Gorkijs Maksims

Pasakas par Itāliju

Maksims Gorkijs

Pasakas par Itāliju

«Bez milzīgajiem trūkumiem cilvēkiem piemīt arī nelielas cildenas īpašības, un tieši šīs cildenās īpašības, ko cilvēks ļoti lēni un ar lielam ciešanām sevī veidojis, — šīs cildenas īpašības dažkārt nepieciešams izpušķot, pārspīlēt, lai tāds kārtī paceltu to nozīmību, darītu spilgtākus un skaistākus laba iedīgļus, kas — ticēsim tam!~ — ar laiku izaugs kupli un spoži.

Mēs ar mīlestību kopjam puķes, mēs kvēli mīlam lielu daudzumu citu daiļu, puķēm līdzīgu nieciņu, bet, lūk, cilvēka dvēseli, viņa sirdi mēs neprotam kopt tik rūpīgi un maigi, ka vajadzētu.» (M. Gorkijs.)

Ar tādu cildenu nolūku — audzināt jauno cilvēku — cīnītāju, uzticīgu sociālisma idejām, modināt viņa tieksmi pēc spilgtas, skaistas, garīgi bagātas dzīves un ierosināt cīnīties par šādu dzīvi — ir radītas «Pasakas par Itāliju».

.

M. GORKIJA «PASAKAS PAR ITĀLIJU.

1

«Pasakas par Itāliju» M. Gorkijs sarakstījis 1910.—1913. gadā, jauno revolucionāro uzplūdu laikā. Tajās turpinās revolucionārā romantisma tradīcijas, un, tāpat kā «Dziesma par vanagu» un «Dziesma par vētrasputnu», tās aicina cīnīties par cilvēka cienīgu dzīvi. Ne velti V. I. Ļeņins tās nosaucis par revolucionārām proklamācijām.

«Pasaku» možais tonis, heroiskā tēma un sociālistiskais humānisms pašos pamatos tās atšķīra no reakcijas laikmeta literatūras. Praktiski tās veica proletāriskās literatūras uzdevumu — iespiedās pašos dzīves mutuļos un ar īstu kaisli cīnījās par sociālistiskiem ideāliem.

«Pasakās par Itāliju» Gorkijs parādīja, kā veidojas ļaudīs jaunā apziņa, kā «sociālisma idejas iespiežas dzīvē» un pārveido to. «Vairāk faktu, gleznu, raksturu — tas labāk iespiežas atmiņā, dziļāk iedarbojas,» viņš mēdza teikt. Rakstnieks zināja, ka šīs spilgtās gleznas modinās interesi par dzīvi, novedīs pie dziļām pārdomām un revolucionāriem secinājumiem.

Būdams jaunās, uz nākamību vērstās literatūras pārstāvis, Gorkijs prasīja, lai rakstnieks — cilvēku draugs — prastu saskatīt dzīvē jauno un labo un prastu to parādīt, nebaidoties pat no zināma pārspīlējuma.

Cilvēka augsto morālo īpašību, varoņdarbu un revolucionārās

mērķtiecības attēlojumam vajadzēja sniegt tiešu palīdzību darbaļaudīm viņu cīņā.

Nerealizētā «Pasaku par Itāliju» izdevuma priekšvārdā 1919.— 1920. gadā Gorkijs rakstīja:

«Bez milzīgajiem trūkumiem cilvēkiem piemīt arī nelielas cildenas īpašības, un tieši šīs cildenās īpašības, ko cilvēks ļoti lēni un ar lielām ciešanām sevī veidojis, — šīs cildenās īpašības dažkārt nepieciešams izpušķot, pārspīlēt, lai tādā kārtā paceltu to nozīmību, darītu spilgtākus un skaistākus labā iedīgļus, kas — ticēsim tāmi — ar laiku izaugs kupli un spoži.

Mēs ar mīlestību kopjam puķes, mēs kvēli mīlam lielu daudzumu citu daiļu, puķēm līdzīgu nieciņu, bet, lūk, cilvēka dvēseli, viņa sirdi mēs neprotam kopt tik rūpīgi un maigi, kā vajadzētu.»

Ar tādu cildenu nolūku — audzināt jauno cilvēku — cīnītāju, uzticīgu sociālisma idejām, modināt viņā tieksmi pēc spilgtas, skaistas, garīgi bagātas dzīves un ierosināt cīnīties par šādu dzīvi — ir radītas «Pasakas par Itāliju».

2

«Itālijas pasaku» varoņi ir necili darbarūķi, vienkārši ļaudis. Tie ir zvejnieki, zemnieki, strādnieki. Viņu radošais darbs dara bagātāku zemi, un viņi saprot sava darba nozīmību. «O, sinjor, mazais cilvēks, ja viņš grib strādāt, ir neuzvarams spēks! Un ticiet: galu galā šis mazais cilvēks paveiks visu, ko viņš grib.»

Darba tēma ieņem galveno vietu visā pasaku ciklā. Gorki js rāda savus varoņus gan sabiedriskā dzīvē, gan sadzīvē. Kopīgais darbs viņus tuvina, liek tiem saudzīgāk izturēties citam pret citu. Dzīves un cilvēku mīlestība ir raksturīgākā šo ļaužu iezīme.

«Pasakas» ievada stāsts par streiku Neapolē. Sakaitinātais pilsētnieku pūlis, «kam jābrauc darīšanās uz visām milzu pilsētas malām», lamājas ar streikotājiem, kas cieši saistīti cits ar citu «nelokāmā lēmumā un nepiekāpsies».

Bet jau pirmie reālo briesmu draudi satuvina abas pretējās puses. Kopā ar tramvajniekiem uz sliedēm nogulstas ari pilsētnieki, lai neļautu zaldātiem izjaukt streiku. Bet, lūk, vēl otra, ne mazāk spilgta aina. Parmas strādnieki uzsākuši streiku. Viņiem nav viegli pārvarēt radušās grūtības. Un Dženovas strādnieki nāk tiem talkā — viņi ņem streikotāju bērnus pie sevis. Viņi izdara to vienkārši, jautri, pārvērzdami izsalkušo bērnu sagaidīšanu par priecīgiem svētkiem.

Barga ir divu pasauļu — kapitālistu pasaules un strādnieku pasaules cīņa. Biedriskums, draudzība, šķiriskā solidaritāte atvieglo darbaļaudīm viņu dzīvi, palīdz tiem cīnīties un pārvarēt grūtības.

Nabago kāzas itāliešu ciematā izraisa interesi visos šā ciemata iedzīvotājos. Ikviens cenšas ar kaut ko iepriecināt jauno pāri. Tam atdod vecu, pamestu kūti, kas pārvēršas par skaisti iekārtotu mājokli. «Mums bija viss: vīns un augļi, un gaļa, un maize, un visi mielojās, un visiem bija jautri... Tāpēc, sinjori, ka nav lielāka prieka par to, ja esi darījis labu cilvēkiem; ticiet man, nav nekā skaistāka un jaukāka par to!» saka sirmgalvis, atcerēdamies savu jaunību.

3

Par ļoti nozīmīgām Gorkijs uzskatīja pasakas par mātēm, arvien likdams tās sava krājuma centrā. «Vai jūs esat lasījuši manu pasaku «Māte»? Tā ir «Itālijas pasakās»,» Gorkijs vaicā rakstniecei N. Čertovai 1928. gadā. «Sājā poēmā es «romantiski», kā mācēdams izteicu savu viedokli par sievieti. Neizprotiet manu virsrakstu «Māte» tīri fizioloģiski, bet gan alegoriski: pasaules Māte, visu lielo un mazo, «jaunās dabas», jaunās dzīves radītāja Māte. Man liekas, ka sievietei ceļā uz brīvību jāiziet no šā punkta, no savas pasaules mēroga lomas apziņas.»

Mātes tēls Gorki ja pasakās ir visa dzīvā iemiesojums. Bet,

dziedot slavas himnu sievietei, Gorkijs cildina nevis mātes instinktu, bet gan to radošo spēku, ko nes sevī mātes mīlestība, kas dāvājusi pasaulei tās «lielos» un «mazos» varoņus.

«Nolieksim galvu Tās priekšā, kura dzemdē mums gara milžus! Aristotelis ir Viņas dēls, un Firdusi un medussaldais Saadi, un Omars Heijams, kas līdzīgs ar indi sajauktam vīnam, un Iskanders, un aklais Homērs — tie visi ir Viņas bērni, visi tie dzēruši Viņas pienu, un katru Viņa ir ievadījusi pasaulē pie rokas, kad tie augumā vēl nebija lielāki par plaukstošu tulpi, — viss pasaules lepnums ir nācis no Mātēm!»

Mātes mīlestības spēku Gorkijs redz nevis aklā mīlestībā pret savu bērnu, bet gan tieksmē dāvināt dzīvei to, kas būs tās rota.

Pirmajā pasakā māte, savu nolaupīto dēlu meklēdama, pārvar visus šķēršļus.

«Kā gan tu nokļuvi šurp no tās man nezināmās zemes — pāri jūrām, upēm un kalniem, cauri mežiem?» jautā sievietei Timurlengs, bargais pasaules iekarotājs. Un māte atbild, ka tā gandrīz nemanot pārpeldējusi pāri jūrām un upēm, jo, «kad meklē mīļoto, — arvien pūš ceļa vējš».

Nežēlīgais karavīrs, kā panteris asinīm pārplūdinājis iekarotās zemes, saduras ar vienkāršu sievieti, ko pārveidojis viņas mīlestības spēks. Cilvēkam, kas jūtas sāncensis Nāvei viņas pļaujā, Gorkijs nostāda pretim ne mazāk spēcīgu sāncensi — Māti, mūžīgo dzīvības avotu, dzīvības radošā spēka nesēju. Gorki ja varone nav nākusi lūgt, bet prasīt. Un pats dzelžainais Timurs, šausmu un iznīcības iemiesojums, padevīgi noliec galvu šās darbīgās mīlestības spēka priekšā, kas pamatojas uz apziņu, ka pazudušais zēns ir labākais bērns pasaulē, tās greznākais rotājums nākotnē.

Radošais spēks uzvar. Dzīvība uzvar nāvi.

Un Tamerlans saka: «Lūk, sēž manā priekšā sieviete, kādu ir milzīgs daudzums, un viņa pamodinājusi manā dvēselē jūtas, kādas es nepazinu. Runā viņa ar mani kā ar līdzīgu, un viņa

nelūdz, bet — prasa. Un es redzu, es saprotu, kāpēc šī sieviete tik stipra, — viņa mīl, un mīlestība tai palīdzējusi uzzināt, kur atrodas viņas bērns — dzīvības dzirksts, no kuras var iedegties liesma uz daudziem gadsimtiem.»

Visas trīs «pasakas», kurās zīmēts mātes tēls, stāsta ne tikai par mātes mīlestības jaunrades spēku, bet arī par dziļu savas dzimtenes mīlestību. Divas mātes — pasaku varones — nogalina savus dēlus, kad pārliecinās, ka šie viņu bērni pasauli nevis rotā, bet dara nedaiļāku. Viens no tiem, kroplis, izraisījis apvainojošu domu par nācijas deģenerāciju, otrs, karavadonis, ar savu darbību kalpo iznīcinošajam nāves spēkam. Personīgas slavas un personīgu varoņdarbu alkās Mariannas dēls pāriet dzimtenes ienaidnieku nometnē. Māte viņam atgādina, ka īstens varonis ir «tas, kurš rada dzīvību par spīti nāvei, kurš uzvar nāvi». Bet panākumu apreibinātais karavadonis tai atbild: «Sagrāvējs ir tikpat slavens kā tas, kas ceļ pilsētas.» Slavas kāre ir nogalinājusi viņa sirdi, un māte nonāvē dēlu, kas kļuvis nodevējs, jo viņš bijis «skaists, bet neauglīgs kā zibens».

Visas trīs pasakas vieno kopīga ideja. Leģenda par māti, kas nogalinājusi savu dēlu — nodevēju, nostāda citā gaismā arī vienkāršās itāliešu tautas patriotes soli. Leģendā izvirzītais jautājums par to, ka griba, kas tiecas iznīcināt, ir neauglīga, tiek atrisināts leģendā par Tamerlanu, kurš noliec galvu mātes mīlestības spēka priekšā.

4

Gorkijs «Pasakās par Itāliju» nav centies atveidot etnogrāfiski precīzu itāliešu dzīves ainu. Viņš uzskatīja šķiras vienotības jutās, humānismu un radoša darba prieku par tādām īpašībām, kas nav raksturīgas itāliešu tautai vien. Gorkijs pasvītroja šo darbaļaudīm piemītošo īpašību internacionālo raksturu. Stāstus

par itāliešu darbarūķiem viņš dēvēja par «krievu strādniekiem noderīgu krietnu lasāmvielu». «Sociālistiem un sociālisma ikdienai» veltītās «Pasakas» tika publicētas gan itāliešu, gan krievu, gan franču sociālistiskajā presē. Tās tika tulkotas arī citās valodās. To idejas bija vienlīdz tuvas visu zemju darbaļaudīm.

Atteicies no etnogrāfiskuma, Gorkijs tomēr saglabāja savās «Pasakās» vietējo kolorītu. Viņš ir devis tajās krāsainus Itālijas dabas skatu zīmējumus un radījis lirisku itālieša tēlu, kas iemīlējies savas zemes devīgajā dabā.

Tādi ir «Pasaku» varoņi — vecie un jaunie zvejnieki, tāds ir arī zēns Pepe, jautrais nerātnis un sapņotājs. «Pasaku» ļaudis izjūt savu nesaraujamo saistību ar apkārtējo dabu. Džovanni Tuba «jau agrā jaunībā kļuva neuzticīgs zemei — jūras dēļ». Tikai sirms vecums viņu piespieda šķirties no jūras. Bet arī tad Džovanni nespēja aizmirst plašo tāli, kur «bija pagaisusi viņa dzīve». Un kādā klusā naktī viņš iepeld tālu selgā, lai mirtu brīvē iemīļoto viļņu klēpī.

Lielu uzmanību Gorkijs veltījis «Itālijas pasaku» cikla kompozīcijai. Stāsti par sociālām tēmām ciklā mijas ar itāliešu sadzīves ainām. «Pasaka» par Parmas bērniem un «pasaka» par Simplonas tuneli ievietotas blakus stāstam par ielas bruģētāju azaidu.

Spilgta ir saule, devīga ir daba, un tikpat devīgs ir jaunradī-tājs cilvēks, kas ceļ brīnišķīgas pilsētas. Viņš prot strādāt un prot arī atpūsties, priecājoties par apkārtējo skaistumu. Mazā meitenīte iekaisa vīna traukā ziedlapiņas. Vecais ielas bruģētājs apsveic bērnu, jo viņu iepriecina negaidītā jaunības dāvana.

Skaistuma un spilgtu krāsu mīlestība rada vēlēšanos izdaiļot dzīvi. Gorkijs augstu vērtēja šo itāliešu tautas rakstura īpašību. «Vakar kapricši sarīkoja kādus svētkus,» viņš 1907. gadā rakstīja, «bija labs laiks, un ļaudis ieskatīja, ka tas ir pietiekams iegansts, lai neko nedarītu un izpriecātos. Cik brīnišķu uguņošanu viņi sarīkoja! Neko tamlīdzīgu es nekad neesmu redzējis. Kalnā nakts tumsā uguns veidoja veselas simfonijas... Augu dienu skanēja mūzika...»

«Pasaku» varoņos Gorkijs iezīmējis tos rakstura vilcienus, kurus viņš uzskata cilvēkā par visvērtīgākajiem: demokrātismu, sociālo romantismu un humānismu. Varenas dzīves mīlestības plest rāvotas, «Pasakas» apliecināja, ka «nav un nebūs tāda spēka, kas varētu nonāvēt pasaules jauno sirdi!» — augošo revolucionāro apziņu.

Gorkijs savās pasakās parāda gan sociālistiskās kustības organizatorus («Jaunā Itālija»), gan cilvēkus, kas sociālisma idejas uztver tieši no savas dzīves cīņas pieredzes. Atcerēsimies atslēdznieku Džovanni, kas kļūst par sociālistu, atcerēsimies sirmgalvi Čeko, kurš itin labi saprata, kāpēc ieslodzīti cietumā viņa dēli — tekstilstrādnieku streika vadītāji.

5

«Pasaku par Itāliju» parādīšanos naidīgi uzņēma visa buržuāziskā kritika. Uzbruka gan krājuma virsrakstam^1, gan stāstu tematikai. Kritika neatrada nekā pasakaina attēlotajās Itālijas nabadzīgo ļaužu dzīves epizodēs.

No Andersena ņemtais motīvs — «Nav labāku pasaku par tām, ko rada pati dzīve», kas bija likts «Pasaku» cikla ievadījumā, palika kritiķu neievērots. Bet tieši šis moto, kurā pārfrāzēts Andersena pasakās un memuāros visbiežāk sastopamais izteiciens par dzīvi kā «brīnumaināko no visām pasakām», ir pamatatslēga, kas atklāj šo Gorkija stāstu ieceri un idejisko mērķtiecību. Moto ir nosacījis arī virsraksta izvēli.

Terminu «pasaka», «pasakains» Gorkijs bieži lieto reālu sadzīves faktu aprakstos. Veco jēdzienu rakstnieks piepilda ar

jaunu saturu. Pasaka nav neparasta parādība, kas prasītu «burvju» spēku iejaukšanos. «Pasakainība» te izpaužas neatlaidīgajā cīņā par dzīves pārveidošanu, cilvēka radošo iespēju milzīgajā daudzveidībā.

Simplonas tuneļa celtnieks runā par cilvēku uzvaru pār dabu: «Bija darbs, mans darbs, svētīgs darbs, sinjor, es jums saku! Un, kad mēs iznācām no pazemes saulē, tad daudzi nogūlās ar krūti pie zemes, skūpstīja to, raudāja, — un tas bija tik labi kā pasakā!»

Gorkijs nav mēģinājis radīt jaunu pasakas žanru. Būdams teicams krievu folkloras zinātājs, viņš iepazinies arī ar Itālijas folkloru, bet tas nav ietekmējis viņa stāstus. «Pasakās par Itāliju» rakstnieks nav pielietojis nekādus pasakām raksturīgus nosacītības elementus. Viss cikls, izņemot divas leģendas par mātēm, radīts uz reālistiskiem pamatiem. Tradicionālās ugunsputna meklēšanas vietā Gorkijs licis cīņu par sociālistisku dzīves iekārtu, «galdiņ, klājies!» vietā — kolektīva rūpes par saviem biedriem. Par šiem saviem stāstiem Gorkijs rakstīja: «Tās ir ainiņas no dzīves īstenības, kādu viņš (rakstnieks) Itālijā to saskatījis, un par pasakām viņš šīs ainiņas nosaucis tikai tāpēc, ka Itālijā gan daba, gan ļaužu tikumi, gan arī visa šo ļaužu dzīve tik maz līdzinās krievu dzīvei, ka vienkāršam krievu cilvēkam šie stāsti patiešām var likties kā pasakas.»

«Pasakās par Itāliju» liela loma ir īsajiem izteicieniem, kas bieži vien atsedz Gorki ja stāstu ieceri. Tāds ir zvejnieka novēlējums, ko tas priekš nāves saka savam dēlam, jauneklim: «Nekad netuvojies cilvēkam ar domu, ka viņā ir vairāk ļauna nekā laba, — domā, ka laba viņā vairāk, un tā arī būs! Ļaudis sniedz to, ko no viņiem prasa.» Līdzīgus izteicienus mēs bieži sastopam arī citās pasakās: «Viss, kas paveikts pirms manis — pirms mums, — ir rūda, kas mums jāpārkausē par tēraudu»; «jaunība — tā ir visas dzīves sirdsapziņa» utt.

Radot stāstus par vienkāršo ļaužu varonīgo rīcību, Gorkijs daudz strādājis pie viņu valodas. Jaunas dzīves formas ir cilvēku darījušas bagātāku, vecie dzīves tikumi tam kļuvuši sveši. «Pasakās par Itāliju» sacītie aforismi — tā ir jaunā tautas gudrība, kas stājas veco sakāmvārdu un parunu vietā.

«Sociālisti? O, mans draugs, strādnieka cilvēks jau piedzimst par sociālistu, es tā domāju, un, kaut gan mēs nelasām grāmatas, taču taisnību mēs sajūtam pēc smaržas, jo taisnība smaržo stipri un vienmēr vienādi — pēc darba sviedriem!» saka kāds no «Pasaku» varoņiem.

6

V. I. Ļeņins augstu novērtējis Gorkija jaunrades revolucionāro mērķtiecību. «Biedrs Gorkijs ar saviem dižajiem daiļliteratūras darbiem ir pārāk cieši saistījis sevi ar Krievijas un visas pasaules strādnieku kustību.. .»* viņš rakstīja 1909. gadā. Rakstnieks bija aktīvs boļševistiskās preses līdzstrādnieks. Pirmie stāsti no cikla «Pasakas par Itāliju» tika publicēti laikrakstā «Zvezda»[2] [3]. So sacerējumu propagandiskā un mākslinieciskā nozīme bija milzīga. «Ar lieliskajām «Pasakām» Jūs ļoti ļoti palīdzējāt avīzei «Zvezda», un tas mani ārkārtīgi iepriecināja...» Ļeņins rakstīja autoram 1912. gada sākumā.[4]

Ļeņins augstu vērtēja arī māksliniecisko īpatnību Gorkija sociālajos stāstos.

«Pasakas» uzrakstītas revolucionāro uzplūdu laikā Krievijā, un tām bija ievērojama loma jauno cīnītāju pasaules uzskata veidošanā.

«Pasakas par Itāliju» nav zaudējušas savu nozīmi arī mūsu dienās. Tās ir ne tikai ievērojams literatūras piemineklis, kas raksturo nozīmīgu laikmetu revolucionāro ideju attīstībā, bet tās ir mākslas darbs, kas arī šodien saviļņo padomju jaunatni.

Kad avīzes «Smena» redakcija (Tveras pilsētā) griezās pie Gor-kija ar lūgumu norādīt, kuru no saviem darbiem tas uzskata par mūsu jaunatnei visinteresantāko, rakstnieks atbildēja: «Vislabāk es ieteiktu «Māti» no «Itālijas pasakām». Jo man liekas, ka mātēm attiecībā uz viņu bērniem pašlaik stāv priekšā jauni un milzīgi uzdevumi un ka komjaunatnes meičām derētu padomāt arī par šo savu lomu dzīvē.»[5]

Gorkija «Pasakās» ieaustās idejas palīdz audzināt jaunajā padomju cilvēk? revolucionāro heroismu, možu, optimistisku dzīves uztveri un vai ui ticību darba cilvēka radošajam spēkam.

K. Muratova

NAV LABAKU PASAKU PAR TĀM, KO RADA PATI DZĪVE.

STREIKS

Neapolē streiko tramvaja kalpotāji: visā Rivjeras Kijaijas garumā izstiepusies tukšu vagonu virkne, bet Uzvaras laukumā salasījies vagonu vadītāju un konduktoru bars — visi jautri un skaļi neapolieši, kustīgi kā dzīvsudrabs. Pār viņu galvām, pār dārza dzelzs žogu gaisā mirdz fontāna strūkla, smaila kā zobens; viņus draudīgi ielenc liels ļaužu pūlis — tie, kam jābrauc darīšanās uz visām milzu pilsētas malām, un visi šie pārdevēji,

amatnieki, sīktirgotāji, šuvējas dusmīgi un trokšņaini nosoda streikotājus. Skan nikni vārdi, dzēlīgas piezīmes, nemitīgi mētājas ar rokām, ar kurām neapo-lieši runā tikpat izteiksmīgi un iespaidīgi kā ar nerimtīgo mēli.

No jūras pūš viegls vējiņš, lielās palmas pilsētas dārzā klusi šūpo savus tumšzaļo lapu vēdekļus, palmu stumbri dīvaini līdzinās milzīgu ziloņu neveiklajām kājām. Puikas — puskailie Neapoles ielu bērni — lēkā kā zvirbulēni, piepildīdami gaisu skaļām klaigām un smiekliem.

Vecai gravīrai līdzīgo pilsētu devīgi aplej karstā saule, un visa pilsēta skan kā ērģeles; zilie līča viļņi šļācas pret akmens krastmalu, piebalsojot kurnēšanai un kliedzieniem ar saviem dobjajiem dārdiem — dun it kā tamburīns.

Streikotāji drūmi spiežas cits pie cita, gandrīz neatbildot uz sakaitinātā pūļa saucieniem, rāpjas uz dārza žoga, nemierīgi lūkodamies ielās pār ļaužu galvām, atgādinādami suņu ielenktu vilku baru. Visiem skaidrs, ka šos vienādi ģērbtos cilvēkus citu ar citu cieši saistījis nelokāms lēmums, ka viņi nepiekāpsies, un tas vēl vairāk kaitina pūli, tomēr tā vidū ir arī filozofi: mierīgi pīpēdami, tie mēģina pārliecināt pārāk dedzīgos streika pretiniekus:

— E, sinjor! Ko tad lai dara, ja neiznāk ar ko bērniem makaronus nopirkt?

Pulciņos pa divi un pa trīs stāv spoži ģērbtie municipālās policijas aģenti, uzmanīdami, lai pūlis netraucētu ekipāžu kustību. Viņi ir stingri neitrāli, ar vienādu mieru uzlūko nosodāmos un nosodītājus un labsirdīgi zobojas kā par vieniem, tā par otriem, kad žesti un kliedzieni sāk iegūt pārāk karstu raksturu. Nopietnāku sadursmju gadījumiem šaurajā ielā gar namu sienām stāv karabīneru nodaļa ar īsām un vieglām šautenēm rokās. Tā ir diezgan baiga cilvēku grupa trijstūru cepurēs, īsos uzmetņos, ar sarkaniem, divām asiņu straumēm līdzīgiem lampasiem uz biksēm.

Lamas, zobgalības, pārmetumi un pārliecināšana — viss pēkšņi apklust, pūlim pārlido kaut kas jauns, it kā ļaudis samierinoša vēsma, — streikotāji lūkojas vēl drūmāk un tai pašā laikā saspiežas vēl ciešāk, pūlī atskan saucieni:

— Kareivji!

Dzirdami izsmejoši un triumfējoši svilpieni, vērsti pret streikotājiem, atskan apsveikuma saucieni, bet kāds resns vīrs vieglā pelēkā uzvalkā, ar panamas platmali galvā sāk diet, piecirzdams kājas pret bruģa akmeņiem. Konduktori un vagonu vadītāji lēni spraucas cauri drūzmai, dodamies pie vagoniem, daži pakāpjas vagonu durvīs, — viņi kļuvuši vēl drūmāki un atcērt asas atbildes uz pūļa saucieniem, piespiezdami griezt sev ceļu. Kļūst klusāks.

Vieglā, dejojošā solī no Santa Lučias krastmalas nāk mazi, pelēki zaldātiņi, taktī sizdami kājas un mehāniskā vienmuļībā vēzēdami kreiso roku. Viņi liekas darināti no skārda un trausli kā uzvelkamās lelles. Viņus ved skaists gara auguma virsnieks, saraucis uzacis un nicīgi saviebis muti; tam blakus palēkdamies tek tukls cilvēks ar cilindru galvā un nerimstoši kaut ko stāsta, šķeldams gaisu nemitīgiem žestiem.

Pūlis atplūdis no vagoniem, — kareivji izbirst gar tiem kā pelēkas krelles, apstājas pie uzejām, bet tur stāv streikotāji.

Cilvēks ar cilindru galvā un vēl kādi cienīgi vīri viņam apkārt, izmisīgi plātot rokas, kliedz:

— Pēdējo reizi... Ultima volta! Dzirdat?

Virsnieks, pašķiebis galvu, garlaicīgi skrullē ūsas; cilindru vēcinādams, tuklais cilvēks pieskrien viņam klāt un aizsmacis kaut ko kliedz. Virsnieks iesāņus paskatās uz viņu, izstiepjas taisni, izgāž krūtis — un atskan spalgi komandas vārdi.

Tad kareivji lec uz vagonu platformām, katrā pa divi, un tai pašā laikā no turienes sāk birt lejā vagonu vadītāji un konduktori.

Pūlim tas liekas jocīgi, — atskan rēkšana, svilpieni, smiekli, bet tūdaļ viss rimst, un ļaudis klusēdami, izstieptām, pēkšņi nobālušām sejām, izbrīnā ieplētuši acis, sāk smagi atkāpties no vagoniem, veldamies ar visu masu uz priekšējā vagona pusi.

Un te kļūst redzams, ka divi soļi no tā riteņiem, šķērsām pāri sliedēm, cepuri no sirmās galvas noņēmis, guļ kāds vagona vadītājs ar kareiviska izskata seju; viņš guļ uz muguras, un viņa ūsas bargi slejas pret debesīm. Tam blakus nometas zemē kāds jauneklis, mazs un veikls kā pērtiķēns, nesteigdamies, viņam sekodami, cits pie cita gulstas zemē vēl citi...

Pūlis dobji dun, atskan balsis, kas izbailēs piesauc madonnu, daži drūmi lādas, iespiedzas un vaid sievietes, un visur kā gumijas bumbas lēkā satriecošās ainas pārsteigtie puikas.

Cilvēks ar cilindru kaut ko bļauj vaimanājošā balsī, virsnieks paskatās uz viņu un parausta plecus, — viņam uzdots ar saviem kareivjiem atvietot vagonu vadītājus, bet viņam nav pavēles cīnīties ar streikotājiem. Tad cilindrotais, dažu iztapīgu vīru pavadīts, metas pie karabīneriem, un, lūk, tie sakustas, pienāk, noliecas pie guļošajiem uz sliedēm, grib tos piecelt.

Sākas cīņa, drūzma, bet pēkšņi viss pelēkais, putekļainais skatītāju pūlis saviļņojas, ierēcas, iekaucas un sāk plūst uz sliedēm, — cilvēks panamas platmalē norauj to sev no galvas, pasviež gaisā un pirmais nogulstas zemē līdzās streikotājam, uzsizdams tam uz pleca un kaut ko uzmundrinošā balsī saukdams tam sejā.

Un viņam pakaļ pār sliedēm sāk krist jautri un trokšņaini ļaudis, it kā kājas tiem pēkšņi būtu aizcirstas, ļaudis, kādu pirms pāris minūtēm te vēl nebija. Viņi metās zemē, smiedamies vaibstījās cits pret citu un kliedza virsniekam, kurš kratīja cimdus cilindrotajam zem deguna un smīnot kaut ko tam teica, purinādams savu skaisto galvu.

Bet uz sliedēm arvien vēl bira ļaudis, sievietes nometa savus grozus un saiņus, ar smiekliem gūlās zēni, savilkdamies čokurā kā nosaluši kucēni; vārtīdamies putekļos, valstījās no sāna uz sānu gluži pieklājīgi ģērbti cilvēki.

Pieci kareivji skatījās lejup no priekšējā vagona platformas uz ļaužu jūkli zem riteņiem un smēja, šūpodamies uz kājām, pieturoties pie balstiem, atmetuši galvas atpakaļ un visādi izlocīdamies, tagad viņi vairs nelīdzinājās uzvelkamām skārda lellēm...

...Pēc pusstundas pa visu Neapoli kaukdami un čīkstēdami brāzās tramvaju vagoni, uz platformām, jautri smaidot, stāvēja uzvarētāji, citi no viņiem staigāja pa vagoniem, laipni vaicādami:

— Biglieti ?!

Ļaudis, sniegdami tiem sārtus un dzeltenus papīriņus, pamirkšķina ar aci, smaida un labsirdīgi norūc.

PARMAS BĒRNI

Dženovā mazajā laukumā stacijas priekšā sapulcējies liels ļaužu pūlis — galvenokārt strādnieki, bet daudz ari solīdi ģērbtu, labi uzbarojušos cilvēku. Pūļa priekšgalā — municipalitātes locekļi, pār viņu galvām plandās smagais, zīdā koši šūdinātais pilsētas karogs, bet tam blakus plīvo daudzkrāsainie strādnieku organizāciju karogi. Mirgo pušķu, bārkšu un saišu zelts, zaigo pīķi kātu galos, čaukst zīds, un svinīgi noskaņotais ļaužu pūlis dūc kā pusbalsī dziedošs koris.

Pāri pūlim uz augsta pjedestāla — Kolumba tēls, tā sapņotāja tēls, kurš daudz izcieta tāpēc, ka ticēja, un arī uzvarēja tāpēc, ka ticēja. Arī tagad viņš lūkojas lejup uz ļaudīm, it kā ar savām marmora lūpām teikdams:

— Uzvar tie, kas tic.

Pie viņa kājām visapkārt pjedestālam muzikanti novietojuši savas vara taures; varš mirdz saulē kā zelts.

Ieliektā pusaplī priekšā slejas smagā, marmorā kaltā stacijas ēka, izplētuši savus spārnus, it kā gribēdama apskaut sanākušos ļaudis. No ostas atskan tvaikoņu smagā elpa, dzird dzenskrūves dobjo dūkoņu ūdenī, ķēžu žvadzēšanu, svilpienus un kliedzienus, bet uz laukuma — klusi, smacīgi, viss karstas saules pārliets. Balkonos un namu logos — sievietes ar puķēm rokās, svētku drānās tērpti bērni, kas paši ir kā ziedi.

Stacijai tuvodamās, svilpj lokomotīve, pūlis nodreb, kā melni putni uzlido virs galvām dažas saņurcītas platmales, muzikanti tver taures, daži nopietni vecāki vīri uzposušies panāk uz priekšu, pagriežas ar seju pret pūli un kaut ko saka, mādami ar rokām pa labi un pa kreisi.

Pūlis pašķiras gausi, nesteigdamies, atbrīvojot plašu eju līdz ielai.

— Ko te sagaida?

— Bērnus no Parmas!

Tur Parmā ir streiks. Saimnieki nepiekāpjas, strādniekiem kļuvis par grūtu, un, lūk, viņi savākuši savus bērnus, kas jau sākuši saslimt no bada, un sūta tos pie biedriem uz Dženovu.

No stacijas ēkas kolonādes iznāk sakārtotais mazo cilvēku gājiens, viņi ir puskaili un liekas lempīgi savās skrandās, izspūruši kā dīvaini zvērēni, Viņi nāk, rokās saķērušies, pa pieci rindā — ļoti maziņi, apputējuši, redzams, — noguruši. Viņu sejas nopietnas, bet acis spulgo dzīvi un skaidri, un, kad orķestris tos sagaida ar Garibaldi ja himnu, pār šīm novājējušajām, smailajām un izsalkušajām sejiņām jautri noņirb tīksmes smaids.

Pūlis sveic nākamības cilvēkus ar apdullinošiem kliedzieniem, karogi noliecas viņu priekšā, rēc tauru varš, apstulbinot un apžilbinot bērnus, — viņi mazliet samulst par šādu sagaidīšanu, uz mirkli paraujas atpakaļ, tad pēkšņi it kā izstiepjas, izaug lielāki, saslēdzas vienā ķermenī un simt balsīs sauc:

— Viva Itālia I^6

— Lai dzīvo jaunā Parma! — dārd pūlis, veldamies tiem virsū.

— Evviva Garibaldi! — sauc bērni, kā pelēks ķīlis iešķeldamies pūlī un pazuzdami tajā.

Viesnīcu logos, uz namu jumtiem kā balti putni plīvo lakatiņi, no turienes līst pār ļaužu galvām puķu lietus un jautri, skaļi saucieni.

Viss iegūst svētku noskaņu, viss atdzīvojas, un pelēkais marmors uzzied spilgtiem krāsu plankumiem.

Plīvo karogi, lido platmales un puķes, virs pieaugušo galvām parādās mazās bērnu galviņas, ņirb sīciņās, tumšās roķeles, tverdamas ziedus un mādamas sveicienus, un arvien vēl gaisā skan nebeidzams un varens sauciens:

— Viva il Socialismo!

— Evviva Itālia!

Gandrīz visi bērni paņemti uz rokām, viņi sēž pieaugušajiem uz pleciem, piekļauti platām skarbu un ūsainu vīru krūtīm; orķestris troksnī, smieklos un kliedzienos tikko dzirdams.

Drūzmā spraucas sievietes, sadalīdamas atlikušos atbraucējus, un cita citai sauc:

— Jūs ņemat divus, Annita?

— Jā. Jūs arī?

— Un vienu klibajai Margaritai...

Visapkārt jautrs saviļņojums, svētku prieks sejās, valgas, labsirdīgas acis, un vietumis streikotāju bērni jau ēd maizi.

— Mūsu laikos par to nedomāja! — saka vecis ar putna degunu un melnu cigāru zobos.

— Bet — tik vienkārši...

— Jā! Vienkārši un prātīgi.

Vecis izņēma cigāru no zobiem, paskatījās uz tā galu un nopūzdamies nokratīja pelnus. Bet, pamanījis sev tuvumā divus Parmas zēnus, pēc izskata brāļus, sataisīja bargu seju, sabozās — viņi to nopietni uzlūkoja, — tad viņš uzrāva cepuri uz acīm un izplēta rokas; bērni piespiedās viens otram klāt

un sadrūmuši atkāpās, bet vecis pēkšņi pietupās un skani nodziedāja, gluži kā gailis. Bērni iesmējās, piecirzdami kailās pēdas pret akmeņiem, bet vecis piecēlās, sakārtoja platmali un, nolēmis, ka ir izdarījis visu, ko vajag, meimurodams uz nedrošajām kājām, devās projām.

Kupraina un sirma sieviete ar raganas seju un cietiem, pelēkiem sariem uz kaulainā zoda stāv Kolumba statujas pakājē un raud, slaucīdama sarkanās acis izbalējušā lakata stūrī. Melna un kropla viņa šķiet tik dīvaini vientuļa uzbudinātā ļaužu pūļa vidū...

Dejodama nāk tumšmataina dženoviete, vezdama pie rokas cilvēku gadu septiņu vecumā, koka tupelēs un pelēkā platmalē līdz pleciem. Viņš sapurina galviņu, lai atmestu platmali pakausī, bet tā allaž krīt viņam dziļi pār acīm, tad sieviete norauj to no mazās galvas, augstu māj ar to, kaut ko dzied un smejas, bet puisēns skatās viņā, atmetis galvu, viņš viss staro, tad palecas, gribēdams aizsniegt platmali, un abi viņi pazūd drūzmā.

Gara auguma cilvēks ar ādas priekšautu un milzīgām, kailām rokām tur uz pleca gadus sešus vecu meitenīti, pelēku kā pelīti, un skaidro sievietei, kas iet viņam blakus, vezdama pie rokas zēnu, rudu kā liesma:

— Saproti, ja tas kļūs par paradumu... Tad būs grūti mūs pieveikt, ko?

Un sulīgi, skaļi gavilējot, smej, pasviezdams zilajā gaisā savu mazo nesamo, un kliedz:

— Evviva Parma-a!

Ļaudis izklīst, aizvezdami un aiznesdami bērnus sev līdzi; uz laukuma paliek saņurcīti ziedi, konfekšu papīriņi, jautra fakino^7 grupa un tiem pāri — cēlsirdīgā Jaunās pasaules atklājēja tēls.

Bet no ielām kā no milzu taurēm skaļi plūst uz jaunu dzīvi soļojošo cilvēku prieka saucieni.

DIENVIDU SAULE

veicīgs dienvidus, kaut kur tikko nodunēja lielgabals — mīksta, savāda skaņa, it kā būtu plīsusi milzīga sapuvusi ola. Sprādziena satricinātajā gaisā pilsētas kodīgās smakas kļūst jūtamākas, asāk ož pēc olīvu eļļas, ķiplokiem, vīna un sakaltušiem putekļiem.

Dienvidu dienas karstais troksnis, lielgabala smagā elsiena pārņemts, uz mirkli piekļāvās ielu bruģa sakarsušajiem akmeņiem, tad no jauna uzvilnīja virs ielām un plūda uz jūru kā plata, duļķaina upe.

Pilsēta — svētdienīgi spilgta un raiba kā bagātīgi izšuvumiem rotāts mācītāja tērps; tās kaislajos kliedzienos, trīsās un vaidos kā dievkalpojums skan dzīves dziesma. Ikviena pilsēta ir cilvēku pūliņu celts templis, ikviens darbs — lūgsna Nākamībai.

Saule — zenītā, nokaitētā, zilā debess apžilbina, it kā no katra tās punkta kristu uz zemi, uz jūru

ugunīgi zils stars, dziļi iedurdamies pilsētas akmeņos un jūras ūdeņos. Jūra vizuļo kā ar sudrabu izrakstīts zīds un, tikko skardama krastmalu miegainām zaļgano un silto viļņu kustībām, klusi dzied gudru dziesmu par dzīvības un laimes avotu — sauli.

Noputējuši un nosvīduši ļaudis, jautri un skaļi sasaukdamies, skrien pusdienot, daudzi steidzas uz krastmalu un, aši nosvieduši pelēkās drēbes, metas jūrā, — brūnie ķermeņi, ienirdami ūdenī, tūdaļ kļūst līdz smieklīgumam mazi, gluži kā tumši puteklīši milzīgā vīna kausā.

Zīdainie ūdens šļaksti, atsvaidzināto ķermeņu prieka gaviles, skaļie smiekli un bērnu spiedzieni — tas viss un jūras varavīkšņainās šļakatas, ko uzsit ļaudis, ielēkdami ūdenī, — viss ceļas pret sauli kā jautrs ziedojums tai.

Liela nama ēnā uz trotuāra, gatavodamies pusdienot, sēž četri ielu bruģētāji — pelēki, sausi un stipri kā akmeņi. Sirms vecis, putekļu klāts, it kā ar pelniem apbērts, piemiedzis dzēlīgu, asu aci, griež ar nazi garenu maizes klaipu, uzmanīdams, lai neviena rika nebūtu plānāka par citām. Galvā viņam adīta sarkana cepure ar pušķi — tas krīt viņam pār seju; vecis sapurina lielo apustuļa galvu, un viņa garais papagaiļa deguns šņāc, nāsis ieplešas.

Viņam blakus uz siltajiem akmeņiem augšpēdu guļ jauneklis — brūni melns kā vabole; maizes drupatas krīt viņam uz vaiga, viņš slinki miedz acis

un kaut ko pusbalsī dzied kā pa miegam. Un vēl sēž divi, atspiedušies ar mugurām pret balto nama sienu, un snauž.

Uz viņu pusi nāk zēns ar vīna fjasku^8 vienā un nelielu saini otrā rokā, nāk, galvu atmetis, un kliedz skani kā putns, neredzēdams, ka cauri salmiem, kuros ievīstīta pudele, sūcas un pil zemē, kā rubīni asiņaini mirdzēdamas, smagas biezā vīna lāses.

Vecis ir to pamanījis, noliek klaipu un nazi jauneklim uz krūtīm un, trauksmīgi mādams ar roku, sauc zēnam:

— Ātrāk, aklais! Skaties — vīns!

Zēns pacēla fjasku sejas augstumā, izgrūda pārsteiguma saucienu un ātri pieskrēja pie bruģētājiem — tie visi sakustējās, uzbudināti kliedza, taustīdami fjasku, bet zēns kā bulta aizdrāzās kaut kur sētā un tikpat ātri izskrēja no turienes ar lielu, dzeltenu bļodu rokās.

Trauku novieto zemē, un vecis uzmanīgi lej tajā dzīvīgo, sarkano strūklu, — četri acu pāri noraugās saulē dzirkstošajā vīnā, sausās lūpas kāri nodreb.

Nāk sieviete bālganzilā tērpā, viņas melnajiem matiem uzmests zeltains mežģiņu plīvurs, ritmiski klaudz brūno kurpju augstie papēži. Viņa ved pie rokas mazu meitenīti cirtainiem matiem; vēzēdama

labo roku ar diviem sārtiem neļķu ziediem, meitenīte soļodama šūpojas un dzied:

— O, m a, o, m a, o, m i a m а - а ...

Apstājusies vecajam bruģētājam aiz muguras, apklusa, pacēlās pirkstgalos un nopietni skatījās vecim pār plecu, vērodama, kā tek vīns dzeltenajā bļodā, tek un skan, it kā turpinot viņas dziesmu.

Meitenīte atbrīvoja plaukstu no sievietes rokas, noplūca neļķēm ziedlapiņas un, augstu pacēlusi rociņu, tumšu kā zvirbuļa spārnu, iemeta sārtos ziedus vīna traukā.

Četri vīri nodrebēja, dusmīgi pacēla putekļainās galvas, — meitenīte sita plaukstas un smējās, piecirzdama mazās kājiņas, māte samulsusi tvēra viņas roku un kaut ko runāja spalgā balsī, puika locīdamies smēja, bet traukā virs tumšā vīna kā sārtas laiviņas peldēja ziedlapiņas.

Vecis kaut kur sadabūja glāzi, pasmēla vīnu līdz ar ziediem, smagi piecēlās uz ceļiem un, glāzi pie lūpām paceldams, mierinot nopietni sacīja:

— Nekas, sinjora! Bērna dāvana — dieva dāvana... Uz jūsu veselību, skaistā sinjora, un arī uz tavējo, bērns! Kļūsti tikpat skaista kā māte un divkārt laimīga...

Iemērcis sirmās ūsas glāzē, piemiedzis acis, viņš lēniem malkiem, piešmakstinādams, šķībo degunu kustinādams, izsūca tumšo valgmi.

Māte smaidot paklanījās un gāja projām, vezdama

meitenīti pie rokas, bet tā šūpojās, švīkādama kājiņas pa akmeņiem, un, piemiegusi actiņas, klaigāja:

— O, ma-a... o, mia ma-a...

Bruģētāji, gurdeni pagriezdami galvas, skatās gan uz vīnu, gan uz aizejošo meitenīti, skatās, smaida un ātrām dienvidnieku mēlēm kaut ko cits citam stāsta.

Bet traukā uz tumšsarkanā vīna šūpojas sārtās ziedlapiņas.

Dzied jūra, dun pilsēta, spilgti mirdz saule, radīdama pasakas.

TUNELIS

Zils rāms ezers dziļā kalnu ietvarā, ar mūžīgu sniegu spārnotas galotnes gaisos, dārzi kā tumšs mežģiņu raksts kuplām krokām nolaižas līdz ūdenim, no krasta ūdenī lūkojas baltas mājas — tās šķiet izlietas no cukura, un viss apkārt ir kā kluss bērna sapnis.

Rīts. No kalniem maigi plūst ziedu smarža, tikko uzlēkusi saule; uz koku lapām, uz zāles stiebriem vēl mirdz rasa. Pelēka ceļa lenta iemesta klusā kalnu aizā, ceļš bruģēts akmeņiem, bet izskatās mīksts kā samts, gribas noglaudīt to ar roku.

Pie akmens šķembu kaudzes sēž strādnieks, melns kā vabole, pie krūtīm viņam medaļa, vaigs drosmīgs un labvēlīgs.

Nolicis savu bronzas brūno roku delnas uz ceļgaliem, pacēlis galvu, viņš lūkojas sejā garāmgājējam, kas stāv zem kastaņkoka, un saka viņam:

— Tā, sinjor, ir medaļa par darbu Simplonas tunelī.

Un, pavērsis skatienu uz krūtīm, maigi uzsmaida skaistajam metāla gabaliņam.

— Ē, ikviens darbs ir grūts līdz tam laikam, kamēr to iemīļo, bet pēc tam tas rada ierosmi un kļūst vieglāks. Tomēr — jā, bija gan grūti!

Viņš viegli pašūpoja galvu, uzsmaidīdams saulei, pēkšņi kļuva mundrs, pamāja ar roku, melnās acis iemirdzējās.

— Bija pat baigi dažreiz. Ir taču arī zemei kaut kas jājūt, vai nav tā? Kad mēs iegājām viņā dziļi, iešķeldami kalnā šo rētu, — zeme mūs tur iekšā sagaidīja bargi. Viņa elpoja uz mums savu karsto dvašu, no tās pamira sirds, galva kļuva smaga un sāpēja kauli, — daudzi to ir izbaudījuši! Tad viņa meta uz cilvēkiem akmeņus un aplēja mūs ar karstu ūdeni; tas bija baigi! Dažkārt uguns gaismā ūdens kļuva sarkans, un mans tēvs man sacīja: «Mēs esam ievainojuši zemi, viņa mūs visus noslīcinās, sadedzinās savās asinīs, redzēsi!» Protams, tā ir fantāzija, bet, kad dzirdi tādus vārdus dziļi zem zemes, smacīgā tumsā, kur visapkārt vaid ūdens šļaksti un dzelzs zobi, griezīgi kaukdami, graužas akmenī, tad nedomā par fantāziju. Tur viss bija fantastisks, dārgais sinjor; mēs, cilvēki, — tādi maziņi, bet viņš, tas kalns, — līdz debesīm, kalns, kuram mēs urbāmies pašās dzīlēs... tas ir jāredz, lai saprastu! Jāredz melnā

rīkle, kuru mēs bijām izcirtuši, jāredz mazie cilvēki, kas ieiet tajā rītos ap saules lēktu, bet saule skumīgi noraugās pakaj zemes dzīlēs aizejošiem, — jāredz mašīnas, drūmā kalna seja, jādzird tumšā dunoņa tā dziļumos un sprādzienu atbalsis, kas skan kā ārprātīgā smiekli.

Viņš aplūkoja savas rokas, sakārtoja žetonu uz zilās darba blūzes, klusi nopūtās.

— Cilvēks prot strādāt! — viņš turpināja ar lepnumu. — O, sinjor, mazais cilvēks, ja viņš grib strādāt, ir neuzvarams spēks! Un ticiet: galu galā šis mazais cilvēks paveiks visu, ko viņš grib. Mans tēvs sākumā tam neticēja.

«Izurbties cauri kalnam — no vienas valsts uz otru,» viņš sacīja, «tas ir pret dievu, kas pārdalījis zemi ar kalnu grēdām, — jūs redzēsiet, ka madonna nebūs ar mums!» Viņš maldījās, madonna ir ar visiem, kas viņu mīl. Vēlāk arī tēvs sāka domāt gandrīz tāpat, kā es jums stāstu, tāpēc ka jutās augstāks un stiprāks par kalnu; bet bija laiks, kad viņš svētku dienās, sēžot aiz galda pie vīna pudeles, iegalvoja man un citiem:

«Dieva bērni,» — tas bija viņa iemīļotais teiciens, tādēļ ka viņš bija labs un dievticīgs cilvēks, «dieva bērni, tā nevar cīnīties ar zemi, viņa atriebsies par savām vātīm un paliks neuzvarēta! Gan jūs redzēsiet: mēs ieurbsimies kalnā līdz sirdij, un, tiklīdz tai pieskarsimies, tā sadedzinās mūs, metīs uz mums

uguni, tāpēc ka zemes sirds ir ugunīga, to zina visi! Zemi kopt — tā ir cita lieta, palīdzēt viņai radīt — tas mums nolikts no laikiem, bet mēs kropļojam viņas vaigu, viņas veidu. Raugiet: jo tālāk mēs ielaužamies kalnā, jo karstāks tur gaiss un grūtāk elpot...»

Vīrs klusi iesmējās, ar abu roku pirkstiem uz-skrullēdams ūsas.

— Viņš nebija vienīgais, kas tā domāja, un tas bija pareizi: jo dziļāk, jo karstāks kļuva tunelī, jo vairāk ļaužu saslima un krita no kājām. Un arvien spēcīgāk plūda karstie avoti, nobruka ieži, bet divi mūsējie no Lugano zaudēja prātu. Pa naktīm kazarmās daudzi no mums murgoja, vaidēja un lēca augšā no lāvām savādās šausmās ...

«Vai es neteicu?» tēvs atgādināja baiļu pilnām acīm, kāsēdams arvien biežāk, dobjāk... «Vai man nebija taisnība?» viņš sacīja. «Viņa nav uzvarama, zeme!»

Un beidzot apgūlās, lai nekad vairs neceltos. Viņš bija sīksts, mans vecais, vairāk nekā trīs nedēļas viņš cīkstējās ar nāvi, neatlaidīgi, bez žēlošanās, kā cilvēks, kas zina, ko viņš vērts.

«Mans darbs ir galā, Paolo,» kādreiz naktī viņš man teica. «Taupi sevi un atgriezies mājās, lai madonna tevi visur pavada!» Tad ilgi klusēja, aizvēris acis un zaudēdams elpu.

Virs pieceļas kajas, paraudzījās uz kalniem un izstaipījās ar tādu spēku, ka cīpslas nokrakstēja.

— Viņš paņēma mani pie rokas, piekļāva sev klāt un — svēta patiesība, sinjor! — sacīja: «Zini, Paolo, mans dēls, es tomēr domāju, ka tas piepildīsies: mēs un tie, kas nāk no otras puses, atradīsim viens otru kalna serdē, satiksimies — tu tici tam?»

Es ticēju.

«Labi, mans dēls! Tā arī vajag: visu vajag darīt ar ticību cerētajam iznākumam un dievam, kas palīdz madonnas lūgšanām, labiem darbiem. Es tevi lūdzu, dēls, ja tas notiks, ja ļaudis satiksies, — atnāc pie mana kapa un pasaki: «Darīts, tēvs!» Lai es zinātu!»

Tas bija labi, dārgais sinjor, un es viņam apsolīju. Viņš nomira sestajā dienā pēc šās sarunas, bet divi dienas priekš nāves lūdza mani un citus, lai aprokot viņu tai vietā, kur viņš strādājis tunelī, — ļoti lūdza, bet tie jau murgi, es domāju ...

Mēs un tie, kas nāca no pretējās puses, satikāmies kalna iekšienē, kad bija pagājušas trīspadsmit nedēļas kopš tēva nāves, — tā bija neprātīga diena, sinjor! O, kad mēs sadzirdējām tur, pazemē, tumsībā, otru troksni, mums pretim zem zemes tuvojošos cilvēku darba troksni — jūs saprotat, sinjor, — zem milzīgā zemes svara, kas varēja sašķaidīt mūs, niecīgos, visus uzreiz!

Daudz dienu mēs dzirdējām šīs skaņas, tādas dobjas, ar katru dienu tās kļuva jaušamākas, skaidrākas, un mūs pārņēma uzvarētāju prieka trakums, — mēs strādājām kā nelabie, nejuzdami paši savu miesu un nogurumu, negaidīdami norādījumus, — un tas bija tik jauki kā deja saulainā dienā, goda vārds! Un visi mēs kļuvām tik mīļi un labi kā bērni. Ak, ja jūs zinātu, cik stipra, cik neizturami kaisla ir vēlēšanās sastapt cilvēku — tumsā, pazemē, kur tu ilgus mēnešus esi racies iekšā kā kurmis!

Viņš stāstīdams iekaisa, piegāja cieši klāt klausītājam un, ielūkodamies tam acīs ar savu dziļi cilvēcisko skatienu, klusi un laimīgi turpināja:

— Un, kad beidzot sagruva zemes slānis un caurumā atspīdēja lāpas sarkanā gaisma, un pavīdēja kāds melns prieka asarām apslacīts vaigs un vēl lāpas, un vēl sejas, un nodārdēja uzvaras saucieni, prieka saucieni, — o, tā bija labākā diena manā mūžā, un, to atceroties, es jūtu: nē, es neesmu velti dzīvojis! Bija darbs, mans darbs, svētīgs darbs, sinjor, es jums saku! Un, kad mēs iznācām no pazemes saulē, tad daudzi nogūlās ar krūti pie zemes, skūpstīja to, raudāja, — un tas bija tik labi kā pasakā! Jā, skūpstīja uzvarēto kalnu, skūpstīja zemi, — tai dienā viņa kļuva man īpaši tuva un saprotama, sinjor, un es iemīlēju viņu kā sievieti!

Protams, es devos pie tēva, о jā! Protams, kaut

gan es zinu, ka mirušie nekā nevar dzirdēt, tomēr es gāju: ir jācienī to vēlēšanās, kuri pūlējušies mūsu labā un nav mazāk par mums cietuši, vai tā nav?

Jā, jā, es gāju pie viņa kapa, padauzīju ar kāju pie zemes un sacīju, kā viņš to bija vēlējies:

«Darīts, tēv!» es teicu. «Cilvēki ir uzvarējuši. Darīts, tēv!»

KĀZAS.

Mazā stacijā starp Romu un Dženovu konduktors atvēra kupejas durvis un ar noziestā vagonu eļļotāja palīdzību gandrīz nešūs ienesa pie mums sīciņu večuku ar vienu aci.

— Ļoti vecs! — viņi abi reizē teica, labsirdīgi smaidot.

Bet izrādījās, ka vecītis ir dūšīgs; ar krunkainās rokas mājienu viņš pateicās palīdzētājiem, tad pieklājīgi un laipni pacēla izļodzīto platmali virs sirmās galvas, ar vērīgu aci aplūkoja sēdekļus un vaicāja:

— Atļausiet?

Viņam atbrīvoja vietu, viņš apsēdās, atviegloti nopūtās un, salicis rokas uz asajiem ceļgaliem, labsirdīgi pasmaidīja ar savu bezzobaino muti.

— Vai tālu, vectēv? — jautāja mans biedrs.

— O, tikai trīs stacijas! — labprāt atbildēja vien-acis. — Uz mazdēla kāzām braucu...

Un pēc dažām minūtēm, šūpodamies kā aizlauzts

/ars vējaina dienā, vilciena riteņiem vienmuļi klabot, runīgi stāstīja:

— Es esmu no Ligurijas; mēs, ligurieši, visi esam varen sīksti. Lūk, man ir trīspadsmit dēlu, četras meitas, mazdēlu skaits man jau jūk, šis jau otrs precas, — labi, vai nav tiesa?

Un, lepni paskatījies uz visiem ar savu izbalējušo, bet vēl jautro aci, viņš klusi iesmējās, sacīdams:

— Re, cik daudz ļaužu es esmu devis valstij un karalim!

Kā aci pazaudēju? O, tas jau sen, toreiz es biju vēl puikas gados, bet jau palīdzēju tēvam. Viņš kaplēja zemi vīna dārzā, mums smaga zeme, prasa lielu kopšanu: daudz akmeņu. Akmens zem tēva kapļa cirtiena uzsprāga gaisā un trāpīja man acī; sāpes es neatceros, bet pusdienojot man acs izkrita, — tas bija briesmīgi, sinjori!... Gan ielika to atpakaļ un uzplāja siltu maizi, bet acs nomira!

Vecis cieši paberzēja tumšbrūno, ļengano vaigu un atkal smaidīja labsirdīgi un jautri.

— Tad jau nebija tik daudz ārstu un ļaudis dzīvoja pamuļķāk, о jā! Bet varbūt viņi bija labsirdīgāki, ko?

Tagad viņa seja ar vienu aci un raupjo ādu, visa dziļās krunkās un rugājos, zaļganpelēkos kā pelējums, kļūst viltīga un gavilē.

— Ja dzīvo tik ilgi kā es, tad var runāt par ļaudīm droši, vai nav tiesa?

Viņš iespaidīgi pacēla uz augšu līko, nomelnējušo pirkstu, it kā kādam draudēdams.

— Es jums, sinjori, pastāstīšu kaut ko par ļaudīm ...

Kad nomira tēvs, man bija trīspadsmit gadu, — jūs redzat, cik arī tagad es sīciņš? Bet es biju veikls un nenokausējams darbā — tas bija viss, ko man atstāja mantojumā tēvs, bet mūsu zemi un māju pārdeva par parādiem. Tā es arī dzīvoju ar vienu aci un divām rokām, strādādams visur, kur deva darbu... Bija grūti, bet jaunība no darba nebīstas, tā ir?

Deviņpadsmit gadu vecumā es satiku meiteni, kuru man bija lemts mīlēt, — tikpat nabaga kā es pats; viņa bija augumā lielāka un stiprāka par mani, dzīvoja kopā ar māti, slimu veceni, un, tāpat kā es, strādāja, kur gadījās. Ne visai skaista, bet ar labu sirdi un prātīga. Un kāda balss — o! Viņa dziedāja kā māksliniece, bet tā jau ir bagātība! Un arī es dziedāju diezgan labi.

«Precēsimies?» es viņai teicu.

«Tas būs smieklīgi, vienaci!» viņa drūmi atbildēja. «Ne tev, ne man nekā nav, kā mēs dzīvosim?»

Svēta patiesība: kā man, tā viņai nav itin nekā! Bet kas gan vajadzīgs mīlestībai un jaunībai? Jūs visi zināt, cik mīlestībai maz vajag; es neatlaidos un uzvarēju.

«Jā, var būt gan, ka tev taisnība,» Ida beidzot

sacīja. «Ja jau svētā dievmāte palīdz tev un man tagad, kad mēs dzīvojam atsevišķi, viņai, protams, būs vieglāk palīdzēt, kad dzīvosim kopā!»

Mēs aizgājām pie mācītāja.

«Tas ir neprāts!» mācītājs sacīja. «Vai Ligurijā trūkst ubagu? Nelaimīgie cilvēki, jums vajag cīnīties pret sātana kārdināšanu, citādi dārgi jūs samaksāsiet par savu vājību!»

Komūnas^9 jaunieši smējās par mums, veči mūs nosodīja. Bet jaunība ir spītīga un savā ziņā gudra! Pienāca kāzu diena, mēs nebijām kļuvuši bagātāki un pat nezinājām, kur liksimies gulēt pirmajā naktī.

«Mēs aiziesim uz lauka!» Ida sacīja. «Vai tas kāds ļaunums? Dievmāte visur vienādi laba pret ļaudīm.»

Tā arī nolēmām: zeme būs mūsu gulta, un debess lai mūs apsedz!

No šā brīža sākas cits stāsts, sinjori, lūdzu, uzmanību, — tas ir labākais notikums manā ilgajā mūžā! Dienu priekš kāzām agri no rīta vecais Džovanni, pie kura es ilgi biju strādājis, man teica — tā, zināt, caur zobiem, jo runa jau bija par sīkumiem:

«Tu, Ugo, pa starpām varētu izmēzt to veco aitu kūti un ieklāt tur salmus. Tur gan ir sauss, aitas vairāk nekā gadu tur nav bijušas iekšā, tomēr derētu kūti krietni iztīrīt, ja jūs ar Idu gribat tur dzīvot.»

Lūk, mums arī māja!

Es strādāju, dziedu — durvīs stāv galdnieks Kon-stancio un jautā:

«Tad te jūs ar Idu dzīvosiet? Bet kur tad jums gulta? Vajadzētu tev, kad pabeigsi, atnākt pie manis un paņemt to vienu, kas ir lieka.»

Bet, kad es devos pie viņa, dusmīgā Marija, bod-niece, sauca:

«Precas, nelaimīgie, kad nav ne palagu, ne spilvenu, nekā! Tu, vienaci, esi gluži traks! Atsūti pie manis savu līgavu...»

Bet Etore Viano, reimatisma nomocītais un drudža šaustais bezkājis, kliedz viņai no savas mājas sliekšņa:

«Pajautā viņam, vai daudz vīna viņš sagādājis ciemiņiem, ē! Ak, cilvēki, vai var vēl būt kas vieglprātīgāks par tiem?»

Uz vecīša vaiga dziļā krunkā iemirdzējās jautra asara, viņš atgāza galvu un iesmējās bez skaņu, aso gāmuru kustinādams, trīcinot ļengano sejas ādu, ar rokām bērnišķīgi plātīdamies.

— O, sinjori, sinjori! — zaudēdams elpu, viņš caur smiekliem turpināja. — Kāzu dienas rītā mums bija viss, kas mājā vajadzīgs, — madonnas tēls, trauki, veļa, mēbeles — viss, es jums saku! Ida raudāja un smējās, es arī, un visi smējās, — nav labi kāzu dienā raudāt, un visi mūsējie smējās par mums!...

Sinjori! Tas ir velnišķi labi, ja ir tiesības saukt ļaudis par savējiem! Un vēl labāk ir sajust viņus

kā savējos, tev tuvus, mīļus ļaudis, kuriem tava dzīve nav joks, tava laime nav spēle!

Un notika kāzas — ē! Brīnišķīga diena! Visa komūna uz mums skatījās, un visi atnāca mūsu kūtī, kas pēkšņi bija kļuvusi par bagātu māju... Mums bija viss: vīns un augļi, un gaļa, un maize, un visi mielojās, un visiem bija jautri... Tāpēc, sinjori, ka nav lielāka prieka par to, ja esi darījis labu cilvēkiem, ticiet man, nav nekā skaistāka un jaukāka par to!

Arī mācītājs bija. «Lūk,» viņš sacīja, runādams bargi un labi, «lūk, cilvēki, kuri strādājuši jums visiem, un jūs par viņiem parūpējāties, lai viņiem kļūtu viegli šai dienā, jaukākajā dienā viņu mūžā. Jums tā arī pienācās darīt, jo viņi jums ir strādājuši, bet darbs ir vērtīgāks par vara un sudraba naudu, darbs allaž ir vērtīgāks nekā alga, ko par to maksā! Nauda izkūp, bet darbs paliek... Šie cilvēki ir diezgan jautri un diezgan kautrīgi, viņi dzīvoja grūti un nesūrojās, viņi dzīvos vēl grūtāk un nevaidēs, — jūs palīdzēsiet viņiem sūrā stundā. Viņiem ir krietnas rokas, bet vēl krietnākas ir viņu sirdis...»

Daudz cildinošu vārdu viņš sacīja man, Idai un visai komūnai!...

Vecītis triumfēdams uzlūkoja visus ar pēkšņi it kā jaunāku kļuvušo aci un jautāja:

— Lūk, sinjori, šis un tas par ļaudīm, — tas ir brangi, vai nav tiesa?

PROPAGANDISTS

PaVasaris, spoži spīd saule, ļaudis priecīgi, un pat stikli silti smaida yeco akmens namu logos.

Pa mazas pilsētiņas ielu raibā straumē plūst svēt-dienīgi ģērbušies ļaudis, te ir visa pilsēta: strādnieki, kareivji, pilsoņi, mācītāji, administratori, zvejnieki, — visi, pavasarīga reibuma uzbudināti, runā skaļi, daudz smejas, dzied, — un visi it kā viens veselīgs ķermenis — pilni prieka dzīvot.

Krāsaini saulessargi, sieviešu cepures, sarkanas un debeszilas rotaļbumbas kā dīvaini ziedi bērnu rokās, un visur kā dārgakmeņi uz pasaku karaļa tērpa mirdz, smejas un gavilē bērni, priecīgie zemes valdnieki.

Bālganzaļā koku lapotne vēl nav pilnīgi saplaukusi, vēl satīta kuplos čokuros un kāri dzer siltos saules starus. Tālumā skan mūzika, aicina pie sevis.

Iespaids tāds, it kā ļaudis nu izcietuši savas

nelaimes, vakarējā diena bijusi pēdējā smagās, visiem apnikušās dzīves diena un šodien visi pamodušies skaidri kā bērni — ar ciešu, priecīgu ticību sev, savas gribas neuzvaramībai, kuras priekšā visam jānoliecas, un tagad, lūk, droši un pārliecināti dodas pretī nākamībai.

Un bija savādi, sāpīgi un bēdīgi ieraudzīt šai priecīgajā drūzmā skumju seju: ar jaunu sievieti zem rokas gāja spēcīgs slaida auguma vīrietis, droši vien ne vecāks par trīsdesmit gadiem, bet — sirms. Rokā viņš nesa platmali, viņa apaļā galva bija kā sudrabota, kalsnā, veselīgā seja mierīga un skumja. Lielās, tumšās, skropstu segtās acis lūkojās tā, kā lūkojas tikai tāda cilvēka acis, kurš nespēj aizmirst smagās sāpes, ko viņš izcietis.

— Pievērs uzmanību šiem diviem cilvēkiem, — sacīja man biedrs, — īpaši viņam: viņš ir pārdzīvojis vienu no tām drāmām, kādas arvien biežāk norisinās ziemeļu Itālijas strādnieku vidē.

Un biedrs man stāstīja:

— Šis cilvēks ir sociālists, vietējās strādnieku avīzītes redaktors; pats viņš ir strādnieks, krāsotājs. Viens no tiem raksturiem, kuriem zināšanas kļūst par ticību, bet šī ticība vēl vairāk uzkurina slāpes pēc zināšanām. Dedzīgs un gudrs antiklerikālis, — redzi, kādām acīm melnsvārči mācītāji noskatās viņam pakaļ!

Priekš gadiem pieciem viņš, būdams propagandists,

sastapa kādā savā pulciņā meiteni, kura tūlīt piesaistīja viņa uzmanību. Sievietes šeit ir mācījušās ticēt klusēdamas un nešaubīdamās, garīdznieki daudzus gadu simteņus attīstījuši viņās šo īpašību un panākuši, ko vēlējušies. Kāds pareizi ir teicis, ka katoļu baznīca būvēta uz sievietes krūts. Madonnas kults ir ne tikai pagāniski skaists, bet vispirmām kārtām tas ir gudrs kults; madonna vienkāršāka par Kristu, viņa ir tuvāka sirdij, viņā nav pretrunu, viņa nedraud ar pekli, viņa tikai mīl, žēlo, piedod, — tai viegli paņemt savā gūstā sievietes sirdi uz visu mūžu.

Un, lūk, viņš ierauga meiteni, kura prot runāt, spēj uzstādīt jautājumus, bet vienmēr tās jautājumos līdzās naivam izbrīnam par viņa idejām viņš sajūt neslēptu neuzticību viņa vārdiem un bieži pat bailes un pretīgumu. Itāliešu propagandistam nākas daudz runāt par reliģiju, runāt asi par pāvestu un garīdzniekiem, un katru reizi, kad viņš par to runāja, viņš redzēja meitenes acīs nicināšanu un naidu pret runātāju, bet, ja viņa kaut ko jautāja, tās vārdi skanēja naidīgi un maigā balss bija indes piesātināta. Varēja manīt, ka viņa pazīst katoļu literatūru, kas vērsta pret sociālismu, un ka šai pulciņā viņas vārdi gūst ne mazāku uzmanību kā viņa runas.

Šai zemē pret sievieti izturas daudz vienkāršāk un rupjāk nekā Krievijā, un itālietes līdz pašam pēdējam laikam ir devušas tam daudz pamata; neintere-

sēdamās ne par ko citu, atskaitot baznīcu, viņas, labākajā gadījumā, ir svešas vīriešu veiktajam kultūras darbam un nesaprot tā nozīmi.

Viņa vīrieša patmīlība bija aizskarta, sadursmēs ar šo meiteni cieta viņa — pieredzējuša propagandista slava, viņš iekaisa, vairākkārt veikli meiteni pazoboja, bet arī viņa tam atmaksāja ar to pašu, neviļus modinot cienību, piespiežot viņu ar jo sevišķu rūpību gatavoties nodarbībām pulciņā, kurā tā piedalījās.

Bet līdztekus visam tam propagandists sāka ievērot, ka ikreiz, kad nācās runāt par laika nelietību, kādā viņi dzīvo, par to, kā tas nospiež cilvēku, kropļojot viņa miesu un dvēseli, kad viņš tēloja nākamības dzīves ainas, kur cilvēks kļūst ārīgi un iekšķīgi brīvs, — viņš redzēja meiteni savā priekšā gluži citādu: tā klausījās viņa runā ar tādu skarbumu kā stipra un gudra sieviete, kas pazīst dzīves važu smagumu, kā izslāpis un uzticīgs bērns, dzirdot brīnišķīgu pasaku, un šī pasaka ir saskaņā ar viņa tikpat brīnišķīgi sarežģīto dvēseli.

Tas modināja propagandistā nojautu par drīzu uzvaru pār pretinieci, kura varētu kļūt par jauku biedru.

Gandrīz gadu ilga šī cīņa, nemodinot viņos vēlēšanos tuvināties un izstrīdēties aci pret aci, beidzot viņš pirmais gāja meitenei klāt.

«Sinjora ir mans pastāvīgais oponents,» viņš teica,

«vai viņai neliekas, ka lietas labā būtu vēlams, ja mēs iepazītos tuvāk?»

Viņa labprāt tam piekrita, un gandrīz jau ar pirmajiem vārdiem viņi uzsāka kauju viens ar otru: meitene dedzīgi aizstāvēja baznīcu, uzskatot to par vietu, kur izmocītais cilvēks var atpūtināt dvēseli, kur labās madonnas priekšā visi ir līdzīgi un visi vienlīdz nožēlojami, neskatoties uz dažādību apģērbā; viņš runāja pretim, sacīdams, ka cilvēkiem nav vajadzīga atpūta, bet cīņa, ka nav iespējama pilsoniska vienlīdzība bez materiālo labumu vienlīdzības un ka madonnai aiz muguras slēpjas tādi, kuriem izdevīgi, lai (audis būtu nelaimīgi un muļķi.

Kopš tā laika šie strīdi piepildīja visu viņu dzīvi, katra tikšanās bija vienas un tās pašas kaislās sarunas turpinājums, un ar katru dienu arvien skaidrāk atklājās liktenīgā nesamierināmība viņu ticībās.

Viņam dzīve bija cīņa par zināšanu paplašināšanu, cīņa par noslēpumaino dabas spēku pakļaušanu cilvēku gribai, visiem cilvēkiem jābūt vienlīdz stipri apbruņotiem šai cīņā, kuras gala iznākumā mūs gaida brīvība un prāta triumfs, jo prāts ir visvarenākais no visiem spēkiem un vienīgais spēks pasaulē, kas darbojas apzināti. Bet viņai dzīve bija cilvēka mokpilna ziedošanās nezināmajam, prāta pakļaušana tai gribai, kuras likumus un mērķus zina tikai garīdznieks.

Pārsteigts viņš jautāja:

«Kāpēc tad jūs nākat uz maniem priekšlasījumiem, ko jūs gaidāt no sociālisma?»

«Jā, es zinu, ka grēkoju un esmu pretrunā pati ar sevi!» viņa bēdīgi atzinās. «Bet ir tik labi klausīties jūs un sapņot par laimi, kas būtu iespējama visiem cilvēkiem!»

Viņa nebija visai skaista — tieva, gudru sejiņu, lielām acīm, kuru skatiens spēja būt lēnprātīgs un bargs, glāstošs un ciets; viņa strādāja zīda fabrikā, dzīvoja kopā ar vecu māti, bezkāji tēvu un jaunāko māsu, kas mācījās arodskolā. Dažreiz viņa bija jautra, tomēr tās jautrība nebija skaļa, bet pievilcīga; viņai patika muzeji un veci dievnami, viņa jūsmoja par gleznām, par lietu daiļumu un, uzlūkojot tās, teica:

«Cik savādi, ja padomā, ka šīs daiļās lietas kādreiz bijušas ieslēgtas atsevišķu cilvēku namos un tikai kādam vienam bijušas tiesības tās izmantot. Daiļais jāredz visiem, tikai tad tas kļūst dzīvs!»

Viņa bieži runāja tik savādi, un viņam likās, ka šo vārdu cēlonis ir kādas viņam neizprotamas sāpes meitenes dvēselē, — tie atgādināja ievainotā vaidus. Viņš juta, ka šī meitene mīl dzīvi un cilvēkus ar dziļu, satraukuma un līdzcietības pilnu mātes mīlestību; viņš pacietīgi gaidīja, kamēr viņa ticība iededzinās tās sirdi un klusā mīlestība izvērtīsies kaislībā; viņam šķita, ka meitene klausās viņa runās arvien vērīgāk, ka sirdī tā jau ir vienis prātis ar

viņu. Un arvien dedzīgāk viņš tai stāstīja, ka nepieciešama nemitīga cīņa par cilvēka, tautas un visas cilvēces atbrīvošanu no vecajām važām, kuru rūsa ieēdusies dvēselēs, aptumšo un saindē tās.

Kādreiz, pavadot meiteni mājup, viņš pateica tai, ka mīl viņu, grib, lai tā kļūtu viņa sieva, un — bija izbiedēts no tā iespaida, kādu atstāja uz meiteni viņa vārdi: sagrīļojusies, it kā viņš tai būtu iesitis, plaši ieplestām acīm, bāla viņa atbalstījās ar muguru pret sienu, paslēpdama rokas, un, lūkodamās viņam sejā gandrīz ar šausmām, sacīja:

«Es jau nojautu, ka tas ir tā, es gandrīz sajutu to, tāpēc ka pati jau sen jūs mīlu, bet — mans dievs! — kas gan tagad notiks?»

«Sāksies manas un tavas laimes dienas, mūsu kopīgā darba dienas!» viņš iesaucās.

«Nē,» teica meitene, noliekdama galvu. «Nē! Mums nevajag runāt par mīlu.»

«Kāpēc?»

«Vai tu būsi ar mieru laulāties baznīcā?» viņa klusi jautāja.

«Nē.»

«Tad — ardievu!»

Un meitene ātri devās projām no viņa.

Viņš panāca to, sāka pārliecināt, viņa klausījās klusēdama un neko neiebilda, bet tad teica:

«Es, mana māte un mans tēvs — visi esam ticīgi un tādi arī nomirsim. Laulības mērijā — tās nav

nekādas laulības: ja tādā laulībā dzimst bērni, es zinu — tie būs nelaimīgi. Tikai baznīcas laulība dod svētību mīlestībai, tikai tā dod laimi un mieru.»

Viņam kļuva skaidrs, ka tik drīz viņa nepiekāpsies, bet viņš, protams, nevarēja piekāpties. Viņi šķīrās; atvadoties meitene teica:

«Nemocīsim viens otru, nemeklē sastapšanos ar mani! Ak, kaut tu aizbrauktu no šejienes! Es to nevaru izdarīt, jo esmu tik nabaga...»

«Es neko neapsolu,» viņš atbildēja.

Un sākās stipru cilvēku cīņa: viņi, protams, satikās — un pat vēl biežāk nekā līdz šim, satikās, tāpēc ka meklēja viens otru cerībā, ka viens no viņiem abiem neizturēs arvien pieaugošo jūtu neapmierinātības mokas. Viņu tikšanās bija izmisuma un skumju pilnas, pēc katras sastapšanās ar meiteni viņš jutās salauzts un bezspēcīgs, bet viņa ar asarām acīs gāja uz grēksūdzi; viņš to zināja, un viņam šķita, ka melnā siena, ko veido cilvēki tonzūrās, aug augumā, kļūst arvien stiprāka, nesagraujamāka un šķir viņus līdz nāvei.

Kādreiz svētkos, pastaigājoties kopā ar meiteni laukos aiz pilsētas, viņš sacīja tai — bez draudiem, bet vienkārši skaļi domādams:

«Zini, dažreiz man liekas, ka es varētu tevi nogalināt ...»

Viņa klusēja.

«Tu dzirdēji, ko es teicu?»

Maigi ielūkodamās tam sejā, viņa atbildēja:

«Jā.»

Un viņš saprata, ka meitene mirs, bet nepiekritīs viņam. Līdz šim «jā» viņš dažkārt to apskāva un skūpstīja, meitene cīnījās ar viņu, bet tās pretestība kļuva arvien vājāka, un viņš jau cerēja, ka reiz tā padosies un tad viņas sievietes instinkts palīdzēs tam viņu uzvarēt. Bet tagad viņš saprata, ka tā nebūtu uzvara, bet paverdzināšana, un kopš tās reizes mitējās modināt viņā sievieti.

Tā viņš maldījās kopā ar viņu pa tās tumšo dzīves priekšstatu loku, iededza viņas priekšā visas ugunis, kādas vien spēja iedegt, bet kā akla tā klausījās viņā ar sapņainu smaidu un neticēja viņam.

Kādreiz viņa sacīja:

«Dažreiz es saprotu, ka viss, ko tu stāsti, ir iespējams, bet es domāju, tas notiek tādēļ, ka mīlu tevi! Es saprotu, bet neticu, nespēju ticēt! Un, kad tu aizej, viss tavējais aiziet tev līdzi.»

Tas turpinājās gandrīz divus gadus, un pēkšņi meitene saslima; viņš pameta darbu, atstāja novārtā savas organizācijas lietas, iekrita parādos un, vairoties sastapt kādu no biedriem, klaiņoja gar māju, kur viņa dzīvoja, vai arī sēdēja pie viņas gultas, vērodams, kā viņa sadeg un kļūst ar katru dienu caurspīdīgāka, kā arvien spožāk kvēlo tās acīs slimības uguns.

«Stāsti man par nākamību!» viņa lūdza.

Viņš runāja par tagadni, atriebīgi uzskaitīdams visu, kas dzen uz bojā eju, pret ko viņš allaž cīnīsies, kas jāizmēž laukā no cilvēka dzīves kā melnas, netīras un novazātas skrandas.

Viņa klausījās, bet, kad kļuva nepanesami grūti, apturēja viņu ar pieskārienu rokai, lūdzot lūkodamās viņam acīs.

«Vai es mirstu?» kādreiz viņa tam jautāja, kad bija pagājis jau daudz dienu, kopš ārsts viņam pateica, ka meitenei ir ātrais dilonis un tās stāvoklis bezcerīgs.

Viņš tai neatbildēja, nolaizdams skatienu lejup.

«Es zinu, ka drīz miršu,» viņa teica. «Dod man roku!»

Un, kad tas sniedza viņai roku, viņa noskūpstīja to karstām lūpām, sacīdama:

«Piedod man, esmu vainīga tavā priekšā, es maldījos un nomocīju tevi. Tagad, kad esmu pagalam, es redzu, ka mana ticība ir bijusi tikai bailes no tā, ko es nespēju saprast, neraugoties uz savu vēlēšanos un tavām pūlēm. Tās bija bailes, un tās man ir asinīs, esmu ar tām jau piedzimusi. Man gan ir pašai savs vai arī tavējais prāts, bet sveša sirds... tev ir taisnība, es to sapratu, bet sirds nespēja tev piekrist...»

Pēc dažām dienām meitene nomira, bet viņš tās grūto agonijas stundu laikā nosirmoja — nosirmoja divdesmit septiņu gadu vecumā.

Nesen viņš apprecēja šās meitenes vienīgo drau-

dzeni, savu skolnieci; pašreiz viņi dodas uz kapsētu pie tās, — viņi katru svētdienu iet uz turieni nolikt ziedus uz viņas kapa.

Viņš netic, ka ir uzvarējis, viņš ir pārliecināts, ka, sacīdama viņam: «Tev ir taisnība!» — viņa meloja, lai mierinātu to. Viņa sieva domā tāpat; abi viņi ar mīlestību glabā tās piemiņu, un šīs smagās atmiņas par laba cilvēka bojā eju modina viņos jo lielāku spēku un vēlēšanos atriebt to, piešķir viņu kopīgajam darbam neatlaidību un īpašu, skaistu un plašu vērienu.

... Saules apmirdzēta, plūst dzīvā, svētdienīgi raibā ļaužu straume, priecīgs skaļums pavada tās plūsmu, klaigā un smejas bērni; nav, protams, visiem viegli un priecīgi, droši vien daudzas sirdis ir tumšu bēdu smagi nospiestas, daudzi prāti tiek pretrunu plosīti, bet visi mēs ejam uz brīvību, uz brīvību!

Un, jo saliedētāk, — jo ātrāk iesim!

MĀTE

Cildināsim sievieti — Māti, visu uzvarošās dzīvības neizsīkstošo avotu!

Te būs stāsts par dzelžaino Timurlengu, klibo panteri, par Sahibu Kirani — laimīgo iekarotāju, par Tamerlanu, kā viņu dēvēja neticīgie, par cilvēku, kurš gribēja sagraut visu pasauli.[10]

Piecdesmit gadu viņš staigāja pa zemi, viņa dzelžainais papēdis mīdīja pilsētas un valstis, kā ziloņa pēda samin skudru pūzni; sarkanas asins upes tecēja no viņa ceļiem uz visām pusēm; viņš būvēja augstus torņus no uzvarēto tautu kauliem, viņš iznīcināja dzīvību, sacenzdamies savā spēkā ar Nāvi, viņš atriebās tai par to, ka tā bija paņēmusi viņa dēlu Džigangiru; baismīgs cilvēks, — viņš gribēja atņemt

tai visus tās upurus, lai tad nobeidzas tā izsalkumā un skumībā!

Kopš tās dienas, kad nomira viņa dēls Džigangirs un Samarkandas ļaudis sagaidīja ļauno džetu spožo uzvarētāju, ietērpušies melnās un zilās drānās un apkaisījuši savas galvas ar pīšļiem un pelniem, kopš tās dienas līdz pēdējai stundai, kad viņš satika Nāvi Otrarā, kur tā viņu pieveica, — trīsdesmit gadu Timurs nevienu reizi nepasmaidīja; tā viņš dzīvoja, lūpas sakniebis, neviena priekšā nenoliekdams galvu, un trīsdesmit gadu viņa sirds bija slēgta līdzcietībai!

Cildināsim pasaulē sievieti — Māti, vienīgo spēku, kura priekšā Nāve noliec galvu! Te būs patiess stāsts par Māti, par to, kā viņas priekšā noliecās Nāves kalps un vergs, dzelzscietais Tamerlans, asiņainais zemes šautējs un postītājs.

Lūk, kā tas notika: dzīroja Timurbeks krāšņajā Kanigulas ielejā, kuru klāj rožu un jasmīnu viļņi, — ielejā, kuru Samarkandas dzejnieki dēvē par «Ziedu mīlestību» un no kuras var saredzēt varenās pilsētas gaišzilos minaretus, debeszilos mošeju kupolus.

Piecpadsmit tūkstoši apaļu telšu ir uzslietas ielejā un izplešas plašā vēdeklī, visas tās ir kā tulpes, un virs katras no tām kā dzīvi ziedi mirgo zīda karogu simti.

Bet pašā vēdekļa vidū — Gurugana Timura telts kā valdniece savu pavadoņu pulkā. Tai četri stūri,

simt soļu gar katru sienu, trīs pīķu augstums, tās vidus balstās uz divpadsmit zelta kolonām cilvēka resnumā, jumts — gaišzila kupola veidā, visa telts šūdināta no melnām, dzeltenām un debeszilām zīda strēlēm, piecsimt sarkanu auklu to saista pie zemes, lai tā neaizlidotu debesīs, četri sudraba ērgļi grezno tās stūrus, bet zem kupola pašā telts vidū uz paaugstinājuma — piektais, pats neuzvaramais Timurs Gurugans, valdnieku valdnieks.

Viņš tērpies platā debeskrāsas zīda tērpā, tas apbērts pērlēm — ne vairāk par pieci tūkstoši lielu pērļu, jā! Viņa baigajā, sirmajā galvā balta cepure ar rubīnu smailajā galā, un šūpojas, šūpojas — spīgo šī asiņainā acs, uzlūkojot pasauli.

Seja Klibajam ir kā plats nazis, kas pārklājies ar rūsu no asinīm, kurās viņš gremdējies tūkstošiem reižu; viņa acis šauras, bet tās redz visu, un to spīdums līdzīgs caramuta — arābu iemīļotākā akmens saltajam spīgo jumam, akmens, kuru neticīgie dēvē par smaragdu un kurš nobeidz krītamo kaiti. Bet valdnieka ausīs ir auskari no Ceilonas rubīniem, kuru krāsa ir kā skaistas meitenes lūpas.

Zemē — uz paklājiem, kādu vairs nav, — trīssimt zelta krūzes ar vīnu un viss, kas vajadzīgs valdnieka dzīrēm; Timuram aiz muguras sēž muzikanti, viņam blakus — neviens, pie viņa kājām — tā asinsradinieki, ķeizari un kņazi, un karapulku priekšnieki, bet

vistuvāk viņam — piedzēries dzejnieks Kermani', tas, kurš kādreiz uz pasaules postītāja jautājumu:

«Dzejniek Kermani! Cik tu dotu par mani, ja es būtu pārdodams?» nāves un šausmu sējējam atbildējis:

«Divdesmit pieci askeri.»

«Bet tā jau tikai manas jostas vērtība!» izbrīnā iesaucies Timurs.

«Es jau arī domāju tikai par jostu,» atbildējis Kermani, «tikai par jostu, jo pats tu neesi ne graša vērts!»

Lūk, kā runāja dzejnieks Kermani ar valdnieku valdnieku, ļaunuma un šausmu cilvēku, un tādēļ lai top mums dzejnieka — patiesības drauga slava uz laikiem lielāka par Timura slavu!

Cildināsim dzejniekus, kuriem ir tikai viens dievs — skaisti izteikts un drosmīgs patiesības vārds, lūk, kas ir viņu dievs uz mūžiem!

Un, lūk, jautrības un trako dzīru stundā, kur skanēja lepnas atmiņas par kaujām un uzvarām, mūzikas skandā un tautas spēļu troksnī, kas raisījās valdnieka telts priekšā, kur lēkāja neskaitāmi raibi āksti, spēkojās cīkstoņi, locījās virves dejotāji, likdami domāt, ka viņu miesās nav kaulu, — kur satikās zobenu cīņā karavīri, sacenzdamies veiklībā nonāvēt, un risinājās ziloņu izrāde, no kuriem daži [11]

bija nokrāsoti sarkanā un zaļā krāsā, tādējādi padarot vienus drausmīgus, bet otrus jocīgus, — šai stundā, kad Timura ļaudis priecājās, apreibuši no bailēm, ko viņš tiem iedvesa, no viņa slavas lepnuma, no uzvaru gurduma, no vīna un kumisa, — šai neprāta stundā pēkšņi cauri troksnim kā zibens cauri mākoņiem līdz sultāna Bajazeta uzvarētāja ausīm atskanēja sievietes kliedziens, lepns ērgļumātes kliedziens, savā skaņā tik tuvs un radniecīgs viņa aizvainotajai dvēselei — Nāves aizvainotajai un tādēļ tik nežēlīgai pret dzīvību un cilvēkiem.

Viņš pavēlēja uzzināt, kas tur kliedz tādā skumjā balsī, un viņam pateica, ka ieradusies kāda sieviete, vienos putekļos un skrandās, viņa šķietot ārprātīga, runājot arābiski un pieprasot — viņa pieprasot! — lai viņš, treju pasaules zemju valdnieks, to uzklausot.

— Atvediet viņu! — valdnieks sacīja.

Un, lūk, viņa priekšā sieviete — basām kājām, saulē izbalējuša apģērba skrandās, melnie mati izlaisti, lai apslēptu kailās krūtis, viņas vaigs kā bronza, bet acis — pavēlošas, un tumšā, pret Klibo izstieptā roka nedrebēja.

— Vai tu esi tas, kurš uzvarēja sultānu Baja-zetu? — viņa jautāja.

— Jā, es. Esmu uzvarējis daudzus un arī viņu, bet vēl neesmu noguris no uzvarām. Bet ko tu pateiksi par sevi, sieva?

— Klausies! — viņa sacīja. — Lai arī ko tu būtu

paveicis, tu tomēr esi tikai cilvēks, bet es — Māte! Tu kalpo nāvei, es dzīvībai. Tu esi vainīgs manā priekšā, un es nāku prasīt, lai tu izpērc savu vainu; — man stāstīja, ka tava devīze esot — «taisnībā spēks», — es tam neticu, bet tev tomēr jābūt taisnīgam pret mani, tādēļ ka es esmu Māte!

Valdnieks bija gana gudrs, lai aiz šo vārdu pār-drosmes nojaustu to spēku, un sacīja:

— Sēdies un runā, es gribu uzklausīt tevi!

Viņa atsēdās tā, kā viņai likās ērtāk, — ciešajā ķeizaru lokā uz paklāja, un, lūk, ko viņa pastāstīja:

— Esmu no Salerno apkaimes, tas ir tālu — Itālijā — tu nezini, kur. Mans tēvs bija zvejnieks, mans vīrs — arī, viņš bija skaists, cik vien skaists var būt laimīgs cilvēks, — es biju tā, kas sniedza viņam laimi! Un vēl bija man dēls — visjaukākais zēns pasaulē...

— Tāpat kā mans Džigangirs, — vecais karavīrs klusi sacīja.

— Skaistākais un gudrākais no visiem zēniem ir mans dēls! Viņam jau bija seši gadi, kad mūsu krastā izkāpa pirāti saracēņi, tie nokāva manu tēvu, vīru un vēl daudzus citus, bet zēnu nolaupīja, un nu jau pagājuši četri gadi, kopš es viņu meklēju pa visu zemi. Tagad viņš ir pie tevis, es to zinu, tāpēc ka Bajazeta kareivji notvēra pirātus, bet tu uzvarēji Bajazetu un atņēmi tam visu, — tev jāzina, kur ir mans dēls, tev viņš man jāatdod!

Visi sāka smieties, un ķeizari tad sacīja — viņi allaž iedomājās esam gudri:

— Viņa ir ārprātīga! — teica ķeizari un Timura draugi, kņazi un viņa karapulku priekšnieki, un visi smējās.

Tikai Kermani lūkojās uz sievieti nopietni, un ar lielu izbrīnu lūkojās arī Tamerlans.

— Viņa ir neprātīga kā Māte! — klusi sacīja piedzērušais dzejnieks Kermani; bet valdnieks — pasaules posts — teica:

— Sieva! Kā gan tu nokļuvi šurp no tās man nezināmās zemes — pāri jūrām, upēm un kalniem, cauri mežiem? Kā gan zvēri un cilvēki, kas bieži ir ļaunāki par visniknākajiem zvēriem, — kā gan tie nav aiztikuši tevi, jo tu gāji pat bez ieroča, kas ir vienīgais neaizsargāto draugs, kurš nekad tos nepieviļ, kamēr vien spēks tiem rokās mīt? Man jāzina tas viss, lai tev ticētu un lai izbrīns par tevi man netraucētu tevi saprast!

Cildināsim sievieti — Māti, kuras mīlestība nepazīst šķēršļu, kuras krūts ir lolojusi visu pasauli! Viss daiļais cilvēkā nāk no saules stariem un Mātes piena, — lūk, kas pilda mūs ar dzīvības mīlestību!

Viņa sacīja Timurlengam:

— Jūru es sastapu tikai vienu, tajā bija daudz salu un zvejas laivu, bet, kad meklē mīļoto, — arvien pūš ceļa vējš. Upes viegli pārpeldēt tam, kas dzimis un uzaudzis jūras malā. Kalni? Es nemanīju kalnu.

Piedzērušais Kermani jautri teica:

— Ja mīl, tad kalns kļūst par ieleju!

— Gadījās pa ceļam arī meži, — jā, tas bija gan! Sastapu mežakuiļus, lāčus, lūšus un briesmīgus buļļus ar zemu noliektām galvām, un divreiz manī lūkojās panteri — tādām acīm gluži kā tavējās. Bet katram zvēram taču ir sirds, un es runājos ar viņiem tāpat kā tagad ar tevi; viņi ticēja, ka esmu Māte, un gāja projām nopūzdamies, — viņiem bija manis žēl! Vai tad tu nezini, ka arī zvēri mīl savus bērnus un prot cīnīties par viņu dzīvību un brīvi ne sliktāk kā cilvēki?

— Tā ir, sieva! — teica Timurs. — Un bieži — es zinu, viņi mīl vēl stiprāk, cīnās neatlaidīgāk nekā cilvēki!

— Cilvēki, — viņa turpināja kā bērns, jo ikviena Māte ir simtkārt bērnišķīga savā dvēselē, — cilvēki arvien ir savu māšu bērni, — viņa teica, — jo katram taču ir Māte, katrs ir kādai dēls, pat tevi, vecais vīrs, — tu to zini — ir dzemdējusi sieviete, — tu vari noliegt dievu, bet viņu nenoliegsi arī tu, vecais vīrs.

— Tā ir, sieva! — iesaucās Kermani, bezbailīgais dzejnieks. — Tā tas ir, no buļļu bara teļu nebūs, bez saules puķes nezied, bez mīlestības nav laimes, bez sievietes nav mīlestības, bez Mātes nav ne dzejnieka, ne varoņa!

Un sieviete sacīja:

— Atdod man manu bērnu, tādēļ ka es esmu Māte un mīlu viņu!

Nolieksim galvu sievietes priekšā — viņa dzemdējusi Mozu, Muhamedu un lielo pravieti Jēzu, kuru nonāvēja ļaunie, bet — kā sacīja Šerifedins^1 — viņš vēl augšāmcelsies un nāks tiesāt dzīvus un mirušus, — Damaskā tas notiks, Damaskā!

Nolieksim galvu Tās priekšā, kura dzemdē mums gara milžus! Aristotelis ir Viņas dēls, un Firdusi un medussaldais Saadi, un Omars Heijams, kas līdzīgs ar indi sajauktam vīnam, un Iskanders, un aklais Homērs^2 — tie visi ir Viņas bērni, visi tie dzēruši Viņas pienu, un katru Viņa ir ievadījusi pasaulē pie rokas, kad viņi augumā vēl nebija lielāki par plaukstošu tulpi, — viss pasaules lepnums ir nācis no Mātēm!

Un nogrima domās sirmais pilsētu grāvējs, klibais

•Šerifedins — Timura laikabiedrs, kas uzrakstījis viņa dzīves un iekarojumu vēsturi.

2 Aristotelis — grieķu zinātnieks un filozofs; Firdusi (Firdousi, 934—1020) — tadžiku dzejnieks; Saadi (1184—1291) — persiešu dzejnieks, arī viņa daiļrade ietilpst tadžiku literatūrā; Omars Heijams (1040—1123) — tadžiku dzejnieks, viņa daiļrade ietilpst persiešu literatūrā; par Iskanderu bija iesaukts slavenais karavadonis Maķedonijas Aleksandrs (356.—323. g. pirms mūsu ēras); Homērs — sengrieķu dzejnieks, poēmu «Iliāda» un «Odiseja» autors.

tīģeris Timurs Gurugans, un ilgi klusēja, bet tad sacīja, pie visiem griezdamies:

— Men tangri kuli Timur! Es, dieva kalps Timurs, saku, kas sakāms! Lūk, es dzīvoju, daudz gadu jau zeme vaid zem manām kājām, un trīsdesmit gadu es ar savu roku veicu nāves pļauju, — tāpēc iznīcinu, lai atriebtu viņai par savu dēlu Džigangiru, par to, ka viņa nodzēsa manas sirds sauli! Ar mani ir cīnījušies par valstīm un pilsētām, bet nekad un neviens — par cilvēku, un nav bijis cilvēkam vērtības manās acīs, un es nezināju, kas viņš un kāpēc stāv manā ceļā. Es, Timurs, teicu Bajazetam, kad uzvarēju viņu: «O, Bajazet, kā redzams, dieva acīs valstis un cilvēki nav itin nekas, jo, raugi, — viņš nodod tos tādu vīru varā, kādi esam mēs abi: tu — vienācis, es — klibs!» Tā es viņam sacīju, kad viņu atveda pie manis, važās iekaltu, un zem važu smaguma viņš nespēja noturēties uz kājām, tā es sacīju, raudzīdamies uz viņu — nelaimē kritušu, — un sajutu dzīvi rūgtu kā vērmeli, kā krāsmatu zāli!

Es, dieva kalps Timurs, saku, kas sakāms! Lūk, sēž manā priekšā sieviete, kādu ir milzīgs daudzums, un viņa pamodināja manā dvēselē jūtas, kādas es nepazinu. Runā viņa ar mani kā līdzīga, un viņa nelūdz, bet prasa. Un es redzu, es saprotu, kāpēc šī sieviete tik stipra, — viņa mīl, un mīlestība tai palīdzējusi uzzināt, ka viņas bērns ir dzīvības dzirksts, no kuras var iedegties liesma uz daudziem gadsim-

tiem. Vai visi pravieši nav bijuši bērni, un vai varoņi nav bijuši vāji? O, Džigangir, manu acu gaišums, varbūt tev bija lemts sasildīt zemi, iesēt tajā laimi, — es krietni esmu aplaistījis to ar asinīm, un tā ir kļuvusi trekna!

Atkal ilgi grima domās tautu postītājs un šautējs, tad beidzot sacīja:

— Es, dieva kalps Timurs, saku, kas sakāms! Trīssimt jātnieku tūdaļ dosies uz visām manas zemes malām, un lai viņi atrod šās sievietes dēlu, bet viņa pati gaidīs te, un arī es gaidīšu kopā ar viņu; bet tas, kurš atgriezīsies ar bērnu uz sava zirga segliem, tas būs laimīgs — saka Timurs! Vai tā, sieva?

Viņa atmeta no vaiga melnos matus, uzsmaidīja viņam un atbildēja, pamādama ar galvu:

— Tā, valdniek!

Tad piecēlās šis baismīgais vecais vīrs un klusēdams palocījās viņas priekšā, bet jautrais dzejnieks Kermani sāka teikt kā bērns pieaugušajam:

Ko vēl skaistāk apdzied nekā ziedus, zvaigznes?

Teiks ikviens: par mīlu vēl jo skaistāk dzied!

Kas par sauli jaukāks maija dienas vidū?

Iemīlējies sacīs: tā, ko mīlu es!

Ak, skaistas ir zvaigznes

pie naksnīgām debesīm —

zinu!

Un skaista ir saule, kad vasaras dienasvid's, —

zinu!

Bet mīļotai acis par ziediem vēl skaistākas —

zinu!

Un glāsta tās smaidi vēl siltāk par sauli, es —

zinu!

Bet nav skandināta vēl visskaistā dziesma, Apdziedāts nav visu pirmsākumu sākums,

Nav vēl himnas sirdij visubrīnišķākai,

Viņas sirdij, kuru mēs par Māti saucam!

Un sacīja Timurlengs savam dzejniekam:

— Jā, Kermani! Dievs nav kļūdījies, izvēloties tavu muti, lai vēstītu viņa gudrību!

— Ē! Dievs pats ir labs dzejnieks! — teica piedzērušais Kermani.

Bet sieviete smaidīja, un smaidīja visi ķeizari un kņazi, karavadoņi un visi pārējie bērni, uzlūkodami viņu — Māti!

Tas viss ir taisnība; viss še sacītais — patiesība, to zina mūsu mātes, pajautājiet tām, un viņas teiks:

«Jā, tas viss ir mūžīga patiesība. Mēs esam stiprākas par nāvi, mēs, kas nemitīgi dāvinām pasaulei gudros, dzejniekus un varoņus, mēs, kas sējam pasaulē visu, ar ko tā slavena!»

KROPLIS

Tveicīga diena, klusums; dzīve sastingusi gaišā mierā, debess laipni lūkojas uz zemi ar savu gaišzilo, skaidro aci; saule ir tās ugunīgais redzoklis.

Jūra gludi izkaldināta no zila metāla, raibās zvejnieku laivas nekustīgas, it kā iekausētas līča pusaplī, spožā kā debess. Pārlidos kaija, slinki vēzēdama spārnus, — ūdens rādīs citu putnu, baltāku un skaistāku par to, kas gaisā.

Zilst tāle; dūmakā tur viegli peld — vai arī, saules nokaitēta, kūst — mēļa sala, vientuļa klints jūras vidū, maigi vizošs dārgakmens Neapoles līča gredzenā.

Klinšainais krasts terasveida pakāpēm nolaižas uz jūru kupls un krāšņs, tumšā vīnogulāju, apelsīnu, citronu un vīģu koku lapotnē sedzies, viss olīvu lapu bālganajā sudrabā. Šajā zaļās lapotnes straumē, kas stāvus krīt uz jūru, laipni smaida zeltaini, sārti un

balti ziedi, bet dzeltenie un oranžkrāsas augļi atgādina zvaigznes karstā bezmēness naktī, kad debess tumša un gaiss valgans.

Gaisā, jūrā un dvēselē — klusums, gribas saklausīt, kā viss dzīvais mēmi dzied lūgšanu dievam — Saulei.

Starp dārziem aizlokās tekā, un pa to, lēnām kāpdama no akmens uz akmeni, iet uz jūru slaida auguma sieviete melnā tērpā; tērps izbalējis saulē, vietām jau rūsgans, un pat iztālēm redzami tā ielāpi. Galva viņai nav apsegta, — mirdz sirmo matu sudrabs, vijīgas cirtas klāj viņas augsto pieri, deniņus un vaigu tumšo ādu; laikam gan šos matus nav iespējams gludi sasukāt.

Seja viņai asa, skarba, — reiz redzējis, atcerēsies to uz visiem laikiem: ir kaut kas dziļi senatnīgs šai kalsnajā sejā, bet, kad sastopi viņas acu tumšo un taisni vērsto skatienu, — neviļus nāk prātā tveicīgie austrumu tuksneši, Debora un Judīte.1

Noliekusi galvu, viņa ada kaut ko sarkanu; zib adatu tērauds, vilnas kamols paslēpts kaut kur apģērbā, un liekas, ka sarkanais pavediens ris sievietei no krūtīm. Tekā ir šaura un untumaina, dzird čirkstot nobirstam akmeņus, bet šī sirmā sieviete soļo lejup tik droši, it kā viņas kājas redzētu ceļu.

'Debora — pēc bībeles teikām praviete, kas izpilda tiesneša lomu. Judīte — pēc bībeles teikām patriote, kas nocirtuši galvu ebreju tautas ienaidniekam Holofernam.

Lūk, ko stāsta par Šo sievieti: viņa ir atraitne, viņas vīrs — zvejnieks; drīz pēc kāzām viņš izgāja jūrā zvejot — un neatgriezās, atstādams viņu ar bērnu zem sirds.

Kad bērns piedzima, viņa sāka to slēpt no ļaudīm, neizgāja ar to uz ielas — saulē, lai palielītos ar dēlu, kā to dara visas mātes, turēja viņu savā būdā tumšā kaktā, vīstīdama lupatās, un ilgu laiku neviens no kaimiņiem neredzēja, kāds ir jaunpiedzimušā augums, — redzēja tikai viņa lielo galvu un milzīgās, nekustīgās acis dzeltenajā sejā. Ievēroja arī, ka viņa, būdama veselīga un vingra, agrāk bija cīnījusies ar trūkumu nenogurdināma un jautra, pratusi iedvest gara možumu arī citiem, bet tagad kļuvusi nerunīga, arvien par kaut ko domāja, sadrūmusi raudzīdamās uz visu caur skumju miglu ar dīvainu skatienu, kas it kā ko jautāja.

Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai visi uzzinātu viņas bēdu cēloni: bērns bija piedzimis kropls, — lūk, kādēļ viņa to slēpa, lūk, kas viņu nomāca.

Tad kaimiņi tai sacīja, ka viņi, zināms, saprotot, kāds kauns sievietei būt par kropla bērna māti; nevienam, izņemot madonnu, neesot zināms, vai viņa taisnīgi sodīta ar šo ļauno pārestību, tomēr bērns pie tā neesot vainīgs un viņa velti laupot tam sauli.

Viņa paklausīja ļaudīm un parādīja tiem dēlu — rokas un kājas tam bija īsas kā zivs peldspuras, galva — uzpūsta kā milzu bumba, tikko turējās uz

tievā, ļenganā kakla, bet seja kā vecim — vienās krunkās, starp tām nespodru acu pāris un liela mute, izplesta nedzīvā smaidā.

Sievietes raudāja, skatoties uz viņu, vīrieši, pretīgumā saviebdamies, drūmi gāja projām; kropļa māte sēdēja zemē, gan paslēpdama vaigu, gan paceldama to un raudzīdamās uz visiem tā, it kā bez vārdiem kaut ko jautātu, ko neviens nespēja saprast.

Kaimiņi izgatavoja kroplim kasti — zārkam līdzīgu, piebāza to ar vilnas izsukām un lupatām, iesēdināja kroplīti šai mīkstajā, karstajā pērklī un novietoja kasti pagalma ēnā, slepus cerēdami, ka zem saules, kas ik dienas dara brīnumus, notiks vēl viens brīnums.

Bet laiks gāja, un viņš arvien vēl palika tāds pats: milzīga galva, garš rumpis ar četriem nevarīgiem atzariem; tikai viņa smaids ieguva arvien noteiktāku negausīgas rijības izteiksmi, un mutē parādījās divas asu un līku zobu rindas. īsiņās ķepas iemanījās satvert maizes gabalus un gandrīz nekļūdīgi stiepa tos uz lielo, karsto muti.

Viņš bija mēms, bet, ja tuvumā kaut kur ēda un ja kroplis sajuta ēdiena smaržu, viņš dobji īdēja, atplētis rīkli un smago galvu šūpodams, bet viņa acu nespodrie āboli pārklājās ar sarkanām asins dzīsliņām.

Ēda viņš daudz un, jo tālāk, jo vairāk, viņa īdēšana kļuva nemitīga; māte strādāja bez atpūtas, bet viņas

peļņa bieži bija niecīga, dažkārt tās nebija pavisam. Viņa nesūdzējās un negribīgi — allaž klusēdama — pieņēma kaimiņu palīdzību, bet, kad viņas nebija mājās, kaimiņi, maurošanas sakaitināti, ieskrēja pagalmā un bāza negaušas mutē maizes garozas, saknes, augļus — visu, kas vien bija ēdams.

— Viņš tevi drīz pavisam apgrauzīs! — mātei sacīja. — Kāpēc tu nenodod viņu kaut kur patversmē, slimnīcā?

Viņa drūmi atbildēja:

— Es viņu dzemdēju, man viņš arī jābaro.

Viņa bija skaista, un ne viens vien vīrietis meklēja tās mīlestību, bet visi — bez sekmēm; vienam, kurš tai patika vairāk par citiem, viņa teica:

— Es nevaru kļūt tava sieva, bīstos dzemdēt vēl vienu kropli, — tas tev nodarītu kaunu. Nē, ej projām!

Vīrietis centās pierunāt viņu, atgādināja viņai par madonnu, kas ir taisnīga pret mātēm un ieskata tās par savām māsām, bet kropļa māte tam atbildēja:

— Es nezinu, kāda ir mana vaina, bet, lūk, sodīta esmu bargi.

Viņš lūdzās, raudāja un plosījās, tad viņa sacīja:

— Nedrīkst darīt to, kam netici. Ej projām!

Viņš aizgāja kaut kur tālu, uz visiem laikiem.

Un tā daudzus gadus viņa pūlējās piebāzt nepiepildāmo, nemitīgi gremojošo rīkli, kas aprija viņas darba augļus, viņas asinis un dzīvību; kropļa galva

auga un kļuva arvien baismīgāka — tā līdzinājās pūslim, kas nupat atrausies no nespēcīgā, tievā kakla un aizlidos, ķerdamies pie namu stūriem un slinki pašūpodamies uz vienu un otru sānu.

ikviens, kas ielūkojās pagalmā, neviļus apstājās pārsteigts un satricināts, nespēdams aptvert, ko viņš redz. Pie vīnogulājiem apaugušas sienas — uz akmeņiem kā uz ziedokļa stāvēja kaste, bet no tās pacēlās šī galva, un gājēja uzmanību saistīja nedzīvi dzeltenā, krunkainā seja ar platajiem vaigu kauliem; tā krasi izdalījās uz lapotnes zaļā fona; ieplestās un trulās, no dobumiem izvalbītās acis uz ilgu laiku iespiedās atmiņā katram, kas tās ieraudzīja; trīsēja platais, saspiestais deguns, kustējās nesamērīgi attīstītie vaigu kauli un žokļi, snaikstījās ļenganās lūpas, atsedzot divas rindas plēsoņas zobu, — un, it kā dzīvodamas savu atsevišķu dzīvi, slējās lielas, manīgas zvēra ausis; šo baigo masku ietvēra melnu matu kaudze, kas skrullējās sīkos gredzenos kā nēģera sprogas.

Turēdams mazajā un īsajā, ķirzakas ķetnai līdzīgajā rokā gabalu kaut kā ēdama, kroplis nolieca galvu kā knābājošs putns un, atplēsdams ar zobiem barību, skaļi čāpstināja un šņāca. Paēdis viņš lūkojās uz ļaudīm allaž atņirgtiem zobiem, bet viņa acis savilkās kopā pie virsdegunes un saplūda vienā blāvā, bez-dibenīgā plankumā uz šās pusdzīvās sejas, kas ar saviem vaibstiem atgādināja agoniju. Bet, ja viņš

bija izsalcis, tas izstiepa kaklu un, sarkano rīkli atplētis, snaikstīja tievo čūskas mēli, neatlaidīgi maurodams.

Mezdami krustus un skaitīdami lūgšanas, ļaudis steidzās projām, atcerēdamies visu ļauno un visas nelaimes, ko vien tie savā mūžā izcietuši un piedzīvojuši.

Vecais kalējs, drūma prāta cilvēks, vairākkārt sacīja:

— Kad es redzu šo visurijīgo muti, man nāk prātā, ka arī manus spēkus ir aprijis kāds viņam līdzīgs, un man liekas, ka visi mēs dzīvojam un mirstam parazītu dēļ.

Un visos šī mēmā galva izraisīja skumjas domas, jūtas, kas biedēja sirdi.

Kropļa māte klusēja, noklausīdamās ļaužu valodās, viņas mati ātri nosirmoja, sejā parādījās grumbas, viņa sen jau bija aizmirsusi smieties. Ļaudis zināja, ka pa naktīm viņa nekustīgi stāv uz sliekšņa un lūkojas debesīs, it kā kādu gaidot; tie sacīja cits citam:

— Ko viņai gaidīt?

— Nosēdini viņu uz laukuma pie vecās baznīcas! — kaimiņi tai ieteica. — Tur staigā ārzemnieki, tie neatteiksies nomest viņam ik dienas dažus vara naudas gabalus.

Māte satrūkās un nodrebēja, sacīdama:

— Tas būs šausmīgi, ja viņu redzēs citu zemju ļaudis, — ko viņi par mums nodomās?

Viņai atbildēja:

— Nabadzība ir visur, tas visiem zināms!

Viņa noraidot papurināja galvu.

Bet ārzemnieki, garlaicības dzīti, klaiņoja visur, ieskatīdamies visās sētās, un, protams, ielūkojās arī pie viņas; viņa bija mājās, viņa redzēja pretīguma un riebuma grimases šo bezdarbīgo ļaužu tuklajās sejās, dzirdēja, kā viņi, viebdami lūpas un piemieguši acis, runāja par tās dēlu. Viņas sirdi sevišķi aizskāra kādi vārdi, teikti ar nicināšanu un naidu, ar neslēptu un ļaunu prieku.

Viņai palika prātā šīs skaņas, daudzkārt viņa pie sevis atkārtoja šos svešos vārdus, kuros viņas itālietes un mātes sirds nojauta apvainojošu saturu; tai pašā dienā viņa devās pie pazīstama komisionāra un jautāja tam, ko nozīmē šie vārdi.

— Skatoties pēc tā, kas tos teicis! — tas atbildēja, saraukdams uzacis. — Tie nozīmē: Itālija izmirst pirmā no visām romāņu rasēm. Kur tu dzirdēji šos melus?

Viņa aizgāja neatbildējusi.

Bet otrā dienā viņas dēls bija kaut ko nelabu ieēdis un nomira krampjos.

Viņa sēdēja pagalmā pie kastes, uzlikusi delnu uz sava mirušā dēla galvas, mierīgi kaut ko gaidot, jautājoši ielūkodamās acīs katram, kas atnāca pie viņas, lai paskatītos uz mirušo.

Visi klusēja, neviens viņai neko nevaicāja, kaut gan daudziem varbūt gribējās viņu apsveikt, jo viņa bija atbrīvojusies no verdzības, gribējās sacīt mierinātāju vārdu, jo viņa bija zaudējusi dēlu, bet — visi klusēja. Dažreiz ļaudis saprot, ka ir tādas lietas, ko nedrīkst izsacīt līdz galam.

Pēc tam viņa vēl ilgi mēdza ielūkoties ļaužu sejās, it kā ko jautādama tiem, bet vēlāk kļuva parasta kā visi.

NODĒVĒJA MATE

Par Mātēm var stāstīt bezgalīgi.

Jau vairākas nedēļas pilsēta bija dzelzīs iekaltu ienaidnieku loka cieši aplenkta; naktīs visapkārt iedegās sārti, un uguns no melnās tumsas lūkojās uz pilsētas mūriem daudzām sarkanām acīm — tās kvēloja ļaunā priekā, un šīs uzglūnošās liesmas izraisīja aplenktajā pilsētā drūmas domas.

No mūriem bija redzams, kā arvien ciešāk savelkas naidnieka cilpa, kā kustas ap sārtiem viņu melnās ēnas; bija dzirdama paēdušu zirgu zviegšana, skanēja ieroču šķindas, skaļi smiekli, viļņoja jautras — par uzvaru pārliecinātu cilvēku dziesmas, — bet vai ir vēl kas mokošāks nekā dzirdēt naidnieku smejam un dziedam?

Visus strautus, kas dzirdīja pilsētu ar ūdeni, ienaidnieki bija piemētājuši ar līķiem, viņi izdedzināja vīnogulājus ap pilsētas sienām, izmīdīja laukus, izcirta dārzus, — pilsēta bija atsegta no visām malām, un gandrīz katru dienu ienaidnieka lielgabali un musketes apbēra to ar čugunu un svinu.

Pa šaurajām pilsētas ielām drūmi soļoja cīņās nogurušu un izbadējušos kareivju nodaļas; pa namu logiem izvirda ievainoto vaidi, murgu kliedzieni, sieviešu lūgšanas un bērnu raudas. Sarunājās nospiesti, pusbalsī, ik brīdi apturēdami viens otru pusvārdā un sasprindzināti ieklausīdamies, — vai tikai naidnieks nenāk uzbrukumā?

Sevišķi nepanesama dzīve kļuva vakaros, kad klusumā vaidi un vaimanas skanēja jaušamāk un skaudrāk, kad no attālo kalnu aizām izlīda zili melnas ēnas un, ienaidnieka nometni aizsegdamas, tuvojās pussagrautajiem pilsētas mūriem, bet virs melnajām kalnu smailēm pacēlās mēness kā zaudēts vairogs, šķēpa cirtienu iedragāts.

Negaidot palīdzību, pūliņu un bada nomocīti, ar katru dienu bezcerīgāki — ļaudis bailēs lūkojās uz šo mēnesi, uz asajām kalnu smailēm, uz melnajām aizu rīklēm un uz trokšņaino naidnieka nometni — viss tiem atgādināja nāvi, un neviena zvaigzne ne-spulgoja tiem ar uzmundrinājumu un mierinājumu.

Namos baidījās iedegt uguni, bieza tumsa sedza ielas, un šai tumsā kā zivs upes dziļumos bez skaņas slīdēja sieviete, no galvas līdz kājām ietinusies melnā apmetnī.

Ieraugot viņu, ļaudis jautāja cits citam:

— Vai tā ir viņa?

— Viņa!

Un tie paslēpās vārtu nišās vair galvas nodūruši, klusēdami aizsteidzās viņai garām, bet patruļu priekšnieki viņu skarbi brīdināja:

— Jūs atkal uz ielas, monna Marianna? Pielūkojiet, jūs var nogalināt, un neviens nemeklēs vainīgo ...

Viņa saslējās, gaidīja, bet patruļa pagāja garām, neiedrošinoties vai arī jūtot pretīgumu pacelt pret viņu roku; apbruņoti ļaudis gāja tai apkārt ar līkumu kā līķim, un viņa palika viena tumsā un atkal lēni un vientuļi gāja nezin kurp, soļodama no ielas ielā, mēma un melna kā pilsētas posta iemiesojums, bet visapkārt, viņu vajājot, žēli plūda bēdu skaņas: vaidi, raudas, lūgšanas un drūmās kareivju balsis, kurās vairs nejuta ticību uzvarai.

Pilsone un māte — viņa domāja par dēlu un dzimteni; to pulku vadonis, kas grāva pilsētu, bija viņas dēls, jautrs un nežēlīgs skaistulis; vēl nesen viņa bija lūkojusies uz to ar lepnumu kā uz savu vērtīgāko dāvanu dzimtenei, kā uz labu spēku, ko viņa radījusi, lai palīdzētu ļaudīm un pilsētai — ligzdai, kur viņa piedzimusi pati, kur dzemdējusi un izauklējusi viņu. Simti nesaraujamu pavedienu saistīja tās sirdi ar šiem senatnīgajiem akmeņiem, no kuriem viņas priekšteči uzcēluši namus un uzmūrējuši pilsētas vaļņus, ar zemi, kur gulēja viņas asinsradinieku kauli, ar leģendām, dziesmām un ļaužu cerībām, šī sirds nu zaudēja vistuvāko cilvēku un raudāja; tā bija kā svarir bet, svērdama uz tiem mīlestību uz dēlu un mīlestību uz pilsētu, viņa nespēja izprast, kas vieglāk, kas smagāk sver.

Tā viņa staigāja naktīs pa ielām, un daudzi, viņu nepazīdami, trūkās izbailēs, uzskatīdami melno tēlu par visiem tuvās nāves iemiesojumu, bet pazinuši klusēdami steidzās projām no nodevēja mātes.

Kādreiz nomaļā stūrī pie pilsētas vaļņa viņa ieraudzīja otru sievieti: nometusies ceļos pie līķa, nekustīga kā zemes gabals — tā skaitīja lūgšanas, pacēlusi bēdu pilno vaigu pret zvaigznēm, bet uz vaļņa tai virs galvas klusi sarunājās sargi un griezīgi šķindēja ieroči, piesitoties sienas akmens izciļņiem.

Nodevēja māte jautāja:

— Vīrs?

— Nē.

— Brālis?

— Dēls. Vīrs krita priekš trīspadsmit dienām, bet šis — šodien.

Un piecēlusies kritušā dēla māte padevīgi sacīja:

— Madonna visu redz, visu zina, un es pateicos viņai!

— Par ko? — jautāja pirmā, bet otra tai atbildēja:

—* Tagad, kad mans dēls ir godīgi kritis, cīnoties

par dzimteni, es varu teikt, ka viņš modināja manī bailes: vieglprātis, viņš pārāk mīlēja jautru dzīvi, un bija jābaidās, ka šās tieksmes dēļ viņš varētu kļūt par nodevēju, kāds ir Mariannas dēls, dieva un cilvēku ienaidnieks, mūsu naidnieku virsvadonis, lai viņš ir nolādēts, un lai nolādēts ir tas klēpis, kas viņu dzemdējis!...

Aizklājusi seju, Marianna bēga projām, bet nākamās dienas rītā ieradās pie pilsētas aizstāvjiem un teica:

— Vai nu nogaliniet mani par to, ka mans dēls kļuvis jūsu ienaidnieks, vai arī atveriet man vārtus, es došos pie viņa...

Tie atbildēja:

— Tu esi cilvēks, un dzimtenei tev jābūt dārgai; tavs dēls tev tāpat ir ienaidnieks kā ikvienam no mums.

— Es esmu māte, es viņu mīlu un uzskatu sevi par vainīgu, ka viņš ir kļuvis tāds!

Tad tie apspriedās, ko ar viņu darīt, un nolēma:

— Pēc taisnības — mēs nevaram tevi nonāvēt par tava dēla grēkiem, mēs zinām, ka tu nevarēji iedvest viņam šo briesmīgo grēku, un jaušam, cik smagām jābūt tavām ciešanām. Bet tu neesi vajadzīga pilsētai pat par ķīlnieci, — tavs dēls nerūpējas par tevi, mums liekas, ka viņš, sātans, tevi sen ir aizmirsis, un, lūk, tu vari saņemt sodu, ja domā, ka esi to pelnījusi! Mums tas liekas vēl baigāks par nāvi!

— Jā! — viņa sacīja. — Tas ir baigāks.

Tie atvēra vārtus viņas priekšā, izlaida to no pilsētas un ilgi skatījās no vaļņa, kā viņa iet pa dzimto zemi, kas bija dziļi piesūkusies ar tautas asinīm, ko lējis viņas dēls; viņa gāja lēni, ar milzu piepūli atraudama pēdas no šās zemes, paklanīdamās pilsētas aizstāvju līķiem, ar riebumu pasperdama salauztos ieročus, — jo mātes nīst uzbrukuma ieročus, atzīdamas tikai tos, kas sargā dzīvību.

Likās, it kā viņa nestu rokās zem apmetņa paslēptu, valgmes pilnu trauku, bīdamās to izlaistīt; attālinoties viņa kļuva arvien mazāka, un tiem, kas no vaļņa viņu vēroja, šķita, ka līdzi viņai aiziet to bēdas un bezcerība.

Bija redzams, ka pusceļā viņa apstājās un, atmetusi galvas kapuci, ilgi lūkojās uz pilsētu, bet tur, ienaidnieka nometnē, jau bija pamanījuši viņu vienu lauka vidū, un nesteigdamies, piesardzīgi tai tuvojās melni stāvi — tādi kā viņa pati.

Tie pienāca klāt un jautāja: kas viņa tāda, kurp iet?

— Jūsu vadonis ir mans dēls, — viņa sacīja, un neviens no kareivjiem to neapšaubīja. Viņi soļoja tai blakus, slavinot teikdami, cik gudrs un drošsirdīgs ir viņas dēls; tā klausījās viņos, lepni pacēlusi galvu, un nebrīnījās — tādam arī jābūt viņas dēlam!

Un, lūk, viņa stāv tā cilvēka priekšā, kuru pazinusi jau deviņus mēnešus pirms viņa dzimšanas, tā priekšā, kuru viņa nekad nav sajutusi ārpus savas sirds, — zīdā un samtā tas stāv viņai pretim, un viņa ieroči ar dārgakmeņiem greznoti. Viss ir tā, kā tam jābūt, tieši tādu viņa to daudzkārt ir redzējusi sapņos — bagātu, slavenu un mīļotu.

— Māt! — viņš sacīja, tai rokas skūpstīdams. — Tu esi atnākusi pie manis, tātad tu esi sapratusi mani, un rīt es ieņemšu to nolādēto pilsētu!

— Kurā tu esi piedzimis, — viņa atgādināja.

Savu uzvaru apreibināts, neprātīgi alkdams vēl

lielākas slavas, viņš sacīja tai kaislā jaunības pārgalvībā:

— Esmu piedzimis pasaulē un dzimis pasaulei, lai liktu tai brīnīties pārsteigumā! Es saudzēju šo pilsētu tevis dēl — tā ir kā skabarga manā kājā un traucē man doties pretim slavai tik ātri, cik es vēlos. Bet tagad — rīt — es sagraušu šo spītnieku ligzdu!

— Kur ik akmens zina un atceras tavas bērnu dienas, — viņa teica.

— Akmeņi ir mēmi, ja cilvēks nepiespiež tos runāt; lai kalni sāk runāt par mani, — lūk, ko es gribu!

— Bet cilvēki? — viņa jautāja.

— О jā, es neaizmirstu tos, māt! Un viņi man ir vajadzīgi, jo tikai ļaužu atmiņā ir varoņu nemirstība!

Viņa sacīja:

— Varonis ir tas, kurš rada dzīvību par spīti nāvei, kurš uzvar nāvi...

9t

— Nē! — viņš sauca. — Sagrāvējs ir tikpat slavens kā tasr kas ceļ pilsētas. Lūk, mēs nezinām, kurš ir bijis Romas cēlējs, — Enejs^1 vai Romuls^12 [13], bet ir skaidri zināms Alariha^14 vārds un citi varoņi, kas nopostīja šo pilsētu...

— Kura tomēr dzīvo ilgāk par visiem tās postītāju vārdiem, — māte atgādināja.

Tā dēls runāja ar māti līdz saules rietam; viņa arvien retāk pārtrauca dēla neprātīgās runas, un arvien zemāk noliecās viņas lepnā galva.

Māte rada, viņa sargā, un runāt viņas klātbūtnē par postīšanu nozīmē runāt pret viņu pašu, bet viņš to nesaprata un noliedza viņas dzīves jēgu.

Māte vienmēr ir nāves pretiniece; tā roka, kas nes nāvi cilvēku mājokļos, Mātes acīs ir nīstama naidnieka roka, — viņas dēls to nespēja saskatīt, slavas saltā spožuma apžilbināts; šis spožums nokauj sirdi.

Un viņš nezināja, ka Māte var būt tikpat gudrs un nežēlīgs, cik bezbailīgs zvērs, ja kāds apdraud dzīvību, jo Mate ir dzīvības rādītājā un sargātāja.

Viņa sēdēja salīkusi, un pa atvērto greznās telts ieeju viņai bija redzama pilsēta, kur pirmo reizi bija izbaudījusi saldās ieņemšanas trīsas un mokās dzemdējusi bērnu, kas tagad grib postīt.

Sarkanie rieta saulstari aplēja pilsētas sienas un torņus ar asinīm, baigi kvēloja logu stikli, visa pilsēta likās ievainojumiem klāta, un no simtiem brūču lija sarkanā dzīvības sula; laiks gāja, un pilsēta sāka tumst kā līķis, un kā bēru sveces iedegās pār to zvaigznes.

Viņa ielūkojās tur, tumšajos namos, kur baidījās iedegt gaismu, lai nesaistītu ienaidnieka uzmanību, ielās — pilnās tumsas, līķu smakas, nāves gaidās apslāpētu čukstu, un viņa redzēja tur visu un visus; pazīstams un tuvs — viss stāvēja tās priekšā un klusējot gaidīja viņas lēmumu, un viņa jutās esam māte visiem savas pilsētas ļaudīm.

No tumšajām kalnu virsotnēm ielejā nolaidās mākoņi un kā spārnoti zirgi auļoja pretī nāvei nolemtajai pilsētai.

— Varbūt mēs uzbruksim tai jau šonakt, — sacīja viņas dēls, — ja nakts būs pietiekami tumša! Ir neērti nonāvēt, kad saule skatās acīs un ieroču spožums tās žilbina, — tad arvien gadās daudz kļūdainu cirtienu, — viņš teica, aplūkodams savu šķēpu.

Māte viņam sacīja:

— Nāc šurp, liec galvu man uz krūtīm, atpūties un mēģini atcerēties, cik priecīgs un labsirdīgs tu biji bērnu dienās un kā visi tevi mīlēja...

Viņš paklausīja, atgūlās tai uz ceļiem un, aizvērdams acis, teica:

— Es mīlu tikai slavu un tevi — par to, ka esi radījusi mani tādu, kāds esmu.

— Bet sievietes? — viņa jautāja, noliekusies pār to.

— Viņu — daudz, tās ātri apnīk, kā viss, kas pārāk salds.

Viņa jautāja tam pēdējo reizi:

— Un tu nevēlies, lai tev būtu bērni?

— Kam tos? Lai viņus nonāvē? Kāds man līdzīgs tos nokaus, bet man tas būs sāpīgi, un tad es jau būšu par vecu un par vāju, lai atriebtos par tiem.

— Tu esi skaists un neauglīgs kā zibens, — viņa sacīja ar nopūtu.

Viņš smaidot atbildēja:

— Jā, kā zibens...

Un iesnaudās pie mātes krūtīm kā bērns.

Tad viņa, apklājusi to ar savu melno apmetni, iedūra nazi dēla sirdī, un tas sadrebējis tūdaļ nomira, — jo viņa labi zināja, kur pukst dēla sirds. Un, nometusi līķi no saviem ceļgaliem pārsteigtajai sardzei pie kājām, viņa sauca uz pilsētas pusi:

— Būdama cilvēks, es darīju dzimtenes laba visu, ko spēju; būdama Māte, es palieku kopā ar savu dēlu! Man jau ir par vēlu dzemdēt citu, mana dzīvība nevienam nav vajadzīga.

Un to pašu nazi, vēl siltu no viņa asinīm, — tās bija viņas asinis, — ar stingru roku viņa iedūra sev krūtīs un tāpat trāpīja tieši sirdī, — ja sirds sāp, ir viegli tajā trāpīt.

ZVEJNIEKA NOVĒLĒJUMI

Skаn cikādes.

It kā tūkstoš metāla stīgu būtu uzvilkts biezajā olīvu lapotnē, vējš kustina cietās lapas, tās pieskaras stīgām, un šie vieglie, nemitīgie pieskārieni pilda gaisu ar tveicīgu, reibinošu skaņu. Tā vēl nav mūzika, bet liekas, ka neredzamas rokas noskaņo simt neredzamu arfu, un visu laiku tu sasprindzinājumā gaidi, ka nupat iestāsies klusuma mirklis, bet pēc tam vareni atskanēs stīgu mūzikas himna saulei, debesīm, jūrai.

Pūš vējš, koki lokās un it kā nāk no kalna uz jūru, purinot galotnes. Pret piekrastes akmeņiem vienmērīgi un dobji šļācas viļņi; jūra klāta dzīviem, baltiem plankumiem, it kā neskaitāmi putnu bari nolaidušies uz tās zilā klajuma, visi tie peld vienā virzienā, pazūd, ienirdami dzelmē, atkal parādās un tikko sadzirdami skan. Un, it kā aicinot tos sev līdzi, pie apvāršņa šūpojas, augstu pacēluši savas trīsstā-vfgās buras, divi kuģi, tāpat līdzīgi pelēkiem putniem; tas viss atgādina senu, pusaizmirstu sapni un nelīdzinās dzīvei.

— Līdz tumsai sacelsies stiprs vējš! — saka vecs zvejnieks, atsēdies akmeņu ēnā šaurā, skanīgu oļu piebārstītā liedagā.

Paisums ir izmetis uz akmeņiem smaržīgu jūras zāļu grīstes — rudas, zeltainas un zaļas; zāle vīst saulē uz karstajiem akmeņiem, sāļo gaisu piesātina asa joda smaka. Liedagā viens pēc otra uzveļas krēp-jaini viļņi.

Vecais zvejnieks ir līdzīgs putnam — maza, šaura seja, līks deguns, neredzamas, tumšajās ādas krunkās iegrimušas acis, apaļas — droši vien ļoti redzīgas. Roku pirksti līki, stīvi un izkaltuši.

— Priekš pussimt gadiem, sinjor, — vecis stāsta, un viņa balss saplūst ar viļņu šalkoņu un cikādu zvanīšanu, — bija reiz gluži tikpat jautra un skanīga diena kā šodien, kad viss smejas un dzied. Manam tēvam bija četrdesmit, man — sešpadsmit, un es biju iemīlējies, tas ir neizbēgami sešpadsmit gadu vecumā un pie labas saules.

«Brauksim, Gvido, peconijas zvejot,» tēvs teica; peconija, sinjor, ir ļoti smalka un garšīga zivs ar sārtām peldspurām, to sauc arī par koraļļu zivi, jo tā dzīvo tur, kur ir koraļļi, — lielos dziļumos. Peconijas ķer uz āķa — ar smagu gremdētāju, noenkurojoties uz vietas. Skaista zivs.

Un tā mēs izbraucām jūrā, necerēdami neko citu kā labu lomu. Mans tēvs bija spēcīgs vīrs, pieredzējis zvejnieks, bet priekš neilga laika viņš bija slimojis, — viņam sāpēja krūtis un roku pirksti bija reimatisma bojāti — zvejnieku kaite.

Tas ir ļoti viltīgs un ļauns vējš, lūk, šis, kas nupat tik maigi pūš uz mums no krasta, it kā vieglītiņām bīdīdams uz jūru, — tur viņš jums piezogas nemanot un pēkšņi metas virsū, it kā jūs būtu to aizvainojuši. Barka tūdaļ ir no enkura nost un lido pa vējam, dažkārt ar ķīli gaisā, bet jūs jau esat ūdenī. Tas notiek vienā mirklī, jūs nepagūstat ne izlamāties, ne piesaukt dieva vārdu, kad jūs jau griež vērpetēs un dzen tālē. Laupītājs ir godīgāks par šo vēju. Starp citu — cilvēki arvien ir godīgāki par stihiju.

Jā, šāds vējš mums uzbrāzās četru kilometru attālumā no krasta — gluži tuvu, kā redzat; uzbrāzās nemanīts kā gļēvulis un nelietis.

«Gvido!» tēvs sauca, tverdams airus sakropļotajās rokās. «Turies, Gvido! Aši — enkuru!»

Bet, kamēr es vilku enkuru, tēvs dabūja aira triecienu pa krūtīm — airus tam izrāva no rokām, un viņš bez samaņas nokrita laivas dibenā.

Man nebija laika viņam palīdzēt, ik mirkli mūs varēja apgāzt. Sākumā viss norisinājās ātri: kad es apsēdos pie airiem, mēs jau drāzāmies kaut kur uz priekšu cauri ūdens šļakatām, vējš plosīja viļņu krēpes un apslacīja mūs kā mācītājs, tikai ar jo

lielāku cītību un bez mazākās vēlēšanās noskalot mūsu grēkus.

«Tas ir nopietni, mans dēls!» tēvs sacīja, atguvis samaņu un paskatījies uz krasta pusi. «Tas ir uz ilgāku laiku, mans dārgais.»

Ja esi jauns — negribas ticēt, ka draud briesmas; es pūlējos airēt, darīju visu, kas jādara uz ūdens briesmu brīdī, kad šis vējš — ļauno sātanu dvaša — laipni rok jums tūkstoš kapu un bez maksas dzied rekviēmu.

«Sēdi rāms, Gvido!» tēvs teica pavīpsnādams un nokratīja ūdeni no galvas. «Kāds labums bakstīt jūru ar sērkociņiem? Taupi spēkus, citādi tevi veltīgi gaidīs pārnākam mājās.»

Zaļganie viļņi svaida mūsu mazo laiviņu kā bērni bumbiņu, ielūkojas pie mums pār bortu, slejas pār galvām, rēc, krata, mēs krītam dziļās bedrēs, paceļamies baltās virsotnēs, bet krasts bēg no mums arvien tālāk un dejo tāpat kā mūsu barka. Tad tēvs man saka:

«Tu varbūt atgriezīsies malā, es — ne! Paklausies, ko es tev teikšu par zivīm un darbu...»

Un viņš sāka stāstīt man visu, ko zināja par dažādu zivju paradumiem, — kur, kad un kā vissekmīgāk tās zvejot.

«Varbūt mums labāk skaitīt lūgšanu, tēvs?» es ieteicos, kad sapratu, ka mūsu izredzes sliktas: mēs bijām kā trusīšu pāris baltu suņu barā, un tie no visām pusēm ņirdza uz mums savus ilkņus.

«Dievs redz visu!» tēvs sacīja. «Viņam zināms, ka, lūk, cilvēki, kas radīti cietzemei, iet bojā uz jūras un ka viens no tiem, necerēdams uz glābiņu, grib novēlēt dēlam visu savu gudrību. Darbs ir vajadzīgs zemei un cilvēkiem — dievs to saprot...»

Un, pastāstījis man visu, ko zināja par darbu, tēvs sāka runāt par to, kā jādzīvo ar }audīm.

«Vai gan tagad ir laiks mani mācīt?» es teicu. «Malā tu to nedarīji!»

«Malā es nejutu nāvi tik tuvu.»

Vējš kauca kā zvērs, šļācās viļņi, un tēvam bija jākliedz, lai es sadzirdētu, un viņš kliedza:

«Vienmēr izturies tā, it kā neviens nebūtu labāks par tevi un neviens nebūtu sliktāks, — tā būs pareizi! Muižnieks un zvejnieks, garīdznieks un kareivis — tie visi ir viens ķermenis, un tu esi tikpat nepieciešams tā loceklis kā visi pārējie. Nekad netuvojies cilvēkam ar domu, ka viņā ir vairāk ļauna nekā laba, — domā, ka laba viņā vairāk, — un tā arī būs! Ļaudis sniedz to, ko no viņiem prasa.»

Tas, protams, netika pateikts vienā laidā, bet tā, ziniet, kā sauc pavēles, — mūs mētāja no viļņa uz vilni, un gan no lejas, gan no augšas cauri ūdens šļakstiem es dzirdēju šos vārdus. Daudz ko vējš aizrāva projām, pirms es paguvu saklausīt, daudz ko es nespēju saprast, — kas gan par mācīšanos, sinjor,

kad ik mirkli draud nāve! Man bija baigi: pirmo reizi es redzēju jūru tik trakojošu un jutos tajā bezspēcīgs. Un es nevaru pateikt, — tad vai arī vēlāk, atceroties tās stundas, es pārdzīvoju tādas jūtas, kas vēl šodien dzīvas manas sirds dziļumos.

Kā nupat redzu tēvu: viņš sēž laivas dibenā, izplētis slimās rokas, ieķēries ar pirkstiem laivas malās, — platmale tam noskalota, viļņi šļācas pār galvu un pleciem gan no labās, gan no kreisās puses, triecas krūtīs un mugurā; viņš purina galvu, sprauslā un laiku pa laikam man kliedz. Samircis viņš izskatījās mazs, un acis tam bija lielas no bailēm, bet varbūt no sāpēm. Es gan domāju — no sāpēm.

«Klausies!» viņš man kliedz. «Tu dzirdi?»

Dažreiz es viņam atbildēju:

«Dzirdu!»

«Atceries, — viss labais nāk no cilvēka.»

«Labi!» es atsaucos.

Malā viņš nekad ar mani tā nebija runājis. Viņš bija jautrs, labsirdīgs, bet man šķita, ka viņš skatās uz mani ar smīnu un neuzticību, ka es viņa acīs esmu vēl bērns. Dažkārt tas mani aizvainoja, — jaunība ir patmīlīga.

Viņa kliedzieni mazināja manas bailes, laikam gan tāpēc es visu tik labi atceros.

Vecais zvejnieks brīdi klusēja, palūkojās uz balto jūru, pasmaidīja un, pamirkšķinājis ar aci, sacīja:

«Vērodams ļaudis, esmu nācis pie slēdziena, sinjor,

ka atcerēties — tas ir tikpat kā saprast, bet, jo vairāk saproti, jo vairāk laba ieraugi, — tas nu gan tā ir, ticiet man!»

Jā, tad, lūk, es atceros viņa mīļo seju un milzīgās acis: tās lūkojās manī nopietni, ar mīlestību un tā, ka es zināju tolaik — šai dienā man nav lemts iet bojā. Baidījos, bet zināju, ka neiešu bojā.

Mūs, protams, apgāza. Lūk — mēs abi mutuļojošā ūdenī, putās, kas aizklāj acis, viļņi mētā mūsu ķermeņus, dauza tos pret barkas andru. Mēs jau pirms tam visu piesējām pie soliem, ko vien varēja piesiet, — rokās mums valgi, mēs neatrausimies no mūsu barkas, kamēr vien spēks, bet — grūti noturēties virs ūdens. Vairākkārt mūs vienu vai otru uzsvieda uz andra un tūdaļ noskaloja nost. Lielākā grūtība te ir tā, ka reibst galva, kļūsti kurls un akls, — acis un ausis ūdens pilnas, un ļoti daudz ūdens tiek arī norīts.

Tas vilkās ilgi — stundas septiņas, tad vējš uzreiz mainījās, spēji pagriezās uz krasta pusi, un mūs sāka nest uz malu. Es kļuvu priecīgs un saucu:

«Turies!»

Arī tēvs kaut ko kliedza, es sapratu tikai vienu vārdu:

«Sašķaidīs...»

Viņš domāja par akmeņiem, kas bija vēl tālu, un es viņam neticēju. Bet viņš pazina jūru labāk pekā es, — mēs brāzāmies, ūdens kalnu skauti, piezīdušies kā dēles pie mūsu laivas-barotājas, krietni sadauzīti pret to, jau nespēcīgi un sastinguši. Tas turpinājās ilgi, bet, kad kļuva redzami tumšie krastmalas kalni, viss norisinājās neizsakāmā ātrumā.

Šūpodamies tie steidzās mums pretim, noliecās pār ūdeni, gatavi sagāzties pār mūsu galvām, — viens divi — un baltie viļņi rauj mūsu ķermeņus, krakšķ mūsu barka kā rieksta čaumala zem zābaka papēža; es esmu atrauts no tās, redzu salauzītās un melnās klinšu šķautnes, asas kā naži, redzu tēva galvu augstu gaisos, tad ieraugu to virs šo sātanu ilkņiem. Viņu izvilka pēc pāris stundām ar pārlauztu muguru un līdz smadzenēm sašķaidītu galvaskausu. Brūce galvā bija tik liela, ka smadzenes no tās bija daļēji izskalotas, un es atceros pelēkās piciņas ar sarkanām dzīsliņām brūcē — tās izskatījās kā marmors vai kā asiņainas putas. Viņš bija šausmīgi sakropļots, viss salauzts, bet seja — tīra un mierīga, acis cieši un rāmi aizvērtas.

Es? Jā, arī es biju krietni sadauzīts, krastā mani izvilka bez samaņas. Mēs bijām izmesti kontinenta krastā aiz Amalfi — svešā malā, bet zvejnieki, protams, visur ir pašu ļaudis, tādi notikumi izraisa viņos nevis izbrīnu, bet līdzjūtību; cilvēki, kuru dzīve briesmu pilna, allaž ir labi!

Man liekas, es nepratu pastāstīt par tēvu tā, kā es jūtu, un izsacīt to, kas piecdesmit vienu gadu glabājas manā sirdī, — tam vajadzētu sevišķu vārdu, varbūt pat dziesmu, bet mēs esam vienkārši ļaudis — kā zivis — un neprotam runāt tik skaisti, kā gribētos! Allaž ir tā, ka jūti un zini vairāk, nekā esi spējīgs izteikt.

Visam kodols te ir tas, ka viņš, mans tēvs, nāves stundā, zinādams, ka nespēj no tās glābties, tomēr neizbijās, neaizmirsa mani, savu dēlu, un atrada sevī spēku un arī laiku atdot man no savas pieredzes visu, ko uzskatīja par svarīgu. Sešdesmit septiņus gadus es dzīvoju pasaulē un varu sacīt, ka viss, ko viņš man mācīja, ir pareizi!

Vecis noņēma no galvas adīto cepuri, kas kādreiz bijusi sarkana, bet tagad ruda, izvīstīja no tās pīpi un, kailo, bronzas brūno pakausi noliecis, svarīgi teica:

— Tas viss ir pareizi, dārgais sinjor! Cilvēki ir tādi, kādus jūs tos vēlaties redzēt, uzlūkojiet viņus labām acīm, un jums būs labi, viņiem — tāpat, no tā viņi kļūs vēl labāki, jūs — tāpat! Tas ir gluži vienkārši!

Vējš kļuva arvien stiprāks, viļņi cēlās augstāk, kļuva asāki un baltāki; putni uz jūras izauguši lielāki, arvien ātrāk tie steidzas tālē, bet abi kuģi ar trīsstāvu burām jau nozuduši aiz zilās apvāršņa svītras.

Stāvie salas krasti klāti viļņu putām, ar augošu sparu šļācas zilganie ūdeņi, un nemitīgi, kaisli skan cikādes.

KA DŽOVANNI KĻUVA PAR SOCIĀLISTU

Baltās, vecajos vīna kokos paslēptās kantīnes^1 durvju priekšā, ēnā zem lapenes, ko veido to pašu vīna koku zari, ar tīteņiem un sīkām Ķīnas rozēm cieši kopā savīti, pie galdiņa, uz kura nolikta vīna karafe, sēž krāsotājs Vinčenco un atslēdznieks Džovanni. Krāsotājs ir maza auguma, kaulains, melnīgsnējs, viņa tumšajās acīs staro domīgs un maigs sapņotāja smaids; kaut gan augšlūpa un vaigi tam noskūti līdz zilganumam, tomēr seja šā smaida dēj liekas bērnišķīga un naiva. Mute viņam neliela un skaista kā meitenei, roku delnas šauras un garenas, viņš groza nemierīgajos pirkstos zeltaino rozes ziedu, tad spiež to pie lūpām un aizver acis.

— Var jau būt — es nezinu — var jau būt! — viņš klusi saka, pašūpodams plakano, deniņos saspiesto galvu, un rudās matu šķipsnas nokrīt pār augsto pieri.

К a n t ī n e

vīna pagrabs.

— Jā, jā! Jo tālāk uz ziemeļiem, jo ļaudis ir neatlaidīgāki! — apgalvo Džovanni — puisis ar platiem pleciem un lielu galvu, rotātu melnām cirtām; seja tam vara sarkana, deguns apsvilis saulē, un no tā lobās baltas atmirušas ādas zvīņas; acis — lielas un labas kā darba vērsim, bet kreisajai rokai trūkst īkšķa. Viņa valoda tikpat gausa kā eļļaino un dzelzs putekļiem piesūcināto roku kustības. Satverdams vīna glāzi tumšajos pirkstos ar aplauztajiem nagiem, viņš turpina zemā balsī:

— Milāna, Turīna — tās ir lieliskas darbnīcas, kur kaldinās jauni cilvēki, aug jaunas smadzenes! Pagaidi mazliet — un zeme kļūs godīga un gudra!

— Jā! — sacīja mazais krāsotājs, pacēla glāzi un, tverdams vīnā saules staru, dziedāja:

O, silta ir zeme, kad jaunības rīts!

Bet — kļūstam mēs vīri — un vēsums nāk līdz!

— Jo tālāk uz ziemeļiem, es tev saku, jo labāks darbs. Jau franči nedzīvo tik slinki kā mēs, tālāk — vācieši un, beidzot, krievi — lūk, kur ir cilvēki!

— Jā!

— Beztiesīgi, zem nāves un cietuma draudiem viņi ir veikuši tik grandiozu lietu, — tikai pateicoties viņiem, ir uzliesmojuši dzīvībai visi austrumi![15]

— Varoņu zeme! — krāsotājs sacīja, noliekdams galvu. — Es gribētu dzīvot kopā ar viņiem...

— Tu? — iesaucās atslēdznieks, uzsizdams ar delnas malu sev uz ceļgala. — Jau pēc nedēļas tu tur pārvērstos par ledus gabaliņu!

Abi labsirdīgi iesmējās.

Zili un zeltaini ziedi kvēl tiem visapkārt, saulstaru kūļi trīc gaisā, karafes un glāžu caurspīdīgajā stiklā dzirkstī almandinsarkanais vīns, iztālēm atskan zīdainā jūras šalkoņa.

— Tā, mans labais Vinčenco, — saka atslēdznieks, plati smaidot, — pastāsti dzejā, kā es kļuvu par sociālistu, — vai tu to zini?

— Nē, — teica krāsotājs, liedams glāzēs vīnu un uzsmaidīdams sarkanajai strūklai, — tu nekad to neesi stāstījis. Šī āda tik labi guļ uz taviem kauliem, ka es domāju tevi tādu jau piedzimušu!

— Es piedzimu pliks un muļķis — tāpat kā tu un visi ļaudis; jaunībā es sapņoju par bagātu sievu, karadienestā mācījos, cerēdams izturēt pārbaudījumu un iegūt virsnieka pakāpi; man bija divdesmit trīs gadi, kad es sajutu, ka pasaulē viss nav kārtībā un ir kauns dzīvot par muļķi!

Krāsotājs atbalstījās pret galdu, bet galvu atmeta gaisā un sāka skatīties uz kalnu, kur virs pašas kraujas, zarus vējā šūpodamas, pacēlās milzīgas priedes.

— Mūs — mūsu rotu aizsūtīja uz Boloņu; tur bija zemnieku nemieri, — daži no viņiem prasīja pazemināt zemes nomu, citi kliedza, ka jāpaaugstina darba alga, un kā vieni, tā otri viņi man likās savās prasībās netaisni. «Pazemināt zemes nomu, pacelt darba algas, — kas par muļķībām!» es domāju. «Tā taču zemes īpašniekus var galīgi izputināt...» Man, pilsētas iedzīvotājam, tas šķita blēņas un aplamība. Un es biju ļoti noskaities, — dusmas veicināja arī karstums, nemitīga kustība arvien uz jaunu vietu, sardzes dienests pa naktīm, jo šie zēni, mīļais, lauza muižnieku mašīnas un viņiem patika arī dedzināt labību un bojāt visu, kas tiem nepiederēja.

Maziem malkiem viņš izdzēra vīnu un, arvien vairāk iekaisdams, turpināja:

— Viņi staigāja pa laukiem ciešos baros kā aitas, bet — klusēdami, skarbi un lietišķi; mēs tos izklīdinājām, rādot durkļus, dažreiz pagrūžot ar laidi; tad viņi bez bailēm un nesteigdamies izklīda, lai sapulcētos atkal no jauna. Tas bija garlaicīgi kā mesa un vilkās diendienā kā drudzis. Luoto, mūsu apakšvirsnieks, lāga puisis — abrucezietis, pats būdams zemnieks, ļoti cieta: kļuva dzeltens, novājēja un ne vienu reizi vien mums sacīja:

«Ļoti draņķīgi, zēni! Laikam gan nāksies šaut, esmu nolādēts!»

Viņa ķērkšana vēl jo vairāk bojāja mums dūšu, bet turpat, skaties, aiz katra stūra, uzkalna un koka rēgojas spītīgo zemnieku galvas, glūn uz tevi niknām acīm, — šie ļaudis, protams, izturējās pret mums ne visai laipni.

— Dzer! — mazais Vinčenco sacīja, vēlīgi piebīdīdams draugam pilno glāzi.

— Pateicos, un — lai dzīvo nelokāmi cilvēki! — atslēdznieks uzsauca, izdzēra, noslaucīja ar delnu ūsas un turpināja:

— Reiz es stāvēju nelielā uzkalnā pie olīvu birzs, apsargādams kokus, jo zemnieki tos bojāja, bet pakalnē divi strādāja — sirmgalvis un jauneklis, — raka kādu grāvi. Karsts, saule cepina kā uz uguns, gribas kļūt par zivi, garlaicīgi, un es atceros, ka skatījos uz šiem cilvēkiem ļoti dusmīgi. Pusdienas laikā viņi, pametuši darbu, salūkoja maizi, sieru, vīna krūzi. «Kaut velns jūs parautu!» es nodomāju. Pēkšņi vecis, līdz tam brīdim ne reizi pat nepalūkojies uz manu pusi, kaut ko saka jauneklim, tas noraidot papurina galvu, bet vecis uzsauc:

«Ej!»

Ļoti bargi uzkliedza.

Jauneklis nu nāk pie manis ar krūzi rokā, pienāk klāt un tā, zini, ne visai vēlīgi saka:

«Mans tēvs domā, ka jūs esat izslāpis, un piedāvā jums vīnu!»

Bija neērti, bet patīkami; es atteicos tencinādams,

ill

pamādams vecim ar galvu, bet viņš man atbild, lūkodamies debesis:

«Dzeriet, sinjor, dzeriet! Mēs to piedāvājam cilvēkam, nevis kareivim, mēs neceram, ka kareivis no mūsu vīna kļūs labāks.»

«Nekod, velns tevi parauj!» es nodomāju, ieņēmu kādus trīs malkus un tencināju, bet viņi tur lejā sāka ēst; pēc tam mani drīz nomainīja — manā vietā stājās salernietis Ugo, un es tam klusi pačukstēju, ka šie divi zemnieki ir lāga cilvēki. Tās pašas dienas vakarā, kad es stāvēju sardzē pie šķūņa, kur glabājās mašīnas, no jumta sāka birt man uz galvas kārniņi, — viens ne visai stipri skāra galvu, bet otrs krita šķautniski un ļoti smagi trāpīja plecu, — kreisā roka man kļuva ļengana.

Atslēdznieks smējās, plati atplētis muti un piemiedzis acis.

— Kārniņi, akmeņi, rungas, — viņš smiedamies stāstīja, — tajās dienās un tai apvidū darbojās gluži patstāvīgi, un šī nedzīvo priekšmetu patstāvība sagādāja mums brangus punus pakaušos. Iet, teiksim, vai stāv kareivis — un pēkšņi no zemes lec viņam virsū runga, no gaisa krīt uz galvas akmens. Protams, mēs bijām noskaitušies!

Mazā krāsotāja acis kļuva skumjas, vaigs nobālēja, un viņš klusi sacīja:

— Vienmēr ir kauns dzirdēt tādas lietas...

— Ko lai dara! Cilvēki lēni nāk pie prāta. Tālāk;

es izsaucu palīdzību, mani aizveda namā, kur jau gulēja viens, ievainots ar akmeni sejā, un, kad es viņam jautāju, kā tas šim gadījies, viņš, drūmi pasmiedamies, atbildēja:

— Vecene, biedri, veca, sirma ragana iesita un kliedz, lai šo nogalinot!

— Arestēja?

— Es teicu, ka pats esmu vainīgs, — kritu un sasitos. Komandieris neticēja, to varēja manīt no viņa acīm. Bet pats saproti: ir taču neveikli atzīties, ka tevi ievainojusi vecene! Velns! Viņiem neklājas viegli, un ir saprotams, ka viņi mūs neieredz.

«Tā!» es nodomāju. Atnāk ārsts un divas dāmas — viena ļoti skaista gaišmate, laikam venēciete, otru neatceros. Viņas aplūko manu sasitumu, protams, nieks, uzlika man kompresi un aizgāja.

Atslēdznieks sarauca pieri, apklusa un cieši paberzēja rokas; viņa biedrs atkal ielēja glāzēs vīnu, liedams viņš cēla karafi augstu, un sarkanā vīna strūkla trīcēja gaisā kā dzīva.

— Mēs abi apsēdāmies pie loga, — atslēdznieks drūmi turpināja, — apsēdāmies tā, lai mūs neskartu saule, un, lūk, dzirdam gaišmates maigo balsi — kopā ar draudzeni un ārstu viņa staigā iepretim logam pa dārzu un runā franču valodā, kuru es labi saprotu.

«Vai jūs ievērojāt, kādas viņam acis?» viņa jautā. «Arī viņš, protams, ir zemnieks, un varbūt arī viņš kļūs sociālists, tāpat kā visi, kad novilks

mundieri. Un, lūk, (audis ar tādām acīm grib iekarot visu pasauli, grib pārveidot visu dzīvi, padzīt mūs, iznīcināt visu tādēļ, lai uzvarētu kaut kāda akla un garlaicīga taisnība!»

«Muļķa zēni,» teica ārsts, «pusbērni, puszvēri!»

«Zvēri — jā! Bet kas gan viņos bērnišķīgs?»

«Nu — šie sapņi par vispārēju vienlīdzību...»

«Iedomājieties vien, es lai būtu vienlīdzīga ar šo puisi, kuram acis kā vērsim, un arī ar to otru, kuram seja kā putna knābis, mēs visi — jūs, es un viņa — lai kļūtu vienlīdzīgi šiem ļaudīm ar netīrām asinīm! Cilvēkiem, kurus der ataicināt tikai tādēļ, lai tie sistu sev līdzīgos, tādus pašus zvērus kā viņi...»

Viņa runāja ļoti daudz un ar aizrautību, bet es klausījos un nodomāju: «Tā gan, sinjora!» Es biju redzējis viņu jau agrāk, un tu, protams, zini, ka neviens nesapņo par sievieti tik kaisli kā kareivis. Saprotams, ka es biju iztēlojies viņu labu un gudru, ar lādzīgu sirdi, un tai pašā laikā man likās, ka muižnieki ir sevišķi gudri.

Jautāju biedram: «Vai tu saproti to valodu?»

Nē, viņš nesaprata. Tad es tam atstāstīju gaišmates teikto; puisis saniknojās kā velns un sāka skraidīt pa istabu, zibsnīdams ar aci, jo otra tam bija aizsieta.

«Lūk, kā!» viņš murmina. «Lūk, kā! Viņa mani izmanto un neuzskata par cilvēku! Viņas dēļ es ļauju apvainot savu cilvēka pašcieņu, bet viņa šo pašcieņu noliedz! Viņas mantu sargādams, es riskēju pazudināt savu dvēseli...»

Viņš nebija mu}ķa puika un jutās dziļi apvainots, es — tāpat. Un jau otrā dienā mēs runājām par šo dāmu gluži atklāti, nekautrēdamies. Luoto tikai ņurdēja un brīdināja mūs:

«Uzmanīgāk, zēni! Neaizmirstiet, ka jūs esat kareivji un ka pastāv disciplīna!»

Nē, to mēs neaizmirsām. Bet ļoti daudzi, — patiesību sakot, gandrīz visi, — mēs kļuvām kurli un akli, bet zemnieki, šie brašie puikas, ļoti prasmīgi izmantoja mūsu kurlumu un aklumu. Un viņi uzvarēja. Viņi ļoti labi pret mums izturējās; tā gaišmate būtu varējusi daudz ko no viņiem mācīties, piemēram, viņi ļoti labi iemācītu tai, kā jāprot novērtēt godīgus cilvēkus. Kad mēs devāmies projām no tā apvidus, kur bijām ieradušies ar nolūku izliet asinis, daudziem no mums pasniedza puķes. Kad mēs gājām projām pa ciema ielām, uz mums vairs nemeta akmeņus vai kārniņus, bet ziedus, mans draugs! Es domāju, ka mēs bijām to pelnījuši. Sliktu sagaidīšanu var aizmirst, ja tevi labi izvada!

Viņš iesmējās, tad sacīja:

— Lūk, tas tev jāpārvērš pantos, Vinčenco...

Krāsotājs, domīgi smaidot, atbildēja:

— Jā, tas ļoti noder poēmai! Es domāju, ka pratīšu to izdarīt. Kad cilvēkam divdesmit pieci gadi, tas kļūst vājš liriķis.

Viņš aizmeta ziedu, kas jau bija gluži saņurcīts, noplūca citu, atskatījās un klusi turpināja:

— Kad cilvēks ir nostaigājis ceļu no mātes krūts līdz mīļotās krūtīm, viņam jādodas tālāk — uz citu laimi...

Atslēdznieks klusēja, pašūpodams vīnu glāzē. Mīksti šalc jūra, tur lejā aiz vīna kokiem ziedu smarža plūst karstajā gaisā.

— Šī saule dara mūs pārāk laiskus, pārāk mīkstus, — atslēdznieks ņurdēja.

— Liriska dzeja man vairs labi neizdodas, esmu ļoti nemierā ar sevi, — klusi saka Vinčenco, saraukdams smalkās uzacis.

— Tu esi kaut ko uzrakstījis?

Krāsotājs atbild pēc brītiņa:

— Jā, vakar uz «Komo» viesnīcas jumta.

Un pusbalsī sāk teikt — domīgi, it kā dziedot:

Pār vientuļo krastu, pār vecajām pelēkām

klintīm

Vēl rudenīgs saulstars ar atvadu sveicienu

nolīst.

Bet brāžas pār tumšajiem akmeņiem

negausie viļņi Un aizskalo saulstaru saltajā, zilajā jūrā. Un rūsganās lapas, ko rāvis no kokiem ir

rudenīgs vējš,

Ņirb baltajās putās un bangās kā raibi un

miruši putni,

Un bālganā debess ir skumja, un draudīgā

jūra ir drūma.

Un vienīgi saule vēl smejas, aizslīdot rāmi

uz rietu.

Abi ilgi klusē; krāsotājs, nodūris galvu, lūkojas zemē, atslēdznieks, liels un smags, smaida un beidzot saka:

— Par visu var skaisti runāt, tomēr visjaukāk skan vārdi par labu cilvēku, dziesma par labiem ļaudīm!

SARUNA

Pie dzelzs galdiņa restorāna durvju priekšā apsēžas cilvēks gaišā uzvalkā, kalsens un skūts kā amerikānis, apsēžas un laiski dzied.

— Ga-ahson-n...

Viss apkārt ir kā nobārstīts akāciju ziediem — baltiem un it kā zeltainiem; visur mirdz saules stari, virs zemes un gaisā san klusas pavasara gaviles. Pa ielas vidu, pakavus klaudzinādami, tek mazi ēze-līši pinkainām ausīm, lēni soļo smagi zirgi, nesteigdamies iet ļaudis, — skaidri redzams, ka viss dzīvais grib jo ilgāk pabūt saulē, medainās ziedu smaržas pilnajā gaisā.

Skraida bērni — pavasara heroldi, saule spilgtām krāsām rotā viņu apģērbus; šūpodamās peld raibi tērptas sievietes, — viņas tikpat nepieciešamas saulainā dienā kā zvaigznes naktī.

Cilvēkam gaišajā uzvalkā ir dīvains izskats: liekas, viņš bijis ļoti netīrs un tikai šodien ir nomazgāts, bet tik stipri, ka uz visiem laikiem tam noberzts jebkāds spilgtums. Viņš skatās apkārt izbalējušām acīm, it kā skaitīdams saules plankumus uz namu sienām un uz visa tā, kas kustas pa nomelnējušo ceļu, pa platajām bulvāra akmens plātnēm. Viņa gļēvās lūpas savilktas rozetē, klusi un rūpīgi viņš svilpo savādu un skumju motīvu, baltās rokas garie pirksti bungo uz skanīgās galda malas — blāvi spīgo nagi, bet otrajā rokā dzeltens cimds, ar to viņš sit uz ceļgala takti. Viņam ir gudra un apņēmīga cilvēka seja — un tik žēl, ka tā nobružāta ar kaut ko raupju un smagu.

Ar cienību palocīdamies, apkalpotājs noliek viņa priekšā kafijas tasi, mazu zaļa liķiera pudelīti un biskvītus, bet pie blakus galdiņa apsēžas kāds vīrs platām krūtīm, spožām, melnām acīm; rokas, kakls un vaigi tam apkvēpuši dūmos, viss viņš ir stūrains, ciets kā metāls, kā kādas varenas mašīnas daļa.

Kad tīrā cilvēka acis gurdeni apstājas pie viņa, vīrs mazliet paceļas, pieskaras ar roku pie platmales un caur kuplajām ūsām teic:

— Labdien, inženiera kungs!

— Ko? Tas atkal esat jūs, Trama!

— Jā, tas esmu es, inženiera kungs ...

— Tad jau atkal jāgaida notikumi, ko?

Ķā veicas jūsu darbs?

Inženieris ar tikko manāmu smīnu šaurajās lūpās saka:

— Man šķiet, ar jautājumiem vien nav iespējams sarunāties, mans draugs...

Bet viņa kaimiņš atklāti un skaļi smejas, atbīdījis platmali uz vienas auss, un smiedamies sauc:

— О jā! Bet, goda vārds, ļoti gribas zināt...

Lāsains un aprepējis ēzelītis, kas vilka ratiņus ar

oglēm, apstājās, izstiepa kaklu un bēdīgi iebrēcās, bet laikam viņam nepatika šai dienā paša balss — sakaunējies viņš aprāva kliedzienu uz augstas nots, noskurināja pinkainās ausis, nolieca galvu un sāka tecēt tālāk, pakaviem klaudzinot.

— Es gaidu jūsu mašīnu tikpat nepacietīgi, kā gaidītu jaunu grāmatu, kas varētu darīt mani gudrāku ...

Inženieris, uzdzerdams kafiju, sacīja:

— Ne visai saprotu jūsu salīdzinājumu...

— Vai tad jūs nedomājat, ka mašīna atbrīvo cilvēka fizisko enerģiju, tāpat kā laba grāmata viņa garu?

— Ā! — teica inženieris, paraudams galvu augšup. — Jā gan!

Un, nolikdams uz galda tukšo tasi, jautāja:

— Jūs, protams, sāksiet aģitāciju?

— Esmu jau sācis...

— Atkal streiki, nekārtības, jā?

Otrs, viegli smaidot, paraustīja plecus.

— Ja varētu bez tā iztikt...

Vecene melnā tērpā, skaudra kā mūķene, klusēdama piedāvāja inženierim vijolīšu pušķīti, viņš paņēma divus un vienu sniedza sarunas biedram, domīgi sacīdams:

— Jums, Trama, tik labas smadzenes; tiešām žēl, ka jūs esat ideālists...

— Pateicos par ziediem un par komplimentu. Jūs sakāt — žēl?

— Jā! Īstenībā jūs esat dzejnieks, un jums vajadzētu mācīties, no jums iznāktu labs inženieris...

Trama klusi iesmējās, atsegdams baltos zobus, un teica:

— O, tas ir pareizi! Inženieris ir dzejnieks, par to es pārliecinājos, kad strādāju ar jums kopā...

-r- Jūs esat laipns cilvēks...

— Un es nodomāju: kāpēc gan inženiera kungam nekļūt par sociālistu? Arī sociālistam jābūt dzejniekam ...

Viņi abi iesmējās, vienlīdz gudri uzlūkodami viens otru, būdami tik ļoti dažādi, viens — kalsens, nervozs, nobružāts, ar izbalējušām acīm, otrs — it kā nupat vakar kaldināts un vēl nenoslīpēts.

— Nē, Trama, es gan labprātāk vēlētos, lai man būtu sava darbnīca un daži desmiti tādu puišu kā jūs. Oho, tad gan mēs šo to iztaisītu...

Viņš viegli uzsita ar pirkstiem uz galda un nopūtās, iesprauzdams ziedus pogcaurumā.

— Velns parauj! — iekaisdams sauca Trama. — Kādi sīkumi traucē dzīvot un strādāt...

— Vai gan cilvēces vēsturi jūs dēvējat par sīkumiem, meistar Trama? — ar smalku smīnu jautāja inženieris; strādnieks norāva platmali, pavicināja to un sāka runāt kaislā aizrautībā:

— Ē, kas gan ir manu senču vēsture?

— Jūsu senču? — pārvaicāja inženieris, pasvītrodams pirmo vārdu ar vēl jo dzēlīgāku smīnu.

— Jā, manējo! Tā ir pārdrošība? Lai būtu pārdrošība! Bet kāpēc gan Džordano Bruno, Viko un Madzini^1 nebūtu mani senči? Vai tad es nedzīvoju viņu pasaulē, vai es neizmantoju to, ko sējuši man apkārt viņu varenie prāti?

— A, tādā nozīmē!

— Viss, ko devuši pasaulei no tās aizgājušie, pieder man!

— Protams, — inženieris sacīja, nopietni saraukdams uzacis.

— Un viss, kas paveikts pirms manis — pirms mums, — ir rūda, kas mums jāpārkausē par tēraudu, vai nav tiesa?

— Kādēļ ne? Tas ir skaidrs!

1 Džordano Bruno (1548—1600) — itāliešu domātājs, cīnītājs pret reliģiju, sadedzināts uz sārta; Viko (1668—1744) — itāliešu filozofs, vēsturnieks un jurists; Madzini (1805—1872) —-itāliešu atbrīvošanas kustības ievērojams darbinieks.

— Ari jūs, zinātnieki, tāpat kā mēs, strādnieki, — ari jūs taču dzīvojat no tā, ko radījuši pagātnes prātu pūliņi.

— To es nenoliedzu, — inženieris sacīja, noliekdams galvu; viņam blakus stāvēja zēns pelēkās skrandās, mazs kā spēlē sadauzīta bumbiņa; turēdams netīrajās roķelēs krokusu pušķi, viņš neatlaidīgi atkārtoja:

— Paņemiet no manis ziedus, sinjor...

— Man jau ir...

— Ziedu nekad nav diezgan...

— Bravo, mazais! — sauca Trama. — Bravo, dod man arī divus..

Un, kad zēns viņam pasniedza ziedus, viņš, pacēlis platmali, piedāvāja inženierim:

— Lūgtu?

— Pateicos.

— Brīnišķīga diena, vai ne?

— To izjūt pat ar maniem piecdesmit gadiem...

Piemiedzis acis, viņš domīgi paraudzījās apkārt,

tad nopūtās.

— Jūs, man liekas, jo sevišķi spēcīgi izjūtat pavasara saules kūsājumu asinīs un ne tikai tāpēc, ka esat jauns, bet — kā es redzu — visa pasaule jums tēlojas citādi nekā man, jā?

— Nezinu, — iesmiedamies sacīja otrs, — bet dzīve ir skaista!

— Ar saviem solījumiem? — inženieris skeptiski

jautāja, un šis vaicājums it kā aizskāra viņa sarunas biedru, — uzlicis platmali galvā, tas strauji sacīja:

— Dzīve ir skaista ar visu, kas man tajā patīk! Velns parauj, mans dārgais inženier, bet manās acīs vārdi nav tikai skaņas un burti; kad es lasu grāmatu, skatos gleznu, priecājos par daiļumu — es jūtos tā, it kā pats visu to būtu darinājis!

Abi iesmējās, viens — skaļi un atklāti, it kā lielīdamies ar savu māku smiet, atmetis galvu un izriezis platās krūtis, otrs — gandrīz nedzirdami, šņukstošiem elsieniem, atsegdams zobus, kur bija iestrēdzis zelts, it kā viņš nesen to būtu košļājis un aizmirsis notīrīt zaļganos zobus.

—: Jūs esat brašs puisis, Trama, man vienmēr patīkami jūs redzēt, — inženieris sacīja un, pamirkšķinādams aci, piemetināja:

— Ja tikai jūs nedumpojaties...

— O, es vienmēr dumpojos...

Un, savaibstījis nopietnu seju, piemiedzis dziļās, melnās acis, viņš jautāja:

— Ceru, ka toreiz mēs uzvedāmies pilnīgi korekti?

Paraustījis plecus, inženieris piecēlās:

— О jā. Jā! Jūs zināt? Šis notikums uzņēmumam maksāja trīsdesmit septiņus tūkstošus liru...

— Prātīgāk būtu bijis pielikt šo summu darba algai...

— Hm! Jūs vāji rēķināt. Prātīgums? Katram zvēram tas ir citādāks.

Viņš sniedza kalsno, dzelteno roku un, kad strādnieks to paspieda, vēl sacīja:

— Es tomēr atkārtoju, ka jums vajadzētu mācīties un mācīties...

— Ik mirkli es mācos...

— No jums iznāktu inženieris ar krietnu fantāziju.

— Ē, fantāzija mani netraucē dzīvot arī tagad!

— Uz redzēšanos, spītniek!

Inženieris devās projām akāciju pavēnī, cauri saulstaru tīklam, lēni soļodams ar savām garajām, kārnajām kājām, rūpīgi uzvilkdams cimdu labās rokas tievajiem pirkstiem; mazais, zilgani melnais apkalpotājs panācās no restorāna durvīm, kur stāvēdams bija klausījies šo sarunu, un sacīja strādniekam, kamēr tas meklēja makā vara naudas gabalus:

— Stipri sāk novecot mūsu slavenais...

— Viņš vēl spēj sevi parādīt! — drošā pārliecībā iesaucās strādnieks. — Viņam ir daudz uguns pakausī ...

— Kur jūs nākamo reizi runāsiet?

— Turpat darba biržā. Jūs esat dzirdējis mani runājam?

— Trīs reizes, biedri...

Cieši paspieduši viens otram roku, viņi smaidot šķīrās; viens devās uz pretējo pusi tai, kur bija aizgājis inženieris, otrs — domīgi dungādams, sāka novākt traukus no galdiem.

Bars skolēnu baltos priekšautos — zēni un meitenes — soļo pa ceļa vidu, no viņiem uz visām malām dzirkstī troksnis un smiekli; divi priekšējie skaļi taurē no papīra saritinātās taurēs, akācijas klusi kaisa pār viņiem baltas ziedu pārslas. Vienmēr — bet pavasarī jo sevišķi — ir prieks uzlūkot bērnus un gribas saukt tiem jautri un skaļi:

«Klau, jūs cilvēki! Lai dzīvo jūsu nākamība!»

DŽOVANNI TUBA

Vecais Džovanni Tuba jau agrā jaunībā kļuva neuzticīgs zemei — jūras dēļ? šī zilgā tāle, gan maiga un rāma kā meitenes skatiens, gan vētraina kā kaisles pārņemta sievietes sirds, šis tuksnesīgais klajs, kas aprija zivīm nevajadzīgo sauli, neradot no savienošanās ar saulstaru dzīvo zeltu neko citu kā vien daiļumu un žilbinošu spožumu, — viltīgā jūra, kas mūžam par kaut ko dziedāja, izraisot nepārvaramu vēlēšanos peldēt viņas tālēs, — daudzus tā atņem mēmajai un akmeņainajai zemei, kas prasa no debess tik daudz valguma, tik kaisli alkst auglīga cilvēku darba un tik maz dod prieka — maz!

Būdams vēl zēns, Tuba, strādājot vīna dārzā, kas bija terasveidīgi izklājies pa kalna nogāzi, pelēka akmens vaļņiem nostiprināts, platlapaino vīģes koku un it kā kaldinātās olīvu lapotnes ieskauts, apelsīnu tumšā zaļuma un granātābolu režģainā -zaru tīkla

rotāts, spožās saules, karstās zemes elpas un ziedu smaržas pilns, — vēl toreiz viņš ieplestām nāsīm lūkojās jūras zilgajā acī ar tāda cilvēka skatienu, kuram zeme zem kājām neturas stingri: šūpojas, peld un gaist, — lūkojās un reiba, ieelpodams sāļo gaisu, un kļuva izklaidīgs, slinks un nepaklausīgs, kā allaž notiek ar tiem, kurus ir apbūrusi un sauc jūra, ar tiem, kas ar visu dvēseli iemīlējušies jūrā...

Bet svētdienās agri, kad saule pār Sorento vēl tikko cēlās virs kalniem un debess bija sārta kā no aprikozes ziediem austa, — Tuba, pinkains kā aitu suns, kūleņoja lejup pa nogāzi ar makšķerēm plecā, lēkdams no akmens uz akmeni kā pilnīgi bezkaulains elastīgu muskuļu kamols, un skrēja uz jūru, smaidot tai ar plato un vasaras raibumos rudo seju, bet viņam pretī svaigajā rīta gaisā plūda ass aromāts, apslāpējot pamodušos puķu saldo elpu, plūda viļņu klusās čalas, — viļņi skāva akmeņus tur lejā un vilināja kā meitenes — viļņi...

Lūk, viņš uzmeties uz sārti pelēkas klints malas, pārkāris brūnās kājas; viņa melnās un kā plūmes lielās acis gremdējas zaļganajā un dzidrajā dzelmē; ūdenī, caurspīdīgā kā stikls, tām atklājas brīnumaina pasaule, skaistāka par visām pasakām: tās redz zeltaini rudās ūdenszāles jūras dibenā, starp akmeņiem, kas segti mīkstiem paklājiem; no ūdenszāļu meža izpeld daudzkrāsainās «violas» — dzīvās jūras puķes; kā piedzēries iznāk «perkija» ar trulām acīm, izkrāsotu degunu un debeszilu plankumu uz vēdera; pazib zelta «sarpa», svītrainās, pārdrošās «kanjas»; kā jautri velnēni šaudās melnie «gvarračini»; kā sudraba trauki spīd «sparaljonas», «okjatas» un citas skaistules zivis — tām nav skaita! — visas tās viltīgas, un, pirms viņas iekampj uz āķa uzmaukto tārpu dziļi apaļajā rīklē, tās veikli apgrauž to ar saviem mazajiem zobiem — gudras zivis!

Kā putni gaisā lidinās šai gaišajā, maigajā ūdenī ūsainās garneles, ložņā pa akmeņiem vēzis-vien-tulis, vilkdams sev pakaļ rakstaino namu — gliemežnīcu; lēni kustas zvaigznes — sārtas kā asinis, bez skaņas šūpojas mēļie medūzu zvani, šad un tad no akmens paēnas izšaujas murenas ļaunā un aszobainā galva, izvij as raibais, čūskai līdzīgais ķermenis, viss sarkanos plankumos, — tā ir kā ragana pasakā, tikai vēl baigāka un bezjēdzīgāka; pēkšņi kā netīra lupata ūdenī izplešas pelēkais astoņkājis un strauji metas kaut kur sāņus kā plēsīgs putns; bet, lūk, nesteigdamies slīd langusts, kustinot milzīgās ūsas — tik garas kā bambusniedres makšķerkāti; un vēl daudz un dažādi brīnumi dzīvo caurspīdīgajā ūdenī, zem debess, kas tikpat dzidra, bet daudz tuksnesīgāka par jūru.

Bet jūra elpo, vienmērīgi cilājas tās gaišzilā krūts; zem Tubas kājām pret klinti šļācas viļņi, zaļgani ar baltu, spēlējas, dauzās pret akmeni, skan, — tiem gribas palēkties līdz puiša kājām; dažreiz tas arī izdodas, un viņš nodrebēdams pasmaida; viļņiem par to prieks, tie smejas un bēg projām no akmeņiem kā izbijušies, tad atkal metas pret klinti; saules stars iesniedzas dziļi ūdenī un veido spožu gaismas piltuvi, maigi durdamies cauri viļņu krūtīm; saldā snaudā grimst dvēsele, neko nedomājot, nevēloties neko izprast, klusā priekā baudot to, kas skatāms; arī dvēselē klusi šūpojas gaiši viļņi, un tā ir visu aptveroša un bezgala brīva kā jūra.

Tā viņš pavadīja svētdienas, bet vēlāk arī darbdienās viņu vilktin vilka uz turieni, jo, kad cilvēka sirdi satver Jūra, viņš pats kļūst it kā daļa no tās, tāpat kā sirds ir dzīva cilvēka daļa. Un, lūk, pametis zemi brāļa rokās, Tuba pulkā ar citiem, tāpat plašumu iemīlējušiem kā viņš, devās uz Sicīlijas krastiem zvejot koraļļus; grūts, bet skaists darbs, var noslīkt desmitreiz dienā, toties — redzi tik daudz brīnumaina, kad no zilgajiem ūdeņiem smagi ceļas tīkls — pusloks ar dzelzs zobiem malās un tajā — kā domas galvaskausā — kustas kaut kas dzīvs, dažādos veidos un krāsās, bet visa tā vidū jūras dāvana — sārtie koraļļu zari.

Tā arī zuda zemei kā iemidzis uz visiem laikiem jūras savaldzinātais cilvēks; viņš pat sievietes mīlēja kā pa sapņiem — neilgi, klusēdams, jo mācēja runāt ar viņām tikai par to, ko zināja, — par zivīm un koraļļiem, par viļņu deju, par vēja untumiem un lieliem kuģiem, kas aizpeld nezināmās jūrās; viņš bija rāms uz zemes, staigāja pa to uzmanīgi, neuzticīgi, ļaudīs klusēja kā zivs, lūkodamies visapkārt platām acīm, ar tāda cilvēka skatienu, kas pieradis raudzīties mainīgajās dzelmēs un neticēt tām, bet jūrā viņš kļuva liegi jautrs, uzmanīgs pret biedriem un veikls kā delfīns.

Bet, lai arī cik labi cilvēks būtu izvēlējies savu dzīves gaitu, tās pietiek tikai dažiem gadu desmitiem; kad jūras ūdeņos izsālītajam Tubam pienāca astoņdesmit, viņa rokas, reimatisma sakropļotas, atteicās strādāt: diezgan! Greizi izlikušās kājas tikko spēja noturēt sakumpušo ķermeni, un tā viņš, visu vēju appūsts sirmgalvis, skumji izcēlās malā uz salas un kāpa kalnā uz brāļa būdu, pie tā bērniem un mazbērniem; tie bija pārāk nabadzīgi, lai būtu labi, un tagad vecais Tuba vairs nespēja pārnest tiem daudz garšīgu zivju, kā to bija darījis agrāk.

Vecajam bija grūti šajos ļaudīs — tie pārāk uzmanīgi vēroja katru maizes kumosu, ko viņš ar savu līko un melno ķepu bāza bezzobainajā mutē; drīz viņš saprata, ka ir lieks viņu vidū; satumsa viņa dvēsele, sirds sažņaudzās skumjās, vēl dziļākas kļuva grumbas saules izkaltētajā vaigā, un kaulos iesmeldzās nepazīta sāpe; augām dienām viņš no rīta līdz vakaram sēdēja uz akmeņiem pie būdas durvīm, raudzīdamies ar savām vecajām acīm uz gaišo jūru, kur bija pagaisusi viņa dzīve, uz zilo, saules apmirdzēto jūru, skaistu kā sapnis.

Tālu tā bija no viņa, grūti vecajam aizkļūt līdz tās krastam, tomēr viņš bija nolēmis — un kādā klusā vakarā rāpās lejup no kalna kā samīta ķirzaka pa akmens šķautnēm; un, kad sasniedza viļņus, tie sagaidīja viņu ar savu pazīstamo valodu, daudz glāstošāku nekā cilvēku balsis, ar savu skanīgo čalu ap nedzīvajiem zemes akmeņiem; tad — kā ļaudis vēlāk minēja — vecais nometās ceļos, paraudzījās debesīs un tālēs, klusēdams mazliet aizlūdza par visiem ļaudīm, tam vienlīdz svešiem, novilka no saviem kauliem apģērba skrandas, nolika uz akmeņiem šo veco apvalku, kas bija savs un tomēr svešs, iegāja ūdenī, sirmo galvu papurinādams, atgūlās uz muguras un, raudzīdamies debesīs, sāka peldēt uz gaistošo tāli, kur tumšzilais debess aizkars ar savu malu nolaižas līdz jūras viļņu melnajam samtam, bet zvaigznes ir tik tuvu jūrai, ka šķiet sasniedzamas ar roku.

Klusās vasaras naktīs jūra ir rāma kā dienas rotaļās noguruša bērna dvēsele, jūra snauž, tikko elpodama, un laikam redz kādus krāšņus sapņus; ja peld naktī tās blīvajā un siltajā ūdenī, zilas dzirkstis iedegas zem rokām, zila liesma izplūst visapkārt un cilvēka dvēsele liegi kūst šai liesmā, tik maigā kā mātes teikta pasaka.

SIRMGALVIS CEKO

Svētsvinīgā klusumā lec saule, un no salas klintīm kāpj debesīs zilgana migla, zeltaino irbuleņu ziedu saldās smaržas piesātināta.

Sala, kas paceļas snaudošo ūdeņu tumšajā klajumā zem bālganā debess juma, ir kā ziedoklis dieva-saules priekšā.

Tikko nodzisušas zvaigznes, bet vēl spīd baltā Venera, vientuļi grimstot miglainās debess saltajos augstumos virs spalvaino mākoņu caurspīdīgās grēdas; mākoņi tikko manāmi sārtojas un viegli kvēl pirmā stara liesmās, bet jūras rāmajā virsmā tie atspoguļojas kā perlamutrs, kas uzpeldējis no ūdeņu zilajām dzelmēm.

Tiecoties pretī saulei, atveras puķu ziedlapas un stiepjas taisni zāles stiebri, kas pielīkuši zem sudrabotās rasas smaguma, dzidrie pilieni karājas stiebru galos, pilst, līdz atraujas un krīt zemē, kas nosvīdusi

tveicīgajā miegā. Gribas sadzirdēt šo kritienu kluso skanēšanu — un ir skumji, ka nespēj to saklausīt.

Pamodušies putni, tie spurdz olīvu lapotnē, dzied, bet no lejas kāpj kalnup saules pamodinātās jūras smagās nopūtas.

Un tomēr — ir tik kluss, ļaudis vēl guļ. Rīta svaigumā ziedu un zāles smarža jaušama daudz skaidrāk nekā skaņas.

*

No baltas mājiņas, kas grimst vīna dārzos kā laiva zaļos jūras viļņos, iznāk pār slieksni pretī saulei vecum vecais Etore Čeko — bikls, no ļaudīm atrāvies un vientuļš cilvēciņš ar garām pērtiķa rokām un kailu prātnieka galvaskausu, ar laikazoba tik ļoti sagrauztu seju, ka tās ļenganajās grumbās acis gandrīz nemaz vairs nav saredzamas.

Lēni pacēlis pie pieres melno, spalvaino roku, viņš ilgi lūkojas sārtojošās debesīs, tad paraugās sev apkārt; viņa acu priekšā pār pelēki mēļo salas klinti plūst zaļu un zeltainu krāsu straume, kvēl sārti, dzelteni un sarkani ziedi; veča tumšais vaigs sadreb labsirdīgā smīnā, kā apliecinādams viņš pamāj ar apaļo, smagnējo galvu.

Viņš stāv ar mazliet salīkušu muguru, plati izplētis kājas, it kā smagumu plecos turēdams, bet viņam visapkārt arvien jautrāk rotaļo jaunā diena, spilgtāk mirdz vīnogulāju zaļums, skaļāk čivina žubītes un ķivuļi; kazenāju, mežvlteņu un dievkrēsliņu biezoknī dzird paipalas, kaut kur svilpo melnais strazds, švītīgs un bezrūpīgs kā neapolietis.

Vecais Ceko paceļ garās, piekusušās rokas pār galvu, izstiepjas, it kā taisīdamies lidot lejup uz jūru, kas guļ rāma kā vīns traukā.

Bet, izstaipījis vecos kaulus, viņš atsēžas pie durvīm uz akmens, izņem no kamzoļa kabatas atklātni, tur to izstieptajā rokā atstatāk no acīm, tās piemiedzis, un, mēmi kustinādams lūpas, raugās atklātnē. Viņa platajā, sen neskūtajā un it kā apsudrabotajā sejā atplaukst jauns smaids: tas dīvaini savieno sevī mīlestību, bēdas un lepnumu.

Viņa acu priekšā — kartona gabals, uz kura ar zilu krāsu attēloti divi plecīgi puiši; tie sēž viens otram cieši blakus un jautri smaida, abi cirtainiem matiem un lielām galvām kā pats vecais Ceko, bet virs attēliem trekniem burtiem skaidri un salasāmi iespiests:

ARTURS UN ENRIKO CEKO

Divi cēlsirdīgi cīnītāji par savas šķiras interesēm. Viņi organizēja cīņai 25 000 tekstilrūpniecības strādnieku, kuru izpeļņa bija 6 dolāri nedēļā, un par to viņi ir iemesti cietumā.

Lai dzīvo sociālās taisnības cīnītāji!

Vecais Čeko neprot lasīt, turklāt uzraksts ir svešā valodā, bet viņš zina, ka tieši tā tur stāv rakstīts, katrs vārds tam pazīstams un kliedz, un dzied kā vara taure.

Šī zilā atklātne sagādāja vecajam daudz nemiera un rūpju; viņš saņēma to pirms pāris mēnešiem un tūdaļ ar tēva instinktu nojauta, ka kaut kas nav labi, jo nabaga ļaužu ģīmetnes iespiež tikai tad, ja tie pārkāpj likumus.

Ceko paslēpa šo papīra gabalu kabatā, bet tas kā akmens uzgūlās viņa sirdij un kļuva ar katru dienu smagāks. Vairākkārt viņš dzīrās parādīt to mācītājam, bet ilgā dzīves pieredze viņu bija pārliecinājusi, ka ļaudīm ir taisnība, kad tie saka: «Var jau būt, ka mācītājs dievam teic patiesību par cilvēkiem, bet ļaudīm gan patiesību viņš nesaka nekad.»

Pirmais, kam Čeko pavaicāja par noslēpumainās atklātnes nozīmi, bija sarkanmatis gleznotājs, ārzemnieks — kalsens gara auguma puisis, kurš bieži nāca pie Čeko mājeles, ērti novietoja molbertu un likās zem tā gulēt, paslēpis galvu iesāktās gleznas četrstūra ēnā.

— Sinjor, — viņš jautāja gleznotājam, — ko ir izdarījuši šie cilvēki?

Gleznotājs paskatījās uz vecā dēlu jautrajiem ģīmjiem un teica:

— Laikam gan kaut ko jocīgu...

— Bet kas te par viņiem nodrukāts?

— Tas ir angliski. Izņemot pašus angļus, viņu valodu saprot vienīgi dievs un mana sieva, ja viņa šai gadījumā nemelo; visos citos gadījumos viņa nerunā patiesību...

Gleznotājs bija pļāpīgs kā ķivulis, viņš, jādomā, ne par vienu lietu nespēja runāt nopietni. Vecais drūmi gāja projām no viņa, bet otrā dienā devās pie gleznotāja sievas, resnas sinjoras; viņš atrada to dārzā, kur viņa, ģērbusies platā un caurspīdīgā tērpā, gulēdama šūpuļtīklā un dusmīgi raudzīdamās ar zilajām acīm zilajās debesīs, kusa no karstuma.

— Sie cilvēki ir iesēdināti cietumā, — viņa lauzītā valodā sacīja.

Vecajam notrīcēja kājas, it kā visa sala būtu sagrīļojusies no sitiena, bet viņš tomēr atrada sevī spēku jautāt:

— Zaguši vai nogalinājuši?

— О nē! Vienkārši — viņi ir sociālisti.

— Kas tas ir — sociālisti?

— Tā ir politika, — sinjora teica mirējas balsī un aizvēra acis.

Čeko zināja, ka ārzemnieki ir visnesaprātīgākie ļaudis, tie ir vēl muļķīgāki par kalabriešiem, bet viņam gribējās zināt patiesību par dēliem, un viņš ilgi stāvēja blakus sinjorai, gaidot, kamēr tā atvērs savas lielās, slinkās acis. Un, kad beidzot tas notika, viņš dūra ar pirkstu pret atklātni un jautāja:

— Tā lieta — godīga?

— Es nezinu, — viņa īgni atbildēja. — Es jau teicu: tā ir politika, saproti?

Nē, viņš nesaprata: politiku taisa Romā ministri un bagātnieki, lai palielinātu nabagajiem ļaudīm uzliktos nodokļus, bet viņa bērni ir strādnieki, tie dzīvo Amerikā un abi bija krietni zēni, kāpēc šiem taisīt politiku?

Augu nakti viņš nosēdēja ar dēlu portretu rokās, mēness gaismā tas šķita melns un izraisīja vēl jo drūmākas domas. Rīt viņš nolēma jautāt mācītājam. Melnais vīrs sutanā īsi un bargi sacīja:

— Sociālisti — tie ir cilvēki, kas noliedz dieva gribu; pietiek, ja tu tik daudz zināsi.

Un, vecim aizejot, piebilda vēl bargāk:

— Kauns tavos gados interesēties par tādām lietām! ...

«Labi, ka neparādīju viņam portretu,» nodomāja Čeko.

Pagāja vēl trīs dienas, Čeko devās pie bārdskuvja, švīta un vējagrābšļa. Par šo puisi, kas bija veselīgs kā jauns ēzelis, klīda baumas, ka tas par naudu mīlot vecas amerikānietes, kuras atbraucot ar ieganstu baudīt jūras skaistumu, bet patiesībā meklējot piedzīvojumus ar nabadzīgajiem puišiem.

— Ak dievs! — šis nelāgais cilvēks iesaucās, izlasījis uzrakstu, un viņa vaigi iekaisa priekā. — Tie ir mani biedri — Arturs un Enriko! O, es no sirds jūs apsveicu, Etore tēvs, jūs un sevi pašu! Lūk, man

ir vēl divi slaveni novadnieki; vai var ar to nelepoties?

— Nepļāpā lieki! — vecais viņu brīdināja.

Bet tas, ar rokām plātīdamies, kliedza:

— Tas taču jauki!

— Kas par viņiem drukāts?

— Es nemāku to izlasīt, bet esmu pārliecināts, ka tur sacīta patiesība. Nabagajiem ir jābūt lieliem varoņiem, lai par tiem beidzot sacītu patiesību!

— Ciet klusu, es tevi lūdzu! — sacīja Ceko un gāja projām, nikni klaudzinādams ar koka tupelēm uz akmeņiem.

Viņš devās pie krievu sinjora, kuru daudzināja par labu un godīgu cilvēku. Aizgāja, atsēdās pie gultas, kur tas lēni mira, un jautāja viņam:

— Kas sacīts par šiem cilvēkiem?

Piemiedzis slimības izbalinātās un skumjās acis, krievs vārgā balsī izlasīja uz atklātnes rakstīto un vērās sirmgalvī ar labu, sirsnīgu smaidu, bet vecais viņam sacīja:

— Sinjor, jūs redzat, ka esmu ļoti vecs un drīz aiziešu pie sava dieva. Kad madonna man jautās, ko esmu izdarījis ar saviem bērniem, man nāksies tai izstāstīt visu sīki un patiesi. Tie ir mani bērni te uz atklātnes, bet es nesaprotu, ko viņi izdarījuši un par ko sēž cietumā.

Tad krievs ļoti nopietni un vienkārši viņam ieteica:

— Pasakiet madonnai, ka jūsu bērni ir labi izpratuši viņas dēla galveno bausli: viņi mīl savus tuvākus ar īstu mīlestību...

Melus nav iespējams pateikt vienkārši, tiem vajag skaļu vārdu un daudz rotājumu, — vecais noticēja krievam un cieši paspieda tā šauro, nesastrādāto roku.

— Tātad cietums — tas nav negods viņiem?

— Nē, — krievs sacīja. — Jūs taču zināt, ka bagātos liek cietumā tikai tad, ja tie nodarījuši pārāk daudz jauna un nav pratuši to apslēpt, bet nabagie nokļūst cietumos jau tad, ja tie grib darīt kaut drusciņ laba. Jūs esat laimīgs tēvs, lūk, ko es jums teikšu!

Un ilgi viņš stāstīja Ceko savā vārgajā balsī par to, kā iecerējuši pārveidot dzīvi tās godīgie ļaudis, par to, kā viņi grib uzvarēt nabadzību, muļķību un visu to briesmīgo un ļauno, ko rada muļķība un nabadzība ...

Saule liesmo debesīs kā ugunīgs zieds un kaisa savu staru zelta putekļus pār pelēkajām klinšu krūtīm, bet no ikvienas akmens rievas pretī saulei kāri tiecas dzīvība — zaļā zāle, ziedi — gaišzili kā pati debess. Rasas kristāldzidrajās un smagajās lāsēs uzliesmo un dziest saules gaismas zeltainās dzirkstis.

Vecais vēro, kā viss apkārt elpo gaismu, uzsūcot tās dzīvinošo spēku, kā pūlas putni un, savas ligzdas vīdami, dzied; viņš domā par saviem bērniem: zēni aiz okeāna, lielas pilsētas cietumā, — tas ir slikti viņu veselībai, diezgan slikti, jā...

Bet viņi iemesti cietumā tāpēc, ka izauguši par krietniem puišiem, kāds visu mūžu bijis viņu tēvs, tas ir labi viņiem un tēva dvēselei.

Un vecā brūnais vaigs it kā kūst lepnā smaidā.

— Zeme — bagāta, ļaudis — nabagi; saule — laba, cilvēks — ļauns.

Visu mūžu esmu par to domājis, un, kaut gan nesacīju to viņiem, viņi tomēr ir sapratuši tēva domu. Seši dolāri nedēļā — tas ir četrdesmit liru, oho! Bet viņi ir apsvēruši, ka tas ir par maz, un divdesmit pieci tūkstoši tādu pašu kā viņi ir tiem piekrituši, ka tas ir par maz cilvēkam, kas grib labi dzīvot...

Čeko pārliecināts, ka viņa bērnos attīstījušās un izaugušas viņa sirds domas, un viņš ļoti lepojas ar to, bet, zinādams, cik maz ļaudis tic pasakām, ko tie katru dienu paši rada, viņš klusē.

Tikai dažreiz vecā un plašā sirds kļūst pārāk pilna no domām par bērnu nākotni, un tad vecais Čeko izliec taisni pārpūlēto muguru, izslej krūtis un, saņēmis pēdējos spēkus, aizsmakušā balsī sauc pāri jūrai, tālumā, turp — saviem bērniem:

— Valio-o!...1

Un saule smejas, celdamās arvien augstāk pār blīvajiem un samtainajiem jūras ūdeņiem, bet ļaudis vīna dārzos atsaucas vecajam:

— Oi-jo!

1 Esiet stipri!

NAKTĪ

Sala guļ barga klusuma apņemta, arī jūra guļ it kā nomirusi, — salu — šo melno dīvainā apveida akmeni kāds ar spēcīgu roku ir sviedis no debess pret jūras krūti un nonāvējis tajā dzīvību.

Ja raugās uz salu no jūras tālēm, no turienes, kur Piena Ceļa zeltainais loks saskaras ar melnajiem ūdeņiem, tā izskatās kā zvērs ar milzīgu pieri: izliecis pinkaino muguru, tas ir pieklupis ar milzīgo rīkli jūrai un klusēdams dzer sastingušo kā eļļa ūdeni.

Decembrī ļoti bieži gadās šādas nedzīvi klusas, melnas naktis, tik savādi klusas, ka ir neērti un lieki runāt citādi nekā čukstus vai pusbalsī; allaž šķiet, ka spalgāka skaņa varētu traucēt kaut ko tādu, kas slepus briest akmens klusumā, naksnīgās debess zilā samta segts.

Divi cilvēki, kas sēž akmens haosā salas krastā, tā arī sarunājas — pusbalsī; viens no tiem ir muitas

kareivis melnā kamzolī ar dzeltenām apšuvēm, īsu šauteni aiz muguras; viņš raugās, lai zemnieki un zvejnieki nevāktu sāli, kas nogulstas klinšu plaisās; otrs — vecs zvejnieks, skuvies kā spānietis, melnīgsnēju seju, ar sudraba vaigubārdu no ausīm līdz degunam; deguns tam liels un izliekts kā papagailim.

Akmeņi šķiet kā ar sudrabu apkalti, bet jūra balto metālu ir oksidējusi.

Kareivis ir jauns un runā, protams, par to, ko tam iedveš viņa gadi; vecais iebilst negribīgi un brīžam pat dusmīgi:

— Kurš tad decembrī mīl? Šai laikā jau dzimst bērni...

— N-nu! Ja ļaudis jauni, viņi negaida...

— Ir jāgaida ...

— Tu gaidīji?

— Es, draugs mīļais, nebiju kareivis, es strādāju un visu, kas cilvēkam jāizbauda, esmu savā noliktā laikā izbaudījis ...

— Nesaprotu . . .

— Vēlāk sapratīsi...

Netālu no krasta ūdenī atspoguļojas gaišzilais Sīrijs; ja ilgāk lūkojas uz šo blāvo plankumu ūdenī, tam blakus saskatāma korķa bojiņa, apaļa kā cilvēka galva un pilnīgi nekustīga.

— Kāpēc tu neguli? [16]

Vecais atpogāja novalkāto apmetni, kas no vecuma jau bija rūsgans, un ieklepodamies atbildēja:

— Mums izlikti tīkli; redzi, kur boja?

— А ...

— Priekš trim dienām vienai draudzei tīkli bija norauti un sajaukti varzā ...

— Delfīni?

— Ziemā? Nē, protams. Varbūt haizivs, tonna... kas to zina?

Zem kāda zvēra kājām no kalna atrāvās neliels akmens, čaukstēdams sausajā zālē, ripoja lejup uz jūru un kritienā skani sašķēla ūdeni. Klusā nakts labi uzņēma šo īso troksni un ar mīlestību izcēla to no saviem dziļumiem, it kā vēlēdamās ilgi saglabāt atmiņā.

Kareivis klusi dzied zobgalīgu dziesmiņu:

— Bet vēl kāpēc veči tik slikti guļ?

Mini, Umberto, jel padomā!

— Tāpēc, ka jaunībā pārāk daudz

Tie dzēruši saldā vīna ...

— Par mani tas nav sacīts, — vecais īdzīgi norūca.

— Bet vēl kāpēc veči tik slikti guļ?

Ko teiksi, Bergito, tu gudrais?

— Tāpēc, ka nav savā laikā tie

Tik mīlējuši, cik vajag ...

146

— Vai laba dziesma, krusttēv Paškale?

— Gan tu pats to zināsi, kad tev būs sešdesmit... Kāpēc jautāt?

Abi ilgi klusēja līdz ar pasauli — mēmu šai naktī, tad vecais, izņēmis pīpi, izdauzīja to pret akmeni, ieklausījās īsajās, sausajās skaņās un sacīja:

— Jūs, puikas, protat labi smiet, bet es nezinu, vai jūs mākat tik labi mīlēt, kā mīlēja vecos laikos...

— Ē, tas ir pazīstams meldiņš ... Manuprāt, visos laikos vienādi mīl...

— Tavuprāt! Ir jāzina. Lūk, aiz kalna dzīvo Sen-camanes ģimene, pajautā viņiem, lai pastāsta par vectēvu Karlo; tas nāks par labu tavai sievai.

— Kāpēc man izvaicāt nepazīstamus ļaudis, kad tu pats vari pastāstīt man to notikumu ...

Kaut kur neredzami lido naktsputns — gaisā trīs īpatnēja un dīvaina skaņa, it kā ar ko vilnainu ātri slaucītu sausus akmeņus.

Tumsa virs zemes kļūst biezāka, valgāka, siltāka, debess paceļas augstāk, un arvien spilgtāk mirdz zvaigznes Piena Ceļa sudrabainajā miglājā.

— Vecos laikos sievietes vērtēja augstāk...

— Tiešām? Neesmu dzirdējis.

— Ļaudis bieži karoja ...

— Palika daudz atraitņu ...

— Vienmēr — pirāti, kareivji un gandrīz ik pieci gadi Neapolē jauni valdnieki, — sievietes bija jātur aiz atslēgas.

— Tas arī tagad nebūtu par sliktu ...

— Tās zaga kā vistas ...

— Lai gan viņas vairāk līdzinās lapsām...

Vecais apklusa, iededzināja pīpi, un nekustīgajā

gaisā pakārās balts saldu dūmu mākonis. Iekvēlojās pīpes uguns, apgaismojot līko, tumšo degunu un apcirptās ūsas zem tā.

— Nu, un kas tad tālāk? — kareivis miegaini jautā.

— Klausīties vajag klusu ciešot. ..

Sīrija trīsās tāds spraigums, it kā lepnā zvaigzne gribētu pārspēt visu spīdekļu spožumu. Jūra piekaisīta zelta putekļiem, un šis gandrīz nemanāmais debess atspulgs mazliet atdzīvina melno un mēmo tuksnesi, piešķirot tam zaigu un spokainu spīdumu. It kā no jūras dzelmēm uz debesi lūkotos fosforizētu un spīgainu acu tūkstoši...

— Es klausos, — kareivis nepacietīgi pārtrauca aizvainoto un zivs mēmumam līdzīgo zvejnieka klusēšanu, un vecais nesteigdamies klusi sāka šķetināt stāstu par to, ko visi un vienmēr klausīsies ar uzmanību.

— Priekš kādiem simt gadiem, lūk, tajā kalnā, kur priežu biezoknis, dzīvoja Ekellani, grieķu ģimene — kuprains vecis, burvis un kontrabandists, un viņa dēls Aristido, mednieks, jo tajos laikos salā vēl nebija izzudušas kazas. Tolaik visbagātākā šeit bija Galjardi ģimene, tagad viņi saucas vectēva pavārdā — par Sen-camane, puse vīna dārzu bija viņu rokās, viņiem bija astoņi pagrabi ar vairāk nekā tūkstoš mucām. Toreiz mūsu baltais vīns bija izdaudzināts pat Francijā, kur, kā esmu dzirdējis, neko nevērtējot augstāk par vīnu. Šie franči visi ir spēlmaņi un plītētāji, viņi paspēlējuši sātanam uz kārtīm pat sava karaļa galvu...

Kareivis klusītiņām iesmējās, un, atbalsojoties viņa smiekliem, kaut kur tuvumā nošļakstēja ūdens; abi apklusa uzmanībā, izstiepuši kaklus uz jūras pusi, kur no krasta aizņirbēja viegli uzvilnījuma loki.

— Tur černija nomēģina ēsmu uz āķiem ...

— Turpini...

— Jā... Galjardi. Viņi bija trīs brāļi; stāsts ir par vidējo, Karloni, kā viņu dēvēja tā milzīgās mutes un pērkonīgās balss dēļ. Viņš bija izvēlējies savai sirdij nabadzīgu meiteni Džuliju, kalēja meitu, ļoti gudru jaunavu, jo milzeņi jau paši nav gudri. Kaut kas tos traucēja precēties, un viņi mocījās, gaidot savu kāzu dienu, bet grieķa dēls nesnauda, arī viņam patika Džulija. Viņš ilgi pūlējās, lai tā viņu iemīlētu, bet viņam nebija panākumu, un viņš nolēma ievilkt meiteni negodā, cerēdams, ka Karlone Galjardi atsacīsies no negodā kritušas un tad viņam būs viegli to iegūt. Tajos laikos skatījās stingrāk nekā tagad ...

— N-u, arī tagad ...

— Izvirtība ir bagāto izprieca, bet mēs šeit visi esam nabagi, — skarbi sacīja vecais un turpināja, kā pats sev pagājību atgādinot:

— Kādreiz, kad meitene vāca apgrieztos vīna koka zarus, grieķa dēls, izlikdamies, ka būtu paklupis, nogāzās no tekas, kas gāja virs viņas vīna dārza vaļņa, un nokrita meitenei tieši pie kājām, bet viņa, būdama laba kristiete, noliecās pār to, raugot, vai viņš nav ievainots. Sāpēs vaidēdams, viņš tai sacīja:

«Džulija, nesauc palīgā ļaudis, es tevi lūdzu! Es baidos, ja tavs greizsirdīgais līgavainis ieraudzīs mani tev līdzās, viņš mani nogalinās ... Ļauj man atpūsties, es aiziešu ...»

Nolicis galvu tai klēpī, viņš izlikās zaudējis samaņu; tad viņa nobijusies sāka saukt palīgā, bet, kad atskrēja ļaudis, viņš pēkšņi uzlēca kājās vesels, bet it kā sakaunējies un sāka teikt par savu mīlestību, par saviem godīgajiem nolūkiem, zvērēdams segt meitenes negodu ar laulību, — apgaismoja visu gadījumu tā, it kā viņš, Džulijas glāstu nogurdināts, būtu iemidzis tai klēpī. Naivie ļaudis viņam noticēja, neraugoties uz meitenes dusmām, aizmirsdami, ka viņa pati taču saukusi tos palīgā; neviens nezināja, ka grieķu raksturu dēvē par viltīgu. Grieķus kristījis velns, lai labāk jauktu visus kristīgo darbus. Meitene zvēr, ka grieķis melo, bet viņš pārliecina ļaudis, ka Džulijai esot kauns atzīt patiesību, ka tā bīstoties Karlones smagās rokas; viņš uzveica, bet meitene vai prātu zaudēja, un visi devās uz pilsētu, meiteni sasējuši, jo tā ar akmeni rokā metās virsū ļaudīm. Bet Karlone jau bija izdzirdīs viņas kliedzienus, skrēja tai pretī, bet, kad viņam pateica, kas noticis, viņš nokrita pūļa vidū uz ceļiem, tad uzlēca kājās un iesita līgavai ar kreiso roku pa vaigu, bet ar labo sāka žņaugt grieķi, ļaudis tikko paguva to viņam atņemt.

— Ir gan bijis muļķa puisis ...

— Godīgam cilvēkam prāts ir sirdī! Es jau teicu, ka šis notikums bija ziemā, īsi priekš Jēzus bērna dzimšanas svētkiem. Tikai dažas dienas iepriekš. Šajos svētkos mūsu ļaudis dāvā cits citam no savas pārpilnības vīnu, augļus, zivis un putnus, — dāvā visu ko, un, protams, visvairāk saņem visnabagākie. Es neatceros, kā Karlone bija uzzinājis patiesību, taču viņš bija to uzzinājis, un, lūk, pirmajā svētku dienā Džulijas tēvs un māte, neiedami pat uz baznīcu, saņēma tikai vienu dāvanu: nelielu grozu ar priežu zariem, bet tajos — nocirstu Karlones Galjardi kreisās rokas delnu — tās rokas delnu, ar kuru viņš bija iesitis Džulijai. Viņi — kopā ar meitu — šausmās steidzās pie tā; Karlone viņus sagaidīja, stāvēdams uz ceļiem sava nama durvju priekšā, viņa roka bija ap vīstīta ar asiņainu lupatu, un viņš raudāja kā bērns.

«Ko tu esi darījis ar sevi?» tam jautāja.

Viņš atbildēja:

«Es darīju to, kas jādara: cilvēks, kas aptraipījis manu mīlestību, nedrīkst dzīvot, — un es viņu nogalināju ... Roka, kas bez vainas situsi manai mīļotai, ir aptraipījusi manu godu, un es to nocirtu ... Tagad es vēlos, Džulija, lai tu man piedotu, tu un visi tavējie ...»

Viņi jau nu, protams, puisim piedeva, bet pastāv likums arī neliešu aizsardzībai; divi gadi Galjardi sēdēja cietumā grieķa dēļ, un brāļiem dārgi maksāja Karlones izpestīšana no turienes ...

Vēlāk viņš Džuliju apprecēja un laimīgi dzīvoja ar to līdz sirmam vecumam, radīdams uz salas jaunu ģimeni ar vārdu «Bezroči» — Sencamane___

Vecais apklusa, spēcīgi sūkdams padzisušo pīpi.

— Nepatīk man tas stāsts, — kareivis klusi teica. — Šis tavs Karlone ir vienkārši mežonis... Un tas viss ir muļķīgi...

— Arī tava dzīve pēc simt gadiem liksies muļķīga, — iespaidīgi sacīja vecais un, izpūtis tumsā lielu, baltu dūmu mutuli, piebilda:

— Ja tikai kāds atcerēsies, ka tu esi dzīvojis virs zemes • • •

Klusumā atkal atskan ūdens šļaksti, tagad jau spēcīgi un strauji; vecais nosviež apmetni, aši pieceļas kājās un nozūd, kā iekritis melnajā ūdenī, ko pie krasta atdzīvinājušas gaišas vilnīšu svītras; tās lāsmo kā zivs zvīņu zilganais sudrabs.

JAUNA ITĀLIJA

Nо lauka pilsētā klusi ienāk nakts samta tērpā, pilsēta to sagaida ar zeltainiem uguņiem; divas sievietes un jauneklis aiziet pa lauku, ari it kā sagaidot nakti, tiem pakaļ mīksti veļas dienas darbā nogurušās dzīves troksnis.

Klusi švīkst trīs pāri kāju pa senatnīgā ceļa tumšajām akmens plātnēm, ko bruģējuši dažādo cilšu Romas vergi; siltajā klusumā glāstot un pārliecinot skan sievietes balss:

— Neesi skarbs pret ļaudīm...

— Vai tu, māt, esi novērojusi, ka es tāds būtu? — domīgi vaicā jauneklis.

— Tu pārāk karsti strīdies.

— Karsti mīlu savu taisnību.

Jauneklim pa kreisi soļo meitene, klaudzinot uz akmens ar savām koka kurpēm, atmetusi galvu pret debesi kā neredzīga; debesīs kvēl lielā vakarzvaigzne,

zem tās — sārta rieta blāzmas svītra, un divas papeles slejas pār sārtumu kā neaizdegtas lāpas.

— Sociālistus bieži met cietumos, — nopūzdamās saka māte.

Dēls mierīgi atbild:

— Gan nemetīs! Tas taču nelīdz...

— Jā, bet pagaidām...

— Nav un nebūs tāda spēka, kas varētu nonāvēt pasaules jauno sirdi!

— Tādi vārdi der tikai dziesmai, dēls...

— Miljoni balsu dzied šo dziesmu, un arvien uzmanīgāk tajā klausās visa dzīve! Atceries tikai: vai agrāk tu tik pacietīgi un laipni klausījies manī vai Paolo, kā klausies tagad?

— Jā! Jā! Bet streiks, lūk, piespieda tevi aiziet no dzimtās pilsētas...

— Tā diviem ir par mazu, lai te paliek Paolo. Bet streikā mēs uzvarējām...

— Uzvarējāt! — skani atsaucās meitene. — Tu un Paolo...

Aprāvusi teikumu, viņa klusi smejas, tad brīdi visi iet klusēdami. Pretim tiem, no zemes pacēlies, slejas tumšs uzkalns, kādas celtnes drupas, tām pāri savus tievos zarus domīgi pārkāris smaržīgais eikalipts, un, kad tie trīs nonāk kokam iepretim, šķiet, ka tā zari viegli notrīs.

— Lūk, Paolo! — saka meitene.

Tumšs gara auguma stāvs atdalās no drupām un nostājas ce)a vidū.

— Ar sirdi saskatīji? — jauneklis smiedamies jautā.

Priekšā skan kā atbalss:

— Tu aizej?

— Jā. Te tev — manējie! Nepavadiet mani tālāk, nevajag. Man tikai piecu stundu gājiens līdz Romai, un es taču ar nolūku eju kājām, lai pa ceļam sakārtotu domas...

Visi apstājas. Garais noņem platmali un saka pārpūlētā balsī:

— Par māti un māsu tu vari būt mierīgs. Viss būs labi.

— Es zinu. Sveika, māmiņ!

Tā šņukst, klusi iestenēdamās, tad atskan trīs cieši skūpsti un vīrišķīga balss:

— Ej mājās un mierīgi atpūties, tu esi bijusi tik satraukta visas šīs trakās dienas! Ej, viss ir labi! Paolo tev paliek tikpat kā dēls manā vietā! Nu, māšel...

Atkal skūpsti un raupja kāju švīkoņa uz akmeņiem — dzirdīgais nakts klusums atspulgo visas skaņas kā spogulī.

Četri stāvi, tumsas apņemti, cieši sakūst vienā lielā ķermenī un ilgi nevar šķirties. Tad klusēdami atraujas: trīs lēnītēm aizslīd pilsētas uguņu virzienā, viens steidzīgi dodas uz priekšu — uz rietumiem, kur vakarblāzma jau nodzisusi un zilajā debesī spulgo daudz zvaigžņu.

— Sveiks! — klusi un bēdīgi atskan naktī.

Iztālēm atsaucas moža balss:

— Sveika! Neskumsti, drīz redzēsimies...

Sausi klaudz meitenes koka kurpes, piesmakuši balss teic mierinošus vārdus:

— Viņš nepazudīs, donna Filomena, varat tam ticēt tikpat kā savas madonnas žēlastībai! Viņam ir krietns prāts un stipra sirds, viņš pats prot mīlēt un arī citus māk viegli piespiest sevi iemīlēt. Bet cilvēkmīlestība jau arī ir tie spārni, kas paceļ cilvēku augstāk par visu...

Pilsēta arvien devīgāk lej tumsā savus kautros, bālos uguņus; arī šie garā cilvēka teiktie vārdi šķiļas un mirdz kā dzirkstis.

Kad cilvēks nes savā sirdī vārdu, kas apvieno pasauli, viņš visur atradīs ļaudis, kuri spēj viņu novērtēt, — visur!

Pie pilsētas vaļņa, tam cieši piekļāvies, zemē tup lēzens, balts krodziņš; aicinot tas lūkojas ļaudīs ar savu durvju četrstūra apgaismoto rūti. Durvju priekšā pie trim galdiņiem trokšņo tumši stāvi, vaid ģitāras stīgas, nervozi trīs mandolīnas metāliskā balss.

Kad trīs gājēji nonākuši iepretim durvīm, mūzika apklust, balsis kļūst klusākas, daži stāvi pieceļas.

— Labvakar, biedri! — garais sacīja.

Un desmits balsu tam priecīgi un draudzīgi atbildēja:

— Labvakar, Paolo, dārgais biedri! Pie mums? Glāzi vīna?

— Nē... Pateicos.

Māte nopūtusies teica:

— Arī tevi ļoti mīl visi mūsējie...

— Mūsējie, donna Filomena?

— E, nesmejies! Ne jau savas tautas svešiniece te ar tevi runā. Visi jūs mīl — tevi un viņu...

Garais paņēma meiteni zem rokas, sacīdams:

— Visi un — vēl viena! Jā?

— Jā! — meitene klusi teica. — Protams...

Tad māte neska(i iesmējās:

— Ak bērni! Klausies jūsos, skaties un sāc ticēt: jā, jūs dzīvosiet labāk, nekā dzīvojām mēs...

Un visi trīs līdzās pagaisa pilsētas ielā, šaurā un saburnītā kā veca, novalkāta apģērba piedurkne...

IENAIDS

Nо rīta šalkodams bagātīgi lija lietus, bet ap dienvidu mākoņi izsīka, to tumšā sega kļuva plāna, vējš to saplosīja daudzos miglas gabalos un aizdzina selgā, bet tur tā atkal saplūda biezā, zilpelēkā slānī, uzklājot smagu ēnu lietus nomierinātajai jūrai.

Austrumos debess tumša, krēslā šaudās zibeņi, bet pār salu žilbinoši kvēl krāšņa saule.

Ja lūkotos uz salu iztālēm — no jūras, tā droši vien izskatītos līdzīga greznam dievnamam svētku dienā: visa tīri nomazgāta, bagātīgi rotāta spilgtiem ziediem, visur mirdz smagas lietus lāses; kā topāzi tās zaigo uz jaunajām vīna koka lapām, kā ametisti uz glicīniju ķekariem, kā rubīni uz sārtajām ģerānijām un kā smaragdi visnotaļ zālē, krūmu biezajā zaļumā, koku lapotnē.

Kluss, kā allaž, mēdz būt tūlīt pēc lietus; tikko sadzirdamas strauta smalkās skaņas, tas neredzams

urdz starp akmeņiem zem dievkrēsliņu, kazenāju un smaržīgo, samudžināto mežvīteņu saknēm. Lejā mīksti šalc jūra.

Irbuleņu zelta bultas, izslējušās pret debesīm, viegli šūpojas zem valgmes smaguma, klusi nopurinot to no saviem dīvainajiem ziediem.

Uz sulīgā zaļuma fona iedegusies gaišmēļo glicīniju košuma sacensība ar asinssārtajām ģerānijām un rozēm; rūsgandzeltenais dievkrēsliņu brokāts jaucas ar īrisu un lefkoju tumšo samtu, viss tik spilgts un gaišs, ka liekas — ziedi dziedātu kā vijoles, flautas un kaisli čelli.

Valganais gaiss smaržīgs un reibinošs kā vecs, stiprs vīns.

Pelēkas, sprādzienu sašķeltas un saplosītas klints pakājē, kur plaisās zvīļo dzelzs oksīda treknie plankumi, starp dzelteniem un pelēkiem akmeņiem, no kuriem plūst skābena dinamīta smaka, pusdienojot sēž četri akmeņlauzēji — spēcīgi vīri slapjās skrandās, pastalām kājās.

Nesteigdamies viņi no lielas bļodas garšīgi ēd astoņkāju tvirto gaļu, saceptu olīvu eļļā ar kartupeļiem un tomātiem, un pa kārtai tāpat no pudeles dzer sarkano vīnu.

Divi no viņiem — skūti un līdzīgi viens otram kā brāļi, liekas pat, ka tie būtu dvīņi; trešais — maza auguma, vienacis un klibs, ar savām nemierīgajām kalsnā ķermeņa kustībām tas atgādina vecu, applū-

kātu putnu; ceturtais — plecīgs, bārdains līkdegunis, vīrs vidējos gados, ļoti sirms.

Lauzdams lielus maizes kumosus, viņš pašķir ar tiem vīnā samirkušās ūsas, iebāž kumosu tumšajā mutē un runā, vienmērīgi darbinot spalvainos žokļus:

— Tās ir pasakas, tie ir meli! Neko briesmīgu es neesmu izdarījis...

Viņa brūnās acis lūkojas no biezo uzacu apakšas ar nejautru smīnu, balss viņam smaga, piesmakuši, valoda gausa un negribīga. Platmale, bārdainā laupītāja seja, lielās rokas un zilais vadmalas apģērbs — viss apputējis baltiem akmens miltiem, jādomā, viņš ir tas, kurš urbj klintī caurumus lādiņu ielikšanai.

Trīs biedri uzmanīgi viņā klausās, nepārtrauc, bet pa kārtai ielūkojas viņam acīs, it kā sacīdami:

«Turpini vien...»

Viņš stāsta, sirmās uzacis kustinādams:

— Tas cilvēks — vārdā Andreo Graso — ieradās mūsu ciemā naktī, kā zaglis; viņš bija ģērbies kā ubags, platmale tam bija zābaku krāsā un tikpat sadriskāta. Viņš bija alkatīgs, nekaunīgs un cietsirdīgs. Pēc septiņiem gadiem mūsu veči pirmo reizi sāka celt cepures viņa priekšā, bet viņš tiem tikko pamāja ar galvu. Un četrdesmit jūdžu apkaimē visi bija tam parādā.

— Tādi cilvēki ir, — klibais sacīja, nopūzdamies un pašūpodams galvu.

Stāstītājs palūkojās viņā un zobgalīgi vaicāja:

— Esi saticis?

Vecis klusēdams atmeta ar roku, skūtie abi kā viens pasmīnēja, līkdegunis iedzēra vīnu un, ar skatieniem sekodams vanaga lidojumam zilajā debesī, turpināja:

— Man bija trīspadsmit gadu, kad viņš salīga mani kopā ar citiem stiept akmeņus viņa mājas būvei. Viņš izturējās pret mums nežēlīgāk kā pret lopiem, un, kad mans biedrs Lukino viņam to pateica, viņš tam atbildēja: «Ēzelis ir mans, bet tu esi man svešs, kāpēc man vajadzētu tevi žēlot?» Šie vārdi trāpīja man sirdī, es sāku viņu vērot uzmanīgāk. Viņš pret visiem izturējās nekaunīgi un ciniski, — vai tas būtu sirmgalvis vai sieviete, viņam, es redzu, vienalga. Bet, kad cienījami ļaudis viņam uz to aizrādīja, viņš tiem, acīs smiedams, atteica: «Arī mani neviens nežēloja, kad es biju nabags.» Viņš draudzējās ar melnsvārčiem, ar karabīneriem, ar policiju; pārējie ļaudis viņu redzēja tikai savas trūcības rūgtajās dienās, kad viņš varēja tiem darīt visu, ko vien gribēja.

— Tādi cilvēki ir, — klibais paklusām atkārtoja, un visi trīs noraudzījās viņā ar līdzcietību; viens no skūtajiem klusēdams pasniedza viņam vīna pudeli, vecis paņēma to, aplūkoja pret gaismu un dzēra, iepriekš sacīdams:

— Dzeru par madonnas svēto sirdi!

Viņš bieži mēdza sacīt: «Nabagie vienmēr ir strādājuši bagātajiem, bet muļķi — gudrajiem; tā tam jābūt vienmēr.»

Stāstītājs pasmīnēja, pastiepa roku pēc pudeles — tā bija tukša. Viņš nevērīgi pasvieda to uz akmeņiem, kur mētājās āmuri, kapļi un kā melna čūska staipījās degauklas gabals.

— Man, toreiz vēl jaunam, tāpat maniem biedriem, bija sevišķi sāpīgi dzirdēt tādus vārdus; tie nokāva mūsu cerības uz labāku dzīvi. Un, lūk, kādreiz mēs divi — es un mans draugs Lukino, sastapuši viņu vakarā uz lauka, kad viņš nesteigdamies nezin kurp jāja, pieklājīgi, bet iespaidīgi tam sacījām: «Mēs lūdzam jūs būt labākam pret ļaudīm.»

Skūtie skaļi iesmējās, klusi pasmīnēja arī vienacis, bet stāstītājs spēcīgi nopūtās.

— Jā, protams, muļķīgi! Bet jaunība ir godīga. Jaunība tic vārda spēkam. Es teikšu: jaunība — tā ir visas dzīves sirdsapziņa...

— Ko tad viņš? — vecis jautāja.

— Viņš uzkliedza mums diezgan drosmīgi: «Laidiet vaļā zirgu, laupītāji!» Un, izrāvis pistoli, grūda to gan pret vienu, gan pret otru. Mēs sacījām: «Jums, Graso, nav no mums ko bīties un nav par ko dusmoties, mēs jums tikai ieteicam, tas ir viss!»

— Tas bija labi! — sacīja viens no skūtajiem, otrs piekrītot pamāja ar galvu; klibais, cieši sakniebis lūpas, sāka pētīt kādu akmeni, taustīdams to ar līkajiem pirkstiem.

Viņi bija beiguši maltīti. Viens ar tievu zariņu trauca dzidrās ūdens lāses no zāles stiebriem, otrs, viņu vērodams, ar sakaltušu smildziņu bakstīja zobus.

Kļūst arvien sausāks un tveicīgāks. Ātri kūst īsās dienvidus ēnas. Klusi skalojas jūra, lēni rit nopietnais stāsts:

— Šī sastapšanās ļauni ietekmēja Lukino likteni, viņa tēvs un tēvabrālis bija Graso parādnieki. Nabaga Lukino noliesēja, sakoda zobus, un viņa acis vairs nebija tās acis, kas patika meitenēm. «E,» viņš man kādreiz sacīja, «slikti mēs abi darījām. Vārdi nav nekā vērti, ja tos saka vilkam!» Es nodomāju: «Lukino var viņu nogalināt.» Bija žēl puiša un viņa labās ģimenes. Bet es — viens un nabadzīgs cilvēks. Tolaik tikko bija mirusi mana māte.

Līkdegunis akmeņlauzis ar baltajām, kaļķa putekļos noputējušām rokām nobraucīja ūsas un bārdu, viņa kreisās rokas rādītājā pirkstā pavīdēja gaišs sudraba gredzens, droši vien ļoti smags.

— Mana rīcība varēja būt derīga ļaudīm, ja es būtu spējis piepildīt savu nodomu līdz galam, bet man ir mīksta sirds. Kādreiz es satiku Graso uz ielas un sāku iet viņam blakus, cik iespējams lēnprātīgi sacīdams: «Jūs esat rijīgs un ļauns cilvēks, ļaudīm grūti dzīvot ar jums kopā, jūs varat pagrūst kāda roku, un šī roka tvers nazi. Es jums saku: ejiet projām no mums, aizbrauciet no šejienes!» — «Tu esi muļķis, mīļais!» viņš teica, bet es neatlaidos. Viņš smiedamies jautāja: «Cik tev iedot, lai tu atstātu mani mierā? Ar liru pietiks?» Tas bija apvainojums, bet es savaldījos. «Ejiet projām, es jums saku!» Es soļoju viņam labajā pusē plecu pie pleca. Viņš slepus bija izvilcis nazi un iedūra man ar to. Ar kreiso roku neko lielu neizdarīsi, un viņš iegrūda man nazi krūtīs kādu collu. Protams, es nosviedu viņu zemē un iespēru ar kāju, kā sper cūkai. «Tātad tu aiziesi!» es viņam teicu, kad viņš vārtījās pa zemi.

Abi skūtie neticīgi uzlūkoja stāstītāju un nolaida acis. Klibais saliecies pārsēja apavu siksnas.

— No rīta, kad es vēl gulēju, atnāca karabīneri un aizveda mani pie maršala, kas bija Graso kūms. «Tu esi godīgs cilvēks, Ciro,» viņš teica, «tu taču nenoliegsi, ka pagājušo nakti gribēji nogalināt Graso.» Es sacīju, ka tas nav tiesa, bet viņiem ir savi ieskati par tādām lietām. Divi mēneši es nosēdēju cietumā — līdz tiesai, bet tad man piesprieda gadu un astoņus. «Labi,» es sacīju tiesnešiem, «bet es vēl neuzskatu lietu par izbeigtu!»

Viņš izvilka no akmeņiem pilnu pudeli, iebāza tās kakliņu savās ūsās un ilgi sūca vīnu; viņa spalvainais gāmurs kāri kustējās, bārda izspūra. Trīs acu pāri klusēdami un stingri viņu uzmanīja.

— Garlaicīgi par to runāt, — viņš teica, sniegdams pudeli biedriem un noglauzdams apšļakstīto bārdu.

— Kad es atgriezos ciemā, bija skaidrs, ka man

tur nav vietas: visi baidījās no manis. Lukino pastāstīja, ka pa šo gadu dzīvot kļuvis vēl grūtāk. Viņš, nabags, bija skumjš kā apdegusi pagale. «Tā,» es nodomāju un devos pie šā Graso; tas, mani ieraudzījis, ļoti izbijās. «Nu, esmu atgriezies,» es teicu, «tagad ej projām tu!» Viņš paķēra bisi, izšāva, bet bise bija pielādēta ar putnu skrotīm, un viņš mērķēja man kājās. Es pat nepakritu. «Ja tu arī būtu mani nonāvējis, es atnāktu pie tevis pat no kapa, jo esmu zvērējis madonnai, ka padzīšu tevi no šejienes. Tu esi ietiepīgs, es — tāpat.» Mēs saķērāmies, un te nu es viņam nejauši pārlauzu roku. Es to negribēju, viņš pirmais metās man virsū. Saskrēja ļaudis, mani sagrāba. Šoreiz es sēdēju cietumā trīs gadus un deviņus mēnešus, bet, kad šis laiks bija pagājis, mans uzraugs, cilvēks, kas zināja visu šo notikumu un mani ieredzēja, ļoti ieteica man nebraukt mājās, bet doties par kalpu pie viņa znota Apulijā, znotam tur esot daudz zemes un vīna dārzs. Bet es, protams, vairs nevarēju no pasāktā atteikties. Es devos mājās stingrā apņēmībā vairs nepļāpāt lieku vārdu; tad es jau sapratu, ka no desmit vārdiem deviņi ir lieki. Sirdī man skanēja tikai viens: «Aizej!» Es pārnācu ciemā tieši svētdienā un devos taisni uz baznīcu, kur bija dievkalpojums. Graso bija tur, viņš mani tūdaļ ieraudzīja, uzlēca stāvus un sāka kliegt tā, ka skanēja visa baznīca: «Šis cilvēks ir nācis mani nogalināt, pilsoņi, sātans ir sūtījis viņu pēc manas dvēseles!» Mani ielenca, pirms es paguvu viņam pieskarties, pirms es paspēju pateikt viņam to, ko gribēju. Bet vienalga — viņš nokrita uz akmens klona: viņu bija ķērusi trieka tik stipri, ka tam pamira viss labais sāns un mēle. Pēc septiņām nedēļām viņš nomira... Tas ir viss. Bet ļaudis izdomājuši par mani nez kādu pasaku... Ļoti baigu, bet tas viss ir nepatiesība.

Viņš pasmīnēja, paraudzījās uz sauli un teica:

— Laiks sākt...

Trīs vīri klusēdami un nesteigdamies piecēlās kājās, līkdegunis pavērsa skatienu uz rūsganajām, treknajām klints plaisām un atkārtoja:

— Sāksim strādāt...

Saule stāv zenītā un ir sadedzinājusi visas ēnas.

Mākoņi nolaidušies pie apvāršņa jūrā, ūdeņi kļuvuši vēl rāmāki un zilāki.

РЕРЕ

Pере ir gadus desmit vecs zēns, trausls un tieviņš, ātrs kā ķirzaka, raibās skrandas pland ap viņa šaurajiem pleciem, daudzajos caurumos redzama āda — tumša no saules un netīrumiem.

Viņš līdzīgs sausai smildziņai, uzpūš vējš no jūras un dzenā to, spēlēdamies ar viņu; Pepe no saules lēkta līdz rietam lēkā pa salas akmeņiem, un ik brīdi kaut kur skan viņa nenogurdināmā balstiņa:

Itālijā dai|a,

Itālija mana!...

Viņu interesē viss: ziedi, kas biezām straumēm plūst pār labo zemi, ķirzakas mēļo akmeņu spraugās, putni asi zīmētajā olīvu lapotnē un vīnogulāju mala-hītzaļajās mežainēs, zivis jūras dzelmju tumšajos

dārzos un forestjeri^1 šaurajās un līkumainajās pilsētas ielās; resnais vācietis ar rapiera sabakstītu vaigu, anglis, kas arvien atgādina aktieri, kurš pieradis tēlot mizantropa lomu, amerikānis, kurš tiepīgi, bet bez sekmēm pūlas līdzināties anglim, un neatveido-jamais francūzis, skaļš kā grabulis.

— Kāds ģīmis! — Pepe saka biedriem, norādot ar savām visredzīgajām acīm uz vācieti, tiktāl piepūtušos cienīgu, ka pat mati tam visi saslējušies stāvus. — Lūk, kur ģīmis, nebūs mazāks par manu vēderu!

Pepe nemīl vāciešus, viņš dzīvo ielas ideju un noskaņu ietekmē, kas veidojas laukumos un krēslainajos krodziņos, kur pašu ļaudis dzer vīnu, spēlē kārtis, lasa laikrakstus un runā par politiku.

— Mums, — viņi saka, — mums, nabaga dienvidniekiem, tuvāki un tīkamāki ir Balkānu slāvi nekā šie labie sabiedrotie, kas apbalvojuši mūs ar Āfrikas smiltīm par mūsu draudzību.[17] [18]

Arvien biežāk tā saka vienkāršie dienvidu ļaudis, bet Pepe visu dzird un visu iegaumē.

Ar šķērēm līdzīgajām kājām garlaicīgi soļo anglis, Pepe jau ir tam priekšā un dzied kaut ko no bēru mesas vai arī skumjo dziesmiņu:

Mans draugs nesen nomira,

Skumst mana sieva...

Es nespēju saprast,

Kādēļ tā tik skumja.

Pepes biedri iet abiem nopakaļus, kūleņodami no smiekliem, un nozūd kā peles krūmos un aiz namu stūriem, kad forest jērs palūkojas uz viņiem ar savu izbalējušo acu mierīgo skatienu.

Daudz interesantu gadījumu var pastāstīt par Pepi.

Reiz kāda sinjora uzdeva viņam aiznest tās draudzenei dāvanu — grozu ābolu no pašas dārza.

— Nopelnīsi soldo! — viņa sacīja. — Tas tev nenāks par ļaunu...

Viņš ar pilnu apņēmību paņēma grozu, uzcēla to sev uz galvas un aizgāja, bet pēc soldo atgriezās tikai vakarā.

— Tu neesi sevišķi steidzies! — sieviete viņam teica.

— Lai, tomēr esmu noguris, dārgā sinjora! — nopūzdamies atbildēja Pepe. — Viņu taču bija vairāk nekā desmits!

— Līdz malām pilnā grozā? Desmit ābolu?

— Puiku, sinjora.

— Bet āboli?

— Vispirms puikas: Mikele, Džovanni...

Viņa sāka dusmoties, satvēra to pie pleca, sapurināja.

— Atbildi — tu aiznesi ābolus?

— Līdz laukumam, sinjora! Jūs paklausieties, cik krietni es izturējos: sākumā es nemaz nepievērsu uzmanību viņu zobgalībām, lai, domāju, viņi salīdzina mani ar ēzeli, es pacietīšu visu aiz cienības pret sinjoru — pret jums, sinjora. Bet, kad viņi sāka ņirgāties par manu māti, ahā, es nodomāju, nu, tas jums dārgi maksās! Tad es noliku grozu — un jums vajadzēja redzēt, labā sinjora, cik veikli es ar katru sviedienu trāpīju šiem laupītājiem, jūs būtu pamatīgi smējusies!

— Viņi izvazāja manus augļus!? — sieviete iekliedzās.

Pepe bēdīgi nopūtās un sacīja:

— О nē. Bet tie āboli, kas puikām netrāpīja, sašķīda pret sienām, un pārējos mēs apēdām, pēc tam kad es uzvarēju un noslēdzu mieru ar ienaidniekiem ...

Sieviete ilgi kliedza, izgāžot pār Pepes skūto galvu visus lāstus, kādus vien zināja. Pepe klausījās viņā uzmanīgi un padevīgi, laiku pa laikam noklakšķinā-

dams ar mēli, bet dažkārt ar klusu apbrīnu un uzslavu iesaukdamies:

— O-o, cik pamatīgi teikts! Kas par vārdiem!

Un, kad viņa pagurusi gāja projām, viņš sauca paka):

— Bet tiešām jūs tā neraizētos, ja būtu redzējusi, cik veikli es ar jūsu dārza skaistajiem augļiem trāpīju pa šo blēžu netīrajām galvām, ak, ja jūs to būtu redzējusi! Jūs dotu man divus soldo solītā viena vietā!

Rupjā sieviete nesaprata uzvarētāja kautro lepnumu, viņa tikai padraudēja tam ar savu dzelzs dūri.

Pepes māsa, meitene, kas bija daudz vecāka, bet nebija gudrāka par viņu, salīga par apteksni pie bagāta amerikāņa — apkopt istabas viņa villā. Viņa tūdaļ kļuva tīra un sārta, būdama labā maizē, sāka manāmi piebriest ar veselīgu sulu kā bumbieris augustā.

Brālis reiz tai jautāja:

— Tu ēd katru dienu?

— Divas un trīs reizes, ja vēlos, — viņa ar lepnumu atbildēja.

— Žēlo taču zobus! — Pepe tai ieteica un nogrima domās, bet tad jautāja atkal:

— Tavs saimnieks ļoti bagāts?

— Viņš? Es domāju, bagātāks par karali!

— Nu, pataupīsim muļķības kaimiņiem! Bet cik bikšu tavam saimniekam?

— To grūti pateikt.

— Desmit?

— Varbūt pat vairāk...

— Ej atnes man vienas ne visai garas un siltas!

— Kāpēc?

— Tu redzi, kādas man ir?

Redzēt to bija grūti: uz Pepes kājām no viņa biksēm maz kas bija palicis pāri.

— Jā, — māsa piekrita, — tev nepieciešams apģērbs! Bet viņš taču var nodomāt, ka mēs esam nozaguši?

Pepe iespaidīgi tai sacīja:

— Nevajag uzskatīt cilvēkus par muļķīgākiem nekā mēs paši! Ja no daudzuma ņem nieku, — ne jau zog, bet dala lieku!

— Tā taču tikai dziesma! — māsa pretojās, bet Pepe to drīz pierunāja, un, kad viņa iznesa virtuvē labas, gaišpelēkas bikses un tās izrādījās mazliet garākas par visu Pepes augumu, viņš tūdaļ aptvēra, kas darāms.

— Dod šurp nazi!

Par abiem viņi ātri vien pārvērta amerikāņa bikses ļoti ērtā uzvalkā zēnam: iznāca mazliet paplats, bet pilnīgi lietojams maiss, uz pleciem to saturēja auklas, ko varēja sasiet ap kaklu, bet piedurkņu vietā teicami derēja kabatas.

Viņi būtu visu izkārtojuši vēl labāk un ērtāk, bet tos šai nodarbībā iztraucēja bikšu īpašnieka laulātā draudzene, tā iznāca virtuvē un sāka teikt visrupjākos lamuvārdus dažādās valodās — un visās vienlīdz slikti, kā jau tas amerikāņiem parasts.

Pepe nekādi nespēja apturēt tās daiļrunību, viņš viebās, lika roku uz sirds, izmisumā ķēra pie galvas, izdvesa gudras nopūtas, bet viņa nebija nomierināma, līdz ieradās viņas vīrs.

— Kas par lietu? — tas jautāja.

Un tad Pepe sacīja:

— Sinjor, manī rada lielu izbrīnu jūsu sinjoras saceltais tracis, es jūtos mazliet pat neērti par jums. Viņa, cik es saprotu, domā, ka mēs tās bikses esam sabojājuši, bet, ticiet man, tās ir ļoti ērtas manam augumam! Viņa laikam domā, ka esmu paņēmis jūsu pēdējās bikses un citas jūs nespējat nopirkt...

Amerikānis, mierīgi viņa runu noklausījies, piezīmēja:

— Bet es domāju, puis, ka vajadzēs pasaukt policiju.

— Jā-ā? — Pepe ļoti izbrīnījās. — Kāpēc?

— Lai tevi aizved uz cietumu...

Tas Pepi ļoti sarūgtināja, viņš gandrīz sāka raudāt, bet savaldījās un ar pašcieņu sacīja:

— Ja jums tā tīk, sinjor, ja jums patīk sēdināt ļaudis cietumā, tad gan, protams! Bet es tā nedarītu, ja man būtu daudz bikšu, bet jums nebūtu neviena pāra! Es jums iedotu divus, varbūt pat trīs pārus, kaut gan trīs pārus bikšu uzreiz grūti uzvilkt! īpaši vēl, ja karsta diena...

Amerikānis sāka skaļi smieties, jo kādreiz jau arī bagātajam uznāk jautrs prāts.

Tad viņš pacienāja Pepi ar šokolādi un iedeva viņam franku. Pepe palūkoja naudas gabalu uz zoba un tencināja:

— Pateicos, sinjor! Liekas, monēta ir īsta?

Vis jaukāks Pepe ir tad, kad viņš viens stāv kaut kur uz akmeņiem, domīgi aplūkodams to plaisas, it kā lasot tajās tumšo akmens mūža vēsturi. Šādos brīžos viņa modrās acis ieplešas platas un sedzas ar skaistu plīvu, smalkās rokas saliktas uz muguras, bet galva mazliet noliekta un šūpojas kā puķes zieds. Viņš kaut ko klusiņām dungo, viņš vienmēr dzied.

Jauks viņš arī, kad lūkojas uz puķēm: kā mēļi strauti plūst pār valni glicīnijas, bet to priekšā — šis zēns, sasprindzis kā uzvilkta stīga; šķiet, viņš ieklausās zīdaino ziedlapu klusajās trīsās, ko izraisījusi jūras vēju elpa.

Skatas un dzied:

— Fiorino-o... fiorino-o...[19]

Iztālēm kā milzu tamburīna dunoņa atskan jūras dobjās elsas. Virs ziediem rotaļājas tauriņi, Pepe paceļ galvu un vēro to lidojumu, piemiedzis acis no saules, smaidīdams mazliet skaudīgu un skumju, tomēr labsirdīgu smaidu — kā vecākais virs zemes.

— Čo! — viņš sauc un sasit plaukstas, baidot smaragda krāsas ķirzaku.

Bet, kad jūra rāma kā spogulis un uz akmeņiem nav balto bangu mežģiņu, Pepe sēž kaut kur uz akmens un ar asu skatienu lūkojas dzidrajā ūdenī: tur starp rūsganajām jūraszālēm viegli slīd zivis, ātri zib garneļvēži, sāniski peld krabis. Un klusumā pār zilajiem ūdeņiem viegli plūst puisēna skaņā un nopietnā dziesma:

— Ai jūra... jūra...

Pieaugušie saka par zēnu:

— Tas būs anarhists!

Tie, kas labsirdīgāki un kas mēdz uzmanīgāk ielūkoties cits citā, tie gan saka citādi:

— Pepe būs mūsu dzejnieks...

Bet Paskvalino, vecais galdnieks, kuram galva kā

no sudraba izkalta un seja kā no senas romiešu monētas ņemta, gudrais un visu cienītais Paskvalino atkārto savu:

— Bērni būs labāki par mums, un arī dzīvot tiem būs labāk!

Ļoti daudzi viņam tic.

M. Gorkija «Pasakas par Itāliju» .

Streiks ......

Parmas bērni.....

Dienvidu saule.....

Tunelis .......

Kāzas........

Propagandists......

Māte........

Kroplis........

Nodevēja māte.....

Zvejnieka novēlējumi .

Kā Džovanni kļuva par sociālistu .

Saruna ........

Džovanni Tuba ....

Sirmgalvis Ceko.....

Naktī......

Jaunā Itālija......

Ienaids ....

Pepe........

М. Горький СКАЗКИ ОБ ИТАЛИИ

Деггиз, Москва, Ленинград, 1952 Издательство «Лиесма»

Па латышском языке

М. G о г k i j s PASAKAS PAR ITĀLIJU

Redaktore I. Kalnciema Māksi, redaktors H. P н r v 1 ņ š Tehn. redaktore V. В I a u a Korektore В. Kalniņa Nodota salikšanai 1966. g. 10. martā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 13. maijā. Papīra formāts 70X108/32. 5,82 flz. iespiedi.; 7,97 uzsk. iespiedi.; 6,04 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 35 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20183/J2018. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās irūpnlecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 1125.

1

Pirmais šo Gorkija stāstu izdevums iznāca 1913. gadā ar virsrakstu «Pasakas». Virsraksts «Pasakas par Itāliju» dots krājumam 1923. gadā.

2

V. I. Ļeņins. Raksti, 16. sēj., Latvijas Valsts izdevniecība,

1950. g., 86. lpp.

3

«Zvezda» — legāla boļševistiska avīze, kas iznāca Pēterburgā 1910.—1912. gadā.

4

V. I. Ļeņins. Raksti, 35. sēj., Latvijas Valsts izdevniecība,

1951. g., 2. lpp.

5

В. Poļevojs un G. Kuprijanovs. Vēstules no Sorento. Kāļi ņinas apgabala izdevniecība, 1936. g., 111. lpp., krievu vai.

6

Lai dzīvo Itālijā!

7

Facchino (itāl.) — nesejs.

8

Fiasco (ital.) — appīta vīna pudele.

9

Komūna — lauku apgabals Itālijā.

10

Timurs (1336—1405) — Vidusāzijas, Indijas un Persijas iekarotājs, pazīstams ar savu cietsirdību. 1402. g. viņš spīdoši uzvarēja Turcijas sultānu Bajazetu un saņēma to gīlstā. Timurs bija klibs, tādēļ viņu dēvēja par Klibo: Timurlengs, Tamerlans.

11

Kermani — vēsturiska persona, Timura galma dzejnieks.

12

Enejs — Trojas kara varonis, kas pec nostāstiem licis pamatus Romas valstij.

13

R о m u 1 s — leģendārais Romas dibinātājs un tās pirmais ķeizars.

14

Alarihs — vestgotu karalis, kas 410. g. iebruka Romā un to izlaupīja.

15

Itālieši runa par 1905. g. revolūciju.

16

U25

17

Forestiero (itāl.) — ārzemnieks.

18

Domāti Itālijas koloniālie iekarojumi Āfrikā ar Vācijas un Anglijas atbalstu.

19

Puķīte, puķīte.

Content

Gorkijs Maksims Pasakas par Itāliju

M. GORKIJA «PASAKAS PAR ITĀLIJU.

STREIKS

PARMAS BĒRNI

DIENVIDU SAULE

TUNELIS

KĀZAS.

PROPAGANDISTS

MĀTE

KROPLIS

NODĒVĒJA MATE

ZVEJNIEKA NOVĒLĒJUMI

KA DŽOVANNI KĻUVA PAR SOCIĀLISTU

SARUNA

DŽOVANNI TUBA

SIRMGALVIS CEKO

NAKTĪ

JAUNA ITĀLIJA

IENAIDS

РЕРЕ

M. Gorkija «Pasakas par Itāliju» .

1