pašu ģenerāli Grišinu priekšgalā (pēc likteņa ironijas ar MPPK pirmā sekretāra uzvārda brāli) un veica kratīšanu, konfiscējot zeltu un vērtības, kā arī naudas zīmes pusotra miljona rubļu vērtībā. Galuško tika arestēts. Nākamajā dienā lietu nodeva VDK. Andropovs pats nopratināja no bailēm galvu zaudējušo raikoma sekretāru un panāca no viņa atzīšanos, ka viņš bija tikai „sešinieks" gorkoma darboņiem.

Andropovs sāka pārdomāt, kā to visu labāk noziņot Brežņevam, lai ar vienu dūšīgu sitienu nogāztu visu gorkomu, pataisīt to par Lubjankas filiāli un sākt uzbrukumu Kremlim.

Bet trauksmes zvans jau zvanīja Maskavas pilsētas partijas komitejā.

Paslēpis daļu no saviem darbiniekiem vasarnīcās un specslimnīcās, Grišins metās pie Brežņeva.

Galuško tika atbrīvots, bet ģenerāli Grišinu nodeva tiesai „par ļaunprātīga dienesta stāvokļa izmantošanu" un notiesāja.

Andropovu izsauca pie Ģenerālsekretāra.

Brežņevs uz viņu skatījās ar pārmetumu. Klātesošie Suslovs, Grišins, Čerņenko un kaut kāda iemesla dēļ Maskavā ieradušais Rašidovs, kā medību suņu bars metās virsū VDK šefam. Viņam atgādināja, ka VDK galvenais uzdevums ir nomenklatūras apsardze, bet nevis tās tikumības uzraudzība. Priekš tam pastāv partijas kontroles komisija, kurai varētu uzrasties jautājumi pašam Andropovam. Teiksim, vai Jurijam Vladimirovičam ir zināms, kas katru dienu notiek tajos daudzajos un greznajos dzīvokļos, kuri tam ir piešķirti no galvaspilsētas specfonda kā konspiratīvie. Labi ir konspiratīvie dzīvokļi, par kuru tračiem zina visa māja un pat viss rajons! Kam un cik valūtas nodod prostitūtas, kuras strādā VDK 5. pārvaldes uzraudzībā? Par kādu naudu un kāpēc tiek organizētas nesaprotamas VDK kaujas apakšvienības? Un galvenais: VDK pavisam ir izlaidis savu galveno pretinieku, kura dēļ arī partija pacieš savā balansā tik milzīgu soda aparātu. Runa ir par valsts iedzīvotājiem, kuri atļaujas darīt velns zin ko? Valsts ir pārpildīta ar pretpadomju literatūru, pa visiem kanāliem tiek pārraidīta kaut kāda ideoloģiski kaitīga mūzika, tiek drukātas, velns zin kādas grāmatas. Jaunatne nevēlas ne strādāt, ne dienēt armijā. Notiek klanīšanās Rietumu priekšā un rietumu dzīvesveida slavināšana. Lūk, ar ko jācīnās VDK, bet nevis klaiņot pa raikomiem un meklēt laupījumu!

Andropovs mēģināja pretoties.

Vai tad pati partija nesāka flirtēt ar Štatiem, un saņemot kredītus, atļāva no valsts emigrēt ebrejiem, saņemot naudu par katru izlaisto ebreju? Vai tad ne viņš, Andropovs, vienmēr bija pret flirtēšanu ar potenciālo pretinieku, un pret jebkādu emigrācijas atļaušanu no valsts? Viņš uzrakstīja pat speciālu memorandu šajā sakarā. Vai tad viņš neorganizēja neslavas cēlāja un atkritēja

Solžeņicina izsūtīšanu no valsts un pašlaik vada nepārtrauktu Saharova un viņa līdzīgo apmelošanas kampaņu, pamazām izstumjot uz ārzemēm vai sēdinot aiz restēm?

Viņš un viņa resors, ja neskaita armiju, ir vienīgais pašlaik darbojošais valsts institūts, kur taj ā pašā laikā daudzi biedri izvairās no darbiem aiz augstiem žogiem un ozolkoka durvīm, turklāt nodarbojoties, viegli izsakoties, nezin ar ko. Ja partija savās rindās necīnīsies ar deģenerātiem un kukuļņēmējiem, tā aizies bojā un pazudinās valsti.

Visi nedaudz nomierināj ās, un saruna pārgāja uz daudz miermīlīgākiem toņiem. Nē, neviens nešaubās par biedra Andropova uzticamību partijas lietai un tās ideāliem.

Diemžēl mūsdienu pasaules realitātes diktē tieši tādu partijas politiku pašreizēj ā posmā. Neviens neiebilst, ka valstī nevajadzētu ieviest kārtību, bet vai biedram Andropovam, mūsu dārgajam Jurijam Vladimirovičam, ir tāds spēku pārpalikums un tāda šaura darba fronte, ka viņš sāk karot pret savējiem Partijas un revolūcijas veterāniem?

Šajā frāzē, kas gandrīz vārds vārdā paņemta no Hruščova uzstāšanās 20. partijas kongresā, bija paslēpta dziļa jēga. Hruščova iesāktā un nomenklatūras atzītā destaļinizācija par savu mērķi izvirzīja nevis režīma noziegumu atmaskošanu pret valsti un vēsturē nebijušu genocīdu pret savu tautu, bet gan Staļina metožu atmaskošanu viņa nepārtrauktajā karā pret nomenklatūru[48].

Par „Arhipelāga" lasīšanu līdz pat 1985. gadam deva termiņu līdz 7 gadiem nometnēs un 5 gadiem izsūtījumā. Tas ir vispār zināms. Interesants ir kas cits: grāmatu pirmo reizi izdeva ārzemēs par VDK līdzekļiem… (pat bez autora ziņas).

Sabiedriskās domas sprādziens pasaulē bija briesmīgs, tāpat kā pašas grāmatas panākumi, kuru ātri pārtulkoja visās eksistējošās valodās. PSRS nosaukums pazuda un tika nomainīts ar „Arhipelāgs GULAG-s". Viens padomju žurnālists reiz Argentīnā uz vientuļas šosejas „nobalsoja" kravas mašīnu, lai nokļūtu līdz tuvākajai pilsētai. Mašīnas šoferis, indiānis vidējos gados, saprata, ka ved ārzemnieku, painteresēj ās, no kurienes viņš ir.

„No Krievijas", atbildēja žurnālists.

„Ahā, nostiepa šoferis, es zinu. Es lasīju „Arhipelāgs GULAG-s".

Ciniķi saka, ka VDK to speciāli izdarīja, lai nodrošinātu sevi ar darbu uz daudziem gadiem, lai vienmēr būtu ko un par ko sēdināt.

Nav lemts zināt slepenā kara ceļus, it sevišķi kad VDK šefs tiecas pēc augstākās varas.

„Staļins šāva pa savējiem, mikrofonā bļāva Ņikita Hruščovs, pa revolūcijas veterāniem! Par šo patvaļu mēs viņu arī nosodām… Cilvēces vēsturē ir bijis ne mazums nežēlīgu tirānu, tomēr visi viņi gāja bojā arī no cirvja, tāpat kā paši savu varu noturēja ar cirvi…". Hruščevs pateica daudz vairāk, nekā gribēja. Oratora skurbumā atzinis, ka Staļinu nogalināja viņa uzticamie skolnieki (gandrīz vai ar cirvi pa galvu), Ņikita Sergejevičs brīdināja visas nākamās nomenklatūras paaudzes par galvenajām briesmām: Nešaujiet pa savējiem! Vai arī mirsit no cirvja.

Andropovs klusēja.

Secinājumus izteica Brežņevs. Prostrācijā iekritušais PSKP vadonis nemīlēja tamlīdzīgas skaidrošanās, kuras viņam traucēja baudīt dzīvi viņa lepnajās savrupmājās un medību pilīs, kas bija izkaisītas pa visu valsti un daudzām Eiropas valstīm. „Es redzu, ka biedri ir sapratuši viens otru, un tas ir ļoti labi". Un svinīgi nobučoja uz abiem vaigiem Andropovu, un apraudājās.

Bet taj ā pašā dienā par Andropova vietnieku tika iecelts ģenerālis Cviguns Brežņeva sievasbrālis, kurš bija precējies ar ģenerālsekretāra sievas māsu.

Mājiens bija vairāk nekā saprotams. Cīņa saasinājās. Andropovs zināja vairāk, nekā pateica satraukto nomenklatūras pārstāvju priekšā, bet viņš vēl nezināja visu.

Amerikāņu spiedogs „Ierobežota piekļuve", kuram pāri uzspiests zīmogs „Slepeni" un slepenās lietvedības reģistrācijas zīmogs: „CIP ziņojums par PSRS ekonomisko un iekšpolitisko stāvokli. 1978. gada analītiskā atskaite Prezidentam, Valdībai un Savienoto Valstu Kongresam". Oriģināls nezin kāpēc krievu valodā. Kāpēc? Tāpēc, lai VDK netērētu laiku tulkošanai, bet lai lasītu uzreiz, līdzko divsimt lappušu atskaite tiks nodota (it kā no aģentūras) padomju izlūkdienestam un nosūtīta uz Maskavu. Tas ir ļoti laipni no amerikāņu puses, ka viņi uzņēmās daļu no padomju slepenās policijas milzīgā aparāta pūlēm." Kāpēc viņi ir sākuši savas atskaites drukāt krievu valodā?

Andropovam izbrīnījies vaicāja PGP priekšnieks Krjučkovs, kaut gan par to Andropovam bija jājautā Krjučkovam. „Ja arī es būtu cienījama vecuma nēģeris, tad es bez piepūles un slinkuma tāpat iemācītos krievu valodu…", citēja Andropovs, mīlēdams padoto priekšā spīdēt ar intelektu. Krjučkovs palika nesaprašanā par to, ka tāda detaļa viņa šefu nemaz neieinteresēja…

„… Pašreizējā periodā PSKP centrālajā aparātā un savienoto republiku vadošajā aparātā skaidri saskatāmas šķeltni eciskas tendences. To galvenais iemesls ir pastāvīga valsts ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanās. Visu rūpniecības veidu stagnācija, stabils ražošanas kritums, katastrofisks darba ražīguma kritums, hroniskās neražas vēl vairāk pasliktināja cenu kritumu tradicionālajām padomju eksporta precēm: naftai, gāzei un neapstrādātai koksnei. Milzīga pēc apjoma, absolūti nesabalansētā militārā ražošana, katru gadu paplašinoties, grauj visas citas rūpniecības nozares, noliekot valsti arvien lielākā atkarībā no pirmās nepieciešamības plaša patēriņa preču importa, ieskaitot pārtiku.

Turklāt, pārlieku vecā PSRS vadība ne tika neredz šo postošo ceļu, bet pretēji, iesaista valsti jaunās globālo izdevumu spirālēs, kuras tā nevar izturēt ne teorētiski, ne praktiski…

Komunistisko partiju atbalsts visā pasaulē, palīdzība jaunattīstības valstīm, ar cerību, ka tās izvēlēsies tā saucamo „sociālistisko ceļu", Austrumeiropas satelītvalstu glābšana no bankrota, konfrontācija ar civilizēto pasauli visu šos daudzos gadus, kas ir absolūti acīmredzams, ved uz nekurieni, bet Kremlis ar nolemtā neatlaidību turpina pa to iet…

Austrumeiropas satelītvalstis, kuras daudzi mūsu politiķi sen nosauca par „mīnām ar laika degļiem", tiešām par tādām arī kļūst, iedzenot Maskavu bezizejas strupceļā, baidoties no neizbēgamā sprādziena. Komunistiskās ekonomikas apstākļos, kad valda spēcīgs preču bads un valstī pastāv ekonomiskās neatkarības tendences, bet tīri nosacītajai naudai ir tikai relatīva vērtība, absolūta vērtība ir precēm… Piegādājot preces valstīm-klientiem, padomju valdība atrauj savai valstij un ekonomikai pašu nepieciešamāko. Paaugstinātās cenas nenormalizē situāciju, tā kā produkcija, kuru „tautas demokrātijas" valstis dod pretī, ir daudz zemākas kvalitātes, nekā rietumu, kas PSRS izveido pastāvīgu preču vakuumu…

Lai kaut kādā līmenī uzturētu tirdzniecības attiecības ar Rietumiem Padomju Savienība ir spiesta ekspluatēt nerentablas šahtas un atradnes, kurām vajadzīgas miljardu valsts subsīdijas, iegūt zemas kvalitātes naftu attālinātos, grūti pieejamos valsts rajonos, kur tās pašizmaksa ir ļoti augsta, iedzenot sevi sava veida noburtā ekonomiskā lokā, no kura nav izejas…

Brežņevs, apciemojis Indiju, parakstīja vienošanos par 820 milj. dolāru liela kredīta piešķiršanu Gandija valdībai. Turklāt, viņš apsolīja palielināt naftas piegādes Indijai par 1 milj. tonnu (tagad tiek piegādāts 1,9 milj. tonnu). Tika parakstītas arī slepenas vienošanās par ieroču piegādēm: 25 lidmašīnas MIG-25 par kopējo summu 1,6 miljd. dolāru. Kā vienmēr, atvieglotais kredīts par ieroču piegādēm bija tā sastādīts, ka nebija saprotams, vai kaut kad Indija taisās to atmaksāt…

Ir pieejami tikai vērtējoši dati par to, cik katru gadu PSRS-ai izmaksāja satelītvalstis, piegādājot tām izejvielas un gatavo produkciju. Tomēr, PSRS katru gadu tērē norādītajām valstīm arī cieto valūtu, pastāvīgi palielinot savu pieaugošo parādu Rietumiem, kas šobrīd sastāda 17 miljardus 900 dolāru.

Turklāt, Kremlis ir uzņēmies garanta saistības rietumu kredītiem Austrumeiropas valstīs, potenciāli uzveļot saviem pleciem vēl 60 miljd. dolāru.

Attiecībā uz ikgadēj ām dolāru subsīdijām satelītvalstīm ir precīzi dati, kas redzami no sekojošām tabulām:

Padomju subsīdijas milj. dolāru

Parāds Rietumiem milj. dolāru

VDR

292

11500

Kuba

1860

-

Cehoslovākija

344

4500

Polija

1900

23000

Mongolija

86

-

Rumānija

460

9500

Ungārija

167

8900

Vjetnama

1040

-

Bulgārija

127

4500

Pēdējo 10 gadu laikā Padomju Savienība tādā veidā iztērēja 85,8 miljardus dolāru, sadalot šos milzīgos līdzekļus sekojoši:

Kuba

15,4906 miljardi dolāru

Vjetnama

9,1312 miljardi dolāru

Sīrija

7,426 miljardi dolāru

Irāka

3,7656 miljardi dolāru

Etiopija

2,8605 miljardi dolāru

Ziemeļkoreja

2,2341 miljardi dolāru

Mongolija

9,5427 miljardi dolāru

Indija

8,9075 miljardi dolāru

Polija

4,955 miljardi dolāru

Afganistāna

3,055 miljardi dolāru

Alžīra

2,5193 miljardi dolāru

Angola

2,0289 miljardi dolāru

Visi šie izdevumi, kuriem bija tendence katru gadu pieaugt, Padomju Savienībai nedeva nekādu labumu un nevar būt izskaidrojami ar reālajiem starptautisko attiecību terminiem.

Politiskie ieguvumi, kurus centās iegūt Kremlis, bija niecīgi, un to perspektīva izskatījās diezgan apšaubāma. Piemēram, Angolā, neskatoties uz masveidīgajām padomju ieroču piegādēm MPLA, teritorijās, kuras kontrolē marksistiskie grupējumi, mūsu naftas kompānijas turpina iegūt naftu, bet dienvidāfrikāņu dimantus, uz vēl vairāk atvieglotiem noteikumiem, nekā pirms padomju invāzijas…

Gigantiskie Kremļa izdevumi summējas, galvenokārt, no masveidīgām bruņojuma un izejvielu piegādēm (pamatā nafta un naftas produkti) valstīm-klientiem ar vienīgo redzamo mērķi atbalstīt vietējos komunistiskos un prokomunistiskos valdniekus. Tomēr, šajās plūsmās pastāv arī tiešie zelta fondu un skaidras naudas pārskaitījumi Maskavas kontrolēto banku struktūru sistēmā, kā arī caur starptautisko banku tīklu. Turklāt nauda, kas pārskaitīta, teiksim Kubai, ieguļas Spānijas un Francijas bankās fiktīvu firmu vai personu kontos, sastādot, no vienas puses, Kastro ģimenes personīgos fondus, bet no otras kapitālu, kas it kā pilnībā pieder vietējām kompartijām. Bet tas nepavisam nav tā, jo Maskava ar vieglu roku izņem naudu no šiem kontiem, tērējot to pēc saviem ieskatiem. Tā, neoficiālo padomju delegāciju ierašanās laikā Montekarlo un Kenijā, kur dažādām precēm un pakalpojumiem (ruletei un safari) tika attiecīgi iztērēts 240 un 285 tūkst. dolāru. Lai apmaksātu šos tēriņus, tik izņemta nauda no spāņu kompartijas kontiem…

Vēl vairāk, Kremļa nauda tiek ieguldīta pazīstamu firmu un kompāniju kapitālos, kurām ne tikai nav nekā kopēja ar pasaules komunistisko kustību, bet pretēji, kuras Maskava nosoda, jo tās ietilpst Rietumu militāri-rūpnieciskajā kompleksā. Izveidojas paradoksāla aina, kad Maskava iegulda naudu mūsu aizsardzības sistēmā tā vietā, lai tērētu to savai slimajai ekonomikai.

Šobrīd ir zināmi fakti par Maskavas naudas līdzdalību dimantu apstrādes biznesā (DĀR, Izraēlas un Holandes firmas), spēļu biznesā (Montekarlo, Lasvegasa, Honkonga), uz fiktīvu personu vārdiem iegādāts gandrīz ducis kazino, spēļu un publiskie nami dažādās pasaules vietās, narkobiznesā (sakari caur Kubu ar Latīņamerikas narkokarteļiem un caur Afganistānu un savējām musulmaņu republikām ar centrālās un dienvidaustrumu Āzijas narkosindikātiem)…

Padomju vadības (Brežņeva un Gromiko vizītes) pēdējo kontaktu laikā ar ASV un Rietumeiropas valstu vadību Maskava vairākkārt paziņoja, ka norādīto kontaktu galvenais mērķis ir asa nepieciešamība saņemt rietumu kredītus visas iegūstošās industrijas un lauksaimniecības modernizācijai. Tomēr, rietumvalstu priekšlikumi par atbilstošu iekārtu piegādi uz piešķirto kredītu rēķina tika noraidīti un tika izteikta vēlēšanās saņemt tīrus naudas kredītus, jo padomju puse vēl nav izvēlējusies piegādātājus un ir nodomājusi organizēt firmām konkursu. Saņemtie kredīti gandrīz pilnībā iegūlās rietumu banku kontos un faktiski ir pārdalīti uz augstāko partijas ierēdņu personīgajiem kontiem… Rodas iespaids, ka kāda daļa no PSKP vadības, daudz labāk redzot valstij tuvojošos katastrofu no iekšpuses, nekā mēs no ārpuses, un tās neizbēgamību, laicīgi gatavojas bēgt uz Rietumiem, izveidojot tam materiālo bāzi. Tieši sagatavojot materiālo bāzi nākamai bēgšanai acīmredzot arī tiek noteikta PSRS visa iekšpolitika un ārpolitika, kurai nav nekāda cita izskaidrojuma.

Tādas politikas rezultātā PSRS zelta rezerves pēdējo 30 gadu laikā samazinājās apmēram trīs reizes un strauji turpina samazināties. Pastāvīgi progresējušais rūpnieciskais kritums draud iziet ārpus kontroles un novest pie pilnīga ekonomiskā haosa, kas izveido unikālu iespēju iznīcināt Padomju Savienību kā pasaules lielvalsti, neizmantojot militārus līdzekļus…

Tuvākajā laikā būtu mērķtiecīgi pamēģināt paplašināt PSRS valstu-klientu skaitu, palielinot tās pārmērīgos izdevumus (bet vēl labāk tās tiešu iesaisti kādā lielā reģionālā konfliktā) un ar pārdomātu kredītpolitiku, paplašināt šķelšanos Kremļa vadībā…"

Tālāk notika plaša jautājuma izpēte, kur vislabāk iesaistīt PSRS reģionālā konfliktā. Izskatīja Kubu, Tuvos Austrumus, Angolu un iespējamu kara provocēšanu ar Ķīnu. Tika piedāvāti neskaitāmi argumenti par un pret, runājot vairāk par ziņojuma autoru milzīgo informētību, nekā par viņu nodomiem…

Ne velti CIP ziņojums krievu valodā nonāca pie Andropova. Tajā nebija nekā tāda, ko VDK šefs nezinātu. Vienīgi tikai daudzas situācijas bija noformulētas daudz skaidrāk un ar mazāku vārdu čaumalu, nekā pilnīgi slepenajos VDK ziņojumos, kuros daudzas lietas tomēr baidījās nosaukt īstajos vārdos, bet toties tika nosaukti konkrēti uzvārdi.

Tikai straujas reformas varēja glābt valsti, bet nebija iespējams iedomāties sākt šīs reformas tādos apstākļos, kādos atradās PSRS. Tikai sagraujot un iznīcinot pastāvošo nomenklatūru to skaidri redzēja Andropovs varēja ķerties pie kārtības ieviešanas valstī, bet pēc tam arī pie dziļākiem pārveidojumiem. Bet kur lai ņem cilvēkus tik brīnišķīgu nodomu īstenošanai? Kur ņemt tos kadrus, kuri, „atrisinot visu", izglābs valsti?

Viņa drosmīgā doma nomainīt nomenklatūru ar saviem čekistiem, kaut vēl nebija noņemta no dienas kārtības, tomēr jau bija atnesusi ne mazumu vilšanos. Azerbaidžānas eksperiments nodemonstrēja, ka čekisti, tikuši pie ienesīgiem nomenklatūras amatiem, uzvedas, pateicoties viņiem piemītošai drosmei un enerģijai, vēl nekaunīgāk, nekā viņu priekšteči. Alijevs pats, ātri sajūtot garšu no iespējām, kas pavērās republikas kompartijas CK Pirmā sekretāra amatā, pārvērta Azerbaidžānu tā, ka tā atgādināja Bagdādes Kalifātu leģendārā kalifa Haruna al Rašida valdīšanas laikā. Baku Alijevu tā arī sauca „Haruns al Rašids" un ar nostalģiju atcerējās Ahundova laikus. Pēc Andropova informācijas, Alijevs pašlaik drudžaini gatavojas paredzētajai Brežņeva vizītei Baku, par godu šim notikumam atlejot 15 kg smagu Ģenerālsekretāra zelta krūšutēlu, piemeklējot briljantus un antikvariātu, jo bija vispārzināma vājība uz šiem priekšmetiem kā pašam Brežņevam, tā arī viņa ģimenes locekļiem.

Laiks rīcībai strauji saruka.

Andropova novadnieks no Stavropoles, PSKP CK Politbiroja loceklis Fjodors Kulakovs, kurš Politbirojā atbildēja par lauksaimniecību, atbalstīja visus slepenpolicijas šefa uzskatus un praktiski bija vienīgais cilvēks, ar kuru Andropovs varēja ne tikai rēķināties, bet varēja arī uz viņu tiešām paļauties. Enerģisks un izlēmīgs, Kulakovs bija ievērojami jaunāks par daudziem vecajiem Kremļa valdniekiem. Būdams vēl spējīgs daudz un auglīgi strādāt, Kulakovs bija aktīvs radikālo reformu piekritējs. Viņa zvaigzne strauji uzleca Hruščova laikā, un tikpat strauji arī norietēja.

Hruščevs viņu aizsūtīja goda „trimdā" uz Stavropoli, kur viņam notika arī iepazīšanās ar Andropovu. Kulakova priekšlikumu būtība valsts glābšanā bija radikāla valsts-partijas aparāta reforma, nomainot nomenklatūras ierēdņu institūtu ar legālām valsts ierēdņu privilēģijām un stingru kontroli pār viņu ienākumiem. Tas savā laikā bija paša Hruščova sapnis, bet viņš ne tikai neizlēma par kaut kādiem radikāliem soļiem, bet nobijies no iespējamām sekām, no sevis atstūma Kulakovu.

Kulakovs aktīvi piedalījās sazvērestībā, kas 1964. gadā noveda pie Hruščova atstādināšanas, sapulcējot Stavropolē Teberdinskas rezervāta mednieku namiņā visus galvenos apvērsuma dalībniekus un noslīpējot pēdējās detaļas. Drīz vien, nosūtīts atpakaļ uz Maskavu, Kulakovs saprata, ka sazvērnieki viņu ir piemānījuši. Viņi ne tikai nevēlēj ās nekādas reformas, bet pretēji, ātri pārtrauca pat tās nedaudzās, kuras bija iesācis Hruščevs.

Atklājis Andropovā domubiedru, Kulakovs garīgi atspirga. Abi saprata, ka nekādas reformas nav iespējamas, kamēr viņu rokās nenonāks visi augstākās varas pavedieni. „Ja cilvēkam trāpās bezgalīgi rets liktenis, uzskatīja Kulakovs, tad vajag ar godu parādīties tam. Nemēģināt to izmantot tas jau ir noziegums!". Andropovs viņam pilnībā piekrita. Abi bija pārliecināti komunisti un svēti ticēja savam plānam, kaut gan tas bija tikpat utopisks kā visas komunistiskās idejas, kuras praksē varēja novest tikai pie tā, pie kā noveda.

Plāns bija sekojošs: valstī tiek ieviesta dzelzs disciplīna no augšas līdz apakšai. Vienlaicīgi un koordinēti notiek visādi citādi domājošo, mafiozo struktūru un nomenklatūras sagrāve. Notiek zināmas labumu daļas pārdale no augšas uz leju zem stingras centralizētas kontroles atkarībā no darba ražīguma pieauguma. Lauksaimniecībā tiek ieviesta „Ipatovas metode", ar kuru Kulakovs pats kļuva slavens. Pēc nežēlīgas partijas tīrīšanas tiek reorganizēta arī PSKP, kurai paredzēts, ka būs ne viens, bet divi ģenerālsekretāri, trīs reizes mazāks CK un uz pusi samazināts aparāts… „Kremļa sapņotāji", kā kādreiz atzīmēja Herberts Velss, tiesa, citā sakarā,. Bet viņi nebija sapņotāji". Viņi vienkārši negribēja visu pazaudēt.

Divos eksemplāros viņu sastādītais plāns saturēja uz četrām mašīnraksta lappusēm 42 „dzelzs disciplīnas" punktus, kurus cerēja ieviest sabrukušajā valstī.

Trešais „sapņotājs", kuru varētu uzskatīt par izstrādātā plāna līdzjutēju, izrādījās Pjotrs Mašerovs Baltkrievijas partijas boss, Politbiroja kandidāts. Veiksmes gadījumā viņam bija apsolīts premjerministra amats un vieta Politbirojā.

Kā nākamais trieciens pa nomenklatūras cietoksni bija paredzēts Sergejs Medunovs Krasnodaras novada partijas valdnieks, Brežņeva draugs, atklāti uzskatīdams viņam uzticēto novadu, par savu feodālo dzimtmuižu. Pārliecināts par pilnīgu nesodāmību, Medunovs bija pazaudējis jebkādu piesardzību, atklāti ņēma kukuļus, novada bagātības pārvērta dolāros, atklāti lielījās ar saviem kontiem vairākās rietumu bankās, sodīja un apžēloja savus „vasaļus", pilnīgi ignorējot jebkādus likumus un noteikumus. Vairākus gadus Kulakovs un Andropovs vāca dosjē par Medunovu. Šajā lietā daudz viņiem palīdzēja jaunais Stavropoles novada partijas sekretārs Mihails Gorbačovs, kuru Kulakovs iecēla pēc aizbraukšanas uz Maskavu. Labi, ka Krasnodaras novads atradās kaimiņos. Andropovs un Kulakovs lika lielas cerības uz jauno partijas sekretāru. Andropovs pats bieži sarunāj ās ar Gorbačovu un pārliecināj ās, ka tas pilnībā atbalsta viņa uzskatus, ka ir uzticīgs viņam personīgi un, ka Gorbačovam ir seni, stabili sakari ar Andropova vadīto dienestu.

Stavropoles novadā atradās valsts galvenā kūrortu zona Kaukāza minerālūdeņu rajons. Šajā labvēlīgajā novadā ar mīkstu sausu ziemu un ne pārāk karsto vasaru bija sakoncentrētas nomenklatūras vasarnīcas, sanatorijas un dziednīcas. Dabīgi, ka tās nebija pieejamas parastai tautai. Pēc senas vēl pirmsrevolūcijas tradīcijas aizbraukt ar ģimenēm „uz ūdeņiem" Kremļa vadītāji šurp pastāvīgi brauca uzlabot veselību kopā ar sievām un bērniem, CK aparāta darbinieki, ministri, lielo pilsētu un apgabalu partijas bosi, centrālo avīžu redaktori un ģenerāļi.

Gorbačovs novada partijas gubernators personīgi sagaidīja pašus svarīgākos viesus, pavadot viņus uz lepnajām savrupmāj ām, reizi pa reizei apciemoja, pakāpeniski izveidojot tuvākas attiecības ar augstākajiem valsts vadītājiem. Viņš ieguva vērtīgu informāciju, jo tikties ar augstākajiem pārstāvjiem atpūtā, kur tu spēlē viesmīlīga saimnieka lomu, pavisam nav tas pats, kas tikties ar viņiem Maskavā CK apspriedēs apgabalu sekretāru bezpersoniskajā masā. Šeit var uzzināt daudz vairāk un daudz vairāk uzmanīgi pateikt priekšā.

Vienā no dziednīcām augstākajai partijas elitei, „Krasnije kamņf pie Kislovodskas, reizi pa reizei atbrauca arī Andropovs, dodot priekšroku šim kūrortam no daudziem citiem. Tā bija viņa „mazā dzimtene". Visvarenais VDK šefs bija dzimis (1914. gada 15. jūnijā) netālu no šejienes Nagutskas stacijā.

„Krasnije kamņf Andropovs dzīvoja atsevišķā, stingri apsargātā savrupmājā, nevienu nepieņemot, izņemot no Maskavas atlidojošos VDK ģenerāļus un… Mihailu Gorbačovu, kura mašīnu apsardze vienmēr netraucēti ielaida pie šefa.

Viens no galvenajiem Gorbačova uzdevumiem, kā tika pieminēts, bija kompromata vākšana par Medunovu. Medunova dosjē bija pietūcis no Gorbačova savāktajām dokumentālajām un liecinieku liecībām. Noskaidrojās, ka Krasnodaras novadā, un īpaši pasakainajā Melnās jūras Soču kūrortu rajonā, korupcija un kukuļošana partijas-valdības aparātā bija ieguvusi pilnīgi oficiālu statusu. Lai nopirktu mašīnu, saņemtu dzīvokli, panāktu paaugstinājumu darbavietā, iestātos mācību iestādē, lai uzņemtu partijā un pat lai saņemtu viesnīcas numuru uz nakti, bija jādod kukulis. Turklāt katrs ierēdnis zināja, cik viņš drīkst atstāt sev, un cik jāpārskaita uz raikomu. Tur arī zināja, cik jāpārskaita uz augšu. Naudas strautiņi satecēja lielā upē Medunova kabatā. Turklāt, tieši Krasnodaras novads bija kļuvis par tranzīta zonu daudzmiljonu valūtas operācijām slepenai melno ikru pārdošanai uz ārzemēm. Tie bija safasēti bundžās ar Klusā okeāna siļķu etiķetēm. Pavedieni skaidri veda uz Maskavas ministru kabinetiem, bet no turienes uz Kremli.

Tomēr no pierādījumu skaita un precizitātes, kas atmaskoja Medunovu noziedzīgās darbībās, bija maz kas atkarīgs. Krasnodaras novada partijas boss piederēja pie netiesājamas un neaizskaramas nomenklatūras līmeņa. Līgums, kas bija noslēgts pēc desmitiem gadu asiņainajām Staļina šausmām, turpināja darboties, un Brežņevs netaisījās to ne tikai mainīt, bet arī ienest līgumā kaut kādas korektīvas. Sargājot savējos amatos ieceltos, genseks sargāja sevi, un tikai uz to pamatojās viņa varas stiprums. Un visiem bija acīmredzams, ka Andropovam Medunovs interesē tieši ar savu tuvo stāvokli Brežņevam. Gāžot Medunovu, Andropovs cerēja gāzt arī Brežņevu, savādāk kāda vispār būtu jēga saistīties tieši ar Medunovu. Varēja paņemt jebkuru no 181 obkomu un kraikomu sekretāriem, lai iegūtu tādu pašu noziegumu buķeti, kaut vai to pašu Gorbačovu. Andropovam bija vislabāk zināms par jaunā Stavropoles sekretāra lietām. Piemēram, kad Ševarnadze pēc Andropova pavēles ieveda kārtību savā dzimtajā Gruzijā, nomainot no apakšas līdz augšai visas amatpersonas ar saviem čekistiem un piebāžot visus cietumus ar bijušajiem augstajiem ierēdņiem un pagrīdes miljonāriem, viņš skaļi apsolīja līdz kauliem „iztīrīt republikas kapitālistisko cūku kūti". Tomēr lielākajai daļai tā saucamo „ēnas ekonomikas" darboņu izdevās aizbēgt un evakuēt pat savus uzņēmumus. Nebēga viņi tālu praktiski uz kaimiņos esošo Stavropoles novadu. Pārsvarā tie bija juvelieri, kuri izgatavoja gredzenus, rokassprādzes, ķēdītes un tamlīdzīgas lietas pēc sagrautās nomenklatūras pasūtījuma un kuri bija sagrābuši sev līdzi visas savas izejvielas zeltu, sudrabu, platīnu, briljantus un citus dārgakmeņus. Daudzi izveda viņiem uzticētās nomenklatūras „zelta rezerves", tas ir „partijas zeltu". Tomēr nebija sarežģīti izsekot uz kurieni no Gruzijas viņi aizbēga. Kad Gruzijas „bēgļi" bija nobāzējušies Kaukāza kalnu grēdas otrajā pusē, tad tie Stavropolē sāka attīstīt „ēnu ekonomiku". Ševarnadze, kurš izķēra savus draugus gandrīz vai no Brežņeva pieņemšanas telpas un ar specreisiem nosūtīja atpakaļ uz Tbilisi, lai tiesātu un piespriestu sodu, un šajā situācijā sāka rīkoties ar viņam raksturīgo enerģiju, cerot, kā vienmēr, uz Andropova atbalstu. Viņš pazvanīja Gorbačovam un pieprasīja nekavējoši arestēt un izsūtīt uz Gruziju visas personas, kas uzskaitītās speciālā sarakstā, kas nosūtīts novada prokuratūrai. Kļūdams par Gruzijas kompartijas CK pirmo sekretāru, Ševarnadze tik stipri ticēja savai varenībai, ka republikā ieviesa pat krievu valodu kā valsts valodu, attaisnojot Maskavas uzticību un izraisot veselu vētru, sevišķi gruzīnu inteliģences vidū. Tāpēc zvans kaut kādam apgabala sekretāram Ševarnadzem bija drīzāk nekā birokrātiskas etiķetes akts, nekā nepieciešamība. Tāpēc var iedomāties Tbilisi valdnieka izbrīnu, kad viņš saņēma stingru Gorbačova atteikumu[49].

Mums liekas, ka šeit lieta ir daudz nopietnāka. Gatavojot sazvērestību pret Brežņevu, Andropovam bija vajadzīgi līdzekļi un viņš mēģināja nodrošināties ar „ēnu ekonomikas" līderu pagaidu palīdzību, slēpjot no viņiem to faktu, ka viņa plānos ir paredzēta pilnīga viņu iznīcināšana.

Saniknotais Ševarnadze, atgādinot Gorbačovam par viņa stāvokļa niecību („Padomā, kas esi tu, kas esmu es"), nekavējoši pasūdzējās Andropovam. Tomēr, Ševarnadzem par lielu izbrīnu, nekas neiznāca. Kraikoma sekretārs, kuru Ševarnadze stingrajā partijas nomenklatūras „tabulā" pavisam taisnīgi uzskatīja ranga ziņā zemāk, īstenībā izrādīj ās spēcīgāks un ietekmīgāks par viņu, kaut gan dotajā situācijā runa bija par tiešu likuma pārkāpumu. Bet aizbildnis viņiem bija viens un tas pats Andropovs. Nākamajā cīņā Gorbačovs bija viņam daudz vairāk vajadzīgs, nekā gruzīns Ševarnadze.

Tajā laikā Brežņevs jau bija smagi slims. 1976. gadā viņš pārcieta smagu insultu; ārstiem ar grūtībām izdevās atgriezt genseku no klīniskās nāves stāvokļa. Laiku pa laikam partijas un valsts vadītājs nonāca vecuma plānprātības stāvoklī, demonstrējot, par uzjautrinājumu visai pasaulei, savu bērnišķīgo mīlestību uz ordeņiem, grabuļiem un spožām rietumu uzlīmēm. Nomenklatūra, kura vienmēr sapņoja par tādu ģenerālsekretāru, kurš iekritis atpakaļ bērnībā, darīja visu iespējamo, lai Brežņevam saglabātos visi amati, jo bija grūti iedomāties labāku aizsegu globālai valsts izlaupīšanai. Brežņevam piešķīra Padomju Savienības maršala nosaukumu, apbalvoja ar „Uzvaras" ordeni. Valsts traģiskā vēsture pārvērtās par mežonīgu farsu. Tiesa, Staļinam bija pat divi „Uzvaras" ordeņi, un viņš bija ne maršals, bet gan ģenerālisimuss. Bet laiks vēl bija…

Vairākiem Andropova mēģinājumiem aizvadīt Brežņevu pensijā, un jaunā genseka vēlēšanās šajā postenī izvirzīt Kulakovu, nebija panākumu. Nomenklatūra gatavojās aizstāvēt Brežņevu līdz pēdējam. Pielietojot spēka un atstrādātas partijas intrigu metodes, veikli operējot ar katram Politbiroja un CK loceklim uzkrāto kompromatu, Andropovs un Kulakovs panāca kompromisa variantu: Brežņevam paliek nesen iegūtais nominālais PSRS Augstākās Padomes Prezidija Priekšsēdētāja amats, bet Ģenerālsekretāra postenis tiek nodots Kulakovam. Jautājums skaitījās atrisināts, un tam laicīgi sāka gatavot valsti un pasauli, vispirms organizējot informācijas „noplūdi" rietumu avīzēs, un pēc tam sākot par to atklāti runāt slēgtajās partijas sapulcēs un CK instruktoru lekcijās. Andropovs un Kulakovs jau sāka sastādīt slepenos sarakstus ar tiem nomenklatūras darbiniekiem, kurus bija paredzēts nekavējoši atstādināt no ieņemamiem amatiem un uzreiz pēc Kulakova stāšanās PSKP CK ģenerālsekretāra amatā nodot tiesai.

1978. gadā naktī no 16. uz 17. jūniju Andropovu uzcēla no gultas specsakaru telefona zvans. Viņa vietnieka ģenerāļa Pirožkova satrauktā balss ziņoja, ka Kulakovs ir miris. Pārsteigtais Andropovs pēc 40 minūtēm ieradās Kulakova vasarnīcā kopā ar divām VDK operatīvaj ām grupām. Samulsušas, bālas apsardzes sejas. No ķēdes raujoties, satracināti rēja mirušā mīļais suns. Ārprātīgās sievas acis. Kulakovu, ar pārgrieztām vēnām, atrada savā saunā. Asins peļķē iemirdzējās medicīniskais skalpelis.

CK gandrīz nekādi nereaģēja sakarā ar Kulakova nāvi, pareizāk, noreaģēja ar sapratni. Dienu iepriekš, plēnumā, Kulakovu spēcīgi kritizēja par situāciju lauksaimniecībā. Viņš sanervozējās un… Oficiāli tika paziņots, ka „PSKP CK Politbiroja loceklis Fjodors Davidovičs Kulakovs pēkšņi miris no akūtas sirds nepietiekamības". Juceklīgo medicīnisko atskaiti par viņa nāvi, kuru bija parakstījis 4. „Kremļa" medicīnas pārvaldes priekšnieks Jevgēņijs Čazovs, neuzdrošinājās pat publicēt.

Kulakovu apglabāja Sarkanajā laukumā. Dūrās acīs tas, ka ne Brežņevs, ne Suslovs, ne Kosigins, ne Čerņenko uz bērēm nebija ieradušies. Tas bija vairāk nekā dīvaini, jo apglabāja Politbiroja locekli, un tika pārkāpts neapstrīdamais, līdz sīkumiem izstrādātais un līdz šim ne reizi nepārkāptais tik augstu „vadoņu" apglabāšanas protokols. Un gandrīz neviens nepievērsa uzmanību relatīvi vēl jaunam cilvēkam ar sarkanu dzimumzīmi uz pieres, kurš uzstāj ās Mauzoleja tribīnē un uz bērēm bija atlidojis no Stavropoles. Šis cilvēks bija Mihails Gorbačovs.

VDK vecākais tiesu medicīnas eksperts ģenerālmajors Lipatskis personīgā ziņojumā Andropovam izteica stingru viedokli, ka Kulakovam vēnas tika pārgrieztas, kad tas atradās bezsamaņā. Andropovs iekšēji ticēja tam, kaut arī nesaprata, kāpēc kādam ievajadzējās, nogalinot Kulakovu, pārgriezt viņam vēnas. Kaut arī atcerējās ne vienu reizi vien teiktos Kulakova vārdus: „Ja mēs zaudēsim, es pārgriezīšu sev vēnas". Kāds bija viņa vārdus sapratis burtiski.

Bet drīz Mašerovs aizgāja bojā autokatastrofā. Aizgāja bojā saduroties viņa bruņotajam automobilim ar pašizgāzēju, kaut gan republikas partijas bosam kaut kur braucot, uz trases nekavējoši tika apstādināta visa kustība. No kurienes uzradās pašizgāzējs? Piedzēries šoferis stāstīja, kā viņš parādījies trasē, izgriežot no kaut kāda kolhoza sānceļa tieši starp posteņiem. Bet posteņiem visādā ziņā bija jābūt izliktiem tieši pie visām izbrauktuvēm uz šosejas.

Nedaudz vēlāk Vitebskas apkārtnē uz zemes nogāzās Andropova personīgā lidmašīna, ar kuru VDK šefs nezin kāpēc pēdējā brīdī atteicās lidot.

Karš bija pieteikts.

Aiz Brežņeva muguras kāds atklāti pārkāpa 1954. gada nomenklatūras „līgumu", sākdams veselu slepkavību sēriju.

Maskavas centrā veselu rajonu aizņem masīvu ēku komplekss, kas iziet uz Veco laukumu, kur ir izvietota Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja. Šeit sanāk kopā visi pavedieni no valstī radītajiem un pārsvarā pasaulē radītajiem noziegumiem. No šejienes stiepjas neskaitāmi taustekļi, kas izsūc visas sulas no milzīgās valsts, pārpumpējot tās bagātības personīgajos seifos un aizrobežu bankās. Šeit tiek izstrādātas briesmīgas savas tautas ideoloģiskās un fiziskās apstulbināšanas programmas un tiek lolots mērķis izplatīt savu valdīšanu pār visu pasauli. Šeit spēlējas ar miljonu cilvēku un veselu valstu likteņiem. Ne uz minūti nenorimst darbs CK Starptautiskajā nodaļā, kuru vada Boriss Ponomarjovs. Šeit tiek sastādītas instrukcijas un metodikas, kas tiek nosūtītas uz visām pasaules valstīm. No šejienes ar milzīgām summām tiek finansētas legālās un nelegālās kompartijas, dumpinieku grupējumi, teroristiskās organizācijas, komunistiskās, kreisās un nacionālistiskās avīzes, vēlēšanu kampaņas un valsts darbinieki, kuri ņem kukuļus, un profesionālie noziedznieki, kuri vēlas kļūt par valsts darbiniekiem. Pēc Ļeņina vecās metodikas, komunisti, sagrābjot varu Kambodžā un ieejot revolucionārajā uzbudinājumā, iznīcināja tieši pusi valsts iedzīvotāju trīs miljonus no sešiem. Bada terors un nošaušanas plosās Etiopijā. Adisabebā tiek uzbūvēta Kongresu pils un vietējie komunistiskie cariņi, neslēpjoties, piekopj greznu dzīvesveidu gāztā imperatora apartamentos. Uz Angolu komunistiskā režīma glābšanai tiek nosūtīta Fidela Kastro armija, kas palielina finansiālo palīdzību Kubai līdz 10 miljoniem dienā.

Krievu zelts straumēm plūst uz ārzemēm. Zina, kā ar to rīkoties. Ne velti ārzemēs lielākajā PSKP bankā faktiskais vadītājs ir Borisa Ponomarjova dēls Vladimirs Ponomarjovs. Nomenklatūra jau sen ir padarījusi mantojamu varu un bagātību. Sabozusies ar kodolraķetēm un pa Eiropas sadales līniju nožogojusies ar atommīnu laukiem, tā neprātīgi turpina sava dibinātāja iesākto lietu, neredzot un nevēloties redzēt, ka kopā ar visām savām idejām gāžas tajā pašā purvā, kurā ar viņu žēlastību, bija pārvērsta pati lielākā un bagātākā valsts pasaulē…

To redzēja Andropovs. Viņš pavisam nebija ne liberālis, ne demokrātijas piekritējs. Tieši pretēji, viņš uzskatīja komunistisko sistēmu par labāko pasaulē, svēti ticēja komunisma uzvarai visā pasaulē, un tāpēc arī mēģināja glābt šo sistēmu no bojāejas greznības un korupcijas purvā. Viņš ne tikai redzēja to, kas notika pasaulē pirmajā „attīstīta sociālisma valstī", kā PSRS lepni nosauca Brežņevs, bet arī to, kas notiek pasaules komunistiskajā kustībā.

Francijas kompartija katru gadu no PSRS saņem 2 miljonus dolāru tieši caur Eirobanku un 4 miljonus dolāru caur tā saucamo „uzticamības personu" kontiem, fiktīviem uzņēmumiem un organizācijām. Norādītā nauda jau sen netiek izmantota ne komunistiskajai, ne strādnieku kustībai, kā tas bija Torēza laikā. Pašreizējais Francijas komunistiskās partijas Ģenerālsekretārs Maršē sirds dziļumos pārliecināts nacists, partijas galvenais kasieris Gosna, „L'Humanite" galvenais redaktors Andrijē un citi „Francijas proletariāta vadoņi" sen jau bija pārvērtuši kompartiju par kaut ko līdzīgu starp biržu un zagļu midzeni. Pēc savu padomju kolēģu parauga, viņi sapirkās villas un savrupmājas, dzīvojot pārticībā un greznībā. Viņiem bija slinkums pat izplatīt savu „L'Humanite", kuras trīs ceturtdaļas tirāžas kopā ar svētdienas pielikumu tiek nosūtītas realizācijai uz Maskavu, kur, kādu laiku nogulējušas kioskos, tiek nodotas makulatūrā. Bet tas vēl nav viss. Saņemot no Maskavas dolārus, Francijas kompartijas vadītāji par šo naudu iepērk solīdāko Francijas (un ne tikai Francijas) kompāniju akcijas, saņemot milzīgas dividendes, daļu no kurām, sadala savā starpā, bet daļu ieskaita savu PSRS labvēļu konkrētos kontos. Tādā veidā iegūto naudu viņi no jauna iegulda akcij ās, tādā veidā nostiprinot Rietumvalstu ekonomiku. Daļu naudas francūži atklāti iegulda spēļu un pornobiznesā, saņemot milzīgu peļņu, un, atkal, sadalot to starp savējiem un padomju nomenklatūras darbiniekiem.

„Pēdējo 30 gadu laikā, ziņoja informatori no Parīzes, caur Gosnas kunga personīgo kontu cauri izgāja desmiti un desmiti miljardi dolāru. Turklāt, izgāja divos virzienos, viens no kuriem ir PSKP piederošā „Eirobanka". Par Gosnu sāka rakstīt avīzēs, kad, uzbūvējis franču Rivjērā greznu villu, pavēlēja pie villas pieguļošo pludmales daļu apjozt ar augstu sētu. Iežogotas pludmales viņš pastāvīgi redzēja PSRS, un tas viņā atstāja neizdzēšamu iespaidu. Tā arī jādzīvo, atdalītai no tautas ar sētu, īstai marksistiskajai partijai komunistiskajai aristokrātijai. Tomēr Francija vēl nebija kļuvusi komunistiska, un varas iestādes pieprasīja novākt sētu. Gosna atteicās. Lieta nonāca tiesā, kur kompartijas kasieris, kvēlojot proletāriskā niknumā, pieprasīja uzrādīt viņam to likumu, saskaņā ar kuru, viņam, proletārietim, nav tiesību pārvaldīt tikai ceturto daļu j ūdzes garu Vidusjūras pludmali („uzvarējušā proletariāta" valstī taču pludmales ap partijas savrupmājām ir ne tikai iežogotas, bet arī tiek apsargātas no sauszemes un jūras).

Mūsu likums, kuru parakstījis vēl Ludviķis XIV, noteica, ka visas valsts pludmales ir sabiedriskais īpašums. Un tāpēc franču komunistiem pietika nekaunības pieprasīt Maskavai papildus asignējumus jebkuram pasākumam, kurš kaut cik attiecās uz lietu, lai tas būtu streiks, demonstrācija vai avīzes „L'Humanite" svētki, kuros mēģinātu izpārdot uz PSRS nenosūtītos tirāžas atlikumus. Gan papīru, gan krāsu šai avīzei sūta no Maskavas. Turklāt krāsu vispirms nopērk VFR, kaut francūžiem daudz vieglāk būtu to izdarīt pašiem. Bet viņi paši izdod avīzi „L'Humanite", un paldies dievam!

Bet amerikāņu kompartija pat netaisījās pie sevis drukāt divas savas avīzes. Tās drukā (un raksta) Maskavā, PSKP CK tipogrāfijā, un pārdod, galvenokārt, arī PSRS. Galvenie pircēji augstskolu svešvalodu katedras un studenti, kuri pēc šīm avīzēm kārto valodas ieskaites. Pati ASV kompartija sen jau pārvērtusies par profesionālu liekēžu bandu, kura neko konkrētu nedara, bet no Maskavas katru gadu „noslauc" 2 miljonus dolāru. Turklāt bezkaunīgi dezinformē Maskavu par kaut kādiem panākumiem ASV sabiedriskajā dzīvē, katru reizi apsolot sava kandidāta Gesa Hola uzvaru kārtēj ās prezidenta vēlēšanās un pieprasot šim pasākumam vēl pāris miljonus vēlēšanu kampaņai. Acīmredzot Hols pamanījās iegrūst kukuli Maskavas „ASV un Kanādas institūtā", tā kā visas šīs akadēmiskās iestādes rekomendācijas sakarā ar komunistu iespēj ām izvirzīt savu kandidātu kārtējām prezidenta vēlēšanām skanēja apmēram tā: „ASV kompartijas autoritāte, neskatoties uz valdošo aprindu represīvo politiku, pastāvīgi pieaug, saliedējot ap ASV strādnieku šķiras avangardu miljoniem parastos amerikāņus. Un vēlēšanās var tikt uzklausīta proletariāta spēcīgā balss".

Tas, ka rietumu kompartijas, saņemot no Maskavas naudu, daļu no šīs naudas tērē kukuļos padomju partijas nomenklatūrai, bija vispārzināms. Tomēr ASV kompartija pārspēja visus rekordus. Gess Hols par kaut kādiem nezināmiem nopelniem „izsita" katru gadu no Maskavas sev pabalstu 100 tūkst. dolāru apmērā, iztērējot Maskavā 50 tūkstošus. Šis pabalsts gadu no gada pieauga, acīmredzot inflācijas dēļ, bet vienreiz sasniedza pat divus miljonus. Kaut gan bija skaidrs, ka Gess Hols pērk CK aparātam ASV kaut kādu nekustamo īpašumu, pēc tradīcijas, nemaksājot nodokļus, neko nevarēja izdarīt, vienīgi kā izdot viņu nodokļu iestādēm. Andropovam bieži radās tieksme tā arī rīkoties.

Izrādījās pilnīgi neiespējami caur ASV kompartiju izvērst kaut kādu izlūkošanas darbību, jo noskaidrojās, ka tajā, no vienas puses ir iefiltrēti FIB informatori, bet no otras Izraēlas izlūkdienests. Faktiski kompartija naudu saņēma par pašu pastāvēšanas faktu, ko pastiprināja ar kukuļu palīdzību, kurus saņēma kāds PSKP CK aparātā.

VFR kompartija kaut arī deva kādu labumu, kalpojot kā naudas pārkraušanas punkts teroristiskajiem grupējumiem tādiem kā „Sarkanās Armijas Frakcija" un līdzīgiem. Pa to pašu kanālu apgādāja arī itāļu „Sarkanās brigādes" un pat Tuvo Austrumu teroristus. Ne ar kādu citu darbību kompartija sevi neapgrūtināja, dažreiz dodot pajumti iekritušajiem STASI aģentiem no VDR.

Somijas kompartija saņēma katru gadu no Maskavas no pusotra līdz diviem miljoniem dolāru. Tur bija īpašas intereses, kas arī nekādi nebija saistītas ar marksismu-ļeņinismu. Partija kalpoja it kā par vidutāju starp Somijas valsts komercstruktūrām un PSKP aparātu somu preču sadalē pa neaptveramo attīstītā sociālisma valsti, apgādājot nomenklatūru un ar to saistītos spekulantus ar somu ledusskapjiem, mēbelēm, kotedžām, saunām un lietotiem rietumu automobiļiem. Savā valstī partija nodarbojās ar padomju pasūtījumu sadali kuģu būves firmām, poligrāfijas un papīra ražošanas uzņēmumiem, kā arī ar padomju koksnes piegādēm, vispār, godīgi pelnot tai iedalīto naudu, nedaudz piepelnoties ar kukuļiem un piedāvājot savus kontus PSKP sevišķi braši nopelnītās naudas glabāšanai un atmazgāšanai, turklāt ņemot no Maskavas par to pieticīgus 7%.

Ap miljonu katru gadu iedalīja Izraēlas kompartijai, kur vietējie komunisti, pārsvarā, bijušie PSRS un Polijas iedzīvotāji, saņemto naudu atklāti lika savās kabatās, atstrādājot to ar skandāliem knesetā un ar aicinājumiem arābu iedzīvotājiem par pilsonisko nepakļaušanos. Bet tas nebija pats galvenais. Vadošajai partijas elitei, genseka Vilnera personā, bija sakari valdībā un pasaules finanšu sistēmā, izpildot, sakarā ar 1967. gadā pārtrauktajām diplomātiskajām attiecībām, propadomju lobija lomu, piedaloties dimantu biznesā un organizējot regulārus padomju nomenklatūras braucienus uz slavenajiem Izraēlas vēža profilakses centriem. Protams, par atsevišķu samaksu.

Tā varēja iet pa pasaules valstu sarakstu, brīnoties, jūsmojot, paužot sašutumu par PSKP globālo finanšu darbību un vienu tās sevišķo īpatnību: viss gāja prom no valsts. Radās iespaids, ka PSKP jau sen ir privatizējusi Padomju Savienību un sev ir izvirzījusi mērķi, bez savas bagātības vairošanas, visādi stiprināt pasaules kapitālistisko sistēmu. Un kā jau noziedzīga organizācija, boļševiku partija tik spēcīgi pārdomājusi savu drošību, ka tai nevarēja piekļūt ne no vienas puses. Un Kulakova un Mašerova nāve tam bija vislabākais apstiprinājums. Andropovs to visu lieliski saprata. Nesaprata viņš tikai vienu: kāpēc neviens no partijas bonzām neredz (un nevēlas redzēt), ka grandiozās partijas ēkas fundaments sāk sēsties un brukt, draudot sagraut visu ēku, aprokot zem tās drupām arī pašu partiju un tās utopiskās idejas, bet praksē tika izveidots slepkavu, zagļu un spekulantu sindikāts.

Varbūt, ka kaut kur ir izdomāts, lai ēka sabruktu? Bet kur?

Pēc Kulakova nāves Andropovs saprata, ka laika viņam vairs nav. Vai nu viņš ātri spers kaut kādus negaidītus soļus, vai arī aizies bojā. Pēc viņa pavēles slepeni sāka formēt VDK sevišķās nozīmes kaujas grupas, it kā pret teroristiskai darbībai. Grupas saņēma nosaukumus „Alfa", „Gamma" un „Delta". Katras grupas sastāvā bija ap trīssimt labi apmācītu un nespriedelējušu rīkļurāvēju, kas spējīgi izpildīt jebkuru pavēli. Turklāt, izdevās pierunāt Brežņevu nodot VDK rīcībā pārīti gaisa-desanta divīzijas un vienu tanku divīziju. Armija šo apvainojumu pārcieta klusējot. Armijas un VDK attiecības vienmēr apzināti tika veidotas uz savstarpējo naidu. Armijas labi atcerējās 1938. gadu, kad čekisti iznīcināja gandrīz visus armijas kadrus, ieskaitot trīs maršalus. Čekisti, no savas puses, labi atcerējās 1954. gadu, kad armija paņēma revanšu, ar baudu apšaujot visu VDM eliti un ar tankiem sadragājot visus, kas mēģināja izrādīt pretestību.

Tomēr, pašlaik armija bija ļoti sliktā formā. Tās elite deģenerējās neiedomājamā greznībā, ko sevišķi veicināja aizsardzības ministrs Ustinovs. Viņš bija nācis no civilajām aprindām, nemākulīgi valkāja maršala mundieri, bet bija saņēmis labu rūdījumu vēl pie Staļina nomenklatūras. Uz šo posteni viņu izvirzīja pats Brežņevs, kurš, kļuvis par maršalu, pret visiem pārējiem maršaliem sāka izrādīt neuzticību, un tāpēc arī nolēma bruņoto spēku priekšgalā nolikt civilo partijas nomenklatūras darbinieku, kurš slikti orientējās militārajos jautājumos, bet toties bija uzticīgs. Kamēr armijas elite ar baudu deģenerēj ās nomenklatūras Olimpā, armijas apakšējie slāņi deģenerējās tikpat ātri, bet savdabīgāk. Milzīgais Staļina GULAG-s jau sen bija izšļācis pa visu valsti kriminālo ētiku un kriminālo valodu. Pat akadēmiķi runāja pa „feņi"[50], to pat nepamanot. un pirmais upuris, dabīgi, bija armija, kur uzplauka un tika kultivētas pašu mežonīgāko kriminālo zonu paražas, ar tām nomainot gan kaujas tradīcijas, gan armijas disciplīnu. Karavīri ar labpatiku ņirgāj ās viens par otru un ar mežonīgu nežēlību viens otru nogalināja. Virsnieki žūpoja, tādā veidā rādot briesmīgu piemēru saviem padotajiem. Viņi ņirgāj ās par karavīriem, savukārt paši kļuva par izsmiekla objektiem no savu priekšnieku puses. Uzplauka draugu būšana, bet zagšana un kukuļošana sasniedza tādus apmērus, kādi nebija iedomājami civilajā dzīvē.

Ar to visu varēja samierināties, vienīgi, ja armijā nebriestu bīstams noskaņojums, kam pierādījums bija ārkārtas notikumu vesela sērija. Likās, ka nekas tāds nav iespējams kodollielvalsts bruņotajos spēkos. Kara lidotājs vecākais leitnants Beļenko aizdzina jaunāko iznīcinātāju uz Japānu un palūdza politisko patvērumu ASV. Eskadras mīnu kuģa „Storoževof zampoļits Valērijs Sabļins, arestējis komandieri, uz kuģa noorganizēja dumpi, lai dotos uz Ļeņingradu un sāktu jaunu revolūciju, kas būs vērsta pret korumpētiem komunistiskās partijas darboņiem, ieskaitot Leonīdu Brežņevu, kuri ir apkaunojuši Ļeņina revolūcijas pamatus un ideju. Kuģi jūrā pārtvēra, apstādināja ar aviācijas triecieniem, paņēma abordāžā ar robežsargu kuteriem. Visus virsnieku nodeva tiesai, bet varoni-zampoļitu, 3. ranga kapteini Sabļinu nošāva. Ar nāvi tika sodīta arī daļa komandas. Virsnieku-tankistu grupa pieņēma lēmumu kārtējās parādes laikā Sarkanajā laukumā ar saviem tankiem uzbrukt Mauzolejam un sākt vispārēju tautas sacelšanos.

Viņus izdevās arestēt pēdējā brīdī. Tajā dienā pa Sarkano laukumu tanki negāja. Un tādu gadījumu bija daudz, tāpēc Brežņevs un viņa līdzgaitnieki netraucēja Andropovam izveidot paralēlos bruņotos spēkus zem VDK karoga.

Galvenais pamatojums, kuru iesniegs Andropovs savas rīcības attaisnošanai, bija diezgan nopietns un tam nebija tieša saistība ar situāciju armijā. Kārtējā Politbiroja sēdē VDK šefs iesniedza veselu dokumentu paketi, kas neapgāžami pierādīja strauju separātisma pieaugumu savienotajās republikās. Turklāt šo separātismu prasmīgi un pakāpeniski uzspieda no augšas, no republiku kompartiju Centrālajām Komitejām. Iemesls bija vienkāršs. Republiku nomenklatūra nevēlējās vairāk maksāt nodevas Maskavai, sapņoja par pilnīgu pastāvību un bezatskaišu sistēmu. Ja viņus laikus nesauks pie kārtības, Savienība tādā vai citādā veidā sabruks. Atklātas bailes iespīdējās Kremļa sirmgalvju asarojošajās acīs. Viņi ar cerībām raudzījās uz Andropovu, gaidot, ko viņš piedāvās viņu glābšanai. Bet Andropovs savā vienmērīgajā un neizteiksmīgajā balsī turpināja uzskaitīt valsts nelaimes. Pilnīgs lauksaimniecības sabrukums. Ja nebūtu bijušas ASV un Kanādas graudu piegādes, tad PSRS sen jau vajadzētu ieviest pārtikas kartiņu sistēmu. Brežņevs negaidīti atvēra acis un ar grūtībām kustinot pusparalizēto žokli, teica:

„Kad beidzot mums Politbirojā parādīsies īsts lauksaimniecības speciālists, nevis intrigantspolitikānis?"

Mājiens bija uz mirušo Kulakovu.

Andropovs nekavējoties apstiprināja ģenerālsekretāram, ka tādu cilvēku viņš jau ir atradis un ir gatavs uzreiz pieteikt šo kandidatūru saviem biedriem Politbiroja locekļiem.

Sirmgalvji izbrīnīti saskatījās un jautājoši raudzījās uz slepenpolicijas šefu. Kurš viņam ir padomā? Andropovs nosauca Gorbačovu.

Sirmgalvju acīs iemirdzējās simpātija. Gorbačova uzvārds visiem asociējās ar patīkamām un derīgām baudas nedēļām elitārajās Stavropoles dziednīcās. Visi atcerējās turienes Pirmā sekretāra laipnību, uzmanību, kautrīgumu un pat nelielu nedrošību. Un viņa jaunību. Katram no viņiem viņš varētu būt dēla vietā. Viņš nav bīstams. Viņu var saukt uz Maskavu. Lai paceļ lauksaimniecību, ja reiz skaitās speciālists. (Daudzi ne bez pamata uzskata, ja Gorbačovs būtu bijis sekretārs jebkurā citā vietā, teiksim, Voroņežas obkomā, tad Andropovam nekad nebūtu izdevies tik ātri un vienkārši pārvilkt viņu uz Maskavu. Grūti pateikt, bet ja Andropovs gribētu, tad arī pārvilktu. Jautājums ir tikai: vai gribētu?).

1978. gada 19. septembra vakarā speciālās nozīmes vilciens, kurā uz Baku brauca PSKP CK Ģenerālsekretārs un PSRS Augstākās Padomes Prezidija Priekšsēdētājs biedrs Brežņevs, negaidīti apstājās Miņeraļnije vodi dzelzceļa stacijā. VDK darbinieku ielenkumā uz kūrortpilsētas perona, atbalstījies uz savas apsardzes priekšnieka ģenerāļa Žarova roku, iznāca Leonīds Iļjičs Brežņevs, kuru pavadīja viņa palīgs, Konstantīns Čerņenko. Viņus sagaidīja Andropovs un Gorbačovs. Tā bija vēsturiska tikšanās. Mazā Ziemeļkaukāza dzelzceļa stacijā satikās četri cilvēki, kuriem vēlāk bija lemts nomainīt vienam otru partijas un valdības vadītāja postenī, bet vienam no viņiem liktenis bija paredzējis iznīcināt gan PSKP, gan milzīgo superlielvalsti, sauktu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienību. Starp trijām acīmredzamām viduvējībām parādījās politiskās intrigas ģēnijs, kādu vēsture vēl nezināja no viduslaikiem. Dažu minūšu laikā tika izlemts jautājums par Gorbačova pārcelšanu uz Maskavu. Paspiežot roku jaunajam Stavropoles sekretāram, Brežņevs nopurpināja: „Lauksaimniecība tas ir ļoti svarīgi. Tu esi speciālists. Glāb valsti". „Es glābšu valsti", atbildēja Gorbačovs, godbijīgi noliecot galvu partijas valdnieka priekšā. Asiņainais traips uz Gorbačova plikās pieres iegrieza Ģenerālsekretāram pa acīm. Bet tas bija sarkans, un tā bija laba zīme…

Brežņevs brauca uz Baku, lai pārliecinātos uz vietas, kā Andropova cilvēki ieved kārtību nacionālajās republikās, ar saknēm izraujot korupciju un visas domas par separātismu. (Paies pavisam neilgs laiks, un „Andropova cilvēks", Geidars Alijevs, kurš sagaidīja Brežņevu Baku, mēģinās pat atšķelt no Azerbaidžānas un pasludināt suverenitāti Nahičevanas apgabalam. Visi ir noguruši no nodevu maksāšanas.). Andropovs cerēja, ka pēc vizītes Baku Brežņevs viņam pasniegs „blanš-karti", lai pēc Kaukāza parauga īstenotu tādas pašas operācijas Vidusāzijā un pēc tam no turienes ar sekojošu triecienu Ukrainai, kur kā nenogremdējams satraps sēdēja Brežņeva ieliktenis Ščerbickis.

Ar visu savu intuīciju, kas bija noslīpēta partijas intrigās un ilggadēj ā darba laukā, Andropovs juta, ka viņa stunda tuvojas. Lai šo brīdi paātrinātu, bija nepieciešams sapurināt milzīgo impēriju, pacelt no guļas un, izmantojot partijas vadības vārgumu, sagrābt visus vadības grožus savās rokās. Tam bija vajadzīga tā pati ārkārtēj ā situācija, uz kuru cerēja Andropovs no paša sākuma atrazdamies VDK šefa postenī, kad vēl deva rekomendācijas karaspēka ievešanai Čehoslovākijā. Nobijušies čehi izjauca viņa plānu. Tagad viņam tika piedāvāta jauna iespēja. Pēc šaha gāšanas Irānā, kad pie varas nāca islama fundamentālisti, viss vidējo austrumu reģions izrādījās destabilizēts. Islamiskā fundamentāli sma viļņi, strauji izplatoties, virzījās uz Vidusāzijas padomju republiku pusi, pamudinot vietējo partijas vadību, kas bija līdz ausīm iegrimusi zagšanā, arvien vairāk un vairāk domāt par attiecību saraušanu ar Maskavu un pievienoties islama pasaulei.

Republikās prasmīgi uzkurināja nacionālistiskās un pretkrieviskās noskaņas. Pagaidām bez jebkāda komunisma. Šis satrauktais un atdalījušais reģions pats uzprasījās uz padomju iejaukšanos. Reģiona galvenais un stabilizējošais faktors bagātā un spēcīgā militārā ziņā un vēl spēcīgāka savā savienībā ar ASV Irāna pārstāja pastāvēt islama revolūcijas asinīs un haosā. ASV tika pasludinātas par galveno islama ienaidnieku, amerikāņu vēstniecība Teherānā bija sagrauta, bet, kopā ar visu to, sagrauta bija arī vietējā kompartija, un tās līderi tika publiski pakārti. Nemierīgi palika arī Afganistānā.

Kārdinājums bija milzīgs. Īss trieciens caur Afganistānu pa Irānu un Pakistānu uzreiz izvestu PSRS pie neaizsalstošajiem Indijas okeāna ūdeņiem un pasaules naftas rezervēm.

Īsa, uzvaroša militārā operācija bez visiem citiem labumiem dotu arī iespēju ieviest valstī kārtību, pārtraukt valsti maitājošo atbruņošanās politiku un visādus tur „Helsinku procesus", iznīcināt brīvdomību, pārtraukt kaitīgo rietumu ietekmi, nostiprināt ražošanas un sadzīves disciplīnu, saliedēt partiju un no jauna savā vadībā izvest to uz kaujas kursa. Lai šo plānu izpildītu, Andropovs neredzēja labāku vietu kā Afganistāna.

1978. gada 27. aprīlī Afganistānā notika komunistiskais apvērsums, kuru Andropova cilvēki gatavoja vairākus gadus. Muhameda Dauda demokrātisko valdību gāza viena no komunistiskajām frakcijām ar nosaukumu „Afganistānas Demokrātiskā Tautas Partija", un par prezidentu kļuva Maskavas tiešais aģents Taraki. No PSRS uzreiz sekoja masveidīga ekonomiskā un finanšu palīdzība. Uz Afganistānu gāzās tūkstošiem padomju „padomnieku". Taraki komunistiskā valdība, darbojoties pēc „vienīgās pareizās mācības" metodikas, uzreiz sāka ar nošaušanām, mošeju nojaukšanu un masveida ekspropriācijām. Atbilde bija visas tautas sacelšanās. Tikai idiots varēja mest tādu izaicinājumu musulmaņu valstij. Sacelšanās paplašinājās, un bija paredzama drīza komunistiskā režīma krišana. Rietumi nekādi nenoreaģēja. Tur aizturēja elpu, lai nenobaidītu Maskavu. Dabīgi, ka tūļiņ sākās plēšanās Kabulas komunistiskajā elitē. 1979. gada 14. septembrī jaunā režīma premjerministrs Amins nošāva prezidentu Taraki un pasludināja sevi par prezidentu. Taraki tika nogalināts tajā brīdī, kad viņš gatavojās parakstīt lūgumu Padomju Savienībai, lai tā nosūta palīgā karaspēku sacēlušās tautas nomierināšanai. Amins tam pretojās, mēģinot pārliecināt Maskavu, ka karaspēka ievešana Afganistānā būtu milzīga kļūda, kurai būs tikai nāvējošas sekas, un, ka ar sacelšanos viņš pats tiks galā. Sacelšanās Afganistānā ir ierasta lieta. Ne velti vēl vecais karalis Abdula teica: „Afganistāna ir kā bišu strops, kurā ir daudz bites, bet nav medus". Maskava vienkārši neizprot situāciju.

Šāda Amina nostāja jauca visus Andropova plānus.

Maskavā Politbiroja sēdē Andropovs iesniedza dokumentus, kas apliecināja to, ka Amins ir sens CIP aģents. Viņš nesauc PSRS palīgā, tāpēc, ka ir nodomājis saukt palīgā amerikāņus. Amerikāņu apmācītā un apbruņotā afgāņu armija tūlīt sāks provokācijas pie mūsu robežām, kā atbalstu izmantojot amerikāņu raķešu bāzes un aerodromus, kas uzreiz tiks izveidoti afgāņu zemē. Sekas pat ir grūti paredzamas.

Sēdē klātesošais PSRS Ārlietu ministrs Gromiko apstiprināja, ka pa viņa Ministrijas līniju ir informācija, ka Amins gatavojas lūgt amerikāņiem palīdzību (Gromiko sieva bija iepinusies briljantu kontrabandā, un Gromiko nevarēja kaut ko teikt pretī Andropovam). Pēc Kabulas padomju rezidenta ziņojuma Amins it kā esot teicis: „Slava Allaham, drīz šeit atnāks amerikāņi un pie mums ievedīs kārtību!" Šo izsaucienu padomju izlūkdienestam izdevās pat ierakstīt lentā. Tas viss bija vistīrākie meli. Rezidents no Kabulas sūtīja ziņojumu pēc ziņojuma, mēģinot novērst padomju karaspēka ievešanu. Padomju rezidentūras rokās bija nonākuši materiāli, kas pierādīja, ka gan Taraki, gan visa viņa partija bija marionetes, kuru darbība bija virzīta uz to, lai tieši iesaistītu PSRS lielā reģionālā konfliktā. Par to Taraki saņēma 40 miljonus dolāru, ar kuriem vajadzēja dalīties ar saviem līdzdalībniekiem, bet, dabīgi, ka to neizdarīja un tāpēc arī aizgāja bojā. Hafizula Amins ir vienīgais nacionāli noskaņotais darbinieks šajā bandā. Viņš visvairāk baidās no PSRS un ASV tiešas sadursmes uz Afganistānas zemes. Šiem dokumentiem neviens nepiešķīra nozīmi, kaut tie tika ziņoti Andropovam.

Andropovs nekad nav bijis Amerikā, pat inkognito, bet Brežņevs ir bijis, un ne vienkārši tā, bet ar visām oficiālās vizītes ceremonijām. Viņam tur patika. Viņš pirmais modē ieviesa turēt aiz dārgās somu sekcijas stiklotajām durvīm pudeles ar košām amerikāņu etiķetēm un amerikāņu cigarešu bloku (vai paciņu) piramīdas. Šī mode strauji izplatījās nomenklatūras vidū (vadoņa dzīves stils ir laikmeta dzīves stils), no tās nonāca tirgotāju aristokrātijā un tālāk pie pārējiem, kurš sev to varēja atļauties. Tāpēc, izdzirdējis vārdus „atnāks amerikāņi un ievedīs kārtību", genseks gurdi nopūtās. Bet pēc tam vērsās ar jautājumu pie maršala Ustinova: „Kādā termiņā armija garantē Afganistānā ieviest kārtību?" Ustinovs acīmredzot sajaucis Afganistānu ar Čehoslovākiju, stingri apsolīja, ka pēc divām nedēļām kārtība tiks pilnībā ieviesta. „Lielākais, iespējams, būs vajadzīgs mēnesis, papildināja Andropovs, un mēs karaspēku atgriezīsim mājās". Kaut to viņš nekad netaisījās darīt. „Bet kā būs ar atbruņošanos? vaicāja Čerņenko. -Leonīd Iļjič, viņi iesaldēs mums kredītus,!" Brežņevs paskatījās uz Gromiko. Tas pasmaidīja ar savu biklo, bēdīgo smaidu: „Kāda tur vēl atbruņošanās, Leonīd Iļjič, ja viņi plāno mūs šantažēt ar savām raķetēm no suverēnās Afganistānas teritorijas?"

Brežņevs sēdēja ar aizvērtām acīm. Pie viņa žaketes blāvi spīguļoja piecas Varoņa zelta zvaigznes. Neatverot acis, genseks teica: „Lai obligāti būtu vēršanās pie mums ar lūgumu par militāro palīdzību. Viss." Kājās uzlēkušie miesassargi pacēla genseku no krēsla un aizveda uz blakus telpu. Bija pienācis laiks veikt injekcijas, uz kurām arī turējās sauszemes sestās daļas valdnieks. Bet Amins bija nepielūdzams. Viņš neko negribēja dzirdēt par kaut kādas ārzemju armijas ievešanu savas valsts teritorijā, un vēl jo vairāk aicināt uz iebrukumu.

1979. gada 2. decembrī uz Kabulu izlidoja Andropova personīgais pārstāvis VDK ģenerālleitnants Paputins. Viņa uzdevums bija pierunāt Aminu. Ja tas neizdotos, tad Paputinam bija jānoorganizē Amina nolaupīšana un viņa nogādāšana Maskavā. Šeit ar viņu būtu vienkāršāk runāt. Amins turējās stingri. Viņš nepieļaus iebrukumu. 22. decembrī kāda jaunekļu grupa čalmās un halātos iebruka ēkā, kurā dzīvoja daudzo padomju misiju un pārstāvniecību darbinieki. Nogalinot divus desmitus PSRS pilsoņu, ekstrēmisti nogrieza tiem galvas un uz pīķiem nesa tās pa Kabulas ielām. Policija atklāja uguni. Nosviežot galvas zemē, slepkavas aizbēga. Policisti pamanīja, ka lielākajai daļai no viņiem čalma bija nepareizi satīta. 23. decembrī Aminam iesniedza notu, kurā bija teikts, ka „Padomju valdība ir spiesta aizsargāt savus pilsoņus, jo afgāņu puse netiek galā ar šo uzdevumu, par ko liecina 22. decembra asiņainais incidents".

Kamēr Amins domāja atbildi, iebrukums sākās. Tas bija saplānots pēc Čehoslovākijas principa. 24. decembrī Bagramas aerodromā, 50 kilometru attālumā uz ziemeļiem no Kabulas, nosēdās 105. Gvardes gaisa-desanta divīzijas vienības. Vienlaicīgi padomju „padomnieki" neitralizēja afgāņu daļas, organizējot tanku apakšvienībās remonta dienu, bloķējot sakarus un aizturot banketā afgāņu armijas visu augstāko vadību. Desantnieku kaujas mašīnas uzreiz ielauzās Kabulā, uzņemoties galvaspilsētas stratēģisko punktu kontroli. VDK speciālās vienības („Delta") aplenca Kabulas dienvidos Tadžbekas pili, kurā atradās prezidents Amins. Kamēr „Delta" aplenca prezidenta pili, tikmēr ģenerālis Paputins vēl mēģināja pierunāt Aminu oficiāli vērsties pie PSRS par militārās palīdzības sniegšanu vai demisionēt, savu posteni atstājot tiešajam Andropova ieliktenim Babrakam Karmalam, kurš atradās Čehoslovākijā.

Redzot, ka viņa pils ir aplenkta, Amins nošāva Paputinu[51] un kopā ar miesassargiem pieņēma nevienlīdzīgo kauju ar pilī iebrukušajiem desantniekiem. Amina līķi atrada vienā no pils koridoriem. Plāns izgāzās. Amins gāja bojā, tomēr nepakļāvās Andropova provokācijām. Tas jau bija skandāls, kuru tā arī nekad neizdevās noslēpt. Padomju karaspēks iebruka suverēnas valsts teritorijā, nogalināja prezidentu un okupēja valsti. Pasaule novaidējās. Novēlotie Karmala aicinājumi nevarēja nevienu apmānīt. Bet nebija vairs kur atkāpties.

Caur Kušku un citiem robežpunktiem Afganistānā iegāja 357. un 66. motorizētās strēlnieku divīzijas. Tās ieņēma Heratas un Farahas pilsētas valsts austrumos. Tajā pašā laikā 360. un 201. divīzijas, uzbrūkot Termezai, forsēja Amudarju un ieņēma stratēģisko Salangas tuneli. Padomju Savienība desmit gadus būvēja Afganistānā šoseju, kurai iedeva nosaukumu „Draudzība". Nepagāja ne mēnesis pēc darbu pabeigšanas, kad uz šosejas jau parādījās padomju tanki.

No paša sākuma scenārijs stipri atšķīrās no Čehoslovākijas varianta. Tautas sacelšanās pieņēma līdz šim neredzētas formas. Pie ieročiem ķērās pat sievietes un bērni. Uz Afganistānu ātrā kārtā pārsvieda vēl četras divīzijas. Okupācijas karaspēka skaitliskais sastāvs sasniedza 150 tūkst. cilvēku. Padomju Savienība iesaistījās pašā ilgākajā un pašā smagākajā pēc sekām militārajā avantūrā, kura, rezultātā, bija viens no pamata cēloņiem pašas bojāejai.

Vašingtonā valdīja prieks. Slazds nostrādāja. Amerikāņu un eiropiešu iknedēļas izdevumi iznāca ar krāsainiem vākiem, kuros bija attēlots izspūris, saniknots lācis ar asiņainiem ilkņiem un ugunīgām acīm, kas gāja pa saplosītiem līķiem, bet ķepu bija trāpījis nāvējošā slazdā. Uz slazda bija uzraksts „Afganistāna".

Bet tas vēl nebija viss. Lai nodrošinātu Afganistānas avantūru, tika nolemts drošības labad neitralizēt arī Irānu, jo no tās šādā situācijā varēja sagaidīt jebkādus pārsteigumus. Zaudējusi ASV kā sabiedroto, novājināta ar gadsimtu struktūru revolucionārām paģirām, Irāna tika izraudzīta par nākamo upuri pēc Afganistānas. Bet pagaidām vajadzēja novērst islama revolūcijas vadoņu uzmanību no Afganistānas. Uz Maskavu steidzami tika izsaukts Irākas prezidents Sadams Huseins „sociālistiskās orientācijas progresīvs līderis". Viņam tieši paziņoja, ka ir pienācis brīdis, kad viņš varēs atrisināt visus vecos robežstrīdus ar Irānu pašā vienkāršākajā veidā ar militāru iebrukumu strīdīgajās teritorijās. Ar ieročiem, degvielu un visu pārējo, kas nepieciešams karošanai, Padomju Savienība apsolīja piegādāt Bagdādei tik daudz, cik vajadzīgs un jebkādos apjomos. Huseins piekrita, tomēr pieprasīja par katru kara gadu pārskaitīt 500 miljonus dolāru viņa personīgajā kontā Šveices bankā, ņemot vērā inflāciju. Dārgi? Dārgāk būs tad, kad Irāna dos triecienu Afganistānai un sāks džihādu Vidusāzijā.

Irākas karaspēks iebruka Irānā, sākdams briesmīgu, asiņainu astoņus gadus ilgu karu, kas upuru un taktisko paņēmienu ziņā stipri atgādināja Pirmo pasaules karu. Divi nāvīgi Izraēlas ienaidnieki saķērās savā starpā izbrīnītās pasaules acīs. „Tādu dāvanu, paziņoja Izraēlas premjerministrs Begins, Dievs mums nav sūtījis kopš „debesmannas" laikiem. Bet mēs pacentīsimies, lai šis karš nekad nebeigtos". Un izdeva pavēli Izraēlas gaisa spēkiem drošības labad sabumbot kodolreaktoru Bagdādes tuvumā, kas arī tika izdarīts. Lamājot visu pasauli, cionismu, Huseins nosūtīja savas lidmašīnas bombardēt Teherānu. Irānas smagā artilērija apšaudīja Persijas līča pērli Basru, no kurienes savos jūras ceļojumos devās Sindbads-Jūrasbraucējs. Zem kanonādes grāvieniem Izraēla iebruka Libānā, iznīcinot visu Palestīnas Atbrīvošanās Organizācijas (PAO) militāro infrastruktūru, ieskaitot noliktavas ar milzīgiem padomju ieroču krājumiem. PAO izveidošanai Padomju Savienība pēdējo desmit gadu laikā bija iztērējusi pusotra miljarda dolāru. Bet sēru pavēstes un cinka zārki jau tika sūtīti no Afganistānas uz PSRS, apdzenot ešelonus ar ievainotajiem un sakropļotajiem. Armija, jau kuru reizi, nebija gatava karot. Megatonnīgo kodolgalviņu pavēnī, uz kurām paļāvās Maskavas stratēģi, armija, tāpat kā visa valsts, strauji atpalika no pasaules standartiem. Sakari nebija stabili, formas tērpi un uzkabe nekur nederēja. Neviens nebija pat dzirdējis par lauku asins pārliešanas punktiem vai blašķēm-ledusskapjiem. Nebija pieklājīga helikoptera, kas spētu darboties augstkalnu apstākļos. Pārtika bija zemas kvalitātes. Karaspēka daļās uzliesmoja hepatīta epidēmija. Neviens nevarēja noorientēties itāļu, amerikāņu un izraēliešu mīnās, kuras partizāni desmitiem tūkstošus lika uz katra soļa. Jauni puiši ar norautām kājām piepildīja padomju hospitāļus. Izrādījās, ka neviens nav spējīgs viņus nodrošināt ne tikai ar invalīdu ratiņiem, bet pat arī ar vienkāršām protēzēm.

„Komunisma agonija, visu notiekošo konstatēja „New York Times". Pašreizējie Kremļa līderi dara visu, lai pazudinātu savu impēriju. Kāds ir viņu mērķis?"

Kā labā strādāja Jurijs Vladimirovičs Andropovs? Ja viņš būtu bijis CIP, Inteligente Service vai MOSAD aģents vai arī visu Rietumu specdienestu aģents vienlaicīgi, tad diez vai viņš varētu Rietumu labā paveikt vairāk, nekā izdarīja. Protams, ka viņš nebija vēl kara gados savervētais amerikāņu aģents, tāpat kā viņa priekšgājējs Berija nebija angļu aģents. Tomēr tagad skaidri ir redzams, ka pamatīgi izpētot Andropovu, rietumu specdienesti viņu lieliski izmantoja „pa tumšo". Ir pieejams milzīgs daudzums materiālu, kas parāda, cik pedantiski darbojās amerikāņu izlūkdienests, gatavojot mums Afganistānā slazdu. Uz VDK tika nosūtīti dezinformācijas kalni. Lieliski tika izmantotas pretrunas, kas plosīja dažādas VDK pārvaldes, kā arī tas fakts, ka VDK galvenie spēki tika raidīti cīņā pret savu tautu. Tādi apstākļi vienmēr tika uzskatīti par ideāliem ārzemju izlūkdienestu darbībai, īpaši tādās valstīs kā PSRS, kuras kopējā atpalicība no civilizētās pasaules visspēcīgāk izpaudās sevišķi zemajā izlūkošanas kultūrā. Vispār tā ir atsevišķa tēma.

Ja amerikāņiem nebija saprotams, kādi ir Andropova mērķi, tad pašam Andropovam tie bija pilnīgi skaidri.

Kad desanta kaujas mašīnas izripoja no kara-transporta lidmašīnu milzīgajām lūkām Bagramas aerodromā, operatīvo darbinieku brigāde ielauzās akadēmiķa Saharova dzīvoklī un, neuzrādot nekādus orderus vai lēmumus, sagrāba krievu ūdeņraža bumbas tēvu, iestūķēja viņu automobilī un nogādāja Gorkijā, kas bija ārzemniekiem slēgta pilsēta. Kā vēlāk noskaidrojās, galvenokārt tāpēc, lai viņš nevarētu komentēt iebrukumu Afganistānā. Tajā pašā vakarā spalgi kauca radioraidītāji, kas slāpēja krievu valodā raidošās rietumu radiostacijas. Valstij pāri vēlās arestu, noslēpumainu atentātu, dedzināšanu un slepkavību vilnis. Par upuriem kļuva pilnīgi nevainīgi cilvēki: dažādi neatzīti dzejnieki, avangardiskā virziena mākslinieki un muzikanti, kurus Andropovs uzskatīja par bīstamiem pastāvošajam režīmam. Tiesas un tribunāli, strādājot vaiga sviedros, nolasīja standarta spriedumus „septiņi gadi cietumā un pieci gadi izsūtījumā par pretpadomju aģitāciju; par pretpadomju literatūras glabāšanu un izplatīšanu; par darbību, kas vērsta uz padomju iekārtas vājināšanu…". Par iemeslu varēja kļūt vienalga kas: uzrakstīti dzejoļi, amerikāņu žurnāls, Solžeņicina grāmata, Saharova portrets…

Sākās lielais nācijas attīrīšanas darbs no draņķiem!

Šajā rūpīgi izveidotajā situācijā Andropovs beidzot sajuta savu spēku. To sajuta arī visa valsts: no studenta, kas pa naktīm drukāja no negatīviem Solžeņicina un Avtorhanova darbus, līdz ietekmīgam nomenklatūras darbiniekam no CK, kurš pieņem kukuļus no Uzbekijas.

Ar vienu mājienu tiek arestētas visas tumšās personas no Gaļinas Brežņevas paziņu loka. Pēc viņu liecībām tiek iesākta milzīga lieta par briljantu, rubīnu un smaragdu kontrabandu. Arestēto liecības parāda Ģenerālsekretāra meitu kā noziegumu organizatori, bet viņas vīru ģenerālpulkvedi Čurbanovu, kā aktīvu noziedzīgās bandas aktīvu dalībnieku un lielāko kukuļņēmēju. No Čurbanova, kurš ieņem iekšlietu ministra vietnieka posteni, tiešas pēdas ved pie iekšlietu ministra armijas ģenerāļa Sčolokova un galvenā partijas ideologa Suslova. Aiz viņiem jau rēgojas paša Ģenerālsekretāra siluets.

Operācija notika tādā ātrumā, ka sākumā neviens nepaspēja noreaģēt. Andropova vietnieks, Brežņeva cilvēks, armijas ģenerālis Cviguns, atguvies no šoka, sāka pielikt visus pūliņus, lai izjauktu izmeklēšanu. Divi svarīgi liecinieki pazuda, viens no arestētajiem kamerā pakārās, VDK izmeklētāju apakšpulkvedi Ļahovu pagrūda zem metro vilciena, viņa portfeli nolaupīja. Ģenerāli Cvigunu tāpēc arī piekomandēja Andropovam, lai nepieļautu tamlīdzīgas nejēdzības… Bet joki beidzās. 1982. gadā 19. janvārī armijas ģenerāli Cvigunu atrod vienā no dienesta dzīvokļiem ar cauršautu galvu. Kratīšana Cviguna personīgajā dzīvoklī, kas veikta aizbildinoties par slepenu dokumentu izņemšanu, pārsteidza arī daudz ko redzējušos operatīvos darbiniekus. Slēptuvēs atrada sešas trīslitru burkas ar dārgakmeņiem, ar briljantiem izrādīj ās aizpildītas visas tukšās daļas vecai divvietīgai dzelzs gultai ar masīvām bumbām. Zelta lietņi ar kopējo svaru 35 kilogrami. Pusotra miljona dolāru 100 dolāru un lielākās kupīrās.

„Padomju tauta ir piedzīvojusi lielu zaudējumu, rakstīja „Pravda" 1982. gada 22. janvārī. 1982. gada 19. janvārī, pēc ilgas un smagas slimības miris armijas ģenerālis Semjons Kuzmičs Cviguns, PSKP CK biedrs, Augstākās Padomes deputāts, Padomju Sociālistiskā Darba Varonis, PSRS VDK priekšsēdētāja pirmais vietnieks. Biedrs Cviguns S. K. vairāk nekā 40 gadus strādāja mūsu tēvzemes drošības nodrošināšanā… 1939. gadā partiju viņu nosūtīja strādāt valsts drošības orgānos, un no tā laika visa viņa dzīve bija saistīta ar smago čekista darbu… Atmiņa par Semjonu Kuzmiču Cvigunu uz visiem laikiem paliks visas padomju tautas sirdīs. Andropovs, Gorbačovs, Ustinovs, Čerņenko, Alijevs, Bugajovs, Ščolokovs un citi."

Visiem acīs iekrita tas, ka zem nekrologa nebija Brežņeva un Suslova parakstu. Kā arī tas, ka pēc Andropova uzvārda sekoja Gorbačova paraksts, kas bija pirms Ustinova, Čerņenko un Alijeva parakstiem.

Cviguns ir Brežņeva cilvēks. Viņu sievas ir māsas. Vera Cviguna pēc kratīšanas mēģināja sazvanīt savu māsu Viktoriju. Veltīgi. Suslovs, uzzinājis par Cviguna nāvi, no bailēm pazaudējis galvu, pavēlēja ar trauksmi pacelt Tamaņas un Kantemirovskas divīzijas un virzīt tās uz Maskavu, par to neziņojot ne Ustinovam, ne Ogarkovam. Pēc trauksmes paceltās divīzijas mēģināja saņemt pavēles apstiprinājumu Ģenerālštābā. Tur neko nezināja, zvanīja uz CK. Tur arī neko nezināja. Mēģināja sazvanīt Suslovu Kremlī. Pieņemšanā atbildēja, ka biedrs Suslovs atrodas savā kabinetā un laikam strādā, atslēdzot telefonu. Kabinets bija aizslēgts no iekšpuses. Kad durvis uzlauza, tad ieraudzīja, ka partijas galvenais ideologs guļ uz grīdas bezsamaņā. Ieradušies ārsti ātri noteica diagnozi: diabētiskais kolapss. Suslovam bija hroniskais diabēts, laiku pa laikam saasinoties no Kremļa intrigām. Jevgēņijs Čazovs personīgi izdarīja Suslovam injekciju. Nākamajā dienā, nenākot pie samaņas, Suslovs nomira.

Rietumu korespondenti Maskavā izvirzīja visdažādākās versijas par notiekošo, redzot, kā katru dienu saasinās cīņa par varu. Notikumi attīstījās strauji, paša aizraujošākā rietumu „bojevika" stilā. Ne velti Andropova, kurš labi zināja angļu valodu, mīļākās grāmatas bija Forsaita „Šakāļa diena", Martina Smita „Gorkija parks" un Roberta Konkvesta „Lielais terors", un mīļākā avīze „Washington Post".

„Washington Post" korespondents Bobs Kaizers ziņoja no Maskavas: „TASS vakar paziņoja par galvenā Kremļa ideologa, 79 gadus vecā, PSKP CK sekretāra Mihaila Suslova nāvi. Interesanti atzīmēt, ka tā ir otrā pēkšņā nāve Kremlī pēdējo dažu dienu laikā. 19. janvārī tika paziņots par Brežņeva cilvēka VDK priekšsēdētāja pirmā vietnieka ģenerāļa Semjona Cviguna nāvi. Ārzemju korespondenti Maskavā saista Cviguna nāvi ar Padomju Savienībā tā saucamās „pagrīdes ekonomikas" līderu masveidīgajiem arestiem, kuri turpinās pa visu valsti. Ir ziņojumi, ka Brežņeva meitas Gaļinas tuvi draugi cirka darbinieki un mākslinieki ir arestēti, bet pati Gaļina nopratināta. Brežņeva dēls, Jurijs, kurš ieņem ārējās tirdzniecības ministra vietnieka posteni, jau vairākas dienas neparādās darbā. Domājams, ka brālis un māsa bija cieši saistīti ar pagrīdes ekonomikas mafiju, un ka VDK ģenerālis Cviguns mēģināja viņus piesegt ar savu varu un autoritāti. Maskavā cirkulē baumas, ka pēc asas sarunas ar Mihailu Suslovu par šo tēmu, Cviguns izdarīja pašnāvību. Viņa uzvedība izraisīja Suslova un paša Brežņeva dusmas. Šīs baumas netieši apstiprināja arī tas fakts, ka ne Brežņevs, ne Suslovs neparakstījās zem Cviguna nekrologa, kaut tas bija PSKP CK loceklis un tuvs Brežņeva radinieks. Vēl vairāk, Cviguns kā VDK priekšsēdētāja pirmais vietnieks un valdības loceklis, netika apglabāts oficiālajā kapsētā. Vai arī Suslovs atklāja visu šo lietu vai pats arī tajā piedalījās jebkurā gadījumā viņš nevarēja nodzīvot ilgi, tāpat kā ilgi nedzīvo jebkurš, kurš mēģina taisīt straujas kustības augstākās padomju vadības korumpētajā muklājā…"

VDK apmēri vairs neapmierināja Andropovu. Nomināli atstājis „kantori" nevienam nepazīstamam ģenerālim Fjodorčukam, viņš pārceļas uz PSKP CK Sekretariātu mirušā Suslova vietā. Politbirojā satraukums. Andropovs izsauc pie sevis savus kolēģus Mazurovu un Kiriļenko, parāda tiem materiālus, kas attiecas uz viņu smagā darba dažiem aspektiem un piedāvā padomāt par turpmāko dzīvi. Sūdzēties nav kam. Pēc skandāla ar savu meitu, dēlu un brāli, un sava cilvēka zaudēšanas, Brežņevs nevēlas ne ar vienu runāt. Viņa veselība strauji pasliktinās.

Mazurovs paklausīgi iesniedz atlūgumu. Kiriļenko, nesapratis situācijas nopietnību, ierodas uz kārtējo Politbiroja sēdi. Apsardze viņu rupji apstādina, atņem Kremļa caurlaidi un nodod Andropova pavēli doties uz vasarnīcu un sēdēt tur līdz īpašam rīkojumam.

Andropovs un Gorbačovs strādā gandrīz vai cauru diennakti. Viņi mēģina no jauna ieviest dzīvē to plānu, kuru izjauca Kulakova un Mašerova nāve. Bet tagad Andropovs ir Politbiroja saimnieks. Bailēs pieklusa Vecais laukums. Nebijusi spriedze kopš Staļina nāves laikiem bija pārņēmusi visu „Aizspoguliju" pasakaino Nomenklatūrijas valsti. Tās vadoņi ir vāji un veci, un viņiem vairs nav spēka izrādīt pretestību „bandītam no valsts drošības struktūrām", kurš izlauzies pie varas virsotnēm. Bailes bija pamatotas. Uz Maskavu no Baku tiek pārcelts Geidars Alijevs. Visi atceras viņa nežēlīgās nošaušanas Azerbaidžānā un briesmīgos ieslodzījuma termiņus, kurus viņš piesprieda nomenklatūras darbiniekiem. Tagad Azerbaidžānā atstrādātās metodes viņš pielietos Vissavienības mērogā.

Nākamais trieciens, beidzot, gāžas virsū Medunovam. Viņu izsauc uz Maskavu, it kā uz CK apspriedi. Andropovs viņam paziņo par atbrīvošanu no Krasnodaras kraikoma pirmā sekretāra posteņa. Medunova mājā Krasnodarā notiek kratīšana, aizbildinoties ar remontu pirms jaunā partijas bosa ierašanās. Četrus konteinerus ar konfiscētajām vērtībām nogādā Maskavā. Medunovu glābj tikai Brežņeva personīgā iejaukšanās. Viņam ar pūlēm izdodas izgādāt sev augļu un dārzeņu rūpniecības ministra posteni. Tomēr viņš saprot, ka viņa karjera ir sabojāta, un dienas skaitītas… Maskavā negaidīti tiek arestēts zivjrūpniecības ministrs Iškovs un viņa vietnieks Rikovs. Kratīšanā pie katra atrod pāri par 6 miljoniem rubļu un pāri par miljonu dolāru.

Notiek tiešs uzbrukums nomenklatūrai.

„Aizspogulija" šausmās metas pie Brežņeva. Genseks vēl taču ir dzīvs! Vai tad viņš 18 gadus nebija labdaris un garants? Kas noticis?!

Brežņevs arī pats nevar saprast kas notiek. Andropovs gandrīz vai katru nedēļu ar absolūtu godbijību liek uz galda Ģenerālsekretāram operatīvos ziņojumus ar samērā interesantu saturu vecajam vadonim: „… Operācijas laikā tika atklāti daudzi sakari starp „pagrīdes ekonomikas" darboņiem un PSKP CK Ģenerālsekretāra biedra Brežņeva L. I. ģimenes locekļiem. Pēc pašām pieticīgākajām aplēsēm, biedra Brežņeva L. I. ģimenes locekļi tikai pēdējo trīs gadu laikā ir saņēmuši kā tiešus kukuļus naudu un dāvinājumus ar dārgakmeņiem, kažokādām, antikvariāta priekšmetiem un no muzejiem nozagtām vērtībām par kopējo summu:

Brežņeva-Čurbanova Gaļina Ļeonidovna 3,1 milj. rubļu un 600 tūkst. dolāru,

Brežņevs Jurijs Ļeonidovičs 3,4 milj. rubļu un 450 tūkst. dolāru,

Brežņevs Jakovs Iļjičs 1,4 milj. rubļu un 500 tūkst. dolāru,

Cviguns Semjons Kuzmičs 4,2 milj. rubļu un 1,5 milj. dolāru.

Augstāk nosauktās personas no biedra Brežņeva ģimenes ir iesaistītas noziedzīgās darbībās, nodrošināja pagrīdes ekonomikas darboņiem dažādu ministriju un amatpersonu protekciju, lai saņemtu no valsts fondiem izejvielas, iekārtas un mašīnas, kā arī sekmēja noziedzīgu elementu iekļūšanu augstos partijas un valsts posteņos…"

Izlasot tamlīdzīgus ziņojumus, Brežņevs ilgi klusēja, bet pēc tam, kā likums, vaicāja Andropovam, kad tad beigsies karš Afganistānā, kas turpinās jau trešo gadu bez kaut kādām uzvaras pazīmēm. Andropovs taču apsolīja pabeigt karu mēneša laikā.

„Lai to izdarītu, sākumā vajag ieviest kārtību valstī", atbildēja Andropovs.

Kaut gan tas, ko Brežņevam iznāca lasīt no Andropova iesniegtā, atņēma slimajam večukam pēdējos dzīvības spēkus, tad tas, ko iznāca Andropovam lasīt arī pašam, kā saka, dzīvi nepagarināja. Jurijam Vladimirovičam jau bija 68 gadi. Bet tas, ko viņš lasīja, bija vēl briesmīgāk, nekā partijas un valsts vadītāja zagšanā pieķerto ģimenes locekļu atmaskošana.

Brūk Varšavas pakts. Poļu „Solidaritāte" ir paspējusi samaitāt visas Austrumu bloka valstis. Pēc kara stāvokļa ieviešanas Polijā, kad pie varas nāca „hunta" ar ģenerāli Jaruzeļski priekšgalā, dīvainas lietas sāka notikt armijā. Afganistānā pazemotie maršali, kur superlielvalsts armija, trešo gadu noasiņojot nespēj uzvarēt mežonīgus kalniešus, glābiņu ieraudzīja, ieviešot kara stāvokli visās Varšavas pakta valstīs pēc Polijas parauga, ieskaitot PSRS. Materiāli pastāvīgi krājas, piespiežot būt ārkārtīgi uzmanīgam. Ar armiju nevar jokot, bet ar to arī neceremonējas. Andropovam pakļauto Sevišķo nodaļu dzelžainais tvēriens seko līdzi karavadoņu katrai kustībai un domai. Pie mazākām aizdomām ar viņiem neceremonējas. „Pēkšņā nāvē miris" un viss[52].

„1984. gada 2. decembrī smagas sirds nepietiekamības dēļ miris VSVP[53] CK Politbiroja loceklis, Vācijas Demokrātiskās Republikas nacionālās aizsardzības ministrs armijas ģenerālis Hofmans".

„15. decembris. 59. dzīves gadā sirds nepietiekamības dēļ pēkšņā nāvē miris USSP[54] ck loceklis, ungārijas Tautas Republikas aizsardzības ministrs armijas ģenerālis Olahs".

„16. decembris. 66. dzīves gadā sirds nepietiekamības dēļ pēkšņā nāvē miris ČSSR nacionālās aizsardzības ministrs, Čehoslovākijas Komunistiskās partijas CK loceklis, armijas ģenerālis Dzurs".

„20. decembrī miris PSKP CK loceklis, PSRS aizsardzības ministrs, Padomju Savienības maršals Ustinovs".

Kāda sērga uzklupusi aizsardzības ministriem? Tiešām interesanti!

Tagad sākuši skriet Ustinova kurjeri un tiešo uzdevumu izpildītāji pa Poliju, VDR, Ungāriju un pat Mongoliju. Vai koordinē draudzīgo armiju darbību īpašam gadījumam?… Bet ir arī cita informācija.

Kredīti, kurus Brežņevs ar grūtībām savāca rietumos apmaiņā pret ebreju emigrantu un disidentu-nodevēju izlaišanu no valsts, beidzās. Labi, vairāk nevienu neizlaidīsim, un kurš iepīkstēsies iesēdināsim. Bet, ja kādu nedrīkst iesēdināt, tad izsūtīsim un atņemsim pilsonību. Visa pasaule novaidējās, kad padomju pilsonību atņēma slavenam muzikantam, pasaules pirmajam čellistam Mstislavam Rostropovičam un viņa sievai izcilai operdziedātājai Gaļinai Višņevskai. ASV prezidents personīgi viņus sagaidīja lidostā, teikdams, ka Amerikai ir liels gods iegūstot tādus pilsoņus. Padomju Savienībā nav neaizvietojamu cilvēku, kā teica mirušais Josifs Visarionovičs. Rietumos notiek vienkārši bakhanālijas, antikomunisma un antisovjetisma histērija. Rietumeiropas kompartijas ir izdomājušas kaut kādu „eirokomunismu", lai kaut kā distancētos no Maskavas un tās noziegumiem. Droši vien, ka aizmirsuši, kurš viņus baroja 65 gadus un turpina barot. Par kādu naudu? Pat būdams VDK priekšsēdētājs, Andropovs tā arī īsti nevarēja uzzināt, cik lielas ir valsts zelta rezerves un cik zeltu iegūst katru gadu. Sešas dažādas iestādes iesniedza dažādas izziņas ar spiedogu „pilnīgi slepeni". Daudzums svārstījās no 1 tūkstoša līdz 10 tūkstošiem tonnu. Neviens nevarēja skaidri pateikt, cik tas katru gadu tiek izmantots un kur. Gosbank-as un Vņešekonombankas informācija bija kaut kāda miglaina, CK Starptautiskā nodaļa un Lietu Pārvalde atsaucās uz kopējo datu trūkumu, Augstākās Padomes finanšu komisija izbijusies mirkšķināja acis, bet Finanšu ministrija, atsaucoties uz saviem avotiem, paziņoja, ka valsts zelta rezerves sastāda 2100 tonnas. Un nenosarka. Bija skaidrs, ka pārējo iespējams atklāt tikai ar kratīšanām.

Labāk nebija arī ar dārgakmeņiem. Jakutijas Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieks Stepans Platonovs izrādīja iniciatīvu un izgāja uz Andropovu, vēloties ziņot par stāvokli dimantu ieguves rūpniecībā, par neapstrādāto dimantu ikgadēj ās ieguves kopējiem apjomiem un to noslēpumaino pazušanu. Platonovs tieši pārraudzīja dimantu ieguves rūpniecību, un zināja ja ne visu, tad daudz. Pēc divām dienām viņu tiešā tēmējumā nošāva medībās. Slepkavību uzņēmās Jakutskas pilsētas partijas komitejas Pirmais sekretārs Solomovs. Tiesa Solomovu atzina par nepieskaitāmu un nosūtīja uz psihiatrisko slimnīcu, no kurienes tas iznāca pēc diviem mēnešiem un tika nosūtīts uz Magadānas apgabala partijas komiteju nodaļas vadītāja amatā. VDK veica savu izmeklēšanu un noskaidroja, ka Platonovu nošāva atbildīgs PSKP CK darbinieks, kuram par godu vietējā partijas vadība arī sarīkoja šīs medības. Izmeklēšanā vēl noskaidrojās, ka Platonovs netaisījās braukt uz medībām, bet uz tām tika izsaukts ar Jakutijas obkoma pirmā sekretāra Čirjajeva pavēli. Atbildīgais PSKP CK darbinieks mierīgi atriezās Maskavā. Viss, ko Andropovs varēja izdarīt, bija visas apsardzes nomaiņa PNO „Jakutalmaz" un par direktoru tika iecelts ģenerālis Vasiļjevs, kuram viņš personīgi uzticējās. 1981. gada 21. janvārī dimantu ieguves rūpniecības specmilicijas apsardzes pārvaldes zampolita dienesta kabinetā ģenerālis Vasiļjevs tika nošauts ar Makarova pistoli. Šāva pats zampolits, pulkvedis Celuiko. Celuiko apgalvoja, ka Vasiļjevs ir izdarījis pašnāvību. Vasiļjeva kabinetā veica kratīšanu un izņēma slepenos materiālus par dimantu zādzību, kas bija sagatavoti nosūtīšanai uz Maskavu. Sekoja vēl virkne slepkavību, pašnāvību, noslēpumaini kritieni kāpņu telpās, tomēr Andropovs tā arī neuzzināja, uz kurieni aizpeld dimanti. „Atradīsim kratīšanās", uzmundrināja viņš savus padotos.

Ko tur uztraukties par dimantiem! Kaut kur pa kreisi aizgāja miljoniem tonnu naftas, un nevarēja atrast galus.

Pavisam precīzi skaitļi raksturoja to, ka darba ražīgums valstī turpina strauji kristies, un rublis zaudē vērtību. Katru gadu neražas kļūst arvien draudošākas, tomēr draugam Gorbačovam pagaidām viss tiek piedots. Viņam nav laika vadīt lauksaimniecību. Ir svarīgākas lietas.

Kremļa intriga ir sasniegusi izšķirošo posmu. Nepieciešams likvidēt pēdējo šķērsli, kas atdala Andropovu no varas augstienes pašu Brežņevu.

Andropovs un Gorbačovs gatavojās sasaukt ārkārtas Politbiroja apspriedi un dienas kārtībā izvirzīt jautājumu „Brežņeva personības kulta negatīvās sekas". Ar ziņojumu jāuzstājas pašam Andropovam. Gorbačovam viņš jāatbalsta debatēs. Uz vecā, slimā genseka vārda nolemts norakstīt gan Afganistānu, gan poļu „Solidaritāti", gan PSRS pozīciju atslābumu Tuvajos Austrumos, gan komunistiskās kustības sabrukumu pasaulē, gan liberālismu iekšpolitikā, „kas izpaudās ebreju, armēņu un vāciešu emigrācijas atrisināšanā un savienotāj ās republikās noveda pie nacionālā noskaņojuma atmodas un tendences izstāties no PSRS", gan korupciju, kā arī „darbaļaužu ideoloģiskās audzināšanas vājināšana, gandrīz pilnīga viņu ticības iznīcināšana komunisma idejām un kritiskas attieksmes veidošana pret pastāvošo iekārtu". Izejot no tā, Brežņevam tika paredzēts piedāvāt aiziet pensijā ar visiem pagodinājumiem un valsti strauji pagriezt uz jaunu kursu. Politbirojam bija jāapstiprina sekojošs valsts politikas ilgtermiņa plāns:

„Ārpolitikā:

1.  Afganistānas kara pabeigšana ar pilnīgu un neapšaubāmu militāro uzvaru.

2.  Pilnīga un galīga poļu „Solidaritātes" iznīcināšana.

3.    Pilnīga priekšrocību izmantošana, kuras izriet no rietumvalstu neizlēmības pretoties Padomju Savienības aktīvajām darbībām, kas redzams Polijas un Afganistānas piemēros. Sniegt maksimālu militāro atbalstu tautas atbrīvošanās kustībai visā pasaulē, komunistiskiem un antiimperiālistiskiem spēkiem Tuvo Austrumu, Latīņamerikas un Āfrikas valstīs. Tuvāko divu gadu laikā pēc galīgas Afganistānas sovjetizācijas nodrošināt kontroli pār visu Tuvo Austrumu reģionu, ieskaitot arī kontroli pār Persijas līča naftas krājumiem.

4. Izmantot visas domstarpības starp ASV un NATO valstīm, provocēt to šķelšanos un panākt pilnīgu ASV izolāciju kapitālistiskajā pasaulē.

Iekšpolitikā:

1. Visstingrākā disidentu kustības, reliģisko sektu garīdzniecisko biedrību apspiešana.

2.  Visa veida emigrācijas formu pārtraukšana.

3.     Visu darba spēj īgo iedzīvotāju pilna uzskaite, strādnieku un kalpotāju pastāvīga piestiprināšana viņu uzņēmumiem, kolhoziem un sovhoziem. Tas ļaus strauji uzlabot ekonomisko situāciju un dos iespēju garantēt pārtikas produktu sadali caur rūpniecības sadales punktiem tikai strādājošiem iedzīvotājiem.

4.      Pilnīga „pagrīdes ekonomikas" un citu pretpadomju parādību un kapitālistisko noskaņojumu iznīcināšana. Lai šo mērķi sasniegtu, noorganizēt paraugtiesu sēriju ar nāves spriedumiem un to publisku izpildi.

5.    Sakarā ar jaunās ārpolitikas un iekšpolitikas uzdevumiem paredzēt Padomju armijas skaitliskā sastāva pieaugumu palielinot dienesta laiku no 2 līdz 5 gadiem sauszemes karaspēkā un 3 līdz 7 gadiem jūras-kara flotē…".

Iepazinies ar šo projektu, Gorbačovs uzmanīgi piebilda Andropovam, ka, lai īstenotu, tik globālus plānus nebūtu slikti saņemt no ASV labu kredītu. Savādāk projektu nav iespējams realizēt. Naudas nav.

Andropovs novīpsnāja: „Naudu atradīsim. Galvenais ir pēkšņums. Un stingri pakāpeniska un nesaudzīga visa nospraustā ieviešana dzīvē".

„Protams, piekrita Gorbačovs, galvenais ir sākt, un tad process aizies. Tomēr projektu vajag izstrādāt līdz galam, parādīt ekspertiem. Vārdu sakot, nevajag steigties. Man liekas, ka caur esošo Politbiroju to nevarētu apstiprināt".

„Brežņevs, noteica Andropovs. Protams, ka tas nav domāts Brežņevam". Nolēma pagaidīt.

Pēc nedēļas šis projekts tika nopublicēts amerikāņu presē.

Izraisījās skandāls.

Publikāciju pasludināja par neģēlīgu CIP falsifikāciju, lai izsauktu kārtējo pretpadomju histērijas vilni.

Projekts bija nodrukāts uz rakstāmmašīnas četros eksemplāros. Visi četri glabājās pie Andropova. Iepazīstināt ar to viņš paspēja četrus cilvēkus. Kurš to nodeva Rietumiem? Būtu Andropovs zinājis, ka viņa personīgais sekretārs, kurš arī drukāja projektu, ir franču izlūkdienesta aģents!

Brežņevs, vēl dzīvais Brežņevs, izsauca Andropovu un vaicāja, ko tas nozīmē?

Andropovs atbildēja, ka nevar atbildēt par visām imperiālistiskās preses „pīlēm".

Es nedrīkstu nomirt, negaidīti stingri teica Brežņevs. Nedrīkstu nomirt, ja kāds pēc manas nāves dzīvē ieviesīs tādus vājprātīgus plānus. Viņi pazudinās valsti galīgi".

Andropovs noklusēja.

Bet Brežņevs ne tikai nemira, bet, pretēji, jutās daudz labāk. Tādā mērā labāk, ka sadomāja aizbraukt uz Taškentu pie sava drauga Rašidova. Večuku mēģināja atrunāt, bet tas bija stingri nolēmis braukt. Protams, tā nebija vienkārši kaprīze, bet kāpēc, tā arī palika nezināms. Šarafs Rašidovs uzņēma savu draugu, aizstāvi un labvēli ar augstiem pagodinājumiem. Brežņevs vēlējās runāt ar tautu. Vietējās aviācijas rūpnīcas milzīgajā cehā sapulcēja „aktīva" mītiņu. Iekārtoja tribīni, uz kuras ar ģenerāļa Žarova palīdzību ar grūtībām uzkāpa PSKP CK Ģenerālsekretārs. Tajā brīdī, kad Brežņevs sāka savu uzstāšanos, pēc ieraduma lēnām un neskaidri lasot sagatavoto runu no papīra, cehā pārplīsa saspiestā gaisa maģistrāle. Atskanēja pērkona grāviens, ko nomainīja ass svilpiens. To uzskatīja par sprādzienu. „Partijas aktīvs" un apsardze panikā sāka skraidīt pa cehu. Viens no miesassargiem ar spēku nolika Brežņevu uz grīdas un uzgūlās tam virsū, piesedzot genseku ar savu ķermeni. Satraukums no notikušā un viegla trauma no pārāk straujās miesassargu rīcības noveda pie kārtējā insulta. Slimnīcā Brežņevu nogādāja jau klīniskās nāves stāvoklī. Reanimācijas brigāde, kas daudzu gadu garumā neatgāja no slimā vadoņa, no jauna atgrieza Brežņevu dzīvē, tomēr viņš nevarēja ne pakustēties, ne parunāt. Bet mirt vēl negribēja. Atkal sāka atlabt un 1982. gada 7. novembrī pat nostāvēja paredzēto laiku Mauzoleja tribīnē.

Pēc divām dienām partijas un valsts vadītāja kortežs izbrauca caur Kremļa Broņevicku vārtiem, dodoties uz Piemaskavas ciemu Žukovka, kur atradās valdības vasarnīcu komplekss.

Korteža priekšgalā, kā vienmēr, brauca speciālās VAI[55] mašīnas. Aiz tām brauca melnas mašīnas ar apsardzi un Brežņeva limuzīns. Tālāk, aiz divām apsardzes mašīnām, sekoja uzticamā reanimācijas brigāde, kurai Brežņevs pēdējo sešu gadu laikā bija dzīvību parādā. Kortežs vēl brauca pa pilsētu, kad reanimācijas mašīnai pārplīsa riepa. Lielā ātrumā mašīnu sanesa, un tā gandrīz ietriecās kādā ēkā. Instrukcija paredzēja nekavējošu visu korteža mašīnu apstāšanos, bet nezin kāpēc tas nenotika. Nesamazinot ātrumu, visa mašīnu virkne turpināja traukties ārā no Maskavas. Negaidīti Brežņevam sākās galvas reiboņi un vemšanas spazmas. Pirms izbraukšanas viņš izdzēra glāzi piena un apēda diabētisko bulciņu. Čerņenko dzirdēja, kā genseks žēlojās par kaut kādu īpatnēju piegaršu pienam. Brežņeva kaprīzes uz ēdienu bija zināmas, uz neviens tam nepievērsa uzmanību. Brežņevam palika arvien sliktāk. Kolona apstāj ās. Un noskaidroj ās, ka reanimatoru mašīnas nav. Izrādīj ās, ka par avāriju pat nepaziņoja pa radiotelefonu. Genseka mašīnā esošajam ārstam bija tikai čemodāniņš ar neatliekamo palīdzību. Stāsta, ka viņš izdarīja visu, ko varēja. Vasarnīcā Brežņevu ieveda jau mirušu.

Par jauno PSKP CK ģenerālsekretāru vienbalsīgi ievēlēja Andropovu. Valstī, kā parasti, ar gaismas ātrumu izplatījās anekdote par to, kā šīs vēlēšanas notika: „Biedri! Kurš ir par biedra Andropova ievēlēšanu Ģenerālsekretāra amatā drīkst atkāpties no sienas, nolaist rokas un pagriezties pret mums ar seju!"

Andropovs, līdzīgi Staļinam, slimīgi pārcieta dažādas anekdotes un baumas par sevi. Tautas valodas viņam pierakstīja Kulakova un Mašerova slepkavības, pats par sevi saprotams, arī Cviguna slepkavību, Brežņeva nāvi, atentātu pret Romas pāvestu, Markova slepkavību, atentātu pret Reiganu un daudzas citas ļaundarības. Kaut gan nebija nekādu pierādījumu, neviens par to ne mirkli nešaubījās.

Lai arī kas nebūtu bijis, viņš savu mērķi bija sasniedzis. Pirmo reizi kopš 1917. gada varu valstī bija sagrābis slepenpolicijas šefs. To nāvīgi baidījās Ļeņins, pastāvīgi šķībi skatoties uz savu draugu Fēliksu, to arī baidījās Staļins, uzskatot, labāk ir pēc noteikta termiņa slepenpolicijas šefus vienkārši nošaut kopā ar viņu aparātu un sievām, kā tas gadījās ar Jagodu un Ježovu. Par varu sapņoja arī neaizmirstamais Lavrentijs Pavlovičs Berija, samaksājot ar galvu par savu godkārību. Par to uzdrošinājās sapņot pat „dzelzs Šuriks" Šeļepins, bet tā kā uz viņu darbojās „nomenklatūras" līgums nenogalināt vienam otru, viņu nenošāva, bet vienkārši ar skandālu izsvieda pensijā. Jo, kā teica leģendārais valsts drošības ministrs Viktors Abakumovs, kuru arestēja pēc Staļina pavēles un nošāva pēc Hruščova pavēles, «Valsti vadīt tas jums nav „olas" kasīt! Nošauto priekšgājēju ēnas sapulcējās ap Andropovu, iedvesmojot un aicinot rīkoties…

Andropova pirmais atklātais dekrēts bija „Dekrēts par aizliegumu iedzīvotājiem turēt un pavairot gaļēdājus zvērādas dzīvniekus". Dekrēts attiecās uz nutrijām un sabuļiem (kažokādas arī ir partijas zelts), bet bija sastādīts tādā veidā, ka nebija saprotams, vai tas attiecas arī uz kaķiem vai nē.

Uz milzīgās valsts pilsētām un laukiem jau lidoja šifrogrammas:

„Arestēt visas personas, kuras VDK agrāk profilaktējis par…

1. Pretpadomju aģitāciju un propagandu rakstiskā, mutiskā un citādā formā.

2.   Par drukātu pretpadomju satura izdevumu, videomateriālu, uzskatāmās aģitācijas un citu priekšmetu, kas ir vērsti uz padomju valsts un sabiedriskās iekārtas vājināšanu, glabāšanu un izplatīšanu.

3.    Par melīgu izdomājumu izplatīšanu, kas ceļ neslavu padomju valsts un sabiedriskajai iekārtai.

4.   Par reliģisko propagandu, kura notiek tam neparedzētās vietās, pievēršot īpašu uzmanību baptistiem, adventistiem un krišnaītiem…

5.  Par valūtas operācijām un antikvariāta kontrabandu…"

Darbs sāka kūsāt. Bruņotas patruļas uz ielām aizturēja garāmgājējus, ielauzās pirtīs un frizētavās, ielenca alus tirgotavas, noskaidrojot, kāpēc cilvēki nav darbā. Tā tika nostiprināta darba disciplīna.

Arvien jaunas un jaunas divīzijas meta afgāņu kara ugunī. Afgāņu partizāniem, kuri karu sāka ar vecām Pirmā pasaules kara laika angļu šautenēm, jau parādījās smagā artilērija, bezatsitiena lielgabali, lielkalibra ložmetēji un katram bija Kalašņikova automāts. Viss bruņojums bija padomju ražojuma. Tādu ieroču daudzumu nebija iespējams iegūt kaujās. To varēja tikai nopirkt. Bet no kā?

Pēdas veda uz PSRS vēstniecību Kabulā. Vēstniecības pirmais sekretārs Radžebovs, bijušais Tadžikistānas tieslietu ministrs, un otrais sekretārs Saidovs, darbojoties kontaktā ar bagātajiem afgāņu tirgoņiem, saņēma no tiem zeltu tādā daudzumā, ka ar to varēja nopirkt Afganistānā esošās 40. armijas visu bruņojumu. Darbība bija izvērsta plašā mērogā, iesaistot daudzus 40. armijas apgādes darbiniekus. Bruņojumu piegādāja pa taisno no noliktavām. Mūsu karavīri drebēja par katru patronu, jo patronas miljoniem pārdeva pretiniekam. Lietā iesaistījās arī partizānu „ārzemju" sponsori. No Saūda Arābijas Saidovam tika nosūtīta paka, kurā bija 13 kilogrami zelta. Saūda Arābijas tirgoņi bija pieraduši rīkoties atklāti. Paku nejauši atklāja Šeremetjevas lidostas muita. Radžebovu un Saidovu arestēja un nošāva. Bet viņu iesāktā lieta turpināja dzīvot līdz afgāņu kara beigām.

Ne mazāk interesanta paka pienāca klusā Ukrainas ciemā no dēla, kas dienēja par robežsargu posteņa priekšnieku uz robežas ar Afganistānu. Paka bija novērtēta par 15 rubļiem. Kad to atvēra, tad tajā izrādījās 40 tūkst. rubļu. Izmeklēšana deva satriecošus rezultātus: visi robežsargu posteņi saņem no kontrabandistiem rubļos un valūtā, netraucēti uz abām pusēm izlaižot kamieļu karavānas un smago mašīnu kolonas, laipni apgaismojot ar prožektoriem ceļu, ja lieta notika naktī. Kādas kravas veda smagās mašīnas, zem kādiem smagumiem saliecās kamieļi? Arestētie robežsargi nevarēja atbildēt. Nezināja. Kādi cilvēki gāja ar karavānām turp un atpakaļ, samaksājot ar dolāriem? Nezināja. Bet viņi taču maksāja ar dolāriem. Neērti bija prasīt.

Maskavā arestēja valsts Importa-eksporta pārvaldes vadītājus Pavlovu un Smeļakovu. Abi strādāja ar vērienu. Noslēdzot kontraktus ar ārzemju firmu pārstāvjiem, viņi ņēma kukuļus 1% apmērā no katras kontrakta summas. Ārzemnieki maksāja labprāt un ar prieku, jo par to varēja netraucēti sastādīt kontraktus, kas maksimāli izdevīgi pašiem un ļoti neizdevīgi PSRS. Par īpašu samaksu abi vadītāji ārzemniekiem piegādāja licences „Par atvieglotu robežas šķērsošanas pārbaudi". Tādas licences bija paredzētas tikai kravām, kuras nosūtīja un saņēma PSKP CK (uz šīs organizācijas adresi katru dienu pienāca no visas pasaules konteineri, piebāzti, galvenokārt, ar ārzemju plaša patēriņa precēm un tos atpakaļ nosūtīja piepildītus ar valsts mantām. Robežsargiem un muitniekiem nebija pat tiesību pieskarties šiem konteineriem). Izrādīj ās, ka tādas licences nav nemaz tik grūti iegādāties pie CK aparāta darbiniekiem par valūtu: vienas licences cena 1000 dolāru. Smieklīgi. Ārzemnieki licences pirka pakām un saņēma iespēju ievest un izvest no PSRS visu, ko vēlēj ās (ieskaitot savus iekritušos vai atsaucamos aģentus). Kratīšanā pie Pavlova atrada miljonu rubļu un pusmiljonu dolāru, veselu noliktavu ar rietumu „šmotkām" un aparatūru, kā arī vērtīgo licenču pakas. Pie Smeļakova bija pieticīgāk pavisam 300 tūkst. dolāru. Abus nošāva par mācību pārējiem. Andropovs pavēlēja atcelt licences, un visas to rezerves nekavējoši iznīcināt. CK iedūcās kā satraukts bišu strops. CK lietu pārvaldnieks Pavlovs karsti pierādīja Andropovam, ka licences mainīt nedrīkst. Tās vienkārši vajag ņemt stingrākā uzskaitē. „Ne robežsargiem, ne muitniekiem nav jāzina, ko mēs sūtām mūsu rietumu biedriem un ko saņemam no viņiem". Tā bija dzelzs loģika. Andropovam nebija ko atbildēt.

Arestētā Zivjrūpniecības ministra Iškova un viņa vietnieka Rikova lieta atklāja plašu noziedzīgo tīklu, kurā izrādījās iesaistīti veseli valsts reģioni kopā ar obkomiem, gorkomiem un iekšlietu pārvaldēm. No Tālajiem Austrumiem ikrus un vērtīgās zivju sugas nogādāja Rostovā pie Donas, kur zem gorkoma un vietējās milicijas patronāžas pastāvēja milzīga pagrīdes pārkraušanas bāze. Produktus nosūtīja uz ārzemēm, miljoniem dolārus sadalīja pēc noziedznieku ranga. VDK specnazs ieņēma Iekšlietu ministrijas Rostovas pārvaldi. Sākās tirdzniecības un gorkoma darbinieku aresti. Zeltu un valūtu izveda vagoniem. Lietā izrādījās iesaistīti Upju flotes ministrijas darbinieki. Izrādījās, ka upju flotes kuģi, bez ikru un dārgo zivju piegādēm uz norādītajām vietām, nodarbojās arī ar lietām, kur piepelnījās atsevišķi. Pa Sirdarju pār afgāņu robežu ar upju flotes kuģiem nogādāja preces, kuras bija nākušas no Japānas, Indijas un citām eksotiskajām austrumu valstīm: smalki zīdi, batists, elektronika. Zādzības notika milzīgos apmēros. PSRS un Afganistānas teritorijā pastāvēja plašs slepenu glabātuvju tīkls, no kurienes preces tālāk pārdeva par valūtu uz ārzemēm.

Medunova lieta atklāja tik lielu noziedzīgo tīklu pa visu Padomju Savienību, ka bija spiesti arestēt pilnā sastāvā visu Gaļas un piena ministriju un Augļu un dārzeņu ministriju. Vienā rāvienā tika arestēti degvīna-liķieru rūpnīcu direktori. Ļeņingradā pie viena tādas rūpnīcas direktora kratīšanā, bez skaidras naudas un zelta, atrada 8000 dažādu konjaku marku pudeles. Arestēja Maskavas Tirdzniecības pārvaldes priekšnieku Tregubovu ar saviem 130 darbiniekiem. Viņus apcietināja pēc agrāk arestētā un vēlāk nošautā Maskavas gastronoma „Jeļisejevskij" direktora Sokolova liecībām.

Andropovs praktiski sit uz aklo un vienmēr trāpa. Garām aizsist nav iespējams.

Maskavā arestēja Dzeržinska rajona dārzeņu bāzes direktoru un 17 darbiniekus. Direktoru

nošāva.

Belokamenskā arestēts „Mežkolhozstroj" direktors, kurš bija nozadzis 200 tūkst. rubļu un uzbūvējis sev divstāvu mūra māju. Nošauts.

Maskavas otrreizējā dārgmetālu pārstrādes rūpnīcā par miljoniem rubļu atklājās zelta un sudraba skaidu zādzības. Direktors, galvenais inženieris un galvenais tehnologs nošauti.

Kišiņevas cukura rūpnīcā atklājās zādzības par četriem miljoniem rubļu. Direktors, viņa vietnieks un galvenais tehnologs nošauti.

No amatiem tiek atstādināts iekšlietu ministrs Ščolokovs un viņa vietnieks Čurbanovs, mirušā Brežņeva znots. Abi tiek turēti pagaidu mājas arestā. Ministrijas vadītāji konfiscēto vērtību tonnas nenodeva valstij, bet piesavinājās. Pirms aresta un nosūtīšanas uz cietumu Ščolokovs paspēja nošauties.

Par Iekšlietu ministru Andropovs nozīmē Fjodorčuku, bet atbrīvotajā VDK priekšsēdētāja amatā ieliek savu uzticamo vietnieku Čebrikovu. Uz Maskavu tiek izsaukti, liekas, ilgus gadus pārbaudīti kadri: Ševarnadze, Ļigačovs, Rižkovs. Kopā ar Gorbačovu viņi formē Andropova personīgās varas aparātu.

Cīņa tikai sākas. Daudzo noziegumu atklāšana skaidri parāda, ka visi pavedieni ved uz PSKP CK, uz pašas „Aizspogulijas" sirdi. Tur palika piesardzīgi. Andropovs jau bija iebrucis „Aizspogulijas" aizsargājamās teritorijās, pagaidām darbojoties ministru, pārvaldes priekšnieku, raikomu sekretāru līmenī. Uz viņa rīcību skatās piesardzīgi, tomēr ar nelielām piekrišanas jūtām. Beigu beigās, viņš atgriež atpakaļ partijai tās zeltu, atņemot to cilvēkiem, kuriem pēc ranga vispār nebija tiesības to turēt, vai tādā daudzumā.

Ja Andropovs būtu apstājies tajā līmenī, tad viņš, protams, nokļūtu marksisma klasiķu rindās. Bet viņu pazudināja augstprātība. Viņš ne tikai bija sadomājies atgriezt partijas zeltu, bet izdarīt arī tā, lai neviens, izņemot viņu, šo zeltu neizmantotu. Tas nebija pa spēkam pat biedram Staļinam, un atkal skaitījās strauja atkāpšanās no partijas dzīves ļeņiniskajām normām…

Un, beidzot, Andropovs deva triecienu, kuram viņš gatavojās sen, vēl 70.-to gadu sākumā. Triecienam pa Vidusāziju.

1983. gada siltā aprīļa dienā Buhārā tieši uz ielas sagrāba pilsētas OBHSS priekšnieku Ahatu Muzafarovu. VDK brigāde, kas bija ieradusies no Maskavas, bez kādām ceremonijām uzlika viņam rokudzelžus un ar lidmašīnu nosūtīja uz galvaspilsētu. Vienlaicīgi tika arestēti vēl 6 cilvēki no vietējās milicijas vadības un tirdzniecības aristokrātijas. Izmeklēšana ātri noveda pie Buhāras obkoma rezidences, „Sarkanās vasarnīcas", tieši pie kompartijas Pirmā sekretāra Abduvahida Karimova kabineta. Sākās pa visu pasauli nograndusī slavenā „Uzbekijas lieta".

Muzafarovs, ilgi nepretojoties, ātri sāka dot liecības par saviem līdzdalībniekiem sakarā ar kukuļņemšanu un valsts kases izzagšanu, starp citu, arī par Iekšlietu ministra vietnieku Davidovu. Nesagaidījis nopratināšanu, tas izdarīja „pašnāvību", tiesa, dīvainā veidā: trīs reizes no pistoles iešaujot sev galvā. Līdzīgu „pašnāvību" sērija vēlās pāri visai Uzbekijai. No Muzafarova un Karimova pēdas veda pie Uzbekijas Iekšlietu ministra Ergaševa un tālāk pie Ščolokova, Čurbanova, pie Politbiroja locekļiem un mirušā Brežņeva. No šīs lietas atšķēlās cita „gadsimta lieta" par zādzībām kokvilnas apstrādes rūpniecībā. Arestēja visus Ministrijas aparāta darbiniekus un visus komiteju priekšniekus. Četru gadu laikā zādzību summa sastādīja 4 miljardus rubļu, no kuriem lielākā daļa iesēdās ministra Usmanova kabatās. Lietu tiesvedībai pieņēma PSRS Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Gdļans un viņa palīgs Nikolajs Ivanovs. Viņus personīgi paspēja noinstruēt Andropovs, piešķirot viņiem plašas pilnvaras. Un veltīgi. Lietā uzreiz parādījās paša Rašidova un viņa pēcteča Uzbekijas kompartijas CK pirmā sekretāra Usmanhodžajeva uzvārds, kurš šajā amatā nokļuva ar Andropova rekomendāciju. Kratīšanu sērija deva pārsteidzošus rezultātus. Vienam no raikomu sekretāriem aresta laikā izņēma 19 milj. rubļu un 200 kilogramu zelta, kas sastāvēja no lietņiem, monētām, rokassprādzēm, auskariem un gredzeniem. Kaškadarjinskas apgabalā cits raikoma sekretārs nodeva 5,4 milj. rubļu un 500 tūkstošus „Zelta aizņēmuma" obligācijās. Nenoticēja, ka nodevis visu, un kratīšanas laikā atrada vēl 10 milj. rubļu, 300 tūkst. dolāru un 80 kilogramus zelta.

Lietā uzpeldēja arvien jauni un jauni uzvārdi: Ļigačovs, Solomencevs, Rekunkovs (Ģenerālprokurors!), Terebilovs, Gusevs, Afanasjevs, Georgadze. Andropovam galva sagriezās. Viņam, kurš bija gatavs uz visu, uzpeldējušie uzvārdi bija liels pārsteigums.

Tagad viņš stāvēja dilemmas priekšā: vai nu dot triecienu pašā „Aizspogulijas" sirdī, vai arī apstāties. Bet tad visa cīņa būtu bijusi veltīga, ja tiek saglabāts korupcijas galvenais štābs un smadzenes. Tika rūpīgi sastādīts partijas nomenklatūras augstāko vadītāju kratīšanu un arestu plāns.

Nolēma sākt ar Georgadzi. Ilgu laiku viņš ieņēma pietiekoši augsto PSRS Augstākās Padomes Prezidija sekretāra amatu, bet nebija pat CK loceklis, visu laiku būdams kandidātos.

Operāciju gatavoja visdziļākā slepenībā, jo Georgadze, ja arī neatradās nomenklatūras sirdī, tad viņu nevarēja nosaukt arī par perifērijas darboni. Viņš Kremlī sēdēja no biedra Staļina laikiem, un vadonis viņu pat aizstāvēja, ne reizi neiesēdinot. Izmeklētāji izslaucīja no Georgadzes mājas seifiem un slēptuvēm 8 kilogramus briljantu un dimantu, 100 zelta lietņus (pa 20 kg), 40 milj. rubļu, 2 milj. dolāru, kaudzi ar gredzeniem, auskariem, uzpirksteņiem, kuloniem un Leonardo da Vinči, Rubensa, Van Deika, Aivazovska gleznām. Pavisam kopā par 6 miljardiem rubļu. Elpa aizrāvās no domas, ko varētu atklāt pie tiem, kuri ir rangu augstāk par tādu sīku gariņu, kā Georgadze. Viņš taču nebija pat CK loceklis!

Pārliecināties par to neizdevās.

Pēc tam gandrīz uzreiz Andropovs… pazuda.

Valstij un pasaulei ilgi jauca galvu, ka viņš ir apaukstējies, un Juriju Vladimiroviču no jauna parādīja jau zārkā.

Mihails Sergej evičs Gorbačovs zem rokas turēja bēdu nomākto atraitni. Neviens nebrīnījās viņš taču bija aizgājēja labā roka un draugs.

Bēgšana ar laupījumu

Ļaunas mēles apgalvoja, ka Andropovu nogalināja Korejas dēmoni, jo pēc viņa pavēles tika notriekta Dienvidkorejas „Boeing" lidmašīna gandrīz ar trīssimt pasažieriem. Dēmoni pamodās, un iznīcinot Andropovu, nolēma iznīcināt arī valsti, ko amerikāņu prezidents bija nodēvējis par „Ļaunuma impēriju". Tā vismaz lielā nopietnībā rakstīja Seulas avīzes. Veca statistika apgalvo, ka 1913. gadā Krievija pēc dzīves līmeņa dažādiem rādītājiem ieņēma no 3. līdz 12. vietai, bet pēc rūpnieciskā kopprodukta pieauguma absolūti pirmo, turklāt ar pietiekoši pamatīgu atrāvienu. 1985. gadā pēc iekšējā kopprodukta ražošanas uz vienu iedzīvotāju PSRS ieņēma 68. vietu pasaulē, bet pēc iekšējā patēriņa 77. vietu, apsteidzot visas pasaules valstis pēc bērnu mirstības, abortu skaita, laulību šķiršanas un alkohola patēriņa.

Komunistiskais režīms izvērsa pret savu tautu nepārtrauktu iznīcināšanas karu. Tas noveda ne tikai pie pašas labākās, strādīgākās un talantīgākās iedzīvotāju daļas fiziskas iznīcināšanas vai bēgšanas no valsts, bet ietekmēja arī nācijas genofondu, strauji samazinot garīgās un tikumīgās kultūras līmeni. Iespējams, ka tādu mērķi arī komunisti bija izvirzījuši, īstenojot savu briesmīgo septiņdesmit gadus ilgo eksperimentu pār Krieviju, beigās izveidojot sabiedrību, kurā, pēc viena slavena filozofa vārdiem, „valdošais psiholoģiskais tips bija vienaldzīgs cilvēks". Un būtu jāpiemetina pavisam netikumīgs, ar pilnīgi pazaudētu sapratni par „sabiedrības labklājību" vai pilsoņa pienākumu, kurš arī, ja parādījās, tad tikai denunciācijās. Principā, tas nebija nemaz tik slikti. „Vienaldzīgs cilvēks" neuzdod jautājumus, nelien citu darīšanās, ir viegli ietekmējams un vēl vieglāk vadāms, par neko īpaši neinteresējoties, ir priecīgs par savu pārtikas „devu", kura dod iespēju izdzīvot, un ir pat savā veidā laimīgs.

Pret šo cilvēku tika vesti visi pasaulē zināmie karu tipi: fiziskās iznīcināšanas karš; psiholoģiskais karš neiedomājamos mērogos, katru minūti pakļaujot viņu apstulbināšanai ar mežonīgām melu un dezinformācijas devām; elektroniskais karš mūsdienu kara mākslas jaunums, neskatoties uz tam nepieciešamajiem milzīgajiem tēriņiem, tas cauru diennakti plosījās ēterā, lai atgrieztu no tā jebkādus informācijas avotus, izņemot oficiālos. Bioloģiskais karš notika pakāpeniski un pārdomāti cerībā izraisīt cilvēkā mutācijas ar nekvalitatīvu produktu palīdzību, nodzirdot to ar pārdomātām „bormotuhu"  receptēm. Ķīmiskais karš varbūt notika arī neapzināti, bet septiņdesmit gadu ilgā ekoloģijas neievērošana plašus valsts rajonus pārvērta par pilnīgi nederīgiem dzīvošanai, ar saindētu ūdeni un gaisu, kur bērni dzima vai nu miruši, vai kropļi, bet pieaugušie nenodzīvoja līdz 40 gadiem. Trūka tikai atomkarš. Bet arī tas nebija aiz kalniem.

Tas viss bija labi. Tāds cilvēks pilnībā apmierināja demoralizēto un korumpēto partijasvalsts nomenklatūru, tā kā, nesagādājot tai īpašas raizes, ļāva tai darīt vienalga ko, baudot dzīvi „Aizspogulijā". Bet lūk kāda bija bēda. Šis cilvēks pārstāja strādāt. Visas viņa ietekmēšanas metodes deva tādu negaidītu blakus efektu. Un nebija iespējams ne ar kādu spēku piespiest viņu strādāt. Cilvēks palika pārāk vienaldzīgs. Aizgāja pat līdz tam, ka mātes paklausīgi parakstījās neizpaust savu bērnu bojā eju Afganistānā vai armijā plosošās „ģedovščinas"  rezultātā. Līdz 1985. gadam neviena māte faktiski neprotestēja ne pret vienu, ne pret otru.

Brīnumainā kārtā saglabātā nācijas sirdsapziņa bija iedzīta cietumos un nometnēs vai arī agonizēja emigrācijā. Bet saglabātā nācijas enerģija, mērķtiecīgi tiecoties pēc privilēģijām, izmisīgi meklēja ceļus uz „Aizspoguliju" pa partijas, čekistu, zinātniskajiem, kultūras un pat sporta kanāliem, vai arī pārvietojās uz tirdzniecību, kas bija cieši saaugusi ar mafiju un ēnu ekonomiku, kas savukārt, nekaunīgi un atklāti bija saaugusi ar partijas nomenklatūru. Sabiedrība bija pārvērtusies par čūsku, kas aprij savu asti. Kā nekur pasaulē, uzvarējušās nomenklatūras valstī bija vairākas valūtas, kas vislabāk atspoguļoja agonizējošās „ļaunuma impērijas" katastrofisko stāvokli. Vergiem paredzētais oficiālais rublis faktiski nebija ne ar ko nodrošināts, pasaules tirgū netika atzīts un strauji zaudēja savu nozīmi iekšējā tirgū. Nomenklatūras izdomātais, mītiskais valūtas rublis, pastāvēja tikai tās iztēlē un tika izgudrots tikai ar vienu mērķi: pēc iespējas vairāk sazagt ārzemju valūtu. Valstī apgrozībā bija visādi čeki un sertifikāti, kurus izlaida Vņeštorgbank, lai izmaksātu algas zemākā ranga nomenklatūras darbiniekiem un tirdzniecības flotes jūrniekiem, kurus varēja realizēt precēs caur speciālajiem veikaliem un sadales punktiem. Saņemt daļu algas čekos un sertifikātos skaitījās liels gods, un ievērojami paaugstināja saņēmēja sociālo nozīmi.

Uzšķēržot un noslaukot visas butaforiskās valūtas, valdonīgi un stingri paraujot sev apakšā vārgo sociālistisko ekonomiku un mirušo ideoloģiju, pamodinot cilvēku apziņu, pa valsti jau soļoja DOLĀRS „potenciālā un varbūtējā pretinieka" impērijas naudas vienība. Tas jau sen, nesastopot nekādu pretestību, okupēja Nomenklatūrijas valsti, izlaužoties caur to ēnu ekonomikas un tirdzniecības kanālos, apgādes un materiāli-tehniskā nodrošinājuma sistēmā, armijā un drošības orgānos.

Dolāri bija vajadzīgi rūpniecībai, kas slāpa no atpalicības.

Dolāri bija vajadzīgi zinātnei un medicīnai.

Dolāri bija vajadzīgi Militāri-rūpnieciskajam kompleksam.

Dolārs jau bija ieģērbis visu valsti „Lewis" un „Montana" džinsos, „Adidas" sporta tērpos, modernās jakās un zābakos.

Dolārs pašos nomaļākajos ciematos iemeta „Sony" un „Grunding" radiouztvērējus, bet pēc tam arī videomagnetofonus ar informatīvajām kasetēm, kuras nebija iespējams noslāpēt un ļoti sarežģīti bija atņemt.

Komunistisko „kultūru" dolārs apspieda ar rietumu kinofilmu un šovu ūdenskritumu, ar kuriem neviens nevarēja konkurēt nabadzīgajā valstī.

Visas iestādes skaļi un uzstājīgi pieprasīja valdībai dolārus, draudot ar neizbēgamu krahu. Un nav nemaz ko runāt par to, kā dolāru mīlēja nomenklatūra!

Nelaime bija tā, ka atšķirībā no rubļa, dolāru vajadzēja nopelnīt. Bet strādāt nomenklatūra jau sen bija atradusi un arī nemācēja. Viņa vēl mācēja pārdot, tā, ka viss valstī, ieskaitot iedzīvotājus, piederēja viņai, bet viss, ko varēja nopārdot par dolāriem, jau bija pārdots. Tauta vairāk negribēja strādāt nomenklatūras labā. Rezultātā dzīves līmenis „Aizspogulijā" pazeminājās līdz apkaunojošam līmenim: ziemā augstākā ranga speciālās sadales punktos sākās pārtraukumi svaigu zemeņu un arbūzu piegādē. Visā valstī jau sen bija aizmirsuši par vienkāršu desu, ieviesa talonus sviestam un pienam, izsalkušie iedzīvotāji no visām malām traucās uz Maskavu, cerot vismaz tur kaut ko nopirkt par saviem rubļiem. Lai tautu kaut vai pabarotu ar maizi, arī bija vajadzīgi dolāri. Un pie visa tā, valsts sesto gadu karoja Afganistānā, kur ģenerāļi, krītot kārdinājumā, jau sen bija iemācījušies nopelnīt dolārus, tāpēc neparko negribēja šo karu pārtraukt. Par dolāriem šajā karā tika pārdots viss: ieroči, operatīvie plāni, kara noslēpumi, zelts, lazurīts, un, protams, karavīru dzīvības. Tas bija ļoti interesants karš mirstošās impērijas pēdējais karš.

Un tieši šajā laikā par PSKP CK ģenerālsekretāru kļuva Mihails Sergejevičs Gorbačovs.

Viņš apglabāja trīs gensekus, savus priekšgājējus: Brežņevu, Andropovu un Čerņenko. Un, ja neskaita Čerņenko, tad no pārējiem daudz ko iemācījās. Viņam bija pilnīgi acīm redzams, ka ar Brežņeva un Andropova metodēm strādāt nedrīkst. Tas ir ceļš uz bojāeju: Brežņeva metode ved uz valsts bojāeju, bet Andropova metode pie paša bojāejas.

Partijas nomenklatūra bija tik stipri saaugusi ar ēnu ekonomiku, ka jebkuru apdraudējumu mafijai uzskata par apdraudējumu dižajai Ļeņina partijai, kura pati vienmēr ir bijusi mafija un dzīvojusi pēc tās likumiem. Bet kas tiešām ir slikts partijas un noziedzīgās pasaules kopīgi izveidotajā ēnu ekonomikā? Tas ir veids kā daudzmaz kopīgi izdzīvot šajā briesmīgajā valstī. Vispār, kas tā tāda ēnu ekonomika, kuru Brežņevs tik ļoti mīlēja un tik ļoti neieredzēja Andropovs?

Tas ir ļoti vienkārši. Paralēli vārgajai un neefektīvai sociālistiskajai ekonomikai ir izveidotas efektīvas un augstražīgas tirgus ekonomikas, izteiktas kapitālistiskās ekonomikas struktūras. Cilvēki tur strādā, nopelna labu naudu, ražo preces un veic pakalpojumus, kuriem atrodas noiets pat

Rietumos, un, dabīgi, un maksā mums par to, ka mēs viņiem vispār atļaujam strādāt, apgādājam viņus ar izejvielām un iekārtām, apsargājot viņus no tādos apstākļos neizbēgamā reketa, esam kā arbitrāža. Beigu beigās tas kalpo arī sabiedrībai, par cik ēnu ekonomikas preces un pakalpojumi tā vai citādi izplatās arī iekšēj ā tirgū, izveidojot tā saucamo „melno tirgu", ļaujot turīgi dzīvot daudzām iedzīvotāju kategorijām. Ēnu struktūras gandrīz neskar Militāri-rūpniecisko kompleksu, tomēr ļauj tam darīt savu darbu. Šīs ēnu struktūras taču izsūc oficiālās ekonomikas sulas un bojā to? Kuram gan vajadzīga šī oficiālā ekonomika! Sen zināms, ka tā ir nekas vairāk, kā apmaksājams bezdarbs. Lai cilvēki būtu aizņemti no rīta līdz vakaram, saņemot par to 100 reizes mazāk, nekā nēģeris-bezdarbnieks ASV, kurš dzīvo no pabalsta.

„Tad varbūt visu ekonomiku pārveidosim par efektīvu tirgus ekonomiku? Kā uz šo jautājumu biedri paskatīsies? Legalizēsim ēnu ekonomiku un pieslēgsim tai oficiālo. Galvenais ir sākt, padziļināt, un viss saformēsies, process aizies! Nu, kā, biedri?"

Biedri klusē.

„Galvenais, biedri, turpina jaunais genseks, mums jāpaceļ ekonomika, jo tā ir visa pamats!"

„Tam vajadzīgi dolāri, daudz dolāru. Kur tos ņemt?"

„Kur ņemt? No imperiālistiem arī paņemsim".

„Vairāk nedos. Jūs, Mihail Sergejevič, ar Andropovu esat tādas ziepes savārījuši, ka vairāk nedos. Nelaiķis Leonīds Iļjičs vēl mācēja ar viņiem sarunāt, bet Andropovs visu sabojāja. Nelietīgi būtu prasīt vēl. Jau tā 30 miljardus esam parādā, un kā garanti esam vēl 40 miljardiem. Ne velti Leonīds Iļjičs, lai viņam debesu valstība, mīlēja jokot: „Ja pieprasīs atdot parādus, tad jāsāk karš. Citas izejas nav".

„Un tomēr ir viens pants, pēc kura viņi iedos".

Nesaprotoši, saintriģēti un piesardzīgi skati fokusējās uz jauno genseku, kurš sēdēja pie gara, pulēta galda zem liela Ļeņina portreta.

„Pants ir cilvēktiesības. Iedos obligāti.

Par atklātību iedos.

Par visas mūsu sabiedrības pārbūvi iedos.".

Ģenerālis Čebrikovs ar šaubām pašūpoja galvu. Nē, viņš nešaubījās par to, ka iedos. Protams, ka iedos. Bet atkal pacelt šo nolādēto, rietumu propagandas nosmulēto jautājumu „par cilvēktiesībām", kurš, kā labi zināms, ir CIP izdomājums un, kurš Padomju Savienībā nepastāv. Mūs tautai ir visas tiesības: tiesības uz darbu, tiesības uz atpūtu, tiesības uz bezmaksas medicīnisko apkalpošanu. Kā jebkurā kazarmā vai cietumā. Dzert vajag mazāk. Pēdējo apsvērumu ģenerālis izteica skaļi.

Jegors Ļigačovs šaubījās vēl stiprāk, kaut galvu nešūpoja. Ģorbačovam kaut kur seifā glabājās kaut kādi dokumenti par Ļigačova līdzdalību Uzbekijas lietā. Ja pats genseks izsaka tādu viedokli, tad labāk uzreiz nerunāt pretī. Tomēr vai mēs imperiālistiem neiedosim rokā kādu trumpi, atzīstot cilvēktiesību pārkāpumu faktu mūsu valstī.

Nikolajs Rižkovs plati smaidīja. Galvenais, lai iedotu naudu, bet mēs to ieguldīsim kapitālajā celtniecībā. Pati labākā vieta ieguldīšanai. Neviena komisija nevarēs noskaidrot, cik ir nozagts. Viņš, pretēji pārējiem, novērtēja Gorbačova priekšlikumu. Zem tāda neskaidra jautājuma, kā cilvēktiesības, vēl gadus divdesmit varētu sūkt aizdevumus no ASV un Eiropas.

Grigorijs Romanovs sēž saīdzis. Pret viņu ir sākušās kaut kādas dīvainas spēles. Ļeņingradā, viņa māsas īpašumos bija atnākuši kaut kādi kontrolieri vai no tā saucamās tautas kontroles, vai no obkoma, pieprasīja savrupmājas un zemes dokumentus, kaut ko mērīja, pierakstīja, iztaujāja apsardzi. Tieši tāpat savā laikā izrīkojās ar Jekaterinu Furcevu, kad bija pienācis laiks viņu izsviest no CK. Tāpēc viņš klusē.

Geidars Alijevs arī klusē. Ar Andropovu bija labi strādāt, viss bija saprotams. Bīstami, protams. Tomēr tā bija vīru spēle. Bet šeit jaunais genseks pin kaut ko pārāk sarežģītu. Ka tik nesamudžinās. Jāpaskatās un jādodas projām uz mājām, uz Baku. Ja amerikāņi sāks dot naudu cilvēktiesībām, tad mājās būs daudz darba.

Eduards Ševardnadze smaida ar labu, biklu smaidu un māj ar galvu. Viņš piekrīt. Cilvēktiesības PSRS tas ir liels jautājums. Nepieciešams ar to nopietni nodarboties. Tirgus ekonomika tas arī ir ļoti labi. Tā atdzīvinās valsti. Nevienam nevarēja ienākt prātā, ka tieši šis cilvēks sankcionēja spīdzināšanu Gruzijā un piedraudēja līdz kauliem iztīrīt „republikas kapitālistisko cūku kūti".

Aleksandrs Jakovļevs, staļiniskās skolas niknākais partijas ideologs, tuvākais Suslova darbinieks, sēž labvēlīgi noskaņots un atgādina labo rūķīti no Andersena pasakām. Viņš pilnībā atbalsta Gorbačovu: ja dos pieprasot pacelt jautājumu par cilvēktiesībām, tad jāņem. Rietumu investīcijas un politiskais atkusnis glābs valsti. Iekustinās tautu un piespiedīs to beidzot strādāt, nevis dzert.

Galvenais visā šajā lietā, Gorbačovs rezumē biedru viedokļus, vairāk sociālisma. 1917. gadā mūsu tauta izdarīja vēsturisko izvēli, un tā no šī ceļa nenogriezīsies!"

Kurš par, kurš pret, kurš atturas? Lūdzu nolaist rokas. Vienbalsīgi".

Izsūtītā akadēmiķa Saharova mazajā dzīvoklī, kuru cauru diennakti novēroja Gorkijas VDK un no Maskavas pastāvīgi atbraukušie speciālisti, telefons nedarbojās jau veselu gadu. Saharovu tikai nesen izlaida no ,,specpsihuškas"5S , Tas bija Andropova un neierobežotās padomju psihiatrijas ģeniālais kopējais izgudrojums, kur Nobela miera prēmijas laureātam un visā pasaulē pazīstamajam zinātniekam potēja stipras iedarbības psihotropos preparātus un ar varu baroja caur zondi, nogāžot uz gultas un aizspiežot degunu ar metāla knaģi. Padomju presē pret Saharovu un viņa sievu Jeļenu Boneri izvērsa niknu kampaņu. Starptautiskā sabiedrība darīja visu iespējamo, lai palīdzētu izcilajam zinātniekam, kurš uzdrošinājās cīnīties par cilvēktiesībām vergturu valstī. Prezidents Reigans Savienotajās Valstīs izsludināja pat „Saharova dienu", lai pievērstu visas pasaules uzmanību viņa liktenim. No PSRS kā atbilde bija dzirdama tikai nikna šņākšana.

Saharova kolēģi no PSRS Zinātņu akadēmijas nopublicēja speciālu paziņojumu, kurā bija teikts: „PSRS Zinātņu akadēmija ir sašutusi par ASV prezidenta Reigana lēmumu sarīkot „Saharova dienu". Parādīt Saharovu kā cīnītāju par mieru un cilvēktiesībām tā ir ņirgāšanās par taisnību, musināšana uz „aukstā kara" paplašināšanu, pilnīga padomju zinātnieku viedokļa ignorēšana. Padomju zinātnieki ASV administrācijas akciju novērtē kā provokāciju, kas virzīta uz starptautiskā politiskā klimata pasliktināšanos…"

„… Saharovs mēģina nomelnot visu, kas mums ir dārgs… viņš apmelo savu tautu, parādot to pārējai pasaulei kā tādu bezpersonisku masu, kas pat nepietuvojas civilizētas dzīves virsotnēm…", presē iegaudojās akadēmiķi Dordņicins, Prohorovs, Skrjabins un Tihonovs, izbijušies, ka viņiem varētu atņemt specbufetes caurlaides…

Negaidīti atdzīvojošā telefona asais zvans piespieda nodrebēt akadēmiķi-mocekli. Pēdējā laikā telefons atdzīvojās, lai nodotu Saharovam vai viņa sievai kārtējo draudu un apvainojumu sēriju, no kurām pati nevainīgākā bija: „Par cik dolāriem tu, žīdu maita, pārdevi mūsu Dzimteni?" Ne Saharovs, ne viņa sieva nebija ebreji, tomēr padomju masu informācijas līdzekļi pastāvīgi skandināja par viņiem, kā starptautiskā cionisma aģentiem, un pat ar draudiem uzsūtīja viņiem palestīniešu teroristus…

Saharovs pacēla klausuli.

„Andrej Dmitrijevič, viņš izdzirdēja nepazīstamu balsi, atvainojiet par vēlo zvanu. Jūs traucē Gorbačovs Mihails Sergejevičs, Ģenerālsekretārs… Jūs varat atgriezties Maskavā, kad vēlaties. Partijas vārdā es lūdzu jums piedošanu par visu, kas ar jums ir noticis".

Kad Saharovs izgāja no mājas, pie parādes durvīm stāvošais milicis pirmo reizi viņam atdeva godu. Ne katru no parastajiem mirstīgajiem ar telefona zvanu pagodina PSKP CK Ģenerālsekretārs…

Pasaule aizrijās no sajūsmas.

„Gorbačovs atbrīvoja akadēmiķi Saharovu!" kliedza milzīgie avīžu virsraksti visās planētas valodās.

„Šis Maskavas solis neapstrīdami liecina, ka PSRS-ā pēc ilgiem stagnācijas un patvaļas gadiem no jauna ir pienācis atkusnis, ko izraisīja nepieciešamība ieviest samilzušās ekonomiskās un politiskās reformas. Vai šīs reformas pavirzīsies tālāk, nekā to izdevās izdarīt Hruščovam? Daudz kas ir atkarīgs no tā, cik Rietumi piekritīs ieguldīt slimajā padomju sistēmā, kuru ir novājinājis ekonomiskais kritums, hroniskas neražas, korupcija, globālās ambīcijas un bezgalīgais karš Afganistānā… Lai arī kas nenotiktu, visiem ir skaidrs Maskava ir uzņēmusi jaunu kursu". Tomēr masīvajam, milzīgajam un nevadāmajam padomju impērijas kuģim nav spēka apgriezties, lai uzņemtu jauno kursu. To neapturami nesa uz klintīm. Sen jau bija nokavēts. Un to lieliski redzēja uz kapteiņa tiltiņa stāvošais Gorbačovs. Viņš tikai mēģināja mīkstināt neizbēgamo triecienu uz klintīm, lai no kodolgalviņām piebāztā kuģa sprādziena neietu bojā visa pasaule un viņš pats. Tas bija briesmīgi grūts uzdevums. Bet izpildāms.

Visās Eiropas galvaspilsētās un Vašingtonā pa diplomātiskajiem kanāliem jau tika zondēta rietumu valdību reakcija uz negaidīti papūsto pārmaiņu vēju no Maskavas. PĀRBŪVE un ATKLĀTĪBA lūk divi lozungi, pēc kuriem Maskava ir nodomājusi vadīties savā iekšpolitikā un ārpolitikā. Rietumos īpaši neticēja. Brežņeva pēdējo valdīšanas gadu un Andropova politikas rezultātā pie varas Rietumos bija nākuši nesamierināmi un pārliecināti cīnītāji pret komunismu, tādi, kā prezidents Reigans ASV un Mārgareta Tečere Anglijā. Viņus vairs nevarēja pārliecināt ar vārdiem un solījumiem. Bija vajadzīgi konkrēti darbi. Sākumā atbrīvot visus politieslodzītos un pārtraukt karu Afganistānā. Principā, mēs tam esam gatavi, bet ir vajadzīga nauda. Vajadzīgi līdzekļi visai šai septiņdesmit gadus sastingušajai administratīvi-birokrātiskajai mašīnai. Pilnīgi pareizi atzīmē padomju prese: viss atkarīgs no tā, cik naudas Rietumi piekritīs ieguldīt mūsu pārbūvē un atklātībā. Valsti ir izpostījuši iepriekšējie valdnieki un nepareizā ekonomiskā sistēma. Pārbūve un atklātība tas nav pašmērķis, bet gan instruments valsts pārejai uz tirgus ekonomiku. Bet naudas nav. Nevienai programmai nav naudas. Pat politieslodzīto atbrīvošanai no cietumiem un nometnēm. Šeit galvenais ir sākt, un process aizies… Palīdziet.

VDK valdīja nemiers. Atbrīvot politiskos ieslodzītos un pārtraukt lietas pēc 70. un 190. panta, uz kuru rēķina barojās veselas slepenpolicijas pārvaldes! Tā vienkārši ņemt un atbrīvot? Nu nē, labāk virkni lietu pārskatām, dažus atbrīvojam apžēlošanas kārtībā, dažiem samazinām termiņus (bet dažiem arī palielinām). Ģenerāļi nemaz negribēja dzirdēt par aiziešanu no Afganistānas. Karš līdz galīgai uzvarai! Partizāniem jau parādījās amerikāņu un angļu raķetes „zeme-gaiss", dienvidos viņu darbību piesedza Pakistānas aviācija, viņu labā strādāja Irānas radiolokācijas tīkls. Visām karā iesaistītajām pusēm pieauga ienākumi valūtā. Pieauga arī cinkoto zārku skaits PSRS.

Kamēr partijas direktīvas jauca prātu VDK un armijai, kamēr diplomāti noskaidroja, cik un uz kādiem noteikumiem Rietumi piešķirs kredītus administratoru-birokrātu izpostītajai valstij, tikmēr jaunais Ģenerālsekretārs noskaidroja situāciju milzīgajā PSKP CK saimniecībā. Beidzot viņam kļuva pieejami visi mazās brīnišķīgās valsts Nomenklatūrijas noslēpumi, par kuras nekronēto karali viņš bija kļuvis. Izpostīta bija milzīga valsts, kas uz sestās sauszemes daļas gulēja dubļos, asinīs un apjozta ar dzeloņdrātīm. Mazajā Nomenklatūrijā viss pagaidām, paldies dievam, bija kārtībā, kaut arī bija paredzama tendence pazemināties dzīves līmenim.

PSKP CK Lietu pārvaldnieks Nikolajs Kručina divas reizes nedēļā (pirmdienās un piektdienās) Ģenerālsekretāram iesniedza dokumentus par Nomeklatūrijas pašreizējo finanšu un saimniecisko stāvokli. Politbirojs ceturtdienās noturēja sēdi, kurā noteica uzdevumus Kručinam un viņa Pārvaldei, kas bija izvietota milzīgā ēkā Granovska ielā. Ģenerālsekretārs personīgi pārskatīja un parakstīja visus finanšu dokumentus, sevišķi, ja runa bija par ārzemju valūtu. Jaunais genseks iedziļinās visos sīkumos, piesienas katram dolāram. Kručina savā amatā nonāca 1983. gadā, pāriedams no PSKP CK Lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības nodaļas vadītāja vietnieka amata. Nonāca, starp citu, pēc Gorbačova rekomendācijas, kurš, kā zināms, Politbirojā atbildēja par lauksaimniecību. Tad Andropovs, nokaitināts par gadījumu ar „atvieglotās pārbaudes" licencēm, padzina pensijā iepriekšējo pārvaldnieku Georgiju Pavlovu. Vakanto vietu ieņēma Kručina. Viņam iznāca ievadīt lietas kursā jauno genseku, kuram viņš varēja pateikties par savu karjeru.

PSKP saimniecība Maskavā bija milzīga, bet, ja ņem vissavienības mērogā, tad vienkārši neaptverama. Tikai Maskavā vien PSKP īpašumā bija 5 tūkst. ēku ar kopējo platību 137 tūkst. m2 PSKP CK piederošajās 114 izdevniecībās un 80 tipogrāfijās strādāja 80 tūkst. cilvēku, ienesot galvaspilsētas partijas kasē 450 milj. rubļu. CK rīcībā bija 19 greznas sanatorijas un 40 atpūtas nami, simtiem poliklīniku un slimnīcu. Tikai Piemaskavā Serebrjanij bor rajonā vien CK piederēja 1800 vasarnīcas un savrupmājas. CK piederēja plašs garāžu, ēdnīcu, veikalu tīkls, speciāli cehi gaļas kombinātos, pārtikas rūpniecības fabrikās, maizes ceptuvēs, frizētavas un ķīmiskās tīrītavas, šūšanas ateljē un daudz, daudz kas cits.

Tas viss prasīja milzīgus izdevumus, jo visas iekārtas, darbgaldi, sadzīves un sanitārijas priekšmeti viss bija ārzemēs ražots, pastāvīgi vajadzēja tos nomainīt vai nu sakarā ar nolietošanos, vai sakarā ar jaunu paraugu parādīšanos rietumu tirgū. Savienības mērogā visas nomenklatūras saimniecības uzturēšanai labā stāvoklī ikgadējiem izdevumiem bija nepieciešams ap 5 miljardi rubļu un 1,5 miljardi dolāru. Turklāt, tieši šajā gadā parādījās tendence izdevumu pieaugumam, sakarā ar daudzu preču un pakalpojumu sadārdzināšanos Rietumos, kā arī sakarā ar jauno vasarnīcu paplašināto celtniecības programmu, par cik daudzas vecās vasarnīcas, kas būvētas vēl Staļina laikā, bija galīgi nolietotas. Tajās bija galīgi neiespējami dzīvot: nav ne baseinu, ne saunu, ne kortu, nemaz nerunājot par daudz ko citu. Gorbačovs interesējas, kā norit viņa jaunās vasarnīcas celtniecība Krimā. Vasarnīca tas ir tīri nosacīts nosaukums. Runa ir par veselu ēku kompleksu ar garāžām, dienestiem, apkalpojošā un apsardzes personāla ēkām, žogu ar signalizāciju, ceļiem un komunikācijām, liftiem, marmora kāpnēm uz j ūru, viļņu griezējiem un citu. Viss notiek pēc Politbiroja apstiprinātā grafika. Pacentīsimies iekļauties 3 miljonos dolāru, kā norādīts tāmē.

Pastāvīgi pieaug arī izdevumi, kas saistīti ar biedru braucieniem ārzemju komandējumos, atvaļinājumos ar ģimenēm, ārstēties un citiem iemesliem. Katru gadu izdevumi pēc šī punkta sastāda apmēram 500 miljn. dolāru. 500 miljn. dolāru? Kaut kā par daudz! Nu ziniet!… Mihail Sergejevič, atļaujiet paskatīt izziņu. Vidēji 50 tūkst. cilvēku gadā, un 10 tūkst. uz brāli. Daudz neuzdzīvosi ārzemēs par tādu naudu. Rietumos cenas aug, kā rūgstot. Mēs ar grūtībām noturamies šajā plānotajā summā, un biedri lūdza vērsties Politbirojā par tā palielinājumu. Tagad par starptautiskajām lietām.

Izdevumi, kas ir zem punkta „Palīdzība brālīgajām partijām". Runa ir tikai par kapitālistisko valstu partijām. Tur, kur partijas ir pie varas, nauda tiek pārskaitīta no valsts budžeta caur Finanšu ministriju un Valsts banku. Tradicionāli visplašākā sadarbība mums ir ar Francijas kompartiju, jo tieši tur ir vissaudzīgākā nodokļu sistēma. Bez 2 miljoniem dolāru, ko FKP-ai pārskaita katru gadu caur Eirobanku, mēs atsevišķi uz kontu pārskaitām naudu avīzei „L'Humanite", kura diemžēl hroniski strādā ar zaudējumiem. Sākot ar 1978. gadu, visi tās izdevumi ir:

1978.  gadā 1 miljons 662 tūkstoši franku.

1979.  gadā 1 miljons 751 tūkstotis franku.

1980.  gadā 1 miljons 862 tūkstoši franku.

1981.  gadā 1 miljons 877 tūkstoši franku.

1982.  gadā 1 miljons 878 tūkstoši franku.

1983.  gadā 1 miljons 542 tūkstoši franku.

1984.  gadā 1 miljons 933 tūkstoši franku.

1985.  gadā 1 miljons 974 tūkstoši franku.

Tie visi ir nepieciešamie izdevumi, jo mums ir ļoti svarīgi atbalstīt biedru Maršē un viņa partiju. Tieši pa Francijas kompartijas kanāliem mums izdevās iekļūt Francijas iekšējā tirgū, iekļūt vairākās biržās, kas tirgojas ar nekustamo īpašumu, un nodibināt dažus ļoti izdevīgus kopējos uzņēmumus. Faktiski mēs kopā ar FKP pašlaik pārvaldām visu mūsdienīgo ēku kompleksu, kur ir izvietotas dažādas FKP iestādes. Ar FKP palīdzību mums izdevās iegādāties divus desmitus lielisku dzīvojamo māju, kas izvietotas dārgos, buržuāziskajos kvartālos Parīzē, Lionā, Marseļā un dažās citās lielās pilsētās. Šīs mājas dod stabilus ienākumus, daļa no kuriem tiek laisti apgrozībā, bet daļa tiek ieskaitīti Politbiroja locekļu, CK sekretāru un citu biedru personīgajos kontos, saskaņā ar Politbiroja 1965. gada 20. oktobra slepeno lēmumu. Tamlīdzīgām operācijām ir nepieciešami papildus izdevumi, apmēram 40 miljoni franku gadā. Tomēr arī šeit ir vajadzīgi papildus izdevumi, ņemot vērā inflāciju un operāciju paplašināšanos. Kad izveidojās nepieciešamība steidzami nodot biedriem naudu, tad, kā parasti, izmanto kurjerus. Lūk, piemēram, Politbiroja apstiprināts dokuments, kurš jums ir jāparaksta, jo bez j ūsu paraksta tādiem dokumentiem nav spēka. Tādu kārtību ieviesa biedrs Staļins uzreiz pēc biedra Ļeņina nāves, kad noskaidrojās, ka milzīgas partijas summas pazuda nezin kur, pateicoties Vladimira Iļjiča lētticībai un nepietiekošajai stingrībai.

„Pilnīgi slepeni. 20.09.85. M219/7

Par IKP vadības locekļa b. Kosutas lūgumu.

1.   Izpildīt IKP vadības locekļa b. Kosutas lūgumu un piešķirt 1985. gadā 200 000 dolāru žurnāla „Horizonti" izdošanai.

2.  Uzdot PSRS Valsts bankai (biedram Alhimovam) piešķirt biedram Ponomarjovam B. N. 200 000 dolāru speciāliem mērķiem.

3.  Līdzekļu nodošanu uzdot VDK.

PSKP CK Ģenerālsekretārs paraksts"

Lūk vēl:

„Pilnīgi slepeni. 28.10.85. M157/2390

Par ASV Kompartijas CK lūgumu.

1.  Izpildīt ASV Kompartijas CK lūgumu un piešķirt partijas celtniecībai 250 000 dolāru.

2.   Uzdot PSRS Valsts bankai (biedram Fominam) piešķirt biedram Ponomarjovam B. N. 250 000 dolāru speciāliem mērķiem.

3.  Naudas nodošanu uzdot VDK.

PSKP CK ģenerālsekretārs paraksts".

Un vēl:

„Pilnīgi slepeni. 29.10.85. M161/2738

Par biedra Urbanī lūgumu.

Izpildīt KPB CK locekļa biedra Urbanī lūgumu par 2 miljonu 196 tūkstošu 550 Beļģijas franku piešķiršanu partijas izdevniecības ēkas iegādei…"

Gorbačovam patīk Kručina. Atklāta krievu seja, impozanta āriene, patīkams smaids, kupla sirmu matu frizūra. Un paskaidro visu vienkārši un saprotami. Šo to Ģenerālsekretārs jau zina, kaut ko uzzina pirmo reizi.

„Kas tie par 500 miljoniem?".

Kručina paskaidro: „Tā ir tieši tā summa, kas izveidojas gada laikā no mūsu draugu steidzamajiem lūgumiem".

„Tas ir skaidrs. Bet ko nozīmē šie 500 miljoni?".

„Tie ir paredzēti Sadamam Huseinam par karu ar Irānu, jo viņš neitralizē Teherānu un nodrošina mūsu darbību Afganistānā".

„Bet mēs taču katru gadu tērējam miljardu rubļu, piegādājot Huseinam jaunāko tipu ieročus, degvielu, rezerves daļas, apmaksājam padomniekus, un vēl atsevišķi piešķiram Irākas kompartijai 400 tūkst. dolāru gadā?".

„Mihail Sergejevič, lūk šeit nevajadzētu sajaukt. Ieroču un pārējā piegādes tiek apmaksātas no valsts budžeta. Bet 500 miljoni pašam Huseinam un 400 tūkst. no PSKP fondiem."

„Dārgi mums iznāk Afganistāna!".

„Dārgi, piekrīt Kručina, viss tagad iznāk dārgi. 120 tūkstošu lielā karaspēka kontingenta uzturēšana katru gadu izmaksā 50 miljonus".

„Dolāru?!"

„Nē, par laimi, pagaidām rubļu. Pa visu pašreizējo, 1985. gadu armijas uzturēšanai jau esam iztērējuši 80 miljardus rubļu. Turklāt, faktiski uz mūsu rēķina tiek uzturēti visi Afganistānas pilsētu iedzīvotāji. Tas vēl ir 70 miljoni gadā. Tas viss iet no valsts budžeta. PSKP tēriņi Afganistānā nav īpaši lieli ap 1,5 miljona dolāru gadā. Afganistānai ir iztaisīts izņēmums. Un vispār visas valdošās partijas, kā jau es teicu, tiek finansētas no valsts budžeta. Lūk, izziņa par brālīgo partiju darbības apmaksu. Tie, kā teikt, ir obligātie maksājumi. Stabili cipari, kaut gan pēdējā laikā tiem ir novērojama tendence pieaugt apmēram par 1-1,5% gadā:

1.  ASV kompartija 2 000 000 dolāru.

2.  Francijas kompartija 2 000 000 dolāru.

3.   Somijas KP 1 800 000 dolāru.

4.  Portugāles KP 1 000 000 dolāru.

5.  Grieķijas KP 900 000 dolāru.

6.  Izraēlas KP 800 000 dolāru.

7.  Čīles KP 700 000 dolāru.

8.  Libānas KP 500 000 dolāru.

9.  Venecuēlas KP 500 000 dolāru.

10.  Indijas KP 500 000 dolāru.

11.  Itālijas KP 500 000 dolāru.

12. Dānijas KP 350 000 dolāru.

13. Peru KP 350 000 dolāru.

14.  Salvadoras KP 400 000 dolāru.

15.  Argentīnas KP 400 000 dolāru.

16. Brazīlijas KP 330 000 dolāru.

17. Kipras Darba Tautas Progresīvā Partija 300 000 dolāru.

18.  Spānijas KP 300 000 dolāru.

19.  Irākas KP 400 000 dolāru.

20.  Austrijas KP 250 000 dolāru.

21.   Sīrijas KP 250 000 dolāru.

22.  Ēģiptes KP 230 000 dolāru.

23.   …

Pavisam kopā ap 40 miljoniem gadā, ieskaitot arī Palestīnas Atbrīvošanas Organizāciju. Piekritīsiet, ka tas nav daudz, ja salīdzina citus tēriņus".

Gorbačovs klausās uzmanīgi. Paraksta dokumentus, diskutē, pierāda, jautā, ja kas nav skaidrs. Amsterdamas, Cīrihes, Londonas, Parīzes, Tokijas un Singapūras bankas. Viltus miljardieri, kā Hammers, Maksvels, Simadī. Mafiozi grupējumi, kas labprāt sadarbojās uz paju principa. Cipari, cipari un cipari. Miljardi un miljardi dolāru. Zelta un briljantu tonnas.

Visu valstu partiju aparāta darbinieku apmācības izdevumi PSKP CK Sabiedrisko zinātņu institūtā, ārzemju kompartiju darbinieku uzturēšanās izdevumi (dienesta komandējumi, atpūta, ārstēšanās) PSRS, izdevumi politemigrantu uzturēšanai, kuri uz laiku vai pastāvīgi dzīvo PSRS… Kompartiju izdevumi padomju pasūtījumu izvietošanai to valstīs, pašām darbojoties kā starpniekiem. Kopuzņēmumi, „draugu firmas", „spoku firmas"…

Valstī plosās pretalkohola kampaņa, kurai, pēc PSKP plāniem, vajadzētu paaugstināt darba ražīgumu.

Jaundzimusī atklātība ielaužas avīžu lappusēs un televizoru ekrānos ar sirdi plosošiem aicinājumiem: „Četrgadīga meitene ir slima ar leikēmiju. Mūsu valstī šo slimību neārstē. Vajadzīgi 3 tūkstoši dolāru, lai viņai glābtu dzīvību…".

Milzīgā valsts klusē. Kam vēl ir dolāri, izņemot PSKP? PSKP nekad nav sadzirdējusi tādus aicinājumus, un nedzird arī tagad. Bet, ja kādam arī ir paslēpti pāris tūkstoši, un viņš būtu priecīgs palīdzēt slimajai meitenei, bet baidās. Vai tā nav provokācija? Parādīsi dolārus un iesēdīsies uz 10 gadiem. Labāk klusēt. „Rietumvācijas firma… uzņemas meitenes ārstēšanu un uzaicina viņu kopā ar vecākiem uz Hamburgu…". Kamēr meitenes māte noformēs dokumentus izbraukšanai uz VFR (Kāpēc viņa brauc? Vai meitene tiešām ir slima, un viņu nevar izārstēt māj ās? Vai viņas netaisās apmelot mūsu iekārtu?), meitene nomirs…

Bet pēc tam uznāca Černobiļa.

Sākās atomkarš, kurš vēl trūka karu sarakstā, kurus bija komunisti izraisījuši pret tautu.

Radiācija, kas pēc normas pārsniedza virs Hirosimas un Nagasaki uzspridzināto atombumbu radiāciju, iedarbojās uz simtiem tūkstošiem cilvēku un milzīgām Ukrainas, Baltkrievijas, Baltijas un Krievijas teritorijām. Radioaktīvais mākonis pārgāja pāri Austrumeiropai un Centrāleiropai, sasniedzot Zviedriju. Amerikāņu izlūkošanas pavadoņi ātri paziņoja par katastrofas mērogiem. Rietumu valstis ar šausmām sāka nekavējošu savu pilsoņu evakuāciju no radiācijas saindētajiem rajoniem. Jaundzimušajai atklātībai tūlīt pat uzkāpa ar zābaku un to gandrīz iznīcināja autiņos. Kremlis uz katastrofu noreaģēja savās labākajās tradīcijās.

Rietumu masu informācijas līdzekļu izmisuma un šausmu kliedziens tika paziņots kā „provokatīva klaigāšana, kuras mērķis ir izraisīt kārtējo pretpadomju histēriju". Uzsprāgušajā AES ugunsdzēsēji dzēsa ugunsgrēku parastaj ās formas blūzēs. Neviens tā arī nedomāja evakuēt cilvēkus no sprādziena epicentra. Televīzija ar sajūsmu rādīja iemīlējušos, kuri klausās Pripetes lakstīgalu dziesmas (raidījums tā arī saucās „Pripetes lakstīgalas" un tika demonstrēts trešajā dienā pēc katastrofas), un smaidošas jaunās māmiņas ar zīdaiņiem vāģīšos un uz rokām. Attapīgie reportieri grūda viņām mikrofonus, uzdodot idiotisku jautājumu:

„Kā jūs jūtaties?"

„Lieliski!" smaidot atbildēja jaunās sievietes.

„Bet ko jūs varētu pateikt par to propagandas troksni, kurš ir sacelts Rietumos sakarā ar avāriju atomstacijā?".

„Vai tad tas ir pirmo reizi? sašuta sievietes. Viņi priecīgi par jebkuru iemeslu, lai lieku reizi izlietu dusmas uz mūsu tautu un iekārtu". Pēc pusgada viņu bērni sāks mirt viens pēc otra, bet kopējais bojā gājušo bērnu skaits ir aizslepenots līdz pat šai dienai…

Kamēr Maskava darīja visu iespējamo, lai slēptu vai samazinātu katastrofas iemeslus, Rietumos jau bija skaidrs par tās globālajām sekām. Milzīga saindēta teritorija, aramzemes un lopu zaudējumi, nepieciešamība pārvietot milzīgas iedzīvotāju masas, kas nonākuši zem atomtrieciena, rūpnieciskie zaudējumi tas viss sastādīja simtiem miljardus dolāru un bija nepieciešamas pūles, kas nebija pa spēkam Padomju Savienībai. Un katastrofas nāca viena pēc otras. Grima okeāna laineri un stratēģiskās zemūdenes, avarēja pasažieru un kara lidmašīnas, no sliedēm nogāja vilcieni, sprāga naftas un gāzes vadi, dega rūpnīcu un fabriku cehi. Bargi atriebās Korejas dēmoni. Vēl bargāk atriebās noziedznieku bandas septiņdesmit gadus ilgā valsts okupācija. Visnežēlīgāk atriebās uz neprātīgu ideju bāzes izveidotā vergturu valsts nožēlojamā ekonomika. Valsts, kura drūmās vēstures ironijas dēļ kā izolēts viduslaiku anklāvs, iesviesta 20. gadsimta pasaulē.

Černobiļas sprādziens kļuva par katalizatoru veselai sērijai neatgriezenisku notikumu. Agonizējošā impērija acu priekšā sāka izklīst uz malām. Pūšanā un sairšanā atdzīvojās atklātība. Mirstošajai valstij kā milzīgs ūdenskritums virsū gāzās patiesība par netīro un asiņaino septiņdesmit gadu ilgo vēsturi. Atžirga sabiedriskie spēki. Troksni sacēla plašie mītiņi, vēl būdami stihiski un haotiski, tomēr skaidri norādīdami uz visu nelaimju galveno cēloni PSKP un tās izveidotie valsts varas noziedzīgie institūti. PSKP reaģēja kūtri, gaidot Gorbačova sasolītos kredītus no Rietumiem. Un Gorbačovs nepievīla viņu cerības. Viņš skraidīja pa Rietumeiropas valstīm, aizlidoja uz Ameriku, tikās ar prezidentiem, premjerministriem, karaļiem un karalienēm, sabiedriskajiem darbiniekiem, uzņēmējiem un baņķieriem, apburot visus ar savām „jaunās domāšanas" idejām, priekšlikumiem, kas izmainītu uz atommucas sēdošo pasauli ar savu „pārbūvi" un „atklātību". Lai pierādītu, ka tie nav tukši vārdi, pēc Gorbačova pavēles valstī sākās spēcīga antistaļiniskā kampaņa. Aizgājušo ģenerāli simusu lamāja, nosodīja un atmaskoja gandrīz vai katru dienu presē, radio, televīzijā, kinoekrānos, teātros. Kampaņa uzreiz izgāja no kontroles, atsitienā trāpot PSKP.

„Vairāk demokrātijas! Vairāk atklātības!" Gorbačovs sludināja Vašingtonā, Parīzē, Londonā un Bonnā.

„Vairāk sociālisma! Vairāk disciplīnas!" viņš pamācīja, atgriezies mājās.

Un, beidzot, apvienojis šos divus uzsaukumus, sāka gan mājās, gan ārzemēs saukt: „Vairāk demokrātijas! Vairāk sociālisma!". Tas nepalika nepamanīts. Demokrātija un sociālisms, kā tuvojoties urāna divām kritiskām masām bija jāizraisa spēcīgāks sprādziens par Černobiļu.

Gorbačovs ļoti imponēja Rietumiem. Neviens no viņa priekšgājējiem nekad nav bijis tik atvērts un atklāts.

Visās vizītēs viņu pavadīja sieva. (Staļins likvidēja savu sievu Naģeždu vēl ilgi pirms savas parādīšanās starptautiskajā arēnā, Hruščova sieva labsirdīgā Ņina Petrovna reti parādījās sabiedrībā, Brežņevs savu Viktoriju Petrovnu turēja gandrīz vai mājas arestā. Kas attiecas uz Andropovu, tad rietumu žurnālisti apgalvoja, ka vispār nezināja, vai viņš ir precējies, kamēr bērēs neieraudzīja viņa atraitni). Bet Raisa Maksimovna nav līdzīga savām priekšgājējām. Viņa nēsājas pa rietumu galvaspilsētām ar kredītkarti „American Express", iztukšojot juvelieru un antikvariāta veikalus. Viņa pasūta tādus pašus auskarus kā Mārgareta Tečere, par 70 tūkst. sterliņu mārciņām viņa izsolē nopērk Faberžē Lieldienu zelta olu, atstājot negodā no visas pasaules atlidojošos naudasmaisus-kolekcionārus. (Manta ir unikāla. Tikai dažus tādus šedevrus pēc Imperatora ģimenes pasūtījuma izgatavoja slavenais krievu juvelieris. Un cena ir unikāla 2,5 miljoni dolāru). Viņa apkrāva ar pasūtījumiem Dioru un Kardēnu. Pirmo reizi divi slavenie modelētāji atsakās korespondentam nosaukt kopējo pasūtījumu summu, atsaucoties uz komercnoslēpumu un klienta lūgumu. Tomēr veiklie žurnālisti visu uzzinās caur nodokļu inspekciju. Septiņzīmju cipari, kas sarkanā drukā grezno Eiropas avīžu virsrakstus, nodrošinot Gorbačovu laulātajam pārim solīdumu un vispārēju cieņu. (Nomenklatūras, un ar viņu kopā arī visu iedzīvotāju, nepielūdzamā tieksme pēc rietumu „šmotkām", izrādījās pilnīgi acīmredzama, bet diemžēl vienīgais apstiprinājums slavenajam lozungam: „Tauta un partija ir vienotas!". Rietumu plaša patēriņa preču tonnas satrieca un iemina dubļos visas nemirstīgās Marksa, Ļeņina, Staļina idejas). Gorbačovam naudu, kā viņš arī solīja savai partijai, dod, bet pamazām un par konkrētiem darbiem.

Atbrīvot visus politieslodzītos.

„Jau atbrīvojām", apgalvo Gorbačovs.

Viņam piestāda sarakstus ar precizitāti līdz vienam cilvēkam.

No kurienes šie saraksti? Kur skatījās VDK?

Nometnēs jau atveras vārti, bet Černobiļas sprādziens tos vispār izrauj no eņģēm. Spēcīgā bijušo politieslodzīto straume ieplūst valsts sabiedriskajā dzīvē, ātri formējoties un pārkārtojoties, nojaušot pavērušās iespējas nokārtot, beidzot, vecos rēķinus ar ienīsto sistēmu.

Bet valsts turpina agonizēt. Briesmīgā zemestrīce Armēnijā, kurā gāja bojā vairāk nekā 30 tūkst. cilvēku, atstājot bez pajumtes ap pusmiljonu cilvēku, kļūstot par tādu kā dabīgo papildinājumu Černobiļas katastrofai, no jauna nodemonstrēja valstī valdošās partijas pilnīgu vienaldzību pret tām nelaimēm, kuras kā katastrofu ūdenskritums gāzās virsū nelaimīgajai valstij.

Milzīgas ASV un NATO kara transportlidmašīnas melnie „Herkulesi", kas bija paredzēti amerikāņu „ātrās reaģēšanas" vienību pārsviešanai uz padomju militāro draudu izplatīšanās zonām, bija piebāzti ar apģērbu, pārtiku un medikamentiem, viens pēc otra nolaidās Maskavas, Minskas, Erevānas un citu Savienības lielo pilsētu aerodromos, vēloties kaut nedaudz atvieglot mirstošās valsts iedzīvotāju ciešanas. Ja nezinātu, ko ved „Herkulesi", varētu padomāt, ka amerikāņi realizē vienu no globālajām desanta izsēdināšanas operācijām dziļā ienaidnieka aizmugurē, kuras viņi bija iemācījušies tik iespaidīgi īstenot vēl Otrā pasaules kara laikā.

Vai sācies Trešais pasaules karš?

Jā, sācies. Un pēc tradīcijas, valsti sagrāba nesagatavotu. Tāda plaša mēroga „pretinieka iebrukums" parādīja, ka milzīgais kodolpotenciāls, pasaulē pati lielākā armija, kuras bruņojumā bija vairāk tanku nekā pārējās valstīs kopā ņemot, armija, kura bija sabozusies ar tūkstošiem uz sauszemes, jūrā un gaisā bāzētām raķetēm, armiju, kurai bija kosmisko sakaru sistēmas un lāzerieroči, izrādīj ās pilnīgi nevajadzīga un lieka, atrodot sev vienīgo pielietojumu pie amerikāņu lidmašīnu izkraušanas.

Sākās noslēdzošais posms prezidenta Tafta vecā plāna izpildē. Bumbu un šāviņu vietā postīja un nogalināja Dolārs, noslaukot pēdējās pretestības paliekas un iekarojot sev pēdējo, vēl neieņemto, tirgu.

Ko dara mūsu mīļā partija?

Televizoru ekrāni pa visu valsti rāda Černobiļas bērnu nogurušās sejas ar nolemtām, ne bērnu acīm. Rāda arī no sabrukušo māju drupu kaudzēm izglābtos un uz Baku evakuētos armēņu bērnus, kur viņu acu priekšā nogalināja viņu vecākus. Ziemas vidū saplīsušās teltīs dzīvojošos krievu bērnus, bez silta apģērba, apkures un pārtikas. Viņu vecāki bija spiesti ātri bēgt no Vidusāzijas un Aizkaukāza, lai izvairītos no grautiņiem un slaktiņiem. Izmisums ārstu acīs: nav zāļu, nav vienreizējo šļirču, nav apģērba, nav pajumtes. Glābiet bērnus valsts nākotni!

Dodiet 2000 dolārus špricēm!

Dodiet 3000 dolārus rietumu zālēm, kas varētu glābt šos bērnus.

Dodiet 5000 dolārus, lai šos bērnus varētu nosūtīt ārstēties uz Vācijas, Holandes un Anglijas klīnikām…

Dodiet, dodiet, dodiet…

Atsaucas rietumu firmas. Tās pārsūta naudu, nosūta ārstus-brīvprātīgos, mobilizē privātos labdarības fondus: gan laicīgos, gan arī reliģiozos, piešķir līdzekļus slimo un sociālo nelaimju mākto bērnu nosūtīšanai uz ASV un Eiropu. Bet par šo naudu bērnu vietā atbrauc kaut kādi nobaroti mūļi ar šaudīgām acīm, labos uzvalkos un importa kaklasaitēs. Vai tie arī ir Černobiļas bērni?

Tajā pašā laikā Vecā laukuma dzīlēs tiek izskatīti sekojoši dokumenti:

„Pilnīgi slepeni. 14.01.87. M 180/74

Par Indijas kompartijas vadības lūgumu.

1.  Izpildīt Indijas kompartijas vadības lūgumu un piešķirt partijas celtniecībai 1 miljonu 258 tūkst. 890 rūpijas.

2.   Uzdot PSRS Valsts bankai (biedram Pavlovam) piešķirt biedram Zagladinam norādīto summu speciāliem mērķiem.

3.  Naudu pārskaitīt Indijas kompartijas kontā Kalkutas bankā.

PSKP CK ģenerālsekretārs Gorbačovs M. S.

PSKP CK Lietu pārvaldnieks Kručina N. J"

„Pilnīgi slepeni. 30.01.87. M159/49

Par Dānijas kompartijas vadības locekļa biedra Jensena lūgumu .

1.   Izpildīt Dānijas kompartijas vadības locekļa biedra Jensena lūgumu par 357 941 dāņu kronu piešķiršanu partijas budžeta nosegšanai sakarā ar inflāciju.

2.   Uzdot PSRS Valsts bankai (biedram Pavlovam) piešķirt biedram Zagladinam norādīto summu speciāliem mērķiem.

3.  Naudas nodošanu uzdot VDK.

PSKP CK Ģenerālsekretārs Gorbačovs M. S.

PSKP CK Lietu pārvaldnieks Kručina N. J"

„Pilnīgi slepeni. 03.02.87. M157/251

Par ASV kompartijas ģenerālsekretāra Holla lūgumu.

1. Izpildīt ASV kompartijas ģenerālsekretāra biedra Holla lūgumu par 500 000 dolāru piešķiršanu sakarā ar gaidāmo kompartijas jubileju…"

„Pilnīgi slepeni. 11.02.87. M161/491

Par Itālijas kompartijas vadības locekļa biedra Kosutas lūgumu.

1. Izpildīt Itālijas kompartijas vadības locekļa biedra Kosutas lūgumu par viņa personīgo izdevumu apmaksu un piešķirt viņam 633 765 liras (85 dolārus)…".

„Pilnīgi slepeni. 13.02.87. M166/511

Par Marokas kompartijas vadības locekļa biedra Ali Jata lūgumu .

1. Izpildīt Marokas kompartijas vadības locekļa biedra Ali Jata lūgumu un piešķirt viņam 1 miljonu 870 tūkst. 762 dirhamus 85 santīmus 548 966 kilogramu papīra iegādei partijas preses vajadzībām…".

„Pilnīgi slepeni. 18.02.87. M181/373

Par Ēģiptes kompartijas vadības locekļa biedra Saīda lūgumu.

1. Izpildīt Ēģiptes kompartijas vadības locekļa biedra Saīda lūgumu un piešķirt viņam 25 tūkst. dolāru ārstēšanās izdevumiem…".

Eduards Ševarnadze, ārlietu ministra amatā nomainījis veco Gromiko, apburošs, respektabls, „jaunās domāšanas"[58] pats iemiesojums, pa otram lāgam apbraukādams tās valstis, kurās jau pabijis Gorbačovs, neuzkrītoši, bet neatlaidīgi prasa jaunus kredītus. Kanclera Kola gaiši zilās acis, prezidenta Miterāna gudrais smaids, Mārgaretas Tečeres maigā sievišķība, prezidenta Buša kovbojiskā vienkāršība.

Mēs esam ar mieru palīdzēt Krievijai (termins PSRS tiek lietots reti un nelabprāt) nostāties uz reformu ceļa un demokrātiskajiem pārveidojumiem. Tomēr, pie jums viss notiek ļoti lēnām, kaut gan ceļš uz civilizētu dzīvesveidu vienlaicīgi ir vienkāršs un taisns. Vārda brīvība. Daudzpartiju sistēma. Valsts varas struktūru formēšana pamatojoties uz brīvu tautas gribas izpausmi, ar brīvu vēlēšanu palīdzību. Privātās uzņēmējdarbības brīvība. Vienkāršāk runājot, tirdzniecības brīvība. Starptautiskajam tirgum pievienota ekonomika ar brīvi konvertējamu valūtu, kuras etalons mūsdienu pasaulē ir dolārs. Viss ir tik vienkārši. Un, starp citu, jūs prasiet naudu, bet tērējiet miljardus tā saucamo „tautas demokrātiju" valstu uzturēšanai. Lūk, jums reāla palīdzība mēs uzņemamies šo valstu uzturēšanu, bet atbrīvoto naudu jūs ieguldiet iekšējo reformu realizācijā.

„Bet mūsu armija atrodas Austrumeiropā?".

„Bet kam traucē jūsu armija? Lai sēž kazarmās un nekur neiejaucas. Vispār, ja jūs vēlaties, arī to mēs varam uzturēt. Protams, uz laiku. Pamazām amerikāņi un j ūs izvedīsit karaspēku no Eiropas, pasludinot sadarbību konfrontācijas vietā".

„Bet mums nav uz kurieni izvest armiju. Karavīriem nav kazarmu, nav skolu un bērnudārzu militārpersonu bērniem".

„Ak dievs! Ar ko jūs nodarbojāties 70 gadus? Labi, tā nav problēma. Mēs uzcelsim mājas j ūsu virsniekiem un skolas viņu bērniem".

„Armiju vajag izvest no Afganistānas. Pēc iespējas ātrāk. Viss, ko jūs sakāt, ir pareizi, tomēr visiem plānotajiem pasākumiem ir nepieciešami lieli izdevumi".

„Cik?"

„Trīs ar pusi miljardus dolāru. Sākumā…"

Mihails Gorbačovs vienreiz ārzemēs pat nocitēja Dizraeli, pārsteidzot ar savu erudīciju samulsušos rietumu žurnālistus. Ļeņins guva patiesu baudījumu, retajos atpūtas brīžos lasot Hēgeļa darbus oriģinālā, Staļins dievināja Makiavelli, bet Mihails Sergej evičs, pēc viņa paša teiktā, ar aizrautību lasīja Valentīna Pikuļa romānus. Bet, par laimi, citēja nevis Pikuli, bet gan Ļeņinu. Tas nedaudz nomierināja viņa kolēģus no Politbiroja. „Vairāk sociālisma! genseks uzmundrināja savus nedaudz apjukušos biedrus. Salīdzinām virzienu pēc Ļeņina. Ko teica Ļeņins, ieviešot NEP?".

„Viņš teica, biedri: „Tas ir nopietni un uz ilgu laiku". Bet ko izdarīja Staļins? Viņš izkropļoja, deformēja Ļeņina idejas un sāka būvēt kazarmu sociālismu. Tas, biedri, noveda, vai zināt, pie tā, kas mums ir tagad".

Diez vai PSRS atradīsies divi-trīs cilvēki, kuri bez melu ēnas varētu paziņot, ka ir izlasījuši visu Ļeņinu no vāka līdz vākam. Pirmkārt, tāpēc, ka vairāk nekā ceturtā daļa no Vladimira Iļjiča darbiem ir aizslepenoti, un piekļuve pie šiem materiāliem ir tikai tiem, kuri tos nekad nelasīs. Viņiem tas nav interesanti. Ja tiešām sāksi studēt kaut vai 50 atklāti izdotos sējumus, tad nekļūsi pat par pirmorganizācijas partorgu, ja arī kaut kur nokļūsi, tad tikai trako namā. Priekš profesionālajiem darbiniekiem izdeva speciālās „Ļeņina izlases", kuras saturēja ļeņinisko ideju būtību, kas nepieciešamas partijas dzīves pašreizējā brīdī. Dažreiz pēc šīm izlasēm (bija tāds periods gan Staļina laikā, gan Andropova laikā) nomenklatūrai tika sarīkotas slavenās „ļeņiniskās ieskaites". Vispār šīs izlases rekomendēja lasīt ne tik daudz pašizglītībai, cik priekš publiskas uzstāšanās, kuras vajadzēja sākt un beigt ar Ļeņina citātiem. Jo vairāk citātu, jo labāka skaitījās uzstāšanās. Kāpēc gan, jautāsiet, nomenklatūrai jālasa Ļeņina darbi un jānoskaidro sīkumi atšķirībā Ļeņinam no Kautska vai Martova, ja Iļjičs bija katra sirdī? Un katrs zināja, ka „Ļeņina mācība ir neuzvarama, jo tā ir pareiza!".

Ko teica Ļeņins? Plašāk pielietot nošaušanas. Un, kā vienmēr, pareizi teica. Pārstāja pielietot un lūk līdz kam esam nonākuši. Visi pārstāja strādāt un tikai auro mītiņos.

Un katrs no viņiem zināja, par ko pastāvīgi brīdināja Ļeņins:

„Mūsu partiju un sociālismu kopumā ir spējīgi piebeigt un piebeigs:

1. Daudzpartiju sistēma un buržuāziskā viltus demokrātija.

2.  Brīvā tirdzniecība. (Tā, kā tēlaini izteicās Ļeņins, ir vēl briesmīgāka, nekā visi Kolčaki un Deņikini kopā).

3.  Atklātība.

4.  Vārda, preses un sapulču brīvība".

Gorbačovs par to zināja ļoti labi. Bet vēl labāk par to zināja galvenais partijas ideologs Vadims Medvedevs. Viņš kā bijušais PSKP vēstures katedras profesors, lasīja Ļeņinu, starp citu, viņa galvenos darbus: „Kā organizēt sociālistisko sacensību". Vispār, varēja visus pārējos Ļeņina darbus arī aizslepenot. Nav viņi vajadzīgi. Tikai jauc prātu. Pretrunu daudz. Tomēr Ļeņina mācības pamatus vajadzētu atcerēties precīzi.

Ko Gorbačovs taisījās darīt? Pazudināt partiju! Iznīcināt padomju varu? Pārvērst pīšļos dižo Ļeņina lietu?

Kas vēl par brīvām vēlēšanām? Kas par padomju kongresiem? Gorbačovu aiz rīkles nepaņemsi. Tas neizdodas ne biklajam Medvedevam, ne nekaunīgajam, bet prātā vājajam Ļigačovam. Gorbačovs savā sirdī ir demokrāts. Viņš ne uz vienu nepaceļ balsi, neorganizē automobiļu katastrofas un priekšlaicīgus infarktus. Viņš ir atklāts un pieejams. Viņš redz opozīciju Politbirojā un CK, bet jaunās domāšanas apstākļos tas ir parasts plurālisms. Nav nekā briesmīga. Biedri nesaprot, ka valstī ir izveidojusies nesaprotama divvaru sistēma. Teiksim, obkomu sekretāri un padomju priekšsēdētāji. Būtībā divvaras, protams, nav padomes ir kļuvušas par vienu no partijas zemāk stāvošajām instancēm. Bet tāpat nav labi. Brīvo vēlēšanu mērķis ir ievēlēt partijas sekretārus un uz vietām padomju priekšsēdētājus. Tas arī ir brīnišķīgi: tu gan Pirmais sekretārs, tu gan padomes priekšsēdētājs. Un nekāda spriedelēšana. Tomēr, ja Pirmo sekretāru ieceļ CK, tad padomēs jānonāk caur vēlēšanām. Uz alternatīviem pamatiem. Ko tik bailīgi skatieties, biedri? Jūsu rokās ir viss; vara, masu informācijas līdzekļi, tiesu vara. Vai tiešām jūs baidāties no vēlēšanām? Labi. Augstākajā Padomē PSKP norezervēsim simts vietas bez jebkādām alternatīvām. Es gribu izdarīt tā, lai jums būtu labāk. Un nevajag atsaukties uz Ļeņinu. Par ko brīdināja Ļeņins, es zinu ne sliktāk par jums. Tā kā nav ko uztraukties. Galvenais ir iesākt, padziļināt, viss saformēsies, un process aizies. (Uz to laiku pazuda agrākais Gorbačova izteiciens „jo tas veido sākumu", dodot par sevi zināt tikai ar komandām emocionālā stāvoklī Augstākās Padomes sēdēs, par kuras priekšsēdētāju Gorbačovs kļuva 1987. gadā: „Biedri, zīmītes prezidijā neiesniegt!").

Gorbačovs runāja mierīgi un saprotami.

PSKP katastrofiskā sagrāve vēlēšanās, kuras ar lielu pietāti varētu nosaukt par brīvām, izraisīja milzīgu skandālu partijas iekšienē. Gorbačovs nepieņēma nekādas pretenzijas. Ja jūs, pirmie sekretāri, nespēj āt noorganizēt savu uzvaru vēlēšanās, tad ziniet, biedri, tas var slikti beigties. Tātad jums ar tautu nebija īsta kontakta. Bet tauta taču ir jūtīga. Atceraties, kā teica

Ļeņins? „Tauta -…". Vispār, nav nemaz tik svarīgi, ko teica Ļeņins. Svarīgi, lai tas kalpotu kā mācība jums un mums visiem.

" No visām genseka runām bija sekojošs secinājums: ja jūs nespējāt noorganizēt sev uzvaru padomju vēlēšanās, tad jūs nederat arī par pirmajiem sekretāriem. Pirmajiem sekretāriem nebija vairs, kur manevrēt, jo viņiem pakausī jau sen un nikni elpoja otrie sekretāri. Ar vienu vēzienu 85% pirmo sekretāru zaudēja savus amatus, piekāpjoties otrajiem. „Otro revolūcija!" ņirgājās kaunu zaudējusī prese.

Tajā laikā Maskavas gorkomu vadīja uz Maskavu izsauktais Sverdlovskas obkoma pirmais sekretārs Boriss Jeļcins, aizsūtot kaut kur nebūtībā visvareno Grišinu, kas neizdevās pat Andropovam, un sāka tā sagrāvi. Nomenklatūra sāka dumpoties un, veltot Gorbačovam veselu histērijas sēriju, pieprasīja sasaukt Vissavienības partijas konferenci, ko PSKP nezināja pat no pēckara laikiem. Gorbačovs neiebilda: vēlaties partijas konferenci labi sasauksim partijas konferenci. Pirmos sekretārus tikko nomainījušie otrie sekretāri vēl aizdomīgi skatījās sāņus, viņi arī nepīkstēs pret genseku. Politbirojā komanda ir daudz maz uzticama: Ševarnadze, Jakovļevs, Jeļcins kandidāta statusā, CK Razumovskis, Voļskis, Faļins, Dzasohovs viņi nepievils, tāpēc, ka visu ir pareizi sapratuši…

Gorbačovs bija nepārspējams, kā hokeja komandas kapteinis un spēlējošais treneris, tās dispečers un galvenais bombardieris, vienā brīdī ir kopā ar Jeļcinu un Ševardnadzi, tad pametot tos un aiztraucoties ar Krjučkovu, Jazovu un Pugo uz pretinieka vārtiem, te atkal pametot laukumu uz veselu periodu, lai konsultētos ar Reiganu un Kolu, no jauna kopā ar Jeļcinu, imitējot viņa noraidīšanu no laukuma un atgriežot viņu atpakaļ jaunā kvalitātē.

Lielisks politiķis un intrigants, te viņš palaida no ķēdes Gdļana un Ivanova trokšņaino komandu uz saviem kolēģiem no CK un Politbiroja, te atkal sadzina viņus voljērā, kurš vajadzīgā brīdī obligāti izrādījās neaizslēgts. Un driskas lidoja no Ļigačova, no Solomenceva, pat no paša Čebrikova, nerunājot nemaz par tādiem sīkiem cilvēkiem kā Grišins, Romanovs vai Zaikovs. Kad no sevis izgājusī „boļševistiskā karadraudze", uzskatot, ka Gdļans un Ivanovs rīkojas pēc savas iniciatīvas, mēģināja noindēt abus izmeklētājus, Gorbačovs tos prasmīgi slēpa, tāpat kā Ivans Groznijs savus lāčus no bajāru lāstiem.

Kā debesmanna uz Sarkanā laukuma, bet pareizāk, Gorbačovam, uzkrita Matiass Rusts vācu pilots, kurš apgalvoja, ka saderējis nosēdināt savu sporta lidmašīnu pie Vasilija Svētlaimīgā katedrāles. Tas deva iespēju izdzenāt visu valsts Bruņoto Spēku eliti, pirms tam to noķengājot presē, kas nebija noticis kopš 1937. gada.

Antikomunistiskā revolūcija noslaucīja Austrumeiropas marionešu režīmus. Čaušešku laulāto pāri nošāva bez tiesas un izmeklēšanas. Sniegā guļošie līķi izskatījās kā briesmīgs brīdinājums tiem, kas nevēlējās klausīties pašu gudrāko un viltīgāko genseku, kāds vien vadījis PSKP. Sabrukusī Berlīnes siena un Vācijas apvienošana. Ērika Honekera bālā seja. Viņš bija paspējis aizbēgt uz vienu no padomju kara bāzēm, glābjoties no tautas dusmām. VDR saimnieks bija tik pārliecināts par sevi, ka aizmirsa (vai arī nepaspēja) pat pārskaitīt uz ārzemēm naudu, kas glabājās Berlīnes bankā. Paldies, ka vecais un uzticamais draugs Jasirs Arafats, nosēdinājis savu lidmašīnu tajā pašā padomju kara bāzē, atveda Honekeram veselu čemodānu ar dolāriem (kas bija saņemti no PSRS), naivi cerot, ka bijušais Austrumvācijas komunistiskais vadonis izmantos šo naudu, lai sāktu partizānu atbrīvošanās karu pret rietumu iebrukumu. Honekers neatteicās saņemt naudu un uzreiz to nosūtīja uz Čīli savai meitai. Lai tur nopērk kaut pieklājīgu māju, vienu no tādām savrupmājām, kādās Honekers pieradis dzīvot pēdējos 30 gadus.

Vēl vakar cietumā sēdējušais čehu disidents Havels, kurš bija strādājis par krāvēju, pēkšņi kļuva par Čehoslovākijas prezidentu, aizliedzot kompartiju un likvidējot drošības struktūras.

Nesavaldāmais Lehs Valensa, Gdaņskas Kuģu būvētavas elektriķis, „Solidaritātes" dibinātājs un organizētājs, ģenerāļa Jaruzeļska militārās huntas politiskais ieslodzītais, nomainīja pēdējo valsts prezidenta postenī, izdzenāja kompartiju un atņēma komunistiem imunitāti un īpašumus.

Bulgārijā oficiāli apcietināja Todoru Živkovu kompartijas līderi un valsts vadītāju, kuru apsūdzēja korupcijā, valsts kases izzagšanā un pretvalstiskā darbībā.

Budapeštā komunisti paši izklīda vēl pirms brīvajām vēlēšanām.

PSKP skaidri tika izvirzīts jautājums: kāds variants to visvairāk apmierina rumāņu vai ungāru?

PSKP nekad nav bijusi politiskā partija. Pat tajos bērnišķīgās politiskās cīņas apstākļos, kāda risinājās PSRS, partija jutās kā zīdainis džungļos. Tai bija briesmīgi kļūt par parlamenta partiju. Bet palikt pie varas vēl briesmīgāk. Un tai nebija neviena līdera, kurš nomainītu Gorbačovu. Tomēr partiju neapmierināja ne rumāņu, ne ungāru, ne čehu notikumu attīstības variants. Sākumā bija kautrīgs mēģinājums likt uz Jegoru Ļigačovu, no kura parādīšanās tribīnē bija sajūtamas nostalģijas vēsmas pēc vecajiem, labajiem 24. kongresa laikiem. Bet pietika tikai Jegoram Kuzmičam publiski parādīties tribīnē vai televizora ekrānā, kā uzreiz, kā bērnu pasaku velni, ar troksni un dārdoņu parādījās Gdļans un Ivanovs, apsūdzot viņu kukuļņemšanā un krāpniecībā.

Tādos apstākļos, kā pareizi atzīmēja premjerministrs Nikolajs Rižkovs, nebija iespējams strādāt. Un viņam bija taisnība. Atklātības apstākļos partija nevarēja strādāt, vēlreiz apstiprinot pasaules proletariāta vadoņa gudrību, kurš par to brīdināja jau pirms 70 gadiem. Partija, pēc Aleksandra Jakovļeva tēlainā izteiciena, aizgāja ierakumos, bailēs vērojot savu genseku, tomēr vēl cerot uz viņu.

Gorbačovs Maskavā pieņem vienu pēc otra amerikāņu, angļu, franču un japāņu biznesmeņus. Apspriedes, konfidenciālas tikšanās, brokastis, pusdienas. Žurnālistu aplenktie biznesmeņi atbild izvairīgi, runā tikai par to, ka „padomju puses" priekšlikumi esot interesanti un izdevīgi. Par tiem ir vērts padomāt. Gorbačovs, savukārt apgalvo korespondentiem, ka runa nebija par kredītiem, bet gan par savstarpēji izdevīgu kopējo sadarbību un no jauna dodas uz Rietumiem.

Pa to laiku, padomju karaspēks pēc desmit gadu asiņainā un nevienam nevajadzīgā kara, bez ierunām tiek izvests no Afganistānas. 10 gadu laikā tas nogalināja vairāk nekā miljonu afgāņu, piespiežot 3 miljonus cilvēku doties bēgļu gaitās, un tā arī beigās negūstot gaidīto uzvaru. Armija caur zobiem paziņo par saviem zaudējumiem: 15 tūkst. kritušo un 60 tūkst. ievainoto un sakropļoto. Kaut kāds daudzums virsnieku un kareivju atrodas gūstā pie partizāniem, bet precīzu skaitu neviens nezina. Un kaut gan neviens šiem skaitļiem netic, domājot, ka tie, vismaz, ir trīs reizes lielāki, tomēr tie tiek pieņemti par pamatu, tāpat kā agrāk par pamatu tika pieņemti Staļina paziņotie 7 miljoni kritušo Lielajā Tēvijas karā un no tā laika pieauguši līdz 20 miljoniem ar tendenci katru gadu palielināties apmēram par diviem miljoniem. Armijas izvešana sarīkota efektīgi. Uz robežtilta spēlē orķestri, uz tankiem un kaujas mašīnām pacelti milzīgi Sarkanie Karogi. 40. armijas pēdējo komandieri ģenerālleitnantu Gromovu, kurš par noziedzīgi vadīto operāciju „Maģistrāle" saņēma Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, tā vietā, lai nodotu tiesai, tiek paaugstināts par ģenerālpulkvedi. Uzreiz ir skaidrs, ka afgāņu veterānus dzimtenē neviens negaida, un viņi nevienam nav vajadzīgi, izņemot kriminālo pasauli.

Tajā laikā Mihails Sergejevičs, atgriezies no kārtējās ārzemju vizītes, paziņo par saviem plāniem ieviest PSRS prezidenta pārvaldi, izvirzot sevi kā vienīgo kandidātu prezidenta amatam. Lai viss būtu kā pie cilvēkiem. Visur ir prezidenti, un arī mums būs prezidents. Neviens nesaprot, kāpēc tas ir vajadzīgs. Ciniķi saka: kāpēc par prezidentu, nevis uzreiz par imperatoru? Un nav nekāda runa par kaut kādām visas tautas vēlēšanām. Kongresā Gorbačovu ievēl deputāti, un viņš kļūst par pirmo (un pēdējo) PSRS prezidentu, atstājot sev PSKP Ģenerālsekretāra posteni. Augstākās Padomes priekšsēdētāja amatu viņš nodod savam vecam (un liekas, ka uzticamam) universitātes draugam Anatolijam Lukjanovam. Kas bija noticis? Viss bija vienkārši Gorbačovs aizbēga no mīļās partijas un tika prezidentos. CK dzīlēs, pa koridoriem un kabinetiem jau sen kā šņācoša kobra parādīj ās viedoklis par to, ka tagadējais genseks nav attaisnojis uzticību, un ātrā kārtā ir jāsasauc plēnums, lai viņu nomainītu. Nu tad arī mainiet. Bet pamēģiniet nomainīt vēlētu prezidentu. Rokas par īsām. No tā brīža partija bija nolemta. Nepaspēja Gorbačovs kļūt par prezidentu, kad pāri visai valstij vēlās kampaņa par nepieciešamību tiesāt PSKP un par tās īpašumu nacionalizāciju. Vēl vairāk, bija nodoms likvidēt PSRS Konstitūcijas 6. pantu, kas noteica PSKP politisko monopolu valstī.

Gorbačovs galīgi vēl nepameta savu partiju. Nodevis PSKP organizatoriskās lietas savam vietniekam Ivaško, viņam joprojām ir neaptverama Ģenerālsekretāra vara.

Un uzticamais Kručina turpina, tāpat kā agrāk, divas reizes nedēļā ierasties pie viņa ar slepeniem un pilnīgi slepeniem partijas dokumentiem:

„Pilnīgi slepeni. 04.12.89.

Par partijas īpašuma problēmām

Politiskā procesa attīstība valstī, daudzpartiju sistēmas izveidošana izvirza jaunus uzdevumus partijas darbības materiālajam nodrošinājumam, stabilu finanšu avotu izveidošanai gan padomju, gan ārzemju valūtās. No tā ari ir atkarīga PSKP starptautisko sakaru materiālā bāze, kā arī spēja, nepieciešamos gadījumos, nodrošināt kaut minimālu palīdzību ārzemju kompartijām. Kā liecina iepriekšējo gadu notikumi ar Austrumeiropas kompartijām, nesavlaicīga darbību veikšana sakarā ar partijas īpašumu noformēšanu attiecībā uz komercdarbības prasībām un to iekļaušanu normālā saimnieciskā apritē, sevišķi, kad notiek pāreja uz tirgus ekonomiku, partijai neizbēgami draud ar smagām sekām. Jau šodien ir pamanāmi trauksmes simptomi PSKP-ai. Darbs jāsāk no nulles un jāstrādā partijai būs neierastos apstākļos… Turklāt būs nepieciešami saprātīgas konfidencialitātes apsvērumi izmantojot dažos gadījumos anonīmas firmas, kuras maskēs tiešās izejas uz PSKP. Rīcībā esošā partijas īpašuma galējais mērķis acīmredzot būs tāds, lai reizē ar „komercializāciju" (tā tekstā I. B.), plānveidīgi izveidotu partijas ekonomikas „neredzamās" struktūras, pie kuru darbības pielaide būs tikai šauram cilvēku lokam, ko noteiks PSKP CK Ģenerālsekretārs vai viņa vietnieks…".

Gorbačovs ar sajūsmu skatās uz Kručinu. Biedri domā jaunā stilā un pilnīgi pareizi. „Partijai kopā ar visu valsti jāieiet tirgus ekonomikā. Kā teica Ļeņins? „Jāmācās tirgoties". Galvenais ir sākt, un process aizies. Tagad mēs noteiksim pielaisto biedru sarakstu: Ivaško, Šeņins, Faļins, Dzasohovs, Lučinskis, Manajenkovs, Veselkovs, Kručina. Un pēc Ivaško ieskatiem varētu un ir arī nepieciešams piesaistīt speciālistus. Biedra Krjučkova iestādē ir ne mazums starptautisko ekonomistu. Viņi varētu ļoti palīdzēt. Tā, bet kas tas tāds?".

„Pilnīgi slepena direktīva, kurai vīzu ir uzlicis Ivaško un ir vajadzīgs jūsu paraksts: „Veikt partijas īpašumu inventarizāciju, lai noteiktu iespējas tos izmantot komerciāliem mērķiem; vienlaicīgi „noinventarizēt" visus no partneru partijām ienākušos lietišķos priekšlikumus un veikt konsultācijas ar attiecīgajām partijām. Uzsākt formēt nelielas, elastīgi darbojošās saimnieciskās aprēķina organizācijas uz partijas īpašumu esošās bāzes kā kopuzņēmumus, akciju sabiedrības ar „draugu" firmu un partneru partiju dalību…"

„Tas viss ir brīnišķīgi. Sevišķi ar „draugu" firmām. Tādus dokumentus Ivaško tomēr lai paraksta patstāvīgi. Man ir daudz citu darbu. Kas vēl?"

Kas attiecas uz „draugu" firmām, tad pēdējā laikā mēs tām esam spēcīgi palikuši parādā, un biedrs Faļins ir iesniedzis informatīvo ziņojumu:

„Atgādinu, ka „draugu" firmas pieder tieši un caur starpniekiem kompartijām valstīs, kur tās izvietotas un ir PSKP svarīgs starptautiskās darbības kanāls. Bez visa pārējā, šīs firmas mums piegādā rietumu preces, kalpojot starpniekiem, bet dažreiz arī izpilda dažādus mūsu ārpolitikas uzdevumus… Nepieciešamību ātri atrisināt jautājumus attiecībā uz „draugu" firmām nosaka tas, ka to sarežģītais finanšu stāvoklis un bankrota draudi traucē draudzīgo partiju darbībai, rada reālus draudus to tālākai pastāvēšanai… Pašlaik „PSRS Vņešekonombank" ir firmām apmaksājusi miljonos valūtas rubļus:

IT „Comersio""(Portugāle) 4,4 „Metalcim" (Portugāle) 0,3 „Numerica" (Portugāle) 0,6 „Globus" (Austrija) 0,8 „Landof Folk" (Dānija) 0,3 „OPF" (Francija) 0,3 „Plambak" (VFR) 0,1

Pašlaik pēc padomju ārējās tirdzniecības organizāciju ziņojumiem, parādu summa „draugu" firmām ir sasniegusi (miljonos invalūtas rubļu): „International Trading" (Japāna) 0,5 „OPF" (Francija) 0,4

„TetiEditori", „EditoriRieneiti", „AmilkaraPizza", „Xilon" (Itālija) 1,9 „Globus" (Austrija) 2,2 „PergamonPress" (Anglija) 0,5

„Druckhaus Norden", „Dastim", „Loher", „Barch International" (VFR) 0,4

„Coopi" (Šveice) 0,1

„Avante" (Portugāle) 0,2

„Land of Volk" (Dānija) 0,3

„Vig-Truck" (Šveice) 0,1

„PeoplesDaily World" (ASV) 0,1

„Unita" (Itālija) 0,05 „MorningStaf (Anglija) 0,1 „Rizospastis" (Grieķija) 0,1 „Kraus" (Austrija) 24,6 „Papandopulus" (Grieķija) 3,7 „Agaliu" (Grieķija) 2,0 „Fidas" (Grieķija) 1,5…"

Gorbačovam metas raibs gar acīm. Viņš ātri pārskata vēl divas saraksta lappuses un vaicā Kručinam: „Cik pavisam kopā?".

„60 miljoni 350 tūkst. valūtas rubļu", atbild lietu pārvaldnieks. „Kādas problēmas? Samaksājiet!".

„Problēma ir tāda, ka šī nauda jāsamaksā no valsts budžeta, nevis no partijas budžeta, bet „Vņešekonombankā" naudas nav un Valsts bankā arī nav". „Ko tas nozīmē, nav naudas?"

„Mums ir milzīgs valsts budžeta deficīts, un bankas atsakās maksāt". „Labi, saka prezidents, es parunāšu ar Geraščenko. Noskaidrosim". Bet valstī visur, runājot Gorbačova vārdiem, bija sākusies „suverenitāšu parāde". Gorbačova piemērs izrādījās lipīgs. Visi republiku kompartiju bijušie pirmie sekretāri gribēja kļūt par prezidentiem. Vēl vairāk, par prezidentiem gribēja kļūt arī autonomo apgabalu pirmie sekretāri. Viņi valstī notiekošajā procesā saskatīja lielisku perspektīvu. Gadiem izlaupot savas republikas, viņi, lai nodrošinātu sev brīvas rokas, bija spiesti maksāt milzīgas nodevas Maskavai, zemoties Kremlī un Vecā laukumā, visu laiku uzturot sevi spriedzē no iespējas, ka no „augšas" parādīsies kaut kāds psihs-fanātiķis kā Andropovs nemaz nerunājot par jauno Staļinu. Tagad parādījās iespējas iegūt absolūtu neatkarību no nīstā centra un dzīvot pilnīgā apmierinātībā. No Politbiroja klusām un nemanāmi pazuda Alijevs. Ševarnadze sāka sajust ārlietu ministra amata smagumu un uzmanīgi raudzījās uz Tbilisi pusi, kur, tāpat kā visur, izvērsās pretkomunistiskā kustība. Nē, mazliet vēl par ātru.

Republikānisko kompartiju pāreju uz „nacionālo suverenitāti" pavadīja, kas bija pilnīgi dabīgi, „vismežonīgākā nacionālisma labi atbalstītā un finansētā kampaņa", „kas vērsta gan pret tiešajiem kaimiņiem, gan pret „krievu okupantiem".

Kaukāzā un Vidusāzijā apgriezienus uzņēma mežonīgas izrēķināšanās. Moldāvijā atskanēja pirmie šāvieni starp moldāviem un krieviem. Pat civilizētajās Baltijas republikās, pagaidām bez šaušanas, izvērsās asa pretkrieviskā kampaņa. Krievu bēgļi plūda no republikām uz Krieviju, kur viņi, protams, nevienam nebija vajadzīgi. Viņi pameta savas mājas un iedzīvi, ierodoties „dzimtenē" kā nabagi, izsalkuši, dažreiz trūcīgi apģērbti. Neviens viņus nevarēja pabarot. Viņu bērniem nebija kur mācīties. Vietējiem pašiem nebija kur dzīvot un strādāt.

Visos masu informācijas līdzekļos atskanēja aicinājumi krievu cilvēkiem palīdzēt saviem tautiešiem, kas nokļuvuši šausmīgā nelaimē. Tika paziņoti kontu numuri, uz kuriem lūdza pārskaitīt naudu „cik katrs var". Nevienam nebija liekas naudas. Bija vajadzīgi miljoni māju, skolu un bērnudārzu celtniecībai, jaunu darbavietu izveidošanai, lai glābtu savu nākotni. Jau bija pieslēdzies Sarkanais Krusts, sūtījumi bēgļiem pienāca pat no ekvatoriālās Kongo. Bundesvēra kravas mašīnas veda pārtiku, teltis, silto apģērbu. Amerikāņu, angļu, franču un pat Izraēlas lidmašīnas darbojās „gaisa tilta" režīmā, it kā apgādādamas savu ielenkto armiju. Vēl labi, ka tās nenotrieca… Tajā pašā laikā notiek slepeno „lūgumu" izskatīšana: „Pilnīgi slepeni. M 145/78 07.01.90. Par Somijas KP vadības locekļa biedra Sipsilo lūgumu

1. Izpildīt SKP vadības locekļa biedra Sipsilo lūgumu un piešķirt viņam partijas celtniecībai 1 miljonu 298 tūkstošus 307 somu markas…" „Pilnīgi slepeni. M 196/31 09.01.90. Par Indijas kompartijas lūgumu

Izpildīt Indijas kompartijas vadības lūgumu un piešķirt 2 miljonus dolāru priekšvēlēšanu kampaņai…".

„Pilnīgi slepeni. 12. 01. 90. Par izdevumiem politemigrantiem

Pēc šī gada 1. janvāra datiem, PSRS dzīvo 6643 politemi granti un viņiem pielīdzinātie ģimenes locekļi, kuri ieradušies no ārzemēm… Politemi grantu kategorijai tiek pielīdzināti vairāki ievērojami ārzemju darboņi, kuri dzīvo PSRS pamatojoties uz lēmumiem, kas pieņemti pēc PSKP CK iniciatīvas… Viņiem tiek sniegta materiālā palīdzība un sadarbība sociālo problēmu risināšanā (dzīvokļu, vasarnīcu piešķiršanā, transporta un apkalpojošā personāla nodrošināšanā). Šo izdevumu kopējā summa sastāda 1,5 miljonus rubļu mēnesī. Bez tam, saskaņā ar PSKP CK lēmumiem, no partijas budžeta tiek finansēta Ivanovas Stasovas vārdā nosauktā internacionālā internātskola, kurā mācās politemigrantu un aizrobežu komunistiskās kustības darbinieku bērni, un sanatorija „Družba", kas bija paredzēta politemigrantu un viņu ģimeņu locekļu atpūtai… Šie izdevumi 1989. gadā sastādīja 5,5 miljonus rubļu. Norādītie līdzekļi tika piešķirti no valsts budžeta…".

Kamēr republikās virmoja nacionālistiskās kaislības, pārkausējot savā katlā nomenklatūras darbiniekus par nacionālās orientācijas līderiem, Krievijā no jauna parādīj ās melnie antisemītisma dūmu mutuļi. Šis melnais dūmu aizsegs aizklāja valsti pirms 1917. gada katastrofas, šī dūmu smirdoņa piesedza 1953. gada apvērsumu, un no jauna parādījās astoņdesmito gadu beigās. Šis apstāklis izraisīja vispārēju interesi. Naivie uzdeva jautājumu: vai tiešām partija, kura ir iebaidīta par iespējamo atbildību par saviem noziegumiem, mēģina slēpties aiz ebreju mugurām? Varbūt PSKP, saņēmusi lielu valūtas kukuli no Izraēlas un pasaules cionistiem, tādā veidā nodrošina nepārtraukto ebreju emigrācijas straumi no PSRS? Savādāk kāpēc tai tērēt partijas līdzekļus „melno" grupējumu finansēšanai un uz sava rēķina CK un obkomu tipogrāfijās drukāt desmitiem tūkstošos eksemplāru „Cionas gudro protokoli", „Cietušie no žīdiem", „Žīdu rituālās slepkavības", Ādolfa Hitlera „Mein Kampf" un citas.

Un visiem nebija taisnība. Partija vienkārši iebrauca tirgū un negribēja, lai šim procesam pievērš lielu uzmanību pārāk aktīvi kļuvušie iedzīvotāji.

Tautas fronšu formēšanās republikās PSKP izraisīja saprotamas rūpes un nevēlēšanās kaut ko tādu Krievijā, kur tāda fronte arī tika veidota. Palaist tādu fronti antisemītisma virzienā nebija pārāk sarežģīti, bet tas deva iespēju nolaist klozetpodā lielu daļu nacionālās enerģijas.

Pa ielām sāka maršēt vienības, kas bija ieģērbtas melnās formās ar portupej ām vai cara laika virsnieku mundieros, pie kuriem žvadzēja nezin kam piederoši Jura krusti (acīmredzot, 1918. gadā nošauto un partijas arhīvos glabātie), kazaku vienības ar nagaikām un pagaidām butaforiskiem zobeniem. Vēl dzīva bija VDK, bet jau tika veidotas principiāli jaunas boļševiku partijas kaujas vienības. Tās visas nesa plakātus „Cionisms netiks cauri!" un Svētā Jura attēlu, kurš ar šķēpu caurdur drakonu, kuram galvas vietā bija Dāvida zvaigzne. Uz jautājumu, kas ir „cionisms", visi bez aizķeršanās atbildēja: „Tā ir demokrātija". Neko oriģinālāku PSKP ideoloģiskā nodaļa nespēja izdomāt. Vienlaicīgi ar to vairojās monarhistiskās organizācijas, kas apkarinātas ar divgalvainajiem ērgļiem, pēdējā nelaimīgā imperatora portretiem un aicinājumiem atjaunot Romanovu troni lielkņaza Vladimira Kiriloviča personā. Kad valsts pagātni grib nomainīt ar aizpagātni, tas nozīmē, ka ne valstij, ne tautai nav nākotnes.

Nav un nav vajadzīgs. Tas pilnībā apmierināja stratēģus no Vecā laukuma.

Sekojot notikumiem valstī un redzot procesus, kas notika nacionālajās republikās, neizbēgami vedot uz PSRS sadalīšanu un bojāeju, PSKP laicīgi gatavojoties neizbēgamajam, dzemdēja, kaut arī mokās, Krievijas Komunistisko partiju KKP. Jaunajai partijai bija arī savs Ģenerālsekretārs, par kuru kļuva Ivans Polozkovs, kurš pirms tam ieņēma Krasnodaras kraikoma pirmā sekretāra posteni. Partijai bija arī savs Politbirojs un sava Lietu pārvalde. Ne visi atzina jauno partiju, jo tās izveidošana, pēc pirmā acu skata, likās kā PSKP sašķelšana. Bet tā likās tikai pašā sākumā. KKP arī tika veidota, lai palīdzētu PSKP bez īpašiem traucējumiem iebraukt tirgus ekonomikā. Jaunās kompartijas CK un Politbiroja loceklis Viktors Tjulkins paziņoja tieši no kongresa tribīnes: „Pret KKP izveidošanu var iebilst tikai tas, kurš nemāk izteikt burtu „r". Klusu žīdi! Kongresā piedalījās arī Nikolajs Rižkovs PSKP CK Politbiroja loceklis un PSRS premjerministrs. Viņam palūdza nokomentēt Tjulkina paziņojumu.

Premjers bēdīgi noplātīja rokas: „Tas ir briesmīgi… Nu ko padarīsi?"

Patiešām, vairs jau nebija ko darīt.

Tiesa, kaut kur Olimpā sēdes vēl noturēja Politbirojs ar Gorbačovu priekšgalā, risinot svarīgus valsts jautājumus. 1990. gada 12. martā Politbiroja sēdes dienaskārtībā bija tikai viens jautājums: Par 24., 25. februāra mītiņu politiskajiem rezultātiem un nepieciešamajiem secinājumiem par šiem notikumiem. Jautājumu izvirza biedri Medvedevs (Politbiroja loceklis, galvenais PSKP ideologs), Krjučkovs (Politbiroja loceklis, VDK priekšsēdētājs), Razumovskis (CK loceklis ideoloģijas jautājumos) un Suharevs (CK loceklis, PSRS Ģenerālprokurors). Ziņotāji: biedri Krjučkovs un Suharevs.

Politbirojs izvirzīja sekojošu projekta risinājumu:

„…Tā būtu kļūda nenovērtēt notikušo akciju mērogus un politisko būtību. Pieaugošajā mītiņu stihijā parādās cilvēku neapmierinātība par nestabilitāti sabiedrībā, krīzi ekonomikā, smago finansiālo stāvokli un nesabalansēto tirgu, disciplīnas kritumu un noziedzības pieaugumu.

PSKP CK Politbirojs uzskata par vajadzīgu:… Pieprasīt no visu līmeņu tiesībsargājošo orgānu vadītājiem enerģiski novērst antikonstitucionālās darbības, visur veikt stingrus pasākumus sabiedriskās kārtības un likumības nostiprināšanai, izejot no nepieciešamības… nosargāt sociālistisko īpašumu… Ar visiem propagandas līdzekļiem novērst PSRS Bruņoto Spēku, VDK orgānu, IeM un PSKP bezatbildīgo diskreditācijas kampaņu. Panākt, lai valsts masu informācijas orgāni (radio, televīzija, prese) publikācijās īstenotu PSRS Augstākās Padomes, Padomju valdības, citu Padomju varas orgānu līniju".

Debatēs Rižkovs ierosināja lēmumā iekļaut frāzi „cilvēku neapmierinātība par stabilitāti sabiedrībā", bet nevaldāmais Jegors Ļigačovs ierosināja iekļaut veselu rindkopu: „Panākt, lai valsts masu informācijas līdzekļos (radio, televīzijā, presē) strādājošie komunisti, publikācijās paustu partijas līniju…".

Balsoja: biedri Gorbačovs par, ar biedru Ļigačova un Rižkova labojumiem.

Vorotņikovs par.

Zaikovs par.

Ivaško par.

Krjučkovs par.

Ļigačovs par, ar labojumiem.

Masļukovs par.

Medvedevs par, ar biedru Ļigačova un Rižkova labojumiem.

Rižkovs par, ar labojumiem.

Sļuņkovs atvaļinājumā.

Ševarnadze par.

Jakovļevs par.

Vienbalsīgi! Lai rietumu masu informācijas līdzekļi nemelo, ka Politbirojā valda strīdi un pretrunas, un Gorbačovs nerunā ar Ļigačovu, bet Krjučkovu nepielaiž Politbiroja sēdēs. Partija ir dzīva, un strādā valsts labā.

Nākamajā dienā, 1990. gada 13. martā, atcēla Valsts Konstitūcijas 6. pantu, kas nostiprināja PSKP politisko monopolu PSRS.

Partijas atteicās no savas politiskās hegemonijas. Un, ja neiekrīt eiforijā un nepiedodamās politiskajās kļūdās, tad vajadzētu atcerēties tas notika tāpēc, ka nomenklatūrai bija apnicis pašreizējais stāvoklis. Tai bija apnicis marksisms-ļeņinisms, kura iespējas praktiski jau bija izsmeltas. Un ideja sāka izkūpēt, ne tikai nedodot nekādus ieguvumus, bet paliekot samērā bīstama.

Tagad pievilcīgāk bija kļūt par buržuāziju pieklājīgā demokrātiskā sabiedrībā, kur, atkal, vara pieder tam, kam ir nauda, bet demokrātiskie likumi un privātīpašuma pārākums dod iespēju dzīvot daudz brīvāk, bagātāk un drošāk.

Pēc Gorbačova pārbūves sākuma nomenklatūra kā vilnis vēlās uz Rietumiem, kur varēja pārliecināties, ka tas dzīvesveids, kādu tā sev nodrošināja PSRS pastāvīgi karojot ar savu tautu, ir ievērojami zemāks, nekā vidējam rietumu buržuā, bet dažreiz arī strādniekam. Bet par veikaliem vispār nav ko runāt. Jebkurā lauku veikaliņā, kas atrodas kaut kur Arkanzasas štata šosejas malā, ir lielāka un kvalitatīvāka preču izvēle, nekā visaugstākā ranga specveikalā, kur piekļuve bija ne visai nomenklatūrai, un šis specveikals kalpoja par sava veida etalonu.

Vienlaicīgi ar notikumiem valstī un pasaulē, šis apstāklis ļoti satrauca nomenklatūru, piespiežot meklēt optimālo variantu izejai no izveidojušās situācijas. Notikumu attīstības rumāņu variants ar asiņu j ūru un tūkstošiem līķu, iespējams, ka to apmierinātu, ja vien tikai šī scenārija rezultātā Čaušešku nebūtu nošauts uz vietas, un tūkstošiem nomenklatūras darbinieku nenokļūtu aiz restēm. Čehu variants arī nederēja, jo tad viss partijas īpašums būtu konfiscēts. Tāpat kā agrāk, nomenklatūra, ņēmusi vērā notikumus Eiropā, nolēma iet savu ceļu.

Vidējās un sīkās nomenklatūras vidū izvērsa pastiprinātu un psiholoģiski labi pārdomātu propagandu. Apmānot tautu, mēs faktiski apmānījām paši sevi. Valstī mākslīgi izveidotā nabadzība jau arī mūs iesūc sevī. Ja papēta, tad mūsu privilēģijas, neko nemaksā. Piemēram, jūs esat atbildīgs CK darbinieks, lepns par to, ka dzīvojat sešu istabu dzīvoklī ar baseinu un jums ir vasarnīca un mašīna. Bet Rietumos pati parastākā ģimene dzīvo tādā pašā, ja ne labākā dzīvoklī, bet tam, kurš ir nedaudz augstāk par vidējo, ir personīgā māja. Rietumos vispār dzīvošana dzīvokļos skaitās nepietiekams nodrošinātības pazīmes. Atcerieties Arkādiju Sevčenko, bijušo padomju delegācijas vadītāju ANO, kurš 1978. gadā aizbēga uz Štatiem? Būtu jūs paskatījušies uz viņa savrupmāju. Salīdzinājumā ar to Gorbačova vasarnīca Forosā līdzinās šķūnim. Tas, ka jūs varat vienmēr, kad vēlaties (ja priekšniecība palaidīs) aizbraukt uz Rietumiem, kuru jūs ar to tur pārsteigsit. Tur jebkurš hipijs uzsēžas motociklā un braukā pa visām valstīm. Es nepavisam neaģitēju jūs bēgt uz Rietumiem. Rietumus vajag uztaisīt šeit. Redzējāt, kas notika ar biedru Čaušešku? Tā vēl ir pusbēda. Bet uzradīsies, Dievs pasarg, kaut kāds psihs kā Josifs Visarionovičs vai Andropovs, un nosēdinās visus uz cietās algas, bet uz ārzemēm palaidīs uz nedēļu reizi divos gados, un tad arī tikai ar CK Sekretariāta lēmumu. Atceraties, kā visi kauca, kad 1983. gadā pa taisno no Vecā laukuma veda uz Lubjanku? Kur ir garantija, ka tas neatkārtosies? Mēs esam izveidojuši valstī sistēmu, kurā mēs dzīvojam sliktāk, nekā dzīvotu bez tās. Mēs dzīvojam labāk salīdzinot tikai ar mūsu nabadzīgajiem iedzīvotājiem. Padomājiet, tā taču ir patoloģija dzīvot sliktāk, nekā mēs varētu, tikai tāpēc, lai visiem citiem šajā valstī būtu vēl sliktāk. Vara? Vara iedos naudu. Atvainojiet, pagaidām mēs varu zaudējam ar katru dienu, un ar katru dienu palielinām mūsu ienaidnieku skaitu.

Protams, ka daži „ne īpaši prātīgi" augstākā nomenklatūras ešelona darbinieki neko tamlīdzīgu nemaz negribētu dzirdēt, bet viņu bija maz, un viņi nenoteica „Aizspogulijas" politiku.

Partija laicīgi atteicās no Konstitūcijas 6. panta. Tomēr, bez PSKP, valstī, neskatoties uz „demokrātijas trakošanu", nepastāvēja vairāk neviena politiskā partija kā tāda, nemaz nerunājot par kaut kādu politisko grupu nostāšanos opozīcijā varenajam partijas aparātam, kurš vēl turpināja vadīt VDK un armiju, izrīkoties ar nacionālajām bagātībām, kontrolēt sakarus un masu informācijas līdzekļus. Valstī vēl nebija atcelts neviens likums, kas reglamentēja saimniecisko un finanšu darbību, kas ļāva PSKP viegli novākt no ceļa konkurentus un ieiet tirgus ekonomikā ar plīvojošiem partijas karogiem. Konstitūcijas 6. panta atcelšanas dienā Vecā laukuma teletaipi noklabināja slepenu informāciju:

„13.02.1990. Par nepieciešamību izskatīt dažus partijas darbības tiesību aspektus sakarā ar PSKP CK februāra plēnuma (1990. gada) rezultātiem.

Pēc PSKP CK plēnuma atzinuma par iespēju PSRS pāriet uz daudzpartiju sistēmu, jau tuvākajā nākotnē sāksies jaunu partiju formēšana… Vajadzētu noinventarizēt visus PSKP CK tiesību noteicošos lēmumus un pie nepieciešamības, lai aizpildītu tukšumus tiesību regulēšanā, izmantot likumdevēja iniciatīvu vai iesniegt attiecīgus priekšlikumus PSRS Ministru Padomē… Nedrīkst arī izslēgt pieaugošo prasību iespēju par partijas īpašumu atņemšanu, pirmām kārtām ēkām, kas piešķirtas partijas komitejām, citām PSKP organizācijām un iestādēm: izdevniecībām, tipogrāfijām, atpūtas namiem, sanatorijām un citiem sociālās sfēras objektiem, transporta līdzekļiem un tā tālāk. Sakarā ar to nepieciešams nekavējoties veikt pasākumu kompleksu, kas nostiprinātu PSKP tiesības uz norādīto īpašumu pārvaldību… Vajadzētu neatliekami izskatīt jautājumu par bāzi un lietošanas kārtību speciālajiem sakaru līdzekļiem (šifrētie sakari, AF, valdības sakaru līnijas), kurus izmanto PSKP CK, savienoto republiku kompartiju CK, dažas citas partijas komitejas… Bez visa tā, uzskata par vajadzīgu izpētīt partijas darbības informatīvā nodrošinājuma problēmas, partijas noslēpumu, PSKP vadītāju (kas neieņem augstus valsts amatus), PSKP ēku, savienoto republiku kompartiju CK, citu partijas iestāžu apsardzi, ņemot vērā, ka jaunajos apstākļos, acīm redzot, nebūs mērķtiecīgi tam piesaistīt PSRS VDK orgānus".

Bet VDK pagaidām vēl ir mīļās partijas rīcībā. Un to vēl var efektīvi izmantot. VDK pulkvedi Veselovski negaidīti izsauca pie VDK priekšsēdētāja vietnieka ģenerāļa Bobkova. Veselovskis dienēja VDK Pirmajā Galvenajā Pārvaldē (ārējā izlūkošana), kuras darbība bija unikāla. Daudzus gadus atrodoties valstīs, kurās kompartiju darbība (un pašas kompartijas) bija aizliegtas ar likumu, Veselovskis veidoja šīm pagrīdes partijām legālus ekonomiskos pastāvēšanas avotus un izstrādāja dažādus atmazgāšanas veidus pagrīdes partijas fondiem, kuri tika saņemti no PSRS, vai arī parastā laupīšanas veidā. Ja pat legālās kompartijas nekad nevēlējās rēķināties ar savu valstu likumiem, tad pagrīdes kompartijas vispār likumi nebija rakstīti. Tur tirgoja gan ieročus, gan narkotikas, gan vergus, gan jebkādas izcelsmes preces, grāba sev no prostitūtām, spēļu zālēm, ielu tirgotājiem, fermeriem vispār no jebkā. Bet ari iekrist bija bīstami. Teiksim, ja Francijā „iekritušie" komunisti varēja paļauties uz tiesu un likuma aizstāvību, tad valstīs, kurās komunisti atradās ārpus likuma, ar viņiem daudz neceremonējās. Sita ar pletnēm un meta sprostos pie krokodiliem. Par mācību citiem.

Tāpēc Veselovskis, ne bez pamata uzskatīdams sevi par starptautiskās ekonomikas speciālistu (protams, ar zinātņu grādu), saviem šķiras brāļiem visādi palīdzēja izveidot pagrīdes finanšu ekonomiskās struktūras, lai nekad neiekristu. Tagad viņam vajadzēja izmantot uzkrāto pieredzi pie sevis dzimtenē. Ģenerālis Bobkovs paziņoja pulkvedim, ka pēc PSKP pieprasījuma biedru Ivaško un Kručinas vārdā un pēc saskaņošanas ar Krjučkovu, viņš, Veselovskis, tiek pārcelts darbā uz PSKP CK Lietu Pārvaldi saimniecisko dienestu ekonomiskās darbības koordinācijas sektora vadītāja vietnieka amatā. Partijas kareivis ir vienmēr tās kareivis jebkurā viņam uzticētā amatā. PSKP CK Lietu Pārvalde savas pastāvēšanas laikā lieliski iemācījās tērēt naudu, bet pelnīt neviens no viņiem nemācēja. Tāpēc arī nolēma saukt palīgā tādus „speciālistus" kā Veselovskis. Tas nevienu nemulsināja. PSKP faktiski visu savu laiku, būdama valstī pat savas neierobežotās varas zenītā, pēc savas būtības bija pagrīdes, rūpīgi nokonspirēta organizācija, kura uzskatīja, ka zaudēs savu autoritāti, ja izdos jebkādu dokumentu, teiksim, par abortu skaitu Maskavā, bez spiedoga „pilnīgi slepeni". Tādu uzvedību diktēja arī nelikumīgi izveidotās Nomenklatūrijas valsts visi nerakstītie (un rakstītie) likumi.

Veselovskis ātri saprata, ko no viņa gaida. Izmantojot visu savu ārzemju pieredzi, pulkvedis, ar parastu nepiespiestību ignorējot likumu, drīz iesniedza Kručinam analītisku ziņojumu, kurš bija nosaukts labākajās partijas frazeoloģijas tradīcijās:

„Par papildus pasākumiem partijas īpašumu nostiprināšanā un efektīvā izmantošanā". Ziņojumā bija teikts:

„… Finanšu dokumentos atspoguļotie naudas resursi atklāti var tikt investēti tikai sabiedriskajos, sociālajos un labdarības fondos, kas apgrūtinās to konfiskāciju nākotnē. Līdzekļi, ko partijas kase ir saņēmusi kā ienākumus un, kuri neparādās finanšu dokumentos, ir jāizmanto anonīmu akciju, atsevišķu kompāniju fondu, uzņēmumu, banku iegādei, kas no vienas puses, nodrošinās stabilus ienākumus neatkarīgi no partijas stāvokļa nākotnē, bet no otras puses jebkurā brīdī šīs akcijas var tikt realizētas fondu biržās un kapitālu tālāk izmantojot citās sfērās ar mērķi noņemt partijas atbildību, bet saglabājot kontroli… Šo pasākumu pieņemšanai būs nepieciešams organizēt steidzamu atlasi īpaši uzticamām personām, kuriem tiks uzticēta atsevišķu programmas punktu izpilde, nav izslēgta iespēja izveidot slepenu partijas biedru kategoriju, kuri nodrošinās tās darbību jebkuros ārkārtējā perioda apstākļos…".

Pieredzējušā izlūka-nelegāla domas, kurš šoreiz bija iesviests savā aizmugurē, bija tik vienkāršas un ģeniālas, ka sajūsminātais Kručina uzreiz pavēlēja PSKP CK tipogrāfijai nodrukāt 50 tūkst. eksemplāru sekojoša satura veidlapas:

„PSKP biedra personīgās saistības

Es,________________ , PSKP biedrs no________ gada, partijas biedra kartes №__________

ar šo apliecinu apzinīgu un brīvprātīgu lēmumu kļūt par partijas uzticamības personu un izpildīt man uzticētos partijas uzdevumus jebkurā amatā un jebkurā situācijā, neatklājot savu piederību uzticamības personu institūtam. Partijas interesēs apsolos glabāt un taupīgi izmantot man uzticētās finanšu un materiālās vērtības, kuru atgriešanu garantēju pēc pirmā pieprasījuma. Ekonomiskās darbības rezultātā visus manis nopelnītos līdzekļus atzīstu par partijas īpašumu, garantēju to nodošanu jebkurā laikā un jebkurā vietā. Apsolos ievērot stingru konfidencialitāti man uzticētajai informācijai un izpildīt partijas uzdevumus, kurus man nodos ar pilnvaroto personu starpniecību.

PSKP biedra paraksts____________

Personas paraksts, kura pieņēmusi saistības____________ "

Saistību veidlapas ar zaļu svītru pa diognāli nebija vienādas. Dažas bija nodrukātas „kirilicā", dažas ar latīņu burtiem, bet citas noslēpumaini vilināja pie sevis ar arābu rakstības tīmekļiem un hieroglifu labirintiem. Nikolajs Kručina personīgi no tām pārrakstīja vārdus, uzvārdus, partijas biedru karšu numurus, salīdzinot tos biezā grāmatā, kurai visas lappuses bija cauršūtas un nostiprinātas ar zīmoglakas zīmogu, bet nosaukumus nevarēja izlasīt zilo, sarkano un violeto stingrās slepenības zīmogu dēļ, pārvēršot vāku līdzīgu kaut kādai abstraktai gleznai. Un pulkveža-nelegāļa radošā doma lidoja tālāk:

„Runa ir par vienā no kapvalstīm ar saudzējošu nodokļu likumdošanu, piemēram, Šveici, akciju sabiedrības izveidošanu, kura nodarbojas ar visa veida informācijas starpniecību: treidings, brokerēšana, starpniecība, pārstāvniecība. Akcionāri ir pilnvarotās personas. Sākumposmā tiek noteikts nākamo akcionāru saraksts. Plānotās Akciju Sabiedrības uz akcionāru vārdiem valsts bankās atver kontus, un tajos tiek noguldītas attiecīgas summas. Pēc tam nekavējoši Padomju Savienības teritorijā tiek izveidoti kopējie uzņēmumi. Liela daļa Akciju Sabiedrības peļņas var tikt izmaksāta (pēc valdes lēmuma) akcionāriem kā dividendes. Kā tika atzīmēts iepriekš, par akcionāriem skaitās personas, kuras pilnvarojusi padomju organizācija-dibinātājs (PSKP). Tādā veidā, turpmāku dividenžu izmantošanu nosaka padomju puse. Tādējādi ir iespējama šo līdzekļu nepilnīga kontrole no jebkuru citu organizāciju, privātpersonu puses, izņemot partiju…".

Citiem vārdiem sakot, Veselovskis ierosināja izveidot starptautisku akciju sabiedrību tīklu un nomainīt ar tām neuzticamās „draugu" firmas, kuru skaits katastrofiski kusa. Veselovskis, nododot savu darbu Kručinam, būdams ne pārāk augstās domās par partijas aparāta darbinieku izpratni sarežģītos pagrīdes ekonomikas jautājumos, piestiprināja savai programmai mazu zīmīti: „N. J.! (Nikolaj Jefimovič). Konfidenciāli, vienā eksemplārā. Ja daram, tad tikai ar VDK". Varēja padomāt, ka Kručina taisījās tik globālu afēru noorganizēt kopā ar svētās Jevgēņijas kopienu! Kaut daudz pieredzējušajam pulkvedim bija iemesls paredzēt, ka sākot tādas spēles vispasaules mērogā, sava veida pasaules revolūciju, PSKP droši vien pieslēgs šīm spēlēm varenos VDK konkurentus amerikāņu CIP un Izraēlas „Mossad". Tomēr pulkvedis Veselovskis, kā viņa iestādē iekārtots, zināja tikai to, ko viņam bija paredzēts zināt, bet par pārējo varēja tikai minēt.

Pārejot no vispārējām runām pie konkrētiem darbiem, Veselovskis ierosināja izveidot daudzprofila akciju kompāniju kopā ar Šveices-Kanādas firmu „Seabeco Group" un Afganistānas veterānu savienību. Tās ietvaros bija paredzēts: banku sistēma, aviokompānija, starptautiskais tirdzniecības nams, privatizācijas fonds, holdinga kompāniju tīkls dažādos valsts reģionos. Šī projekta termiņu pulkvedis paredzēja uz 50 gadiem. Ievērojama peļņas daļa, dabīgi, bija paredzēta PSKP. Kamēr jaunās partijas ekonomikas „krusttēvs" pārgāja no savām perversajām un krimināli teorētiskajām idejām pie praktiskas darbības, viņa vecā izlūka „sestais prāts", kas piespieda Kručinu aicināt „strādāt tikai ar VDK", izrādījās, kā vienmēr, precīzs… Radisti uz greznās trīsklāju jahtas ,,Lady Ghislaine", kas ar savu eleganto priekšvadni šķeļot gaišzilo lagūnu pie vienas no Bahamu salām, pieņēma šifrētu radiogrammu, kas adresēta jahtas īpašniekam Robertam Maksvelam angļu miljardierim, kuram piederēja daudzas avīzes, izdevniecības un informācijas centri.

Šifrogrammas saņemšanas faktā nebija nekā īpaša. Maksvels vai „kapteinis Bobs", kā viņu sauca tuvi draugi un konkurējošās avīzes, šifrēti sarakstījās ar pusi pasaules, paturot savā galvā lielāko daļu atslēgas no dažādiem šifriem. Radiogramma bija īsa: „Nodrošiniet transfertu saskaņā ar 3. plānu". Paraksts nebija, un Maksvelam tas nebija vajadzīgs.

Maksvels bija izceļotājs no nabadzīga ebreju miestiņa Slovākijā. Otrā pasaules kara laikā viņš dienēja britu izlūkdienestā, pabeidzot dienestu kapteiņa pakāpē. Pēc kara beigām „kapteinis Bobs" kādu laiku strādāja „Foreign office" Lielbritānijā. Tajos gados Rietumu izlūkdienestiem un diplomātiskajiem dienestiem ļoti interesēja biedra Staļina globāli-fantastiskā plāna detaļas, no kurām dažas bija izspraukušās caur Dzelzs aizkaru.

Josifs Visarionovičs gatavoja prettriecienu pārāk augstās domās par sevi esošajam dolāram. Viņa gaišais sapnis bija, sakrājot daudz zelta, uzpirkt milzīgu daudzumu rietumu valūtas un uzgāzt šo vilni pretiniekam, novedot dolāru līdz niecībai, un rietumu ekonomiku līdz haosam. Diez vai preču bads PSRS ļautu Staļina īstenot iedomāto Staļins vienmēr kļūdījās kaut kur trešajā zīmē, kas noveda vai nu pie viņa plānu sabrukuma, vai arī padarīja tos par pilnīgi nerentabliem. Tomēr Rietumi zināmā mērā bija satraukti, un „kapteinis Bobs" tieši darbojās šajā virzienā, mēģinot savākt pēc iespējas vairāk informācijas attiecībā uz visu tautu vadoņa finanšu nodomiem. Grūti pateikt, cik angļu izlūkdienests (pats viltīgākais pasaulē) bija paveicis šajā laukā, tomēr Roberts Maksvels savas darbības pašā aktīvākajā laikā negaidīti atkāpās no amata, un tikai par 13 tūkst. Sterliņu mārciņām nopirka izdevniecību „Pergamon Press" to pašu „Pergamon Press", kura saskaņā ar PSKP CK starptautiskās nodaļas vadītāja b. Faļina slepeno izziņu, kas tika iesniegta PSKP CK Ģenerālsekretāram b. Gorbačovam, skaitījās „draugu" firmu sarakstā un piestādīja Padomju Savienībai finansiālas pretenzijas 500 tūkst. dolāru apmērā.

Maksvela nopirktā izdevniecība 1961. gadā jau tika novērtēta par 10,6 miljoniem dolāru, bet 80.-os gados „kapteinis Bobs" pārvaldīja milzīgu izdevniecību un informatīvo impēriju ar filiālēm visos piecos kontinentos, kuras oficiālais nosaukums bija „Maxwell Communications Corporation" un taustekļi bija izstiepti visās pasaules valstīs, ieskaitot arī Padomju Savienību, kur Maksvelu mīlīgi sauca par „Londonas obkoma Pirmo sekretāru". PSRS Maksvels panāca, likās, neiespējamo. Policejiski-teroristiskajā valstī tika nokārtota iespēja stabilai ebreju emigrācijai uz Izraēlu un ASV. Turklāt ilgu laiku tiesības izbraukt no milzīgās koncentrācijas nometnes, kuru sauca par Padomju Savienību, bija tikai ebrejiem[59].

Laika ziņā tas sakrita ar Brežņeva un citu padomju līderu „darbu" izdošanas sākumu Maksvelam piederošās izdevniecībās, kā arī atdzīvojās PSRS kreditēšana no rietumu banku puses. Ja kredīti arī bija vienkārša maksa (un diezgan lēta) par smadzeņu aizplūdi no PSRS, tad partijas vadītāju „darbu" izdošana izskatījās kā ļoti interesanta un pamācoša operācija. Nevajag runāt, cik „braši" šie „darbi" tika izplatīti valsts iekšienē, katru gadu slepeni norakstot makulatūras kubikilometrus, bet nezin kāpēc neviens nekad nav uzdevis jautājumu, kā šie „darbi" tirgus apstākļos tika izplatīti Rietumos? Ne labāk, kā PSRS. Bet tas deva iespēju mūsu „vadoņiem" uz jautājumu, no kurienes viņiem ir ārzemju valūta, atbildēt stereotipiski desmitu gadu garumā: „no grāmatu izdošanas Rietumos".

Tas notika sekojoši. Kremlis Maksvelam apmaksāja papīru un poligrāfiskos izdevumus par pasaules tirgus cenām, bet grāmatas tika drukātas vai nu Maskavā, vai VDR, vai Čehoslovākijā par bezvalūtas norēķinu. Valūta tika noguldīta nomenklatūras banku kontos, bet 15% saņēma pats Maksvels. Vaicāsiet, par ko? Par oficiālā naudas pārpumpēšanas kanāla uz Rietumiem piesegšanu, pa kuru plūda miljardu summas. Bet, lai „kapteini Bobu" nepieķertu atklātā krāpniecībā, tika noformēti fiktīvi dokumenti, ka visu tirāžu ir iegādājušās padomju vēstniecības visās pasaules valstīs, kur šīs vēstniecības atrodas. Un grāmatas tur tika godīgi aizvestas, pakāpeniski aizpildot milzīgo vēstniecību ēku visus bēniņus un palīgtelpas. Vēstniecībās vaimanāja, bet neko nevarēja izdarīt. Viņiem pavēlēja šīs grāmatas izplatīt, kas bija neticami smags un kā pierādīja prakse, pilnīgi neizpildāms uzdevums. Tomēr, ja paceltu dokumentus par grāmatu izdevumiem no „Hruščova runu izlases" līdz Gorbačova „Jaunajai domāšanai", nemaz nerunājot par daudzajiem marksisma klasiķu izdevumiem planētas visās valodās, tad iznāk, ka visus šos gadus ārzemju lasītājs ne ar ko citu nenodarbojās, kā tikai skraidīja pa veikaliem, pērkot šos „bestsellerus". Un uzreiz pieprasīja pasūtīt jaunas tirāžas PSRS.

Tomēr daudzveidīgā Maksvela darbība neaprobežojās tikai ar tādiem sīkumiem. Izmantojot savus sakarus rietumu bankās un pārvaldot daudzas to akcijas, „kapteinis Bobs" laiku pa laikam palīdzēja pasaulē pirmās „attīstītā sociālisma" valsts nomenklatūrai nopelnīt valūtu ar tā saucamo „transfertu operāciju" palīdzību.

Šo operāciju būtība bija padomju skaidrās naudas lielu summu pārdošana Rietumos par dolāriem. Bet par cik naudas drukāšanas mašīna atradās nomenklatūras rokās, tad nebija problēmas ar padomju skaidro naudu. Naudu varēja sadrukāt cik vajag.

Jebkurš padomju cilvēks zina, ka mūsu rublis ir „koka rublis", ne ar ko nenodrošināts un pastāv tikai apmaiņai valsts iekšienē. Tas ir vergiem. Bet nomenklatūras līmenī šis rublis ir ļoti nodrošināts, tā nodrošināts, kas dolāram pat sapņos nerādās. Uz naudas kupīrām ir rakstīts, ka tās ir „nodrošinātas ar visu PSRS īpašumu". Valsts iekšienē tas neko nenozīmē, bet rietumu bankām tas nozīmē ļoti daudz. Kas ir PSRS īpašums tā ir viena sestā daļa sauszemes, tas ir mežs, tās ir dzīles, tie ir daudzie miljoni pieticīgo iedzīvotāju, tas ir jebkurš ķieģelis. Un piestādot atmaksāt milzīgas summas, rietumu bankām vienmēr bija iespēja kaut ko nosūkt no mūsu „bagātībām" piestādītās summas apmērā. Tas savaldīja nomenklatūras visatļautību, par cik transfertā labos laikos par rubli deva 10-15 centus, nemaz nerunājot par to, ka visās Rietumu valstīs no tādiem darījumiem oda pēc krimināla, un ne visas bankas piekrita šādām operācijām. Šeit bija vajadzīgi Maksvela personīgie sakari, kurš bija „uz tu" ar daudziem pasaules biznesa un lielās politikas darboņiem.

Tādā veidā it kā īstenojās biedra Staļina plāns, tikai pretēji. Turklāt naudu neviens nepārvietoja. Padomju nauda palika PSRS Valsts bankā un nomainīja tikai konta īpašnieku. Kaut kur Eiropas banku dzīlēs nomenklatūras personīgajos kontos ieplūda dolāri. Milzīgā naudas masa, kas bija uzkrājusies padomju bankās, jau nepiederēja PSRS, bija gatava jebkurā brīdī uzsprāgt, izveidojot, labākā gadījumā, 1000% inflāciju rubļa oficiālās nekonvertējamības dēļ. Tajā pašā laikā dolāri nostiprināja Rietumu ekonomiku.

Tie nedaudzie cilvēki Rietumos, kuri, tāpat kā Roberts Maksvels, zināja par tamlīdzīgiem padomju nomenklatūras darbinieku melnajiem darbiņiem, jau teorētiski bija iedomājušies par iespēju vispār uzpirkt visu PSRS skaidro naudu, kas bija līdzvērtīgi komunistiskā režīma bezierunu kapitulācijai, jo vienīgā izeja no tāda stāvokļa varēja būt trešā pasaules kara sākums. Zinot par Kremļa valdnieku daļēju bezatbildību un viņu cienījamo vecumu, Rietumos uztraucās, ka transfertu visatļautība var novest pie neparedzamām politiskajām sekām. Brežņevs taču vienreiz noreaģēja uz kārtējo ziņojumu par smagu lopbarības graudu trūkumu ar frāzi: „Sāksim karu un graudus paņemsim Rietumos". Tas bija joks, bet tajā bija mājiens, kurā bija jūtamas PSKP vadības slēptās cerības, nosapņotas saldos sapņos. Kad ir darīšana ar valsti, kurā nav nekādas sabiedriskās domas un visu kontrolē noziedzīga organizācija, ir jābūt ļoti uzmanīgam. Un bez visa pārējā, līdz tamlīdzīgas operācijas sākumam bija nepieciešams uzstādīt tādu rubļa un dolāra kursa attiecību, pie kuras varētu uzpirkt maksimālu rubļu daudzumu pie minimāla dolāru daudzuma.

Pēdējā laikā Maksvels drudžaini uzpirka valūtu, bezbailīgi ielienot parādos, kuri sasniedza divus miljardus dolāru. Pilnīgi negaidīti viņš pārdeva savu pirmdzimto „Pergamon Press" par 446 miljoniem sterliņu mārciņu. Kur aizgāja nauda? Droši vien tam, kurš kādreiz bijušajam angļu izlūkdienesta kapteinim iedeva 13 tūkstošus mārciņu izdevniecības iegādei, kura skaitījās PSKP „draugu" firmu sarakstā. „3. plāns" nozīmēja, ka tuvojas brīdis, lai galīgi norēķinātos par vecajiem vekseļiem…[60]

„Pilnīgi slepeni. ZJUDI šifrs.

Tikko saņēmām no pirmās adreses: piedāvājumu tieši no krievu bankas par summu pāri par 100 miljardiem padomju rubļu cenā 6,62 amerikāņu dolāri par 100 rubļiem.

Vai jums nav potenciāla pircēja? tad varētu apspriest turpmākās detaļas".

„Adresāts izsaka satraukumu par jūsu partnera uzticamību un iespējamo Interpola iekļūšanu interešu lokā. Vai nevarētu izmainīt procedūru?"

„Mūsu partneris ir krievu valsts bankas tiešais pilnvarotais pārstāvis, kurš personīgi novēros un kontrolēs visu darījumu no Cīrihes. Novirzes no paredzētās procedūras ir ļoti smagas un izraisīs problēmas… "

„Jūsu satraukumam par to, ka „pilnvarotie" ir Interpola objekti, nav pamata. Viņu piedāvātās kolosālās summas, attiecīgi noformētie dokumenti un jums zināmās paroles nevarēja tikt saņemtas bez Valsts bankas, Finanšu ministrijas un PSRS Valdības ziņas".

PSRS finanšu ministrs bija PSKP CK loceklis Valentīns Pavlovs.

Valsts bankas vadītājs Leonīds Geraščenko, PSKP CK kandidāts.

Premjerministrs PSKP CK Politbiroja loceklis Nikolajs Rižkovs.

Valsts vadītājs PSKP CK Ģenerālsekretārs Mihails Gorbačovs.

„Neapšaubot jūsu iesniegto informāciju, mēs tomēr vēlētos tieši nosūtīt vienu no saviem cilvēkiem uz Maskavu, lai pārliecinātos, ka šie priekšlikumi tiešām nāk no valsts valdības, nevis no struktūrām, kas spējīgas izraisīt katastrofu mūsu finanšu namā…"

Kamēr pašā augšā norisinājās detektīvie notikumi, un „Lady Gislen" radiostacija, līdzīgi mednieka taurei, cēla kājās visu pasaules finanšu varzu, kas bija gatava saplosīt gabalos Padomju Savienību, PSKP vēl līdz galam neticot, ka tā stunda pienākusi, turpināja evakuācijas pasākumus, kā vienmēr būdama organizatore un iedvesmotāja.

Klasiskais Ļeņina lozungs: „LAUPI SALAUPĪTO!" dzīvē sen bija transformējies no jauna: „LAUPI APLAUPĪTOS!".

„Slepeni. Direktīvi. 23. 08. 1990. g.

…Kazahstānas Kompartijas CK, PSKP MPK un PSKP Ļeņingradas obkoms uzstājās kā līdzdibinātāji trijām komercbankām („Kompartbank" Alma-Atā, „Glavmoststroibank" Maskavā un komercbanka „Rossija" Ļeņingradā)… Dažādu līmeņu partijas organizācijas ir sākušas noguldīt depozītu resursus komercbankās. Tomēr, centrālo partijas orgānu līmenī šajā svarīgajā lietā tiek pieļauta zināma kavēšanās…".

Zināma kavēšanās ir izskaidrojama ar to, ka no visām malām sāk parādīties konkurenti, traucējot strādāt. Dažādas sabiedriskās grupas un privātpersonas ir sākuši organizēt uzņēmumus, kooperatīvus, bankas un pat (kādas šausmas!) organizēt pastāvīgus sakarus ar ārzemēm. Un kaut gan PSKP jau skaitījās tikai viena no valsts sabiedriskajām organizācijām (starp citu, oficiāli nereģistrēta) un it kā nevarēja nekur iejaukties, tās uzticamā kaujas vienība VDK, spēcīgākā valsts, bet ne sabiedriskā struktūra mīļajai partijai nenodarīja pāri. Uzņēmēju aresti jau sāka pieņemt jauna terora viļņa vaibstus. Kooperatīva „Šepeļiha" lieta, Korobočkina lieta, Magadanas KU „Spark" lieta, Alfrēda Šopenberga lieta, kratīšanas, konfiskācijas, par savu naudu izveidoto reketieru bandu uzrīdīšana uzņēmējiem, jauns korupcijas vilnis. Tas viss atgādināja politisko teroru, bet īstenībā bija konkurentu likvidēšana. VDK beidzot bija sevi atradusi, kļūstot par oficiālo partijas reketieri. Tomēr VDK šī loma neapmierināja. Ikviens reketieris dvēselē tomēr grib kļūt par uzņēmēju un darboties ar plašu tirgoņa vērienu, bet ne vienkārši skraidīt ar kasteti pa vārtu rūmēm, iebaidot kooperatorus.

Ar tādiem speciālistiem kā pulkvedis Veselovskis piebāztā VDK Pirmā Galvenā Pārvalde, nepavisam netaisījās tikai ar idejām apgādāt PSKP CK. Tā vēlējās arī patstāvīgi ieviest dzīvē izmantojot pasaules mēroga pagrīdes darba bagāto pieredzi. PGP izveido koncernu ANT, par tā direktoru ieceļot savu virsnieku Rjašencevu, plānojot patstāvīgi tirgoties ar ieročiem no savām slepenajām noliktavām, tādējādi nopelnot divus desmitus miljardu dolāru. Tomēr PSKP labi pazīst savu mīļo kaujas vienību, un uz ko tā ir spēj īga, paldies Dievam, kopā nomocījušies vairāk nekā 70 gadus dažādās šķiru un iekšējo nemieru kaujās. VDK 6. pārvalde Novorosijskā nobloķē 1. pārvaldes tanku partiju, kurus ar viltotu pavadzīmi transportē pāri robežai, uzrādot tos kā lauksaimniecības tehniku, kādam brašam pārpircējam. Izraisījās milzīgs skandāls. Izrādījās, ka PGP savās lietās ir iesaistījusi daudzas ietekmīgas personas, ieskaitot premjerministru Rižkovu. Sākās nikna iekšējā cīņa starp resoriem. VDK 6. pārvalde pat palaida brīvībā provokatoru-sudānieti, kuram tika dots uzdevums nodot PGP cilvēkiem kukuli 140 tūkst. dolāru vērtībā. Turklāt Budapeštā. Tomēr PGP nestrādāja puišeļi. Sudānieti atmaskoja kā VDK provokatoru, lietu iesniedza izskatīšanai Augstākajā Padomē un pagrieza to diezgan oriģināli: izrādās, ka pie visa vainīgi ir kooperatori. Bet ANT taču bija kooperatīvs. Darījums tika pārtraukts, jo PSKP necienīja pašdarbību.

Visu vajag saskaņot atbilstoši partijas disciplīnas uzstādījumiem. Kā, piemēram, biedri no Ļeņingradas. Viņiem arī nav viegli.

„27.09.1990. PSKP Ļeņingradas obkoms

Pilnīgi slepeni.

1990. gada 27. jūnijā PSRS Valsts bankā ar №328 reģistrēta komercbanka „Rossija" ar 31 miljonu rubļu pamatkapitālu. Pēc saskaņošanas ar PSKP CK, par bankas galveno dibinātāju kļuva PSKP Ļeņingradas apgabala komitejas Lietu Pārvalde. Ņemot vērā paju īpašnieku-dibinātāju augsto intelektuālo, profesionālo, darba un finanšu potenciālu, var paredzēt augstu morālo un komerciālo līdzekļu atdevi, kas ieguldīti banku biznesā. Pēc licences saņemšanas banka varēs veikt kredītu, norēķinu un citas banku operācijas ārzemju valūtā. Peļņas lielākā daļa atbilstoši bankas pamatkapitāla daļai, kas pienākas tās dibinātājiem, nonāks partijas kasē. Sakarā ar ekonomiskās un politiskās situācijas pasliktināšanos valstī, uzskatu par iespējamu bankas „Rossija" depozītā ieskaitīt kredītresursus 500 miljonu rubļu apmērā no partijas rezerves fonda. Izejot no aprēķina, ka likme būs 3-4% gadā uz trijiem gadiem. Tas ļaus izveidot stabilu bāzi centrālo partijas orgānu darbības finansēšanai.

PSKP Ļeņingradas obkoma sekretārs B. Gidaspovs".

Gidaspovs vienmēr izcēlās ar nevaldāmu enerģiju un slāpēm pēc rosīgas darbības. Ne tik sen Gorbačovs personīgi atbrauca uz Ļeņingradu, lai no amata padzītu iepriekšējo obkoma sekretāru Solovjovu, kurš nesaprata pārbūves būtību, un iecēla Gidaspovu. Tas bija pārāk augstās domās par sevi. 500 miljoni rubļu uz 3-4% gadā! Gorbačovs varbūt arī cienīja Gidaspovu, bet Kručina viņu ne visai cienīja, uzskatīja par izlecēju. Necienīja viņš arī Ļeņingradas obkoma lietu pārvaldnieku Krutihinu, kaut nav zināms par ko. Necienīja un viss.

„…PSKP CK Lietu pārvalde uzskatīja par iespējamu daļēji piekrist Ļeņingradas obkoma prasībai un no PSKP apdrošināšanas fonda nosūtīt 50 miljonus rubļu uz komercbankas „Rossija" depozītu uz divu gadu termiņu ar likmi 6% gadā…

PSKP CK Lietu pārvaldnieks N. Kručina".

Atvēsinājis pārmērīgās Ļeņingradas obkoma apetītes, Kručina iegrima daudz svarīgākās lietās. Ar transferta palīdzību tuvākajā laikā bija paredzēts konvertēt 280 miljardus rubļu uz 12 miljardiem dolāru. Apmēram 15-18 rubļi par vienu dolāru. Kavēties nedrīkstēja, jo tuvākajā laikā vajadzēs strauji paaugstināt dolāra kursu attiecībā pret rubli, un uz to brīdi rietumu banku kontos j ābūt noguldītam tādam valūtas daudzumam, ar kuru varētu privatizēt ne tikai visu partijas īpašumu, bet privatizēt arī visu Padomju Savienību, tādā veidā visu atstājot partijas rokās. Pavisam nesen, 1990. gada jūlijā, Kručina, uzstājoties PSKP 28. kongresā un vēl neparedzot, ka šis kongress ir pēdējais, teica dedzīgu runu, noliedzot visus apmelotāju minējumus attiecībā par PSKP valūtas operācijām ārzemēs: „PSKP nav nekādu noguldījumu ārzemju bankās un īpašumos. Partijai ir tikai viens valūtas iemaksu avots: biedru naudas maksājumi no ārzemēs strādājošajiem komunistiem, kuri darba algu saņem valūtā. Šīs iemaksas tika ieskaitītas valsts valūtas ienākumos. Partijas budžetā šīs summas tika atlīdzinātas rubļu ekvivalentā, pārrēķinot uz attiecīgo valūtu pēc attiecīgās valūtas kursa… Valūtu partijas orgānu vajadzībām mēs iedalījām vispārējā kārtībā, tāpat kā citām Ministrijām un resoriem, no mūsu puses Finanšu ministrijai atlīdzinot tās vērtību padomju rubļos pēc attiecīgās valūtas esošā kursa…".

Īsāk sakot, ja mums arī ir kāda privilēģija, tad tā ir pirmajiem stāties pretī ložmetējiem. 70 gadu laikā partija ir tik daudz samelojusies, ka ar katru gadu meloja arvien nepārliecinošāk.

„Pilnīgi slepeni. M 286/72 30.10.1990.

Par ASV kompartijas Ģenerālsekretāra b. Gesa Holla lūgumu

1. Izpildīt ASV kompartijas ģenerālsekretāra biedra Holla lūgumu un piešķirt viņam 1991. gadā 2 miljonus dolāru…".

Gorbačovs pacēla acis uz Kručinu: „Mēs kaut kā pārāk bieži pārskaitām Hollam naudu".

„Tas nav viņam, paskaidroja Kručina, tas ir mums. Savstarpējās palīdzības kārtībā".

„„Draugu" firmām?" painteresējās genseks. Viņš vienmēr neko nesaprata, kad viņam tas bija izdevīgi.

„Starp citu, par „draugu" firmām. Firmas iet uz bankrotu. Mums nav naudas ko viņām maksāt. Jāņem no valsts budžeta, bet Geraščenko un Pavlovs nedod. Viņiem kaut kādi lieli tēriņi. Biedrs Faļins no jauna iesniedza ziņojumu:

„No 1989. gada „draugu" firmas (Francijā, Portugālē, Grieķijā, Kiprā, Austrijā, Šveicē, Urugvajā) sastopas ar pieaugošām grūtībām, kuras ir izraisījusi padomju kontraģentu nenorēķināšanās par mūsu valstij piegādātām precēm. Vairākas reizes šo iemeslu dēļ firmas bija nonākušas uz bankrota sliekšņa, un tikai Gorbačova iejaukšanās atbildot uz b. A. Kunjalas, G. Plisanjes, G. Hristofiasa, D. Zilmaijera, Grieķijas Darba partijas vadības un Zviedrijas komunistu darba partijas tiešo vēršanos PSKP CK, ļāva uz laiku izlādēt kritisko situāciju.

Pēdējo nedēļu laikā ir izveidojusies asa krīze sakarā ar mūsu parāda dzēšanu „draugu" firmām Francijā, Austrijā un Zviedrijā… Uz 1990. gada 10. oktobri situācija sakarā ar mūs parādiem „draugu" firmām bija sekojoša:

Francijas kompartija kompānija „Interagra" (piegādā PSRS graudus, sviestu, gaļu un gaļas produktus specveikaliem). Samaksai tika piestādīti rēķini par 138 miljoniem dolāru, no kuriem 60-70 miljoni ir laikā nenomaksāts parāds. Par šo jautājumu šā gada 8. oktobrī tika ziņots M. S. Gorbačovam. ,,Vņesekonombank-ai" tika dots norādījums veikt steidzamus pasākumus. Pēc bankas datiem (J. S. Moskovskis) šā gada 11. oktobrī 9 miljoni dolāru tika pārskaitīti uz Parīzi, un vēl 1,5 miljoni tiks pārskaitīti šodien. Pārējo dzēsīsim no franču kredīta, par ko vēl nav sākušās sarunas.

Zviedrijas komunistu darba partijas tipogrāfija „Vig Truck product AB" nevar saņemt no „Vņestorgizdat" maksājumus 3 miljonu zviedru kronu apmērā. Padomju vēstnieks ziņo, ka turpmākas kavēšanās gadījumā ar mūsu parāda dzēšanu, tipogrāfijas bankrots var iestāties pēc 7-10 dienām. Šajā gadījumā būs apdraudēta „Nor-schonsflamman" izdevniecības darbība.

Austrijas kompartija kompānija „Kraus un C" (piegādā plaša patēriņa preces specveikaliem). Maksājuma parāds pārsniedz 30 miljonus dolāru un 31 miljonu Austrijas šiliņu.

Portugāles kompartija kompānija „Comercio internacional", „Espor/Jehosua" (Spānija), „Metalime", „Tagol" (augu eļļu, apavu, cimdu, polietilēna maisiņu un metāla lentu piegāde). Parāds daļēji ir dzēsts, un pašlaik sastāda 11 miljonus dolāru.

Grieķijas kompartija firma „BEK" (eksportētāju „Agapiu" un „Rektor" apavu piegādes spectirdzniecībai). Parāds daļēji (līdz 3miljoniem dolāru) tika dzēsts šā gada jūlijā, un pašlaik sastāda 8 miljonus dolāru.

AKEL Kipras kompartija draugu firmas „Delta" un „LOEL" (piegādā vīnogu sulu, džemus un apavus spectirdzniecībai). Parāds daļēji tika dzēsts šā gada jūlijā (4,2 miljoni dolāru) un pašlaik sastāda 8 miljonus dolāru.

Mūsu parāda specifika ir tāda, ka runa ir par nelielām summām skatoties valsts mērogā, kurām tomēr ir liela nozīme mūsu „draugiem". (Atceraties „Ātri vajadzīgi 3000 dolāri Černobiļas bērniem. Ratiņi un protēzes afgāņu veterāniem. Vienreizējās šļirces zemestrīces upuriem". Pavisam vajag tikai 10 tūkst. dolāru. Bet kur lai tos ņem? Vienīgi, ja rietumu firmas noziedos. Bet, ja nē? Ja nē, tad nē? Biedrs Faļins to nelūgs. I. B.)

Vēlams, lai „Vņešekonombank" piekristu pastāvīgi dzēst parādus ārpus kārtas „draugu" firmām. Nevar taču katru reizi vērsties pie M. S. Gorbačova ar lūgumu iejaukties šo jautājumu risināšanā. V. Faļins".

Pie zīmītes bija piesprausta maza izziņa ar sekojošu saturu:

„Šā gada 17. jūlijā grieķu firmas „BEK" pārstāvis, apspriedis veikalu atvēršanas plānus Maskavā un šajā sakarā vērsies pie partijas pēc palīdzības, rakstīja: „Izmantojot gadījumu, mēs gribētu izteikt savu vēlmi sadarboties tirdzniecības jomā ar PSKP atbildīgo nodaļu. Mēs esam pārliecināti, ka abas puses ir ieinteresētas savstarpēji izdevīgā sadarbībā.

Biedri, mēs gribētu sirsnīgi pateikties par j ūsu partijas palīdzību, kas ļāvusi mūsu pārstāvim Maskavā kļūt par mūsu partijas galveno ienākumu avotu".

Gorbačovs uzmanīgi izlasīja Faļina zīmīti: „Tā adresēta man vai Pavlovam?"

„Pavlovs naudu nedod", atbildēja Kručina.

„Bet kur lai es ņemu naudu?" painteresējās Gorbačovs.

„Mums naudas nav, piekrita Kručina. Visi šie izdevumi vienmēr tika nodrošināti no valsts budžeta".

Daudzu gadu laikā „draugu" firmas par zemām cenām piegādāja Nomenklatūrijai preces un pārtiku. Pat ūdeni sūtīja speciālos balonos, jo nomenklatūra patiešām negribēja izmantot tēvzemes saindēto ūdeni. Preces, protams, pēc rietumu mērauklas, viegli sakot, bija otršķirīgas, bet pēc padomju pasakainas. Tauta, protams, tās nebija redzējusi. Tikai klīda baumas par kaut kādiem pasakainiem austriešu sieviešu zābakiem, kurus pārdod speciālajā tirdzniecības tīklā par 18 rubļiem pārī. Tagad partiju, kas iegāja tirgū ar triljonu īpašumiem un organizēja savas akciju sabiedrības, tirdzniecības firmas un bankas, vairs neapmierināja „draugu" firmas. Parādoties jaunām perspektīvām, iepriekšējie piegādātāji izskatījās nožēlojami un nerentabli. Esošos parādus viņiem tā arī nesamaksāja. Vienkāršā valodā tos, kuri ir paņēmuši preci, un naudu nav samaksājuši, sauc par „uzmetējiem" (uzmeti partneri uz sarūsējušām naglām). Parasti tādi gadījumi noved pie lielām izskaidrošanām, dažreiz pat ar šaudīšanos, sprādzieniem un dedzināšanu, ar līķiem un bērnu nolaupīšanu. Krāpniecības viļņi, uzveļ oties virsū korupcijas un visatļautības viļņiem, lielu plūdu veidā pielēja valsti. Partija varēja būt apmierināta. PSKP, uzdodot toni, desmitiem gadu audzināja tautu. Vēl neviena valsts neiestājās tirgū ar tik netikumīgu sabiedrību, sākot no PSKP CK līdz pēdējai kooperatīva bodītei. Var teikt, ka „draugu" firmas vienkārši nokļuva vēstures dzirnakmeņos. Vienīgi tikai Valentīns Faļins (ceru, ka nesavtīgi) atgādināja par tām, prasot naudu gan Kručinam, gan Pavlovam.

Jāsaka, ka Pavlovam nauda bija. Bet viņš netaisījās to tērēt starptautiskajai strādnieku kustībai. Tieši tajā laikā finanšu ministrs Pavlovs, kuram drīz bija paredzēts kļūt par premjerministru, viņa pirmais vietnieks Orlovs un Valsts bankas valdes priekšsēdētājs Geraščenko nomaļā vietā uzņēma no Cīrihes atlidojošo Šmitu. Šmits strādāja Herigisvilā, tā saucamajā Šveices nodokļu oāzē, ne pārāk pazīstamā firmā „Biro Gemeinschaft", kura darbojās kā starpnieks tumšos darījumos visā pasaules spektra diapazonā. Šveicietis atlidoja uz Maskavu, lai personīgi pārliecinātos, ka piedāvātais, pilnīgi fantastiskais trasferts nav Interpola gudrinieku slazds, bet ir solīds piedāvājums no atbildīgiem cilvēkiem ar finanšu pilvarām. Piedāvājumi pārspēja visas cerības. Viņam piedāvāja 280 miljardus rubļu. Šmits uzskatīja, ka runa būs apmēram par 100 miljardiem, un negaidīja, ka tiks nosaukta tāda summa. Tas nav fantastisks, bet ir superfantastisks transferts, kas nostāda PSRS zem briesmīga Rietumu finansiālā sitiena. Šmits bija finansists un šo to zināja par Padomju Savienības finansiālo stāvokli. Viņš, starp citu, arī zināja, ka PSRS apgrozībā atrodas pavisam 139 miljardi rubļu.

„Jūs taisāties izņemt šo naudu no apgrozības?" viņš uzmanīgi vaicāja Pavlovam. „Daļēji, atbildēja finanšu ministrs, izstiepjot lūpas slavenajā Pavlova smaidā. Bet jūs tikai nedomājiet, ka mēs esam idioti. Mēs esam bagāti. Par mums neuztraucaties". Šmits paraustīja plecus.

Norunāja rīkoties četros etapos.

Pirmais etaps 1990. gada decembrī. 100 miljardi par 5,5 miljardiem dolāru.

Otrais etaps 1991. gada janvārī. 25 miljardi rubļu.

Trešais etaps 1991. gada maijā. 15 miljardi rubļu. Otrajā un trešajā etapā 2 miljardi

dolāru.

Un, beidzot, ceturtais etaps 1991. gada jūlijā. 140 miljardi rubļu par 4,5 miljardiem dolāru.

Tātad 280 miljardi rubļu par 12 miljardiem dolāru.

„Tie, kuri jūs sūtīja, teica Pavlovs sēdes beigās, zina kontu numurus. Pēdējā etapā Orlova kungs personīgi kontrolēs darījumu. Un nedomājiet, ka tas ir viss. Mums vēl ir daudz naudas". Pavlovs teica tīru patiesību. Naudas drukājamā mašīna bija pilnīgi viņa rīcībā, un, ja ievajadzētos, tad varētu daļu naudas izņemt no iedzīvotājiem. Nekas, nenomirs. Bet, ja nomirs, tātad tāds liktenis. Pārsteigtais un sajūsminātais Šmits aizlidoja mājās. Daudz kas viņam dzīvē bija gadījies. Bet tāds vēl nekad. Viņš tikko faktiski nopirka Padomju Savienību tikai par 12 miljardiem dolāru!

Arī Kručinam bija nauda, tomēr viņš pie jebkuras izdevības nepalaida garām iespēju iebāzt rokas valsts budžetā. Kaut arī viņš necienīja Ļeņingradas obkoma darbiniekus, tomēr iedalīja tiem 50 miljonus prasīto 500 vietā. Un tas nebija aiz alkatības. Tādu niecīgu summu Pavlovs viņam nekad nespētu atteikt. Kručina vienkārši zināja vairāk nekā Gidaspovs un viņa lietu pārvaldnieks Krutihins. Ļeņingradas biedri kļuva par bankas „Rossija" dibinātājiem. No vienas puses, tas ir labi, bet no otras partijas bankas rāda sliktu piemēru, un katrs, kuram nav slinkums, mēģina dibināt banku. Tā tā lieta neies. Politbirojā jau apsprieda jautājumu par aizliegumu sabiedriskām organizācijām dibināt bankas un nodarboties ar komercdarbību. Bet PSKP arī ir sabiedriska organizācija. Uz PSKP tas neattieksies. Lai nu ko, bet konspirēties partija māk labāk, nekā visas pasaules slepenās biedrības! Tāpēc labāk būtu pagaidām nesūtīt Ļeņingradai prasītos miljonus. Konspirācija paliek konspirācija, un ja pēkšņi iemieg? Tādu summu tomēr žēl. Ļeņingradas biedri vienmēr mēģina būt priekšā visai valstij. Labāk būtu Maskavā pamācījušies biedra Veselovska metodes.

Ekonomista-izlūka radošā doma, nevaldāmi lidojot uz priekšu, sāka materializēties konkrētās lietās, izraisot Kručinam neviltotu sajūsmu. Viņš pat ierosināja piešķirt Veselovskim ģenerālmajora pakāpi, bet Krjučkovs par to neizrādīja nekādu entuziasmu, sausi atsaucoties par štata vietu trūkumu… un naudu. Kručina nevietā atcerējās par 50 tonnām zelta, kuras glabājās uz VDK balansa, un pat atzīmēja kalendārā, ka šo lietu vajag noskaidrot.

Veselovskis, paliekot pulkveža pakāpē, nemaz nesatraucās. Ģenerāļi, admirāļi… Tas viss aiziet pagātnē. Nāk jauni laiki. Burtiski stundas laikā Veselovskis izveidoja padomju miljonāru paraugģimeni, pārliecinot Kručinu „uzdāvināt" šai ģimenei 400 miljonus rubļu partijas naudas. Rezultātā Veselovska labs paziņa, bijušais ZPA „Kaučuk" galvenais tehnologs M. Hotimskis negaidīti uzreiz kļuva par četru firmu vadītāju: mazā uzņēmumā „Galaktik", sabiedrībā ar ierobežotu atbildību „Jobrus", firmā „Holding LTD" un Maskavas municipālajā asociācijā. Viņa sieva M. Hotimska, kļuva par „Galaktik" dibinātāju, bet viņas brālis V. Kravecs par „Jobrus" ģenerāldirektoru. Savukārt, Kraveca sieva, dejotāja pēc profesijas, kļuva par dibinātāju tai firmai, tā arī citām. Šajā ģimenē par ģenerāldirektoru pašai lielākai firmai kļuva VDK apakšpulkvedis Grebenščikovs, kurš bija formāli atbrīvots no šīs iestādes, tomēr turpināja nesāt pistoli un apliecību. Viņa galvenais uzdevums bija sekot, lai jaunie miljonāri uzvestos paklausīgi un neizdarītu kaut ko negaidītu. Firmas, protams, neko neražoja, bet gan nodarbojās ar tualetes ūdens un alus tālākpārdošanu, un tāpēc ienākumi bija milzīgi.

Veselovskis ziņoja Kručinam: „Ar daudzām ārzemju kompānijām nodibinātajiem sakariem man parādīj ās iespēja risināt arī daudz nopietnākus uzdevumus. Īpaši tādus, kā finanšu kredītu saņemšana no privātajām finanšu grupām (līdz 100 miljardiem dolāru uz 10-12 gadiem)… Daļēji par šiem jautājumiem mutveidā un rakstveidā es ziņoju Pavlovam, Sitarjanam, Znamenskim, Primakovam, Geraščenko un… mutveidā no šīm personām saņēmām formālu atzinību…".

Pilnīgi apstiprināto pulkveža Veselovska metodi sāka ieviest pa visu valsti. Dažu mēnešu laikā pēc izlūka-nelegāļa metodes PSKP par saviem līdzekļiem noorganizēja 1453 kopuzņēmumus ar ārzemju firmām, akciju sabiedrības ar jaukto kapitālu, ieguldot komercstruktūrās 14 miljardus rubļu un 5 miljardus dolāru.

Tomēr ekonomists Veselovskis nekad neaizmirsa, ka viņš ir VDK pulkvedis. Ja viņš to gribētu aizmirst, tad viņam to nekādi neļautu. Izlūka pienākumus viņš izpildīja arī mīļās partijas CK dzīlēs, kura viņa acu priekšā nometa strādnieku šķiras partijas imidžu, pārvēršoties par transnacionālu karteli. Pulkvedis saņēma uzdevumu izzināt pēc iespējas vairāk partijas noslēpumus, bet vai nu konspirācija CK bija daudz augstāka, nekā jebkurā pasaules izlūkdienestā, un partija lieliski piespēlēja VDK dezinformāciju, vai arī Kručina vienkārši pārvervēja Veselovski, jo viņa ziņojumi savam tiešajam priekšniekam ģenerālim Gruško (nomainīja Bobkovu) izskatās pavisam nožēlojami, tāda līmeņa profesionāļa necienīgi:

„Strādājot CK, man kļuva zināmi svarīgi… momenti:

1.   PSKP īpašums ir dekoncentrēts dažāda līmeņa organizācij ās, kas neļāva pieņemt ātrus lēmumus… CK LP nebija skaidra situācija par lietu stāvokli savā partijā…

2.  Finansu līdzekļi arī tika dekoncentrēti. LP kontrolēja tikai centrālo budžetu, kura deficīts 1991. gada vidū sasniedza 500 miljonus rubļu.

3.  Par partijas valūtas līdzekļiem nebija nekādas skaidrības. Daļēji to kontrolēja CK vadība, kas nodarbojās ar starptautisko darbību. Tomēr radās iespaids, ka ne Dzasohovam, ne Faļinam nebija precīzas informācijas šajā jautājumā. Daudz kas palika slēgts vecajiem vadītājiem, starp kuriem vairākus kontus ārzemēs, pēc dažādiem datiem kontrolēja Brutencs (Gorbačova padomnieks)".

Veselovska īpašais uzdevums bija tāds, lai izošņātu detaļas par tā saucamo Zinātniskirūpniecisko Savienību (ZRS) un koncernu „Simako", pret kuru PSKP CK vadībai un Kručinam personīgi bija vislabākā attieksme. Partija ieguldīja Savienībā un koncernā milzīgus līdzekļus, jo tas bija nekas vairāk, kā slavenais MRK Militāri-rūpnieciskais komplekss tā padomju rūpniecības nozare, kura strādāja vēl efektīvi, ražojot visāda veida ieročus. ZRS un koncernu „Simako" vadīja PSKP CK loceklis Arkādijs Voļskis. Agrāk būdams sīks partijas aparāta ierēdnis, viņš kaut kā bija iepaticies Andropovam, kurš viņu iecēla par savu vietnieku un nodeva mantojumā Gorbačovam.

Pašlaik gan Savienība, gan koncerns nodarbojās ar samērā tumšām, bet plaša mēroga lietām. Ar Pavlova, kurš bija kļuvis par premjeru, palīdzību viņi tirgoja valsts militāros noslēpumus, kā rezultātā viņiem izdevās apmainīt rubļus pret dolāriem pēc pasakaina kursa 1,8 rubļi par dolāru. Viņi reizēm arī notirgoja lielas ieroču un militārā aprīkojuma partijas, piedaloties arī divās samērā šaubīgās operācijās. Koncernam bija savs drošības dienests, kura sastāvā bija no VDK atvaļinātie virsnieki, kuriem bija saglabātas dienesta apliecības un ieroču nēsāšanas atļaujas.

Par to visu Veselovskis ziņoja gan Gruško, gan pašam Krjučkovam. Abi viņu auksti uzklausīja un ieteica padomu „neaizrauties" ar globāliem projektiem, bet gan darboties tikai pie metodiku izstrādes. Pēc dažām dienām Voļskis, personīgi ierodoties PSKP CK LP, sarīkoja Kručinam skandālu un pieprasīja nekavējoties aizvākt „spiegu" Veselovski no partijas svēto svētajiem. Veselovskis saprata, ka ir trāpījies starp divām ugunīm: viņu neatbalsta ne VDK vadība, ne CK vadība. Tāds gadījums padomju izlūkam nav retums. Pulkvedis iekonservējās, jo bija j āuztraucas par savu dzīvību.

Bet Veselovska metode uzvaroši soļoja pa partijas īpašumiem. Ļeņingradas biedri, kuri vienmēr gribēja būt visas valsts avangardā, atzinīgi novērtēja pulkveža Veselovska metodi. Komerciālais drudzis atvēra obkomu pēc tam, kad izmēģinājuma pēc no nodokļiem atbrīvoja VĻKJS komercstruktūras. Lai jaunākā brāļa (komjaunatnes) priekšā pa taisno neiekristu ar seju dubļos, partijas aparāta darbinieki sāka meklēt savus ceļus uz komerciju. Viss bija vienkāršāks par vienkāršu. PSKP bija visvarena, ietekmīga organizācija, un daudzas uzradušās firmas ar prieku metās zem tās spārniem.

Ar Smoļņija iemītniekiem noslēdza līgumus par solīdām summām, bet tie apmaiņā nodrošināja firmām „zaļo gaismu" tur, kur visiem citiem neapstrīdami dega „sarkanā". Vai runa bija par telpu saņemšanu, par labiem pasūtījumiem, par banku kredītu piešķiršanu, , par nodokļu atvieglojumiem obkoms visur ātri un efektīvi atrisināja šos jautājumus. Būtu maksājuši naudu un dalījušies ar peļņu. Izveidojot banku „Rossija", PSKP obkoms, kā paju īpašniekus, piesaistīja arī savus klientus, tādus kā PTO „Russkoje video", kurai piešķīra telpas pat Smoļņijā, apdrošināšanas sabiedrību „Rus" un Politehniskā institūta prorektoru profesoru Šļepkovu. Izveidojot banku galveno daļu pamatkapitālā 15 miljonus rubļu iemaksāja, ' dabīgi, PSKP AK[61] (savus 50 milj onus Kručina vēl neatsūtīja). „Russkoje video", kurai bija jāiemaksā 13 miljoni, vajadzīgo summu nevarēja savākt un bija spiesta to aizņemties no obkoma. Tāpēc par jaunās bankas padomes priekšsēdētāju kļuva PSKP obkoma Lietu pārvaldnieks Arkādijs Krutihins.

Likās, ka viss ir labi, bet tad iznāk likums par bankām, kuru ar tādu stingrību cauri sita Kručina, kurš labi bija apguvis pulkveža Veselovska metodi. KPFSR likums par bankām pieprasīja paju iemaksu atdot PSKP obkomam.

Pirms tam, lai atmaksātu obkomam 15 miljonus rubļu, no bankas padomes tika atstādināts padomes priekšsēdētājs obkoma lietu pārvaldnieks Krutihins. Tas ir dabīgi un saprotami: nauda aiziet, un aiziet arī tās pārvaldnieks. Vienlaicīgi bankas padomes sastāvā ievēlēja it kā jaunu personu kompānijas „Dinamic Transfer" valdes priekšsēdētāja vietnieku A. A. Krutihinu. „Jaunā seja" ienesa bankā iepriekšējo „partijas" 15 miljonu vietā, jaunus 15 „bezpartijas" miljonus kompānijas „Dinamic Transfer" pajas. Bankas padomes priekšsēdētāja Krutihina momentānā transformācija no PSKP AK lietu pārvaldnieka uz kompānijas „Dinamic Transfer" biznesmeni notika it kā pēc burvju mājiena, līdzīgi kā partijas 15 miljonu maiņai. Un tad piesteidzās arī 50 miljoni no Kručinas. Tad vispār bizness aizgāja kalnā. Daļu līdzekļu nodeva kopējam padomjubeļģu uzņēmumam „Dinamic Transfer" ar juridisko adresi Politehniskajā institūtā (tieši tāpēc profesors Šļepkovs arī kļuva par dibinātāju). Kopuzņēmums, savukārt piešķīra līdzekļus apdrošināšanas biedrības „Rus" izveidošanai, bet biznesmenis Krutihins, tieši uz šīs biedrības rēķina sāka regulāri braukāt uz Beļģiju, dibinot jaunus kopuzņēmumus un ieguldot ienākumus dažādās bankās. Visas šīs kampaņas dvēsele bija PSKP ideologs Viktors Jefimovs, kurš, pēc neveiksmīga mēģinājuma izsisties tautas deputātos, uzspļāva politikai un nolēma sevi ziedot biznesam.

Daudz smalkāk, bet ar daudz lielāku vērienu rīkojās PSKP Maskavas gorkoms. Saprotams, ka pieredze tam bija vairāk. Kādas lietas izgrozīja vēl Grišina laikos? Pat pašu Jeļcinu „apspļaudīja", kad tas sadomāja gorkomā ieviest partijas disciplīnu. Pašreizējais MPPK Pirmais sekretārs Jurijs Prokofjevs pēc natūras bija kluss cilvēks, tomēr gudrs un viltīgs. Ar to viņš izdevīgi atšķīrās no sava Ļeņingradas kolēģa Borisa Gidaspova, kurš bija ķīmijas profesors, tomēr rīkoj ās ar ierindas feldfēbeļa nekaunību un taisnumu. Prokofjevs rīkojās pārī ar PSKP Maskavas obkoma Pirmo sekretāru Balašovu[62]. divi tālredzīgi PSKP Maskavas gorkoma un obkoma Pirmie sekretāri pilnīgi pamatoti sāka celt trauksmi tā iemesla pēc, ka drīz viss taisnīgi un netaisnīgi iegūtais partijas īpašums tiks nacionalizēts. Šajā sakarā viņi uz augšu nosūtīja vēstuli, kurā prātīgi izklāstīja veidu kā ātri un droši paslēpt visu, ko vien var. Augšā pret biedru Prokofjeva un Balašova iniciatīvām bija saprotoša attieksme. PSKP CK Lietu pārvaldnieks Kručina pilnīgi slepenā direktīvā apstiprināja akciju sabiedrības izveidošanas ideju, un pārskaitīt tās balansā partijas struktūru pamatfondus 116,6 miljonu rubļu vērtībā. Bet četras dienas vēlāk CK Sekretariāts pieņēma attiecīgu lēmumu:

Pilnīgi slepeni.

Padomju Savienības Komunistiskās partijas CK Sekretariāta

LĒMUMS

Par biedru Prokofjeva J. A. un Balašova B. I. vēstuli.

1.     Piekrist (nosvītrots: „izņēmuma gadījumā") Maskavas gorkoma un obkoma Pirmo sekretāru biedru Prokofjeva un Balašova priekšlikumiem par pilsētas un apgabala partijas organizāciju pamatfondu nodošanu ar šo partijas komiteju līdzdalību izveidotās akciju sabiedrības balansā.

2.     Pieņemt, ka 60% šīs norādītās akciju sabiedrības akciju piederēs PSKP Maskavas gorkomam un obkomam.

3.   Uzlikt biedriem Prokofjevam J. un Balašovam B. I. atbildību par PSKP mantisko interešu un tiesību nodrošināšanu akciju sabiedrības izveidošanas un funkcionēšanas jautājumos".

Lai ari cik detektīvi aizraujoši notikumi nerisinātos PSKP obkomos un raikomos, tie tomēr nekādi nebija salīdzināmi ar to, kas notika Partijas-valsts piramīdas augstienē, kur no augšas viss bija redzams. Partija nikni karoja par savu īpašumu pret bezkaunību zaudējušo sabiedrību, pastāvīgi aicinot palīgā VDK specvienības, desantniekus, iekšlietu karaspēku, un kad īpašums galīgi slīdēja ārā no rokām, tad arī tankus. Jau atskanēja šāvieni Viļņā un Rīgā, kur partijas īpašumam uzbruka sevišķi centīgi. Bet vēl sliktākas ziņas pienāca no dienvidu republikām. Tur partijas īpašumam neviens it kā neuzbruka, tomēr paši partijas aparāta darbinieki pārstāja maksāt nodevas Maskavai, klaigāja par nacionālo neatkarību un zvērēja turklāt nevis Ļeņinam, bet gan Korānam.

Pēdējie impērijas spēki, kas grupējās ap VDK priekšsēdētāju Krjučkovu un dažiem militārajiem un partijas ortodoksāliem, drudžaini mēģināja novērst jau pilnīgi acīmredzamo komunisma krahu kā ideoloģiju, lai saglabātu savu varu pār milzīgo impēriju. Izmisumā viņi no jauna atcerējās par Sadamu Huseinu. Pēc padomju karaspēka izvešanas no Afganistānas karš starp Irānu un Irāku norima pats par sevi kā nevajadzīgs. Abas puses bija zaudējušas pa miljonam cilvēku un ar to ļoti lepojās. Huseins nīka no bezdarbības, slinki palamājot Izraēlu. Viņam darbu atrada. Plāns izlikās ļoti perspektīvs. Huseins uzbrūk kaimiņos Kuveitai un to okupē. Tīri simboliskā emīra gvarde, dabīgi, nespēs izrādīt nekādu pretestību Sadama miljonu armijai, kas apbruņota līdz zobiem ar jaunāko padomju tehniku un kurai ir gandrīz desmit gadu pieredze karā ar Irānu. Huseinam tiks bagātākie Kuveitas naftas lauki, un kura tiks pievienota Irākai provinces statusā.

Plāns balstījās uz to, lai Savienotās Valstis nekad nesamierinātos ar tādu starptautisko laupīšanu un būtu spiestas sākt karu ar Irāku, jo ja tās to neizdarīs, tad pilnībā pazaudēs savu lielvalsts prestižu. Bet, ja izdarīs, tad iestrēgs tāpat kā Vjetnamā, ilgā un asiņainā karā. Bet par cik PSRS ir noslēgts ar Irāku draudzības līgums, tad Savienotās Valstis būs spiestas maksāt nevis par pakāpenisku „demokrātisko reformu" ieviešanu PSRS, bet gan par to, ka PSRS saglabā neitralitāti. Tas uzreiz vājinās ekonomisko un finanšu spiedienu uz Padomju Savienību no Rietumu puses un ļaus pārtraukt Gorbačova reformas.

Huseins piekrita. Viņš jau sen pats kāroja pēc milzīgajām Kuveitas un Saūda Arābijas bagātībām.

Vienojušies par morālo atbalstu no PSRS puses un savu personīgo honorāru 2 miljardu apmērā, Huseins savai armijai pavēlēja okupēt Kuveitu, kas arī tika izdarīts 30 stundu laikā bez kādiem zaudējumiem. Kā arī bija sagaidāms, ASV nekavējoši sāka pārsviest karaspēku uz Sauda Arābiju, kuras pārbijušais karalis pats sauca Vašingtonu palīgā. Sadama Huseina aizsegā partija izrāpās no ierakumiem un mēģināja atgriezt valstī savu bijušo varu un diženumu.

Tomēr tas notika pašā sarunu karstumā par jaunajiem kredītiem, kuras ASV un Eiropā veda Gorbačovs un Ševarnadze. Abi nekavējoši nosodīja Kuveitas okupāciju, nostādot Huseinu pavisam muļķīgā situācijā. Ortodoksāļi spieda uz Gorbačovu, sarīkoja viņam skandālus presē un Augstākajā Padomē un pat noorganizēja demonstrācijas ar Sadama Huseina portretiem. Darīja visu, lai norobežotos no ASV un Rietumiem un mēģinātu nevadāmo padomju kuģi pagriezt vecajā ĻeņinaStaļina kursā.

Tomēr dižais politiķis Gorbačovs vispārēj ā sabrukuma un degradācijas unikālais radījums bija daudz augstāk pacēlies pār bezpersonisko, savu beigu jūtošo partijas ortodoksāļu kliedzieniem, bija lieliski iemācījies manevrēt viduvējību okeānā, viņš ar katru savu soli piebeidza nedzīvi mirušo sistēmu, izvadot nomenklatūru no nāvīgā strupceļa, kur to bija ieveduši viņa neveiksmīgie priekšgājēji. Un nomenklatūras lielākā daļa pēdējā gensekā saskatīja savu glābēju, atbalstot Gorbačova politisko ekvilibristiku un izspiežot vēstures mēslainē neko nesaprotošos ortodoksālus.

Šo notikumu kulminācijā neizturēja pat Ševarnadze, efektīvi atkāpjoties no amata tieši kongresa tribīnē. Viņš redzēja gaidāmo PSRS sabrukumu, un viņam vairs nebija ērts mirstošas valsts ārlietu ministra postenis. Domās viņš jau bija dzimtajā Gruzijā.

Pa to laiku amerikāņi sagrāva „biedra" Huseina armiju tik ātri un enerģiski, ka Maskavā neviens uzreiz nevarēja saprast, kas ir noticis. Tūkstošiem kaujās rūdītie Irākas karavīri padevās gūstā, Kuveitu atbrīvoja diennakts laikā, amerikāņu tankiem pavērās ceļš uz Bagdādi. Bet pats galvenais bija tas, ka ASV nodemonstrēja tādas jaunās paaudzes ieroču sistēmas, tādus jaunus elektroniskā kara vešanas veidus, tādu koordināciju dažādu bruņoto spēku veidu darbībai, kāda padomju ģenerāļiem un Militāri-rūpnieciskajam kompleksam varēja tikai sapņos rādīties.

Vašingtona skaidri lika saprast, ka bez ekonomisko un finanšu līdzekļu uzbrukuma, tā spēj atbalstīt dolāru arī ar padomju domāšanai daudz saprotamākiem līdzekļiem. Dižais pasaules ekonomiskās kundzības plāns iegāja noslēdzošajā fāzē, demonstrējot savus tērauda muskuļus. Visa antigorbačoviskā opozīcija, kuru čupā bija saslaucījuši valstī un pasaulē notiekošie procesi, nonāca šokā, sabrūkot plānam par Savienoto Valstu ilgstošu iesaistīšanu karā. Kamēr opozīcija atradās šādā stāvoklī, par KPFSR prezidentu kļuva Boriss Jeļcins, kurš panākumus guva apsolot departizēt visas valsts struktūras Krievijā, un to izpildīja, izdodot speciālu Dekrētu par departizāciju. Tajā pašā laikā Gorbačovs izveidoja Visarmijas partijas komiteju, pavēlot Kručinam jaunā partijas monstra kontā ieskaitīt 600 miljonus rubļu. Tikai nākamie vēsturnieki pa īstam spēs novērtēt šī ģeniālā politiķa tālredzību un aukstasinību, kurš uzradās kā baltā sēne starp mušmirēm. Kručina vairs netika galā ar to darbu apjomu, kuri viņam bija jārisina. Palīgā tika izsaukts no amata atstādinātais viņa priekšgājējs astoņdesmitgadīgais Georgijs Pavlovs (nejaukt ar premjerministru Valentīnu Pavlovu), kura lielā pieredze un, neskatoties uz vecumu, milzīgās darbaspējas ļāva operatīvi atrisināt daudzas problēmas.

„Pilnīgi slepeni. 28.06.1991.

Direktīvi…

PSKP īpašumu novērtēšanas komisija, kura atradās PSKP CK Lietu pārvaldes pakļautībā, veica tiesību noteicošo dokumentu analīzi 49 lielos administratīvos, medicīnas un ražošanassaimnieciskajos Lietu pārvaldes objektos (ieskaitot sanatorijas, ārpilsētu saimniecības, viesnīcas, PSKP CK aparāta administratīvās ēkas, transporta daļas, sadzīves pakalpojumu uzņēmumus, noliktavu ēkas) par kopējo summu 778 miljoni 749 tūkstoši 500 rubļu, kā arī PSKP izdevniecībās „Pravda", „Panorama", „Poļitizdat", tipogrāfijā „Krasnij proļetarij" (ieskaitot ēkas, mašīnas, iekārtas un citus pamatfondus) par kopējo summu 393 miljoni 400 tūkstoši rubļu un partijas centrālajās ēkās Sabiedrisko zinātņu akadēmijā, Mūsdienu sabiedrisko problēmu institūtā, Vēstures un sociālisma teorijas institūtā, V. I. Ļeņina Centrālajā muzejā kopā ar valsts vēsturiskā rezervāta „Ļeņinskije Gorki" ēkām un būvēm par kopējo summu 124 miljoni 691 tūkstotis rubļu. Pavisam kopā eksperti novērtēja 60 kompleksus par kopējo balansa summu 1 miljards 296 miljoni 841 tūkstotis 100 rubļu…

Tomēr dažiem objektiem neizdevās pilnībā noformēt tiesību noteicošos dokumentus. Nav lēmuma par zemes gabalu piešķiršanu atpūtas namam „Nagornoje" un vasarnīcu ciematam „Shodņa", netika izdoti valsts akti par tiesībām izmantot zemi pie atpūtas nama „Ozjora", pansionāta „Činara", vasarnīcu nodaļai „Mishor". PSKP CK Lietu pārvalde veic papildus pasākumus trūkstošo dokumentu noformēšanai, tomēr, vietējās tautas deputātu padomes, kuru kompetencē ietilpst šo jautājumu risināšana, ne vienmēr ieņem konstruktīvas pozīcijas…

Lai izveidotu papildus garantijas no iespējamiem tīkojumiem uz partijas īpašumu, kā arī lai samazinātu partijas budžetu to uzturēšanai, uzskatam par nepieciešamu veikt sekojošus pasākumus. PSKP CK Lietu pārvaldes objektos (tajā skaitā uzņēmumos, dziednīcās, ārpilsētas saimniecībās u. c.), kuriem ir dokumentāli apstiprinātas PSKP īpašumu tiesības, veikt saimniecisko darbību saskaņā ar PSRS likumu „Par uzņēmumiem PSRS"… Daļā saimniecību organizēt sabiedrības ar ierobežotu atbildību, akciju sabiedrības. Izveidot kopējos uzņēmumus iesaistot tajos padomju un ārzemju juridiskās personas. Atsevišķus PSKP CK Lietu pārvaldes administratīvos, ražošanas-saimnieciskos un dziednieciskos objektus, kuriem nav vajadzīgie tiesību noteicošie dokumenti, kas pilnībā apstiprina to piederību PSKP īpašumam, uz ilgstošu termiņu nodot nomā uzticamiem padomju un ārzemju partneriem… PSKP CK Lietu pārvaldnieks N. J. Kručina".

Bez nekustamā īpašuma bija nepieciešams padomāt arī par PSKP naudu, ieguldot to ar fiktīvu personu un firmu palīdzību izveidotā banku tīklā. PSKP, dabīgi, uzskatīja visu valsts naudu kā savu īpašumu un attiecīgi rīkoj ās.

Kručina ciešai sadarbībai piesaistīja PSRS Finansu ministriju ar tās jauno vadītāju Orlovu. Ar Finansu ministrijas palīdzību PSKP faktiski kļuva par milzīgās „Avtobank" īpašnieci, ieskaitot tās aktīvos 1 miljardu rubļu. Par „Avtobank" valdes priekšsēdētāju kļuva N. Rajevska finanšu ministra pirmā vietnieka V. Rajevska sieva. Aprūpēta no divām pusēm, „Avtobank" burtiski peldējās virspeļņā. PSRS Finanšu ministrijas Galvenās budžeta pārvaldes priekšnieks V. Barčuks (tagad Krievijas ekonomikas un finanšu ministra pirmais vietnieks) iztaisīja partijas „Avtobank-ai" jebkurai valstij neticamu dāvanu: tai uzdāvināja tiesības iekasēt parādus no valsts iestādēm, kas ir katra baņķiera zilais sapnis. (Pašlaik tas pats V. Barčuks ir līdzpriekšsēdētājs izmeklēšanas komisija, kura mēģina noskaidrot, kā gan tas varēja notikt?)

Tomēr „Avtobank" bija piliens jūrā. Kručina uzmanīgi apskatīja PSKP piederošo vai no tās atkarīgo banku sarakstu, kurās drudžaini tika bāzta partijas nauda:

1.  „Avtobank" 1 miljards rubļu uz 7% gadā.

2.  „PSRS Arodbiedrību banka" 500 miljoni rubļu uz 4,5%.

3.  „Tokobank" 150 miljoni rubļu uz 7%+70 miljoni paju iemaksu.

4.  „Jaunatnes komercbanka" 275 miljoni rubļu uz 9%.

5.  „Unikombank" 500 miljoni rubļu uz 10%.

6.  „ Časprombank" 30 miljoni rubļu uz 7%.

7.  „Stankinbank" 50 miljoni rubļu uz 10%.

8.  Banka „Rossija" (caur PSKP Ļeņingradas obkomu) 50 miljoni rubļu uz 6%.

9.  „Glavmoststrojbank" 90 miljoni rubļu uz 10%.

10.  „Kazkompartbank" (caur Kazahstānas kompartijas CK) 100 miljoni rubļu uz 10%.

11.  „Padomju fonds mazo uzņēmumu attīstībai un atbalstam" 40 miljoni rubļu uz 10%.

12. Eksperimentālā apvienība „Logos" 40 miljoni rubļu uz 15%.

13.  Tirdzniecības un ražošanas uzņēmums „Šiva" 5 miljoni rubļu.

14.   „Jauno saimniecības formu un sociālo iniciatīvu vissavienības asociācija" 60 miljoni rubļu uz 10%.

15. Korporācija „Sojuz-V" 200 miljoni rubļu uz 6%.

16. Mazais uzņēmums „Galaktik" 250 miljoni rubļu uz 12%.

17.  Troicas inovāciju un kodoltermisko pētījumu institūts (caur MU „Galatik") 50 miljoni

rubļu.

18.  Sabiedrība ar ierobežotu atbildību „Jobrus" 50 miljoni rubļu uz 6%.

19. Ražošanas komercfirma „HoldingLTD" 50 miljoni rubļu uz 6%.

20.  „Maskavas municipālā organizācija" 50 miljoni rubļu uz 6%.

21.   Krievijas radošā apvienība „Oķečestvo" 1,125 miljoni rubļu (kinofilmas uzņemšanai) 25% peļņas no izīrēšanas.

22.  Radošā apvienība „Očag" 10 miljoni rubļu (kinofilmas uzņemšanai) 25% peļņas.

Kopā: 3 miljardi 634 miljoni 125 tūkstoši rubļu.

Tas ir pirmajā sarakstā. Tālāk: reģistrs №2, №2A, №2A-6, №3-B…

Galva pampst no miljardiem un miljoniem. Un tas vēl nav viss.

Kā jau tika pieminēts, PSKP-ai uz vecumu piedzima nelikumīgi dzimis bērns Krievijas kompartija. Bet bērnam, kā zināms, ir vajadzīgi izdevumi, sevišķi, ja tas ir piedzimis tik izsalcis un alkatīgs.

KKP Lietu pārvaldnieks Igors Golovkovs, ātri apguvis savas dzemdētājas metodiku, jau 1991. gada februārī iesniedz slepeno ziņojumu par tēmu: „Priekšlikumi KPFSR kompartijas CK ražošanas un saimnieciskās darbības galvenajiem virzieniem". Atsaucoties uz Likumu „Par KPFSR bankām", kas aizliedza sabiedriskām organizācijām dibināt bankas, Golovkovs pamācīja savus kolēģus: „… nepieciešams meklēt dibinātājus. Par tādiem var būt KPFSR kompartijas uzņēmumi un iestādes".

Un process aizgāja:

„… Pēdējā laikā uz vietām partijas komitejas sāka slēgt lielus saimnieciskos līgumus, kas papildināja budžeta ienākumu daļu: ēku, transporta un cita partijas īpašuma noma. Ir reģistrētas vairākas saimnieciskā aprēķina organizācijas, kuras ir dibinājušas un līdzdibinājušas partijas komitejas… Ļeņingradas Primorskas rajonā noorganizēts saimnieciskā aprēķina socioloģiskais centrs, kas izvietojies raikoma ēkā. Centrs veic socioloģiskos pētījumus rajona iedzīvotāju interesēs, un daļu savas darbības peļņas ieskaita KKP un PSKP… Ir saņemti daudzi priekšlikumi, tajā skaitā arī no ārzemju firmām, par kopēju ESM, vienreizējo medicīnisko šļirču, teleprodukcijas, celtniecības materiālu un citu izstrādājumu ražotņu izveidi, kā arī ārēj ās tirdzniecības attīstības darbībai, tūrismam, viesnīcu celtniecībai un tā tālāk. Visu radušos organizatoriski-tehnisko un ekonomisko jautājumu risināšanai uzskatīja, ka ir vajadzīgs nodibināt CK Lietu pārvaldes pakļautībā uz saimnieciskā aprēķina pamatiem biroju…, kurš varētu funkcionēt kā centrālā komercbirža…".

Jaunā un ziedošā KKP ātri sāka vairoties, sākumā sabiedrību aplaimojot ar savu pirmdzimto Liberāli-demokrātisko partiju ar Žirinovski vadībā. Jaunās partijas dzimšanas apliecībā teikts:

„KPFSR KKP CK Lietu pārvalde, kas darbojas pamatojoties uz nolikumu par ražošanas un finanšu-saimniecisko darbību, CK lietu pārvaldnieka biedra Golovkova personā, no vienas puses, un firma „Zavidija" firmas prezidenta biedra Zavidija Andreja Fjodoroviča personā, tālāk nosaukta „Firma", no otras puses, ir noslēgušas līgumu par sekojošo:

Pārvalde uz laiku piešķir „Firmai" brīvos līdzekļus (bezprocentu kredītu) 3 (trīs) miljonus

rubļu".

Nepaspēja uz līguma nožūt tinte, kad parādīj ās Žirinovska partija, kurš tūlīt izvirzīja savu kandidatūru Krievijas prezidenta postenim, bet par viceprezidentu izvirzīja Andreju Fjodoroviču Zavidiju…

Tāpat arī tika izveidota Krievijas Nacionālpatriotiskā Strādnieku partija: „KPFSR KKP CK Lietu pārvalde… pārvaldnieka Golovkova I. M. personā un Valsts eksperimentālais zinātniskitehniskais ražošanas centrs „Kirteļ", kas darbojas pamatojoties uz nolikumu ģenerāldirektora Vankoviča A. J. personā… noslēdza šo līgumu par sekojošo:

Pārvalde centram piešķir uz laiku brīvos līdzekļus 3 (trīs) miljonu rubļu apmērā mērķiem, kas izklāstīti protokolā… Šis līgums ir spēkā tikai pie konfidenciālā protokola-nolīguma №2 ievērošanas nosacījuma".

Krievijas kompartija, vairojot nacionālistiskos un profašistiskos grupējumus, tomēr palika kā komunistiskās nomenklatūras partija, tas ir visvairāk domāja par savas vadības personīgo labklājību. Tajā laikā valsti jau žņaudza talonu sistēma faktiski visu veidu produktiem tika ieviesta kartiņu sistēma, kā kara laikā. Pagaidām barojoties no savas vecās mātes PSKP speciālās sadales veikaliem, KKP enerģiski veidoja arī savu speciālo sadales tīklu, paplašinot nomenklatūras robežas.

„KPFSR KKP CK Lietu pārvalde, tālāk nosaukta par „Pārvaldi", Golovkova Igora Mihailoviča personā, kurš darbojas pamatojoties uz nolikumu, no vienas puses, un Kuncevas rajona padomes tirdzniecības-rūpniecības asociācija „Luč"… noslēdza šo līgumu par sekojošo:… Pārvalde piešķir Asociācijai bezprocentu kredītu 500 tūkstošu rubļu apmērā… Asociācija šos līdzekļus izmanto tirdzniecības un sadzīves telpu remontam, tajā skaitā arī veikalu, kur notiks KPFSR KKP CK Pārvaldes un aparāta darbinieku apkalpošana. Asociācija apņemas 3 gadu laikā katru nedēļu veikt pārtikas preču tirdzniecību 400 KPFSR KKP CK darbiniekiem, tajā skaitā ar kopuzņēmuma „Mongrifles" piegādēm, kā arī rūpniecības preču tirdzniecību vienu reizi trijos mēnešos…"

Ar labpatiku novērojot, cik ātri nobriest tās pirmdzimtais bērns, PSKP neaizmirsa arī savus audžu bērnus Austrumeiropas kompartijas, kuras, zaudējušas varu un īpašumus, paslēpās aiz jaunajām sociālistiskajām un sociāldemokrātiskajām izkārtnēm, ar galvu aizejot komercijā. Un tās neatteiktos no PSKP saņemt dolārus, lai ieguldītu tos uz abpusēji izdevīgiem noteikumiem kopējos uzņēmumos, kuri slepeni bija izveidoti Rietumos. Uz Varšavu dalīties pieredzē tika nosūtīts Kručinas vietnieks A. Pospevalovs, kurš, atgriezies, rakstīja atskaitē: „Izmantojot likumdošanu, kas pieļauj vairākās valstīs pastāvēt saviem partijas uzņēmumiem, prioritāra nozīme tiek piešķirta tādu struktūru izveidošanai, kuras nav formāli saistītas ar partiju. Šo mērķu īstenošanai partijas līdzekļi tiek izmantoti privātfirmu dibināšanā, kas pamatojās uz uzticību, tiek piesaistīts ārzemju kapitāls, pārsvarā tiek pielietotas tādas organizācijas formas, kā akciju sabiedrība, fonds, sabiedrība ar ierobežotu atbildību, samazinot īpašuma atsavināšanas iespējas politisku apsvērumu dēļ".

Austrumeiropas kompartijas bija ne mazāk viltīgas, kā to Maskavas patroni, tomēr tām tradicionāli daudz labāk atstrādāta sadarbība ar kaimiņos esošo kapitālistisko valstu sīkajām firmām. Un labums no tām varēja būt daudz lielāks.

Nikolajs Kručina ātri sastādīja dokumentu „Par PSKP sadarbību ar Centrālās un Austrumeiropas valstu kreisajām partijām ražošanas un saimnieciskajos jautājumos".

Nekavējoši sekoja PSKP CK Sekretariāta lēmums:

„… Atļaut PSKP CK Lietu pārvaldei noteiktā kārtībā piedalīties kopā ar Centrālās un Austrumeiropas valstu kreisajām partijām saimniecisko struktūru veidošanā ārzemēs, ņemot vērā, ka dibinātāji no padomju puses būs PSKP CK Lietu pārvaldes pakļautībā esošie uzņēmumi, kuri skaitās juridiskās personas… Dot piekrišanu Polijas sociāldemokrātijas partijas vadībai izveidot Polijā kopēju padomju-poļu firmu, kura specializētos tirdzniecības-starpniecības operācijās, tajā skaitā arī pierobežas tirdzniecībā, ārzemju tūrisma attīstībā, sniegt mārketinga konsultācijas un citus pakalpojumus… Nodrošināt PSKP CK Lietu pārvaldes dalības finansēšanu saimnieciskajā darbībā ārzemēs, tajā skaitā veidojot kopējos uzņēmumus, caur brālīgo partiju firmām realizējot pakalpojumus un preces, kas iegādātas par rubļiem…

Iedalīt 1991. gadā Polijas Republikas sociāldemokrātijai kā palīdzību 30 ceļazīmes uz PSKP CK Lietu pārvaldes sanatorijām un atpūtas namiem, piešķirot viņiem tiesības realizēt tās komerciāli saviem biedriem vai caur rietumu tūrisma kompāniju pārstāvniecībām…"

Tūrisma bizness, kā zināms, ir visienesīgākais pasaulē, un PSKP, pārvaldot valsts labākajās kūrortu zonās milzīgu skaitu pirmklasīgu viesnīcu, hoteļu, atpūtas namu, kempingu un sanatoriju, drudžaini tās nodeva viltus akciju sabiedrībām par balansa vērtību, kura bija apmēram 10 reizes mazāka par reālo. Šis process sākās ar partijas viesnīcu industrijas flagmani PSKP CK grandiozo hoteli „Okķabrskaja". Šim mērķim 1991. gada 17. aprīlī PSKP CK Lietu pārvalde un amerikāņu firma „Kangaroo" (faktiski fiktīva organizācija, kuru bija izveidojusi ASV kompartija) nodibināja kopēju uzņēmumu „Arbat". No PSKP CK puses par dibinātāju kļuva viesnīcu komplekss „Okķabrskij", kuram nebija juridiskās personas statuss. Par operāciju atbildīgais bija Kručinas vietnieks V. Ļeščinskis. Turklāt, viesnīcu komplekss tika novērtēts pēc balansa vērtības 3 miljoni 450 tūkstoši 419 rubļi, un pēc šīs cenas nodots kopējam uzņēmumam „Arbat", kaut kompleksa reālā vērtība (derīgā platība 5700 m2 ) ir 25 miljoni dolāru.

Līmeni zemāk PSKP Ļeņingradas obkoma nevaldāmais lietu pārvaldnieks (viņš arī beļģu biznesmenis) Arkādijs Krutihins, saņēmis Kručinas direktīvos dokumentus, Ļeņingradā uzreiz panāca reģistrāciju privātai kompānijai ar ierobežotu atbildību „Reismirage Limited". Tajā ietilpa firmas „Rosbri International" un „At Cherli International". Desmit dienas vēlāk par jaunās sabiedrības trešo akcionāru kļuva PSKP AK Lietu pārvalde, piedāvājot no savas puses kā paju vienu no savām viesnīcām lepno „Merkurij" uz Taurijas ielas. Trīs mēnešus vēlāk, 1991. gada jūlijā, Ļeņingradas obkoms nolēma ieguldīt „Reismirage Limited" savu otro viesnīcu „Smoļņinskaja", kā arī obkoma garāžu un Akmens salas rezidenci. Ēku, būvju, iekārtu un inventāra kopējā balansa vērtība sastādīja 13,5 miljoni rubļu. Reālā vērtība bija desmit reizes lielāka, un dolāros.

Vēl asāk lietas norisinājās augstākajā līmenī. PSKP CK Starptautiskā nodaļa premjerministram Pavlovam un ārlietu ministram Besmertnijam gaidāmajās sarunās ar Angolas ārlietu ministru Van-Dunemu deva norādījumus spert dažus soļus, lai nostiprinātu savu ietekmi šajā reģionā. Slepenās instrukcijas būtība bija sekojoša: kopš tā laika, kad Angolā un kaimiņu Mozambikā pie varas nāca komunisti, abas valstis nepārtraukti karoja ar kaimiņiem un iekšējo opozīciju, paliekot PSRS parādā par ieroču piegādēm attiecīgi 9 un 3,7 miljardus dolāru, turklāt neredzot nekādu perspektīvu tos kaut kad samaksāt. Vēl koloniālajos laikos portugāļi gan vienā, gan otrā valstī uzcēla greznas viesnīcas ar skatu uz Atlantijas un Indijas okeāniem. Valdības pārstāvji saņēma norādījumus pieprasīt šīs viesnīcas parāda dzēšanai un pārreģistrēt tās kā partijas īpašumu…

PSKP CK Starptautiskā nodaļa (SN) un PSKP CK Lietu pārvalde (LP) vēsturē bija pašas varenākās un noziedzīgākās organizācijas. Tās nodarbojās ar visu: no daudzmiljardu darījumiem līdz triviālām slepkavībām. Tās viltoja banknotes, pases, zīmogus, čeku grāmatiņas, sertifikātus, diriģēja teroristiskas un noziedzīgas organizācijas ārzemēs, uzkurināja karus un etniskos konfliktus, uzturēja sakarus ar visām pasaules mafiozajām organizācijām. Vēsturniekiem, ja viņi arī kādreiz tiks pielaisti pie šo komunistisko struktūru slepenajiem arhīviem, tad būs vajadzīgs ne mazāk kā 500 gadu, lai paziņotu pasaulei par Vecajā laukumā notikušajām lietām.

Lai īstenotu savus pārdrošos plānus, PSKP CK SN un LP balstījās ne tikai uz VDK un GIP[63], bet bij a lietas, kuras arī tām nebija paredzēts zināt. Lietu pārvaldes rīcībā bija speciāla operatīvā grupa, kurai nebija speciāla nosaukuma un pagaidām tika saukta kā specvienība „ZET". Šai grupai bija daudz lielākas tiesības un pilnvaras nekā VDK. Savā laikā to izveidoja Ļeņins cīņai pret VĀK un aparātu. Staļins to nostiprināja, padarot tieši šo vienību par savas personīgās varas instrumentu. Tieši šai grupai bija tiesības ielauzties jebkura nomenklatūras darbinieka kabinetā un, aizspiežot degunu ar plakanknaiblēm, pieprasot vaļsirdīgi izstāstīt par saviem noziegumiem. Pat drošības ministri nekad nebija pārliecināti, ka viņus jebkurā brīdī roku dzelžos neizvilks pagalmā un nenošaus. Un, kā parādīja vēsture, viņiem bija taisnība. Pašlaik specvienība „ZET" nodarbojās ar salīdzinoši mierīgu darbu: izveda no valsts zelta rezerves, ko nepavisam nevarēja uzticēt pļāpām no VDK…

Tomēr arī VDK nesēdēja bez darba, neskatoties uz galēji negatīvo Krjučkova attieksmi pret visu notiekošo. Krjučkovs labi atcerējās, kā nelaiķis šefs un labvēlis Jurijs Andropovs, būdams radošajās mokās, mēģināja izdomāt jaunu nāvējošu birku, lai nomainītu nedaudz novecojušo un sakompromitējošo jēdzienu „tautas ienaidnieks". Un tā, lai to varētu piekarināt jebkuram: no apkopējas līdz maršalam. Un izdomāja: „rietumu ietekmes aģents". Iznāca nedaudz par garu, tāpēc, padomājis, nolēma vārdu „rietumu" izmest un atstāt vienkārši „ietekmes aģents" vai IA. Šo abreviatūru bija paredzēts uzlikt uz uzskaites kartiņām un krimināllietām. Iznāca ģeniāli. Ietekmes aģents. Ietekmes aģentu sievas (IAS), ietekmes aģentu ģimenes locekļi (IAĢL), ietekmes aģentu bērni (IAB), ietekmes aģentu atbalstītāji (IAA). (Atcerieties, kā bija Ļeņinam: atbalstītāji un atbalstīt spējīgie gan tos, gan tos nošaut). Salīdziniet dzīvi ar Ļeņina teikto un nekļūdīsities.

Ar tādiem pasākumiem Andropovs domāja cīnīties ar uzbrūkošo dolāru, bet nepaspēja. Krjučkovs, redzot, kā visa valsts ir pārvērtusies par gigantisku „ietekmes aģentu", ar nelielu novēlošanos mēģināja ieviest cilvēku apziņā novatorisko terminu, bet viņš neatrada atbalstu pat starp saviem padotajiem. Lubjankā uzradās vairāk „ietekmes aģentu", nekā to bija Ņujorkas biržā. Nemaz nerunājot par to, ka visa augstākā un vidēj ā VDK vadība sen jau ar riebumu skatīj ās uz rubļiem, saņemot darba algu valūtā, veselas nodaļas autonomi pat ne iegāja, bet ielauzās tirgū, sagraujot konkurentus un pārāk nerūpējoties par to, lai viņu darbība izskatītos daudzmaz likumīga.

Jebkurš cilvēks vai cilvēku grupa, kuri mēģināja organizēt kooperatīvu, mazu vai, nedod Dievs, kopējo uzņēmumu, un, ja viņiem nebija partijas „jumts", nekavējoties tika pakļauti vajāšanai, tika slēgti, īpašniekus arestēja un izputināja, īpašumu konfiscēja, ekspropriēja, citiem īpašniekiem uzsūtīja reketu, vienkārši aplaupīja ar tādu pašu nedziestošo revolucionāro degsmi, kā 1918. gadā. Pat ar skaļu skandālu VDK izjauca Krievijas premjerministra Fiļšina mēģinājumu veikt likumīgu „transvertu", apmainot 140 miljardus Krievijas rubļu pret plaša patēriņa precēm iedzīvotājiem. Darījuma slēgšanai Krievijas valdībai tika iesmērēts anglis Kolins Gibinss, kurš savā dzimtenē bija labi pazīstams kā padomju spiegs. Savā laikā viņu četras reizes arestēja par mēģinājumu nodot PSRS jaunākās militārās tehnoloģijas. Un, kaut tas bija skaidrs no provokācijas paša sākuma, noklusēt skandālu neizdevās. Krievijas premjerministra vietnieks Fiļšins bija spiests atkāpties no amata. Darījums izjuka. Kad apmēram to pašu mēģināja izdarīt privātuzņēmējs Artjoms Ataļjancs, viņu bez jebkādām ierunām paslēpa cietumā. (No 1986. gada līdz 1991. gadam cietumā iemeta 172 tūkstošus uzņēmēju, kuri kā konkurenti radīja draudus PSKP. Lielākā daļa no viņiem arī pašlaik atrodas ieslodzījumā).

VDK jau bija izveidota jauna pārvalde „ekonomikas aizsardzībai", kuras sastāvā bija „Jauno ekonomisko struktūru" nodaļa, kuru vadīja ģenerālis Aleksandrs Sterligovs. Strādājot pēc vecām NEP likvidēšanas laika GIP metodēm, nodaļa burtiski izsita dvēseli no katra uzņēmēja, kurš mēģināja ārpus partijas struktūrām izveidot kaut kādu biznesu. Sevišķi skaļi skandāli iedegās ap pirmo padomju miljonāru Artjomu Tarasovu, kurš sevi pieteica samērā efektīgi.

Būdams komunists, Tarasovs reiz samaksāja partijas biedru naudu 90 tūkst. rubļu apmērā, kas nozīmēja personīgo ienākumu ap miljonu rubļu. VDK medīja Tarasovu, kā traku vilku, neskatoties uz to, ka viņam kā PSRS tautas deputātam bija deputāta neaizskaramība. VDK ielauzās viņa ofisos, veicot atklātas un slēptas kratīšanas, arestēja kontus, konfiscēja preces, anulēja darījumus. Rezultātā pret Artjomu Tarasovu ierosināja krimināllietu par „PSRS prezidenta cieņas un goda aizskaršanu", jo viņš kādā intervijā apvainoja Gorbačovu mēģinājumā pārdot japāņiem daļu no Kuriļu grēdas par 200 miljoniem dolāru. Tā arī palika nezināms vai tā bija apmelošana vai valsts noslēpuma izpaušana, bet Artjoma Tarasova vajāšanā iesaistījās arī PSRS prokuratūra paša Ģenerālprokurora Trubina personā, kurš pieprasīja Tarasovam atņemt deputāta neaizskaramību un iesēdināt viņu cietumā.

Tajā pašā laikā parādījās ziņojums, ka Artjoms Tarasovs nodeva trīs miljonus rubļu biržai „Alise", kuru vadīja divdesmittrīsgadīgais Hermans Sterligovs ģenerāļa Sterligova radinieks. Nesen bijušais MVU students, Hermans Sterligovs atradās izmeklēšanā par kaut kādas kooperatīva bodītes aizdedzināšanu, kura bija atteikusies maksāt viņam nodevas. Izmeklēšanas pašā karstumā lietu negaidīti pārtrauca, bet neveiksmīgais reketieris faktiski kļuva par pirmās padomju biržas vadītāju, kura, strauji attīstoties acīmredzot „pateicoties brīvprātīgiem ziedojumiem", pārvērtās par biržu sistēmu un pirmā pārsoļoja valsts robežu Eiropas virzienā.

Pēc tam Artjoms Tarasovs pazuda. Vieni teica, ka viņš ir nonācis cietumā, citi mirst slimnīcā pēc atentāta pret viņu, trešie apgalvoja, ka Artjoms ir aizbēdzis uz ārzemēm. Neviens neko prātīgu nezināja, pat prokuratūra un milicija, izziņodami pazudošo miljonāru meklēšanā. Negaidīti uz prezidenta Jeļcina vārdu pienāca vēstule no Artjoma Tarasova. Viņš Krievijas prezidentam nosūtīja atpakaļ savu deputāta apliecību, bet vēstulē nolādēja Gorbačovu, kurš viņam salauzis dzīvi, tāpat kā miljoniem padomju cilvēku. Klīda arī baumas, ka Tarasovs ir nogalināts, vēstule ir viltota, bet deputāta apliecība nozagta. Pamazām sāka aizmirst par pirmā padomju miljonāra piedzīvojumiem dramatisko notikumu dēļ, kas norisinājās valstī. Tomēr Artjoms Tarasovs negaidīti parādījās Londonā kā biržu… „Alise" ārzemju pārstāvis. Uz to brīdi biržu sistēma „Alise" jau apgrozīja miljardus. Jāatceras atkal Bābeļa jautājums: „Kur beidzas Beņa un sākas policija? Un kur beidzas policija un sākas Beņa?" Dotajā gadījumā nav saprotams, kas ir „Beņa", un kas ir „policija"[64].

No otras puses, VDK mēģināja, ko nevar nosaukt neparko citu kā vēlēšanos izjaukt partijas transfertu padomju rubļu miljardiem pret dolāriem. Angļu iknedēļas izdevums „Observer" negaidīti nodrukāja kādas Diānas Milleres rakstu, kurā viņa paziņoja, ka desmit lielas amerikāņu kompānijas ir iegādājušās kolosālas summas rubļos un ir nodomājušas ar tām iebrukt padomju ekonomikā. Kaut tā bija tīra patiesība, tai neviens neticēja, jo ātri noskaidrojās, ka Diāna Millere nesen strādāja par redaktori APN, kas bija zināma kā VDK filiāle, bet pašlaik ir ģenerāldirektore kopuzņēmumam „Dinamic Transfer", kuru dibinājis PSKP Ļeņingradas obkoma lietu pārvaldnieks Arkādijs Krutihins. Tāda ir padomju izlūkdienesta mūžīgā traģēdija. Pašos kritiskākajos vēstures brīžos tai neviens nekad netic…

Kamēr viena VDK pārvalde organizēja Diānas Milleres rakstu „Observer", bet cita pārvalde to atmaskoja kā VDK aģenti, Šveices pilsētas Lucernas piepilsētā parādījās pats PSRS Finanšu ministrs Vladimirs Orlovs. Viņš atlidoja, lai personīgi nokontrolētu „transferta" ceturto etapu 140 miljardu rubļu vērtībā un pārliecinātos, ka norunātā summa dolāros ir pārskaitīta attiecīgajos banku kontos.

Pa to laiku Mihails Gorbačovs atgriezās no Londonas, kur piedaloties „septītnieka" valstu vadītāju apspriedē, ilgi un privāti sarunājās ar savu draugu Robertu Maksvelu. No komandtiltiņa Mihails Gorbačovs ieraudzīja, ka tā stunda ir pienākusi. Un deva komandu: „Pamest kuģi!" Kuģi ar visiem pasaules karogiem peldēja līdzās, uzņemot uz borta cilvēkus un kravas, piedāvājot vilkšanas tauvas galus. Klintis tuvojās. Gorbačovs palika uz tiltiņa, uzmanīgi sekojot situācijai. Bija 1991. gada augusts. PSKP bija praktiski pazudusi no valsts dzīves. Laiku pa laikam televizoru ekrānos parādīj ās te biedra Dzasohova gudrā seja, kura nacionālās(!) kultūras glābšanas vārdā aicināja nenojaukt Ļeņina pieminekļus, te Ļeņingradas obkoma ideologa Belova naidā savilktā seja, kura brīdināja par neizbēgamo pilsoņu karu taj ā gadījumā, ja notiks kaut kādi apdraudējumi partijas īpašumam.

PSKP CK Lietu pārvaldē drudžaini sadalīja pēdējo naudu: Sabiedrisko Zinātņu akadēmijas 10 miljonus rubļu, nedaudz vairāk par miljonu vairākiem Ļeņina muzejiem. Politbirojā notika kaut kādas apspriedes par iecelšanu amatos, pārcelšanu, sūtņu apmaiņu, līgumu ratifikāciju, par ministru kandidātiem un CK instruktoriem. Viņi tā aizrāvās ar darbu, ka nedzirdēja sava kapteiņa komandas: „Pamest kuģi!" Milzīgo kuģi arvien ātrāk un ātrāk nesa uz asajām klintīm. Ar milzīgām pūlēm amerikāņu un eiropiešu glābējiem izdevās pārtvert vilkšanas tauvas galu, lai kaut nedaudz samazinātu bojā ejošā giganta ātrumu un slāpētu triecienu pret klintīm. Tajā brīdī neprāšu grupa, kas izskrēja no tilpnes, kurā tā bija sadomājusi nogaidīt, nocirta glābšanas tauvas galu un izrāva kuģa stūri no Gorbačova rokām. Viņi domāja, ka kuģi vēl var glābt. Pacēluši mastos sarkanos karogus ar sirpi un āmuri, viņi „pilnā gaitā devās uz priekšu". Kuģis, pasaules sestās daļas lielumā, lielā ātrumā ietriecās klintīs. Milzīgais korpuss salūza, sašķīstot gabalos. Gorbačovs, kurš vēl vienaldzīgi stāvēja uz komandtiltiņa, tika notriekts no kājām, bet ātri piecēlies, metās pāri bortam un tika izglābts. Daudzi viņu apvainoja par to, ka viņš, būdams kapteinis, pirmais ir atstājis grimstošo kuģi. Tas pavisam nebija tā. Kā īstam kapteinim pienākas, viņš pameta kuģi pēdējais, pārliecinājies, ka visi cilvēki un kravas jau atrodas drošā vietā. Šis notikums ieguva nosaukumu „augusta pučs".

Četras dienas pēc pieminētajiem nosaukumiem, 19. augustā, PSKP un KKP darbība oficiāli tika aizliegta, partijas īpašumi nacionalizēti, banku konti arestēti. 14 cilvēkus iesēdināja cietumā. Tas notika savlaicīgi. Visa nomenklatūra gandrīz bez atlikuma paspēja pārcelties uz jaunajām varas struktūrām, vēlreiz apstiprinot savu nenogremdējamību un mūžību.

Nikolajs Kručina izkrita no sava dzīvokļa balkona. Tas atradās Plotņikova šķērsielā nomenklatūras māj ā piektaj ā stāvā.

Pēc tam tas pats notika ar viņa priekšgājēju Georgiju Pavlovu.

Pēc tam no sava dzīvokļa divpadsmitajā stāvā izleca CK Starptautiskās nodaļas atbildīgs darbinieks Dmitrijs Ļisovoļiks.

Katrā lietā, it sevišķi lietas beigās, ir vajadzīga stingra kārtība, kas apstiprināta jau KSDSP 3. kongresā.

Otrā pasaules malā pāri savas greznās jahtas bortam miris pārkrita (vai vēl arī dzīvs) Roberts Maksvels. Pat viņam spēle izrādījās pārāk asa. Miljardieri atrada jūrā pēc trīs dienām un svinīgi, valdības locekļu un militārās goda sardzes pavadībā, apglabāja Jeruzalemē. Mazāk zini ilgāk dzīvo.

Nokratījusi no sevis veco komunistisko ādu, nomenklatūra sajuta sevī jaunu radošo spēku pieplūdumu, kas nebija aizmiglots ar marksistiski-ļeņiniskajiem saukļiem.

Valsts banka uzreiz paziņoja rubļa jauno kursu pret dolāru, kas sasniedza 100 rubļu par vienu dolāru.

Nomenklatūras uzkrātie dolāri, saberžot pulverī nacionālo valūtu, uzgāzās mirstošajai valstij. No visas pasaules malām tiem pievienojās valūtas papildspēki. Pa lēto tika uzpirktas mirstošās valsts nacionālās bagātības. Notika un līdz pat šim brīdim turpinās nomenklatūras brašā privatizācija, kuras gaitā „Aizspogulijas" iedzīvotāji privatizēja visu, ko nelikumīgi pārvaldīja 73 gadus.

Tagad ne ar kādiem līdzekļiem, izņemot, protams, ļeņiniskos, tai šīs bagātības nevar atņemt. Privātīpašuma neaizskaramība ir tirgus ekonomikas pamats. Tā arī bija nodomāts. Izmantojot gandrīz gadsimta gaitā uzkrāto pieredzi, nomenklatūra no jauna bloķēja pārtikas noliktavas, novirzot preces uz valūtas biržām, kuras tikai viņa pārvaldīja. Vairāk nekā 800 biržas (ASV to ir tikai septiņas) mistiskā rotaļā pārdod un pārdod tālāk cita citai preces, uzskrūvējot cenas un iznīcinot nacionālo ekonomiku. Gandrīz puse no iekšējās tirdzniecības pārgāja uz dolāriem. Dolārs, nomainījis komunistisko sapni, kļuva tikpat nepieejams nabadzīgajiem daudzmiljonu iedzīvotājiem tā okupētajā valstī. Milzīga kodollielvalsts Padomju Sociālistisko Republiku Savienība dolāra spiediena rezultātā ar brīkšķi sabruka un pārstāja eksistēt. Pati lielākā armija pasaulē, tūkstošiem stratēģiskās raķetes, desmitiem tūkstoši supermoderni tanki un kaujas lidmašīnas, gigantiski aviācijas bāzes kuģi un briesmīgi zemūdens raķešnesēji izrādīj ās nespēj īgi novērst katastrofu un veltīgi rūsē mirstošās valsts plašumos. Neizdarot nevienu šāvienu un nezaudējot nevienu karavīru, Savienotās Valstis, nodemonstrējot principiāli jaunas sagrāves metodes, spīdoši uzvarēja 3. Pasaules karā, sagrāva, sadalīja un noslaucīja no pasaules ģeogrāfiskās kartes savu galveno pretinieku, atstājot to guļot uz mutes dubļos un haosā un nesenajam nāvīgajam ienaidniekam lūdzot palīdzību un žēlastību. Kā arī bija ieplānots.

* * *

Savienotās Valstis spēlēja savu spēli, nomenklatūra savu. Uzvarēja gan vieni, gan otri. Kārtējo reizi zaudēja Krievija.

1991. gada vasarā pagrīdē aizgāja gigantiska, labi noregulēta, spēcīgi korumpēta ar tagadējo varu, „neredzamā" partejiskā valsts Nomenklatūrija un tās ekonomika. Bijušais politiskais un ideoloģiskais diktāts nomainījās ar ekonomisko diktātu, un pret tautu nekavējoties tika uzsākts ekonomiskais terors bijušo laiku labākajā stilā. Partija joprojām piekrita kaut kā pabarot savus vergus, tomēr cilvēkus, kuri sevi uzskatīja par brīviem, tā nedomāja barot. Bet Nomenklatūrija tāpat kā agrāk baros pati sevi un piebarosies no Rietumiem. Bet domāt un strādāt atradinātā tauta lai izmirst. Tā nevienam ne kaut kādā kvalitātē nav vajadzīga.

1917. gadā komunisti mūsu valstī ienāca kā iebrucēji, vairāk nekā septiņdesmit gadus uzvedās kā okupanti, beigās sapratuši, ka viņu laiks ir pagājis, aizbēga kā tirgus zagļi, kārtējo reizi tautu aplaupot līdz diegiem un iznīcinot valsti. Pat ģeogrāfiski Krievija tika atsviesta atpakaļ cara Ivana IV Vasiļjeviča 16. gadsimtā. Bet tagad bija jau 21. gadsimts.

Mēs pārājām tikai pa virspusi, nerokot pārāk dziļi. Bet arī to, kas atrodas virspusē, neviens netaisās atņemt bijušajai PSKP.

Pēcpuča eiforijā, kad atklājās, ka valsts kasē ir palikušas tikai 240 tonnas zelta, kaut kādi braši zēni no Krievijas parlamentārās komisijas metās uz Rietumiem partijas zelta meklējumos. Viņus tur sagaidīja vēsi.

„Jums ir tiesas lēmums par to, ka PSKP skaitās noziedzīga organizācija, un tās zelts ir iegūts noziedzīgā ceļā? Nē? Tad uz redzēšanos. Nekādas izziņas neizsniedzam. Pierodiet pie demokrātijas. Tas jums nav 1918. gads!"

Kamēr viņi rikšoja pa Eiropu, no PSRS „aizlidoja" vēl 6 tonnas zelta. Lūk kā! Atvadoties paskatīsimies, kas notika ar dažiem mūsu detektīvstāsta varoņiem.

Nikolajs Kručina aizgāja bojā. (No 1991. gada augusta līdz oktobrim PSRS teritorijā notika 1746 nomenklatūras darbinieku mīklainas pašnāvības. Tas gandrīz sakrīt ar PSKP dibināto kopuzņēmumu skaitu. Tomēr izstāstīt par visiem nav iespējams.)

Kručinas palīgs V. Ļeščinskis kļuva par akciju sabiedrības „Arbat" padomes locekli, kura privatizēja viesnīcu „Okķabrskaja".

Vēsturē nebijušā „transferta" varonis, bijušais finanšu ministrs V. Orlovs kļuva par valdes locekli Viskrievijas biržu bankā, kura izdeva depozītu sertifikātus iesniedzējiem, kas ļāva pārvadāt valūtu uz jebkuru pasaules valsti neuzrādot dokumentus, kas apliecinātu personību, un deklarāciju par ienākumu avotu, radot iespēju nekontrolētai zelta ievešanai un izvešanai no valsts. Vai tikai ne par to visu laiku sapņoja nomenklatūra kopš Josifa Visarionoviča laikiem? Un nav tāda sapņa, kuru boļševiki nevarētu pārvērst par īstenību!

PSKP Ļeņingradas obkoma Lietu pārvaldnieks Arkādijs Krutihins, atšķirībā no sava Maskavas šefa ir dzīvs un vesels. Tiesa, viņu kārtējo reizi padzina no valdes savā bankā „Rossija". Banka pārdzīvoja aizzīmogošanas šoku un šoka stāvoklī aizmirsa, ka Krutihinu pieņēma par vadības padomes priekšsēdētāju nevis kā obkoma lietu pārvaldnieku, bet gan kā firmas „Dinamic Transfer" viceprezidentu. Bet šoks pārgāja un taisnība uzvarēja. Ja banka „Rossija" nonāca šoka stāvoklī, tad pats Krutihins saglabāja pilnīgu aukstasinību. Tieši puča dienā, kad viņa priekšnieks Gidaspovs, ātri sapulcējis obkoma biroja locekļus uz plēnumu, pavēlēja, lai daudzo tūkstošu komunistu armija atbalstītu VĀSK[65], krutihins nodeva ārstniecisko kompleksu „Čaika" un Solņečnas atpūtas bāzes viņa paša izveidotās lauksaimniecības biedrības „Vartemjaki" balansā (ar ierobežotu atbildību). Balansa vērtība 22 miljoni rubļu. Pašlaik viņš nodarbojas ar tās privatizāciju.

To pašu Maskavā dara Jurijs Prokofjevs.

Izmeklētāji, aizturot elpu, atvēra Valentīna Faļina seifu PSKP CK Starptautiskajā nodaļā. Tur neko neatrada, izņemot pusizdzertu konjaka pudeli.

Biedrs Dzasohovs teica, ka viņam sava seifa vispār nebija, un kļuva par konsultantu kādam spēcīgam transnacionālam kartelim.

Gorbačovs nodibināja „Gorbačova fondu", kur iebīdīja arī savu draugu akadēmiķi Jakovļevu. Runā, ka tas raksta jaunu grāmatu. Pēdējā grāmata, kas tika izdota 1986. gadā, saucās „Kapitālisma noriets". Gorbačovs braukāja pa pasauli privātās vizītēs, vācot fondam ziedojumus un goda titulus. Neapskaudiet, viņš to visu ir pelnījis. Iznīcināt komunistisko sistēmu un turklāt palikt ne tikai dzīvam, bet arī palikt brīvībā, ticiet, nebija pavisam vienkārša lieta.

Bet partijas zelts palika drošās rokās.

Un nemeklējiet to, tāpēc, ja jūs to atradīsiet, tas jums neko nedos. Kāpēc? Tāpēc, ka pasaules revolūcija, par kuru sapņoja Ļeņins un Parvuss, jau ir notikusi. Dolārs ir okupējis visu uz pasauli. Cīņā pret to bezspēcīgi ir visi līdzekļi, kurus mēs zinām. To nevar sašķaidīt ar tankiem un noterorizēt ar partizānu vienībām. To var uzvarēt tikai ar daudz spēcīgāku valūtu, kura saberzīs dolāru putekļos, tāpat kā tas saberza mūsu rubli. Bet kā izveidot tādu valūtu, ja partija visu savu zeltu pārveda uz Savienotajām Valstīm? Vajag strādāt, bet strādāt neviens nemāk un negrib, bet, kurš grib, tam neļauj. Bet, kuram ļauj, to izputina. Un dara to apzināti.

Pār valsti humanitārās palīdzības izskatā nodibināta starptautiskā aizbildniecība, un tā praktiski ir zaudējusi savu neatkarību.

Kur un kas tagad nosaka tās nākotni?

Boļševiki pazuda tikpat negaidīti, kā parādīj ās, izšķīstot tajās pasaules struktūrās, kuras kādreiz viņus iemeta Krievij ā.

Pašreizējā Krievijas valdība ir vai nu kā pagrīdē aizgājušās nomenklatūras arjergards, vai arī avangards jaunajai nomenklatūrai, kura ir iznākusi no pagrīdes. Nav saprotams. Par vienu ir prieks neviens vairāk neceļ komunismu. Arī par to paldies.

Sankt-Peterburga. 1992. gada janvaris-marts.

58 specpsihuška speciālā psihiatriska slimnīca (žarg.)

[1] ja kāds par to šaubās, tad varu paziņot, ka NPP „Obļik" rīcībā ir ap 50 fotogrāfijas, kas uzņemtas Ziemas pilī 26. oktobrī un labi parāda tur sarīkoto grautiņu. Izdošanai tiek sagatavots albums „Ziemas pils 1917. gada 26. oktobra rītā".

[2] nkvd iekšlietu tautas komisariāts (krievu val. НКВД Народный комиссариат внутренних дел)

[3] nosvītrots, pārlabots uz 10 000 iedvesma atnāk jaunrades laikā.

[4] hitleram šim mērķim bija aparāts, bet pats viņš nav atstājis nevienu vīzu uz tāda veida dokumentiem. Toties pasaules proletariāta vadonis nekaunējās pats ar savu roku rakstīt līdzīgus papīrus, ar nemainīgu komunistisko sveicienu beigās.

[5] sovnarkom Tautas Komisāru Padome (krievu val. СовНарКом Совет Народных Комиссаров)

[6] pavēle acīmredzot bija saskaņota ar Austroungārijas pavēlniecību.

[7] tā saucamais „internacionālais" karaspēks parādīja sevi kā uzticamu masu arestos pilsētās, zemnieku un strādnieku dumpju apspiešanā. No tā formējās slavenās „sevišķo uzdevumu vienības", aizsprosta vienības, Sarkanās Armijas dezertēšanas novēršanas vienības, ČK specvienības. Tik liels skaits ārzemnieku „suverēnas" valsts armijā vairāk raksturo to, cik „Padomju republika" bija suverēna.

[8] saīsinājums no krievu val. ЧОН „ Части особово назначения " boļševiku partijas kaujas vienības, kas neietilpa Sarkanajā Armijā. Tām tika uzticēti paši steidzamākie un smagākie uzdevumi dumpju, sazvērestību un citu pret boļševistisko režīmu pretestības aktu apspiešanā. To sastāvā bija komunisti un tiem simpatizējošie strādnieki, un arodbiedrību biedri vecumā no 17 līdz 55 gadiem, kā arī komjaunieši. Dienests ČON-ā bija pienākums pret partiju un norisinājās sabiedriskā kārtā.

[9] kara sākumā dzelzceļa satiksme starp Austroungāriju un Šveici tika pārtraukta.

[10] 1916. gada jūlijā Menžinskis Parīzes emigrantu avīzē „Naše eho" publicēja visai interesantu rakstu par Ļeņinu, kurā rakstīja: „Ļeņins ir politiskais jezuīts, kurš daudzu gadu garumā no marksisma lipina visu, kas viņam vajadzīgs attiecīgajā brīdī. Tagad viņš pavisam ir sapinies savās teorijās… Ļeņins ir krievu absolūtisma nelikumīgi dzimušais bērns, kurš sevi uzskata par vienīgo pretendentu uz Krievijas troni, kad tas paliks brīvs… Ja viņš kādreiz iegūs varu, tad sataisīs ne mazāk muļķību kā Pāvels I… Ļeņinisti nav pat frakcija, bet kaut kāda sekta vai partijas zirgu zagļu klans, kas mēģina ar savu pātagu sitieniem noslāpēt proletariāta balsi". Dīvaina kompānija ir novākusies Kremlī!

[11] gpu vpp Valsts politiska pārvalde (krievu val. ГПУ Государственное Политическое Управление)

[12] jāatzīmē, ka pats Parvuss, nekad neieņēma nekādus partijas posteņus, nevienā kongresā viņam nebija pat balss tiesības. Tomēr vairāk nekā 20 gadus viņš, kā precīzi izteicās Solžeņicins, savai pamātei-partijai „kaisīja idejas", kuras bija pārāk dziļas, lai tās kāds varētu pareizi saprast, izņemot pašu Ļeņinu, kurš spēja ne tikai pareizi saprast, bet arī spīdoši pārstrādāt tās masu aģitācijai.

[13] vČk vĀk viskrievijas ārkārtējā komisija (krievu val. ВЧК Всероссийская Чрезвычайная Комиссия)

[14] kņazs androņņikovs, Rasputina draugs, bijušais Sinodes virsprokurora īpašu uzdevumu ierēdnis, kuram bija piekļuve pie cara ģimenes, tik sulīgi cildināts Pikuļa darbā „Nešķīstais spēks" un kinorežisora Kļimova filmā „Agonija". Interesants bija izpildītāju sastāvs „pasaules proletariātam"! Tos, kuri šaubās par to, ka Androņņikovs pēc oktobra kļuva par asiņainā Kronštates ČK vadītāju, mēs nosūtam palasīt grāmatu „Ļeņins un VČK", Maskava, 1975. g., 229. lpp.

[15] pat mūsu oficiālā vēsture jau tuvu ir nonākusi pie mīta atmaskošanas par „Kaplānes šāvienu revolūcijas sirdī".

[16] ja salīdzina šos notikumus ar hitlerisko genocīdu pret ebrejiem, tad jāatzīst, ka nacisti savā valstī bija daudz humānāki. Ienaidnieku noteica precīzi. Ja tu esi ebrejs tad tu esi ienaidnieks, ja nē, tad nē. Kā piedzimstot ir noveicies. Tādas birkas kā „buržujs", „tautas ienaidnieks", „kulaks", „kulaku līdzskrējējs" un citas, varēja piekarināt jebkuram un jebkurā skaitā. Tāda arī ir galvenā atšķirība starp ģēniju un atdarinātāju, kā arī masveida teroru un selektīvu teroru. Hitleram bija uzdevums saliedēt nāciju, bet Ļeņinam iznīcināt pēc iespējas vairāk lieciniekus, pirms tam tos aplaupot.

[17] lielkņazs nikolajs Mihailovičs ir vēsturnieks ar pasaules vārdu. Par viņu aizrunāja M. Gorkijs. Ļeņins atbildēja nepārspējami: „Revolūcijai nav vajadzīgi vēsturnieki!" Lielkņazs Nikolajs Mihailovičs ir arī arheologs ar pasaules vārdu, daudzu zinātniski fundamentālu darbu autors.

[18] tieši tajā pašā laikā 1919. gada martā ar lētu demagoģiju apmānītie strādnieki, velkot izsalkušo un bezcerīgo eksistenci, faktiski bija pārvērsti par vergiem, veica kautrīgus mēģinājumus pievērst „strādnieku" valdības uzmanību savam stāvoklim, ķeroties pie mierīgiem streikiem. Tas notika daudzās pilsētās, un visur bija viens un tas pats rezultāts streikus slīcināja strādnieku asinīs. Astrahaņā sapulcējās desmit tūkstošu cilvēku mītiņš, kurā vietējo rūpnīcu un zvejsaimniecību strādnieki (atcerieties belugu un stores Kremļa banketā) apsprieda savu smago materiālo stāvokli. Nebija paspējuši uzstāties pirmie oratori, kad laukumu aplenca ČK-as karaspēks. Gandrīz bez brīdinājuma pret strādniekiem atklāja uguni no ložmetējiem un šautenēm, laukumā lidoja rokas granātas. Strādnieki metās bēgt, atstājot uz laukuma 2000 nogalinātos un ievainotos (kurus tūlīt pat piebeidza no naganiem). Gandrīz visi mītiņa dalībnieki tika arestēti un izvietoti sešu ČK komandantūru pagrabos, baržās un piestātnē stāvošā tvaikoņa „Gogoļ" tilpnēs. Uz Maskavu paziņoja par sacelšanos. No Maskavas nekavējoties pienāca atbilde: „Izrēķināties bez žēlastības". Darbs sāka mutuļot. Strādniekus nošāva ČK-as pagrabos, sasietus no baržām meta Volgā. Līķus tik tikko spēja aizvest uz kapsētu, kur tos kaudzēs sakrāva tieši uz zemes pusizģērbtus, noplūdušus ar asinīm. 13.-14. martā nošāva tikai strādniekus, bet pēc tam varas orgāni attapās un, lai noveltu vainu uz „buržujiem-musinātājiem", sāka masveidā arestēt inteliģenci, bijušos namīpašniekus, tirgoņus, zivsaimniecības uzņēmējus un bodīšu īpašniekus, kuri brīnumainā kārtā bija palikuši neskarti no iepriekšējām represijām. Nošauto „buržuju" sarakstus publicēja simtiem. Strādniekus nošāva bez jebkādas publikācijas, bet to nošaušanas turpinājās līdz aprīļa vidum. Bija tāds iespaids, ka boļševiki bija nolēmuši izgāzt visas dusmas pret Astrahaņas strādniekiem par streikiem, kas 1919. gada martā kā vilnis vēlās pāri valstij. Streikotāju masveida nošaušanas bija Petrogradā, Tulā un Brjanskā. Anglijā publicētie dati liecina par to, ka 1919. gada pirmajos trīs mēnešos nošāva 138 tūkstošus cilvēku. „Tomēr šis skaitlis, atzīmē pats objektīvākais boļševiku zvērību pētnieks S. Meļgunovs, īstenībā dod tikai blāvu priekšstatu par to, kas notika Krievijā". Strādnieki varēja „drosmīgi" raudzīties nākotnē, no kurienes tuvojās pasaules proletariāta revolūcija!

[19] tajās dienās notiek Sarkanās Armijas pretuzbrukums visās frontēs. Sāka pielietot jaunu vērtību un naudas atņemšanas metodi. „Sarkanie" ieņemot pilsētu uzlika tai kontribūciju atkarībā no pilsētas lieluma. Piemēram, Kijevai pieprasīja 400 miljonus zelta rubļu, Odesai 500 miljonus, Harkovai nezin kāpēc tikai 100 miljonus. Kontribūciju pieņēma jebkurās zelta monētās, zelta lietņos, juvelierizstrādājumos, dārgakmeņos, dažreiz arī gleznās. Kontribūcijas nenomaksāšanu termiņā (parasti 2-3 dienas) varas orgāni piesolīja nošaut katru piekto iedzīvotāju. Kaut kāda kontribūcija tika iemaksāta, pēc tam sākās vispārējas kratīšanas. Turklāt nebija nekādu izņēmumu attiecībā pret strādniekiem. Viņu mājokļos (vairākums dzīvoja personīgajās mājās priekšpilsētās) viss tika apgriezts otrādi, bet pēc tam mājas bieži aizdedzināja. Turpināj ās masu slepkavības. Kijevā vienā dienā nogalināja 2000 bijušos virsniekus, kurus izsauca uz reģistrāciju pilsētas teātrī. Petrogradā trīs mēnešu laikā (jūlijā, augustā, septembrī) nošāva 5000 cilvēku. Kronštatē negaidīti nošāva 20 ārstus „par pārāk lielu popularitāti strādnieku vidū". Jekaterino slavā nošāva 100 dzelzceļniekus par mēģinājumu organizēt streiku. Ivanovo-Vozņesenskā RVK piedraudot ar nošaušanu pavēlēja visiem iedzīvotājiem nodot šujmašīnas (?!). Arhangeļskā uzreiz pēc „sarkano" ienākšanas nošāva 800 virsniekus, kuri dienēja pie ģenerāļa Millera. Turpat nekavējoties sāka pienākt etapi ar virsniekiem un kazakiem, kurus saņēma gūstā dienvidos. Visus atvestos nošāva pie Holmogoriem, kur steigā izvērsa pirmās nāves nometnes. Slavenais Kedrovs personīgi vadīja divu baržu nogremdēšanu, iesprostojot tajās 1200 virsnieku. Maskavā uzliesmo sapa epidēmija. Visus slimos nošauj uz vietas. Pie viena arī slimos ar tīfu. Pēc slepenās pavēles ČK meklē un iznīcina sifilisa slimniekus. Nākamās impērijas galvaspilsētai jābūt sterilai.

[20] okupācijas režīms, ko iekarotajā valstī iedibināja Ļeņins, ja arī atšķīrās no hitleriešu, tad ar daudz lielāku nežēlību. Lūk, komandantūras pavēle ar atsauci uz VCIK 1921. gada 11. jūnija lēmumu: „1. Pilsoņus, kuri atsakās nosaukt savu vārdu, nošauj uz vietas bez tiesas. 2. Lauku iedzīvotājiem, kuri slēpj ieročus, paziņo spriedumu par ķīlnieku ņemšanu un nošaut tādus, ja ieroči netiek nodoti. 3. Ģimene, kuras mājās ir slēpies bandīts (līdz pēdējai vīlei aplaupīts zemnieks, kurš uzdrošinājies pretoties I. B.), jāarestē un j āizsūta, īpašums jākonfiscē, vecākais strādnieks no šīs ģimenes jānošauj uz vietas bez tiesas. 4. Ģimenes, kuras ir slēpušas bandītu ģimenes locekļus un īpašumu, uzskatīt par bandītiskām, un vecāko strādnieku no šīs ģimenes nošaut bez tiesas. 5. Bandīta ģimenes bēgšanas gadījumā … atstātās mājas nodedzināt. 6. Šo pavēli dzīvē izpildīt bargi un nežēlīgi". Cita pavēle: „1. Staņicas un ciemi, kuros slēpj „baltos" un „zaļos", tiks iznīcināti, visi pieaugušie iedzīvotāji nošauti, viss īpašums konfiscēts. 2. Visas personas, kuras ir sadarbojušās ar bandītiem nekavējoši tiks nošautas…"

[21] nep jauna ekonomiska politika (krievu val.. НЭП Новая экономическая политика)

[22] 1920. gada novembrī „baltie" evakuējās no Krimas. Tieši šajā laikā Krimā parādās no dzimtās Ungārijas aizbēgušais Bela Kuns kopā ar slaveno Zemļačku to pašu, par kuru Staļins vēlāk, lai atstumtu viņam apnikušo Krupskaju, nopietni izskatīja jautājumu kā kandidāti Ļeņina atraitnes vietā. Pēc tradīcijas, viss sākās ar virsnieku reģistrāciju, kuriem Frunze svinīgi garantēja amnestiju. Nošaušanas sākās uzreiz un pārauga masveida slaktiņā. Nogalinātos meta vecajās Dženoviešu akās, bet, kad tās bija pilnas, nolemtos piespieda rakt kopējos kapus. Pārpildītās baržas izveda jūrā un nogremdēja. Iznīcināja arī ģimenes. Nežēlīgi nošāva pat sievietes ar zīdaiņiem. Ielauzās hospitāļos un slimnīcās, nošaujot visus pēc kārtas, nepievēršot nekādu uzmanību Starptautiskā Sarkanā Krusta karogiem, zem kuru aizsardzības Vrangelis Krimā atstāja savus ievainotos. Pēc tam, draudot ar nošaušanu, sekoja pavēle visiem Krimas iedzīvotājiem aizpildīt anketas un nodot tās vietēj ās ČK. Ļeņins, konsultējot Trocki par nepieciešamo pasākumu veikšanu Krimā, prātīgi atzīmēja, ka „Krima savā revolucionārajā kustībā ir atpalikusi par trīs gadiem. To vajag ātri pievilkt pie kopējā Krievijas revolucionārā līmeņa". Visvairāk nošaušanas plosījās Sevastopolē, Jaltā, Balaklavā un Kerčā. Sevastopolē sākumā nošāva vairāk nekā 500 ostas strādniekus par to, ka viņi piedalījās ģenerāļa Vrangeļa aizejošo transportu iekraušanā. Nošauto sarakstus nekautrējās publicēt. Jau 28. novembrī nopublicēja pirmo Sevastopolē nošauto sarakstu: 1634 cilvēki, ieskaitot 278 sievietes. 30. novembrī nopublicēja otro sarakstu: 1202 cilvēki, ieskaitot 88 sievietes. Tikai pirmajā nedēļā Sevastopolē nopublicēja nošauto sarakstu ar 8364 cilvēkiem. Bez nošaušanām, notika arī masveida sodi ar pakāršanu. „Nahimova prospekts, atceras aculiecinieks, apkarināts ar virsnieku, karavīru un civiliedzīvotāju līķiem. Cilvēkus arestēja uz ielas un uzreiz sodīja bez tiesas. Virsniekus kāra obligāti formā ar uzplečiem. Civilie mētājās pusizģērbti. Kāra, lai „būtu mācība". Izmantoja visus stabus, kokus, pat pieminekļus. Vēsturiskais bulvāris viss izgreznojās ar gaisā šūpojošiem līķiem. Tas pats notika arī Nahimova prospektā, Lielajā Jūras un Jekaterinas ielās, Piejūras bulvārī". Izpildītāji, saprotams, bija „internacionālisti", kurus komandēja bijušais ķeizara armijas virsnieks Bēmers (1918. gadā viņš bija vācu komandants Sevastopolē). Viņa pirmā kā padomju komandanta pavēle bija paskaidrojums civiliedzīvotājiem, ka „tiem nav tiesību sūdzēties par padomju varas pārstāvjiem, jo viņi ir sadarbojušies ar baltgvardiem". Ar briesmīgu vieglumu Bēmers parakstīja pavēles par nošaušanu. Ir saglabājusies viņa pavēle par viena hospitāļa 23 medmāsu nošaušanu „par virsnieku slēpšanu" un 18 Starptautiskā Sarkanā Krusta darbinieku nošaušanu par to pašu „noziegumu". Tos, kuriem izdevās palikt dzīviem, tūkstošiem nosūtīja uz koncentrācijas nometnēm lielā GULAG-a priekšvēstnešiem, kurš krāšņi uzziedēja Arhangeļskas guberņā. Bet ar ko nodarbojās Bela Kuns un Zemļačka? Stāsta, ka Zemļačka dažreiz personīgi piedalījās nošaušanās un spīdzināšanās, bet tas, protams, bija „hobijs", bet ne dienesta pienākumu pildīšana. Viņa un Bela Kuns caurām naktīm nodarbojās ar Krimā atklāto zelta un citu vērtību savākšanu, uzskaiti un transportēšanu. Terors, kā vienmēr, bija aizsegs. No virsniekiem, protams, daudz nepaņemsi. Bet no dažiem ņēma daudz. Nav ziņu, ka kādu pēc tam atbrīvotu. Varbūt, ka kādu arī atbrīvoja, tomēr Rietumos neviens no tiem nav pieteicies. Izpirkumu paņēma, bet pēc tam nošāva. Vērtības nosūtīja divos virzienos: uz Rietumiem (atbildīgais Bela Kuns) un uz ziemeļiem uz Maskavu, uz Valsts Glabātuvi (atbildīgā b. Zemļačka).

[23] veicot Ļeņina sekciju, ārsti šausmās ieraudzīja, ka viena smadzeņu puslode nav darbojusies no dzimšanas. Otra puslode bija pārklāta ar kaļķa veidojumiem tādā pakāpē, ka pilnīgi nesaprotams, kā pasaules proletariāta vadonis dzīvoja ne tikai pēdējos gadus, bet vispār, jo viņam vajadzēja nomirt bērnībā. Ārsti uzskatīja, ka cilvēks nevar dzīvot ar tādām smadzenēm. Vai tas bija cilvēks?

[24] Ļeņina izcēlums

[25] līdzīgi kā karalis Ludviķis XIV, Ļeņins uzskatīja sevi ne tikai par saimnieku savu padoto dzīvībām, bet arī viņu mantībai. Bet, atšķirībā no „karaļa-saules", viņš rīkojās tikai pēc saviem personīgajiem ieskatiem, jo valstī nebija nekādu likumu. Vajadzēja atrisināt vienu jautājumu: ir buržujs vai nav buržujs. Pazīstamais augsnes zinātnes profesors A. Jarilovs, Ļeņinam pazīstams vēl no 1905. gada revolūcijas un emigrācijas, izpildītāju nezināšanas dēļ tika pakļauts ekspropriācijai, viņam kā buržujam konfiscēja visu mantību, ieskaitot arī gultas veļu. Profesors pažēlojās Ļeņinam. Tas notika Krasnodarā. Ļeņins uz turieni uzreiz nosūtīja telegrammu: „Kaukāzs, Krasnodara, Izpildkomitejas priekšsēdētājam. Lūdzu atdot atpakaļ Arsena Jarilova ģimenei visu mantību, apģērbu, veļu un citas mantas, kas rekvizētas viņam 24. martā Krasnodarā. Ja konfiscēto nav iespējams atdot, ierosinu atdot natūrā. Apstiprinu, ka Jarilovs ne pēc mantiskām pazīmēm, ne pēc ideoloģijas nevar tikt attiecināts buržuāzijas šķirai. SNK priekšsēdētājs Ļeņins. 1921. gada 30. maijā". Sakarā ar Ļeņina telegrammu Kubaņas-Melnās jūras apgabala izpildkomitejas prezidijs pieņēma lēmumu atdot mantas profesora Jarilova ģimenei. Ļeņins bieži norādīja, ka atsevišķos gadījumos tikai viņš var izlemt, kurš ir buržujs, kurš nē. Gribot negribot, jāatceras viena raksturīga epizode, kas nedaudz vēlāk notika nacistiskajā Vācijā. Pie visvarenā reihsmaršala Gēringa ieradās GESTAPO virsnieki ar dokumentiem, kas neapgāžami pierādīja, ka vairāki virsnieki no Gēringa štāba, ieskaitot viņa palīgu ģenerāli Milhu, pēc izcelsmes ir ebreji. Gērings iepazinās ar dokumentiem un pateica gestapoviešiem: „Savā štābā es pats izlemju, kurš man ir ebrejs, kurš nav". Nekādā gadījumā nevēloties salīdzināt Gēringu ar tāda mēroga figūru, kā Ļeņins, es vienkārši vēlos atzīmēt vienādo patvaļas metodiku.

[26] amerikāņi uzstāja, lai viņu eksperti varētu novērot palīdzības sadalīšanu bada cietējiem, tā kā rietumu presē jau bija parādījusies informācija par to, ka boļševiki tāpēc vien lūdz ārzemju palīdzību, lai to saņemot par brīvu, tūlīt pat to pārdotu atpakaļ Rietumiem. Vai tā bija nodomāts vai nē, grūti pateikt, bet izdzirdot par ekspertiem, Ļeņins zaudēja savaldību. Ekspertu komisiju vadonis uzreiz

nosauca par „spiegu komisiju", un par amerikāņu palīdzību izteicās sekojoši: „Amerikas, Hūvera un Nāciju Līgas Padomes nekaunība ir pārāk izteikta. Hūvers un Brauns ir nekauņas un meļi".

[27] učraspred personālā (kadru) uzskaite un sadale (krievu val: Учраспред учет и распределение кадров)

[28] visi padomju vēsturnieki tam piekrīt. Staļins valsti saņēma vissmagākajā laikā valsts kase bija tukša. Tikai šie vēsturnieki nezin kāpēc klusē: kur palika vecās Krievijas Ļeņina sagrābtie neskaitāmie dārgumi?

[29] Tirdzniecības sindikāts.

[30] Šīs romantiskās zelta medības, mainot formas, turpinājās gadiem ilgi līdz pat mūsdienām. Pat šodien pie jebkuras kratīšanas, teiksim, meklējot kandžas aparātu, nerunājot jau par kādiem nopietnākiem iemesliem (bet iemeslu var atrast vienmēr), varas iestādes vispirms piedāvā no bailēm drebošam „padomju pilsonim" „brīvprātīgi nodot zeltu, briljantus un ieročus", paskaidrojot, ka brīvprātīga nodošana mīkstinās vainu, bet neatbrīvos no kriminālatbildības. Sākot ar pirmajiem SNK dekrētiem, kurus apstiprināja daudzi nākamie, sociālistiskās valsts pilsonim bija aizliegts uzglabāt zeltu un citus dārgmetālus lietņos (turklāt lietņiem pielīdzināja jebkura kaluma zelta monētas, jebkuras valsts, jebkura laika un jebkāda izstrādājuma ordeņus no dārgmetāliem, kuriem bija „kultūrvēsturiskā vērtība" (pēc varas iestāžu ieskatiem), kā arī briljanti: sabērti vai izstrādājumos ar gabaliem, kas lielāki par 5 karātiem).

[31] hruščovam vajadzēja krietni papūlēties, lai uzreiz pēc Staļina nāves izslēgtu no partijas Molotovu un Kaganoviču, kuru loma cilvēku masu iznīcināšanā ir vispārzināma. Tomēr bezpartejiskais Molotovs, kā arī citi, mierīgi turpināja izmantot visas privilēģijas, dzīvojot milzīgā dzīvoklī Valdības mājā Granovska ielā, atpūšoties lepnā CK sanatorijā „Ļesnije daļi" un strādājot Ļeņina bibliotēkas 1. lasītavas zālē, kas paredzēta akadēmiķiem un ārzemju zinātniekiem, kaut gan asiņainais sirmgalvis nebija ne viens, ne otrs. Kā nesen noskaidrojās, PSKP CK Lietu pārvalde līdz pat mūsdienām piešķīra privilēģijas, ieskaitot mašīnu, vasarnīcu, speciālo pārtikas devu un citu specpakalpojumu izmantošanu, Staļina, Ždanova, Berijas un daudzu citu radiniekiem. Nomenklatūras Aizspogulijā bija savi likumi un savas tradīcijas.

[32] sakarā ar vācijas uzbrukumu padomju Savienībai interesanta izrādās sekojoša epizode. Staļina izvirzīto uzdevumu par visa zelta, platīna un dārgakmeņu koncentrāciju valsts rokās turpināja enerģiski pildīt. Meklējumu ģeogrāfija pastāvīgi paplašinājās. Ja pašā Krievijā un Ukrainā līdz 30.-to gadu vidum jau bija pārartas visas kapsētas un atrakti visi kapi cerībā atrast zelta pulksteņus vai zobu protēzes, tad Vidusāzijas republiku teritorijās tādi pasākumi nenotika. Pēc islama likumiem kapu un mauzoleju apgānīšana skaitās viens no smagākajiem noziegumiem. Atbrīvošanās karš Vidusāzijā, kas sākās vēl 20.-os gados, turpināja plosīties, un tika apspiests tikai 1939. gadā, iegūstot romantisku nosaukumu „cīņa pret basmačiem". Staļinam un viņa vietējiem satrapiem pietika prāta, lai nedarītu ko tādu, kas saniknotu vietējos iedzīvotājus. Bet tad pienāca kārta arī Vidusāzijas svētvietām. Alkatīgos nomenklatūras skatus īpaši piesaistīja brīnišķīgais un majestātiskais Tamerlana mauzolejs Samarkandā. Saskaņā ar leģendām, kas apstiprinātas ar arhīva dokumentiem, Viduslaiku lielais Āzijas iekarotājs savos karagājienos salaupīja pasakainas bagātības, kuru lielāko daļu pavēlēja novietot viņam blakus kapenēs. 1941. gada maijā liela Maskavas NKVD komanda, kuru pavadīja Ļeņingradas Ermitāžas eksperti, izbrauca uz Samarkandu, lai atvērtu kapenes. Astoņdesmitgadīgais memoriāla apsargs Masuds Alajevs atbraucējiem šausmās parādīja brīdinošo uzrakstu, kas iecirsts kapeņu sienā 1405. gadā leģendārā Timura nāves gadā. Uzraksts brīdināja, ka tas, kurš uzdrošināsies traucēt mirušā valdnieka mieru un atvērt kapenes, izlaidīs pa visu valsti briesmīgus postoša kara dēmonus. Katram gadījumam, lai nodrošinātos, par to paziņoja uz Maskavu. No turienes ātri pienāca pavēle: Alajevu arestēt par melīgu un panisku baumu izplatīšanu, kapenes atvērt nekavējoši. 1941. gada 19. jūnijā tika pacelta milzīgā plāksne no zaļā nefrīta, kas noklāja Tamerlana sarkofāgu, un par to visai pasaulei paziņoja TASS. Paziņojumā, starp citu, ar ironiju bija teikts: „Populārā leģenda, kas eksistē vēl šodien, apgalvo, ka zem kapeņu plāksnes bija paslēpts briesmīgs, postoša kara gars, kuru nedrīkstēja palaist brīvībā". Šo paziņojumu nodrukāja daudzas avīzes, ieskaitot 1941. gada 21. jūnija avīzi „Ļeņingradskajapravda". Ja tā ir sakritība, tad visumā dīvaina. Dodoties zelta medībās, vienmēr jābūt uzmanīgam un vajag zināt mēru. Tomēr „visatļautību" reiz nogaršojušie jau nekad vairs nevar no tās atteikties.

[33] 1 941. gada maijā asv pilsētā Sandjego notika seminārs par jūras kara flotes celtniecības jautājumiem. Semināru bija noorganizējuši lielo koncernu pārstāvji, kas bija saistīti ar ASV flotes pasūtījumiem. Šajā seminārā admirālis Ričardsons, kurš nesen bija atstājis Klusā okeāna flotes komandiera amatu, uzstājās ar plašu lekciju, kuras oficiālai tēmai bija jābūt jautājumam par nepieciešamību iespējami ātrāk modernizēt jūras kara flotes bāzes. Taču tā vietā admirālis nolasīja lekciju par starptautisko stāvokli. Nešaubīdamies paziņojis, ka cīņa starp Hitleru un Staļinu notiks pašā tuvākajā laikā, admirālis Ričardsons veica nākotnes notikumu teorētisko analīzi. „Bez šaubām, viņš atzīmēja, lielākos panākumus gūs tas, kas uzbruks pirmais, jo gan vermahts, gan Sarkanā armija ir apmācītas uz zibenskara idejas bāzes un aizsargāties tām ne tikai nepatīk, bet tās to vienkārši neprot. No tā izriet dilemma: kas visvairāk atbilst mūsu plāniem, lai pirmo triecienu izdara misters Hitlers vai lai to izdara misters Staļins?… Dilemma atrisināma ļoti vienkārši. Pietiekoši ir paskatīties uz Eiropas karti un pārliecināties, ja Staļins negaidīti gāzīs virsū Hitleram savas 200 divīzijas un 10 tūkst. tanku (admirālis stipri samazināja Staļina spēkus I. B.), tad vermahts tiks sakauts, un pēc pāris mēnešiem Staļina armija stāvēs Kanāla piekrastē un Gibraltārā. Ja sāks Hitlers, tad tikai Visaugstākam ir zināms, kur viņš atradīsies pēc diviem mēnešiem, jo viņš neizbēgami iestrēgs Krievijas plašumos, un Staļinam būs jāpatērē milzum daudz laika, lai viņu izsistu no turienes. Tamlīdzīgs scenārijs, atņemot karā iniciatīvu gan Hitleram, gan Staļinam, neizbēgami novirzīs šo iniciatīvu daudz brīvākam un dinamiskākam spēkam, kurš neizbēgami radīsies, kad krievi un vācieši saķersies savā starpā, atdodot visu pasauli šī jaunā spēka žēlastībai. Tātad, kungi, piešķirsim Hitleram pirmā gājiena tiesības". Tajā brīdī admirālis bija privātpersona un, principā, varēja runāt, ko vēlas. Tomēr, JKS ministrs Noks, kurš piedalījās seminārā, savas uzstāšanās sākumā teica: „Admirālis Ričardsons samērā precīzi noformulēja tieši to, ko mēs (kuri mēs? Rūzvelta kabinets? I. B.) sagaidām no tālākās notikumu attīstības pasaulē…"

[34] lieta par atomspiegošanu ir ļoti tumša. Tagad ir zināms, ka faktiski visus padomju „atomaģentus" izgaismoja amerikāņi, kuri, pacietīgi gaidot viņu darba beigas, nevienu neaiztika, un tikai tad, kad PSRS oficiāli paziņoja par to, ka tai ir atombumba, pēkšņi visus gandrīz arestēja. Slavenā Ābela grupa gandrīz pilnībā sastāvēja no FIB un militārās pretizlūkošanas darbiniekiem, kuri, darbojoties kā Ābela sakarnieki, personīgi nodeva visus atomieroču noslēpumus PSRS. Tas nozīmē, ka tāds lēmums tika pieņemts ļoti augstā līmenī.

[35] rovs (krievu val.: РОВС Русский Обще-Воинский Союз) — 1924. gadā ģenerāļa Vrangeļa P. N. vadībā izveidotā Baltās emigrācijas savienība. Tā apvienoja Baltās emigrācijas militārās organizācijas un savienības visās valstīs. Pašlaik apvieno Baltās kustības pēcnācējus un tās domubiedrus.

[36] mgb valsts drošības ministrija (krievu val. МГБ Министерство Государственной Безопасности)

[37] vk(b)p vissavienības komunistiskā (boļševiku) partija

[38] Šī slepenā laboratorija pastāvēja līdz mūsdienām, un nav nekādu pierādījumu tam, ka tā šodien nepastāv. Visi labi atceras nesenos atmaskojumus, kad pēc neveiksmīgā augusta puča PSKP CK ēkas kratīšanas laikā atrada simtiem dažādu valstu viltotas pases, dažādas nozīmes viltotus zīmogus, viltotu blanku kaudzes, čeku grāmatiņas un tamlīdzīgi. Spriežot pēc gatavās produkcijas, Ļeņina laiku GPU slepenā laboratorija tagad bija pārvērtusies par lielu uzņēmumu, ne mazāku par Pečatnij dvor. Un milzīgais dolāru daudzums, kas pārpludināja bijušo PSRS, vedina uz jautājumu: vai šī laboratorija nenodrošina iekšējo tirgu?

[39] Šajā laikā asv zelta rezerves sastādīja 14 tūkst. tonnu. Nedaudz vairāk kā PSRS, ko nevarētu teikt par dzīves līmeni. Ar zelta rezerves izlietojumu atklāti un atvērti rīkojās tauta, kontrolējot valdības tēriņus līdz pēdējam centam. Tieši šī kontrole ir arī ASV varenības pamatā.

[40] Šis interesantākais padomju vēstures posms no 1949. līdz 1953. gadam ir pelnījis daudzsējumu pētījumu, kurš ar labas spalvas palīdzību varētu pārvērsties par nebijuši aizraujošu stāstu. VK(b)P CK dzīlēs sadomātā kampaņa cīņai pret kosmopolītismu, būtībā, bija nekas vairāk, kā valsts drošības dienesta skanīga pļauka. Kamēr Lubjankā attapās, viņiem piespēlēja slaveno „Ārstu lietu", kurā čekisti ieķērās, kā izsalcis suns kaulā, ieraugot šajā lietā lielisku iespēju palaist zem naža pilnā sastāvā Politbiroju un partijas Centrālo Komiteju. Kamēr čekisti azartā no pavērušajām iespējām no nelaimīgajiem mediķiem izsita liecības par viņu noziedzīgajiem sakariem ar valdības un partijas eliti, viņu darba pašā karstumā pēc Staļina pavēles negaidīti no amata tika noņemts un uzreiz arestēts visvarenais valsts drošības ministrs Viktors Abakumovs, bet amatā iecelts profesionālais partijas aparāta darbinieks Ignatjevs. Pirmais, ko noskaidroja jaunais ministrs, bija Staļina daudzgadīgā personīgā sekretāra Poskrobiševa sakari ar starptautisko cionismu. Poskrobiševam roku dzelžus uzlika vadoņa pieņemšanas kabinetā, un aizveda nevis uz Lubjanku, bet gan uz speciālo cietumu VK(b)P ēkā. Pratināšanā Poskrobiševs izstāstīja, ka Staļins ir pieņēmis lēmumu iznīcināt visu veco Politbiroja sastāvu VDM vadību, nomainot to ar jauniem cilvēkiem, personīgi sastādīja tā saucamā paplašinātā Politbiroja jauno sarakstu ar 25 cilvēkiem (kurā, starp citu, bija iekļauts arī Brežņevs, kurš uz vadoni bija atstājis iespaidu ar savu jauneklīgo ārējo izskatu). Pēc dažām dienām, 1953. gada 28. februārī (bet nevis 5. martā, kā tika paziņots) Staļinu atrada mirušu viņa vasarnīcā Kuncevā. Pēc tam armija ar tankiem satrieca valsts drošības dienestu, kurš cīņas degsmē aizmirsa par šo „sociālistiskas sabiedrības" trešo reālo spēku. Bet gudrā partija atcerējās…

[41] vdk Valsts drošības komiteja (krievu val. КГБ Комитет государственной безопасности)

[42] firmas „kuppersbusch" sarežģītajām virtuves iekārtām bija nepieciešama speciālā tehniskā apkope. Viens no VDK skolas izlaidumiem tika nosūtīts uz VFR uz firmas rūpnīcām un saņēma virtuves iekārtu apkalpošanas tehniķa kvalifikāciju. Atgriezušies PSRS, viņi apkalpoja nomenklatūras dzīvokļus, turklāt saglabājot VDK sistēmas virsnieku pakāpes.

[43] asv kongresa debašu laikā sākās polemika sakarā ar graudu piegādēm PSRS: kur ir loģika? PSRS visu savu naudu tērē tankiem pret mums, bet mums tā ir jābaro. Toreizējais ASV valsts sekretārs Henrijs Kisindžers uz to atbildēja: „Labāk lai viņi savos tankos sēž paēduši. Tā būs drošāk. Savādāk šaušana var traucēt dolāra uzbrukumam".

[44] pgp pirmā galvenā Pārvalde (krievu val.: ПГУПервое Главное Управление)

[45] apn (krievu val.:АПН Агенство Печати Новости)

[46] zpi zinātniski pētnieciskais institūts

[47] obhss Sociālistiskā īpašuma izlaupīšanas apkarošanas nodaļa (krievu val.: ОБХСС Отдел по борьбе с хищениями социалистической собственности)

[48] tāpēc tādu sabiedrisko rezonansi izsauca A. Solžeņicina grāmatu „Viena diena Ivana Deņisoviča dzīvē" un „Arhipelāgs GULAGs" parādīšanās, kur pirmo reizi tika paziņots, ka uz katru nogalināto partijas sekretāru iznāca miljoni un miljoni nogalināto un nomocīto vienkāršo cilvēku. Ka vajag pieminēt ne 1937. gadu, kad Staļins izrēķinājās ar nomenklatūru, bet gan visu komunistiskā režīma valdīšanas laiku desmitiem gadu garumā, pakāpeniski un nežēlīgi iznīcinot savu tautu.

[49] glaimotāji apstiprina, ka tādu Gorbačova stingrību izsauca tas, ka nākamais genseks iedibināja Stavropolē preču-tirgus kapitālistiskās attiecības. Ļaunas mēles pretēji apgalvo, ka Gorbačovs aizstāvēja gruzīnu „ēnu ekonomikas" darboņus tāpēc, ka viņi jau bija paspējuši pasniegt viņa sievai, Raisai Maksimovnai, dārgu briljantu kaklarotu.

[50] feņa (krievu val. ®em) kriminālais žargons.

[51] Pēc citas versijas, Paputins pats nošāvās, jo nespēja izpildīt pavēli par Amina sagūstīšanu, un zināja, kas viņu gaida.

[52]pastāv ne mazums liecību par to, ka armija gatavoja militāru apvērsumu visā sociālistiskajā nometnē. Nav zināms, vai tas būtu tik slikti, jo, kā rāda citu valstu pieredze, nav cita ceļa no totalitārisma uz demokrātiju kā militārās diktatūras pagaidu autokrātija. Sazvērestība neiznāca, jo VDK bija savos augstumos. Tas notika uzreiz pēc Andropova nāves. Šeit nav īstā vieta uzskaitīt detaļas. Iztiksim ar oficiālajiem paziņojumiem.

[53] vsvp vācijas sociālistiskās Vienības partija

[54] ussp ungārijas sociālistiskā strādnieku partija

[55] vai valsts Auto inspekcija

[56] bormotuha -lētie stiprinātie vīni (žarg.)

[57] ģedovščina ārpusreglamenta attiecības armijā (žarg.)

[58] nesen presē parādījās notiesātā un nometnē ieslodzītā bijušā Gruzijas IeM milicijas virsnieka Nodari Hundžgurua liecības. 1978. gadā iecelts par OBHSS priekšnieku vienā no Gruzijas rajoniem, viņš, stādoties priekšā tiešajam priekšniekam, saņēma no viņa tādu novēlējumu: „Dārgais, par tavu maizes vietu vajag maksāt, kurš nemaksā pēc tam ļoti nožēlo". Hundžgurua atteicās, un tad viņam tika piedāvāts cits priekšlikums: „Ordžinikidzes ciemā novāc tējas fabrikas noliktavas pārzini Kantariju, un nekas nebūs jāmaksā". Kad Hundžgurua painteresējās, ko nozīmē „novākt", tad saņēma tiešu izskaidrojumu „nogalināt" („viņu pilnīgi jāaprij zemei"). Hundžgurua šausmās atteicās, noliktavas pārzini nogalināja kāds cits, bet pārāk sīkumaino virsnieku atstādināja no amata. Taisnības meklējumos Hundžgurua nonāca līdz Eduardam Ševardnadzem, kurš bija pārgājis no IeM amata uz CK Pirmā sekretāra amatu. Ševarnadze uzklausīja virsnieku un labvēlīgi smaidot teica: „Nodari, vajadzēja izdarīt to, ko no tevis prasīja. Tad attiecības ar visiem būtu normālas". Man mati sacēlās stāvus, atcerējās Hundžgurua, es paliku mēms. Tā klusēdams arī aizgāju…" Kad Hundžgurua izgāja no CK ēkas, viņu uzreiz arestēja…

[59] vēl neuzrakstītajai PSRS ebreju emigrācijas vēsturei ir daudz noslēpumainu lappušu. Kaut kādu nelaimīgo ebreju-frizieri gadiem varēja turēt „atteikumā" par to, ka pirms 20 gadiem, dienot armijā par rakstvedi, tas redzējis kaut kādu slepenu dokumentu par nepieciešamību samazināt karavīriem margarīna diennakts devu. 70.-to gadu sākumā ar Izraēlas vīzām izbrauca raķešu sistēmu inženieru grupa, no kuriem puse nebija ebreji. Amerikāņi, cerot uz saviem aviācijas bāzes kuģiem, jūtami bija atpalikuši tuvās un vidējās darbības rādiusa taktisko raķešu izstrādāšanā, kas darbojās tā saucamajā „pirmskaņas režīmā". Burtiski trīs gadu laikā viņi šajā jomā apsteidza PSRS, neveicot nekādus iepriekšējus pētījumus un izstrādājumus. Maksvela bērēs Jeruzalemē Izraēlas valdības oficiālais pārstāvis, uzskaitot aizgājēja nopelnus, atzīmēja: „Roberts Maksvels daudz izdarīja Izraēlas drošības nodrošināšanā". Un ne tikai Izraēlas!

[60] maksvelam bija ļoti labas attiecības ar Gorbačovu. Pēdējam gensekam acīmredzot nebija nekādu kompleksu. Viņš atļāva daudzām firmām, starp citu arī japāņu „Ikegami Thusin", izmantot viņa attēlu reklāmās. Protams, ka ne bez maksas. Maksvelam piederošais ziņu televīzijas „CBC" izpļāpājās, ka viņu programmas direktors ir PSRS prezidents. Kā teica Bābels: „Neviens nezina, kur beidzas Beņa un sākas policija".

[61] ak apgabala komiteja

[62] tikai pskp zināmu iemeslu dēļ, Ļeņingradā augstākā instance skaitījās obkoms, bet zemākā gorkoms. Maskavā bija otrādi gorkoms bija augstāks par obkomu.

[63] gip Galvena Izlūkošanas parvalde (krievu val.: ГРУ Главное разведывательное управление)

[65] vask Valsts arkartas stavokļa komiteja (krievu val: ГКЧП Государственный комитет по чрезвычайному положению)

Content

Buņičs Igors Partijas zelts

Iebrukums

Okupacija

Bēgšana ar laupījumu