Kondratjevs Vjačeslavs

Pasērst pēc ievainojuma

Vjačeslavs Kondratjevs

Pasērst pēc ievainojuma

Stāsti

Autors strādāja pie šis grāmatas ar dziļām pateicības jūtām pret cilvēku, kurš noticēja «Rževas prozai» vēl pirms tās uzrakstīšanas.

SEĻIŽAROVAS LIELCEĻŠ

— Du-du-du... — te priekšā, te pa labi dobji noducina frontes priekšējās pozīcijas un asinssārtas liesmo debesis — baisi, draudīgi...

Tas neatvairāmi mācas viņiem virsū, un šo debesu drausmo uzmācību sajūt katrs. Viņi zina arī to, ka šis ce|š, iespējams, ir pēdējais, kas viņu mūžā lemts. Zina un cenšas par to nedomāt. Un tomēr ar slēptu skaudību noraugās tajos, kas so|o atpaka), — viņiem jau viss aiz muguras. Viņu nav daudz. Pārējie palikuši tur. Arī to visi saprot un tādēļ soļo klusēdami — švīkst tikai soļi, nošķind ieroči un skan retas komandas:

— Knašāk!

— Nepīpēt!

Viņi klusē un domā... Par ko? Par tuvo nāvi, kas gluži kā rūsa plaiksnās apvāršņa pusē? Laikam jau ne. Lielākā daļa dodas karā pirmo reizi — viņiem nav ne jausmas, kas tās priekšējās pozīcijas tādas ir. Daži pat lāgā nezina, ko nozimē strēlnieki.

Viņi tīšuprāt paturējuši pie uzšuvēm savu agrāko ieroču šķiru zīmotnes — gan apzeltītos tankus, gan sakrustotos lielgabalu stobrus, gan inženiertehniskā karaspēka āmuriņus, gan militāro sakaru karaspēka sarežģīti glītās emblēmas un pat lidotāju propellerus. Jā, ja, lidotāju! Vai tas ir prātīgi? To neviens nezina. Zina tikai to, ka vajadzīgi strēlnieki, daudz, ļoti daudz strēlnieku.

Pirmās rotas komandieris vecākais leitnants Kravcovs zina, ko nozīmē sasarkušās debesis tur, priekšā. Pirmo reizi viņš devās turp, būdams rotas komandiera vietnieks, tagad jau ir rotnieks, trešo reizi, ja vien paliks dzīvs, droši vien jau būs bataljona komandieris, bet tas nebūt neiepriecina — viņš zina, kā tur klajas.

Patlaban viņš domā par savu Dusju ... Itin bieži viņš draudēja tai ar naganu: «Te ir septiņas. Ja pieķeršu — divas būs tavas, lai uz vietas pagalam ...»

Taču Dusju nagana lodes laikam diez ko nebiedeja ... Kravco\s zināja, ka «kauju biedrenes» viņam aiz muguras čukstas un zvaigā.

Dusju māca garlaicība. Bērnu viņiem nebija, tik vien ta darba, cik uzkopt istabu, un augu dienu — viena pati. Kravcovs cēlās četros no rīta, lai uzmestu mācībām konspektus, sešos jau bija rotā, bet mājup atgriezās tikai pēc vakara jundas, gluži kā caur mīstīklām izlaists, — mīlēšanās nenāca ne prātā. Un tā nu sagadījās, ka uz kino vai dejām — Dusja allaž viena pati, bet tur vai nu kāds virsdienesta staršina, vai pat sparīgāks ierindnieks ņem un pievārdo, iespiež kādā slepenākā kaktiņā ...

Pats Kravcovs nebija nekāds glītais, maza auguma, deguns kā tupenītis. Negadījās Dusjai labāks pa rokai — apprecējās ar to pašu. Pārējās draudzenes — «hetaguro-vietes» — visas kā ķertin izķēra, vai tad viņai bija vecmeitās palikt, vai.

Jā, tada nu bija tā dzīve. Laikam vislabāk klājās toreiz, kad vēl bija virsdienestā par staršinu. Bet komandieru kursos gāja pavisam grūti — četras klases nav nekāda akadēmija. Taču gribējās pakāpties dzīvē uz priekšu — neba nu visu mūžu ar četriem trijstūrīšiem jānostaigā.

Trīsdesmit devītajā viņu pārcēla uz pulka skolu. Ne vienu reizi vien dabūja sarktin sarkt, kad skolas priekšnieks, pārlūkodams viņa konspektus, ar resnu zilu zīmuii trekni un apkaunojoši pasvītroja gramatiskās kļūdas un lika visu pārrakstīt.

Togad atnāca pavisam dīvains papildinājums — gandrīz studenti vien, viņu vadā bija pat divi inženieri. Visai izglītoti puiši, tikai no subordinācijas nekā nesajēdza un tādēļ zviedza par katru viņa kārtējo aplamību. Bet to bija papilnam. Vai nu ķīmiskās apmācības stundās oglekļa oksīdu nodēvēja nevis par CEO, bet par СО, kā tas gra matā rakstīts, un vēl piedevām nosauca šo CO par «slepenu gāzi», kas rodas, kad večiņa par agru aizdara krāsni, vai arī, mācot mūsu Dzimtenes ģeogrāfiju, paskaidroja, ka aiz tundras sākas «polundra»... Visi smējās, vēderus turēdami.

Šāda izsmiešanās viņa vadītajās nodarbībās turpinājās tikmēr, kamēr viņš pats, pagalam nomocījies, pavisam vienkārši, bez priekšnieciskā skarbuma balsī, pateica: «Puiši, ja kaut ko zināt ne sliktāk par mani — pasakiet. Lai nesarunātu aplamības. Es taču akadēmijas neesmu beidzis.» Kopš tās reizes visi cieta klusu.

Toties viņš prata ar aizsietām acīm izjaukt un salikt šautenes aizslēgu, šāva tikai pašā vidiņā, bet piecdesmit metrus plato triecienjoslu šķērsoja tā, ka vads gluži vai aplaudēja aiz sajūsmas. Te Kravcovs jutās savā īstajā vietā.

— Iedūri, bet šim pat neieniezējās! — viņš klaigāja, ja kāds no kursantiem nemākulīgi bakstīja ar durkli iz-bāzni. — Ko, ko tu teici? Neiznāk? Šinelis pinas pa kājām? Sliktam jātniekam vienmēr kaut kas pinas pa kājām ... — Un vads rēca kā kutināts.

Neiznāca viņam pagājušajās kaujās piedalīties tuvcīņas — tad viņš paradītu vācietim, ko nozīmē krievu durkļa trieciens. Ordenis būtu kā likts.

Taču domas par Dusju un to, ka viņa patlaban katrā ziņā uzdzīvo (vīriešu Tālajos Austrumos pagaidām vēl gana), knosās pa smadzenēm pavisam laiski, un nemaz nejūt tās parastās sāpes, kas allaž radās, iedomājoties sievu pārkāpjam laulību, — tas viss tagad šķiet tīrais nieks. Satrauc kas cits. Viņš redz, ka no trim vadu komandieriem vienīgi Sergins ir ko vērts, bet pārējie ... Un viņam vienam vajadzēs izstrēbt to putru, ko dēvē par kauju ... Bet kādēļ tad vienam pašam? Re, blakus taču soļo politvaditājs, šķiet, tīri lāga vīrs, tiesa, nerunīgs gan ... Bet varbūt tas tieši ir labi? Kravcovam nemaz tā nepatīk pļāpas, kas metas aģitēt par padomju varu gan vietā, gan nevietā. Ko tad par šo tā aģitēt? Tas jādara citādi... Un viņam bija pa prātam, ka viņa politvadītājs nekā lieka nerunāja, toties sarkanarmiešu virtuves katlā gan jo bieži ielūkojās — ko tur karavīrs saņems, vai nebūs ūdentiņš vien?

Lāgā nepaļaudamies uz leitnantiem, kas nāca no karaskolām, Kravcovs jo sevišķi rūpīgi izraudzījās vadu seržantus no bijušajiem Tālajos Austrumos dienējušajiem kadru seržantiem un, šķiet, bija izraudzījies prātīgus puišus, kas gan nebija karojuši, taču tiks galā ar vadu ne sliktāk, bet varbūt pat labāk nekā viņa vadu komandieri, vēl nesenie skolas puikas, ar kuriem — viņš jau to jūt — posts un negals vien būs.

To vajag prast izdomāt — pirms pašas došanās uz ešelonu pienāk pie viņa viens no šiem jaunizceptajiem un paziņo, ka vēloties sarīkot ar vadu taktiskas mācības.

— Kāda, sasper jods, tagad var būt runa par taktiku! — viņš bija atcirtis. — Cilvēkiem jāļauj atpūsties. Atpūsties! Nebraucam taču uz zaļumballi. Vai sapratāt?

Jā, Kravcovs zina, cik spēku prasīs priekšējās pozīcijas, tāpēc nav ko trenkāt cilvēkus — gan vēl pagūs iztren-kāties.

Cilvēki to aši pamanīja: rotnieks saprot, ko viņiem vajag, žēlo viņus, — un savukārt izturējās pret viņu labi. Viņš to redzēja. Pa visiem dienesta gadiem caur viņa rokam bija izgājis daudz cilvēku, viņš bija iemanījies izprast dažādus raksturus un prata pavisam aši uzminēt, ko kurš ir vērts.

Viņš, piemēram, jūt, ka būs noņemšanās ar leitnantu Cetinu, — skaidrāks par skaidru, ka viņš kaut ko saputros un, nedod dievs, vēl nokļūs tribunāla nagos.

Tagad pat, Cetins, gluži kā tāds jaunkareivis, noberzis kāju un nu velkas klibodams vadam astē.

— Varbūt likt, lai karavīri panēsā jūs uz rociņām, leitnant? — Kravcovs iedzeļ, kad Cetins nu jau kuro reizi atkal piesēstas pārtīt autu.

Cetins nosarkst un nekā neatbild. Ko tad lai atbild? Nedz seši karaskolā pavadītie mēneši, nedz arī rezervē nodzīvotais mēnesis nav spējuši izdzēst sārtumu vaigos, un tas viņam ir par postu. Viņš zina, ka aiz muguras viņu saukā par «leitnantu Sārtvaidzīti» un ka pagaidām viņš vadā ir tukša vieta. Viņu atsūtīja uz rotu tikai dažas dienas pirms izbraukšanas, un viņš vēl šobrīd lāgā nezina, kā sauc vārdā un uzvārdā visus padotos: nav jau nekāds joks — viņu ir piecdesmit divi vīri!

Seržants Konšins, no kura viņš pieņēma vadu, sagaidīja viņu nelaipni. Laikam bija cerējis, ka atstās komandēt un piešķirs dienesta pakāpi, jo bija taču mācījies rezerves leitnantu kursos. Un vēl joprojām tur vadu savās rokās, reizēm pat sanāk smieklīgi — katram Cetina rīkojumam karavīri prasa seržanta apstiprinājumu, un tas aizvaino līdz asarām.

Un vēl tas sasodītais auts un rotnieka aizrādījums — ari tas aizvaino.

Tikai vienu reizi Cetins skolas laikā bija piedalījies nakts pārgājienā un arī bija noberzis kāju līdz asinīm, un toreiz to bija novērtējuši gandrīz kā tīšprātīgu sevis sakropjošanu. Par karaskolu negribējās ne domāt. Saņēma viņi aizmugures devu, bet trenkāja pa četrpadsmit stundām dienā. Visi par to vien sapņoja, kā ātrāk pabeigt skolu un tikt prom uz fronti pie sātīgā frontes uztura. Bija tā izbadējušies, ka briesmas nenāca ne prātā.

Bet tagad Cetins ar biedējošu skaidrību redz — viņš karam nav sagatavots. Neprot atrast kopīgu valodu ar cilvēkiem, ar kuriem būs kopā jākaro, ierindas un kaujas reglaments sajukuši galvā vienā putrā, reizēm pat komandē aplam, seržants tad smiedamies pārlabo. Grūti viņam klāsies kaujā.

Un tajā pašā laikā viņš pavisam bezcerīgi aptver, ka tikai kauja, vienīgi kauja spēs satuvināt viņu ar cilvēkiem un padarīt par īstu komandieri. Protams, ja viņš sevi parādīs, ja būs drošāks un stingrāks par Konšinu, lai tā nostiprinātu savu komandiera autoritāti uz visiem laikiem. Taču tam lāgā negribas ticēt — seržantam gan gadu vairāk, gan viņš ilgāk dienējis un tāpēc liekas stiprs un pašpārliecināts.

Atmiņa ataust, kā reiz mācībās kareivis Dikovs (viņa uzvārds gan palicis prātā) atteicās izpildīt pavēli, viņš toreiz apjuka un nezināja, ko iesākt, bet seržants pavisam rāmi, pat šķietami balsi nepaceldams, atkārtoja pavēli tādā tonī, ka Dikovs gluži kā paipuisītis piecēlās un, ne vārda neteicis, aizgāja uz to vietu, kur Cetins bija licis iet.

Kaut kādu prieka stariņu sagādā vienīgi atmiņas par māju, par māti skolotāju, ar kuru kopā bija dzīvojis kādā mazā pilsētiņā netālu no Jaroslavļas. Pagātnē viņam bija palikusi tikai bērnība. Pat iemīlēties pa īstam nebija paguvis. Tiesa, patika viena meitene no paša klases, divas reizes abi bija gājuši uz pilsētas dārzu, pasēdējuši pakrēslī uz sola, bet noskūpstīt viņš nebija uzdrošinājies ...

Arī seržants Konšins domā par Dikovu. Pusotrā mēnesī, kamēr rotu saformēja, viņš daudzmaz bija sava vada cilvēkus iepazinis ... Jā gan, sava! Leitnantiņš jau atnāca pie visa gatava. Tas bija viņš, Konšins, kas rāpoja kopā ar vadu pa sniegu četrdesmit grādu salā, tas bija viņš, kas mācīja karavīriem tuvcīņas paņēmienus, tas bija viņš, kas kopā ar visiem gāja uz šautuvi un panāca, ka vads šāva tikai «teicami», un nu, pirms pašas aizbraukšanas, ņem un atsūta šito ņergu un saka — nodod vadu.

Vienīgi Dikovu viņš nespēj izprast. Kas viņš tāds ir? Pēc anketas — strādnieks, krāvējs ... Bet kāpēc viņš solo kā tāds notramdīts vilks, caur pieri lūr uz visām pusēm, gluži kā meklēdams, kur nolīst. Konšins jau ir pavēlējis nodaļas komandierim uzmanīt Dikovu. Tiesa, te viņam nav, kur sprukt, bet kā būs kaujā?

Un vispār Konšins nemaz nebija tik stingrs un spēcīgs, kā Cetinam tas likās. Arī viņu māca bailes un nedrošība — kā viņš uzvedīsies tur? Un visā tajā nerunīgo un patiesībā viņam svešo cilvēku milzumā viņš tāpat jutās neomulīgi, kā dieva nepieņemts ...

Šis triju nakšu ilgais pārgājiens nekādi nav salīdzināms ar pārgājieniem tur, austrumos, obligātā dienesta laikā, — ar smiekliem un draiskuļošanos atpūtas brīžos, ar zobgalībām un labsirdīgu apsaukāšanos, uzvelkot pa dūmam. Klusa un piedrūmusi soļo kolonna — katrs iegrimis pats sevī, savās domās, savās atmiņās. Arī atpūtas brīžos atskan tikai pa skopam vārdam — galīgi nepieciešamie, lai pavēlētu, lietas labā. Un ne jau tāpēc, ka ir bezgala noguruši un izsalkuši, bet tāpēc, ka sirdi nomāc sarkanā blāzma, kas rēgojas tur, priekšā, — draudīga, satraucoša, neizbēgama ...

Tāpēc arī katrā atpūtas brīdī Konšins skrien pie saviem vecajiem pulka biedriem, ar kuriem kopā dienēts. Šķiet, agrāk nekādi draugi nemaz nebija, bet tagad viņi visi — gan lielais un spēcīgais Čurakovs, gan čīkstīgais Pahomovs, gan rudais, fricim līdzīgais un neveiklais Lap-šins, — visi viņi ir gluži kā pašu cilvēki, un kopā ar viņiem ap sirdi kļūst vieglāk un mierīgāk.

Kādā no atpūtas brīžiem Lapšins lasa pārgājienā sacerētus dzejoļus:

Draugs, nav tev zināms, kā cīniņā bargā Kauju ceļos var krist,

Kā šos ceļus klusumā skarbā Var trīs dienas bez atpūtas brist...

Lapšins, kas citkārt stostās, dzejoļus lasa rāmi, tikai gaudulīgi stiepdams vārdus, turklāt nez kādēļ čukstus.

Nav tev ne jausmas, kā putenī baltā Var kupenā guļvietu klāt,

Kā var skumjas kā akmeņus saltus Sev uz kamiešiem krāt...

— Bet vai arī mēs, puiši, krājam šīs saltās skumjas? — vaicājoši novelk Konšins.

— Netraucē, lai lasa tālāk, — aprāj Cuiakovs.

Lapšins turpina un beidz ar rindām:

... Un tomēr pat šajā cejā Nav atpūtas brīdis tev Jauts...

Obligātā dienesta laikā Iļja ierindu nedabūja izbaudīt — «grozījās» pa brigādes avīzes redakciju, tāpēc pagāja secen tā suta, ko pieredzēja puiši, dienēdami pulka skolā, un tagad viņam klājās grūtāk nekā pārējiem.

— Aktuāli, — Čurakovs basā noducina. Tas ir sakarā ar «nav atpūtas brīdis tev Jauts», kaut arī pats izskatās mundrāks par citiem.

Jā, nogurst visi... Ēdamais pašķidrs, atpūtas brīži īsi. Dienas atpūta drīzāk ir tikai tāda gatavošanās atpūtai, nevis atpūšanās: kamēr sacērt skujas paklājam, kamēr sameistaro būdu, kamēr sagaida pusdienas, pēc tam paliek pāri vairs tikai trīs četras stundas snaudai — ar patukšu vēderu, drebinoties aiz aukstuma, bez dziļāka miega. Ar tādu gulēšanu nevar aizdzīt ne gurdenumu, ne smagās domas... Tad atkal zem kājām ceļš — garš, tumsas klāts ceļš uz karu.

— Par tām skumjām tu, Ļoša ... — Lapšins ierunājas.

— Krājam gan! — Pahomovs kategoriski nosaka. — Brienam kā caur kapsētu, skursteņi visapkārt kā tādi saslieti kapakmeņi, ne dzīvas uguntiņas. Un kā vēl krājam!

— Vai zini, pēc tā šķūņa man sametās baisi... — Lapšins sāk pakšķināt pīpi. — Un tev?

— Godīgi sakot, arī man kļuva nelabi ap sirdi, — Konšins atbild.

Pārgājiena otrajā naktī viņi bija uz kādu brīdi nogriezušies sāņus no lielceļa, tur tad arī pagadījās pa veselam, vāciešu nenopostītam ciemelim, ar dūmu strūkliņām virs jumtiem, ar iemītām taciņām. Kādā no šādiem ciemiem puiši pamanīja šķūnī spīdam gaismu un nolēma iegriezties uz mirklīti — uztīt siltumā pa smēķim. Konšins pavēra durvis un . .. Milzīgā pussabrukušā šķūņa klons bija klātin noklāts ar ievainotajiem. Pašā vidū — līdz sarkankvēlei nokaitēta krāsns. No tās plūda un cilvēku sejās atstarojās violeti sārtena gaisma, un tās lāgiem šķita kā asinīm noplūdušas. Pie krāsns — sieviete karavīra formas tērpā, vai nu ārste, vai feldšere.

— Ko jums vajag? — Viņa pacēla galvu.

— Atvainojiet... mēs nezinājām, — Lapšins apmulsis nomurmināja. — Gribējām apsildīties ... uzsmēķēt...

— Te nedrīkst smēķēt, — sieviete gurdi sacīja. — Ievainotie ...

Kaktā kāds ievaidējās, un viņa aizgāja turp. Konšins klusītēm pievēra durvis. Rokas tā raustījās, ka viņš ilgi nespēja satīt smēķi.

— K-kā tas var t-tā būt? — sāka stostīties Iļja. — Ievainotie, u-un š-š-ķūnī, u-z k-klona ... Ļoša, kā tad tā?

Konšins izmocīja sejā smaidu. 11jas neizpratne bija aizkustinoša un naiva. Viņš uzsita Iļjam uz pleca.

— Tas viss sīkumi, Iļjuša ... Liec aiz auss. Vēlāk varēsi aprakstīt.

Trīsdesmit devītajā gadā Lapšinu iesauca no Literatūras institūta pirmā kursa. Togad jau izlasīja no institūtiem visus puišus, kas vien bija derīgi dienestam armijā. Palika meitenes vienas, bez puišiem.

Arī Konšinam pēc šķūnī redzētā uz sirds sagūla smagums un ilgi neatkāpās. Māca neatlaidīga doma, ka varbūt arī viņiem vajadzēs tāpat kaut kur valstīties ...

Tiem cilvēkiem, kuriem karš nekļuva par likteņa noteicēju, līdz ar kara sākšanos sirdī ielauzās visādas nojautas .. . Jau Tālajos Austrumos Konšinam rādījās ziemas ceļi, sniegiem klāti lauki ar dzeloņstiepļu žogu melnajiem mietiem, nez kādi ciemi tālumā, uz kuriem jāiet uzbrukumā ... Bet gadu pirms kara, kādos lielos manevros, viņš skaidri sajuta — priekšā stāv karš — un uzrakstīja, kā izrādījās, «pravietiskas» dzejas rindas: «Šauras tranšejas eja mani gaida kā lāsts, lūpas būs sakniebtas skarbi kā dažkārt, sviedru lāses ledaini pieri man klās, gulēs pelēki līķi visapkārt...»

Braucot cauri Maskavai, Konšinam izdevās piezvanīt pa tālruni mātei. Lai uzmundrinātu viņu un pats sevi arī, viņš pārliecinošā balsī pateica: «Es pārnākšu, māt... Katrā ziņā pārnākšu ...»

Nāve pagāja Konšinam garām dažas stundas vēlāk kādā no dzelzceļa pieturām. Viņš gulēja uz augšējās lāvas un smēķēja, kad virs galvas kaut kas pēkšņi apdullinoši nodārdēja, vienā rāvienā viņš bija lejā — stāvēja, lūkojās visapkārt, nesaprazdams, kas noticis, tad paskatījās un ieraudzīja: viņa automāts, kas karājās turpat pie galvas, šūpojas, laide sašķaidīta, bet vagona gala siena -caurums. Uz vietas saprata! Iedrāzās blakus vagona, bet tur stāv gluži balts sarkanarmietis ar izvalbītām acini, rokās šautene un no tās stobra vel stīdz dūmu mākulitis.

Nolamājis kareivi, viņš atgriezās savā vagonā, alkaini ierāva smēķa dūmus, bet automāts vēl aizvien lēni šūpojās.

— Tagadiņās nu gan, seržant, jūs vairs nenošaus. Nav jums lemts... — runātājs mēģināja pasmieties, taču citi klusēja. Tepat blakus garām bija pagājusi nāve un uz-dvesusi saltumu.

Pēc pirmās bombardēšanas Ļihoslavļā Konšins galīgi pārliecinājās, cik trausla un nedroša ir dzīvība, un izmeta no galvas domas par māju un atgriešanos. Patlaban, šajās puteņa pieaurotajās naktīs viņš vairs neticēja toreizējiem muļķīgajiem vārdiem «es pārnākšu, māt»... un cieta no tā, ka šis bezgalīgais ceļš cauri naktij bija ceļš uz nekurieni.

Lapšinam bija izdevies Maskavā tikties ar māti, un tagad viņš cienā visus sava pulka biedrus ar «Zelta aun-ādu». Tabakas medainā smarža sauc atmiņā mājas, siltumu, omulību, un viņi visi četri, cits pie cita piespiedušies, kūpina, pārmij pa retam, nenozīmīgam vārdam, taču par pašu galveno — cieš klusu.

Vienīgi Pahomovs nesmēķē. Čokurā sakņupis un zodu pret ceļiem atspiedis, viņš domā ... Ne jau par mājām vai tuviniekiem, bet par Volgu, par smilšu sēri pie Gorkijas vakara rietā, kad sārteni liesmo divu varenu Krievijas upju spogulis, bet gar krastmalu pastaigājas svētdienīgi tērpies bezbēdīgu cilvēku pūlis.

Visus dienesta gadus viņš ilgojās pēc Volgas, taču zināja: vēl pāris gadiņu — un atkal stāvēs uz tiltiņa un acu priekšā pletīsies kopš bērnības iemīļotā upe... Taču, kad tajā pavēļu savandītajā naktī viņš izkāpa no ešelona un nostājās uz šī te ceļa, viņā kaut kas it kā pārtrūka. Viņš saprata — beigas ir, Volgu viņam nekad vairs redzēt nav lemts. Tas bija tik negaidīti un drausmīgi! Un tādēļ viņš visu ceļa gabalu ir nogājis, nejuzdams ne izsalkumu, ne nogurumu, galīgi vienaldzīgs pret apkārtni, iegrimis sevī un juzdams priekšā tikai kaut kādu tukšumu.

Jā, nav vairs nekā no tā Pahomiča, kāds redzams fotogrāfijā, ko viņš rādīja Konšinam, kad vēl mācījās pulka skolā. Braši atstumtā cepure ar «kāpostu», žilbinoši baltais formas tērps un smaids, kaut arī paskumjš, vērta viņu glītu. Bet patlaban — iekritušie vaigi šķidras rudas bārdeles rugājos, acis apdzisušas, un pats viņš atgādina tādu apšņurkušti zcmnieķeli no filmām par «nolādēto pagātni».

— Tu vismaz dabūji padzīvot pirms dienesta, — viņš-ne reizi vien tika teicis Konšinam.

Konšins dažkārt tika stāstījis par vienu otru Maskavas kafejnīcu un restorānu, kur viņš reizēm bija iegriezies, un par savu Gaļinu. Tā tad arī bija visa «padzīvošana». Trīsdesmit septītajā gadā, sagaidot Jaungadu, viņš pirmo* reizi nogaršoja vīnu un pirmo reizi skūpstījās ar Ga|inu, bet pēc šīs reizes viņiem izveidojās pašiem savs pulciņš, kas itin bieži rīkoja tikšanās kāda drauga tukšajā dzīvoklī, kur viņiem abiem ar Gaļinu atgadījās pats galvenais ... Konšinam tāds dzīves veids neko lielu negāja pie sirds, tādēļ viņš iemīlēja armiju ar tās stingro un saprātīgo dienas iedalījumu, kas neatstāja brīvu laiku, ar fizisku slodzi. Kārdinājumu nekādu, un nekas cits neatlika kā vien vispusīgi norūdīt sevi...

Pahomovam nebija nekā laba, ko atcerēties. Trīsdesmit otrajā gadā nomira tēvs un māte. Četrpadsmit gadu vecumā viņš palika viens pats. Izvilka vecākā māsa, viņš pabeidza upju kuģniecības tehnikumu, pēc tam uzkāpa uz skaistuļa tvaikoņa tiltiņa. Laikam tieši šie gadi pirms armijas arī bija paši labākie. Liegi un klusi, tikai arī tiem pārlija pāri sūrums — izgāja pie vīra viņa pirmā un, kā pašam šķita, arī pēdējā mīlestība, apprecējās ar brašuli matrozi no viņa paša «tupeles».

Lapšins jau kuro reizi dziras pastāstīt puišiem, ka viņu pārcelšot uz brigādes štābu, to šodien atpūtas laikā pateicis bataljona komandieris. Ja runā pavisam atklāti, tas viņu pat drusku iepriecināja. Katrs solis pa šo grūto, drausmīgo ceļu pamazām izklīdināja romantiskos priekšstatus par karu. Tur, Tālajos Austrumos, šķita neiespējami neieraudzīt karu, nosēdēt visu laiku aizmugurē. Par ko tad lai rakstītu, ja karš būtu pagājis secen? Nē, Lapšins nenožēloja, ka bija pametis nemīlīgo atsevišķo istabiņu brigādes avīzes redakcijā, ka, ieraudzījis Kuibišev-kas Vostočnajas stacijā stāvam ešelonu un vienā tā vagonā puišus no viņa pulka, starp tiem arī Konšinu, viņš bija bez garas prātošanas ierausies iekšā un pateicis: ♦Puiši, es braucu kopā ar jums!» Viņu centās atrunāt, l'huleja я г tribunālu, it kā viņš būtu gribējis dezertēt, раин*/Им iii*; pulku, kaut arī zināja, ka par dezertēšanu uz fronti neviens viņu netiesās. Otrā dienā ešelona priekšnieks ierakstīja viņu sarakstos un pieņēma uzskaiti* uz turam.

Par ko viņu norīkos uz brigādes štābu, to bataljona komandieris nebija teicis, bet laikam jau par tulku. Līdz astotajai klasei Iļja bija mācījies vācu skolā, kas atradās 1. Meščanskas ielā, un valodu prata labi.

Lapšins jūt, ka, līdzko pateiks biedriem par šo sarunu, tā starp viņiem nostāsies mūris. Tāpēc viņš atliek stāstīšanu uz tālākiem laikiem.

— Jā, puiši, izkaroties dabūsim pa īstam... Te nav nekāds otrais dzelzceļnieku pulks... — kādā atpūtas brīdī nosaka Curakovs.

Un visiem ataust prātā tīrie — kā parkā — celiņi starp kazarmām, slaidās simtgadīgās priedes, stadions, kurā, līdzko iestājas pavasaris, rīkoja visa pulka vakara jundas — svinīgi, orķestra pavadībā, kā viņi piecirta soli parādēs, atpalikdami iznesībā vienīgi no desantniekiem.

— Tā bija dzīvīte uz goda... — ieminas Pahomovs.

— Un tu vēl činkstēji. Nekas tev nebija labs, — nosmejas Konšins.

— Muļķi bijām, — rezumē Curakovs.

Pavēle ’ «stāties» izsvaida viņus atpakaļ pa savām apakšvienībām un apslāpē atmiņas.

«Un ir jaiet un jālien cauri stiepuļu režģu dzelkšņiem,» Konšinam atmiņā atkal ataust paša dzejoļa rindas, un viņš čukst tās savu soļu ritmā.

Savkins, Konšina vada ierindnieks, atpaliek un nu velkas kopā ar Cetinu rotas astē. Savkins dodas turp jau pa otri lāgi, un, kā pret visiem «pabijušajiem», Konšins izturas pret viņu ar savādām jūtām: ar zināmu cieņu — kā nekā tomēr jau karojis — un arī ar ironiju, jo visi «pabijušie» paniski baidās no lidmašīnām, brēc, ieraudzījuši kaut kur uguntiņu, un vispār, pēc Konšina domām, ir pārlieku pārbiedēti. Protams, viņus var saprast — viņi karoja tad, kad vācietis vēl bija spēcīgs. Konšinam nav ne mazāko šaubu, ka vācietis vairs nav tāds. Arī ievainotie apliecina to pašu.

— Vācietis nav vairs agrākais, nav ...

— Kož vēl pretim, suns tāds ...

— Aiziesit galā, paši redzēsit...

Un Konšins ļoti tic, ka viņu Atsevišķā, turklāt vēl īpašā, strēlnieku brigāde, kurā ir gandrīz vienīgi regulārā dienesta karavīri, kaut arī ceļā nomocīta, tomēr sados vācietim pa sprandu. Tas taču ir vareni — katrā vadā vismaz desmit automātu, kādas piecpadsmit Tokareva pusautomātiskas šautenes, divas prettanku šautenes un vēl katram pa divām apaļajām un vienai RGD^1 granātai — tas nav nekāds nieka spēks.

Arī Rjabikovs, kas tagad soļo blakus,— viņa bijušais raitnieks, kad formēšanās laikā viņš komandēja vadu, — ir ar viņu vienis prātis.

— Vajadzētu gan sadot tam vācietim, biedri koman-dier. Mēs taču esam no Tālajiem Austrumiem, regulārās armijas daļa ...

Rjabikovs pats ir no Smoļenskas puses, ģimene atrodas pie vāciešiem, un puisis, pats par sevi saprotams, nekā par tuviniekiem nezina — vai ir vēl dzīvi vai nav! Viņam katrs solis uz priekšu ir solis tuvāk mājām, un Konšins redz, ka Rjabikovs karos pa īstam. Uz tādu var paļauties.

Ierindnieks Savkins šim «sadot vācietim» lāgā netic un visu ceļu turas pie sava: karā nav bijusi nekāda kārtība, un nevar manīt, ka tā būtu radusies. Grūtu domu mākts, dodas karā Savkins. Jau pirmajā naktī, kad rietumu pusē pēkšņi un baisi uzliesmoja debesis un Konšins, cenzdamies izkliedēt stingumu, kas pārņēma cilvēkus, sajūtot frontes tuvumu, nevērīgi izmeta: «Diezgan skaisti...» — Savkins pienāca viņam klāt, saņēma aiz elkoņa un lēni, it kā ar pūlēm vārdus meklēdams, pateica:

— Tur ir baigi, biedri komandier... — Saprotiet, baigi, — viņš pavisam klusu piebilda un aizgāja prom.

Ko vada komandiera palīgs Konšins zina par savu kareivi Savkinu? Skolotājs. Inteliģents un tādēļ arī uztver visu asi, pārāk sāpīgi. Un vēl — viņam ir divi bērni. Ko nozīmē bērni un ko sajūt tēvs, kam, aizejot karā, viņi jāatstāj, to Aleksejs pagaidām nespēj saprast un varbūt nekad to arī nespēs. Un tomēr viņš nekad rupji neap-rāj Savkinu par gaušanos, kā mēdz aprāt citus, kaut vai to pašu Fiļimonovu, kas visu ceļu burkšķ un burkšķ:

— Kārtīgi paēst pirms nāves, pat to nenovīdas. Vairs tikko kājas velkam .. .

— Fiļimonov! — Konšins aprauj, zinādams, ka, ļaujot runāt par grūtībām, viņš kaut kādā mērā piekrīt, atzīst, ka šīs grūtības patiešām ir, bet to nedrīkst darīt: aizies valodas no mutes mutē tālāk un tālāk. Taču Fiļimonovs neliekas dzirdējis un turpina:

— Pielaida, nu un tad? ... Viņi taču uzbruka pēkšņi, mēs nedabūjām izvērsties, kā nākas, tiesa, pagaidām

‘ Degtjareva sistēmas rokas granāta. Tulk.

— Vai tad Krievijai maizes vairs nav? Tatad esam jau tiktāl aizkarojušies ...

— Izbeigt pļapašanu! — Konšins uzbrēc. — Ir taru karš! Nesaprotat, vai, — karš!

— Karš... Tam ar karu nav nekāda sakara. Kāpēc mums Malojaroslavecā neizsniedza uzturu? Arī kara dēļ? Kārtības nav — tā visa vaina. Sarkanarmieši kartupeļus diedelēja no sievām, bet viņas taču vācieši aplaupījuši... Kauns! Visu laiku gvelza: frontē ēdamais labu labais. Kur tad ir tas labais? Puskatliņa prosas viras un kancis maizes ...

— Klusēt, Fiļimonov!

— Klusēt? — Fiļimonovs zaudē savaldu. — Tieši tagad pienākusi īstā reize no sirds izrunāties. Jūs pats, koman-dier, jauns esat un tādēļ laikam domājat, ka jūs tur gaida visādi varoņdarbi un tiem līdzīgas padarīšanas? Vai tā ir?

— Ir, — Konšins atbild, lai tikai atkratītos.

— Es te aprunājos ar ievainotajiem... Vācietim vēl spēku papilnam, jā, papilnam! Un nav zināms, kas notiks pavasarī, varbūt atkal līdīs Maskavai virsū? Nav jau līdz tai Maskavai nemaz tik tālu.

— Nelīdīs vis, — Konšins atbild mākslotā pārliecībā,, bet pats domā, ka tiesa gan, vācietis tikai pāris simt kilometrus no Maskavas, tomēr, lai aizbāztu Fiļimonovam muti, piebilst: — Es varu, Fiļimonov, sapazīstināt jūs ar politisko vadītāju. Ņemiet un izrunājieties ar viņu.

Fiļimonovs apklust, pārmetoši noskatās Konšinā un nogroza galvu.

Raisās jau arī citas valodas, iespējams, ka naivas, bet tās saskan ar Konšina domām. Kādā no īsajām atpūtas reizēm viņš padzirda smejam un devās turp. Karavīri, atlaidušies sniegā, smēķēja, bet viens no viņu vada ierindniekiem kaut ko stāstīja. Konšins pienāca vēl tuvāk.

— Tātad tev no fričiem nemaz nav bail? — stāvošajam kareivim pavaicāja kāds no gados vecākajiem.

— Nē. No nāves gan laikam baidos, no friča — ne. Re, man ir automāts, septiņdesmit divas patroniņas. Varu veselu vadu friču noguldīt.

— Esi gan tu varonis... — vecākais smīnēdams turpināja. — Ja visi būtu tādi bijuši, laikam vācieti Maskavai ne tuvu nepielaistu.

trūkst lidmašīnu, tanku, bet lidmašīnas mēs sabūvēsim... Kara sākumā pat automātu necik nebija, bet tagad... Protams, drusku nošāvām buku, bet tu taču zini, ka krievu cilvēku grūti iekustināt, kopš laika gala tā ir bijis — baro suni, kad vilks jau aitās... Bet pagrieza taču karu uz otru pusi. Tas skaidrs ikvienam.

— Vēl tā ka par agru vācietim krustu tēst, — kāds, ari no gados vecākajiem, norūc.

— Un ja nu nav par agru?! Es, piemēram, esmu pārliecināts, atnāksim mēs, regulārās daļas, un sadosim piparus, — kāds kareivis to pasaka pilnīgi nopietni.

— Labi, cik nu vairs atlicis, paskatīsimies, kāds būsi kaujā, «piparotājs» tāds, — pavecais kareivis nosmīn un aizspļauj smēķa galu.

— Gan redzēsit. Jūs taču baidāties no vācu lidmašīnām, smēķus piedurknēs slēpjat, it kā šis no augšas varētu ieraudzīt.

— Tu jau īstu bombardēšanu vēl neesi matījis.

— Kamēr jūs pa sniegu kūlāties, es ešelonā, šurp braukdams, meserim vēderā veselu kārtu trasējošo ietriecu.

— Kaut kā netiku manījis ...

— Bet es redzēju. Šāva gan, — sarunā iejaucās kāds no jaunajiem. — Vaņa nenobijās. Kas tiesa, tas tiesa.

Vaņas seja izplūst smaidā.

— Vai gribi, Vaņa, es tev nākotni pazīlēšu? — ierunājas tas pats pavecais un pasmaida.

— Zīlē ar.

— Vai nu tu saņemsi pirmo lodi, vai nopelnīsi pirmo ordeni. Saprati?

— Ar lodi tu mani nebiedē, bet par to ordeni — varbūt saņemu ar. Ja jau jākaro, tad pa īstam ...

Bet kolonna pa to laiku stiepjas un stiepjas garumā ... Tas, ka nav ne lāgā paēsts, ne siltumā pabūts, tagad, pēc trim dienām, liek sevi manīt, un cilvēki soļo pēdējiem spēkiem.

Rotas komandieris Kravcovs pienāk pie Konšina.

— Iesēdini savu leitnantu pajūgā. Klibi man pirmajās līnijās nav vajadzīgi. Un vispār — neļauj vadam izklīst.

— Tiks izpildīts — leitnantu pajūgā! Tiks izpildīts — neļaut vadam izklīst! — Konšins atkārto pavēli uzsvērti precīzi, un Kravcovs atzinīgi nolūkojas viņā. — Vai šī ir pēdējā nakts, biedri vecāko leitnant?

— Jā, — rotnieks klusi apstiprina.

— Tatad parīt — kauja?

— Tā jau sanāk... Vai bail? — Kravcovs mazliet pa smaida.

— Kā lai to saka? Laikam ...

— Nevis laikam, bet noteikti. Bet tas nekas. Ņem. vērā — es paļaujos uz tevi. Cetins tik grūtam brīdim par mīkstu. Ja kas gadīsies, vadu tūdaļ nodošu tev. Saprati?

— Sapratu! — Konšins izplūst smaidā, un atkal pa galvu sāk šaudīties pavisam zēniskas domas, ka viņam, jāpaveic karā kaut kas neparasts, un šīs domas nomāc to baiso, kas nebija atkāpies visu garo ceļu.

Par daudz ko bija izdomājies Kravcovs šajās trīs naktīs, taču par vecākiem bija iedomājies tikai trešajā, pēdējā naktī. Ienāca prātā, ka patlaban laukos klājas grūti un ka tagad, kad viņš iecelts par rotas komandieri un saņem lauka piemaksas, vajadzēs daļu atestāta pārrakstīt vecīšiem. Pirms kara, kad saņēma vada komandiera sešsimt rubļus, viņš nekādi nevarēja palīdzēt saviem lauciniekiem, lāgiem pats būtu labprāt paēdis no sarkanarmiešu katla, ko, protams, nebija brīv darīt, to varēja vienīgi tajās dienās, kad dežurēja un vajadzēja «noņemt provi». Vajadzētu aizrakstīt Dusjai, lai aizsūta kādus trīssimt rublēnus, bet jāšaubās, vai viņa sūtīs, Dusjai patīk, gan nauda, gan uzdzīve. Un vecākais leitnants Kravcovs-dod pats sev vārdu — tiklīdz būs iecelts par bataljona komandieri, tā katrā ziņā aizsūtīs vecīšiem pusi sava. atestāta.

Konšins pienāca pie Cetina.

— Biedri leitnant, jums vajadzētu sēsties pajūgā...,

— Gan aiziešu pats savām. — Cetins viebjas no sāpēm..

— Tā pavēlēja rotas komandieris, — Konšins atmaidzis saka, viņam sametas žēl vada komandiera, un viņš. paņem to zem rokas.

Palaidis kolonnu garām, viņš iesēdina leitnantu sanitārās rotas ragavās un pats metas pakaļ savējiem.

Arī sarkanarmietis Fiļimonovs ir palicis iepakaļ, un Konšins, iedams viņam garām, paskubina:

— Veicīgāk, Fiļimonov, neatpalieciet. — Taču atskan nevis reglamentā paredzētais «tiks izpildīts!», bet jau sen apnikušais:

— Kurp tad tā jāsteidzas? Visi tur nonāksim.

Konšins apstājas un cieši noskatās kareivī.

— Ko tā skatāties, komandier? Man nav divdesmit gadu kā jums. Trenkāt jūs protat visi, bet pajautāt, kas cilvēkam kaiš, tam prātiņš par īsu.

— Kas tad jums tā lēcies, Fiļimonov?

— Kas? Kas? Esmu noguris, pakustēties nespēju.

— Visi ir noguruši, — Konšins atsaka, taču, pamanījis, ka Fiļimonovs patiešam vairs pēc cilvēka neizskatās, piebilst: — Labi, sagaidiet piebraucam leitnantu, viņš sēž sanitārās rotas ragavas, piemetieties viņam blakus.

Fijimonovs apsēstas turpat sniegā, lai sagaidītu kolonnas asti, bet Konšins aiziet uz priekšu un te sastop Sav-kinu, kas arī ir atpalicis. Konšinam nav īsti ērti komandēt Savkinu, kaut gan, lai iznīdētu sevī «inteliģentisko mīkstčaulību», viņš dažkārt izturējās pret padotajiem gan parupji, gan arī pabargi, lai tikai pierādītu sev — esmu ticis vaļā no sentimentalitātes.

— Esat noguris, Savkin? — viņš, panācis kareivi, līdzjūtīgi vaicā.

— Esmu gan, biedri komandier, — Savkins, vārgi pasmaidījis, atbild.

— Vai iet turp pa otri lāgi ir grūtāk?

— Pat nesalīdzināmi, biedri komandier. Viss jau ir skaidrs. Vai zināt, kas karā pārsteidz?

— Kas tad?

— Mes kara par maz domājām... Daudz kas tiek darīts bez apdoma, uz labu laimi. Lai iet! Gan jau! Bet ar šito «gan jau!» necik tālu nevar tikt. — Viņš brīdi klusē un tad piebilst: — Neprotam vēl. Neprotam.

— Bet no Maskavas tomēr padzinām. Tā tas, Savkin, bija, bet tagad ir citādi. Mēs taču uzbrūkam.

— Uzbrūkam gan, — Savkins kaut kā negribīgi atkārto.

— Un turpināsim uzbrukt! — Konšins stingri piebilst.

Konšina divdesmit divi gadi bija par maz, lai iepazītu

sava vada ļaudis, kā nākas, lai gan viņam pašam šķita, ka ir izdibinājis visu, kas kurā slēpjas, toties Savkins ar savu profesionālo skolotāja skatījumu redzēja Konšinu kā uz delnas, un seržanta raksturā viņš ieraudzīja briesmas gan sev, gan visam vadam. Tāds, lai pierādītu pats sev, ka nav zaķapastala, var pastrādāt aplamības un, nežēlodams sevi, iedzīt cilvēkus nāvē. Taču vispār šis puišelis, kam apstākļu sagadīšanās bija piešķīrusi tiesības izrīkoties ar piecdesmit divu cilvēku un arī viņa, Savkina, dzīvību un nāvi, bija viņam simpātisks.

^ Savkins nedomāja, ka pastrādās kādus varoņdarbus. Gluži otrādi, viņš centīsies ar jebkuriem atļautiem paņēmieniem saglabāt sev dzīvību. Tā ir vajadzīga ne tikai viņam pašam. Taču viņš saprot ari, cik tas grūti i/.ria rams. Viņš gandrīz nepārprotami skaidri zina: ja saksUv» uzbrukums, viņam no simt iespējām sešdesmit gadījumos ir izredzes uz ievainojumu, trīsdesmit gadījumos — uz nāvi un tikai desmit gadījumos — uz dzīvošanu. Uz dzīvošanu ... līdz nākamajam uzbrukumam. Pēc varbūtības teorijas šīs izredzes ar katru bridi katastrofiski samazināsies. Viņam vislabāk patiktu ievainojums. Jebkurš. Pat ļoti smags. Tajā pašā laikā viņš ir nelokāmi pārliecināts, ka dzīvības saglabāšanas dēļ nekādu nelietību nepastrā-dās. Pagājušajās kaujās noskaidrojās, ka viņš nav nekāds bailīgais, ka spēj domāt pat visdrausmīgākajos brīžos, bet pirmais ievainojums paradīja, ka spēj paciest arī fiziskas sāpes, un, kas pats galvenais, — viņš zina to, ko nezina un arī nevar zināt visi pārējie, kas iet turp pirmo reizi, — krūmos viņš aiz bailēm nemuks.

Konšins to pagaidām vēl nezina. Pirmā bombardēšana Lihoslavļā, kas bija tik negaidīta, visus neganti pārbiedēja. Viņi muka no ešelona, zaudēdami cepures, pamezdami automātus, krizdami peļķēs — bija uznācis atkusnis —, un tas bija tik pazemojoši, ka viņi atgriezās atpakaļ vagonos, vairīdamies paskatīties cits citam acīs, kaunā nosarkušām sejām. Konšins jutās galīgi satriekts un nozvērējās, ka nākamajā uzlidojumā vairs tā neapjuks, — tepat blakus taču atrodas sanrotas vagons ar sanitārēm. Bet arī otrreizējā bombardēšana bija tikpat negaidīta. Pie lokomotīves izsprāga bumba, pēc tam divi «meseri» kā divi aizvēsturiski dzeltenvēderaini reptiļi, mežonīgi rēkdami, drāzās pāri visam ešelonam un apšaudīja to no lielkalibra ložmetējiem. Labi vēl, ka tas negadījās klajā laukā, bet pie meža, kurā viņi visi steidzās samukt. Ātrāk, ātrāk! Tālāk prom no vagoniem! Viņi skrēja, grimdami sniegā, rāpās, vēlās uz priekšu... Šķita, ka «meseri» lidinās virs ešelona bezgala ilgi, ka bezgala ilgi tarkšķ ložmetēji... Arī šoreiz Konšins nebija apmierināts_ ar sevi, kaut arī centās apšaudīt lidmašīnas no automāta. Nē, laikam jau pie visa tā ir jāpierod...

Panācis vadu, viņš sāk soļot blakus Curakovam. Puisis iet platiem, vienmērīgiem soļiem, un šķiet, ka viņš spētu tikpat viegli nosoļot vēl tādu pašu gabalu. Konšins, uzsitis Curakovam pa plecu, kādu brīdi soļo blakus.

— Ivan, tu laikam jūties mierīgāk par visiem? — Konšins ierunājas.

— Kam tad veltīgi sevi urdīt? Kas būs, tas būs...

— Tu jau nebiji šķūnī.

— Un ja ari būtu bijis? Vai tad jūs abi ar Iļju domājāt, ka gar visu fronti ievainotajiem būs pilis saceltas?

— Tā nu gluži nedomājām vis, bet tā, kā bija saguldīti tie cilvēki...

— Tālab ari nav ko činkstēt. Ir taču karš. Vai tu to nesaproti?

Curakova nervu sistēma ir kā no dzelzs. Viņš zina, ka ir ļoti spēcīgs un ar kuru katru vācieti, ja nonāks līdz tuvcīņai, tiks vieglītēm galā, zina, ka prot lieliski šaut„ ierakties zemē, ka rīkojas ar durkli ne sliktāk par Krav-covu, ka viņam piemīt boksera reakcija, un pilnīgi pamatoti uzskata, ka starp visiem pārējiem viņam ir vislielākās izredzes palikt dzīvam. Bet ja nu tomēr... No likteņa neizbēgsi. Un ir jākaro! Nikni jākaro!

— Pahomičs sāk uzdot... Par Volgu vien dzied. Arī man tā ir mīļa, tā pati Volga ... Un vispār, Aļoša, ja būsim dzīvi, — pats velns mūs neraus.

Bet no tās puses pretim aizvien biežāk un biežāk brauc ragavas ar ievainotajiem. Viņi guļ, ievīstīti segās ar visu galvu, tikai lāgiem var ieraudzīt kādu neskūtu seju ar iekritušiem vaigiem, nosmailušu degunu un aizvērtām acīm, un tad visiem nodreb sirds un sāk žņaugt pakrūtē ...

Austrumu pusē debesis sāk dzeltēt, rietumos aizvien vairāk noblāv priekšējo pozīciju kāvi, toties jo skaļāk un skaļāk tās rēc. Tās jau ir pavisam tuvu un gaida viņus — gaida alkatīgi, nepacietīgi.

Šī rēkoņa, radīdama šaušalas, lien un lien ierindnieka Dikova dvēseles pašos dziļumos, tā paša Dikova, kuru nekādi nespēj izprast vada komandiera palīgs Konšins. Bailes viņu bija mākušas jau Urālos, kur brigāde formējās. Tādēļ viņa acīs tik bieži uzliesmoja naids pret visiem, kas viņu komandēja, — sākot ar nodaļas un beidzot ar rotas komandieri. Katrā komandierī viņš saskatīja vienīgi cilvēku, kas vedīs viņu uz noslepkavošanu. Pats viņš kādu laiku bija strādājis lopkautuvē un nu jutās kā vērsis,, kam uz ragiem uzmesta cilpa. Tādēļ viņš arī visu ceļu glūn apkārt un viņa domāšanai nepieradinātās smadzenes drudžaini meklē kādu izeju, taču pagaidām nespēj atrast. Kaut arī viņš nebija glīts, sievietes viņu mīlēja, mīlēja vīrieša spēka dēļ, un patlaban, tās atcerēdamies, viņš domā: cik sieviešu viņam vēl varētu piederēt, ja nebūtu šī.

nolādētā kara, ja nebūtu tā baisā un nesaprotama, kas viņu gaida un pret ko tik neganti protestē spēcīga, jauna miesa.

Un tā viņš soļo, iekšēji pretodamies, taču visas kolonnas gaitas stumts, saprazdams, ka nav nekādu izredžu, ka ik solis tuvina viņu tam, ko viņš negrib un no kā baidās.

Toties, spriežot pēc izskata, vieglu sirdi dodas karā pirmā vada komandieris Andrejs Sergins. Pie viņa uzšuvēm gan nav kubiciņu, taču mētelis un cepure ir kā komandierim. Kaut kur hospitālī noklīduši papīri par dienesta pakāpes piešķiršanu, taču viņš bija atsūtīts no komandieru rezerves, tādēļ arī iedeva komandēt vadu.

Konšins itin bieži pamet acis uz Sergina slaido, stalto augumu, kas cieši nojozts ar siksnām, Andrejs viņu pievelk. Viņš bija dzirdējis, ka, nokļuvis pēc ievainojuma ārrindas daļā, Sergins panācis pārcelšanu uz strēlnieku daļu. Būdams mazrunīgs, viņš tomēr šo to pastāstīja par karu — pavisam citādi, nekā to stāstīja Savkins. Viņš arī nelikās tā nobiedēts kā citi «pabijušie».

— Andrej, — Konšins reiz pajautāja, — kāpēc tu prasījies šurp pie strēlniekiem? Tu taču tiki jau karojis un izbaudīji, kas tas ir.

— Es esmu ierindas komandieris. Celtnieku bataljonā man nav ko darīt.

— Bet tur taču ir baigi. — Un Konšins pamāja ar roku uz kvēlojošo debesu pusi.

— Nu un tad? — Sergins mierīgi atteica.

— Tu plāties?

— Nē, — Sergins aizdedzināja smēķi. — Man tikai jāpārnāk pavisam citādam, ne jau tādam, kāds devos turp.

— Nekā nesaprotu.

— Vai arī nemaz nav jāpārnāk, — Sergins turpināja.

— Tik un tā nesaprotu. Un tu esi samierinājies ar to? Ar to «nemaz»?

— Tu vari iedomāties, ka tevi nogalinās?

— Reāli — nevaru.

— Es arī cenšos par to nedomāt.

Saruna Konšinam nekā nedeva. Tikai vienu vienīgu reizi — tas gadījās vēl Urālos — viņš redzēja Serginu uztraukušos. Bija pienākušas vēstules, un, kad izsauca Sergina uzvārdu, viņš nobālis pieskrēja klāt, paķēra vēstuli un, atgājis maliņā, ilgi lasīja, it kā uzsūkdams sevī katru vārdu. Pēc tam Konšins tika vairakkart ievērojis, kā Sergins, kaktiņā iespiedies, lai neviens netraucētu, pārlasīja vēstuli un kā viņa lūpas savilkās savaldītās, bet tomēr jaušamās sāpēs.

— Vai no meitenes?— Konšins pajautāja.

— No meitenes, — Sergins mierīgi, taču negribīgi atmeta, un Konšins ari vairak neiztaujāja.

Vēl tikai kara cenzūra zināja, ka vēstule nav no meitenes ... Bet, ko domāja un izjuta Sergins, lasīdams un pārlasīdams vēstuli, to nezināja neviens.

Taču Konšins, un ne jau tikai viņš vien, redz, ka Sergins iet uz fronti mierīgs, iznesīgs, apņēmīgs un ļoti nosvērts. Ne tāds kā visi pārējie — satraukti un neziņas mākti. Redz, bet nezina tam iemeslu un tāpēc jo bieži nekautrēdamies uzsāk ar Serginu valodas, kaut arī viņš atbild aprauti un it kā nelabprāt.

— Andrej, mans Savkins stāsta, ka frontē esot par maz kārtības. Vai tiesa?

— Mums bija ļoti prātīgs pulka komandieris. Mēs ne reizes nenokļuvām ielenkumā un atkāpāmies bez jebkādiem jucekļiem.

— Bet vai tu pats izdarīji kaut ko tādu?

— Ko tad? Par ko tu runā?

— Nu, vai izcēlies kaujā?

— Mani apstiprināja vada komandiera amatā un aizsūtīja atestāciju.

— Tātad kaut ko tomēr izdarīji?

— Laikam.

— Bet par ko piešķir apbalvojumus? Kas jāizdara, lai saņemtu ... teiksim, kaut vai «Par drošsirdību»?

— Tie ir puiciski jautājumi, Konšin.

— Bet par ko saņēmi tu pats?

— Karoju, un viss. Bet medaļa «Par drošsirdību» — tas ir par maz.

— Gribi vairāk?

— Gribu.

— Godkārība?

— Nē. Tas man vajadzīgs.

— Tas jau nevienam nenāktu par ļaunu. — Konšins

pasmaida.

— Citiem tas nav tik svarīgi.

— Ak tā? Kādēļ tad tev tas ir tik svarīgi, bet citiem...

— Atvaino, es iešu pie vada, — Sergins pārtrauc un, jau iedams projām, izmet: — Gan citreiz paskaidrošu.

Savam komandierim līdzīgs ir arī viņa vietnieks Saša — ari stalts, iznesīgs. Viss viņam kā uzliets: gan šinelis, gan cepure; pat stilbtiņi nespēj nodarīt pāri viņa izska tam. Viņš ir mazliet īsāks par Šerginu, taču cieši savilkta brezenta josta padara viņu slaidāku. Un arī iet viņš viegli — ierastiem, vingriem soļiem. Obligāto dienestu nodienējis strēlniekos — nostaigājis pa šiem gadiem ne vienu vien simtu verstu, ne vienus vien zābakus novalkājis, pieradis pie nakts pārgājieniem. Viņa sejā itin biezi pavīd smaids — viņam pirms paša pārgājienā atgadījas neparasts notikums: puisi noskūpstīja Zina no sanitaras rotas; ar viņu kopā Saša bēga no bombardēšanas un piesedza meiteni ar savu augumu, kad visapkārt sniegā sāka triekties lodes un ložu šalts jau tuvojās viņiem... Līdz pat šim brīdim viņš jūt Zinas salto vaigu pieskārienus un no prāta neiziet viņas vārdi: «Es tevi gaidīšu, mīļais...»

Visā nakts pārgājiena laikā, jādams uz tikpat balta zirga kā paša puskažociņš, savu bataljonu reizes trīs pārlūko divdesmit astoņus gadus vecais bataljona komandieris kapteinis Suvalovs. Viņam nav nācies pakarot ne Spānijā, ne pie Halhingolas, kur viens otrs no draugiem nopelnījis ordeņus un slavu. Viņam pie formas blūzes kautrīgi mirguļo tikai nozīmīte «SZSA teicamnieks» — un ar to ir par maz. Bet priekšā vēl viss karš, nedrīkst tikai paklupt. Pēdējās mācībās Urālos viss noritēja lieliski — rotu komandieri braši piecēla karavīrus triecienam, ar skanīgiem saucieniem «Urā, par Staļinu!» vienā rāvienā tika ieņemta «pretinieka» aizstāvētā augstiene. Mācības noritēja skaisti, un viņš saņēma brigādes komandiera pateicību.

Kas notiek tur, to viņš vēl nezina, taču ir jauns, pašpārliecināts un tic panākumiem. Pats palūdza, lai ļauj viņa bataljonam pirmajam doties uzbrukumā, un viņš vēlas par katru cenu uzvarēt savā pirmajā kaujā, jo allaž taču grūts bijis tikai pats sākums... Diezgan bieži viņš piestāj pie štāba pajūga, kurā brauc Kātiņā, — sanitārās rotas medmāsa, kuru ieskatījis jau formēšanās laikā. Sākumā nemaz negribēja ņemt viņu uz bataljonu, bet šī pati — «gribu būt kopā ar tevi — un vairāk nekā ...». Protams, uz pirmajām līnijām komandieris viņu nelaidīs, lai dzīvo pa sanitāro vadu. Un, kaut arī meiteņu tur nebija, brigādes komandieris atļāva — pēc tam, kad Suvalovs pateica, ka tūlīt pēc kauju beigām viņi abi ar Kātiņu sareģistrēsies. Iespējams, ka pirms varbūtējās nāves viss rādās ļoti īsts, bet var būt, ka tā patiešām ir mīlestība, taču patlaban nav viņam par Kātiņu dārgāka cilvēka ... Un, kad iedomājās, ka ap Kātiņu kāds varētu sākt knakstīties, ja viņa paliktu sanrotā, roka pati sniedzās pie pistoles maksts, bet deniņos sāka gluži kā ar āmuriņiem dauzīt...

Bataljona komisārs — vai ka viņu tagad sauca — komandiera vietnieks politiskajā darbā ari jādelē gar kolonnu uz apaļīgas bēras ķēves, arī ģērbies baltā, ar siksnām apjoztā puskažokā. Reizēm viņš apstājas, nokāpj no zirga un, aprunādamies ar karavīriem, paietas kājām. Arī viņš ir stalts un slaids. Nekad nepaceļ balsi un šajā ziņā atšķiras no bataljona komandiera — tam patīk pa-klaigāt.

Visumā komandieri ir labi. «Kādi viņi būs grūtā brīdī?» domā rotas komandieris Kravcovs, kas armijā pavadītajā mūžā pieredzējis visādus priekšniekus.

Jebkurš karš sākas ar ceļu. Vispirms ar dzelzceļu, pa kuru ripo preču vagoni ar astoņiem cilvēkiem uz katras lāvas, ar krāsniņu vagona vidū, kas nokaitēta sarkana un šķiež dzirksteles pāri visam ešelonam, tādējādi to pa naktīm demaskēdama. Ar īsām pieturām, paskopu ēdienu, ko nez kādēļ vienmēr izsniedz pa naktīm, kad tas vairs nesagādā nekādu prieku, kad pusaizmigušam jāsameklē karote un sāju dūšu jāsmalsta tikko siltenais šķidrais stre-beklis.

Tas sākas ar ceļu, pa kuru pretim velkas ešeloni ar ievainotajiem, ar ceļu, kura malās stāvēdamas skumjām un reizēm arī saraudātām acīm viņus pavada karavīru sievas, sērīgi mādamas ar rokām, bet dažas arī pārmezdamas krustu; ar ceļu, gar kuru mētājas sadauzīti vagoni, sprādzienu izlocītas sliedes, un ir baigi iedomāties, kas notiek ar cilvēkiem, ar viņu dzīvo miesu, ko plosa tāds milzu spēks; ar ceļu, no kura ar tādām skumjām un naidu jāraugās dzidrajās debesīs, jo tās izturas ļauni pret tevi, kad tās ir skaidras, bez neviena mākonīša, — jāgaida lidmašīnu uzbrukums. Taču izbeidzas šis dzelzceļš, un tev sametas tā žēl, jo tur bija silti, tur nebija jābrien kājām, tur tu gulēji pīpodams uz lāvas, un karš atradās no tevis vēl pavisam, pavisam tālu.

Un tad sākas cits ceļš, kur uz taviem pleciem sakrauta visa vienkāršā iedzīve un visi tavi pietiekami smagie ieroči, ceļš, kas tev jāmēro uz savām divām, klūpot un krītot uz apledojušajām ragavu sliedēm, ceļš, kur pat ūz-

smēķēt, ka pieklājās, nav iespējams, tikai slepus, slēpjot smēķa galu piedurknē, un tadeļ bez kādas garšas ... Ce|š, kur nevar sastapt nevienas laipnīgas uguntiņas, neviena vesela ciemeļa, neviena paša vietējā iedzīvotāja. Tikai slejas pret debesīm apkvēpuši dūmeņi un melni koki ar kaulainiem, apdegušiem zariem visgarām lielceļam tajās vietās, kur atradušies ciemi... Ceļš, kur priekšā draudīgi būkšķina fronte, kur, te pieklusdama, te iekarsdama, dobji dun tuvīno kauju grauja un gar apvārsni draudīgi sarkst debesis.

Taču arī šim ceļam, kā ikvienam ceļam uz zemes, pienāk gals. Jau trešo nakti smagiem soļiem brien bataljons. Ļogās kājas, galvas aiz negulēšanas kā pelavām piedzītas, viss augums no sliktā uztura kā piesūcies pretīga smaguma, bet cilvēki iet un iet, aizsmakušo komandieru skaļo pavēļu mudināti:

— Vadu komandieri! Paskubināt cilvēkus! — bet tie savukārt:

— Nodaļu komandieri! Paskubināt cilvēkus! — bet no-daļnieki jau mudina kareivjus:

— Neatpalikt! Kaut jums ...

— Neatpalikt!

— E-ū, kas tur apstājās? Neatpalikt! Uz priekšu!

— Kas tur kārto savas vajadzības? Atlikt! Noturi līdz atpūtas vietai.

Bet cilvēkiem jau sarkani gredzeni riņķo gar acīm, viņi velkas, grūzdamies virsū cits citam, un ir tikai viena bezgalīga vēlēšanās — iekrist sniegā un gulēt, gulēt... Gulēt ilgāk, nekā ļauj kārtējais atpūtas laiks, gulēt nakti... dienu ... vēl nakti.

Taču viņus gaida nepierīdināma, kāvos liesmojoša fronte, un viņi iet, iet, iet... Un lokās Seļižarovas lielceļš uz Rževu gar Volgu, aiz kuras dārd karš. Lūk, kādēļ jau pirmajā naktī labajā pusē pēkšņi uzliesmoja priekšējās pozīcijas, lūk, kādēļ tās gārdz un krāc visu ceļu, nerimtīgi atgādinādamas par sevi.

Mežiņš, kurā bataljons rītausmā iegriežas, ir jau aizņemts. No zemnīcām vijas zilgas dūmu strūkliņas, kaut kur tuvumā zviedz zirgi, uzvēdī virtuves smaržas ... Ek, kaut varētu ieiet kādā no zemnīcām, kaut mirklīti pabūt siltumā, pārtīt autus, nopīpēt vienu smēķi... Taču nav vēl pienākusi pavēle apmesties uz atpūtu, un viņi aiziet garām, iet, lai nosoļotu pēdējos kilometrus.

Beidzot tomēr atpūta ... Pavēle — ugunskurus kurināt nav brīv! Sākuma tas neuztrauc — velns rauj visus ugunskurus! Galvenais — iekrist sniegā un gulēt. Un cilvēki tā ari dara — visa ceļmala gulētāju pilna. Taču, līdzko ejot sakarsušie ķermeņi sāk atdzist, kad sals sāk līst zem apģērba un dzēlīgi durstīt mugurā, viņi saprot, cik cietsirdīga bijusi pavēle. Un, lai būtu, cik grūti būdams, cilvēki ceļas augšā. Stāv, mīņājas uz vietas, dauza cils citam pa muguru, plakšķina cimdotās rokas, un visi cer vairs vienīgi uz virtuvi: kad dabūs iestrēbt ko karstu, varbūt kļūs mazliet siltāk.

Visi jau zina — šī ir pēdējā atpūta aizmugurē. Rīt viņus uzņems nepazīstamās, noslēpumainās priekšējās pozīcijas un... sāksies kauja. Pirmā kauja! Zina, taču izturas vienaldzīgi — pārāk nomocījušies, negribas ne domāt, ne ko prātot par nākotni... Gulēt, gulēt, gulēt...

Un atkal sanāk vienkopus bijušie pulka biedri — Lap-šins, Konšins, Curakovs un Pahomovs. Atkal Iļjas pīpes «Zelta aunādas» smarža sauc atmiņā Maskavu, māju, atkal viņi spiežas cits pie cita.

— M-m-manu adresi neesi aizmirsis? — Lapšins jautā Konšinam.

— Protams, ka ne.

— S-s-saproti p-p-pats, ja kaut kas gadās... viņām jāaizraksta tūlīt. Viņām neziņa ir ļaunāka par nāvi. — Runa ir par mātēm. Par mātēm, kas tagad, mieru zaudējušas, gaidīs pašu galveno — skopas rindiņas ar vienu vēsti: pagaidām esmu dzīvs.

Viņi bija pierakstījuši cits cita adresi, un šī šķietami parastā rīcība tagad iegūst pavisam citu jēgu nekā miera laikā, — kādam no viņiem tām vajadzēs uzrakstīt par otra nāvi. Tikai kuram par kuru — to pagaidām neviens nezina!...

— Puiši, — Iļja stostīdamies atsāk, — redzat, kas iznācis ... Mani pārceļ uz štābu. Goda vārds, neesmu nevienu lūdzis.

— Tad jau lieliski, — saka Curakovs. — Kādā amatā?

— Laikam par tulku.

— Apsveicu, Iļja, — Konšins gurdeni novelk.

— Par ko tad jāapsveic? Es taču negribēju... Es nezinu, kā viņi uzzinājuši par mācīšanos vācu skolā ...

— Labi vien ir. Kāpēc tu tā runā, gluži kā atvainodamies. Pārceļ — un tur nav nekā slikta. Karš būs garš, vēl pagūsi izkaroties, — Curakovs uzmundrina.

— Priecājies, I|ja. —- Konšins uzsit viņam pa plecu.

Bet kaut kas jau ir nostājies starp viņiem. Ne_, viņi ne

apskauž Lapsiņu, viņi par to pat priecājas, tomēr — viņu likteņi jau iet katrs savu ceļu, un savāds atsvešināšanas saltums nostājies starp viņiem, un Iļja to sajūt asāk nekā pārējie.

Atskan pulcēšanās signāls.

— Ir gan riebeklība, neļauj ne atpūsties, — Pahomovs pikti izmet. — Un arī uguni kurināt nav brīv. Tā te nodrebināsimies visu dienu, acis neaizvēruši, bet rīt...

Un tas visus gluži vai apdedzina — rīt! Rīt! Un šajā rītdienā — kauja! Tas ir reāli! Tas nav novēršams! Tā tas notiks!

Krūtīs gluži kā tāds ledus gabals sakustas, taču drīzi vien tas sāk kust, aizvirzās nost, to atstumj malā smags, neuzveicams nogurums, kad cilvēkam viss kļūst pilnīgi vienalga.

Lēnām viņi dodas uz pulcēšanās vietu, uz jaunu prie-dīšu ieskautu nelielu pļaviņu, un ziemas meža klusums piespiež uz mirkli aizmirst karu, to, ka tūlīt visi saņems pēdējos norādījumus pirms kaujas ... Pļaviņā sapulcējās tikai komandieri, visi, pat nodaļu komandieri. Sastājas puslokā, bez kādas ierindas. Vidū — līdz spīdumam noskuvies bataljona komandieris drošā, labi nostādītā balsī stāsta, ka rīt viņi jau dosies kaujā un ka viņiem, lai tas maksātu ko maksādams, jāatbrīvo fašistu ieņemtie ciemi, ka karu pieredze rāda — dažu uzbrukumu neveiksme izskaidrojama ar to, ka kareivji uzbrukdami neprot uzturēt blīvu uguni un līdz ar to dod ienaidniekam iespēju trāpīgi šaut...

— Uzbrukumā galvenais — šaut un šaut! — bataljona komandieris vairākkārt uzsver. — Tas jāizskaidro kareivjiem un jāpanāk, lai viņi tā darītu.

Pēc tam viņš runā par komandiera vietu kaujā. Ne jau priekšā, kā visu laiku mācīts! Komandiera vieta ir tur, no kurienes var vislabāk vadīt. Esam pārāk daudz no komandējošā sastāva zaudējuši. «Uz priekšu, man pakaļ!» — jāaizmirst.

Še tev nu bij! Visās taktiskajās mācībās pirmie cēlās komandieri — «Triecienā, man pakaļ!» — un sarkanarmieši metās uz priekšu, lai, nedod dievs, neatpaliktu no komandiera.

Kravcovs jautā:

— Biedri kapteini, es kaut ko nesaprotu. Tātad iznāk, īka man jādzen sev pa priekšu rota, bet pašam jāpaliek iepakaļ?

— Es atkārtoju, — bataljona komandieris nokremšļojās, — komandiera vieta atrodas tur, no kurienes iespējams vislabāk vadīt kauju. Protams, atsevišķās situācijās komandieris var atrasties priekšā un viņam tur arī jābūt. Bet tikai tad, kad tas nepieciešams. Vai tas tik grūti saprotams?

Vairākas balsis dobji apliecina: «Skaidrs, ka saprotams ...»

Pēc kapteiņa runā komandiera vietnieks politiskajā darbā. Viņš pavisam vienkārši pastāsta, ka mūsu daļām pagaidām vēl nekādi nav izdevies atbrīvot daudz cietušo Rževu un ka daudz kas atkarīgs no panākumiem rītdienas kaujā, un ka viņš cer — viss bataljona personālais sastāvs godam izpildīs savu pienākumu un tajā nebūs ne zaķapastalu, ne bailuļu ... Pēc tam piebilst: pēc stundas bataljona partijas organizators sāks pieņemt iesniegumus .uzņemšanai partijā; pēc tam sanāks partijas sapulce.

Tas viss notika kaut kā ļoti ikdienišķi un parasti, it kā -viņus rīt gaidītu nevis kauja, bet kārtējās mācības, un laikam ne jau Konšinam vienam gribējās redzēt kaut ko citu — svinīgu, pacilājošu, kas atbilstu tām mirkļa cildenajām neatkārtojamības un svarīguma jūtām, kuras mīt viņu sirdīs, jo rīt taču viņi dosies atdot pašu dārgāko, kas viņiem ir, — savu dzīvību, atdot to par Dzimteni, par Krieviju ...

Un Aleksejam sagribējās mūzikas, viņam ienāca prātā pulka vakara jundas, kurās dārdēja orķestra varš, kurās svinīgie marši saliedēja vienā veselā divus tūkstošus cilvēku, saliedēja varenā spēkā, kas bija gatavs kopīgi pasveikt pilnīgi neiespējamo ...

Pēkšņi pie Konšina pienāk komisārs.

— Es ceru, novadniek, ka ieraudzīšu arī jūsu iesniegumu.

— Nezinu, biedri bataljonkomisār, es vēl neesmu par to lāgā padomājis, — Konšins samulst. — Vēl jau nekā '.tāda neesmu paveicis ...

— Mēs visi vēl nekā neesam paveikuši, seržant.

Ar komisāru Konšins jau bija runājies Maskavā, kad viņu ešelons apstājās gandrīz pie pašas Kijevas stacijas un viņš, ilgu pārņemts, šaudījās starp vagoniem un skatījās uz Maskavas namiem — tik tuviem un tik neaizsniedzamiem. Beidzot viņš neizturēja un piegāja pie komi-

sēra, kas ari nervozi pastaigājās gar vagoniem, un palūdza, lai atļauj uz stundiņu ieskriet mājās.

— Kur jūs dzīvojat? — komisārs toreiz pajautāja.

— Sretenkā.

— Sretenkā? — komisārs pārjautāja un, paņēmis Kon-šinu aiz elkoņa, sacīja: — Paiesimies mazliet.

Viņi aizgāja līdz vilciena galam, pagāja tam garām,, tad vēl gabaliņu uz priekšu, un te komisārs apstājās.

— Vai redzat to lielo māju? — viņš parādīja uz kādu namu ar krusteniski salīmētām papīra sloksnēm uz logiem..

— Redzu.

— Tā ir mana māja... — Komisārs ievilka papirosa dūmus. — Un es netiku tajā iegriezies. Sapratāt?

— Sapratu.

— Un jūs sakāt — Sretenkā. — Komisārs pasmaidīja,,

i pēc tam kļuva nopietns. — Lūk, tā, seržant. Mēs vēl at

griezīsimies savās mājās. Atgriezīsimies. Tam jātic.

Kopš tās reizes, kad vien viņi satikās, komisārs allaž: apvaicājās:

— Kā tad maskavietim klājas?

Aicinājums iestāties partijā zināmā mērā pārsteidza-viņu.

— Biedri komisār, goda vārds, es nezinu, kā izturēšos tur. Un ja nu nobīšos?

— Nenobīsities, maskaviet. Par to esmu pārliecināts.

— Pēc pirmās kaujas, biedri komisār. Pēc pirmās kaujas ... Labi?

— Kā pats vēlaties. Tikai ziniet — es jums ticu.

— Paldies. — Komisārs, kūpinādams papirosu, aiziet

1 tālāk, bet Konšinam viņa uzticība tīkami kņudina sirdi

un šis rīts vairs neliekas tik briesmīgs.

Ja jau aizliegts kurināt uguni, tad nav vērts celt būdas,, un arī spēku vairs nav — ceļš pagalam nomocījis cilvēkus. Viņi cērt zarus, samet sniegā, sakārto zem priedītēm guļvietas un atlaižas tajās, ēdienu gaidīdami.

Puiši atkal sapulcējušies vienkop, trūkst tikai Lapšina.

Viņi spiežas cits pie cita, klusēdami kūpina mahorku — valodas kaut kā neveicas, nevar atrast vārdus, domas kā sasalušas, bet rīt taču ... Kas rīt dos viņiem spēkus? Mīlestība uz Dzimteni? Jā, protams! Taču tā vēl nav pilnībā apzināta mīlestība, nav sāpēs izauklēta... Naids pret ienaidnieku? Pats par sevi saprotams! Taču arī naids pagaidām ir no grāmatām pasmelts, tas nav vēl ar sirdī izjusts ...

Vai viņu puiciskā baiļu nicināšana būs pietiekami spēcīga? Vai puiši izturēs to, ko sauc par pirmo kauju? Tas viss rīt! To visu redzēs — rīt!

— Konšin, vai drīkst tevi palūgt uz mirklīti? — Pie viņa pienāk Sergius.

— Kas noticis, Andrej? — Konšins ar pūlēm pieceļas.

— Vajadzētu aprunāties.

Viņi paiet mala, uzsmēķē, un Konšins pacietīgi gaida, ko Sergins viņam sacīs, bet tas nesteidzas. Viņš vērīgi, it kā pārdomādams nolūkojas Konšinā.

— Rīt, Konšin, — kauja. Un visādi var gadīties. Saproti?

— Šķiet, tu nemaz neposies uz miršanu, — Konšins mēģina pasmaidīt.

— Man šeit neviena nav, bet ar tevi esam drusku sadraudzējušies ...

— Tā ir gan.

— Te ir divas vēstules... Ja kaut kas atgadās — aizsūti ...

— Labi, Andrej ... Bet ja nu pats ...

— Man ir lielākas izredzes ...

— Kālab tā?

— Tā iznāk... — Sergins ievelk smēķa dūmus. —Vai iesniedzi lūgumu uzņemt partijā?

— Nē.

— Карее?

— Pats nezinu ... Laikam neesmu pilnīgi pārliecināts par sevi. Norunāju ar komisāru, ka pēc pirmās kaujas. Un vai tu iesniedzi?

— Jā ... Bet mani var neuzņemt.

— Kā tad tā?

— Та iznāk ...

— Pārlieku vaļsirdību tev nevarētu vis pārmest.

— Laikam ... Es tev izstāstīšu ... mazliet vēlāk ...

— Kā nu gribi.

Sergins pagriežas un aiziet pie sava vada — izslējies taisns, stalts, mierīgs, bet Konšins, noskatīdamies leitnantam pakaļ, domā, ka viņam nebūtu par ļaunu patapināt no Sergina gan savaldību, gan aukstasinību.

Sājā mirklī viņa acis sastopas ar ierindnieka Savkina acīm.

— Vai drīkstu ar jums parunāt, biedri seržant? — viņš klusām, ne jau tā, kā paredzēts reglamentā, jautā un viegli pieskaras viņa piedurknei.

— Runājiet.

— Tikai neapvainojieties, ja jums liksies, ka saku pamācīt. Esmu taču gandrīz divas reizes vecāks par jums uu rit neiešu kaujā pirmo reizi. Un man šķiet, ka tas dod man tiesības jums pateikt...

— Es klausos, Savkin.

— Nekad neaizmirstiet, ka, lūk, šie piecdesmit divi jūsu vada karavīri ir cilvēki, kuriem ir mātes, sievas, līgavas, bērni ...

— Es to saprotu.

— Ar saprašanu vien ir par maz... Tas jāizjūt ar sirdi, vai...

— Un kas vēl, Savkin?

— Pacentieties domāt arī kaujā. Domāt vienmēr. Tas ir Joti grūti. Rīt jūs par to pārliecināsities, taču centieties ... domāt un ... saglabāt cilvēkus ...

— Savkin, es pildīšu pavēli...

— Pavēles ir dažādas ...

— Pavēles, Savkin, neapspriež, — Konšins pārtrauc.

— Jā, protams, es to zinu, bet tomēr ... Jūs zināt, kāpēc to visu jums stāstu? Jūs nekad sev nepiedosit, ja pats paliksit dzīvs, līdz mūža galam nepiedosit, ka jūsu neuzmanības, apjukuma vai, teiksim, prāta kūtruma dēj veltīgi aizies bojā cilvēki. Karš nemaz nepārvelk visam svītru. Bet jūs esat zēns ar godaprātu, tas taču redzams... Nedusmojieties par to zēnu, manam dēlam jau septiņpadsmit, nākamgad arī viņam būs jāiet uz fronti...

Konšins atgriežas pie savējiem un domā par Savkina vārdiem. Ne jau īstajam tie bija teikti. Ko var izdarīt vada seržants Konšins? Tie būtu jāsaka bataljona komandierim, bet ko var panākt viņš, seržants? Viņš pildīs pavēles. Tas ir armijas likums!

Curakovs un Pahomovs guļ apskāvušies, lai būtu siltāk. Pasviedis apakšā zarus, Konšins apgulstas blakus un piespiežas pie Curakova aukstā un miklā šineļa. Viņš paceļ apkakli, pavelk uz augšu vatēto vamzi, lai varētu elpot zem tā un nelaist siltumu laukā.

Pahomovs atver acis.

Vai atceries, Aļoša, mācībās viens no «pabijušajiem» teica: «Viss būs pavisam citādi. Sis kā uzgāž...»?

— Atceros.

— Un es tāpēc domāju ... Laikam viss patiešām būs citādi. Pavisam citādi, būs pavisam kas cits ... — Pahomova acīs vīd skumjas.

33

3 — 1249

— Ko tur daudz zīlēt. — Pamostas Curakovs. — Protams, ka būs citādi. Kad tiksim galā, tad arī redzēsim.

— Esi gan tu, Ivan, koka gabals. Vai tev nervu nemaz nav, vai?

— Ka tad nav? Tikai nekad nevajag pirms laika slapināties. Labak pagulēsim.

Taču miegs nenāk... Turklāt pavēle iet pusdienās pēc kāda brīža aizved viņus atpakaļ pie saviem vadiem. ^.Bataljons žvadzina katliņus, visi salasās ap virtuvēm, no kurām vāliem plūst garaiņi un prosas putraimu dvaka.

Pa ceļam uz virtuvi Konšins ierauga savu vada komandieri. Viņš sēž tieši sniegā, muguru pret koku atspiedis. Mute puspavērta, un apakšlūpa atkārusies kā bērnišķīgā aizvainojumā. Aleksejs apstājas viņam blakus, un sirdij pārveļas savāds žēluma vilnis, pēkšņi viņš jūtas tā, it kā pats būtu tikpat vientuļš un atstumts kā leitnants, bet leitnants šajā mirklī pa miegam iešņukstas, un pāri vaigam lēni norit asara.

— Leitnant! — Konšins parausta viņu aiz šineļa piedurknes. — Mostieties. Pusdienas. — Cetins paver acis, sākumā neizpratnē skatās seržantā, tad vārgi pasmaida. — Dodiet šurp katliņu, leitnant, atnesīšu pusdienas.

— Gan es pats.

— Sēdiet vien, sēdiet. Es atnesīšu. Kopā paēdīsim. Labi?

— Labi. — Cetins jutās mazliet pārsteigts. Vada seržants nav viņu diez kā lutinājis.

Prosas virums gan ir pašķidrs, taču karsts, un viņi klusēdami strebj, piekozdami lāgā neizceptu pussasalušu maizi.

— Jūtos jūsu priekšā mazliet vainīgs, leitnant, — Konšins iesāk, taču Cetins atmet ar roku.

— Tas viss nieki, seržant. — Viņš izvelk smalko tabaku un piedāvā Aleksejam. — Tu labāk pasaki, — viņš pēkšņi pāriet uz «tu», — ko darīsim, ja šitais Dikovs arī kaujā atsacīsies pildīt pavēli?

— Saskaņā ar reglamentu, leitnant, komandieris drīkst lietot varu un viņam tā arī jālieto, lai piespiestu izpildīt pavēli. Pat ar ieroci.

— To es zinu. — Leitnants iekāsējās. Smēķēt viņš bija sācis tikai pārgājiena laikā. — Bet, ja viņš nenobīstas arī no ieroča ... un nepilda, ko tad? Vai tu spētu nošaut cilvēku?

— Nezinu ...

IU4 os zinu — nespētu. Un ko tad lai iesāk?

lins labi, leitnant, neuztraucieties. Es piespiedīšu to

I*» 11К .t ii.i11 darīt visu, kas pienākas.

< otiņa smēķis neturas kopā, tabaka birst laukā.

Kāds vadā noskaņojums?

«Pabijušie» ir sašļukuši, bet tie, kuri atnākuši pirmoreiz, — tie turas tīri labi, — Konšins atbild.

Viņi krietnu brīdi klusē, pēc tam Cetins sakrunko pieri un, gluži kā nogriezdams sev visus ceļus atpakaļ un uztraukumu valdīdams, saka:

— Tu dzirdēji, ko teica bataljona komandieris? Taču <os ... es iešu vadam pa priekšu ... Tu saproti?

— Kāpēc tā?

Tā vajag. Bet tu paskubināsi cilvēkus no aizmugures. Norunāts?

Cetins atkal sāk neveikli vīstīt smēķi, un viņa rokas mazliet dreb... Konšins uzrauj sērkociņu. Leitnants Ievelk dūmu un atkal sāk kāsēt. Konšins redz, ka Ceti-nam pieņemt šādu lēmumu nav bijis viegli. Un viņš to pateica tikai tādēļ, ka baidījās — un ja nu nespēs to izdarīt.

— Tūlīt likšu, lai uztaisa jums būdu, — Konšins pieceļas.

— Nevajag ...

— Tad vismaz lai sacērt skujas... Citādi saaukstēsities.

— Muļķības... — Leitnants tikko manāmi pasmaidīja.

Iedams atpakaļ pie vada, Konšins sastop Iļju — uztraukušos, pat tādu kā galīgi apmulsušu.

— Tu-tu s-s-saproti, k-kas par 1-lietu? M-m-mani paņēma izlūkos ... Saproti, izlūkos!

— Uz brigādi?

— Nē, bataljona izlūkos.

— Tu taču teici, ka par tulku?

— Būšu arī tulks. Pratināšu «mēles». T-tas t-taču vareni, Aļoša. Interesanti, kas tagad vāciešiem aiz ādas? Tas taču ir vienreizējs materiāls.

— Bet «mēli» vajag vispirms dabūt rokās. — Konšins atvēsina Iļjas sajūsmu.

— P-p-protams.

— Un tu esi apmierināts?

— Es taču būšu kopā ar jums, vienā bataljonā. Jūs nevarat ne iedomāties, cik neērti jūtos, ka jūs būsit tur, bet es štābā.

— Tu taču, Iļja, ne velna neproti. Ne šaut, ne ierakties zemē, neproti pat list, kā pienākas. Kas tu par izlūku?

— G-gan iemācīšos, Ļoša, gan iemācīšos, — Viņš piestūķē pīpi.

Konšins tomēr atceras, ka tika komplektēti brigādes izlūki, un smaida.

— Ko tu smej? — vaicā l|ja.

— Vai atceries, kā izraudzīja cilvēkus brigādes izlūkiem? Kādus puišus izvēlējās?

— Atceros... Es, protams, šajā ziņā varbūt arī nederu, taču man ir citas īpašības ... Un es protu valodu...

— Kādas īpašības?

— Intelekts.

— Tu ceri, ka tas noderēs?

— Ceru. — Brīdi klusējis, Lapšins klusu jautā: — Ļoša, ko tu tagad jūti?

— Es ne velna nejūtu! Gribu ēst, izgulēties un pabūt siltumā.

— Tik vien? Neticu.

— Vai zini, manuprāt, visi šie stāsti par nakti pirms kaujas, kad varonis pārcilā savu pagātni, atceras piederīgos, mīļoto, — ir blēņas! Tā tas nav! Es patlaban nedomāju neko. Es gribu izgulēties... — Konšins skaļi, varbūt mazliet uzsvērti nožāvājas.

— T-tu, Aleksej, n-neesi godīgs. Bet ko nu... Es novēlu ...

— Nevajag atvadīties, — Konšins pārtrauc. — Un vispār — iztiksim bez sentimenta, Iļja. Ja būsim dzīvi, pats velns mūs neraus, kā saka Čurakovs.

Konšins apstaigā savu vadu ... Guļ pa divi, pa trīs, cits pie cita piespiedušies, nenoskuvušies, pārguruši, — snauduļo... Kaut tikai mēnesi Konšins sabijis kopā ar viņiem, šie cilvēki vairs nav viņam svešinieki. It īpaši viņus saliedējis šis ilgais gājiens uz karu, sasaistījis vienkop ar to, kas notiks rīt, kas būs parīt un visās tajās citās dienās, ko — cik nu kuram būs ļauts — vajadzēs pavadīt pirmajās līnijās.

Jau krietni pirms tumsas bataljons ir atkal kājās... Stāv, lēkā uz vietas, dauza cits citam pa apsarmojušajām mugurām — sildās, gaidīdami pavēli stāties kolonnā. Kaut drīzāk sāktu iet, varētu sasildīties, citādi locekļi galīgi sastinguši. Šitā pēdējā atpūta jau nebija nekāda atpūta. Bez būdām, bez uguns taču nevar cilvēciski atpūsties. Tikko pagūsti iesnausties, tā sāk salt, jāceļas augšā,

ļ 11 < К .1 и/ vielas, jaborze nosalušās rokas, pēc tam var .Huil atkrist uz pusstundu sniegā, un atkal klāt sals, nn <IK al ja lec augšā — un ta visu dienu. Tad jau labāk drills pie vietas, tur varbūt kaut naktī izdosies pagulēt? I !n tad atskan savāda, cilvēkiem nesaprotama pavēle — atdot staršinām savas mugursomas, kurās glabājas visa Karavīra niecīgā saimniecība — pāris veļas, dvielis, re-/rīves auti, ziepes, bārdas nazis, vēstuļu papīrs, avīžu • tremeles smēķiem, nazis, bet vienam otram arī pāris Ietaupītu sausiņu. Nav jau necik daudz tās mantas, bet tā visa vajadzīga, dzīvei nepieciešama, turklāt, galvenais, eik nu ta smaga. Kas atkal priekšniecībai ienācis prātā? I ai būtu parocīgāk vāciešus trenkt? Neba nu mugursoma ir tā, kas guļ uz kakla un spiež plecus. Jostu vilktin velk uz leju automātu diski, granātas, gāzmaska, rezerves patronas; bruņucepures savukārt spiež galvu, taču visvairāk apriebušās slēpes ar nūjām, ko viņi bez kādas vajadzības stiepj līdzi visu ceļu.

Karavīri nelabprāt šķiras no mugursomām, jo nesaprot, kāpēc tas jādara. Vai tad viņi jau ir miroņi, kam nekā vairs nevajag? Kurš apķērīgāks, taš sastūķē mugursomas saturu pa kabatām, bet, kurš ir vēl gudrāks, — tas .aizmet prom gāzmasku un sabāž tās somā visu savu iedzīvi. Pārējie — aiz muļķības — nodod mugursomas kopā ar visām mantām.

Tomēr iešana nemaz nekļūst vieglāka, pat grūtāka, jo pēc atpūtas viņi nogriežas no lielceļa un brien cauri mežam bez kāda ceļa. Daži mēģina uzkāpt uz slēpēm, taču tām ir tādas siksnas, ka sliktākas grūti iedomāties, ik pēc soļa sprādzējas vaļā, gatavā mocība, un nākas no šīs ieceres atsacīties. Arī priekšniecībai šis ceļš nav diez kāds pazīstamais — bataljons bieži apstājas un ilgi mīņājas, kamēr viņi tur pētī karti... Divas reizes visus pagriež atpakaļ, tomēr ap pusnakti viņi iznāk pie liela ciema.

Te viņi dabū redzēt frontes debesis visā to skaistumā un baismīgumā. Trasējošās lodes ar savām švīkām šķērē tās gabalos, lāgu lāgiem zilgi noplaiksni apvārsnis, bet kaut kur kreisajā pusē slāpst ugunsgrēka tumši sarkanās liesmas... Tālumā gluži kā pērkona grāvieni dārdina «katjušas», un vēl ilgi, līdz apklust galīgi, pāri apkārtnei veļas duna ...

Puiši alkaini noraugās šajā iluminācijā — tas taču tik interesanti. Un visiem prātā viena doma — ja viņus tagad pagrieztu atpakaļ, uz aizmuguri, viņi justos vīlušies ...

Kā tad ta — paiet garam un neizbaudīt, neuzzināt, kas īsti ir karš? Tas taču nekādi nav iespējams!

Ciemā viņi nostāv mazu brīdi un iet tālāk... Šķiet, ka arī nogurums aizmirsies, tuvās priekšējās pozīcijas pievelk gluži ka magnēts. Komandieriem vairs nav jābļaus-tās pilnā rīklē — cilvēki iet neskubināti, ciešā pulciņā, neviens neatpaliek ...

Un Pahomovs dabū redzēt savu Volgu ... Bet vai šī maz ir Volga? Sauriņa, ar mīnu un šāviņu sadauzītu ledu, pavisam nožēlojama... Un tomēr jūt — kaklā iesprūst kamols. Viņš pieliecas pie āliņģa, iesmeļ plaukstā svilinoši auksto ūdeni un ... dzer. Gribas vēl pastāvēt, palūkoties uz sirdij tik mīļo upi, taču aiz muguras jau drūzmējas vads, un klusa komanda — «Uz priekšu, uz priekšu!» — dzen viņu tālāk.

Ierindnieks Dikovs bažīgi pārlaiž upei acis — te rienā, te otrā vietā melnē āliņģi, tikai tie nav ne laužņa, ne lāpstas cirsti — tātad šurp atlido vācu šāviņi. Un tā nti viņš ir atnācis līdz pašai frontei un nekā nav izdomājis. Draudīgi melnē pretējais stāvais krasts ar milzīgajām priedēm, bet spraugās starp kokiem šaudās raķešu uzliesmojumi — sirds vai sastingst saltās bailēs. Viņš piesardzīgi dodas pāri upei, mezdams loku ap lāsmeņiem, un pēkšņi ar vienu kāju iebrūk ledus plaisā. Viņš apstājas. Un piepeši uzliesmo laimīga doma — re, kur izeja! Viņš pieliecas, it kā lai sasietu zābaku auklas, palaiž garām vadu un, pamanījis, ka aiz muguras neviena nav, — kāju no plaisas neizvilcis, strauji atkrīt uz ledus un spalgi iebrēcas aiz sāpēm. Vai, kā sāp! Tas ir labi! Tātad — lūzums! Un milzīga atvieglojuma sajūta nomāc sāpes, taču viņš vaid, vaid skaļi, līdz pieskrien klāt Konšins.

— Laikam pārlauzu kāju, komandier, — Dikovs stenē- ļ dams un vaidēdams atbild.

— Saninstruktor! — Konšins uzsauc. — Panāciet šurp! i Sanitārinstruktors aptausta Dikova kāju, paspaida, par

viņa vaidiem zinis nelikdamies, un tad, palūdzis, lai Konšins drusku pietur Dikovu, parauj puisi aiz kājas un ievelk izmežģījumu.

— Tas arī viss, Dikov. Vari stūrēt tālāk.

— Es nevaru! Nevaru! Vai jūs nesaprotat, vai? Es taču salauzu kāju! Salauzu!

— Nieki. Nekāda lūzuma tur nav. Celieties augšā!

— Kas tie par pigoriem, Dikov? Kāpēc guļat?

iMkovs nolūkojas nicinošam acīm gan sanitārinstruk-Imi .1 gan Konšina, tomēr lēnītēm pieceļas kājās. Stiķis и i\ i/.devies! Un viņš, izskata pēc drusku pieklibodams, ii/Uiimburo pakaļ vadam, bezcerīgi aptvēris, ka vairāk n< ka viņam neizdosies sagudrot.

Jūs sitos niķus aizmirstiet, Dikov, — Konšins draudīgi nosaka.

I n Dikovs redz, ka vada komandiera vietnieks uzminē-Iis viņa domas un ka tagad viņu uzmanīs sevišķi rūpīgi.

Ar pūlēm uzrāpušies stāvajā kraujā un nogājuši gabaliņu pa mežu, viņi nonāk pie sniegota klajuma un neredz tam ne gala, ne malas. Tikai gluži kā zilga migla nespodri vizuļo tale, un nav nosakāms — vai tā atrodas diezin kur prom vai tepat blakus, jo no debesīm sāk birt sīki sniega putraimiņi, kas samazina redzamību vēl vairāk. Var būt, ka priekšējās pozīcijas ir pavisam tuvu? Vismaz no meža viņi pagaidām laukā nenāk, nav arī pavēles, lai ietu tālāk, stāv, spiežas cits pie cita... Auksti, daudzi, iedami pāri upei, iebriduši lāsmeņos, piesmēluši pilnus puszābakus. Vajadzētu pārauties, vismaz izžņaudzīt autus, taču neuzdrošinās — teju, teju var atskanēt komanda. Tā viņi nostāv gandrīz stundu ... Pēc tam rotnieks Kravcovs sapulcina vadu komandierus un paziņo, ka tālāk var iet tikai katrs vads atsevišķi, ka viņš ies uz priekšu kopā ar pirmo vadu un, ticis galā, atsūtīs šurp raitnieku.

Sasprindzināts aizsoļo pirmais vads ar Serginu priekšgalā un drīz vien pazūd palsajā tumsā, bet pārējiem jāstāv, jādrebinās drēgnajā marta vējā, un, protams, nedrīkst ne iedomāties, ka varētu uguni sakurt vai uzsmēķēt... Visi stāv, salst, lāgu lāgiem ielūkojas nespodri mirgojošajā tālē, aiz kuras, paslēpusies un uz brīdi pieklususi, plešas fronte ...

Bet pēdas, ko sniegā ieminis pirmais vads, vējš aši vien aizputina, un šī it kā parastā un dabiskā parādība pēkšņi nomāc cilvēkus — šķiet, ka vads pagaisis uz mūžiem, neatstādams aiz sevis ne pēdu, ne miņas.

Cetins, noberztās kājas dēļ mazliet pieklibodams, nervozi soļo šurpu turpu, un grumba, kas vakardienas atpūtas vietā iegūla viņa pierē, tā arī nav pazudusi, tikai izdzēsusi no vaigiem sārtumu, kurš tā nomāca puisi. Kon-šinu viņš atkal uzrunā ar «jūs», izturas oficiāli, klaigā uz kareivjiem ... Laikam pēc vakarējā, grūti nākušā lēmuma leitnants sācis ticēt saviem spēkiem. Šāds viņš Konšinam nemaz nepatīk, tad jau labāk būtu palicis tāds pats «jēl-miesis», kāds bija. Savārīs vēl ziepes.

Pēc toreizējas sarunas ar Savkinu Konšins tagad skalās uz cilvēkiem citādām acīm. Ar nepatiku atceras, kā bija trenkājis viņus formēšanās laikā, licis skriet kilometriem garus gabaius, ka dīdījis ierindas un taktiskajās mācības ... Kas tad viņam pašam? Jauns, visu laiku trenējies. Taču kā jutās gados vecie, no rezerves iesauktie, no hospitāļiem izrakstītie? Toreiz tas neienāca prātā, bet nu sirdi žņaudz novēlota nožēla... Lūkodamies nomelnējušajās sejās, ko kapā asā sniega krusa, redzēdams aiz negulēšanas sasarkušās acis, no kurām pretim raugās neziņas gaidas, Konšins vēl vairāk sajūt, cik cieši viņš saistīts ar šiem cilvēkiem. Un saprot — tas ir ļoti svarīgi.

Beidzot klāt rotas komandiera raitnieks! Viņi sāk iet, piesardzīgi ieskatīdamies sniega autā, un pēc pusstundas pienāk pie sagrauta, nodedzināta ciema, kas stiepjas abpus lielam ceļam, varbūt arī šosejai... Raitnieks aizved sev līdzi trešo vadu, bet viņiem atkal jāgaida, taču par to sliktāku neko nevar iedomāties. Tiem, kuri, iedami pāri Volgai, saslapinājuši apavus, kājas vai ledū pārvērtušās, bet pārauties nav iespējams — un ja nu pēkšņi jāiet tālāk? Tāpēc mīdās tāpat uz vietas, aiz gara laika pētī postažu, kas palikusi pāri no ciema. Šāviņu izrautās bedres vēl pavisam svaigas, tikai drusku apsnigušas un pavisam lielas. Laikam grauts ar smago artilēriju. Uz pusnode-guša šķūņa jumta — dzelzs gulta, lokā saliekta, droši vien sprādziena vilnis to tur uzsviedis.

Priekšējo pozīciju troksnis te jau dzirdams daudz skaļāk un skaidrāk. Pa gabalu no tām visi trokšņi sajuka vienkop un atplūda kā nepārtraukta duna, bet te — re, noklabina ložmetēja kārta, re, pāri galvām aizsprauslo šāviņš un kaut kur dobji izsprāgst, re, pretīgi iegaudojas un gabaliņu iesāņus noplankšķ mīna... Arī raķetes jau saskatāmas. Ne jau kā vienlaidus plaiksna, bet katra atsevišķi, un tās aplej cilvēkus ar blāvu, it kā citas pasaules gaismu ...

Visu to viņi uztver — gan ar dzirdi, gan redzi — itin vērīgi, un, kas zina, varbūt tas ir pēdējais, ko paņem līdzi viņu atmiņa . ..

Pa to laiku vecākais leitnants Kravcovs un citu rotu komandieri sēž uz ātru roku ierīkotajā bataljona komandiera blindāžā Černovas ciemā, kas atrodas gandrīz pie pašām priekšējām pozīcijām.

I'iiiht kapteinis Suvalovs. Mazliet piesmakuša balsi (lai

I...... apMildcjics, jo pārgājienā laikā galvā bijusi tikai

\ . .и .1 . cepurīte) bērdams vārdus, viņš paziņo rotu ko in iiidieriem, ka bataljonam vēl pirms gaismas jāieņem

• • | i . pozīcijas un jānomaina daļa, kas patlaban tur atro-

• i i Rada uz kartes, kur kurai rotai jāizvietojas. Atgā-

• Iiii.i, ka jāierokas zemē, jo priekšējās pozīcijās nekādu hi.ikumu nav (tas nu gan ir dīvaini!), neesot paguvuši i/iakl... Pēc tam pavisam negribīgi, vārdu pa vārdam ii mokām izdabūdams, pastāsta, ka par pretinieku tikpat k.i nav nekādu ziņu un ka viņš lūgs brigādes komandieri pagaidām atlikt uzbrukumu, lai labāk noskaidrotu situāciju. Rotu komandieri atviegloti nopūšas... Bataljona komandiera gaišās, mazliet izvalbītās acis mazliet aizmiglojušās — vai nu aiz noguruma, vai arī ieķēris glāzīti mundrumam —, bet glītā seja ar palīko, kumpo degunu — pavisam novājējusi, un pie smalki veidotās mutes ievilkušās krunciņas ... Pašu galveno viņš vēl nav rotu komandieriem pateicis: to, ka ziņas par pretinieku viņiem vajadzēs laikam dabūt pašiem un ka brigādes komandieris izteicies par iespējamo izlūkošanu ar kauju, bet, kas las ir, to bataljona komandieris it labi saprot, kaut arī vel nav karojis. Labi vēl, ja iztiks ar vienu rotu... Taču vācietis nav nekāds muļķis — sapratīs, ka tā ir izlūkošana un nemaz neatklās uguni no visiem saviem uguns-punktiem, sasitīs rotu ar ložmetēju un šauteņu uguni vien. Un tad jau vajadzēs iet visam bataljonam... Kapteinis grozās gan šā, gan tā, taču krūtīs gluži kā miets iedzīts — sāp, un reizēm pat elpas aptrūkst...

Kravcovs iznāk no blindāžas nomākts. Bataljona komandiera nervozēšana viņam nepavisam nepatīk, netīkamu pārsteigumu sagādājis arī tas, ka priekšējās pozīcijās nav ierakumu, — ir jau viegli pateikt: ierakties zeme! Viņš labi zina, ko nozīmē drupināt sasalušo zemi ar mazajām lāpstiņām; šajā mirklī viņš turklāt paklūp pret vācieša līķi, kas gu] pie pašas blindāžas, sulīgi nolamājas, un viņam sametas pavisam nelāgi. Jā, situācija pagalam čābiska, un sirds pēkšņi sažņaudzas drūmās nojautās.

Raitnieku pakaļ četina vadam viņš aizsūtījis jau pirms apspriedes pie bataljona komandiera un nu, atspiedies pret kuplas liepas melno stumbru, gaida to ierodamies un kari ievelk dūmu, smēķi piedurknē slēpdams.

Bet vads, pagalam nosalis un sākumā izšķendējies klusītēm, bet pēc tam arī pilnā balsī, joprojām stāv lielceļa malā un ari gaida. Gaida raitnieku, bet tas nez kādēļ nenāk un nenāk ...

Konšins pa vairaki lāgi pieiet pie vada komandiera un ieminas, ka vajadzētu iet pašiem, ka raitnieku nav ko gaidīt, ka tas varēja ari nomaldīties, taču Cetins vēl vilcinās.

Bet nakts iet uz beigām... Mākoņainās debesis kjūst drusku gaišākas, un visi saprot — pirmajās pozīcijās jānokļūst, kamēr vēl ir tumšs, kamēr ienaidnieks nemana, un Cetina nespēja izšķirties visus kaitina un uztrauc.

— Jāiet, leitnant, — Konšins jau kuro reizi saka.

— Vēl drusku pagaidīsim.

— Kāpēc gaidīt? Visi ir nosaluši. Ja sagaidīsim gaismu — vācieši mūs apšaus! Nedrīkst vairāk gaidīt! Jāiet! — vads satraukti ducina, un tāpēc Cetins samākslotā basā lāgiem apsauc:

— Pārtraukt pļāpāšanu!

— Jums nav taisnība, leitnant. Ir jāiet, — klusām, ta, lai cilvēki nedzirdētu, cenšas pārliecināt Konšins.

Cetins pats saprot, ka vairs nedrīkst gaidīt, pats lād sevi par neuzņēmību, taču viņš nezina, kurp jāiet. Raķetes lido gaisā no’visām pusēm, un nav saprotams, kur atrodas priekšējās pozīcijas, un vada komandierim bail, ka viņš var aizvest cilvēkus sazin uz kurieni. Viņam šķiet, ka jāiet pāri lielceļam un pa labi, bet seržants apgalvo — vairāk pa kreisi. Cetinam gan ir kompass, taču kompass bez kartes nekā nedod. Tad viņš sadzird kādu čukstam: «Aizvedīs mūs sitas «memmesdēliņš» pie fričiem, piemini manus vārdus ...» Un viņš beidzot izšķiras.

— Seržant, — Cetins cik prazdams stingrā_ balsī saka. — Es ņemu līdzi vienu kareivi un eju. Ja būšu aizgājis uz pareizo vietu, atsūtīšu viņu atpakaļ un viņš aizvedīs vadu. Ja rotnieku neatradīšu, tad iesim tur, kur gribējāt jūs.

— Es, leitnant, esmu pārliecināts, ka man taisnība. Pārliecināts.

— Jūs mani sapratāt, seržant? — Cetins skarbi pārtrauc.

— Sapratu! — Konšins atiet sāņus un, nevienam nedzirdot, izlamājas.

Klusītēm lamājas arī Kravcovs, kas jau vairāk nekā stundu gaida Cetina vadu un savu pazudušo raitnieku,

If'MiiiI ns «iri pavadonis, kas shiv turpat blakus, — nosmit-111 It . karavīrs apsviluša mēteli, un viņam drausmīgi ne pillun it*t atpakaļ, vēl jo vairāk pa gaismu, bet ta tuvo I a auma|ām. Ieraudzījis Kravcovu, baras ari štaba

pi Irkšnieks.

.lus vēl esat šeit? Kur jūsu rota? Tuvojas taču rīts! \ «lus parāvis! ... — viņš kliedz, rotnieka paskaidrojumos neklausīdamies.

Dievu un visus svētos piesaukdams, galīgi nosalis un Ilgas gaidīšanas nomocīts, lamājas viss otrais vads. Vairs nelikdamies zinis par tuvajām priekšējām pozīcijām un bailēm, karavīri neiztur un sāk klusītēm pīpēt, paštīto smēķu nodevīgās uguntiņas šineļu piedurknēs slēpdami.

Šķendējas arī nodaļu komandieri, kas sastājušies ap Konšinu, un vienā balsī uzstāj — ir jāiet!

Taču Konšins svārstās, viņš negrib pamest leitnantu, un nav arī patīkami uzņemties komandēt vadu, kamēr komandieris vēl ir dzīvs.

— Kā tad, biedri, darīsim? Gaidīsim leitnantu vai iesim? — viņš galu galā prasa vadam, kad jau skaidri redzams, ka pēc pusstundas kļūs pavisam gaišs.

— Sākam kustēties, seržant! — To saka Savkins, kas labāk par citiem saprot, ka jātiek galā, kamēr vēl ir tumsa.

— Leitnants droši vien būs jau pie vāciešiem iekūlies!

— Viņš aizgāja uz aplamu pusi, tas taču skaidrs...

— Jākāto, seržant, tālāk.

— Vairāk gaidīt nedrīkst!

Un tad Konšins uzsauc:

— Vads, klausīt manu komandu! — Un aizved cilvēkus paša izraudzītajā virzienā.

Pēc kāda stundas ceturkšņa cauri sniega miglājam pavīd neskaidras izplūdušas māju un koku aprises. Bet vai šis ir īstais ciems? Ja nu kāds cits, vāciešu ieņemts? Tā var ievest vadu tieši viņu nagos. Tiesa, kaut kāda nojauta apgalvo, ka viņš nemaldās, tomēr liek cilvēkiem apstāties. Paaicina pie sevis nodalu komandierus — ko tagad iesāksim? Un tad piepeši uzliesmo raķete un ietriec cilvēkus guļus sniegā — vai patiešām tepat blakus vācietis?

Pirmās nodaļas komandieris piesakās iet pa priekšu un pārbaudīt, vai tas ir īstais ciems . .. Viņš pieceļ puišus, izvērš tos ķēdē un aiziet. Pārējie guļ sniegā un noraugās pakaļ — kas tagad būs, kas notiks?

Taču nenotiek nekas. Nodaļa laimīgi nokļūst līdz ciemam, un tūdaļ kāds no kareivjiem skrien atpakaļ — tātad pēc viņiem. Konšins, viņu nesagaidījis, pieceļ vadu, un jau pavisam drīz gaidīšanas nomocītais Kravcovs satiek viņus.

— Kur jūs, tādi un šitādi... pazudāt?

Konšins paskaidro, kāpēc viņi aizkavējušies.

— Tā jau domāju, ka Cetins! Kaut viņu jods parautu! Pieņem vadu un veicīgi prom uz pozīcijām! Te būs pavadonis. Un skriešiem, skriešiem! Saprati?!

— Tieši tā, skriešiem! Sapratu!

Un nekādu domu, nekādu pārdzīvojumu — tikai ātrāk, ātrāk, kamēr nav uzaususi gaisma, kamēr glābjošā tumsa vēl piesedz viņus ... Ātrāk, ātrāk ...

Noskrējuši no pakalna, uz kura stāv ciems, viņi iedrāžas mežā, un te nu ir jāiet citam aiz cita pa šauru taciņu. Viņi steidzas, uzskrien viens otram virsū, visiem uzmākušies pretīgi drebuļi... No puskrēslas viņiem draudīgi panākas pretim pinkainas egles, sejās sitas durstīgie zari, uz apledojušajiem cinguļiem slīd kājas... Te vienā, te otrā vietā melnē uzslieto būdu trijstūri, bet no tiem vijas dūmi. Izrādās, ka priekšējās pozīcijās kurina uguni! Kurina! Nemaz nebīstas! Bet viņi desmit kilometru no šejienes baidījās smēķi aizdedzināt! Un nāsis patīkami kairina degošo skuju sīvenā smarža.

Un piepeši — stop! Konšins gluži kā pamirst, ka sastingst. Bet no aizmugures viņam virsū triecas vads un gandrīz vai nogāž zemē... Viņš stāv un skatās sev zem kājām, bet tur šķērsām pāri taciņai guļ kritušais! Guļ, uz mutes pakritis, pa visu muguru izplūdis brūns traips, bet netālu mētājas bruņucepure... Konšinam sametas tumšs gar acīm, bet sirdī ieduras kaut kas salts. Un tie, kas atrodas viņam blakus un redz to pašu, stāv, elpu aizturējuši, — un nekust ne no vietas.

Pavadonis, kas pavisam vienaldzīgi pārkāpis pāri līķim, pagriežas un zobgalīgi nosaka:

Ejam, ejam, komandier ... Gan vēl dabūsi izskatīties, cik uziet...

Konšins piever acis un kāpj pari,_ aiz viņa arī citi puiši — cits apiedams apkārt, cik pārlēkdams pāri ... Un tikai tālāk uz priekšu, pretim tai galvenajai robežai, pie kuras viņus atvedis Seļižarovas lielceļš un aiz kuras karš pārbaudīs viņu izturību gan pret karstumu, gan pret auk-

minimi, или и/ hue,лиц, цац liekšanu... Un, ja kādam l*n . Jjijuiliek ai/ šis robe/as uz mūžiem, — tads viņam liktenis lemts ...

Vads riksi skrien pa slideno taciņu, jau būtu laiks saiti, taču drebuļi aizvien vēl nemitas — laikam aukstums l<* nebūs vainojams.

Konšins, tikko spēdams turēties līdzi pavadonim, cenas skatīties tikai uz priekšu, tomēr kāda savāda vara spiež viņu pamest acis arī apkārt, un tad viņš ik reizi ierauga kritušos ...

—• Vai vēl tālu? — viņš vaicā, lai atgrieztu sevi reali-l.itē, jo gan šis melnais mežs, gan dūmu apvītās būdeles, gan ik pa gabaliņam gulošie līķi, — viss šķiet kā murgains sapnis.

— Vēl kāds kilometrs... — pavadonis atbild, atpakaļ nepaskatīdamies.

— Uzbrukāt?

— Uzbrukām.

— Un kā veicās?

— Nemaz neprasi, komandier. — Pavadonis atmet ar roku. — Pirmo reizi, vai?

— Jā.

— Nekas. Gan apradīsi.

— Vai briesmīgi?

— Sākumā trakoti bail,

— Vai uzbruka pulks?

— Nē. Bataljons.

— Artilērijas trieciens bija?

— Mazdrusciņ pašaudīja. Nav jau necik šāviņu. — Pavadonis īdzīgi saviebjas un piebilst: — Pirms mums gāja uzbrukumā vēl kāda cita daļa. Arī nekas neiznāca. Viss lauks pilns mūsējo ...

Konšinam sirdī atkal kaut kas ieduras, un viņš vairāk nekā nejautā — tam visam ir jātiek pāri pašam sevī.

Mežs kļūst skrajāks. Lielās egles it kā aizsteidzas atpakaļ, sākas sīkaudze — tieviņi bērziņi, apsītes, un tām pa starpu rēgojas kaut kas balts, liels ... Laikam taču kaujas lauks? Kastas ir — kaujas lauks? Konšins grib apstāties, paskatīties, taču pavadonis pieliek soli, viņš steidzas. Ausma, kaut arī pamazām, tomēr atsedz visu apkārtni.

Pēkšņi pie kādas gravas mežs izbeidzas un paveras metrus četrdesmit plats klajums, bet aiz tā caurredzama

/

birztaliņa, un ari no tās vijas dūmu strūkliņas. Pa kreisi lauks jau pārskatāms gluži labi, un visu acis pagriežas turp, tomēr vēl ir par tumšu, un vel nav redzams, kur šis lauks beidzas, un nav zināms, kas atrodas aiz tā, tikai pašā lauka malā melnē gar vairākām šāviņu bedrēm uzvandīta zeme.

— Ejiet uz turieni, — saka pavadonis. — Tur jūs sagaidīs leitnants. Skrejiet pa vienam. Sī vieta ir pārredzama, un to apšauda. Bet pagaidām, kamēr vēl ir tumšs, — tikmēr nekas, skrejiet droši. Palieciet sveiki, veseli! — Viņš piesviež roku pie bruņucepures un naski vien aizbrien taisni pa sniegu garām vadam, kas sadrūzmējies uz taciņas.

Pēc viņa aiziešanas pēkšņi kļuva it kā vientuļi un baisi. Pienāca nodaļu komandieri.

— Vai cilvēkus pa ceļam nepazaudējāt? — Konšins noprasa.

— Visi stāv tepatās, — atbild pirmās nodaļas komandieris, kas tagad kļuvis par vada komandiera vietnieku.

— Un Dikovs?

— Kur šis dēsies? Tepat vien ir.

Vads stāv, straujajā skrējienā sasvīdis, tikko manāma garaiņu mākulīša ietīts, negulētās nakts un visa šī ceļa gabala nomocīts, un mīņājas uz vietas.

Konšins pavēl skriešus tikt pāri gravai. Un katrs to dara pa savai modei: viens mirklīti saminstinās, otrs metas uz priekšu rāvienā, gluži kā lēkdams saltā ūdenī, trešs kaut ko pie sevis nočukst, bet vēl cits — pārmet krustu... Viens otrs arī jāpabiksta, jāuzmundrina ar sulīgu lamu vārdu, to nodaļu komandieri arī pusčukstus dara, jo skaļi vairs nedrīkst, tepat netālu priekšā taču — vācietis...

— Bet uz ātrāko! Veicīgi, veicīgi, drošāk...

Konšins pārskrien pāri gravai pēdējais un pie pašas

birztalas sastop leitnantu — satrauktu, ar sasarkušām, nogurušām acīm.

— Saproties, uzbrukām pa divi lāgi — tomēr ne velna nepanācām, — čukstus sēc leitnants. — Palika tikai divdesmit. Stāvam aizsardzībā. īsumā par situāciju. Pieiesim tuvāk. — Viņš saņem Konšinu aiz vamža piedurknes un velk uz mežmalu.

No tā, ko Konšins ierauga uz lauka, viņu pārņem šausmas. Viņš tikai ar mokām aptver, ko stāsta leitnants, un skatās, un skatās uz bezgalīgo sniega klajumu ar rūsganajiem šāviņu bedru plankumiem un te šur, te tur gulošajiem līķiem ...

— Tā ir Panova, tā Ovsjaņņikova, tur, pa kreisi, Usova, — leitnants skaidro. — Mēs uzbrukām Ovsjaņņi-kovai. Kā pats redzi — Vācieši no trim pusērm Tūlīt pat izklīdini cilvēkus. Līdzko uzausīs gaisma — tā sāks dot virsū. Vai viss skaidrs?

Konšins neatbild, viņš, acu nenovērsis, skatās uz lauku... Aiz tā melnē ciems ar koku ģindeņiem, bet vel •tālāk redzams mežiņš. Arī pa labi redzams neliels ciems. Lauka vidū sašauts tanks un trīs melni plankumi tam blakus...

— Pamosties taču! Vai tev viss skaidrs?

— Bet kur tad ierakumi? — Konšins murmina.

— Ierakumi? Ko vēl negribēsi! Nav te nekā! Nu, paliec sveiks, vēlu sekmes. Neaizmirsti norīkot novērotājus.

Leitnants steidzīgi sapulcina savus cilvēkus un veicīgi pārdrāž kopā ar viņiem pāri gravai — pirmās rotas otrais vads paliek viens pats ...

Cilvēki sadrūzmējušies mežeļa vidū bariņā un gaida... Gaida no Konšina kaut kādu rīcību, kādu pavēli, bet viņš, visa ieraudzītā apstulbināts, nespēj atjēgties un stāv, blenzdams uz lauku, pavisam skaidri iztēlodamies, kā šodien, varbūt pēc dažām stundām, varbūt arī jau pēc stundas viņam vajadzēs kopā ar savu vadu skriet pāri šim laukam... Viņam savādi pagurst kājas un gribas apsēsties, viņš palūkojas apkārt, meklēdams vietu, kur varētu piemesties, taču pamana sev pievērstus smagus, gaidošus skatienus, starp tiem arī Savkina skumjās, melnās acis, kas mēmā pārmetumā atgādina — domāt vajag, koman-dier, vajag domāt...

Gan šie skatieni, gan arī apziņa, ka piecdesmit divi cilvēki gaida, ka viņš ko sacīs, ka kaut ko izlems, notrauš Konšinam baiļu radīto apstulbumu, un viņš sāk lūkoties apkārt, meklēdams kaut jel kādu paslēptuvi, taču gar mežmalu rēgojas tikai sniegā izraktas bedrītes — nožēlojams ierakuma atdarinājums, no kura var šaut guļus ...

— Ieņemsim aizsardzību. Nodaļu komandieriem izvietot cilvēkus. Ieturēt pēc iespējas lielāku intervālu. Drīz sāksies apšaude, — viņš atkārto leitnanta vārdus.

Bet kas tas ir — apšaude? Kā lai paglābj no tās vadu? Nav ne zemnīcu, ne blindāžu, ne ierakumu! Tikai šīs te bedrītes! Konšinam iešaujas prātā, cik neganti biezam jā-būt sniega ierakuma brustvēram, taču šite... Un mīnas?

Konšins vēl ne reizi nav redzējis, kā tās sprāgst, viņam ir pavisam maza nojēga, cik tās ir bīstamas.

— Izlikt novērotājus, — viņš atceras leitnanta padomu. — Noteikt novērošanas un apšaudes sektorus.

Bet ko nozīmē apšaude no mīnmetējiem? Kā pasargāt vadu? Vai patiešam, rau, šitā, vēl nemaz nebūdams kaujā, viņš jau zaudēs cilvēkus? Ko lai iesāk?

Nodaļu komandieri aizved cilvēkus pa vietām, izliek novērotājus, bet Konšins, atkabinājis mazo lāpstiņu, sāk padziļināt bedrīti, kuru kāds jau pirms viņa mēģinājis izrakt. Taču lāpsta drīz vien atduras pret sasalušo zemi, un to nav nekādas jēgas drupināt. Akmenī sasalusī zeme nepadodas ne centimetra tiesu. Konšins noliek lāpstiņu malā, atspiežas ar muguru pret koku un neveikliem pirkstiem sāk tīt smēķi. Atkal kļūst salti, un atkal uzmācas sīki drebuļi.

Gausi, pavisam gausi kļūst gaišākas mākonīšiem noklātās pelēkās debesis, un drēgna, salta ausma pamazām piepilda mežiņu. Konšins pieceļas un palūkojas apkārt: visur briesmīgā un neizskaidrojamā nekārtībā sniegā mētājas tukšas čaulītes, sašautas bruņucepures, pamestas gāzmaskas, cinka kastes ar patronām, katliņi, krūzītes, asiņainas saites. Tas satriec. Kā gan visas kara mantas tika taupītas obligātā dienesta laikā! Sodīja ar norīkojumu par putekļiem uz gāzmaskas. Vairākos dokumentos atskaitījās par katru izšauto patronu. Rūsa stobra kanālā — ārkārtējs notikums. Bet te viss pamests, salauzīts, gluži kā nekam nevajadzīgs izmētāts pa visu birztalu. Un šī nekārtība smagi nomāc Konšinu.

Pienāk Savkins.

— Kā jūs pēc visa tā jūtaties, biedri komandier? — viņš jautā, kā parasti smaidīdams.

— Tīri labi, — cik mundri spēdams, atbild Konšins.

— Kur jūs glabājat granātu detonatorus?

Konšins iebāž roku bikšu kabatā un izvelk tos laukā.

— Ielieciet blūzes kreisajā krūškabatā ... Saprotiet, kāpēc tas jādara?

— Nesaprotu vis.

— Pie mums vienam pusi gurna norāva. Lode trāpīja tieši pa bikšu kabatu ... un detonatori izsprāga.

Tagad Konšins saprot visu un pārliek papīrā ietītos detonatorus blūzes kabatā ... Patiešām, ja lode vai šķemba trāpīs pa šo vietu, tad vairs nebūs svarīgi — uzsprāgs tie vai neuzsprāgs ...

— Un tagad par lāpstu ...

— Kādu lāpstu?

— Izņemiet to no maksts un aizbāziet aiz jostas ar to-dzelzs gabalu uz leju. Sapratāt? Re, tā. Piesedz vēderu...

Konšins saprot. Taču šī gatavošanās tam, ka tavā ķermenī trāpīs lodes vai šķembas, un tas bezgala niecīgais,, ko tu vari izdarīt, lai šo ķermeni pasargātu, izraisa pretīgi velkošas sāpes vēdera lejasgalā un nervozas žāvas,, ko viņš nekādi nespēj apturēt.

— Kādē] te nav ierakumu? — viņš jautā Savkinam, lai kaut ko teiktu un lai tādējādi varētu atkratīties no tā pretīgā un pazemojošā, kas kņudinās dvēselē.

Savkins tikai norausta plecus.

— Laikam nav paguvuši izrakt. Černova ieņemta tikai pirms dažām dienām.

— Bet vai vāciešiem tie ir, kā jums šķiet?

— Katrā ziņā ir. Cernovā nekādu aizsardzības pozīciju nemanīja. Viņi laikam atdevuši to bez īpašas pretošanās,, bet, rau, tajos ciemos ir nostiprinājušies... Būs grūti ieņemt. Redzat, cik te cilvēku jau noguldīts... — Viņš brīdi klusē, tad ar rūgtumu balsī piemetina: — Tā nu tas. ir, kārtība, manuprāt, nekāda labā nav bijusi un nav arī joprojām.

— Pārtrauciet, Savkin, — Konšins apraj.

— Biedri komandieri — Pie viņa pieskrien pirmās nodaļas seržants. — Dikovs neizpilda pavēli! Norīkoju par novērotāju, bet viņš atsakās iet uz priekšu un ieņemt savu: vietu.

— Ejam! — Konšins strupi nosaka, un viņi pusteciņus-dodas turp.

Dikovs sēž, muguru pie eglītes piespiedis, acis izvalbītas gluži baltas un pats kratās kā drudzī.

— Piecelties! — Konšins satracināts pavēl.

Dikovs negribīgi, it kā smagumu celdams, slejas kājās,, taču acīs nepaskatās, rokas dreb.

— Prom uz savu vietu!

— Neie-šu-u ... — Dikovs dobji, it kā iegaudodamies atbild un sāk drebēt vēl trakāk.

— Atkārtot pavēli! — Konšins расе] balsi un pagriež pret Dikovu automātu.

— Kāpēc tad man? Kāpēc? — Dikovs iespiedzas un grasās atkal notupties zemē.

Konšins sagrābj viņu aiz piedurknes un tur ciet, neļaudams apsēsties.

49»

4 — 1249

/

— Seržant, paaiciniet trīs cilvēkus! — Konšins saka, joprojām turēdams Dikovu un skatīdamies viņam tieši acīs, taču Dikovs vairās no seržanta skatiena un šķielē sāņus.

«Ko lai dara?» Konšins gudro. Visā viņa dienesta laikā pirmo reizi šāds gadījums — kareivis atsakās pildīt pavēli. Un kur? Priekšējās pozīcijās! Viņam derdzas šis veselīgais, spēcīgais vīrietis ar drebošo, atkārušos žokli, un viņam gribas zvelt tam ar dūri, taču armijā to nedrīkst darīt... Un šajā mirkli Konšins sajūt, kā bailes, kas sākumā sagrāba viņu, sāk pamazām plakt, kā atkāpjas pirmo mirkļu sastingums, kā riebums un naids pret Dikovu un nepieciešamība rīkoties pilnīgi noslāpē to murgaino sajūtu, kas bija uzmākusies, pirmo reizi ieraugot priekšējās pozīcijas. Viņš gluži kā pamostas. Pienāk divi karavīri.

— Paņemt un aizvest viņu uz savu vietu! — Konšina balss jau skan stingri.

Dikovu satver aiz rokām. Sākumā viņš tikai turas pretim, bet tad sāk rauties laukā un, ticis vaļā, atkrīt uz muguras. Acīs šausmas un naids. Tagad viņi jau trijatā — arī nodaļas komandieris metas palīgā — cenšas Dikovu piecelt, bet viņš sper ar kājām un nekādi nedodas rokās.

— Atlikt! — Konšins saka un pieiet Dikovam cieši klāt.

Tas vēl aizvien gluži kā ārprātīgs spārdās ar kājām

pa gaisu... Viņam uznākusi histērijas lēkme, Konšinam iešaujas prātā, un viņš nolemj rīkoties citādi.

— Nomierinieties, Dikov! Es tik un tā piespiedīšu jūs izpildīt pavēli. Saprotat — piespiedīšu.

— Kāpēc man? Kāpēc mani... par novērotāju? — viņš murmina.

— Aizsardzībā stāv visi. Arī uzbrukumā šodien ies visi. Un jūs arī. Ja neiesit, jūs nošaus uz vietas. Vai saprotat?

Nē, Dikovs nesaprot nekā... Konšins jau redz, ka ar pierunāšanu te nekas netiks līdzēts, kaut gan cik reižu pa dienesta laiku nav pieredzēts, ka rāma aprunāšanās dod vairāk nekā draudi. Taču ar Dikovu viņi nekad nav varējuši saprasties, Konšinam Dikovs vairs neeksistē kā cilvēks, viņš tikai zina vienu — par katru cenu jāpanāk, lai kareivis izpildītu pavēli. Par katru cenu!

Tagad te jau sanākuši vairāki. Ko lai iesāk? Draudēt ar automātu? Bet ja viņš arī tad nepildīs pavēli? ŠauP Nē! Diez vai viņš, Konšins, to spēs izdarīt. Bet ko tad?

Лa s:jnj, kid jānošauj uz vietas. Jebkāds ievainojums Di kovu tikai iepriecinās. Nošaut? Nē, to viņš nespēs izda rit... Taču viņām ir jāpiespiež, ir jāpiespiež! Lēnām, acu no Dikova nenovērsis, Konšins pagriež sava Spagina automāta stobru pret Dikovu.

— Piecelties! — Konšins cenšas runāt rāmi un stingri..

Dikovs pavelk zem sevis kājas un mazliet paslej augumu, taču ir nedomā celties augšā. Konšins atvelk aizslēgu. Klusumā spalgi noskan tā klikšķis. Dikovs satrūkstas un pēkšņi tāpat sēdus, ar rokām atstumdamies, sāk. rāpties atpakaļ, no viņa izvalbītajām acīm pazūd pēdējā saprāta dzirksts. Konšins vieglītēm pieskaras sprūdam un jau aptver, ka tūdaļ notiks kaut kas atbaidoši briesmīgs un tas, kas notiks, vairs nebūs labojams.

— Uzgaidiet, komandier. — Priekšā nostājas kāds no kareivjiem un tad, nešpetni lamādamies, satver Dikovu aiz šineļa apkakles.

— Vai tu, smerdelis tāds, gribi būt labaks par citiem?!' Puiši, ņemiet viņu ciet! — Un vairāki cilvēki, Konšina rīkojumu negaidot, uzklūp Dikovam, sagrābj to aiz rokām un kājām un vilkšus aizvelk uz mežmalu, kur ir neliels ierakums sniegā šaušanai guļus, un iemet viņu tajā:

— Pielūko, riebekli! Ja kaut kas gadīsies — dabūsi m> mums lodi ribās ... — piekodina tas kareivis, kurš pirmais viņu sagrāba.

Nodaļas komandieris norāda orientierus novērošanai,, bet Konšins atviegloti nopūšas, notrauš uz pieres sarasojušos sviedrus un piesardzīgi nolaiž atpakaļ aizslēgu. Un tad viņa skatiens atduras pret līķi, kas guļ turpat blakus ierakumam. Tad re, kas iedzinis Dikovā šausmas.

Cenzdamies uz lauku neskatīties, Konšins apstaigā me-želi — vads ir izvietots, novērotāji izlikti, taču cilvēkos turas sasprindzinājums — gaida apšaudi. Gaida, zinādami, ka nav kur aiziet, ka nav kur paslēpties, nav ar ko> piesegties. Ar savu dzīvo, silto miesu viņi sagaidīs šo mīnmetēju uguni, bet to, cik šī miesa ir vārga, mīksta, cik viegli to var saplosīt gabalos, cik viegli tai cauri triecas šķembas vai lodes, par to jau paši pārliecinājušies, kamēr nāca cauri sadragātajam meželim, kamēr bailīgi meta acis uz pelēko klajumu, ko nāve bija nosējusi līķiem.. „

Tajā laikā rotas komandieris Kravcovs ar savas rotas, pirmo un trešo vadu vēl stāv meža vidū, pie bataljona komandiera palīga zemnīcas. Viņš atzinīgi noskatās, kā Sergins, nekādus rīkojumus negaidot, ar strupiem, taču

mierīgiem norādījumiem prasmīgi izvietņ savu vadu. «Uz to puisi var paļauties», Kravcovs domā, bet tad viņam iešaujas prāta pazudušais Četins. Sasper viņu jods! Gan būs labi. Konšins, ka radās, būs krietnāks lietaskoks ...

Sakarnieki steidzīgi velk uz zemnīcu vadus, un jau pēc mirkļa no turienes dzirdams, kā bataljona komandiera palīgs pārbauda, vai līnija darbojas: «Volga, Volga...»

Kravcovs, tikai pārlaidis acis laukam, saprata, ka situācija nebūt nav no labākajām, un viņam šodien jau otro reizi uzmācās doma, ka diez vai izdosies izsprukt no šīs ellītes sveikā, taču viņš to uzņēma pavisam mierīgi, tāpēc ka jau sen, kad vēl tikko bija nolēmis palikt regulārajā dienestā, viņš saprata, ka viņa paša dzīvība viņam pieder tikai līdz pirmajam karam, bet, ka viņa mūžs bez kara nepaies, — par to viņš nešaubījās. Un tādēļ arī karš un tas, ka viņš piedalās šajā karā un ka tajā var arī aiziet bojā, — tas viss piederējās pie dzīves, pie dienesta ikdienas. Taču savu puišu — to gan viņam žēl. Lielākā daļa vēl zaļoksni zēni, kas dzīvē nekā nav redzējuši.

Pēc tam viņš nokāpj zemnīcā un palūdz no bataljona komandiera palīga binokli — rotu komandieriem to nepietika, tāpēc binokļus izsniedza tikai priekšniekiem. Binoklī viss lauks un Ovsjaņņikovas ciems labi pārskatāms, skaidri saredzamas pat «Bruno spirāles» pie vācu ierakumiem, bet trīs melnie punkti pie tanka — tie ir tankisti, kas tur guļ, guļ rindiņā, labi saskatāmas ķiveres, vienam arī planšete... Kravcovs sāk skaitīt kritušos, kas palikuši uz lauka, taču drīz vien nojūk, un kālab arī tas būtu jādara... Iekšā bikli perinās cerībiņa, ka bataljona komandierim izdosies atrunāt no uzbrukuma jau šodien, — vajag taču, kā nākas, visu apskatīt, iepazīties, taču šī cerība ir mazītiņa un arī no tās jāatsakās. Karā labāk rēķināties ar ļaunāko, tad nav tik rūgti jāviļas.

Nokāpis atpakaļ zemnīcā, Kravcovs atdod binokli komandiera palīgam. Sakari jau darbojas, un palīgs ziņo kapteinim, ka rotas ieņēmušas izejas pozīcijas, izvietojušās un ir gatavas pildīt pavēli. Kravcovs nolūkojas bataljona komandiera palīgā, gluži vēl puišelis, dzimis divdesmit otrajā gadā, dienesta pakāpe — tikai leitnants. Kāpēc viņš iecelts par bataljona komandiera palīgu — to laikam dievs vien zina! Pieņemsim, ka izglītība droši vien vidējā un arī pilns karaskolas kurss, ne jau tā kā Kravco-vam, taču pieredzes nekādas, vēl galīgs smurgulis. Jau tagad redzams, ka nervozē, apakšlūpa dreb, balss piesmok...

Kravcovs atrod sev brīvāku vietiņu, apsēstas, sak lit smēķi, bet sirds nemierīga. Atkal uzjundī domas par Ce tinu — kur tas nabags aizklīdis, kur iemaldījies, patrāpīsies vēl vāciešiem nagos.

Taču nepagūst vēl izdomāt domu līdz galam, kad ierauga aizelsušos Cetinu, — sārtums no vaigiem kā nomēzts, acis ieplestas, roka jau pastiepjas pie bruņucepures, bet Kravcovs dusmīgi aprauj viņa ziņojumu:

— Marš, prom pie vada!

— Bet kur tas atrodas? — Cetins bikli ieminas.

— Tas man būtu jāprasa jums! — Kravcovs gandrīz vai kliedz, pēc tam pamāj ar roku un it kā negribīgi izmet: — Kad iziesit laukā — pa taciņu pa labi līdz gravai. Tūlīt aiz tās atrodas jūsu vads. Un — skriešus! Saprotiet — skriešus!

— Tiks izpildīts — skriešus! — leitnants tikko dzirdami atbild un neveikli izrāpjas no zemnīcas.

— Salasījuši zīdaiņus... — Kravcovs pukojas un zīmīgi palūkojas bataljona komandiera palīgā. Bet tam nav laika vērot, kā uz viņu skatās, — tālrunis visu laiku niķojas, un nevar saprast, ko saka bataljona komandieris.

Četins vēl nepaguva ne izrāpties no zemnīcas, kad izsprāga pirmā mīna... Un tad gāja vaļā ... Bataljona komandiera palīgs nobālēja, ierāva galvu plecos, bet Kravcovs nesteigdamies izrausās no zemnīcas — viņa karavīriem tā ir pirmā apšaude, un viņam jābūt kopā ar rotu, ar puišiem ...

Visi Konšina otrā vada puiši izvietojušies, kā nu kurš pratis. Katrs mēģinājis izraudzīties sev kādu koku, lai apšaudes laikā piespiestos pie stumbra, taču visiem koku nepietiek — spiežas pie krūmiņiem, tievajām apsītēm, lai būtu kaut vai aizsega ilūzija. Cits ielīdis būdā — bija trīs zaru būdiņas —, arī citāda jušana nekā klajā laukā.

Konšinam beidzot izdodas izkapāt dažus pinkuļus zemes, un viņš turpina šo darbu, kam tikpat kā nav nekādas jēgas, lai tikai nebūtu jādomā, lai tikai būtu kaut kas jādara, — teju, teju taču sāksies apšaude,_ jau kļuvis pavisam gaišs... Taču Dikovs kā neiziet, tā neiziet no prāta, un viņš nolemj aiziet turp, Dikovs guļ, galvu sniegā iespiedis, — vai nu viņš negrib, vai arī nespej piespiest sevi uzmanīt lauku, kas to lai sazin?

— Kāpēc neuzmanāt lauku? — Konšins uzsauc.

Dikovs satrūkstas, atmet galvu atpakaļ un . pēkšņi,

ar rokām grābstīdamies un kājām sperdams, sak gaudot

un rāpties atpakaļ. Konšins pieliecas, pašķir krūmus... un sastingst. Tas, ko viņš ierauga, šķiet kā halucinācija — pašā lauka vidū, netālu no tanka pieceļas dīvaini apģērbies stāvs un pasper dažus soļus uz mežiņa pusi... tad pakrīt ... Atkal pieceļas un nāk viņiem virsū. Viņu pamana ari citi karavīri. Noklikst slēdži. Kas tas ir? Kas?

— Bez pavēlēs nešaut! — Konšins pusaizsmacis uzsauc, aizvien vēl nespēdams apjēgt, kas tas ir: laikam jau ievainotais, kas nogulējis visu nakti uz lauka un nu atguvis samaņu, atdzīvojies tādēļ, lai nomirtu vēlreiz. Viņu taču vācieši nošaus!

Gandrīz vai viss vads iznāk mežmalā, viss vads nenovērš acu, viss vads mokoši gaida automāta kārtu, kas neapšaubāmi atskanēs vāciešu pusē un nogalēs ievainoto. .. Taču pagaidām viss klusu... Ievainotais vairākas reizes pakrīt, noguļ sniegā itin prāvu brīdi, tad atkal izslējās un, ievainoto kāju vilkdams, lēnām, bet nepiekāpīgi klibo uz mūsu pusi.

— Cauri, pagalam ir, — kāds nočukst, kad ievainotais atkal pakrīt un ilgi, ilgi neceļas augšā.

Pie Konšina pierāpo sanitārinstruktors.

— Es vairāk nevaru. Iešu. Jāpalīdz taču, — viņš saka.

— Nevajag, — Konšins pakrata galvu.

— Es nespēju noskatīties. Laikam būs zaudējis samaņu ...

— Nevajag, — Konšins atkārto. — Nošaus viņu un tevi arī.

— Ceļas, atkal ceļas augšā, — visgarām ķēdei atskan priecīgas balsis.

Ievainotais pieceļas un, gluži kā palēninātā filmā, iepletis rokas, lai nezaudētu līdzsvaru, lēnām, soli pa solītim, tuvojas mežiņam... Visiem par pārsteigumu, vācieši pat ne reizi neizšauj, taču vads ir sasprindzis līdz pēdējai robežai un vēro, elpu aizturējis, nebilzdams ne vārda, pat ar mazāko kustību netraucēdams priekšējo pozīciju smago, mokošo klusumu ...

Grūti pateikt, cik ilgi jau rēgojas baltajā klajumā starp šāviņu izrautām bedrēm un līķiem šis stāvs — varbūt pusstundu, taču vadam šis laiks šķiet kā mūžība ... Kuru katru mirkli gaidāmie vācu šāvieni un šī mirušajā klajumā no miroņiem atdzimušā cilvēka iespējamā nogalināšana atņēmusi visus spēkus, un tāpēc, kad sanitārinstruktors vairs neiztur un metas viņam pretim, saķer zem padusēm un velk uz mežiņu, kad viņi sper pēdējo soli un krūmi paslēpj abus no vāciešiem, visu pirmo līniju paršalc atvieglojuma nopūta ... Un tūdaļ visi atkal sak runāt.

Ievainotajam mugurā bija saplēsts, ar asinīm notraipīts maskēšanās tērps, tāpēc arī viņš izskatījās tik dīvains.

— Dzert, — viņš izdveš un zaudē samaņu.

Taču šajā mirklī piesteidzas sanitāri ar nestuvēm, ievainoto nogulda un aiznes.

— Kādēļ vācieši nešāva? Vai tiešām neredzēja? Tas nevar būt! Viņš taču tik ilgi, gluži kā izlikts mērķis, rēgojās lauka vidū! Kā lai to saprot? Protams, nogalināt ievainoto ir nelietība. Bet vai tad viss, ko pastrādājuši vācieši, nav nelietība? Kāpēc tad nešāva? Var būt, ka to redzēja tikai pāris friču novērotāju un tieši viņi nebija nelieši? Bet varbūt arī, ka nogulēja? Atbildes nav. Konšins atjēdzies pavēl visiem izklīst pa savām vietām.

Iegājis mežiņa vidū, Konšins sadzird kādu vaidam. Pavisam tuvu. Viņš pieskrien pie nelielas būdeles, un lajā, čokurā sarāvies, guļ ievainotais ar nozilējušu seju, pavisam vēl puikiņš.

— Mīļie cilvēki, — viņš ievaidas un izberze pa netīro seju asaras.

— Kā jūs te nokļuvāt? Vai vakar uzbrukāt? — Konšins vaicā.

— Nē-e... Laikam tas bija aizvakar... Pārsēja mani un aizmirsa ... Bet es te pamostos, te atkal zaudēju samaņu ...

Ievainotā pārsējums viss vienās saskretušas asinīs, bet pats viņš sīciņš, nožēlojams ...

— Sanitārus! Kur ir sanitāri? Šurpu! — izrāpies no būdas, Konšins sauc.

Sanitāru nav, toties pieskrien Savkins.

— Redziet, jau trešo dienu te guļ! — Konšins sašutis saka.

— Es taču jums jau teicu... — Savkins nogroza galvu.

Viņi divatā izvelk ievainoto no būdas. Pieskrien arī sanitāri.

— Tūlīt uz sanitāro vadu! Aši! — sanitāri nav ilgi skubināmi — tūlīt var sākties apšaude. — Un uz vietas atpakaļ! Sapratāt?

— Tā nu tas ir, seržant... — Savkins domīgi nosaka. — Tādas tās lietiņas.

— Tas ir velns zina kas! — Konšins sašutis pukojas.

— Jūs laikam domājat, ka visus ievainotos katrā ziņā iznes?

— Kā gan citādi?

— Kauja nav laika par to domāt. Kaimiņš, kas atrodas ķēdē tev blakus, var tikai pārsiet tevi, viņam, jāsteidzas tālāk. Viņam nav tiesību aizvilkt tevi uz aizmuguri. Tas jādara sanitāriem. Bet cik tad viņu ir? Vai tagad saprotat?

— Jā, — Konšins čukstus atbild.

Tas viss ir savādi un drausmīgi, bet laikam jau tāds ir karš — tāda ir kara ikdiena, kara likumi, kara nekārtības. Un ar visu to jāsamierinās, jo nekā te nevar grozīt, nekā nevar padarīt. Tāds ir karš. «Bet kāpēc nevar grozīt?» viņš iedomā. Nē, kamēr viņš ir dzīvs un spēj komandēt, neviens ievainotais netiks pamests kaujas laukā, nepaliks bez palīdzības... Jā, jā, nekādā ziņā. Viņš to saka Savkinam. Taču Savkins tikko manāmi smīn.

— Jūsu pienākums, komandier, vadīt kauju. Būs jādomā par ko citu.

Ir jau pavisam gaišs, un Konšins piespiež sevi aiziet uz mežmalu un izpētīt kaujas lauku, kā pienākas, — izraudzīties orientierus, vietas, kur kādā ieplakā iespējams patverties, var būt, ka izdodas arī ieraudzīt vācu aizsardzības līniju.

Lauks ir savus astoņsimt metrus plats.. . Metrus trīssimt no mežmalas stāv melns sašauts tanks — pirmais orientieris. Mazliet sāņus, gandrīz pašā lauka vidū, — divi vientuļi bērzi. Kāpēc tie atstāti lauka vidū? Bet tie ir orientieris numurs divi. Tālāk melnē Ovsjaņņikovas jumti... Kritušie guļ tuvāk mežmalai. Nav ne pusceļam tikuši pāri. Sniegs uz lauka ir dzeltenīgs, šur un tur manāma ruda zeme, gluži kā asins peļķes ... Konšins novēršas — galva galīgi apdullusi, kaklā iesprūdis kamols, ko nekādi nevar un nevar atkāsēt. Viss kā murgainā sapnī. Taču nē, tas viss ir patiess — gan lauks, gan ciemi, kuri viņiem būs jāieņem, gan kritušie. Tā ir patiesība. Un kaut kā jāpakļauj sevi šai patiesībai.

Viņš aiziet no mežmalas prom, atrod savu iesēdēto vietu pie lielās egles, apsēstas un uzsmēķē... Un pēkšņi jūt, ka visa miesa neganta gurduma pielijuši, ka līp ciet acis un pazūd tas sasprindzinājums, kas turējis viņu pie apziņas visu šo nakti, visu rītu, un apziņa tagad it ka atvienojas un viņš iegrimst snaudā — varbūt uz mii kliti, varbūt uz minūtēm desmit... Taču gaisā kaut kas sak kaukt, skaņa kļūst arvien spalgāka, pāraug kvie-cienā, tad it kā aizrijas, un atskan sprādziens. Konšins pielec kājās, bet turpat atkal nokrīt zemē, piespiežas ar deniņiem pie stumbra un guļ... Sākusies apšaude! «Tad lūk, kas tas ir,» viņš iedomājas un nez kāpēc nejūt gaidītās bailes. Laikam tādēļ, ka mīnas sprāgst samērā patālu. Dažas nokrīt, neaizlidojušas līdz mežam, lauka malā, vairākas aizlido tam pāri un izsprāgst viņpus meža. Bet varbūt arī tāpēc, ka sirdī ieperinājusies muļķīga pārliecība, ka šī apšaude beigsies laimīgi. Un tomēr, kad viņam pāri aizkauc mīna, viss augums gluži neviļus saraujas mazāks, viņš pats saspringst, un tikai tad, kad kaut kur tālāk atskan sprādziens, saspringums uz mirklīti pazūd, bet jau nākamās mīnas kauciens atkal liek spiešus spiesties pie zemes, un miesai pārskrien šermuļi.

Apšaude ilgst minūtes piecpadsmit, taču Konšinam neizdodas saskaitīt, cik mīnu izšauts, — domas pavisam citur. Un nu izskatās tā, it kā priekšējās pozīcijās būtu iestājies klusums, — laikam tagad ir cauri, vāciešiem apnicis? Viņš pieceļas un aicina nodaļu komandierus. Apbrīnojami un laimīgi — visi sveiki un veseli. Viņš iet pa meželi un skatās, kā kurš pieceļas no vietām, kur gulējuši, izstaipās, kā no viņu sejām pazūd pelēcīgais bālums, kā atdzīvojas acis... Pēc tam sasmēķē un sākas sarunas. Pirmās bailes ir garām, garām izbīja stingums, sastopoties aci pret aci ar nāvi, un atkal savas tiesības piesaka dzīvība.

— Komandier, bet vai ēst arī kāds mums taisas dot? — viņš sadzird pirmo jautājumu.

— Par to nu aizmirsti līdz nākamajai naktij, — atbild kāds no «pabijušajiem».

— Visumā fricis nešaudās diez cik trāpīgi.

— Var iztikt...

Jā, izrādās, ka ar šo zemes pleķīti var iztikt. Jā, te var dzīvot... Kaut tikai priekšniecība nedulburētos, kaut tā tagad netrenkātu, bet atstātu tepat. Saceltu būdiņas, izklātu tās ar egļu zariem, bet bruņucepurēs, kuru te pilnas malas, varētu dedzināt mazītiņu ugunskuru — pie kā pasildīties un uzsmēķēt... Ar vārdu sakot, dzīvotu...

Viens otrs jau sācis ar patšautenes durkli kapāt mazākās eglītes, cits lauž zarus — klāj sev vietu, kur atgulties, lai nebūtu jāvalstās pa sniegu. Bet... Un tieši šis «bet» nomāc un žņaudz sirdi saltās spīlēs... Laikam jau viņi te apmetušies tikai uz brīdi, un viņus gaida cits liktenis — vēl Šodien viņiem vajadzēs skriet pāri šim klajumam, līst cauri ložu krusai, bet, vai viņiem izdosies aizskriet līdz tam ciemclim, kas melnē tur tālumā, to zina vienīgi dievs... Līdzko paskatās uz šo lauku, uz tajā gulošajiem pelēkajiem kamoliem, tā uzmācas doma: tu taču ne ar ko no viņiem neatšķiries, tikai vakar arī viņi vēl bija dzīvi, vēl vakar viņi skrējienā gārgdami kliedza «Urā!», bet nu apgūlušies uz mūžiem ... Tādēļ puiši arī negrib skatīties uz lauka pusi, visu laiku griež acis prom un, lai nebūtu jādomā, cenšas nodarbināt rokas un galvu ar pavisam citu. Tāpēc tūlīt pēc apšaudes ķērās pie šādiem tādiem sīkiem darbiem. Arī valodas par ēšanu novirzītas sāņus tā paša iemesla dēļ — lai aizmirstos, lai sajustu, ka vēl esi dzīvs, un arī pārējā runāšana tikai tādēļ vien ...

— Kāpēc neviens no priekšniekiem nerādās?

— Iedzinuši vadu šitajā nostūrī, bet paši...

— Un no trim pusēm friči...

— Neko teikt, laba kārtība. — So dzēlīgo balstiņu Konšins bija pamanījis jau ešelonā.

— Patiešām, komandier, kur tad rotnieks, kur politva-dītājs? — Pie Konšina pienāk viens no nodaļu komandieriem. — Vajadzētu jums aiziet, uzzināt.

«Aiziet jau vajadzētu,» Konšins domā, «taču kā dienas laikā lai tiek pāri gravai? To vietu vācieši katrā ziņā uzmana, uz turieni katrā ziņā notēmētas arī snaiperu šautenes, un nav labi arī vadu pamest savā ziņā.» Taču arī otrs nodaļas komandieris saka to pašu — jāiet un jādabū zināt, kur atrodas kāds priekšnieks, — cilvēki sākuši kurnēt...

Konšins aiziet līdz gravai... Tā nu ir — priekšā metrus četrdesmit gluži klajs, ne kāda krūmiņa, ne celma. Bet pa labi, aiz lauka, — vāciešu ieņemts ciems. No vāciešu puses viss tā redzams, ka labāk nevar ne vēlēties.

Savkins, kas panācies viņam līdz gravai līdzi, saka:

— Skrejiet, rau, uz to priedi un tur paguliet. Kad beigs šaut, varat iet tālāk.

— Jūs domājat, ka sāks šaut?

— Katrā ziņā. Viņi taču šo vietu uzmana.

Konšins sakož zobus, viņš cenšas apspiest nervozās žāvas, kas piepeši uznākušas, un metas pāri gravai. Jau būdams otrā krasta, viņš pirmo reizi mūžā dzird, kā svilpj lodes, bet, palūkojies atpakaļ, redz, kā tās kapa gravas dibenu, kā urbjas viņa sniegā iemītajās pēdas. Bet arī šobrīd viņš nez kādēļ nekādas lielās bailes nejūt. Viņš prot labi līst, prot labi ierakties, prot izmantot reljefu, un viņam šķiet, ka no lodēm var paglābties, mīnas — tas ir pavisam kas cits. Vācietis izšauj vēl vienu kārtu un apklust. Konšins pieceļas un pamāj ar roku Savkinam, bet Savkins uzmundrinoši pasmaida — sak, tās bija pirmās kaujas kristības.

Meža vidus daļu mīnmetēji apšaudīja spēcīgāk nekā to stūrīti, ko bija ieņēmis Konšina vads, taču arī Kravcova rotas pirmais un trešais vads bija tikuši cauri bez zaudējumiem. Vācieši svaidīja mīnas diezgan pavirši — daudzas no tām izsprāga pirms meža, daudzas aizlidoja pāri rotai dziļāk mežā. Kravcovs pastaigājas un vēro karavīrus ... Šķiet, viss kārtībā, necik nobijušies nav. Patlaban visi kūpina smēķus, pārrunā tikko beigušos apšaudi, taču visiem acīs viens vienīgs jautājums — vai uzbrukums būs? Bet arī Kravcovs to pagaidām nezina. Ja jau vajag uzbrukt, tad tas jādara rītausmā. Kā redzams, bataljona komandieris vēl runā ar brigādes komandieri, — viņš bija solījies panākt, lai uzbrukumu atceļ. Un patiešām, ir taču jāapskatās, jādabū kādas ziņas par pretinieku, nevar jau tā — pa galvu pa kaklu.

Viņš pieiet pie Sergina. Tas sēž sniegā, ceļi pievilkti pie zoda, pats skatās uz klajumu, lūpas sakniebtas, taču seja šķiet mierīga.

— Nu, Sergin, ko tu domā? — Kravcovs jautā.

Viņam šis vada komandieris patīk. Apšaudes laikā

viņam pat muskulis sejā nenodrebēja un arī cilvēkus prasmīgi izvietoja.

— Es domāju, ka vadam būtu jaiet pa šo ieplaku, — Sergins rāda ar roku. — Redziet, tā izbeidzas pie paša tanka. Var būt, ka pusceļu izdodas noiet nepamanītiem.

— So graviņu, Sergin, vācieši piešāvuši ar mīnmetējiem.

— Tas saprotams, taču no ložmetēju uguns tā pasargā. Es iešu pats.

—Uzgaidi, ko tu lien pirmais velnam rīklē... Jautājums vēl nav izlemts.

— Kad jau, tad jau labāk ātrāk ...

— Jā, šitāda mīcīšanās pa neziņu ir visļaunākā, — Kravcovs nopūšas. — Tu, Šergin, saudzē cilvēkus. Saprati? — Sergins neatbild, tikai vieglītēm parausta plecus. — Un visu laiku lai šauj, šauj bez mitas.

— Kurp tad? Ne velna taču neredz.

— Uzbrukuma virziena. Vālē pa ciemu ...

— Vecāko leitnant, es taču neesmu frontē pirmo reizi... Jūs labāk pasakiet — vai artilērijas trieciens būs?

— Vajadzētu būt, — Kravcovs nenoteikti atsaka, jo, runājot bataljona komandiera blindāžā, par to nekas netika pateikts. Kapteinis ieminējās tikai garāmejot: laikam jau neesam diez cik bagāti ar šāviņiem.

Kravcovs aiziet no Sergina savāda nemiera mākts: šķiet, uz puisi it kā varētu paļauties, komandieris uz goda, tikai moka kaut kāda priekšnojauta... pats nezina, kāpēc, taču no agrākajām kaujām ir iegaumējis — te, priekšējās. pozīcijās,, viss neiedomājami saasinās. Un tad gadās, ka cilvēks paredz savu likteni. Pagājušajās kaujās Kravcovs zināja, ka viņu noteikti ievainos un ievainos tieši kājā. Tā arī notika. Var ticēt, var neticēt liktenim, taču cilvēks karā spēj paredzēt un ar kaut kādu iekšēju redzi ielūkoties nākotnē, varbūt ne sevišķi tālā, varbūt tikai dažas stundas uz priekšu, taču spēj.

Pa ceļam viņš sastop Čuraķovu — plecīgu, dūšīgu, ar tādu kopā tikai mesties pret vāciešiem tuvcīņā, nepievils, ar dūrēm vien vāciešus apkaustīs. Un pavisam mierīgs, velns tāds, it kā nebūtu ieradies frontē pirmo reizi.

— Kā jūties, Čurakov? — viņš jautā.

— Ja dzīvi būsim, pats velns mūs neraus, — Cura-kovs, kā allaž smaidīdams, atbild.

— Tas nu gan ir tiesa, — Kravcovs piekrīt un uzliek roku uz puiša pleca. — Es uz tevi, Čurakov, paļaujos. Ja kaut kas gadās, pieņem vadu, rīkojumu negaidot. Ne uz Četinu, ne uz tavējo vada komandieri... neko lielu neceru.

Kravcovs zina, ka tā runāt nedrīkst, ka tā viņš grauj savu jauniņo leitnantu autoritāti, taču priekšā gaida kaut kas tāds, kur daudz kas, bet varbūt arī viss, būs atkarīgs no jaunākajiem komandieriem, kas iet ar kareivjiem vienā ķēdē. Viņiem turpat uz vietas vajadzēs risināt tos uzdevumus, ko izvirzīs kaujas gaita, un, ja viņi tiks ar tiem galā, tad viss ies, kā nākas, bet ja netiks... Bet ko tur veltīgi lauzīt galvu — bez labas artilērijas trie-cienuguns un bez tanku atbalsta viņiem šim laukam pāri

netikt... Jā, netikt... Taču Kravcovs zina, cik kilomel rus viņi aizsoļojuši prom no Seļižarovas, no dzelzceļa, pazīst ari šo sniegiem aizputināto Seļižarovas lielceļu, kur viņi nemaz nesastapa diez cik daudz automašīnu ar munīciju. Tāpēc nav arī sevišķi uz ko cerēt.

Bataljona komandiera palīga zemnīcā, kur viņš nokāpa apsildīties, cilvēku, ka biezs: gan rotu komandieri, gan pārējo rotu politvadītāji, arī bataljona štāba priekšnieka vietnieks. Pilns tabakas dūmu, cirvi var pakārt. Visi sēž, smēķē, nervozē.

— Zini ko, komisār, — viņš saka savam politvadītā-jam. — Aizej pārbaudi Cetina vadu. Kā viņi tur iekārtojušies? Tikai gravu gan šķērso uzmanīgi. Tu man būsi vajadzīgs kaujas laikā. Saprati?

— Sapratu. — Politvadītājs pieceļas, ierauj vēl pāris dūmu un izrāpjas no zemnīcas.

Konšins iet pa taciņu, nekur sāņus neskatīdamies, jo baidās ieraudzīt kritušos, un domā, ka tieši šie kritušie laikam ir pats briesmīgākais, ko viņš priekšējās pozīcijās dabūjis redzēt...

Un kā kaut kas tāls, it kā nekad nebijis, viņa atmiņa ataust Tālajos Austrumos dislocētais pulks, Ļeņina istaba kazarmā, kurā viņi rakstīja savus lūgumus steidzīgi nosūtīt viņus uz fronti... Vai viņš to nožēlo, vai sirds sāp par šo novēloto nožēlošanu? Laikam jau nesāp. Par spīti visam redzētajam, šķiet, drausmīgajam, no kā krūtīs sažņaudzas salts kamols, viņš ar izbrīnu aptver, ka tas viss, lai arī cik dīvaini, taču viņam liekas interesants. Jā, interesants! Cita vārda tam grūti atrast. Pat gaidāmais uzbrukums, kas viņu biedē un par ko viņš cenšas nedomāt, pat tas. Kā viņš izturēsies kaujā, kā piespiedīs sevi piecelties no zemes, kā metīsies skriet pāri šim laukam? Arī patlaban, pirms kaujas, pa galvu urdās puiciskā bravūrība, ka viņš sevi paradīs, ka pastradas kaut ko neparastu... Taču pats galvenais — nenobīties. Bailes patlaban viņam ir briesmīgākas par nāvi.

— Konšin, — kāds viņu uzrunā. Viņš paskatās atpakaļ un ierauga politvadītāju, kas palīdis zem kuplas egles. Viņš smēķē, īsiem, nervoziem kampieniem dūmus vilkdams, bet acīs apjukums. — Vai vadā zaudējumi ir?

— Nē, izsprukām sveikā.

— Lien apakšā, sasmēķēsim. Kurp tu dodies?_

— Cilvēki grib redzēt jūs vai rotnieku. Tāpēc eju ...

— Tūlīt iesim, bet pagaidām lien šurp.

Konšins piecel zarus un palien apakšā. Apsēžas. Polit-vadītājs klusēdams pasniedz viņam maku ar smalko tabaku. Abi aizsmēķē un kādu brīdi, ne vārda neteikdami, kūpina dūmus. Politvadītājs nervozi rausta plecu .siksnu, tad dobji nokāsējas.

— Cetins kritis, — viņš svešādā balsī nosaka un atkal .sāk kāsēt.

— Kā tā? — Konšins pielec kājās.

— Guļ uz taciņas. Tepat netālu.

Un Konšins skrien turp. Leitnants guļ uz muguras, Konšins neredz uz viņa miesas ne brūci, ne asinis, taču seja jau kļuvusi pelēka, un tikpat aizvainoti, gluži kā pēdējā atpūtas vietā, kad viņš bija aizsnaudies, savilkušās tuklās lūpas... Konšins ilgi stāv, galīgi satriekts, — tā ir pirmā nāve... Un ko tā paņēmusi? Sito kluso zēnu, pret kuru gan Konšins, gan arī viss vads izturējās tik netaisnīgi, allaž pasmējās vai pavilka uz zoba. Sirdi sažņaudza vēlīna nožēla. Vēl ilgi Konšins berzē acis ar cieto cimdu, tad noliecas pār Četinu, pievāc viņa automātu, planšeti un gausiem soļiem velkas atpakaļ.

— Pirmais ... — politvadītājs klusi nosaka.

— Jā.

— Tagad vads tavas rokas. Aizsūtīsim papīrus, lai nokārto ar pavēli.

Konšins gurdi un vienaldzīgi atmet ar roku.

— Nejūties priecīgs?

— Nē. Baidos no atbildības.

— Bet tu nebīsties. Cik ilgi jau dieni armijā?

— Gandrīz trīs gadus ...

— Tas tomēr kaut ko nozīmē. Un vēl kursus beidzi... Bet nabaga Cetins droši vien tikai trīs mēnešus pamācīties dabūja... Un tagad ejam. — Politvadītājs pieceļas. — Kāds cilvēkiem noskaņojums?

— Pirms apšaudes jutās kā dieva nepieņemti, bet tagad, šķiet, tīri labi...

Viņi pienāk pie gravas. Politvadītājs pagausina soļus un pārlaiž kritušajiem acis.

— Apšauda? — viņš strupi noprasa un drusku sabožas.

— Jā. Kad skrēju pāri, nobēra kārtu.

— Nu, lai dievs stāv klāt. — Politvadītājs iesmejas un mierīgi nokāpj pa krauju. Konšins viņam pakaļ. Abi nokrīt zemē jau otrā pusē.

Viņiem aiz muguras nospindz lodes un tikai tad atskan ložmetēju kārtās tarkšķis.

— Riebekli, — politvadītājs lamājas. — Arī pie jums-nekādu ierakumu nav?

— Nav. Tikai trīs zaru būdas.

— M-jā. Darīsim šitā. Sauc tūlīt kopā vadu.

— Nedrīkst taču, politvadītāj.

— Ak tā, saprotu, saprotu. Aprunāšos ar katru atsevišķi.

Puiši visi kaut ko dara — cits ceļ būdu, cits bez kadas jēgas kapā sasalušo zemi, taču visi ap sniegā izraktajām bedrītēm veido brustvērus. Tomēr kaut kāda nodarbošanās. Politvadītājam tūlīt apjautājas, kā būs ar ēšanu. Pēdējo reizi ēsts tikai vakar vakarā, visu nakti iets, vēderi tukši, kurkst vien. Taču viens otrs jau sakūris nelielu uguni, piestampājis katliņu ar sniegu un taisās uz tējas dzeršanu. Konšins kopā ar politvadītāju apsēstas blakus, pastiepj pret uguni rokas — šķiet, ka arī visā ķermeni ielīst siltums.

— Tagad derētu vienu mazu graķīti, — ieminas kāds no nodaļu komandieriem. — Garastāvokļa pacelšanai. — Un viņš noskatās politvadītājā, bet tas neliekas dzirdējis. Laikam kas cits prātā.

— Kā skatos, jūs jau esat drusku iekārtojušies. — Viņš pieceļas kājās. — Arī noskaņojums, šķiet, mundrs... — Brīdi paklusējis, politvadītājs pagriež seju pret lauku un skatās uz Ovsjaņņikovas pusi. — Kā sauc jūsu dzimto ciemu? — viņš pēkšņi uzprasa Rjabikovam, kurš kā allaž neatkāpjas no Konšina.

— Kosteņeva, — puisis neizpratnē atbild. — Un tad?

— Laikam jau šitāds pats vien ir? Un arī mājas tādas pašas? — politvadītājs turpina.

— Apmēram ...

— Nu tad tā, biedri... Kaujā māks bailes, pat ļoti māks bailes, taču, lai tiktu šīm bailēm pāri, pamēģiniet domāt šādi: Ovsjaņņikova ir mans ciems, visi mani tuvinieki tur mokās vācu jūgā... Vai sapratāt? Būs vieglāk, mazāk baiļu, vairāk niknuma. Vai sapratāt, puiši?

— Kā nu nesaprast, biedri politvadītāj, — Rjabikovs atsaucas. — Jau tā skaties uz šito Ovsjaņņikovu un pats domā: mūsu, krievu ciems, bet tajā fašistu riebekļi saimnieko. Sirds aptekas, iedomājoties, arī mana Kosteņeva taču ir viņu varā.

— Tie riebekļi ir no turienes jāiztrenc. Jāiztrenc! To mēs, biedri politvadītāj, zinām paši, mūs aģitēt nevajag, tikai jūs pasakiet — kā būs ar uguntiņu? Un kā ar tankiem, vai arī tie nāks palīgos? — skarbi noprasa viens no «pabijušajiem» — vīrs ar sirmiem rugājiem noaugušiem vaigiem.

— Jā, vajag iztrenkt, biedri... Manuprāt, tanki ir ceļā. Laikam bus ari artilērijas uzbrukums. — Politvadītājs pārlaiž kareivjiem acis un redz, ka visus nomāc viens jautājums: ies vai neies šodien uzbrukumā? Bet arī viņam nav ne jausmas, ko izlems priekšniecība, un viņš apklust.

— Jūs nemaz neesat tik drošs par to, ko sakāt, biedri politvadītāj, — atkal ierunājas tas ar sirmajiem bārdas rugājiem. — Bet es jau pa otri lāgi esmu frontē. Esmu šo to pieredzējis. Bez pamatīgas uguntiņas te nav ko iesākt. Pavej, cik te viņu sagūluši, kas nav nekur tikuši. Nu, re, nu ...

— Drīz atnāks rotas komandieris, viņš arī pateiks visu precīzi, — politvadītājs saka un pieceļas.

— Vai pavadoni nevajag? — Konšins apvaicājas.

— Nevajag.

Taču Konšins tomēr pavada viņu līdz gravai... Politvadītāj am jau ir pāri trīsdesmit. Konšina uztverē tas nozīmē gandrīz vai veci. Droši vien precējies, bērni gaida mājās. Pirms kara it kā strādājis rajona komitejā kaut kādā amatā, laikam jau par instruktoru... Seja viņam vēju appūsta, sarkana, gluži kā lauciniekam, visa vienās krunkās, kaut gadu tik daudz nemaz nav. Uz daļu viņu atsūtīja kādu nedēļu pirms izbraukšanas uz fronti, tādēļ Konšins politvadītāju tikpat kā nepazīst, nav tā kā ar Kravcovu, ar kuru kopā sabūts gandrīz pusotra mēneša. Taču, spriežot pēc tā, kā politvadītājs bez garas prātošanas devās pāri gravai, necik bailīgs viņš nav.

Arī patlaban viņš tikpat mierīgi kā pirmoreiz vieglā riksītī pārskrien pāri bīstamajai vietai, pamāj Konšinam ar roku un pazūd starp kokiem gravas pretējā krastā:

Vads atkal paliek bez augstākas priekšniecības. Atkal viss uz Konšina pleciem. Vajadzētu dot pavēli, lai ierokas zemē, taču viņš nezina, vai vads paliks tepat vai to aizsūtīs kur citur. Turklāt ar mazajām lāpstiņām drupini, cik gribi, sasalušajai zemei tomēr nekā nepadarīsi! Bet bedrītes sniegā katrs jau tāpat izracis, tikai labuma no tām, cik melns aiz naga, sevis apmānīšanai un drusku arī kārtības labad.

Pirmās nodaļas komandieris, kas tagad kļuvis arī par vada komandiera vietnieku, uzaicina Konšinu savā tikko saslietajā būdā.

Mazdrusciņ apsildīsimies, komandier, uzpīpēsim, viņš saka un palaiž Konšinu pirmo.

Būdā pilns dūmu, bet silti... Konšins nepagūst ievilkt ne pāris dūmu, kad uzmācas snaudiens. Acis aizveras, un viņš kaut kur iekrīt; tur nav ne šī lauka, ne saārdītās zemes, ne mīnmetēju uguns, ne gaidāmā uzbrukuma ... Nav nekā. Un laikam viņiem visiem ir ļoti nepieciešams kaut uz pāris minūtēm pabūt tur, kur nekā nav, un tāpēc, smēķi līdz galam neizkūpinājis, aizmieg seržants, tāpat arī sarkanarmietis, kas atrodas kopā ar viņiem.

Taču tas nav uz ilgu laiku. Kā viņi iegrima nemaņā, tā arī iznira no tās — pie gravas notarkšķēja ložmetēja kārta. Laikam kāds nāk uz viņu pusi...

Konšins kopā ar seržantu dodas turp. Pa ceļam sastop kareivju pulciņu, kādi pieci vai seši, satupuši aplī, sēž, smēķē, viens no «pabijušajiem» kaut ko stāsta, citi nopietnām sejām klausās.

— Biedri komandier, kur tad mušu leitnants pazudis? Varbūt tiešām būs nejauši pie vāciešiem iemaldījies? — kāds Konšinam jautā.

— Četins ir pagalam... Guļ aiz gravas uz ceļa, — Konšins pēc brīža atbild.

— Ak tad jau... — kāds novelk un nodrebinās. Nodrebinās arī pārējie.

— Pavisam vēl puika bija, — otrs nopušas._

Ar to arī visa runāšana par Cetinu ir gala, un Konšins brīnās, ka šis pirmais nāves gadījums nav cilvēkus satriecis, ka viņi to uzņēmuši vairāk vai mazāk vienaldzīgi ... Un viņš sāk saprast, ka nāve šeit ir pavisam kas cits nekā parastajā dzīvē. Prātā ataust, kā viņi pārdzīvoja sava pulka biedra bojā eju, kad to nospieda no sliedēm izlēkušais vagons, kā viņi vairākas dienas staigāja satriekti par notikušo ... Bet te, kā redzams, viss ir citādi. Un arī viņš pats, Konšins, — vai viņu maz tā uztrauc šī nāve? Jā, protams, pirmajā brīdī bija sāpīgi un bija ļoti žēl Četina, bet tagad tas jau šķiet parasts notikums un droši vien tādēļ, ka šeit katru var nogalināt jebkurā mirklī un, ja par katru nāves gadījumu sāks raudāt, — asaru pietrūks.

Pie gravas neviena nav... Laikam vācieši nobēruši kārtu tāpat vien. Uz būdu vairs negribas iet, un Konšins kopā ar seržantu klimst pa mežiņu, mēro to soļiem bez kādas jēgas — te turpu, te atpakaļ. Nav jau tas diez cik liels. Aiz mežiņa redzams sašauts tanks ar sadragātu

65

5 — 1249

torni, un viņi pabrīnās par sprādziena spēku, kas saplosījis šitādu tērauda milzeni. «Kas noticis ar tankistiem?» — atbilde skaidrāka par skaidru. Un sagribējās uzsmēķēt.

Ne jau Konšins ar seržantu vien nīkst gaidās... Viss vads pa diviem, pa trim kopā klimst gar priekšējām pozīcijām. Nav vairs pacietības tupēt būdās vai valstīties zem eglēm. Piecas būdas viņi jau uzslējuši, taču nezina, vai taisīt vēl kādu klāt? Var būt, ka pavisam drīz viņus no šīs vietas padzen? Protams, būtu labāk, ja atstātu tepat. Vieta jau liekas aprasta. Taču neviens nekā nezina. Priekšniecība nerādās, vada komandieris kritis, bet vada seržants Konšins, kas tagad kļuvis par vada komandieri, ir gan krietns puisis, taču ari viņš klimst pa priekšējām pozīcijām kā no laivas izmests, lūpas sakniebtas, acis satumsušas, karu vēl nav dabūjis matīt... Urā-los, formēšanās laikā, trenkāja vadu uz velna paraušanu, gan taktiskās mācības, gan tuvcīņa, ar vārdu sakot, dīdīja, kā nākas, bet, vai tas viss te noderēs, — tas vēl jājautā. Vai tad šitie, kas guļ uz lauka, sniegā sakņupuši, netika apmācīti? Taču nav tikuši ne pusceļam pāri. Runājot īsi un skaidri — kopīgajās valodās ir izlemts, ka dzīvot šeit var, lai tikai liek mieru ...

Bet tad atkal pie gravas notarkšķ ložmetēja kārta, viņi ieklausās, jā, kāds nāk šurpu. Patiešām, pēc pāris minūtēm parādās rotas komandieris. Šinelis novārtīts ar sniegu. Kad šķērsojis gravu, vācieši laikam noguldījuši viņu kupenā.

— Kā klājas, puiši? — Kravcovs apjautājas bez tīši uzspēlēta mundruma.

Puiši mīņājas, cits parausta plecus, cits mēģina pasmaidīt, tikai nekas nesanāk, cits atkal blenž zemē — ko tad lai atbild?

— Saprotu, — rotnieks nosaka, pārlaidis visiem acis. — Gan jau būs labi, pamazām pieradīsiet. Paiesim, Kon-šin, drusku sāņus. — Un viņš pavirzās prom. — Cetinu redzēji?

— Redzēju.

— Pieņem vadu pa īstam. Par nodaļas komandieri norīko kādu prātīgāku kareivi.

— Izdarīju, biedri vecāko leitnant.

— Tad jau pavisam labi... — Un saruna apsīkst.

Kravcovs palūdz mahorku, laikam grib izkodināt rīkli, \ii tik (Join tin'll 1 /.Milled/, n nuil ko tabaku — cBelomoru*. \ In . 11 In ntnoķi, it* vc* I к dūmu.

Кирос vipieiti nav izdevies tikt tālāk? — Konšins 11it111nj ил lauka pusi.

Pajautā kaut ko vieglāku, — Kravcovs sadrūvējas.

liet mēs... vai mēs iesim? — Konšins beidzot no-I» in] uzdot galveno jautājumu.

Laikam gan, — Kravcovs strupi un it ka īgni atbild Sagatavojies tam, ka tā notiks, tikai puišiem... puišiem gan pagaidām nekā nesaki.

Viņi iziet cauri visam mežiņam, rotas komandieris apkala otrā vada sektoru, nošūpo galvu, savaiksta lupas, ļ»t ( tam saka Konšinam:

Norīko divus kareivjus, lai apbedī Četinu... Es tad nu iešu. Ja kaut kas gadīsies — atsūtīšu raitnieku.

Konšins pavēl diviem kareivjiem doties pāri gravai pie Otiņa, un tie abi kopā ar Kravcovu aiziet. Atkal notark-šķina ložmetējs — vācieši itin acīgi uzmana šo vietu.

Kad rotnieks aizgājis, cilvēki izklīst pa būdām — apnicis klimst bez kādas jēgas apkārt. Sāk vīties dūmu strūklas, taču vācieši neliekas par tām zinis, nesvaidās ;ir mīnām, un cilvēki k|ūst pārdroši — kurina uguni ārpus būdām. Visus moka ne tikai gaidīšana, bet arī izsalkums. Drīz būs vesela diennakts pagājusi, kopš viņi nav ēduši, taču visi saprot, ka līdz naktij ēdienu neviens nepiegādās, un tāpēc nekas cits neatliek kā savilkt jostas ciešāk un dzīt prom izsalkumu ar smēķēšanu. Tiesa, stāsta, ka uzbrukumā esot labāk iet tukšā dūšā, tad ievainojums vēderā neesot tik bīstams, tomēr gauži gribas kaut ko iegrauzt...

Pa visu vadu pulkstenis ir tikai Konšinam, un, paskatījies tajā, viņš redz, ka nu jau ir pie divpadsmitiem. Jau sešas stundas pagājušas, kopš viņi atrodas šite, taču laiks aizskrējis pavisam nemanot.

Viens no «pabijušajiem», kas stāvēja blakus un redzēja, cik rādīja, atviegloti nopūtās.

— Pēc visa spriežot, komandier, šodien uzbrukumā nebūs jāiet. Mēs parasti gājām uzbrukumā gaismiņā. Tad priekšā visa diena, un, ja esam kaut ko panākuši, var pagūt pārtaisīt vācu ierakumus un atsist viņu pretuzbrukumus, turklāt vācieši rīta pusē ir samiegojušies, pampst savās blindāžās, kamēr šie ieskrien atpakaļ ierakumos, var pagūt pusi ce|a noiet... Bet dienas vidū — kurš tad dienas vidū uzbrūk? Tas taču nekur neder. Tātad uzskatiet, ka šī diena un nakts ir mūsējās. Droši vien iesim rit no rīta.

Konšins šiem vārdiem gan lāga netic, taču ļoti gribas ticēt, un ap sirdi kjust mazdrusciņ vieglāk, rokas vairs nedreb, un viņš, satinis smēķi, ievelk pamatīgu dūmu. Tik vien viņiem šobrīd ir prieka kā vesela paciņa mahorkas uz katru, var smēķēt, ka vai zils griežas, pāris dienām vajadzētu pietikt, un ej nu sazini, kas pa šīm dienām vēl var notikt. Tāpēc ap katru tinas biezi mahorkas dūmi, |uļķis visu laiku mutē.

Pie kādas būdas Konšinu aptur.

— Vai verdošu ūdentiņu nevēlaties, biedri koman-dier? — Un pasniedz krūzīti.

Konšins, lūpas applaucēdams, dzer karsto ūdeni, un tas labi iet pie sirds. Piepilda tukšo kuņģi, sasilda miesu. Būtu vēl kriksītis cukura, tad justos pavisam labi, taču veltīgi viņš pārlūko kabatas, nav tajās nekā, tukšums, pirksti satausta vienīgi mahorkas birzumus un nekā cita.

Puiši skatās viņā gaidošām acīm — vai rotnieks nebūs pateicis kaut ko noteiktāku par uzbrukumu, taču Konšins izliekas šos gaidošos skatienus nemanām — kālab pirms laika satraukt cilvēkus, kas būs, tas būs. Pietiek ar to, ka pats zina, ka pašam visu laiku pakrūtē tāds kā tukšums. Konšins klusē, taču nespēj savaldīties, un cilvēki pēc viņa sejas noskārš, ka viņus gaida tas, par ko negribas domāt, ko cenšas dzīšus aizdzīt, taču lauks plešas tepat acu priekšā un — gribi vai negribi — domas allaž atgriežas pie viena un tā paša: kuram šodien būs jāapguļas uz šīs šāviņu savandītās zemes, var būt, ka man?

Tā paiet vēl pāris stundu, Konšina pulksteņa rādītāji tuvojas diviem ... Jā, laikam uzbrukuma patiešām nebūs, kur tad viņi pa pašu dienas vidu skries? Un ap sirdi kļūst drusciņ vieglāk, puiši mazliet atžirgst. Līdz šim pārmija tikai pa dažam vārdam, bet nu jau sāk raisīties valodas. Smieklus, protams, nedzird, bet runā jau pilnā balsī, nevis apslāpētiem čukstiem kā pašā sākumā.

Un tad pavisam negaidīti, jo vācu ložmetējs netark-šķēja, no rotas komandiera ierodas ziņnesis.

— Otrā vada komandierim pavēlēts pārcelties ar vadu pie bataljona komandiera palīga zemnīcas, — viņš saka Konšinam.

Tātad visam vadam jātiek pāri gravai, uz lielāko mežu ... Bet kā lai to izdara, kad ir gaišs, kad vācieši gravu tā uzmana, ka vienam cilvēkam gāž virsū no lož-nirt I* 1*1 >• Карее ||.н jndnrn, par to Konšins patlaban nr • I*hiIм Vai rotu koncentrēs uzbrukumam tajā vieta vai 111.. 11 pii г vieto vadu, tas tagad nav svarīgākais. Galvenais и 1.1 . ka tikt bez upuriem pāri gravai. Pieņemsim, ka virini nodaļu vācietis nepamanīs, bet pēc tam jau uzmauc., acu nenolaidis, un otro nodaļu, līdzko tā parādīsies, .agaidis, ka nākas ...

viņš sapulcina nodaļu komandierus.

Ka, biedri, darīsim? Vai drāzt pāri visam vadam

reizē?

Nodaļu komandieri stāv sarauktām pierēm — domā. Aprunājās, pārlika gan tā, gan šitā un nolēma — skries viss vads reizē, vienā rāvienā, bet tādēļ tas jāizvērš gar gravu vienā rindā, lai skrejot cits citu netraucētu, un aiziet...

Nodaļu komandieri pastāsta par to kareivjiem, un arī tie sāk domāt... Gauži negribas iet no šejienes prom. Tā, šķiet, nebūtu ko nožēlot. Kociņi te pavisam tieviņi, diezgan pareti, zemnīcu nav, ierakumu arī nav, tikai uz ātru roku saslietās būdiņas, bet viņi jau paguvuši iemīlēt šo zemes stūrīti, apraduši ar to, daudzmaz iekārtojušies, un tagad iet no tā projām •— tas tikpat kā nazis pie rīkles. Bet pats galvenais — neviens te nav nogalināts, neviens nav ievainots, varētu dzīvot vienā mierā, bet nē — pavēle ...

Cilvēki nostājas pie gravas gandrīz visa mežiņa garumā, skatās cits citā — kuram palaimēsies aizskriet līdz viņam krastam dzīvam, kuram neizdosies? Konšins vēl nobrīdina — līdzko tiekat pāri, tūdaļ apgulieties un tālāk neskrieniet — un tad komandē:

— Sagatavoties ... Marš!

Neviens nebija jāskubina, drāza, cik jaudas. Varbūt pāris mirkļu vien bija redzams viss vads un pēkšņi izgaisa, sagūla otrā krastā, elš vien. Vācietis savu ložmetēja kārtu nokavēja, toties cilvēki dzird — kauc mīnas. Šoreiz nevajadzēja nekādas pavēles, puiši paši metās īsiem pārskrējieniem prom no gravas dziļāk mežā. Tur sastājās pa nodaļām un cits aiz cita virtenē aizsoļoja uz bataljona komandiera palīga zemnīcas pusi.

Meža vidū stāv gan pirmais vads, gan trešais, bet gabaliņu tālāk — otrā rota. Cilvēku pilnas malas. Šķiet, vajadzētu justies tā kā priecīgāk, taču visi jūt, ka ne jau veltīgi viņus pulcina vienuviet, kaut kas tiek gatavots, bet uzbrukumu vien jau var gatavot. Ik pa brīdim viņi pamet acis uz lauka pusi, un visiem šķiet, ka līdz tam vāciešu ieņemtajam ciemam nav vis astoņsimt metru, kā Konšins pēc acumēra aprēķinājis, bet daudz vairāk — mājas tik tikko var saredzēt, un diena taču ir pelēcīga, drēgna, tādā grūti ko saskatīt.

Kravcovs, bataljona komandiera palīgs un pārējo rotu komandieri stāv pie zemnīcas, smēķē un arī skatās uz lauka pusi.

Konšins savelk siksnu un dodas pie Kravcova ar ziņojumu un vai nu aiz ieraduma, vai arī tādēļ, lai parādītu priekšniekiem savu stāju, pāriet gandrīz vai uz ierindas soli. Vismaz kāju piecērt itin braši. Taču rotnieks, kaut arī noraugās Konšinā atzinīgi, pamāj ar roku un apstādina viņu.

— Izvietojiet vadu, — viņš saka un tad, viegli pasmīnējis, saņem bataljona komandiera palīgu aiz piedurknes: sak, paskaties, kādi man ērgļi.

Bataljona komandiera palīgs pamet izklaidīgu skatienu uz Konšina pusi, taču tūlīt pat novēršas — ne jau tas viņam prātā, uzacis viņam sarauktas, lūpas sakniebtas stīdziņā.

Ko Konšins zina par bataljona komandiera palīgu? Gandrīz nekā. Kad viņi vēl formējās, viņiem, bijušajiem studentiem, lika rakstīt komandieru apliecības, un no tās reizes atceras, ka viņš dzimis divdesmit otrajā gadā. Kon-šinam visi, kas ir gadu vai divus jaunāki par viņu, šķiet tikai puišeļi. Pats viņš dzimis divdesmitajā, un vēl piedevām gandrīz trīs gadi nodienēti armijā... Protams, būtu labāk, ja par bataljona komandiera palīgu būtu iecelts Kravcovs: ir gadu vairāk, ir otru reizi frontē, bet armijā jau komandierus nevar ievēlēt.

Konšins, ieraudzījis Curakovu un Pahomiču, dodas pie viņiem.

— Kas te, puiši, īsti tiek brūvēts?

— Tas, kādēļ šurp atnācām, tas arī tiek brūvēts, — drūmi, taču rāmi atbild Curakovs un piebilst savu parasto: — Ja būsim dzīvi, pats velns mus neraus.

— Bet vai būsim? — Pahomovs skumji un tikko dzirdami ieminas.

— Nevajag pinkšķēt. Kā liksimies viss bataljons virsū — viens un divi būsim pāri. Tikai — un tur bataljona komandierim taisnība — katrā ziņā visu laiku jāšauj, — to rāmā basā un kaut kā pārliecināti pasaka Curakovs, un Konšinam pēc šiem vārdiem kļūst vieglāk. Pat radusies

Vili .hi.is, Ы uzbrukums iesāktos ātrāk — lai notiek kas ii'»|Ikdanis , citādi šitā gaidīšana visus bezgala nonio

rijusi.

Viņš uzsit Curakovam pa plecu.

Tu esi brašs puisis, Ivan. Tu ne no velna nebīsties.

Apskaužu.

Kāpēc tad baidīties? Paši lūgumus rakstījām, zinājām taču, ka nebrauksim uz pastaigu, bet uz karu... I :n nu esam atnākuši, lai karotu.

— Palieciet sveiki, puiši, man jāiet pie sava vada. — Un Konšins vēlreiz uzsit Curakovam pa muguru.

— Dzīvo vesels, A|oha ...

No bataljona komandiera palīga zemnīcas izdrāžas sakarnieks.

— Biedri leitnant, jūs aicina «Volga».

Palīgs, iekodis lūpā, metas iekšā zemnīcā. Kravcovs un pārējie rotu komandieri pienāk tuvāk un vērīgi klausās.

Andrejs Sergins sēž zem egles un saspringti vēro lauku. Konšins pienāk pie viņa un apsēžas blakus. Sergins pamet uz viņu ašu skatienu un nesaka nekā. Konšins satin smēķi un tāpat klusēdams pieliecas pie Sergina — aizsmēķēt.

— Neaizmirsti vēstules, — Sergins beidzot saka.

— Neaizmirsīšu.

Un atkal klusums. Konšins nez kādēļ nevar un nevar atrast sakāmo. Laikam tas tāpēc, ka Sergins nejūt, kas notiek viņam apkārt, iegrimis pats savās domās un atrodas tālu prom no Konšina. Taču pēc kāda brīža viņš tomēr pajautā:

— Kāda, tavuprāt, ir šitā situācija?

— Parasta, — Sergins, brītiņu nogaidījis, atbild. —Pa šito graviņu, kas atiet no lielās gravas, es aizkļūšu līdz lauka vidum bez īpašiem zaudējumiem, bet tur ... Tur es nevaru pateikt... Tur laikam vajadzīgs straujš izrāviens. Bet vai cilvēkiem vēl pietiks spēku ...

— Tu uzskati, ka mēs tomēr varēsim ieņemt to ciemu? Sergins ilgi neatbild. Vairākas reizes dziļi ievelk mahorkas dūmus, tad lēnām, vārdu pa vārdam skaldīdams saka:

— Man ar savu vadu jāieiet tajā pirmajam...

Konšins neviļus paraujas atpakaļ. Gan vārdu saturs,

gan tonis, kādā tie pateikti, viņu pārsteidz. Viņam sāk likties, ka Sergins ir jucis, ka viņu pārņēmusi ideja par

kaut kādu savu mērķi un nekas cits viņam vairs nepastāv. Konšinam pat sametas neomulīgi.

— Kāpēc katrā ziņā tev?

Sergins pagriežas pret viņu, vērīgi noskatās un tad saka:

— Vai tad tu nesaproti? Adrese uz vēstulēm ...

— Jā ... Es pat gribēju pajautāt... tikai kautrējos.

— Mans tēvs ir bijušais brigādkomandieris... Un man ... man jāpierāda ... Saprati? ...

— Saprotu, — un Konšins patiešām saprot, ka Sergins šajā kaujā karos tā kā neviens cits ...

Pa to laiku bataljona komandiera palīgs iznāk no zemnīcas, un rotu komandieri tūlīt sastājas ap viņu. Konšins pieceļas un arī dodas turp. Iet klāt nav visai ērti, taču viņam ļoti nepieciešami zināt, kas tagad, pēc bataljona komandiera zvana, notiks. Viņš pieiet cik vien iespējams tuvāk un nostājas aiz koka.

— Tā nevar darīt! — Viņš dzird Kravcovu sakam un redz, kā viņš strupi novicina ar roku.

— Tā, vecāko leitnant, nedrīkst runāt! — bataljona komandiera palīgs viņu pārtrauc, pūlēdamies piešķirt savai balsij svaru un priekšniecisku toni, taču Konšins nevar neredzēt, ka viņš ir pagalam samulsis un kaut kā sašļucis.

— Atvainojos, — Kravcovs turpina. — Tas taču pat muļķim saprotams ... Tā taču nav rotaļāšanās. Vai tanki vismaz būs?

— Mums iedoti divi tanki. Tie jau ir šeit. Pavisam īsi: tā ir pavēle, un tā nav apspriežama.

— Tā jau tas ir, — saka otrās rotas komandieris. — Taču, ja nebūs artilērijas trieciena, varbūt labāk pārcelt uzbrukumu uz rītu. Pa tumsu pielīdīsim klāt un līdz ar gaismu klupsim virsū? ...

— Pavēlēts uzbrukt tūlīt, — bataljona komandiera palīga balsī jau ieskanas izmisums. — Saprotiet taču — tas nav ne bataljona komandiera un pat ne brigādes komandiera lēmums ... Tas nāk no augšas.

— Bet vai tur augšā zina, ka munīcijas nav? Starp citu, kāpēc tās nav? — otrās rotas komandieris ieminas.

Kravcovs rupji un ilgi lamājas un tad noskalda:

— Ko tur kult tukšus salmus! Izlemjam, kā rīkoties.

Bataljona komandiera palīgs it kā sagumst, lūpas sašķobās, un rotu komandieri saprot, cik grūti viņam izšķirties ... Viņš taču, tāpat kā viņi visi, labi saprot, ka lullnljntiaiii hr/ artilērijas atbalsta tikpat kā nav lespc jams tiki pāri Šim piesnigušajam laukam, kam trijās pu-« atrodas vāciešu ieņemti ciemi un ko no trim pusēm ч .11 paņemt krustugunīs. Zemnīcā, kad viņš vēl runāja ar bataljona komandieri, pazibēja neskaidra nojauta, ka tas nav u/.brukums, bet gan kāds manevrs, varbūt izlūkošana ar kauju, tagad šī nojauta uzpeld atkal un viņš pēkšņi pats sev par pārsteigumu izlemj.

Biedri, — viņš gandrīz čukstus saka. — Bet ja darītu tā? Laidīsim vienu vadu ... izmēģināšanai... Ja bus lieli zaudējumi — atvilksim atpakaļ. Kā domājat jūs?

Rotnieki klusē... Protams, ka zaudējumi būs lieli. Protams, ka viens vads pavisam vienkārši apgulsies uz šī lauka ... Bet viens vads — tas tomēr nav bataljons, pat ne rota ...

— Kā tad darām, biedri? — bataljona komandiera palīgs jautā un slauka sviedrus no pieres.

— Kaut kā jocīgi sanāk ... — Kravcovs, zodu plaukstā saņēmis, saka. — Jums, leitnant, vajadzētu nolasīt mums īstu kaujas pavēli... Ar datiem par pretinieku, par to, kas atrodas mums kaimiņos, un visu pārējo, kas pienākas. Bet šitā? Tā taču ir gatavā pašdarbība ...

— Kā tad... — apstiprina trešās rotas komandieris un aizspļauj smēķa galu.

— Par pretinieku nav ziņu, nav arī nekādu kaimiņu, uzbruks tikai mūsu bataljons. Vai saprotat? — bataljona komandiera palīgs ērcīgi atcērt.

— Bet vai tu pats saproti? — Kravcovs dusmās izmet, pāriedams uz «tu», taču bataljona komandiera palīgs liekas to nemanām un atkal noslauka ar kabatas lakatu pieri.

— Kā tad darīsim, biedri, — leitnants atkārto jautājumu.

Tas vairs nav agrākais brašais divdesmitgadīgais leitnants, bet cilvēks jau gados, ar nomelnējušu, saverkšītu seju un apdzisušu skatienu.

— Izlem pats. Mūsu pienākums — izpildīt pavēli. — Kravcovam, no vienas puses, žēl bataljona komandiera palīga, bet, no otras, māc dusmas — iecēluši amatos pui-šejus ...

Līdz Konšinam, kas dzirdēja visu šo sarunu, nonāk tikai — «vadu izmēģināšanai» ... Un šai izmēģināšanai var aiziet viņa vads! Pārējo viņš nesaprot — ne bataljona komandiera palīga spriedelējumus, ne Kravcova iebildumus. Vienīgi to, ka «vadu izmēģināšanai, vadu izmēģināšanai ...». Un pēkšņi — un tas ir pats briesmīgākais — bataljona komandiera palīga vārdi...

— Labi, lemšu ar. Pirmās rotas komandierim norīkot vadu.

Konšins vai pamirst un ieurbjas ar acīm sava rot-nieka mugurā — tikai ne otro, tikai ne otro, tikai ne manējo ... Šaudās, plēsdama vai galvu pušu, viena vienīga doma — tikai ne manu, tikai ne manu ...

Kravcovs nesteidzas... Viņš lūkojas zemē un doma. Viņam dārgs katrs vads, katrā ir dzīvi cilvēki... Turklāt ar vadu vien būs par maz, pat tad, ja tā ir izlūkošana ar kauju. Vācieši nav muļķi, viņi taču neies viena vada dēļ atklāt savus ugunspunktus... Vajadzēs iet visai rotai, varbūt arī visam bataljonam...

Konšins, vairs neslēpdamies, atiet no koka un skatas uz Kravcovu ar izmisīgām, laikam pa pusei vājprātīgām acīm, un komandieris, to sajutis, pagriežas, viņu skatieni sastopas, un Kravcovs noprot, ka Konšins ir dzirdējis visu... Un ne jau tūdaļ, bet vēl mirklīti padomājis, viņš ar mokām izdabū:

— Ies ... pirmais vads.

— Rīkojieties! — bataljona komandiera palīgs atviegloti izdveš. Beidzot kaut kas ir izlemts.

Konšinam aumaļām pārveļas pāri kaut kāds traks apkaunojošs prieks un aizskalo prom saltumu, kas visu laiku stindzinājis miesu... «Man nebūs jāiet, man nebūs ... Paldies dievam, man nav...» viņš pie sevis murmina, vēl neapjēgdams, ka tas tikai uz laiku, ka tas ir atbrīvojums uz brītiņu... Tomēr prieks pārņem sirdi, un viņš nespēj to noslāpēt, kaut arī saprot, ka tas ir derdzīgs prieks, jo nāvē dosies kāds cits, dosies Ser-gins... «Vai patiešām es esmu tāds nelietis, vai tiešām? ...» viņš savā nodabā čukst, taču tas nespēj apslāpēt to neiedomājamo atvieglinājumu, kādu viņš sajūt.

— Vadu komandieri, pie manis! — Atskan Kravcova apslāpētā balss un izrauj Konšinu no sastinguma, taču pirmais pie rotnieka piesteidzas Sergins un izslējās miera stājā.

Un, lūk, viņi trijatā — Sergins, Konšins un trešā vada komandieris — jauniņš, slaids leitnants ar drusku trīsošām lūpām — stāv iepretim Kravcovam. Pats mierīgākais izskatās Sergins, uz kuru Konšins nespēj ne paskatīties.

Nu (ad tā, iminl puisīši, pirmā rota saņčmtisi рп-\ « II H uzbrukumā. Pa kreisi no mums ies otrā rota, trešā pugaidnm paliek rezerve... Uzdevums — pēc iespējas

Irak nok|ūt līdz pretiniekam un iznīcināt to tuvcīņā. Signāli atbilstoši reglamentam... Ja kas atgadās, rotas vadību pārņem Sergins, — Kravcovs runā mierīgi, it kā .ilrastos mācībās, un tikai pēdējos vārdus izmoka ar va-nlem. — Starp citu, pirmais vads ies pirmais, rau, pa !<> ieplaku, tieši tā, kā tu, Sergin, to biji iecerējis...

— Skaidrs, — Sergins atbild, un viņa balss mazliet iedrebas.

— Dot uzdevumu nodaļām un izvest cilvēkus izejas pozīcijās. Viss saprotams?

— Jā ... saprotams ... — vadu komandieri tikko dzirdami atbild.

Nu tā stunda ir situsi! Tagad pienākusi tā reize, kurai viņi sevi gatavojuši, dienēdami regulārajā armijā. Tūlīt sāksies kauja, kas būs viņiem pirmā! Kā viņi tajā izturēsies? Kā veiksies? Vai uzvarēs? No visas rotas vienīgi Konšins zina, ka tad, ja pirmā vada zaudējumi būs pārāk lieli, uzbrukumu varbūt atcels. Bet Serginam un trešā vada komandierim nekāda ceļa atpakaļ nav, viņiem priekšā ir tikai šis baltais klajums, tikai tas, kam, šķiet, nav ne gala, ne malas, un māju jumtu melnie trijstūri vāciešu ieņemtajā ciemā, uz kurieni viņi tagad metīsies skriešus un kurš viņiem jāieņem.

— Sergin, še, ņem. — Kravcovs atdod viņam kara-bīni. — Es labāk gribētu šauteni ar durkli, apmaini pie kāda.

— Jums Tokareva šauteni?

— Nē, mūsu pašu veco... Esmu pie tās pieradis ...

Vai Kravcovs patiešām domā, ka nonāks līdz tuvcīņai,

vai arī viņš apmaina savu karabīni pret šauteni tāpat vien — to neviens nezina, taču vēlamo iespaidu viņš panāk.

Sergins aizved savu vadu uz gravu, Konšins uz mežmalu vairāk pa kreisi, bet vēl vairāk pa kreisi izvietojas trešais vads. Aiz tā — otrā rota, bet to nevar redzēt. No turienes, no kreisās puses, dzirdama ari tanku rucināšana un lūstošo koku krakšķi. Tātad tie dodas uz izejas pozīcijām, tātad viņus tomēr atbalstīs.

Bet tur, vāciešu pusē, ne mazākās dzīvības zīmes. Draudīgi un mēmi no pakalna raugās mājas. Aiz tām — pazema meža tumša strēlē. Taču kas notiks taja mirklī, kad laukā parādīsies Sergina vads? Kas?

Tas jau ir sagatavojies un gaida, kokos paslēpies, bet teju, teju tas izskries klajumā, ienirs ieplakā, kas paslēps to uz bridi no vāciešu acīm... Taču ieplaku droši vien jau piešāvuši vācu mīnmetēji, Konšins atceras rot-nieka sacīto.

— Seržant, vai uz turieni var tikt? — Konšinam jautā vecākais leitnants, kas pienācis no mugurpuses, un rāda ar roku pāri gravai uz mežiņu, kurā viņi vēl nesen mitinājās.

— Var, tikai skriešus. Tur ir pārredzams un apšauda, — Konšins atbild.

Vecākajam leitnantam uz uzšuvēm sakrustoti lielgabalu stobri, kaklā pakārts binoklis, rokās atvērta planšete ar karti. Laikam iezīmēs vācu ugunspunktus, Konšins iedomā un skatās, kā vecākais leitnants pārdrāž pāri gravai.

Kravcovs pats nesaprot, kāpēc viņš izraudzījās pirmo vadu. Bet vai tad viņam bija no kā izraudzīties? Kon-šinu, kas bija dzirdējis visu sarunu, sūtīt nedrīkstēja, bet šito jauniņo leitnantu — nepietika dūšas. Vispār visa šitā iedoma ar «izmēģināšanu» viņam nemaz nebija pa prātam: ja mirt — tad jau kopā ar visu rotu, bet šitā — stāvēt un skatīties, kā bez kādas jēgas iet bojā cilvēki, tas nav paciešams. Un tādēļ viņš nosprieda, ka pieredzējušais un savaldīgais Sergins varbūt pratīs saglabāt cilvēkus, varbūt izvairīsies no pārāk lieliem zaudējumiem, un tad... tad vajadzēs iet viņam palīgā ar visu rotu... Citādi būtu kauns. Bet citādi arī nevarētu.

«Tagad, Dusja,» viņš pats pie sevis saka, «paliksi atraitnēs, dabūsi izdzīvoties tiku tikām, ja vien kādi vīrieši vēl būs starp dzīvajiem. Varbūt tad sapratīsi, ka tev nebija slikts vīrs, ka viņš mīlēja tevi... Tā tevi diez vai kāds vairs iemīlēs, papriecāsies — un uz citu pusi. Tad dabūsi kost pirkstos... Gana, gana,» viņš pēkšņi aprāj sevi, «kāpēc pirms laika rakt sev kapu. Vēl padzīvosim, pakarosim.» Viņš uzliek roku uz Sergina pleca.

— Nu tad, Sergin, sāc. Kad tiksi laukā no ieplakas, šauj, cik vien jaudas. Patronas nežēlo. No turienes vācieši jau būs redzami, saprati?

Tiks izpildīts. Pinna nodaļa — uz priekšu! Ии ’ gius, apsteigdams kareivjus, metās prom uz lauku.

Ai/, viņa izklīst ķede vispirms pirmā, aiz tās ari pare |.i . nodaļas un, noskrējušas vairākus desmitus metru pa klajumu, ienirst ieplakā. Nav jau tā diez kāda dziļā, bet drusku tomēr piesedz... Un tūdaļ sāk tarkšķēt vairāki ložmetēji un kaukt mīnas. Pēc tam virs vada gaisā kaut kas izsprāgst pirmais, otrais — jau ceturtais, un tad skaitīšana nojūk .. .

Virs ieplakas gandrīz nekustīgi karājas nelieli, pelēcīgi inākulīši... Šrapneļi, Kravcovs nospriež un iedomājas, ka uz cilvēku galvām un mugurām no augšas lido nokaitēti metāla gabaliņi, no kuriem nav nekāda glābiņa ...

Konšinam laiks vairs neeksistē. Viņš nostājas aiz lielas egles un nenovērš acu no Sergina vada. Viņam neienāk ne prātā, ka vajadzētu nogulties, jo lodes svilpdamas lido pa mežu, lāgiem nospindz virs galvas, un nodaļu komandieri, viņa rīkojumu nesagaidījuši, nogulda cilvēkus turpat mežmalā. Gabaliņu tālāk, arī aiz egles, stāv Curakovs, viņš atrodas sava — trešā vada labajā flangā, bet viņa leitnants — kreisajā. Arī viņš nenolaiž acu no lauka, pa kuru svaidās pirmais vads, un laikam tikai patlaban viņa krūtīs kā auksta, pretīga strūkla ielaužas bailes.

«Aplam taču tiek darīts, aplam,» viņš domā un žņau-dzī savu smago dūri, cenzdamies savaldīt vieglo drebuli pirkstos, un viņam negribas palikt vienam pašam. Viņš palūkojas apkārt — Pahomiča nav, tas ar savu nodaļu stāv vairāk pa kreisi, bet Konšins atrodas tepat blakus. «Jātiek pie Aļohas,» viņš nospriež, straujā rāvienā metas uz priekšu un pāris lēcienos jau ir blakus Konšinam, un satver viņu aiz rokas. Konšins uz mirkli novēršas no lauka un vieglītēm saspiež Curakova pirkstus.

— Ivan?

— Jā ... Divatā labāk ap sirdi.

— Jā ... Tā ir gan.

Protams, ka labāk, tikai koka stumbrs nespēj aizsegt viņus abus, bet lodes svilpo pa visu mežu ...

No pirmā vada puses parādās pirmie ievainotie — cits skrien, sašauto roku pieturēdams, cits steberē, ievainoto kāju vilkdams. Uz visu rotu ir četras nestuves. Ar vienām sanitāri, sanitārinstruktora skubināti, aizskrien pakaļ

ļ

pirmajam vadam un pēc brītiņa jau nāk atpakaļ — stiepj sev līdzi smagi ievainoto.

— Ja zaudējumi būs lieli — vadu atvilks atpakaļ un uzbrukumu atcels, — Konšins saka Čurakovam.

— Kā tu to zini? — Curakovs brīnās.

— Dzirdēju.

— Patiešam?

— Patiešām.

— Savādi gan ... — Curakovs novelk. — Tas taču nav ar prātu aptverams, — un viņš sajūt, kā savāda apkaunojoša cerība iezogas sirdī, — tad jau var gadīties, ka mums nemaz nevajadzēs iet?

— Var gadīties. Taču kādām acīm lai skatās uz šito?

— Jā... — Un Curakovs gari un žultaini izlamājas.

Pieskrien Kravcovs un nokrīt zem egles garšļaukus.

— Ko dirnat kā divi stabi? Tūlīt gulties!

Un nu viņi jau trijatā gu| zem egles un redz, kā no ieplakas uz lauku izskrien Sergins, kā pakrīt un gulēdams ar rokas mājienu aicina cilvēkus uz priekšu. Parādās vēl divi, vēl trīs, tad vēl un vēl, izklīst ķēdē un sāk šaut. Dārd sprādzieni, sprakst sprāgstošās lodes, ar kurām vācieši vai bēršus apber viņu izvietojumu, un šajā troksnī šāvieni tikpat kā nav dzirdami, taču uguntiņas stobru galos redzamas.

— Brašs puisis tas Sergins... — Kravcovs gausi nosaka, un nevar saprast, vai viņa teiktajā skan atzinība vai arī sāpes par kaut ko.

— Vai mēs arī iesim? — Konšins nespēj apvaldīt balsī trīsas.

Kravcovs neatbild, tikai ilgi, ilgi skatās un tad, savilcis lūpas vārgā smaidā, klusi saka:

— Gan jau būs labi, turieties, puiši... — Viņš pieceļas un smagā riksī aizskrien uz bataljona komandiera palīga zemnīcu.

Guļot lauks slikti pārskatāms, un tādēļ viņi abi pieceļas — katram pusi auguma aizsedz egle, otra puse paliek neaizsargāta.

Sergins pieceļas, kaut ko kliedz un metas uz priekšu. Vads viņam pakaļ. Bet tagad jau skaidri redzams, ka mīnas plīst tieši cilvēku vidū. Redzams, ka ievainotie sāk līst atpakaļ, redzams arī, ka daži paliek nekustīgi guļam ... Un piepeši Sergins pakrīti

— Redzi, Ivan?

— Redzu.

Pie Sergina pielien kāds no kareivjiem. Laikam viņa rnit nieks Saša. Noliecas pār Serginu, kaut ko dara. Lauks ietīts izsprāgušo šāviņu un mīnu dūmos, un tādēļ nekā nevar lāgā saskatīt.

Pārsien, — saka Curakovs.

Tagad, kad Sergina vairs nav, vads diez vai ies uz priekšu, Konšinam iešaujas prātā. Tad tas jāsauc atpakaļ. Pateikšu rotniekam, ka Andrejs ievainots. Bet kas tad tas? Sergins pieceļas. Redzama atrotīta vatētā vamža piedurkne un saitējums ap roku. Tikko sadzirdams viņa sauciens «Uz priekšu!», un viņš atkal skrien pa lauku, bet aiz viņa īsiem pārskrējieniem — izretinātais vads.

«Nevajag, Andrej,» Konšins klusām murmina. «Tu taču nezini... tevi taču sūtīja «izmēģināšanai». Nevajag. Ej prom no lauka. Ej prom. Tad atvilks arī tavu vadu. Ej prom. Tu taču esi ievainots, tu to drīksti darīt...»

Taču Sergins turpina skriet un nezin kā piespiež skriet sev pakaļ arī vadu. Saujiņa cilvēku milzīga lauka vidū. No trim pusēm vācieši, no trim pusēm vird uguns. Vai patiešām Sergins nesaprot vai neredz, ka viņu neviens neatbalsta, ka tūlīt jāatskan pavēlei «Atiet!»?

— Vads jāatvelk atpakaļ. Sirds lūst skatoties. Skrien pie rotnieka, — Konšins saka.

— Pagaidi. Tā jau rotnieks tevi klausīs. Un ne jau viņš ir galvenais. — Curakovs uzliek roku uz Konšina pleca.

— Bet tā taču nedrīkst. Viņš taču ir jucis, tas Sergins. Pazudinās sevi, pazudinās cilvēkus ...

Kravcovs un bataljona komandiera palīgs, arī paslēpušies aiz resnas egles stumbra, vēro Sergina vadu, kas sprādzienos un ložu krusā kuļas pa sniegu. Gan gausāk nekā sākumā, tomēr vads virzās uz priekšu. Četras vientuļas ķēdes, katrā pa septiņi astoņi cilvēki... Godīgi sakot, puses vada vairs nav, bet noieti kādi trīssimt metri, un priekšā vēl — vai dieniņ, cik daudz šo metru... Patlaban vads ir nogūlis. Laikam pārāk blīva uguns. Laiks atvilkt atpakaļ. Kravcovs nodomā un pieskaras ar roku bataljona komandiera palīga mugurai. Tas saprot, ko no viņa vēlas.

— Tūlīt izlemsim. Eju zvanīt bataljona komandierim.— Taču šajā mirklī Sergins atkal uzslējās kājās un viņam pakaļ visi pārējie.

— Varonis, — nomurmina Kravcovs.

— Jā. Vajadzēs ierosināt apbalvošanai. Ar «zvaigznīti».

— Viņam vajag varoni iedot. Ne mazāk.

— Varoni? — bataljona komandiera palīgs brīnās.

Taču Scrgins atkal nokrīt. Un nevar saprast — vēlreiz

ievainots vai nogūlis?

Kāds atkal noliecas pār viņu. Tātad otrreiz ievainots, bet ja nu? Tomēr nē, var redzēt, ka viņu pārsien.

— Tagad pietiek, Šergin! Griez atpakaļ! — Kravcovs nenovaldās.

— Jā, laikam vajadzēs atvilkt atpakaļ ... — Bataljona komandiera palīgs dodas uz zemnīcu pie tālruņa, taču Šergins uzceļas kājās.

Klibodams viņš kaut ko kliedz, māj ar roku un iet uz priekšu ... Aiz viņa pārskrējieniem seko vads.

— Leitnant, pietiek! Vai nu sauc atpakaļ, vai sūti palīgspēkus! — Kravcovs, viss drebēdams, nikni uzsauc.

Bataljona komandiera palīgs uz mirkli saminstinās, tad apņēmīgi noskalda:

— Jā. Sūtiet raitnieku uz otro un trešo vadu — lai sāk!

— Bet vai otra rota arī ies?

— Jā. Sāciet ātrāk!

Kad Kravcova ziņnesis pieskrien pie Konšina, tas stāv uz ceļiem pie guļošā Curakova un plēš viņam uz krūtīm pušu formas blūzi. Zem kreisā krūšu galiņa samanāms mazs caurumiņš, asiņu nemaz neredz, un tas Konšinu sākumā pārsteidz, tikai pēc tam viņš aptver — Curakovs ir miris, un asinis sarecējušas ...

Konšinu pārņem izmisums, kāds vēl nav pieredzēts.

— Vaņa, Vaņa ... Kā tad tā? ... Ivan, mīļais... Mēs taču trīs gadus kopā ... Kā tad tā? ... Ivan ... — Kon-šin? murmina.

Ziņnesis notupstas viņam blakus.

— Biedri komandier ... Biedri komandier ...

Konšins skatās viņā un nekā nesaprot.

— Biedri komandier... rotnieks pavēlēja — otrajam uz priekšu, — ziņnesis izdveš.

— Ko? ... Uz kurieni? Kāpēc? ... — Konšins nesaprot.

— Otrajam vadam jāiet uzbrukumā... Vecākais leitnants pavēlēja, — ziņnesis atkārto.

— Uzbrukumā? — Konšins galu galā aptver un sāk kliegt: — Kāda velna! Pasaki rotniekam, ka man vajag nevis «uz priekšu», bet īstu kaujas pavēli! Es esmu no dienējis armija trīs gadus! Saprati?

Ziņnesis aizskrien, bet Konšins atkal noliecas pār Cu-rakovu. Neciešamas sāpes plosa sirdi... Uz mirkli viņš iedomā pats sevi guļam lauka vidū tikpat nekustīgi, kā guļ Curakovs, un viņam uznāk neganta vēlēšanās pagriezt laiku atpakaļ. Viņš vēlas — vēlas tā, kā vēl nekad un neko mūžā nav tā vēlējies, — nokļūt šobrīd atpakaļ savā pulkā Tālajos Austrumos, no kura viņu izrāvis paša rakstītais lūgums nosūtīt uz fronti... Taču šī sūrā nožēla ilgst tikai mirkli. Viņš gausi pieceļas. Vai tiešām viņam bail? Nē, nē, tas nevar būt! Nē, nē ...

— Kas vēl nebūs! — iespiedzas pieskrējušais Kravcovs. — Sasper nelabais, kāda vēl tev pavēle vajadzīga?! — Taču, pamanījis mirušo Čurakovu, apraujas. — Vai pagalam? — viņš jau klusām uzprasa.

— Pašā sirdī...

Kravcovs mirkli klusē, pēc tam tikpat klusi saka:

— Tu taču dzirdēji, kādu pavēli saņēmu no bataljona komandiera palīga ... Kam te reglaments prātā. Vai saprati? Vajag, brāļuk, vajag... Labi, ej ved savējos. — Un viegli pastumj pie muguras. — Kā tevi sauca vārdā, izbiris no atmiņas.

— Aleksejs.

— Ej, Aļoha, tagad ej ... Tūlīt sāks iet arī tanks. — Un viņš vēlreiz pastumj Konšinu.

Tagad viss pagalam! Atceļa vairs nav! Galva tukša, no sirds arī viss kā ar slotu izmēzts... Konšins lāgā neatceras, kā pie viņa pieskrēja Rjabikova ataicinātie nodaļu komandieri, kā viņš, turpat uz vietas sacerēdams kaujas pavēli, kaut ko tiem stāstīja, kā, izvērsies četrās ķēdītēs, skrēja pa lauku viņa vads, kā viņš pats spēra pirmos soļus laukā no meža un tad, aurodams «uz. priekšu», aizdrāza garām saviem cilvēkiem, kā dzirdēja pa kreisi kliedzam «urā» un redzēja skrējām aiz tanka otro rotu, tad nez kādu kapteini, kas kliedza «Par Dzimteni! Par Staļinu!», pēc tam arī bataljona komjaunatnes organizatoru, kas, apsteigdams kapteini, kliedza to pašu... Viss gluži kā pa miglu, kā pa dūmiem... Patiešām, pa dūmiem, kas klājas pāri laukam un kodīgi ož pēc sēra.

— Uz kurieni? — Konšins aptur kareivi, kas rāpjas atpakaļ un, šķiet, nekur nav ievainots.

— Cirksnī trāpīja ... Nezinu, kas tur ir, taču sāp drausmīgi...

— Vari iet, — Konšins saka, bet pašu gluži kā apsvilina — paskat, kur tik nevar ievainot.

Viņš neviļus pagausina soli, tad pakrīt, pabīda mazo lāpstiņu zemāk, taču, kad pieceļas kājās un sāk atkal skriet, jūt, ka lāpsta traucē, un viņš pavelk to atpakaļ.

Kravcovs un politvadītājs stāv mežmalā un saspringti vēro pirmo un trešo vadu, pret kuriem vācieši, atstādami mierā otro vadu, raida visu uguni. Tas pagaidām sagūlis sniegā, un tikai daži ievainotie — cits līšus, cits īsiem pārskrējieniem — dodas atpakaļ uz meža pusi.

— Sergins taču jau divas reizes ievainots, bet prom neiet... — politvadītājs ieminas.

— Laikam aplam izdarīju, sūtīdams viņu pirmo.

— Kāpēc aplam?

— Tāpat vien ... Tu taču nezini, kā pie bataljona komandiera palīga izlēma?

— Nezinu.

— Un tagad to arī vairs nevajag zināt... Jāiet, komisār. Ja jau jāmirst, tad visiem kopā un ar blīkšķi... — Un Kravcovs tikko manāmi pasmīn.

— Vai tu nesteidzies mazliet par ātru ar to miršanu?

— Nesteidzos vis. Taču, kā turpmāk dzīvošu, ja palikšu dzīvs, to gan nezinu.

Viņi vēl kādu brītiņu klusē, tad Kravcovs ievelk no smēķa pēdējo dūmu, ar strauju vēzienu nosviež galu sniegā un nez kādēļ ilgi berzē to ar zābaku purnu.

— Gājuši, vai? Tu ej pie Sergina vada pa gravu, tur guļ daudz ievainoto, tie visi jāiznes laukā, bet es iešu pakaļ Konšinam ...

— Vai tad ir vērts? Vai tad tu neredzi? — politvadītājs lēnām nosaka.

— Redzu! Uzbrukums apslāpis. Bet tas arī bija sagaidāms. Es visu redzu! Bet tur atrodas mūsu cilvēki... Saproti — tur! Un mums ...

— Jā, mums ... Ejam.

Viņi kopā iziet klajumā ... Politvadītājs pagriežas pa labi uz ieplaku, bet Kravcovs nesteidzīgā riksītī aizskrien paka] Konšina vadam.

• Nu, Dusla,» viņš pats sev saka, «laikam nav lemts mums vairak šaisaule redzēties. Laiks atvadīties...» Viņam prata ataust dzimtajā ciemā ierastie vārdi, no kuriem pa dienesta laiku galīgi atjūcis. «Re nu, kā tas tagadiņ sanāk...» Un viņš nez kādēļ pārliek šauteni no labās rokas kreisajā, bet labās rokas pirksti paši no sevis saliecas kopā kā krusta mešanai. Viņš pasmīn. «Tu redzējies... Es taču esmu partijas biedrs. Un tomēr gribas pārmest krustu...» Viņš pasmīn vēlreiz un atkal paņem šauteni labajā rokā ...

Un tad viņu apdullina sprādziens ... Uz kādu mirkli viņš ierauga salīgojamies debesis, un tad drausmīga melna tumsa pārņem visu... Un paliek guļam izplestām rokām dzeltenajā, netīrajā sniegā zemnieka dēls, Sarkanās Armijas kadru virsnieks vecākais leitnants Kravcovs ... Bet viņa rota, vēl nezinādama par sava rotnieka nāvi, te pakrizdama, te pieceldamās un nežēlīgi skarbu komandu «uz priekšu ... uz priekšu ...» trenkta, turpina skrējienu un aizelsusies kliedz lamu vārdus juku jukām ar «urā», krūtis pretī ložberu ložu krusai griezdama ....

Uz vienu vienīgu sekundi, kad Konšins izraujas uz: priekšu un apsteidz vadu, viņa skatiens sastopas ar ierindnieka Savkina acīm un ierauga tajās to pašu agrāko — domājiet, komandier, domājiet, kaut arī tas ir grūti, bet domājiet... Kāda te var būt domāšana? Konšins drāž kopā ar cilvēkiem pa lauku, un no visām domām tikai viena šķiet kaut cik jēdzīga — jāaizskrien līdz sašautajam tankam, aiz tā varēs izslieties visā auguma un apskatīties apkārt, ieraudzīt, kas notiek vāciešu aizsardzībā, vismaz ieraudzīt, uz kurieni jāšauj, citādi tam visam nav nekādas jēgas. Pliukšķināt jau viņi pliukšķina no šautenēm, bet kurp un kāpēc? No automātiem neviens* vispār nešauj — vai tad tik tālu var aizsniegt?

Konšina raitnieks — Rjabikovs, neliela auguma spēcīgs puisis, no regulārā dienesta strēlniekiem — neatpaliek ne par mata tiesu: turas līdzi soli solī, no mīnām īpaši nevairās un katrai lodei neklanās. Konšins na\r maldījies, domādams, ka viņš karos dūšīgi.

Atskatīdamies atpakaļ, Konšins redz, kā retinās viņa= vads, kā lien atpakaļ ievainotie un paliek guļam uz lauka kritušie... Netiksim līdz vāciešiem, viņš domā, un, ja arī tiksim, tad tikai daži cilvēki, kuri tad būs tie, kas.

metīsies tur tuvcīņā? Taču pavēles par atiešanu nav. Tas nozīmē, ka agrākā pavēle ir spēkā, tas nozīmē, ka jāiet tālāk ...

Un tad viņš ierauga, ka metrus simt pa labi no viņa divi kareivji velk pa sniegu asinīm nošķiesto Šerginu. Jātiek līdz viņiem, var būt, ka var ko līdzēt. Un Kon-šins gariem pārskrējieniem metas pa labi. Pieskrien klāt un nokrīt blakus.

— Vai dzīvs?

— Šimbrīžam — jā, — atbild Šergina raitnieks Saša, nosvīdis, viss vienās asinīs un dubļos.

— Kur ķēra?

— Krūtīs.

— Velciet ašāk — un taisnā ceļā uz sanitāro vadu. Paši — negaidiet sanitārus. Pasakiet, ka es pavēlēju.

Tik bālu seju, bez viena sārtumiņa, kāda bija Šer-ginam, Konšins vēl nekad nav redzējis. Pat lūpas ir pavisam baltas.

— Es izdarīju visu, Konšin, visu ... — Šergins paver acis. — Visu, ko varēju ... visu ...

— Steidzieties, puiši, — Konšins atkārto, un šajā mirklī tuvs mīnas sprādziens pasviež viņu sāņus.

Uz muguras birst zemes pinkuļi, viņš aptausta sevi, asiņu nekur tā kā nemana, nesāp arī — tātad izsprucis sveikā. Tikai galvā tāda kā šņākoņa. Taču viņš nevar piecelties, it kā kāds būtu atņēmis visus spēkus, ķermenis kā lupata — kaut nu neaizmigtu, prātā iešaujas doma, taču acis pašas veras ciet.

Pielien drusku atpalikušais Rjabikovs.

— Pa ķēdi ziņo — otrā vada komandierim pieņemt rotu.

— Ko? Rotnieks kritis?

— Nezinu. Pa ķēdi pienāca bataljona komandiera palīga pavēle.

Rotu? Tas gluži kā sapurina Konšinu. Rotu? Viņam — rotu? Pēkšņi uzvilnī spēks. Aizmirstas domas par sevi. Viņam — rotu! Viņš atbild par rotu. Bet ko tagad darīt? Noguldīt rotu sniegā un gaidīt pavēli atiešanai? Bataljona komandiera palīgs taču redz, ka uzbrukums apslāpis ... Nedrīkst vairs skriet uz priekšu! Ja vēl pavirzīsimies tālāk, vācietis atceļā visus apšaus! Rota jāapstādina! Taču tādas pavēles vēl nav! Bet kāda te var būt runa par pavēli, skaidri taču redzams — viss ir izgāzies. Ja turpinās uzbrukumu, būs tikai lieki upuri!

Viņš drusku paslejns no zemes, paceļ roku un, strauji In nolaizdams, uzsauc: «Gulties! Visiem gulties!»

Taru kreisajā pusē, kur aiz lauka virzās otrā rota, vēl •.kau kliedzieni un manāma kaut kāda kustība. Cilvēki palikuši krietni iepakaļ, un tanks pagriežas. Tam visapkārt sprādzienu vērpetes.

Taču Konšins guļ. Nogūlies arī viss vads. Priekša pagadās kareivis ar mīnmetēju.

— Kāpēc tu nešauj? — Konšins sāk viņu bārt.

— Nav taču mīnu.

— Kāda velna pēc tad tu velc to līdzi? Rāpo atpakaļ! Nevienam tu ar šitādu patvāri neesi vajadzīgs.

— Bet man taču pavēlēja.

— Pazudi uz ašāko!

Un kareivis smieklīgi, atmuguriski — kā vēzis — sāk rāpties atpakaļ. Konšinam pasprūk neķītras lamas. Pārņem negants niknums uz visu — uz sevi pašu, uz priekšniekiem, uz visu, kas patlaban te notiek. Rjabikovs guļus satin smēķi un pasniedz Konšinam.

— Uzpīpējiet, komandier.

Konšins rāvieniem velk sevī mahorkas smirdīgos dūmus, sāk kāsēt un, ja nu ne gluži nomierinās, tad tomēr drusku atvilgst — lai visi iet ratā, viņš domā, es tālāk nevirzīšos, lai mauc kaut cilpu kaklā, bet nevirzīšos. Viņu pārņem vienaldzība pret visu, un ķermenis atkal pielīst ar gurdenumu.

— Jūs esat pirmās rotas komandieris? — Viņš piepeši izdzird prasām. Pie viņa pielīdis sakarnieks ar tālruni.

— Es.

— Dodu sakarus ar bataljona komandiera palīgu. — Un viņš sāk griezt kloķi. — Ašāk, kamēr nav pārsituši vadu.

— Konšin. — Viņš dzird klausulē bataljona komandiera palīga balsi. — Vai rotu pieņēmāt?

— Jā.

— Kāpēc neejat tālāk?

— Spēcīga uguns.

— Turpināt uzbrukumu! — Konšins nepaguva atbildēt «tiks izpildīts», kad sakari jau pārtrūka.

— Sasper jods! Vasja, rāpo atpakaļ, kaut kur ir pušu,— sakarnieks sauc kareivim, savam pāriniekam, kas patlaban tuvojas. Tas, ne vārda neteicis, lien atpakaļ.

«Turpināt uzbrukumu...» purpina Konšins. «Vai tad nav skaidrs, ka zaudējumi ir milzīgi, lai dievs dod vēl kādus simt metrus pavirzīties uz priekšu, bet talak jau vairs nebūs kam iet...»

Taču viņš nomāc domas par to, ka turpmākais uzbrukums ir bezjēdzība, jo pavēle ir un paliek pavēle, iespējams, ka priekšniekiem viss labāk redzams. Ja nu piepeši otrais bataljons sācis uzbrukumu Usovai? Un ieradums pakļauties pavēlei gūst virsroku — ja jau uz priekšu, tad uz priekšu ...

Viņš nostājas uz viena ceļa, novicina ar roku un kliedz:

— Rota, turpināt uzbrukumu! Uz priekšu! Uz priekšu!

Ieraudzījis, ka vairāki cilvēki pieceļas, arī viņš pats drāž uz priekšu tanka virzienā ... Lāgiem pamezdams acis atpakaļ, viņš redz, ka trešais vads, palicis bez komandiera, nav paklausījis viņa pavēlei un guļ nekustēdamies — tāpat kā otra rota ... Tanks, kas to atbalstīja, nav izturējis uguni un pagriezies dodas prom uz aizmuguri, bet viņam paka] plankšķ strupi un spalgi prettanku lielgabalu šāvieni.

Kamēr rota gulēja, sniegā ieplakusi, vāciešu pusē šaušana drusku pierima, taču nupat, ieraudzījuši, ka cilvēki atkal virzās uz priekšu, viņi no jauna sāka spēcīgu apšaudi un piespieda vadu pie zemes. Paskatījies atpakaļ, Konšins redz, ka viņš par metriem divdesmit apsteidzis vadu, ka tas izstiepies garumā un viņa tuvumā atrodas tikai daži cilvēki. Bet cik cilvēku viņa vadā vēl ir?

To viņš nezina. Viņam, protams, jāatrodas aiz sava vada, lai visi būtu redzami, tā, kā lika bataljona komandieris pēdējā atpūtas vietā, bet... mācīja viņus taču citādi — uz priekšu, man pakaļ...

Viņi abi ar Rjabikovu guļ tieši aiz tanka, kas aizsedz viņus no vāciešiem un tādējādi arī no apšaudes, bet mīnas krīt tālāk aizmugurē — tur, kur sagūlis vads, un tās kaukdamas lido pāri un plīst aiz viņiem, un tur kādu vai nu ievaino, vai nogalina. Tagad Konšins saprot, kāpēc pretimbraucošajos sanitārajos vilcienos lielākā daļa bija ievainota rokās un kājās, — ar tādiem ievainojumiem pats var izrāpties no kaujas lauka, bet kam trāpījis smagāk ... Kā sanitāri te varēs piekļūt, ja viņu smagi ievainos? Varbūt tikai naktī. Bet diez vai līdz naktij maz var izturēt? To iedomājoties, vajadzētu pārņemt šausmām, taču šausmu jau tāpat ir pārpārēm — tām vairs nav viņa dvēselē kur likties, un šī doma aizslīd kaut kā secen, necik dziļi neiespiezdamās.

Vīni abi guļ sprādzienā izrautā bedrē, tiesa, nelielā, hei tu tomēr apslēpj viņus... Te tad ari varētu sagaidīt pavedi atiešanai un pagulēt nekustoties, vēl jo vairak tāpēc, ka sakarnieks ar tālruni ir atpalicis un viņam nav iespēju sadzirdēt bataljona komandiera palīga balsi — «turpināt uzbrukumu». Konšins palūkojās pulkstenī — puspieci... Vai tiešām kopš tā brīža, kad Sergins izskrēja uz lauka, apritējusi tikai pusstunda? Jā, sākās taču četros. Ak kungs, tikai puse stundas, bet šķiet, ka aizritējis vesels mūžs.

Redzēdams, ka pretinieks sagūlis, vācietis vairs tā neārdās: laikam taupa munīciju un par velti nešaudās. Kaut nu varētu palikt tepat guļam un sagaidīt pavēli par atiešanu. Arī pie tā tanka nebūtu ko līst — šajā pašā bedrē var justies tīri droši un mierīgi. Rjabikovs satin pa smēķim, aizdedzina, taču viņi nepagūst ne kārtīgi dūmu ievilkt, kad dzird — aiz muguras sāk rucināt tanks.

Tātad tas izbraucis laukā pa otri lāgi, un tūlīt arī sākas troksnis un «urā» saucieni. Tiesa, ne tik braši, pavisam vārgi.

— Pagaidīsim savējos, — saka Rjabikovs.

Konšins piekrīt un pabāž laukā galvu, lai paskatītos atpakaļ uz puišiem.

Otra rota atkal sākusi skriet pakaļ tankam, taču viņa vads un trešais arī nemaz vēl nekustas, bet kur un kā lai kustas, ja vācieši atkal gāž virsū ar šrapneļiem, ar mīnām, kapā ar ložmetējiem ...

Taču komandas «uz priekšu», kas dzirdamas aiz muguras, kapā Konšina sirdi gluži kā ar pātagu — jāceļas augšā. Ja viņš nepiecelsies — nepakustēsies arī rota, nodaļu komandieri nespēs to piecelt. Konšins atkal pamet acis atpakaļ — jā, cilvēki guļ sniegā ... Pēc tā, cik Konšins kāri ievelk pēdējos dūmus, Rjabikovs saprot — tūlīt vajadzēs celties augšā, un skatiens aizmiglojas... Viņš nopīpē smēķi līdz galam, sakārto siksnu ... Vai dieniņ, kā abiem negribas rāpties laukā no šīs bedres. Un nav vēl zināms, vai Konšins spētu sevi piespiest, ja aiz muguras neatskanētu politvadītāja sauciens:

— Pirmā rota! Klausīt manu komandu! Uz priekšu! Uz priekšu!

Tātad politvadītājs, uzņemdamies komandēšanu, laikam domā, ka Konšins ir pagalam, bet viņš šeit guļavā ... Ko politvadītājs pēc tam par viņu sacīs? Un tas, ka politvadītājs vai bataljona komandiera palīgs, vai arī paša karavīri var sākt domāt, ka viņš ir nobijies, it kā pastumj viņu, izgrūž no tik patīkamās bedres un izrauj no krūtīm izmisīgu kliedzienu:

— Pirmā rota! Virziens — sašautais tanks! Man pakaļ! Uz priekšu!

Tikai Konšins nekur neskrien, viņš stāv ložu šaltīs tikmēr, kamēr ierauga — cilvēki pieceļas, metas rāvienā uz priekšu, un tad skrien arī viņš ... Pie tanka, ātrāk pie tanka ... Viņš skrien, pakrīt, ceļas augšā, skrien atkal...

— Veicīgāk, veicīgāk! — viņš kliedz un nepārstājis aicina, mādams ar kreiso roku. — Man pakaļ, puiši, ašāk! — Kamēr nepaklūp pret Rjabikovu, kas metas viņam zem kājām, un, krizdams kā pupu kūlis sniegā, viņš lāgā neaptver, no kurienes, taču šķiet, ka no debesīm, atskan triumfējošs sauciens: «Rokās esi, krievs ... Padodies ...» — un tūlīt turpat blakus notarkšķ automāta kārta un lodes aizsvilpj pāri galvai.

Parāvies no Rjabikova nostāk, vēl nekā neapjēgdams, nekā nesaprazdams, tikai redzēdams Rjabikova nobālušo seju ar plaši ieplestām acīm un juzdams, kā visa miesa pārklājas ar saltiem, lipīgiem sviedriem, Konšins cenšas iespiesties tanka kāpurķēdes sliedē, kurā viņi abi ir iekrituši.

— Vācieši... Zem tanka... Līdzko pamanīju — tā jums zem kājām, — Rjabikovs čukst.

Tagad Konšins sāk aptvert situāciju, un šausmas, kas viņu bija sagrābušas pirmajā mirklī, pazūd, jo dzirdami gan kliedzieni, gan šaušana, tiesa, diezgan pašķidra, — tas nozīmē, ka rota tomēr virzās uz priekšu, viņi nebūs te vieni, pienāks palīgi.

Līdz tankam ir metru četrdesmit. Guļot granātu līdz tam nevar aizsviest, bet pabāzt galvu laukā arī nav iespējams. Atliek viens — sagaidīt rotu, bet pagaidām — ierakties padziļāk. Rjabikovs jau līdz tam aizdomājies, precīzāk sakot, nevis aizdomājies, bet iedarbojies strēlniekos iedīdītais likums — lai nogulsties kur noguldamies, tūlīt ķeries pie lāpstas ...

Sniegu viņi prom nesviež, bet pastumj to pa sliedi uz priekšu un itin drīz nonāk līdz rugājiem, un ar to visa ierakšanās arī izbeidzas, sasalusī zeme viņu lāpstām par cietu, bet pietiek arī ar to, cik ir, viņi šajā sliedē ir gluži labi pasargāti...

Vnlrnkas reizes, kad viņi rakdamies nejauši bija paslējušas uz augšu, vācieši nobēra pa īsai kārtai, taču kliegt vairs nekliedza. Cik viņu tur varētu būt — divi vai trīs? Taču tur, zem tanka, viņiem droši vien iekārtots ierakums — nav slikti izdomāts. No augšas piesedz tanks ar savu milzīgo masu, no lodēm paglābj ierakums. Kā redzams, uz šejieni izvirzīts priekšējais sargpostenis. Un kas notiktu tad, ja viņi paietu šim tankam garām? Vācieši sāktu šaut viņiem tieši mugurā, un, protams, ķēdē izceltos panika.

Tagad Konšins jau domā, kā varētu — tad, kad pienāks rota, — dabūt šos vāciešus rokā, taču tur, aiz viņiem, atkal kaut kas laikam aizķēries — nemana nevienu skrējām, bet paskatīties turp nav iespējams...

— Kā tu viņus pamanīji? — Konšins jautā.

— Jūs visu laiku skatījāties atpakaļ, bet man nez kādēļ nepavisam negribējās pie tā tanka rādīties. It kā būtu nojautis. Un tāpēc visu laiku neizlaidu to no acīm. Gan tad, kad skrējām, gan arī, kad nogūlāmies. Pēkšņi redzu — tāds kā automāts rēgojas no apakšas. Tikai nepaguva izšaut, es jums tūlīt zem kājām.

— Kāpēc tad viņi sāka bļaustīties? — Konšins skaļi ieminas.

— Kas to lai sazina? Varbūt baidījās, ka neapejam viņus no aizmugures?

— Viņi taču varēja mūs pavisam vienkārši nošaut... Kaut kas nesaprotams.

Konšins paņem apaļo granātu un noliek sev blakus, Rjabikovs tāpat.

— Līdzko puiši pienāks tuvāk, tā metīsim. Var būt, ka izdodas aizmest.

— Pamēģināsim.

Viņi jau ir atguvušies un runā mierīgi, tikai žēl, ka nedrīkst paskatīties, kas notiek aiz viņiem, bet tur nez kādēļ viss apklusis, neviens nekliedz, nekomandē, tikai sprāgst vāciešu mīnas ... Var būt, ka politvadītājs ievainots un nav kas pieceļ cilvēkus. Tā nu tas, protams, ir, Konšins domā, nevajadzēja tik ļoti aizsteigties rotai priekšā.

Un piepeši cauri kaujas troksnim izlaužas spalgs:

— Atie-iet... Atie-iet...

Konšinam sirds vai pamirst, viņš ar visu miesu jut, kā kareivji pagriežas atpakaļ, kā viņi lien uz meža pusi, dažs varbūt pat skrien, lai tiktu ātrāk prom no šī miroņu lauka. Rjabikovain acis atkal izvalbījušas, pats kā uz karstām oglēm, it kā gatavodamies lēcienam.

— Gulēt mierā! — Konšins uzliek viņam roku uz pleca un piespiež pie zemes.

— Mēs taču paliekam vieni paši, komandier ... Pavisam vieni, — viņš purpina.

— Gulēt mierā, — Konšins atkārto, tikko valdīdamies, lai neceltos augšā un neskrietu atpakaļ.

Bet aiz muguras skan: «Otrā rota, atpakaļ!» Un tas viss tiek atkārtots dažādās balsīs — «atiet, atiet»... Konšinam arī gribas kliegt to pašu, gribas lēkt augšā un skriet, skriet, cik jaudas, atpakaļ uz aizmuguri, lai tikai nebūtu jāpaliek šajā laukā vieniem pašiem četrdesmit metrus no vāciešiem ...

— Ko darīsim? — Rjabikovs čukstus prasa.

— Nezinu ...

Konšins pagriežas uz otriem sāniem, viņa plecs uz mirkli parādās virs sniega, tūlīt pat notarkšķ automāts un atskan tā pati pretīgā, triumfējošā balss: «Rokās esi, krievs, padodies!»

Konšins jēli, kā nekad agrāk nav darījis, izlamājas, un šīs čukstus izgāztās neķītrās lamas it kā atvieglina sirdi, liek aizmirst bezizejas stāvokli, un tomēr katrs aicinājums atkāpties, kas atlido līdz viņiem, iedzen izmisumā — viņi taču paliek vieni, pavisam vieni šajā laukā ...

Un, pats galvenais, viņš nekādi nespēj koncentrēties, nespēj atrast izeju, pa galvu joņo tikai šādas tādas domu driskās, galīgi nevajadzīgas, kam nav nekāda sakara ar notiekošo...

Bet tur, aiz muguras, karavīri atiet... Vācieši vēl uzgāž atejošajiem pa mīnai, taču sprādzieni skan aizvien retāk, apklust arī ložmetēju rejas, un nevaldāma vēlēšanās būt tagad kopā ar visiem, nokļūt tajā mežā, no kura viņi sāka uzbrukumu un kas tagad liekas gluži kā tāda bībeliska apsolītā zeme, liek Konšinam saspringt pirms lēciena, jo gulēt šeit šķiet daudz baismīgāk nekā skriet zem lodēm. Taču šoreiz Rjabikovs piespiež viņu pie zemes.

— Vajadzētu gulēt te līdz tumsai, komandier. — Un šie saprāta vārdi liek Konšinam savaldīties.

— Tā laikam vajadzēs, — viņš piekrīt un paskatās raitniekā.

Rjabikovam visa seja notašķīta ar dubļiem, piere saskrāpēta, taču acis ir dzīvas, un pēkšņi šis svešais puisis, ko viņš pazīst labi ja mēnesi, kļūst viņam pats dārgākais, pats tuvākais cilvēks. Nē, viņš nav viens pats šajā klajumā, viņi ir divatā...

— Kā tevi sauc? — Konšins prasa.

— Rjabikovs, — puisis atbild un izbrīnā iepleš acis.

— Bet vārdā?

— Sergejs ... Kas tad ir?

— Nekas, tāpat vien ...

Konšins pastiepj roku, un abi, cimdus nenovilkuši, paspiež viens otram roku.

— Ja būsim dzīvi, pats velns mūs neraus, —' Konšins neviļus atkārto Curakova vārdus un tūdaļ nodrebinās sāpēs: nav taču vairs Ivana, nav... Diez — vai Pahomičs vēl dzīvs?

Rjabikovs pasmaida.

— Gan izkulsimies komandier ...

Bet uz lauka viss paliek klusu ... Un šis neparastais klusums, kas iestājies pēc gandrīz stundu ilgajiem dārdiem un mīnu kaukšanas, uzgulstas uz viņiem kā melnas, nāvējošas šausmas... Konšins apgriežas uz muguras un ierauga pelēkas, bezcerīgas debesis, pie kurām rāms vējelis laiski dzenā virs kaujas lauka sakārušās dūmu skrandas...

Un piepeši: «Palīgā ... Sanitāri...» Balss ir pavisam vārga, taču klusumā, kas patlaban iestājies, labi sadzirdama, un Konšins to pazīst — tur sauc Savkins ...

«Biedri... Atsūtiet sanitārus ...» atkal atskan sauciens, un Konšins nenovaldās, uz mirkli pieceļas. Tūlīt arī notarkšķ automāta kārta — un Rjabikovs ar sparu parauj Konšinu atpakaļ. Vairākas lodes aizlido pāri, bet dažas ietriecas blakus sniegā.

—- Tas ir Savkins, — Konšins čukst, — un, manuprāt, viņam sadragātas kājas.

— Tur nekā nevar līdzēt, komandier...

— Noasiņos ...

— Mēs nespējam līdzēt, komandier... Ja līdīsim laukā, vācieši nošaus kā likts.

Tā tas, protams, ir... Taču Konšins iedomājas, ko patlaban izjūt Savkins, kādas mokas pārcieš pirms nāves, bezpalīdzīgi gulēdams un jau saprazdams, ka neviens viņam palīgā neatnāks. Neviens ...

Savkins vēl vairākas reizes sauca pēc sanitāriem, tikai ik reizi aizvien vārgāk un klusāk un tad pārstāja... Un, kaut arī dīvaini, taču gan Konšinam, gan Rjabikovam kļuva vieglāk, jo viņus visu laiku mocīja sirdsapziņa, ka viņu pienākums ir palīdzēt... bet tajā pašā laikā viņi to nekādi nevar izdarīt...

— Pienācis gals mokām... — Rjabikovs nopūšas.

Skrējienā sakarsušie ķermeņi sāk atdzist. Vispirms sastingst kājas, tad rokas, bet drīz vien aukstums pārņem visu miesu.

Labi vēl, ka sals nav diez kāds lielais, astoņi, desmit grādi, un tomēr, viņi domā, līdz tumsai var sasalt ragā, vajadzēs kaut ko iesākt...

Tanka kāpurķēdes iespiestā dziļā sliede aizstiepjas pa labi, uz ieplaku. Laikam tas ir braucis no turienes, tad iznācis uz lauka, te pagriezies un, nenobraucis ne piecdesmit metrus no pagrieziena vietas, ticis sašauts. Viņi guļ tieši sliedē, kas iet gar lauku, gabaliņu pirms pagrieziena. Var būt, ka vajadzētu rakt sev grāvi un pamazām līst pa to uz ieplaku, bet no turienes jau kaut kā, gan līšus, gan ar pārskrējieniem, aizkulties līdz mežam.

Sliede dažuviet ir dziļa, bet citur — pavisam sekla. Tur tad arī vajadzēs rakties. īstu tumsu te nevajadzētu gaidīt — var nemanot pielīst vācieši un apmētāt ar granātām. Un vēl viņus uztrauc tas, vai vācieši nevar ielīst pa lūku tankā. Tad no torņa Konšins un Rjabikovs būs redzami kā uz delnas, un viņus nošaus kā likts. Tiesa, tanks gan ir stipri sadragāts. Iekšpusē laikam viss savandīts, ja jau varētu tur ielīst, tad sen būtu ielīduši, un tomēr labāk tālāk no tanka. Tā arī abi nolēma.

Abi guļ ar sejām viens pret otru. Konšins pa labi. Viņam arī būtu jāpagriežas, tikai kā? Sliede ir šaura, grozies, kā gribi, bet kāda ķermeņa daļa var paspraukties laukā, ja vācieši pamanīs, uzgāzīs virsū katrā ziņā. Taču nekā nepadarīsi, un Konšins pamazām pavelk zem sevis kājas.

— Uzgaidiet, komandier, — saka Rjabikovs, noņem bruņucepuri un palien atmuguriski atpakaļ. — Pamānīšu fričus.

Viņš uzmauc bruņucepuri uz automāta stobra un, parāpies pāris soļus nostāk, taisās pacelt to gaisā.

— Vai esat gatavi? Aiziet. — Un viņš pabāž uz augšu bruņucepuri, bet Konšins rāvienā uzlec augšā. Pa cepuri trāpa vairākas lodes, un tā džinkstēdama šūpojas stobra galā.

Konšins velreiz pateicas laimīgam gadījumam, ka viņš nav šeit viens pats, bet kopā ar šo Sergeju, kurš, ka l/i.i das, ir gan apķērīgāks, gan ari prātīgāks par vi 1,111 pašu

Tagad pie darba... Augums un rokas drusku apsilsi, taču kājas salst aizvien trakāk.

Gan krūtīs, gan galvā Konšins jūt savādu tukšumu. Viņš nedomā nedz par aizvadīto kauju, nedz par viņa acu priekšā kritušo Curakovu, nedz arī Savkinu, kas tā arī nesagaidīja palīdzību. Aizmirsis visu, viņš rok, padziļinādams tanka sliedi, lēnām, pa centimetram lien uz priekšu, un visa viņa dzīves jēga patlaban ir šī rakšanās un līšana. Itin viss viņam ieslēgts šajā šaurajā un seklajā kāpurķēdes sliedē, kas ved viņu prom no nāves.

No Pahomova nodaļas palikuši pāri pieci cilvēki — trīs krituši, četri ievainoti, un patlaban viņi sēž būdelē ap nelielu, bruņucepurē sakurtu ugunskuru, cits pie cita piespiedušies. Rokas pastieptas pret uguni — visi nosaluši. Viņi vēl netic, ka palikuši dzīvi, un visi drūmi klusē — nemaz negribas runāt. Pārlieku drausmīgi un bezcerīgi aizritējusi viņu pirmā kauja.

Pahomičs, kas nekad nav pīpējis, tagad kāsē pēc katra dūma, bet tik un tā sūc satīto smēķi — skumjas tā sažņaugušas sirdi, ka gluži vai jākauc ... Viņš pats redzēja Curakova līķi, zina, ka no lauka nav atgriezies Konšins. Rotā vairs nav neviena pulka biedra — viņš vienīgais palicis. Ja arī rīt būs kauja, tad diez vai viņš paliks dzīvs. Protams, kareivis, no sava ierakuma raugoties, nevar spriest par visu. Var būt, ka viņam arī nav tiesību spriest. Taču viņam allaž gribas saprast saņemtās pavēles jēgu. Ja viņi ir devušies izlūkošanā ar kauju — tad viss saprotams. Bet, ja tas bija pavisam vienkāršs nepārdomāts un ne visai labi sagatavots uzbrukums, — tad tas viss sāpīgi aizvaino. Divu tanku bija neapšaubāmi par maz — tāpat kā divu mīnu un divu šāviņu uz katru stobru. Un Paho-movam vai galva plīst pušu no šiem mokošajiem jautājumiem, uz kuriem nav atbildes ...

— Kā tad būs, komandier, vai tiešām rīt atkal uzbruksim?

— Kā lai viņš to zina? Tas japrasa brigades komandierim, — otrs pārtrauc.

Valodas pamazām atraisās, un tās ir tādas, ka viņam, komandierim, vajadzētu tās apraut — pārāk nelaipniem vārdiem sāk pieminēt priekšniekus —, taču Pahomovs nekad nav bij’is no uzkliedzējiem, arī pēc dabas viņš nav no komandētajiem, turklāt viņš ir vienis prātis ar kareivjiem, un, ko tur daudz runāt, — kārtības nekādas nebija, bet, kas pie tā vainīgs — vidējie priekšnieki vai lielie —, kas to lai izdibina. Bet kāds tomēr ir vainojams...

— Ko tu tik daudz rejies? — beidzot kāds aprāj. —Un mūsu politvadītājs? Ja viņa nebūtu, droši vien pusi ievainoto pamestu uz lauka. Redzēji taču, kā viņš skraidīja, ložu nebīdamies, tomēr piespieda visus iznest.

— Es par politvadītāju nesaku neviena jauna vārda. Ko tad politvadītājs var?! Viņš gāja ar mums kopā vienā ķēdē...

— Bet ko tad tu gribēji? Lai arī brigādes komandieris rikšo tev blakus? Katram sava vieta.

— Tas nu tā. Tikai kā es skatos, tad mūsējā ir pati sliktākā.

— Tādē| tu arī esi prasts zoļļuks.

Ar to arī runāšana uz brīdi apklust, bet tad kāds jau-niņš kareivis, vēl pavisam puika, ierunājas tik trīsošā balsī, ka visiem neviļus šermuļi noskrien pa muguru:

— Vai tiešām mūs visus apslaktēs? ... — Un vecākais 3<areivis, tas, kurš iesāka sarunu, atbild:

— Ne jau nu gluži visus. Dažus ievainos, bet dažus, protams, arī nogalēs pavisam ... Tāpēc jau tas ir karš...

Jā gan, karš — droši vien katrs savā nodabā nosaka, bet vai tad no tā kļūst vieglāk?

Metrus sešdesmit jau būs aizracies Konšins ar savu raitnieku pa tanka sliedi, un tagad vairs saredzamas tikai trīs ceturtdaļas tanka. Tagad vāciešiem, lai varētu šaut uz viņiem, jālien laukā no ierakuma, jo tanka kāpurķēdes veltņi visu aizsedz.

Nu jau viņi cer, ka izdosies izkulties sveikā, ka aizkļūs līdz savējiem. Un, jo tālāk aizvirzās briesmas, jo trakāk sāk uzmākties miegs. Viņi tikko turas, lai neaizmigtu turpat sniegā, sešdesmit metrus no vāciešiem. Ir tikai viena vēlēšanās: līdzko aizlīdīs līdz savējiem, tā ierausīsies būdā, apsildīs pie uguns aukstumā sastingušās kājas un iegrims nebūtībā, lai aizmirstu itin visu.

Pamazām debesis virs viņiem satumst, un labi vien ir. Viņi jau aizkļuvuši gandrīz līdz pašai nogāzei, un vējš te sniegu aizpūtis, kāpurķēdes sliede pavisam sekla, un no tas spraucas laukā durstīgi rugāji. Tālāk vairs nemanīti nevar tikt... Bus vien jagaida īsta tumsa, be! līdz tai vēl krietni tālu, un, kad cilvēks kaut ko nepacietīgi gaida, laiks velkas garumā... Atkal aukstums pārņem visu miesu un moka bezdarbība. Mazāk pacietīgais K011-šins ieminas:

— Varbūt drāzīsim, Sergej?

— Nē, komandier, drusku pagaidīsim ... Tas taču nekam nederēs, ja pēdējā brīdī... — Viņš neizsaka visu līdz galam, bet Konšins saprot: protams, būs gluži nepatīkami, jo nupat taču viss būs beidzies pa labam, kaut gan sākumā viņi uz to nemaz lāgā necerēja.

Lēni, pavisam lēni apdziest asiņainie mākoņi virs ciema. Pati saule nav redzama, taču mākoņus tā nokrāsojusi purpursārtus, mazliet pat violetus. Tas nav tīkams riets, pārāk drūms, bet viņiem viena alga — kaut tikai ātrāk uznāktu tumsa ...

Runāt negribas, turklāt abus moka nervozas žavas, bet Konšins atkal sajūt, ka nav viņam tagad cilvēka, kas būtu tuvāks par Sergeju, ka viņi pa šīm dažamstundam ir saauguši cieši jo cieši. Tagad vajadzētu turēties visu laiku kopā, Konšins iedomā ...

Un tad no austrumu puses debesīm pāri sak klāties zil-gums, šķiet, ka metas krēsla, un jāsāk gatavot notirpušas kājas jaunam skrējienam. Bet vai vajadzētu skriet? Varbūt labāk aizlīst īīdz ieplakai līšus? Saprātīgais Rjabi-kovs domā, ka būtu jādara tieši tā.

Un tad viņi abi lien, pie zemes pieplakuši, automata kārtu no tanka visu laiku gaidīdami un aizvien vēl neticēdami, ka viņi iet projām no nāves, bet, kad tiek līdz ieplakai, kad nošļūkuši gar tās nogāzi lejā, tad prāvu brīdi abi guļ galīgi bez spēka, pārmocījušies, mahorkas dūmus rīdami un uguntiņu piedurknē slēpdami.

— Nu tad ejam, vai? — Konšins pieceldamies saka.

— Ejam, komandier.

Viņi iet, saliekušies trijos līkumos, smagi cilādami notirpušās kājas, iet pa ieplakas vidu uz melnējošā meža pusi, kur nedzird ne skaņas, nemana ne mazāko kustību, it kā tas būtu izmiris un tajā nebūtu nevienas dzīvas dvēseles.

Un, kad viņi jau ir pienākuši pavisam tuvu un vāciešu pusē gaisā izšaujas pirmā nakts raķete, abi nobīstas, ka no meža tagad, noturēdami viņus par vāciešiem, var uzbliezt savējie, un vai maz var būt kas pretīgāks par to, ka savējie nomušī.

Viņi piece|as pilnā augumā un sāk skaļi sarunāties ...

— Puiši, vai te kāds ir? Mēs esam savējie... Vai dzirdat? — Rjabikovs nenociešas, taču neviens neatbild. — Guļ visi, vai?

— Varbūt bataljonu pārcēluši kur citur? — Konšins prāto.

Taču tālāk iet bīstami — kāds vēl ņems un aiz pārbīļa nošaus... Viņi apstājas. Rjabikovs vēireiz — tagad jau skaļak — vaicā netālajai meža tumsai, vai tajā kāds ir. Atsaucieties! Un atkal nekādas atbildes.

Brītiņu pašaubījušies, viņi beidzot nolemj iet tālāk. Ieiet meža, pašķir eglītes, klūp pār līķiem, pār nogāztajiem kokiem — nekur neviena... — Abi brien vēl dziļāk un uziet virsū kādam, kas sēž uz celma. Novietojis šauteni starp ceļiem, tas sakņupis sēž un snauž.

Konšins pieskaras viņa plecam, taču sēdētājs pat nesatrūkstas, tikai lēnām paceļ galvu un nolūkojas viņos ar savādu tukšu, nesaprātīgu skatienu.

— Kur visi cilvēki? — Konšins prasa.

— Nav vairāk cilvēku, visi krituši, — sēdētājs atbild gurda, vienaldzīgā balsī.

— Ko nu muldi?! — iejaucas Rjabikovs. — Pamosties!

_— Es nemuldu. — Sēdētājs atkal nokar galvu. — Cilvēki krituši...

Viņš sāk šņaukāties, tad satver galvu rokās, un viņa pleci raustās elsās.

— Pagalam, visi pagalam ... — viņš murmina.

Konšins sapurina viņu, pavēl iet ārā uz mežmalu un

uzmanīt lauku. Sēdētājs ar mokām pieceļas un lēniem soļiem, gluži kā akls, pret kokiem atdurdamies, aiziet... Konšins noraugās pakaļ, grib izšķendēties, taču nav vairs spēka. Beidzot netālu no bataljona komandiera palīga zemnīcas viņi sastop dažus otrā, Konšina vada, kareivjus. Paklājuši zarus zem lielas egles — un nu cits sēž, cits, sarāvies čokurā, guļ un zibina ar smēķu uguntiņām.

Konšins pienāk tuvāk. Viens vai divi paskatās uz viņu, taču skatās bez izbrīna, pavisam vienaldzīgi, it kā viņš nebūtu atrāpojis šurp no lauka, bet visu laiku bijis kopā ar viņiem. Un Konšins aptver, ka cilvēki ir satriekti, nomākti tiktāl, ka tagad viņiem viss vienalga. Turklāt puiši arī nezina, ka viņš palicis guļam uz lauka, jo droši vien bija paklīduši kur kurais.

— Vai rotnieku ievainoja? — Konšins, brīdi klusējis, pavaicā.

— Nogalēja.

Pienāk seržants, nodaļas komandieris. Acis vien iepleš.

— No kurienes tad jūs, komandier? Mēs domājam...

— No kurienes, no kurienes, — iejaucas Rjabikovs. — Būtu jūs bijuši tuvāk mums, varētu paķert līdzi vāciešus ... Taču jūs, tikko padzirdējāt par atiešanu, ta tūlīt prom, nemaz nepadomājāt, kāpēc komandieris neatiet, kāpēc viņa nav? ...

—- Kādi vācieši? — kareivji, kļuvuši mundrāki, vaica.

— Kādi, kādi? Zem tanka — vācieši. Sapratāt? Un no-turēja mūs līdz tumsai. Kā pakustējāmies, tā nobēra kārtu pāri galvai...

Rjabikovs patlaban, kad jau mazliet atguviesL laikam lepojas ar savu piedzīvojumu un nu aizgūtnēm stāsta, bet Konšins aiziet uz bataljona komandiera palīga zemnīcu.

Tajā piepīpēts, tumšs. Leitnants sēž tieši uz grīdas, ar muguru pret sienu atspiedies, šineļa apkakle pacelta, acis galīgi novājējušajā sejā aizvērtas, uz lūpas karājas nodzisuša smēķa gals.

— Biedri leitnant, — Konšins saņem viņu aiz pleca.

Leitnants paver acis, nesapratnē paskatās un atkal aizmieg. Jā, nav viņam pēc visa tā viegli, Konšins iedomā, un tomēr kaut kāds saērcinājums, pat niknums iezogas sirdī: izgāza tomēr podus leitnants ar savu «izmēģināšanu», un viņš, vairs neko lielu nekautrēdamies, sapurina bataljona komandiera palīgu.

Tas satrūkstas un pamostas galīgi.

— Konšins? — Viņš ir tikai mazliet pārsteigts.

Laikam pēc šitās drausmīgās kaujas visiem viss vienalga ... Palikuši dzīvi — un paldies dievam, vēlāk skaidrosimies, kas un kā ...

Konšins pastāsta par notikušo.

— Tātad zem tanka atrodas vācieši? — bataljona komandiera palīgs pārjautā un sarauc pieri, kaut ko apsvērdams.

Konšins, apsēdies sakarniekam blakus, pēkšņi aizmieg, varētu naktī dabūt rokā? Un viņam uzmācas bailes — ka tikai nepavēl iet viņam pašam, bet viņš ir tā nomocījies, ka gribas tikai vienu — gulēt, gulēt un ne par ko nedomāt ...

Bataljona komandiera palīgs pavēl sakarniekam savienot viņu ar bataljona komandieri, un tas sāk griezt tālruņa kloķi — «Volga, Volga» ... Sīs «Volgas» pavadībā Konšins, apsēdies sakarniekam blakus, pēkšņi aizmieg, bet jau pēc dažām sekundēm viņu pamodina apdullinoša sprādziena grandoņa. Kādu brīdi vācieši apšauda aizmuguri, bet tad uguns pavēršas pret viņu izvietojumu .. .

Dreb zeme. Dreb zemnīcas griesti. Sprādzieni dārd tepat blakus, taču pats drausmīgākais — neganti grand dziļāk aizmugurē. «Atgriež» — iedomā gan bataljona komandiera palīgs, gan ari Konšins, kā gan citādi lai izskaidro tādu kanonādi pa aizmuguri?

Un tad zemnīcā iedrāžas Rjabikovs.

— Cilvēki mūk! Panika! — viņš izgārdz. — šķiet, vācieši palaiduši tankus.

Pistoles maksti vaļā pogādams, bataljona komandiera palīgs izrāpjas no zemnīcas, viņam pakaļ arī Konšins.

Ka melnas ēnas garām skrien kareivji.

— Uz kurieni? Stāt! — bataljona komandiera palīgs kliedz un šauj ar pistoli gaisā, bet pēkšņi pārtrauc — turpat blakus izsprāgušais šāviņš izgaismo kaut ko drausmīgu: dažus soļus no zemnīcas stāv — pagaidām vēl stāv un līgojas — kaut kas nesaprotams, kas vairs nav līdzīgs cilvēkam, visa priekšpuse — krūtis, vēders — saplosīta, bet sejas vietā — asiņaina maska. Konšins aizver acis, bet, kad atkal tās atver, ierauga saļimušu, sagumušu leitnantu.

Bet cilvēki mūk... Kāds jau kliedz — «ielenc», kāds spiedz — «tanki» ...

Konšins jūt, ka panika sagrābj arī viņu, ka arī viņam uzmācas vēlēšanās pilnā rīklē kliegt un aurojot mukt un mukt laukā no šīs elles, lai arī ar viņu nenotiktu tas pats, kas ar to tur, pie zemnīcas... Viņš redz, ka ar bataljona komandiera palīgu notiek apmēram tas pats.

Kas būtu noticis tālāk — vai viņi mestos skriet kopā ar visiem kareivjiem vai arī atrastu sevī tik daudz spēka, lai saņemtos un novērstu paniku, nav zināms. Tikai Konšins pamana, ka pa kreisi gluži kā uguņošanā uzvijas automāta trasējošo ložu kārta — un cilvēki apstājas un sāk pamazām kāpties atpakaļ: viņiem virsū nāk rotas po-litvadītājs ar paceltu Špagina automātu, un no tā stobra lido laukā sarkani punkti.

— Kādi tanki? Kurš redzēja tankus? Atpakaļ! Nekādu tanku nav! — viņš kliedz. — Visiem ieņemt aizsardzību! Visi savās vietās! Kur palikuši bruņusitēji? Ieņemt pozīcijas!

Aiz politvadītāja ar karabīni rokās nāk kāds vecākais leitnants — laikam artilērists — un arī kliedz:

— Rau, kur stāv mani lielgabali! Mēs neizlnldnlm cauri tankus! Visi atpakaļ! Kur bataljona komandiera pa līgs? Kur rotu komandieri?

Cilvēki pamazām nomierinās, lai gan visapkārt vel sprāgst mīnas, lai gan aizmugurē vēl rīb šāviņu sprādzieni, lai arī retajās atstarpēs starp sprādzieniem dzirdama tanku motoru rūkoņa.

— Jūs esat bataljona komandiera palīgs? — Artilērists pienāk pie leitnanta. — Kā tad jūs tā? Apturiet cilvēkus! Organizējiet aizsardzību! Kas jums notika? — Bataljona komandiera palīgs pēkšņi it kā pārlūst uz pusēm un sāk vemt. — Kas jūs tāds esat? — vecākais leitnants uzrunā Konšinu.

— Konšin! — iesaucas politvadītājs. — Tu dzīvs? No kurienes uzradies? Tas ir seržants Konšins, viņš pieņēma pirmo rotu.

— Kā tad jūs tā? Arī jūs pārbijāties? Smurguļi! Tūlīt organizējiet aizsardzību. Komandējiet taču, kaut jūs velns parautu! Tie taču ir jūsu cilvēki!

Beidzot Konšins attopas. Vecākā leitnanta mierīgā un pavēlošā balss un nievājošais «smurguļi» piespiež viņu izkustēties no vietas, un viņš skraida pa mežu, vākdams kopā kareivjus un nodaļu komandierus un sūtīdams viņus prom uz mežmalu, uz sniegā izrakņātajām bedrītēm, kas ne no kā nespēj aizsargāt.. .

Apšaude pamazām pierimst. Nedzird arī tanku rēkoņu. Iznāk, ka vācieši viņus tikai pabiedējuši, parādījuši, ko spēj izdarīt, un, protams, arī asinis notecinājuši. Tiem zaudējumiem, ko viņi cieta uzbrukumā, nākuši klāt arī šie. Cik bataljonā vēl atlicis cilvēku, tas būs jāpaskaita rīt. Un klusumu, kas tagad iestājies, plosa ievainoto vaidi un žēlabaini «Biedri, lūdzu, atsūtiet sanitārus ...».

Pārvarēdami negantu nogurumu, Konšins kopā ar po-litvadītāju vēl ilgi apstaigā mežiņu, izrīkodami ievainoto iznešanu ... Konšins ar izbrīnu ievēro, ka viņa sirdī vairs nav tā smeldzošā žēluma pret viņiem, kādu izjuta agrāk, — re, kā steidzas uz aizmuguri, re, kā baidās, lai nenogalē pavisam ...

— Gaidiet savu kārtu. Sanitāru par maz, — Konšins izmet, ar pārsteigumu ieklausīdamies savas balss saltumā un tirda sevi: vai tikai tu neapskaud viņus, kas rīt jau gulēs sanitārajā rotā drošībā un siltumā?

Bet viņam rīt no rīta atkal jāsagaida kārtējais mīnmetēju uguns trieciens, varbūt atkal būs jāiet uzbrukuma ...

Ko tad jus činkstat? Pacietieties, iznesīsim visus, tikai ne jau vienā rāvienā ...

Bija ap desmitiem vakarā, kad viņi kopā ar politvadī-tāju kādā prāvā aviobumbas izrautā bedrē iekārtoja rotas komandpunktu. Dibenā saklāja egļu zarus, pāri pārsedza nolauztus bērziņus un eglītes. Vidū sakūra uguni un se-šatā sasēdās tai apkārt: divi sakarnieki, divi raitnieki un viņi divi. Visi bija nomocījušies līdz nemaņai, taču aizmiga tikai kareivji — Konšins un politvadītājs aizmigt nevarēja. Konšinam nelika mieru aizvadītās dienas notikumi un krūtis žņaudza kaut kāds milzīgs aizvainojums, ka viss tik neveiksmīgi iznācis, tik nelabi.

«Kāpēc tā iznāca? Kāpēc viss mežģījās tik nejēdzīgi? Kāpēc? Kāpēc?» Visi šie jautājumi gumzījās cits citam virsū, taču atbildes nebija.

Politvadītājs sūkā smēķi un lūkojas ugunī ar gurdām, apdzisušām acīm, un laikam domā par to pašu ... Taču pagaidām viņi klusē, katrs savās domās iegrimis, un nav arī spēka parunāt. Politvadītājs vispār nebija no runīgajiem, neuzmācās ar bezgalīgām sarunām un pamācībām. Viņš centās aprunāties ar katru atsevišķi, sirsnīgi un itin bieži uzmina uz varžacīm staršinam, lai ar apgādi viss būtu, kā nākas. Ar vārdu sakot, ne ar ko īpašu neizcēlās, ne uz vienu nekliedza, un tomēr viņš bija tas, kurš novērsa paniku un organizēja ievainoto iznešanu kā no kaujas lauka, tā arī nupat pēc apšaudes...

Konšins mēģina ielūkoties viņā ... Viņš saprot, ka politvadītājs ir iekšēji spēcīgāks un arī dzīves pieredzes viņam papilnam, viņš taču gadus divpadsmit vecāks par Konšinu. Un Konšinu mulsina tas, ka apstākļu sagadīšanās dēļ šis cilvēks kļuvis par viņa vietnieku politiskajā darbā... Tas, protams, nav uz ilgu laiku, gan jau tuvākajās dienās atsūtīs kādu, kas komandēs rotu, viņš domā.

Nelielais ugunskurs sprēgā. Lāgiem kāds sauss zariņš uzliesmo spožām ugunīm, apgaismo viņu mitekli, iešļāc sārtenu gaismu izmocītajās sejās un iemirdzas kā koši sarkans punkts uz automāta stobra.

— Kas pie visa vainīgs? — Konšinam pasprūk.

Politvadītājs paceļ galvu, ievelk dziļu dūmu un brīdi

neatbild.

— Ne jau vainīgie jāmeklē, bet iemesli... — Pēc tam, paskatījies Konšina apjukušajā sejā, piebilst: — Uzskati, Konšin, ka, kopumā ņemot, šis uzbrukums bija nepiecie-sams un tam bija savs mērķis... Darīsim tā. — Un vlņs uzliek roku uz Konšina pleca.

Sājā mirklī iečirkstas tālrunis. Sakarnieks tūlīt pamos tas un satver klausuli.

— Jūs... Bataljona komisārs, — viņš saka Konšinam.

— Nu, kā jums tur klājas, maskavieti? — Klausulē dzirdama komisāra līdzjūtīgā balss.

— Vai jāziņo par visu, kas noticis? — Konšins jautā.

— Nē, nē. Es visu zinu no bataljona komandiera palīga ... Kā jums šķiet, vai vācieši vēl ir zem tanka?

— Droši vien ...

— Ja mēs tūlīt aizsūtīsim izlūku nodaju, vai viņiem izdosies tos sagūstīt?

— Domāju, ka izdosies ... Jāsūta divas grupas. Vienai jāpieiet no aizmugures ...

— Jā, protams. — Komisārs kādu brīdi klusē, laikam ko apsver. — Konšin, vai jūs... nevarētu uzņemties grupas vadību? Neatbildiet tūlīt, padomājiet...

— Biedri komisār... — Konšins gurdi ierunājas.

— Saprotu, jūs esat |oti noguris, — komisārs neļauj tālāk runāt. — Vismaz sagaidiet izlukus un parādiet ceļu, kā piekļūt.

— Tiks izpildīts.

— Grupa būs pie bataljona komandiera palīga zemnīcas divdesmit trijos nulle nulle. Jums ir pulkstenis?

— Ir. Pie zemnīcas sagaidīšu.

— Redziet, Konšin, jūs šaubījāties, vai neuznāks bailes, bet mēs domājam ierosināt jūs apbalvošanai.

— Man arī bija bail, biedri komisār... Un kā vēl, — Konšins godīgi atzīstas.

— Taču tikāt tām pāri, Konšin, tikāt pāri... Un tas ir galvenais ... Paaiciniet politvadītāju.

Konšins pasniedz klausuli un aizver acis... Cauri nogurumam izviļas patīkamais «mēs domājam ierosināt jūs apbalvošanai». Tātad viņš savu pirmo kauju tomēr izcīnījis... Taču pavisam drīz šis patīkamais izgaist. Ļoti gribas gulēt, un ļoti negribas divdesmit trijos nulle nulle iet un sagaidīt izlūkus. Paskatījies pulkstenī, viņš redz: vēl atlikušas četrdesmit minutes. _

Konšins pamostas desmit minutes pirms_ noteikta laika un modina Rjabikovu. Tas, nekā nejautādams, izberzē acis un ceļas augšā. Pamostas arī politvadītājs un piesviež ugunij zareļus.

— Jūs jau ejat?

— Ejam, — Konšins atbild.

— Būs jau jāiet man arī. — Politvadītājs satin smēķi un aizpīpo no kvēloša zara. — Zināt, tas būs ļoti svarīgi, ja izlūkiem izdosies dabūt rokās kaut vienu vācieti. Tad ... tad ... — Viņš nepasaka visu, bet Konšins saprot tāpat.

Viņi izraušas no bedres... Raķešu gaismā sniegs zilgani vizuļo, gar debesīm trasējošo ložu sarkani dzīpari... Vai pirmās pozīcijas naktī ir skaistas? Laikam gan, ja piebilstu: baismīgi skaistas ...

Pie bataljona komandiera palīga zemnīcas viņi pienāk reizē — baltos maskēšanās tērpos ģērbusies izlūku grupa un viņi. Klusēdami sasveicinās. Leitnantu — izlūku vada komandieri — Konšins tikpat kā nepazīst. Tik vien atceras, ka Zvirbuļkalnu stacijā viņš zvanīja no automāta būdas un runāja ar kādu pavisam vienkārši, pat smiedamies, ne tā kā visi citi — nomākti, minstinādamies.

Tagad viņš staigā, pirmā uzdevuma satraukts. Acis zib, kustības enerģiskas.

— Kurš bija pie tanka? — skarbi noprasa.

— Es un mans raitnieks, — Konšins atbild un rāda uz Rjabikovu.

— Tur patiešām ir vācieši?

— Dienā patiešām bija.

— Ejam, jūs parādīsiet.

No zemnīcas iznāk bataljona komandiera palīgs, un visi dodas uz mežmalu.

— Biedri komandier, — Rjabikovs čukstus saka un pieskaras Konšina piedurknei. — Vai drīkst lūgt, lai paņem mani līdzi?

— Kas tad tev lēcies? Par maz dabūji? — Konšins brīnās.

— Dikti gribas dabūt riebekļus rokās. Cik viņu dēļ neizcietām, kamēr līdām prom no tanka. Atļausit? Vai ne?

— Leitnant, mans raitnieks prasās jums līdzi, — Konšins saka.

Tas uzmet acis Rjabikovam un tūdaļ ir ar mieru.

— Ļoti lab>i, gan noderēs... Petrov, velciet nost maskēšanās tērpu, atdodiet šim te kareivim.

Izlūks Petrovs it kā grasās ko iebilst, taču leitnanta skatiens ir dzēlīgs un salts.

— Klausos, atdot tērpu.

Disciplīna pie viņiem ir uz goda, Konšins iedomājas, un viņam pēkšņi sāk likties — šitiem puišiem paveiksies.

Sašautais tanks — kaut ari līdz tam ir gandrīz рпм» kilometra — raķešu gaismā labi saskatāms. Leitnants bridi vērīgi pētī lauku, tad izlemj:

— Biedri bataljona komandiera palīg, iesim pa ieplaku. Pirmā grupa aizlīdīs pa to aiz tanka, otrā — arī no ieplakas — pielavīsies no sāniem. Vai piekrītat?

— Labi, rīkojieties. — Leitnanta apņēmīgais un pārliecinātais tonis uzmundrina bataljona komandiera palīgu un vieš cerību, ka viss paveiksies labi.

Leitnants noņem no pleca automātu. Laikam nolēmis iet kopā ar izlūkiem, bataljona komandiera palīgs nospriež un pieskaras viņam pie pleca.

— Jums pašam varbūt nevajadzētu iet?

— Vajadzētu gan. Tas ir pirmais izlūkgājiens. Tas jāvada man pašam, — leitnants strupi atmet un, padevis klusu komandu «uz priekšu!», pirmais nokāpj ieplakā.

Konšins pieiet pie Rjabikova, kas jau uzvilcis maskēšanās tērpu.

— Esi piesardzīgs, Serjoža ...

— Būs labi, komandier... Norēķināšos ar frici par šodien pārciesto.

Konšinam nav īsti labi ap dūšu — rādās tā, it kā viņš būtu atteicies no komisāra piedāvājuma vadīt grupu, bet, no otras puses, viņam šķiet, ka izlūku komandieris tiks ar šo darbu labāk galā — viņu nav demoralizējusi neveiksmīgā kauja, viņš nav tā noguris kā Konšins, kas patlaban tikko turas kājās, tā vien gribas nogulties zemē. Un, kad izlūki pazūd ieplakā, Konšins apsēstas uz kaut kā un tūlīt pat iekrīt...

— Konšin, viņi tika prom bez zaudējumiem, — cauri miegam viņš dzird politvadītāja saspringtu čukstu.

Izlūki nav redzami, taču klusums priekšējās pozīcijās liecina, ka arī vācieši izlūkus neredz ... Tiesa, te vienā, te otrā klajuma malā joprojām uzšaujas gaisā raķetes — līdzko nodziest viena, tūlīt uzliesmo otra. Friči uzmanās. Tātad, par spīti neveiksmīgajam uzbrukumam, tomēr baidās no viņiem. Konšinam snaudiens ir pārgājis, un viņš, tāpat kā visi pārējie, vērīgi lūkojas uz lauku, kur pagaidām vēl nekas nav manāms, — izlūki jau atrodas tālu, turklāt viņi savos tērpos pat tuvumā bija grūti sniegā saskatāmi.

Laiks velkas kā sapīts, bet no klajuma puses — ne skaņas... Politvadītājs tīstī smēķi, nervozi velk dūmu pēc dūma, bataljona komandiera palīgs slēpj uguntiņu šine|a piedurknē — gluži kā skolēns starpbrīdī, Konšinam iešaujas prātā. Un tik neganti tāla viņam rādās pavisam nesenā pagātne, it ka būtu pagājuši nevis gadi, bet vesela mūžība, vai ari vispār nekas nav bijis — ne Maskavas, ne skolas, ne institūta ...

Te piepeši — kaut arī tas tika gaidīts — pie tanka uzliesmo spilgta gaisma, un pēc tam atlido izsprāgušas granātas dobjš būkšķis, un tūlīt arī sākas šaudīšanās no visām pusēm — no mūsējās, no vāciešu, pie tanka ... Vācieši sāk vālēt pa mūsu ložmetējiem ar mīnām, dažas no tām izsprāgst pavisam netālu no viņu pulciņa, taču viņi neliekas zinis — neviens nenovērš acu no tanka, tur šobrīd notiek pats galvenais ... Raķetes vācieši vairs nežēlo, un tās uzliesmo gan še, gan tur un nepārtraukti karājas virs lauka, applūdinādamas to ar gaismu ... Vienīgā cerība uz ieplaku, pa kuru izlūki var nemanīti tikt atpakaļ.

Konšins visu to pārdzīvo smagāk nekā citi, jo baidās par Rjabikovu, — ek, Sergej, Sergej, nevajadzēja tevi laist, un ja nu kas atgadās, bet tu taču man esi tagad vistuvākais cilvēks ... Nav vairs Curakova, nav rotnieka, nav zināms, vai Pahomovs vēl ir starp dzīvajiem...

Beidzot! Viņu skatiens pamana kaut ko tumšu, nemierīgu, kas lāgiem it kā pazūd, un noprot, ka tas ir vācietis, ko stiepj savos maskēšanās tērpos neredzamie izlūki...

— Izdevās, Konšin, ir izdevies! — Politvadītājs sit Konšinam pa plecu un tik spēcīgi, ka Konšins reizēm pat pietupstas.

Un tas, kas visu šo nemiera pilno dienu un arī vakaru pildīja krūtis ar skumjām, kas sāpīgi žņaudza, sāk pamazām atvilgt, kaut kur pagaist, un sirdī sāk līt jauna, agrāk neizbaudīta sajūta — uzvaras sajāta, kaut pagaidām vēl nelielas, kaut pavisam mazītiņas, bet tomēr uzvaras sajūta — viņi dabūjuši «mēli», dabūjuši... Bet, ko tas nozīmē, to saprot visi — tagad būs ziņas par pretinieku, tagad viņi zinās, kur atrodas tā ugunspunkti, un nākamajā uzbrukumā jau dosies sagatavoti.

Tagad Konšinam nākamā diena, kārtējā rīta reizes apšaude no mīnmetējiem un viss pārējais, kas gadīsies uz šīs zemes strēmeles, ko dēvē par priekšējām pozīcijām, vairs neliekas tik baigs... Viņi taču saņēmuši «mēli», «mēli» saņēmuši... Tātad nav bijis viss veltīgi, nav bijis ...

OVSJAŅŅIKOVAS GRAVA

Rjabikovu neapbedlja. Nebija tādas varas, kas spētu pavēlēt cilvēkiem rakt kapu mirušajiem, kad nebija spēka izrakt patvērumu pašiem sev — dzīvajiem. Sagāza viņam virsū būdu, kurā viņš bija nomiris, un vēl piesvieda egļu zarus klāt.

Ardievu, Rjabikov... Nav nedz atvadu zalvju, nedz izjustu vārdu pie tavas atdusas vietas, taču, ja palikšu dzīvs, — piemiņā tevi saglabāšu mūžam. Tas arī viss.

Kritis pēdējais no mana vada. Tikpat kā neviens nav palicis arī no visas mūsu pirmās rotas. Tie sešpadsmit,, kurus es komandēju, nāk no aizmugures apakšvienībām: vezumnieki, pavāri, nogrēkojušies rakstveži. Visi viņi — bārdu apauguši, nomelnējuši, dubļos nošķiestiem vamžiem mugurā — izskatās pēc sejas līdzīgi. Atnāk un aiziet — uzvārdus nepagūstu iegaumēt... Un tikai es — gluži kā apburts — pagaidām vēl esmu dzīvs un pat ne-ieskrambāts.

Jau maijs pie durvīm, taču dienas pieturas pelēkas, nemīlīgas, un tikai no paša rīta priekšējo pozīciju dvakām — kūstoša sniega, trūdošu lapu, ugunskuru dūmu un izsprāgušo šāviņu un mīnu sēra smārdam — piejaucas vēl tikko jaušamas pavasara smaržas.

Ir mazliet apžuvis, taču mīnu izrautajās bedrēs — pat pašās sīkākajās — turas ūdens, un, kad retu brīdi uzspīd saule, priekšējās līnijās iezaigojas simtiem apaļīgu acu. Briest pumpuri, vitcro sazin kādi putneļi, kas aiz pārpratuma iemaldījušies mūsu sadragātajā, piedūmotajā un līķu smakas piesūcinātajā mežā, bet vācu «rāmis» izmētā draudīgas lapeles.

Pēc tam kad pirms dažām dienām mūs kādu nakti nomainīja un aizveda uz aizmuguri, bet nākamajā naktī atveda atpakaļ, uz nomaiņu mēs vairs tikpat kā neceram. Diedelējam cits no cita mahorku, avīzes strēmeli, tupam ap ugunskuriem. Tā liekas — nav nekāds aukstais, taču visu laiku moka pretīgs drebulis, bet, ja pasilda pie uguns rokas, — tas it kā pāriet. Un dzeram verdošu ūdeni — bieži un pa drusciņai. Protams, bez cukura. Nez no kurienes pie mums uzradās pudeles ar etiķi — mazliet pielejam pie karstā ūdens, un tad liekas, ka būtu padzēruši tēju ar citronu.

Tumst... Vācieši savu tiesu ir izšaudījušies, nu būtu laiks iet gulēt, taču negribas līst būdā vienam pašam. Pierasts kopā ar Rjabikovu. Pārvilkām šineļus pāri galvām, piespiedāmies viens pie otra, saelpojām apakšā siltumu, un likās tīkamāk... Vajadzētu izraudzīties jaunu raitnieku, taču nav jau no kā.

Klīstu pa mežu, cerēdams sadabūt tabaku kaut vienam smēķim, taču tā sen nav saņemta, un, ja kādam vēl pēdējie smalkumi saglabājušies, tad viņš kaut kur nolien un slepus uzvelk.

Pēkšņi uzsmaidīja laime. Ceļā parādījās sīka auguma nosmulējies kareivis no nesen atnākušajiem un pats piedāvāja:

— Vai negribat uzsmēķēt, biedri komandier?

— Gribu gan. Kur tad rāvi?

— Karavīra apķērība — un nekas vairāk, komandier. — Viņš viltīgi piemiedz acis, un netīrais ģīmītis izplūst blēdīgā smaidā.

Patencinu un izbrīnījies skatos, kā viņš dāsni, neko neskopodamies, ieber man saujā vismaz četru smēķu tiesu mahorkas, — tagad atkal var dzīvot...

Ieskatos puisī vērīgāk — acis dzīvas, pat draiskas, bet tas priekšējās pozīcijās vispār ir reta parādība, taču drausmīgs nevīža. Sinelītis viss vienās sakaltušu dubļu lēkšķēs. Varbūt paņemt par raitnieku šo?

— Uzvārds? — prasu.

— Ļavins.

— Kāpēc esi tik netīrs?

— Apšaudes laika bedrē paslēpos. Pirmajā dienu dikti nobijos.

— Un tagad?

— Tagadiņ tā — nekas, esmu mazlietiņ apradis. Dzīvot var.

— Ak var, tu saki? — es brīnos.

— Un kāpēc ne?

— Liels paldies par tabaku.

— Vienmēr laipni lūdzu, komandier. Es neesmu gau-neris.

Satinu smēķi, apsēžos mežmalā uz celma, aizkūpinu. Pie debesīm zili melns mākonis ar vari spiež saules ripu ciemeļa māju un šķūņu jumtu smailajās korēs; cik netikām mēģinājuši ieņemt šo ciemeli, bet tā arī nevarējām, un priekšā lauks... Agrāk tikai piespiezdamies varēju uz to paskatīties, bet tagad — nekas, esmu apradis.

Uz lauka guļ trešdaļa mana vada ... Arī Savkins ... Tas bija viņš, matemātikas skolotājs, kas devās karā jau pa otri lāgi un kas pārgājienā man skaidroja:

— Kaujā, komandier, vajag domāt. Kauja — tā ir tikpat kā algebras uzdevums. Tikai dotie lielumi tajā visu laiku mainās. Un uzdevums katru mirkli jārisina no sākuma.

Diemžēl no domāšanas nekas neiznāca. Viss sagriezās, sajuka. Bet Savkins ar sadragātām kājām nomira lauka vidū — mira lēnām un drausmīgi. Sākumā sauca sanitārus, tad mēģināja rāpties atpakaļ pats, pēc tam apklusa. Mēs ar Rjabikovu bijām turpat netālu, taču nekā nespējām palīdzēt. Tā vismaz šķita toreiz. Bet tagad? Un ja nu varējām?

Eju pārbaudīt posteņus. To man ir veseli pieci. Postenī stāv divi — viens atpūšas, otrs visu laiku nomodā un vēro. Tā tam jābūt! Patiesībā guļ abi. Visa procedūra ir gauži vienmuļa — modinu, baros, draudu ar tribunālu un aizeju pilnā pārliecībā, ka pēc dažām minūtēm abi atkal gulēs.

Ko darīt? Nezinu! Laikam arī cilvēka speķiem ir sava robeža.

Pieeju pie savas būdas. Tajā auksts un tukšs. Salasu zariņus un sakuru bruņucepurē uguni. Protams, ne jau savējā, bet atrastā, un to šeit mētājas pilnas malas. Bet bruņucepurē kurina tādēļ, lai no uguns neaizdegtos būdā paklātās skujas.

Uguns klusi sprēgā, šaudās sīkas liesmiņas, vijas rūgti dūmi, — kļūst omulīgāk. Uzlieku katliņu ar ūdeni — lai varētu iedzert pirms nakts kaut ko karstu un sasildītos. Pēc tam viens smēķis — un gulēt...

Pirms aizmigšanas — atmiņu driskās: Maskava, Loka dzelzceļa Zvirbuļkalnu stacija, Krimas tilta aprises, nervozējoša rinda pie tālruņa būdiņas, zvans mātei, viņas māksloti mierīgā balss un arī mani māksloti pārliecinošie un bezgala muļķīgie vārdi: «Māt, gaidi mani pavasarī... Es jūtu, mēs satiksimies pavasarī. Pavasarī...»

Un nu pavasaris jau klāt!

Pamodos gluži kā no grūdiena. Kaut kas smags uzgūlies sirdij — nav miera. Izlienu no būdas un eju uz pašu malējo posteni. Man uzsauc.

— Vai viss ir mierīgi, puiši?

— Vācietis paālējās, drusku pašaudīja, bet tagad stāv klusu, komandier.

Patiešām viss klusu. Tikai plaiksni raķetes.

— Kaut būtu kāds smēķis ...

Nespēju atsacīt un ieberu vienam smēķim.

Apstaigāju pleķīti, ko ieņem mana dauzītā un izdauzītā rota, — viss normāli. Un piepeši... Raķetes gaismā redzu klajumā kādu sīku augumu. Kas tie par māžiem? Rēgojas, vai?

Uzvelku automātu, paslēpjos aiz koka un vēroju. Nē, nemaz nerēgojas. Cilvēks noteikti nāk uz meža pusi un, ticis laukā no vāciešu pārskatāmības lauka, mierīgi pieceļas pilnā augumā un nāk tieši man virsū.

Es ateju no koka, viņš bailīgi metas sāņus, bet es redzu — tas pats kareivis, kurš deva man mahorku.

— Ļavin, panāciet šurp, — es klusu pavēlu. — Pie vāciešiem viesos bijāt?

— Ko jūs, komandier... Es pēc sausiņiem ... — Viņš izgriež kabatas un parāda. — Redziet, te ir. Šodien maz trofeju, bet vakar dabūju daudz. Vai vēlaties? — Viņš sniedz man sausiņu.

— Tātad apčamdāt kritušos?

— Es tikai pēc ēdamā un tabakas. Pataustu mugursomu un, ja ir sausiņi vai maizīte, — tad ņemu. Bet pa kabatām — pasarg dievs.

— Parādiet! — Viņš izgriež bikšu kabatas otrādi, taču tajās nekā cita nav — tikai sausiņi un mahorka.

Mūsējiem jau nenieka nav, bet tiem, kas uzbrukuši pirms mums, tiem ir daudz. Tikai līdz tiem ir tālu, g;m drīz pie pašiem vāciešiem.

— Aizlīdāt pat līdz viņiem? Bail nebija?

— Un tad? Kaut ko ēst taču vajag.

— Un tagad tā, Ļavin, — es izlemju, — pamodiniet nodaļas komandieri un atdodiet savas trofejas viņam. Lai rīt pirms pusdienām sadala visiem. Sapratāt?

— Nē! — Viņš skatās manī caur pieri un pakāpjas soli atpakaļ.

— Atkārtojiet pavēli!

— Komandier, to var izdarīt katrs. Es riskēju ar savu ādu. Neatdošu! — Viņa acīs uzliesmo ļaunas uguntiņas. — Kāpēc jādala? Lai parāpo paši.

— Jūs nesapratāt mani, vai?

— Nesapratu! — viņš gandrīz vai kliedz un griež laukā kabatas, sausiņi nokrīt zemē. — Lai uzlasa!

— Tātad — ne sev, ne citiem? Un vēl teicāt, ka neesat gauneris.

— Jā, neesmu. Mani šodien gandrīz vai noklapēja. Skatieties — viss šinelis caurumos, tā paņēma spīlēs. — Un viņš papleš ložu sakapāto šineļa apakšmalu. — Viņi mierīgi šņāks, bet es lai dalos ar viņiem! Tas nav taisnīgi, komandier! Nav taisnīgi.

Es sāku domāt, ka man varbūt arī nav taisnība.

— Labi, uzlasiet sausiņus. Es atceļu savu pavēli. Tikai vairāk uz lauka — ne soli. Skaidrs?

— Skaidrs. — Viņš steidzīgi uzlasa sausiņus un pienāk man klāt. — Ar jums gan, komandier, es varu padalīties. — Viņš sniedz man vairākus sausiņus.

Es atsakos un, nebūdams īsti pārliecināts, vai pareizas bijušas manas pavēles — gan pirmā, gan otrā —, pagriežos un dodos uz savu migu. Puisis nenoliedzami ir drosmīgs, taču ņemt viņu par savu raitnieku vairs negribas.

Būdā ilgi nespēju sasildīties un aizmiegu tikai pēc krietna laika seklā un tramīgā miegā. Pamostos krietni pirms rīta apšaudes. Nav nekā ļaunāka par šo nīkšanu gaidās. Pamatīgi līdz pēdējam tabakas kriksītim iztīru kabatas un uzsmēķēju.

Trīs smalki stariņi urbjas cauri būdai. Vēroju, kā rotājas dūmu strūkliņas — zilganas, drīzāk gan zilas no degošā smēķa gala un pelēcīgas — tās, kuras izpūšu ...

Gandrīz jau divi mēneši viens un tas pats, tomēr nevar pie tā pierast. Tas ir pazemojoši un aizvaino — mums taču nav ar ko vāciešiem atbildēt. Mūsu artilērija jau sen klusē, stāv rāmas arī mīnmetēju baterijas — munīcijas nav, un nav paredzams, kad tā būs. Šķīdonis.

Re, nupat sakas... Saraujos čokurā, piespiežos pie koka, pie kura balstas mana būda, uzmaucu ciešāk bruņucepuri, guļu un gaidu — nogalēs šodien vai nenogalēs?

Neskaitu, taču kādu pussimtu mīnu viņi uz mūsu pleķīti nosviež. No tām apmēram desmit (to jūt pēc skaņas) krīt tieši virsū, sprāgst tepat blakus, būdai cauri lido šķembas, uz galvas birst zemes un skujas, un mazliet arī apdullina. Vakarā tas pats. Bez visa tā vēl ir nejaušās lodes, kas veseliem bariem spindz pa mežu, ir vācu snaiperis, varbūt pat vairāki, un vēl bombardēšanas, tiesa gan, ne sevišķi biežas. Tā mēs te dzīvojam...

Arī šoreiz garām. Izlienu laukā dieva pasaulē. Bet tā ir pilna dūmu un kvēpu. Un klusuma. Brakšķ tikai šķembu aizcirstie koku zari. Neviens nekliedz «brālīši, sanitārus!», neviens nevaid — tātad labs rīts, nevienam nav trāpīts.

Eju ... «Brāļi slāvi» lien laukā no būdām. Sejas vēl kā ar krītu nopūderētas, arī nervozas žāvas neliek mieru, taču acis jau atdzīvojušās. Diena ir sākusies — tagad jāmeklē, ko uzsmēķēt, un jāgaida pusdienas.

Man arī gribas pīpēt, un es zinu, kur var dabūt, — pie tā kareivīša, taču es neeju viņu meklēt.

Izgājis cauri mežam un pārliecinājies, ka viss ir kārtībā, čāpoju uz savu būdu. Šodien spīd saule. Novelku vamzi, atpogāju blūzes apkakli un apgulstos uz zemes. Mēs te nebaidāmies no saaukstēšanās. Visu pavasari diendienā esam caur un cauri slapji — bet ne velna, pat iesnas vai klepus nav piemetušies. Acis līp ciet — pēc apšaudes allaž velk uz miegu. Iesnaužos ...

Mani pamodina pazīstama balss:

— Biedri komandier, esmu ieradies, lai turpinātu dienestu.

Atveru acis — man iepretim stāv Fiļimonovs. Bet es pat domās neesmu viņu atcerējies. Kad gājām pāri Volgai, viņš vai nu izmežģīja, vai arī salauza kāju un nokļuva sanrotā — bet nu laikam izveseļojies, ja jau ieradies šeit, un skatos viņā kā tuviniekā, jo viņš ir no mana otrā, vairs neesošā, vada pēdējais.

— Sveicināti, Fiļimonov, — saku un pieceļos.

— Sveicināti, komandier. — Viņš pārlaiž ninn nrl-. un nošupo galvu. — Bet nu esat gan apstrādāts ... I ml, ieraudzījis kubiciņu pie manām uzšuvēm, apsveic ar die nesta pakāpes piešķiršanu un piebilst: — Kaut kā nevienu redzētu ģīmi netiku pamanījis. Vai tiešām neviena vairs nav?

— Tā ir, Fiļimonov. No vada tikai mēs abi.

— M-jā-ā ... — viņš novelk.

— Mēs taču uzbrukām, Fiļimonov.

— To es saprotu.

— Un ko jūs tur pa aizmuguri darījāt?

— Kādu nedēļu novalstījos, bet tad aizsūtīja apsargāt noliktavas. — Tikai tagad es pamanīju, ka Fiļimonovam aiz muguras ir liela, bāztin piebāzta mugursoma.

— Arī vajadzīga nodarbošanās, — es saku, lai saruna neapsīktu.

— Vai varu palikt tepat pie jums? Jūs tepat mitināties? — Fiļimonovs jautā, aplūkodams manu būdu.

— Iekārtojieties, — es nedomādams atbildu. — Rjabi-kovu, manu raitnieku, vakar nogalināja. Vai atceraties viņu?

— Kā nu neatceros. Tāds žiperīgs puisis.

— Būsit mans raitnieks.

— Esmu ar mieru, — viņš atbild gluži kā civilists, bet tad apķeras: — Tieši tā, būt par'raitnieku!

Fiļimonovam ir pāri četrdesmitiem. Tādus mēs saucam par «tēviem». Viņš ir neliela auguma, kalsnējs, šaurā seja kā izkaltusi un vienās grumbās. Protams, Rjabikovu viņš aizstāt nespēs, bet viņš tomēr ir savējais, no mana vada, un es viņu pazīstu kopš brigādes formēšanas sākuma. Un tomēr — ko es īsti par viņu zinu? Atceros, ka pārgājiena laikā vairākkārt aprāju viņu par činkstēšanu — te viņš gaudās par -uzturu, te par to, ka trūkstot kārtības. Tas viss bija tiesa, taču citi klusēja, bet viņš ... Gan būs labi, priekšējās pozīcijās cilvēkus iepazīst ātri, uzzināsim arī, kas Fiļimonovam aiz ādas. Bet pagaidām viņš apsēstas man blakus, nesteigdamies atraisa savu maisu, iebāž tajā roku, ilgi gramstās un tad izvelk laukā: vispirms prosas putraimu koncentrātu paciņu, tad divus sausiņus un visbeidzot veselu neaiztiktu «Moršanskas» mahorkas paciņu, ko klusēdams pasniedz man.

Ar kaut kādu pretīgu sirds drebēšanu noraugos visā šajā bagātībā un nepacietībā trīsošām rokām plēšu vaļā mahorkas paciņu. [1]

— Uzgaidiet, vēl nesmēķējiet, komandier. Vispirms pabrokastosim, — saka Fiļimonovs, un šis pirmsfrontes vārdiņš «pabrokastosim» sasilda un aizkustina.

Jau veselu mūžibu mums ir tikai pusdienas — puskat-liņa šķidras prosas putraimu žurgas uz diviem, citreiz ar sausiņu, bet visbiežāk — ari bez tā. Bet te — pabrokastosim!

Es veicīgi ielienu būdā, iekuru uguni, gribu jau uzlikt katliņu, bet nav ūdens. Man pakaļ būdā ielien ari Fiļimonovs.

— Kura ir jūsu vieta, komandier? — Es parādu. Viņš novelk šineli, kārtīgi izklāj to, rūpīgi, ar kaut kādu āķīgu mezglu aizsien savu mugursomu un noliek pagalvī.

Pēc ūdens vienmēr, protams, gāja Rjabikovs, taču kaut kas attur mani izrīkot Fiļimonovu, un es paņemu katliņu pats. Fiļimonovs vērīgi un satraukti noskatās, taču, kad es jau rāpjos laukā, atviegloti nopūšas, tomēr pieceļas.

— Labi, sēdiet vien. Šodien aiziešu pats, — es saku, uzsvērdams vārdu «šodien».

— Paldies, komandier, man drusku jāiepazīstas ar apkārtni un tad... — Saspringums viņa sejā pazūd.

Gājiens pēc ūdens nekādu prieku nesagādā. Ovsjaņņi-kovas gravu, pa kuru vijas strauts, vācieši var pārskatīt un turēt zem savas uguns, tur mētājas ne viens vien sašauts katliņš. Šķērsodams gravu, Fiļimonovs, protams, visu to redzēja, un es viņu labi sapratu. Redzot to visu pirmo reizi, šermuļi skrien caur kauliem.

Diemžēl es saprotu visus un visu. Bet saprast — tas, kā saka, jau nozīmē lielu soli uz piedošanu. Un es daudz ko cilvēkiem piedodu. Priekšējās pozīcijās piedošana laikam ir lieka greznība. Bet ko lai padara? Jātiek vaļā no šī trūkuma, taču es nez kādēļ nesteidzos to darīt. Jau tā ar katru dienu kļūsti nejūtīgāks pret ievainoto vaidiem, aizvien trulāk noraugies uz ikdienējiem zaudējumiem.

Jau pēc pārdesmit minūtēm es klusēdams raujos ar karoti. Fiļimonovs tikai pāris reižu pieskārās biezputrai: laikam nav izsalcis. Es notiesāju visu. Sāka burbuļot otrs katliņš. Un Fiļimonovs atkal rakājas pa savu maisu un izvelk divus graudus cukura. Tas jau iet pāri pār mēru! Es noreibstu kā no degvīna, bet no dūmiem, ko ievelku sevī veselām zirga devām, reibst galva. Es atlaižos pret stumbru un palaižu vaļā jostu. Tagad arī no nāves vairs nav bail. Atceros Rjabikova vārdus: «2ēl, ja būs jānomirst izsalkušam.» Viņš arī nomira izsalcis.

— Jums, Fiļimonov, palaimējās. Atnācāt, kad viss jau cauri. Bet mēs te pašu velnu pieredzējām... — saku to bez kādas skaudības, vienkārši konstatēju tikai faktu.

— Tas nu tā — kā to ņem, — viņš atrūc. — Vācietis taču taisās uzbrukt. Un tad nu iznāk, ka būšu iekūlies kā circenis karstos pelnos.

— Uzbrukt? Kur tu rāvi tādas ziņas?

— Visu mūsu artilēriju pārveda pāri Volgai. Та taču tehnika — un to žēl būtu pamest.

— Vai tas tiesa, Fiļimonov?

— Jā, komandier.

Pa visu miesu gluži kā caurvējš izskrien nepatīkams vēsums. Tas viss vēl jāapsver.

— Neiedomājieties, Fiļimonov, stāstīt to ari kareivjiem, — es ar pūlēm izdabūju.

— Es taču saprotu.

Satinis smēķi, izlienu no būdas. Jāpastaigā,Jāpaklimst vienatnē, jāpadomā. Bet kas tur liels ko domāt? Neviļus sarāvos, atcerēdamies, ar kādu uguni friči mūs pacienāja pēc mūsu apslāpušajiem uzbrukumiem, un varu iedomāties, kas notiks, kad viņi sāks uzbrukumu. Bet mēs — būdās! Pa visām priekšējām pozīcijām tikai viena nieka blindāžiņa — tā, kurā mitinās bataljona komandiera palīgs. Un neviena ierakuma! Vajadzīgi ierakumi! Jāierokas zemē. Ar šādu lēmumu dodos uz meža vidus daļu un pieeju pie karavīru pulciņa — viens smēķē, pārējie kāri noraugās un gāida — «četrdesmit», «divdesmit», «desmit»[2] ... Man rokās smēķis — gaidošās acis pavēršas pret mani. Daži pieceļas un negribīgi piesviež roku pie cepures. Visu mēs šeit darām kā negribēdami — ejam, tikko kājas vilkdami, runājam tikko dzirdami, ēšanu un pīpēšanu velkam garumā cik spēdami, un nevar saprast — vai nu taupām spēkus, vai arī to mums nemaz vairs nav?

— Sēdiet vien. Kā jūtamies? — es uzprasu.

— Kā parasti... Šodien nenošāva — nošaus rit, — kāds atbild. Un tad lūdzoši: — Vai neatstāsit nopīpēt līdz galam, biedri komandier?

— Atstāšu.

Es apsēžos uz sprādziena izgāzta koka, pārlaižu acis pelēkajām, izmocītajām, neskūtajām sejām, un pēkšņi mani pārņem kauns — es taču šodien esmu paēdis. Tāds kauns, ka es nolemju atņemt Fiļimonovam mugursomu un sadalīt tās saturu visiem, bet patlaban izvelku mahorkas paciņu. Pasniedzas rokas — ieberu katram. Visi sāk kūpināt. Kūpina klusēdami, aizrautīgi. Es gaidu. Kad visi nopīpējuši, saku:

— Puiši, vajadzēs rakt ierakumus.

— Ierakumus?—Atskan aizsmacis smiekliņš.—Mums, komandier, nedēļu vajag, lai kaut cik atkoptos.

— Ko jūs, mums taču nav spēka.

— Nekas neiznāks, komandier, esam pagalam novārguši.

— Nu, kurš vel veļas izteikties? —* es mierīgi saku. — Vairāk nav neviena? Balsošana nav vajadzīga? Tad ar to arī beigsim. Tā ir pavēle. Sapratāt?

— Bet kur lāpstas?

— Raksim ar tām pašām mazajām.

— Vai tad ar tām var izrakt? Jāsmejas.

— Pie darba jāstājas tūlīt. Viss saprotams?

Eju pakaļ Fiļimonovam — raksim mēs arī. Pēc prosas biezputras un sausiņiem rādās, ka varēšu ko padarīt, taču nepaiet ne pusstunda, kad aptveru — nekas neiznāks. Acīs melni apļi, ceļgali ļengani.

Aizeju pārbaudīt, kā veicas darbs. Nekā tas neveicas. Vieni tikai vēl noņēmuši velēnu, citi izrakuši centimetrus desmit dziļu bedrīti, bet trīs cilvēki vispār nekā nedara.

— Kāpēc nerokat?

— Šauj, komandier, kauču nost, nav spēka!

— Vai vajadzēs paskaidrot par šķīdoni? Bet varbūt nevajag? — es rāmi noprasu un pat mēģinu pasmaidīt.

— Bet vai to neviens nezināja, ka būs pavasaris? To nezināja, ka tad ceļi izšķīdīs?

Pienāk seržants. Viņš ir gan nodaļas, gan vada komandieris, gan arī mans vietnieks.

— Biedri leitnant! — Viņš pieliek man vienu «kubiciņu» klāt. — Cilvēkiem nav spēka. Esmu stiprāks par citiem un, izlūkos būdams, nedabūju tā badoties, bet arī man lāpsta neturas rokās.

Seržants ir sibīrietis, stiegrains vīrs un nav arī nekāds vecais. Saņemu viņu aiz pleca un pavedu mazliet sāņus.

— Mūs tik drīz nenomainīs. To jūs saprotat?

— Tātad .. .

— Jā, jā, — es turpinu, — ja vācietis uzbruks, jāatvaira būs mums.

— Mēs taču esam tikai saujiņa... Tas nevar but

— Rociet kaut stundu diena, pa drusciņai, bet kalni dienu. Sapratāt?

— Pamēģināsim, leitnant.

Neliekos zinis par viņa nenoteikto «pamēģināsim». Tajās pusotra nedēļās, kamēr seržants ir pie manis, esmu paguvis pārliecināties, ka uz viņu var paļauties.

Pieeju pie būdas. Fiļimonovs noņemas ar uguni. Pusdienas atnesa bez maizes un sausiņiem, bet viņš jau izcēlis laukā savus neaizskaramos krājumus un silda biezputru.

Tas, ko redzu, nebūt nepastiprina manu nodomu sadalīt viņa maisa saturu visiem, bet pats Fiļimonovs, gluži kā uzminējis manas domas, saka:

— Mēs abi, komandier, ar maniem krājumiem dienas desmit izvilksim. Bet, ja sadalīsim visiem, — iznāks vienai reizei un labuma nekāda.

Tā jau ir, bet tomēr ...

Strebju viru bez kādas garšas, graužu sausiņu bez. baudas.

Līdz vakaram vai nu snaužu, vai smēķēju un nemaz, nemokos apšaudes gaidās: ja vācietis patiešām taisās uzbrukt, kāpēc gan vēl uztraukties par katru apšaudi?

Bet apšaude šoreiz bija spēcīgāka nekā parasti. Pie. mūsu būdas veselas trīs bedres (tik tuvu vēl ne reizi nav trāpīts). Fiļimonovam ar tikko pamanāmu šķembu ieskrambāja roku. Kad trāpīja, kad parādījās asinis, man šķita, ka pamanīju viņa acīs prieka stariņu (var būt, ka man tikai tā likās), kas tūlīt pat apdzisa, līdzko ieraudzīja, ka skramba ir niecīga un ka ar tādu uz sanrotu iet nevarēs.

— Kā tad jūties? — jautāju Fiļimonovam. — Pirmās kristības?

— Man, biedri komandier, nāve nav nekas neparasts. Taču mirt negribu.

Seja no tikko pārciestajām bailēm vēl ir bāla, taču runā viņš mierīgi.

— Un kurš tad grib? — Es pasmīnu.

— Daži vienkārši neaptver, cik dzīvība vērta ... — Un, mirklīti apdomājies, piebilst: — Cits aiz muļķības, cits. aiz jaunības.

— Tas ir man smalks mājiens?

— Var būt arī, ka jums. Jūs droši vien nevarat pat iedomāties sevi mirušu?

— Laikam gan, — es nobrīnos par viņa atskārtu.

— Bet cs pavisam viegli iedomājos, kā guļu te un pūstu. — Es viebjos, bet Fiļimonovs turpina: — Taču dzīvība ir tikai viena, un tās pietiek tikai vienam mūžam. Viņu, šo pašu dzīvību, ir jāprot cienīt...

— Cienīt? — Man tas ir kaut kas jauns.

— Jā, cienīt, — Fiļimonovs solīdi apstiprina.

— Arī karā?

— Karā jo īpaši. Jūs, komandier, droši vien tieši no skolas prom uz armiju?

— No institūta, Fiļimonov.

— Tātad neļāva nomācīties līdz galam?

— Neļāva. Paši taču zināt, kāda bija situācija.

— Ar bābiešiem kauču dabūjāt pameņģēties?

— Man derdzas, kad tā runā par sievietēm ...

— Saprotu. Lūdzu piedot. — Viņš vērīgi nolūkojas manī.

Jau vairākkārt esmu pamanījis sev pievērstu viņa ciešo skatienu, kas it kā mēģina manī kaut ko saskatīt. Laikam vēlas izprast, kas viņa komandieris ir par cilvēku. Lai jau, tas taču saprotams.

Fiļimonovs nav tikai mans raitnieks vien, bet arī rotas rakstvedis (cilvēku taču ir maz) un tādēļ katru rītu, kad beidzas apšaude, nes uz štābu rotas sastāva sarakstu. Sājā z[ņā viss ir ļoti stingri. Lieku devu nedabūsi. Tikai pirmajā dienā pēc kaujas rotai izsniedza produktus saskaņā ar bijušo sarakstu — gan maizi, gan šķiņķi, gan «Belomor» tabaku — varēja īstas dzīres sarīkot, tikai toreiz kumoss sprūda kaklā: acīs vēl rēgojās pirmā kauja.

Fiļimonovs ir arī tas, kurš atnes retus un strupus priekšniecības rīkojumus un visādas baumas.

— Līdzko apžūs ceļi, tā līdīs virsū.

— Jūs, Fiļimonov, esat panikas cēlājs, — es sevi mierinu. Brigādes štābā taču jāsaprot, ka mēs neesam spējīgi atsist vāciešu uzbrukumu.

Bet pašam ataust prātā pirmais uzbrukums — nesagatavots, bez uguns atbalsta, tieši pēc pārgājiena, bez kādas atelpas, nāk atmiņā apjukušais bataljona komandiera palīgs, mūsu pašu nobālušais rotnieks, kas izmisīgi pūlas pierādīt, ka tā uzbrukt nedrīkst, un bataljona komandiera lēmums, un viss, viss, kas notika pēc tam ...

Nakti mani pamodināja seržants:

— Komandier, iznāciet laukā.

— Kas noticis? — satrūcies jautāju.

— Re, atņēmu. — Viņš rāda paciņu naudas. — Zināt, tam Ļavinam, kas nesen ...

— Zinu.

— Apstaigāju posteņus, skatos, lien no neitrālās zonas. Domāju, kas notiks tālāk? Bet viņš apsēstas mežmalā, izvelk no azotes naudu, sēž un skaita, draņķis tāds.

— Kur viņš ir? Ejam.

Pieejam pie Ļavina. Sēž, smēķē, blisina acis, un ne baiļu, ne nožēlas ...

— Pastāsti, — kā tu tik tālu nolaidies? — es prasu.

— Kas tur ko stāstīt? Sāku ar sausiņiem, ar taba-ciņu ... Pēc tam nodomāju — kādēļ mantai jāiet postā, sapūs taču ...

— Kā tu varēji šeit, priekšējās pozīcijās, domāt par naudu? Te taču nāve visapkārt!

— Nu un tad? Nāve ir nāve. Ja beigts, tad beigts. Un ja nu ievaino? Te esmu izbadējies un hospitālī arī lai badojos? Bet, kad nauda kabatā, esmu kungs. Ir saēdīšos, ir izlīksmošos. Biedri komandier, seržants man pa ausi iekrāva. Vai tā maz drīkst?

— Es, komandier, nenovaldījos. Iesmērēju viņam, nekrietnelim, vienu reizi...

— Atdodiet ieroci, Ļavin. Rīt, seržant, aizgādāt viņu uz štābu. Un tagad — būdā iekšā un pielikt sargu.

— Jūs, komandier, mani apcietināt? Par ko? Ko es esmu nodarījis? Vai esmu ko nozadzis? Mētājas taču, nevienam nepiederoša. Biedri komandier, apsolos vairs tā nedarīt. Un par sargu ... Vai tad es pie vāciešiem mukšu?

— Pietiek, gana, — seržants viņu pārtrauc. — Ejam!

Ļavins patiešām neapzinās savu vainu. Arī es nesaprotu, kāpēc viņš tā darījis. Tik alkatīgs dzīvības spēks. Jā, spēks! Viņš negrib ticēt savai nāvei, ja jau sapņo par uzdzīvošanu hospitālī.

No rīta sēžam abi ar Fiļimonovu, dzeram karstu ūdeni. Savus neaizskaramos krājumus viņš izmanto ar prātu — pa diviem sausiņiem dienā. Vienu pusdienās, ja atnes pliku prosas putraimu viru vien, bez maizes, otru vakarā, kad «dzeram tēju». Bet brokastīs — tikai pa graudiņam cukura. Apspriežam notikušo.

— Cik tad naudas salasījis šitas Ļavins? — Fiļimonovs vaicā.

— Apmēram trīs tūkstošus.

— Pirmskara laikos būtu liela nauda. Vai tad viņš no bijušajiem žu|ikiem?

— Nē, laucinieks.

— Tādu naudu savu mūžu nav redzējis, tāpēc arī nojūdzies. To var saprast.

— Saprast? — Es esmu sašutis. — Viņš ir mēsls!

— Nevajag tūlīt kārt birkas kaklā, komandier. Cilvēks nav tik vienkāršs, lai vienā vārdā visu viņa būtību izteiktu.

— Izrādās, ka jūs esat filozofs. — Es to saku bez ironijas un noskatos Fiļimonovā gluži citādām acīm.

— Kur nu filozofs! Es tikai pazīstu dzīvi.

— Kas jūs bijāt civilajā dzīvē?

— Pavaicājiet labāk, kas es neesmu bijis! Visu ko protu — esmu bijis namdaris, mūrnieks, zemes racējs ... Pēdējā laikā strādāju par noliktavas pārzini. Man, komandier, jau pāri četrdesmitiem, taču īstu dzīvi vēl neesmu redzējis. Re,, kā ...

— Kādēļ tad tā?

— Kas to lai sazina? Laikam nav paveicies. Varbūt arī kāda cita vaina.

— Un kur dzīvojāt?

— Magņitkā. Tas ir, Magņitogorskā. Esat par tādu dzirdējis?

— Protams.

— Nesen mājeli uzbūvēju, apprecējos.. . Un pēkšņi karš. Cik jums, komandier, gadu?

— Divdesmit divi.

— Manai sievai ir maķenīt vairāk. Meičai arī liktenis bija šķērsām sagriezies — nu un tāds ar tādu sastapāmies ... — Fiļimonovs brīdi domāja, bet tad gluži kā ar nožēlu pateica: — Jauns jūs vēl esat, komandier, pavisam jauniņš.

— Jau gandrīz trīs gadi pagājuši, kopš esmu armijā,— es saku, iekšēji piešķirdams šiem vārdiem lielu nozīmi,, iespējams, ka pat lielāku, nekā tā patiesībā bija.

— Redzu, ka neesat no jaunizceptajiem, tas taču tūlīt manāms. Un ar cilvēkiem protat aprunāties. Bet varbūt aplam darāt, sūtīdami Ļavinu uz štābu? Ko? Viņu taču tiesās.

— Un ko, jūsuprāt, vajadzētu ar viņu darīt?

— Itin nekā. No seržanta viņš jau dabūja — un pietiek. Smurgulis taču. Muļķības dēļ visu to pastrādāja. Te» priekšējās pozīcijās, visi grēki tiek izpirkti, izpirktu nrl viņš.

— Man, Fiļimonov, par tādam lietam bija obligāti jāziņo priekšniecībai.

— Tā jau tas ir, tikai puiša žēl. Paliks kauna traips uz visu mūžu.

Man šī saruna nemaz nepatīk. Jau tā pec visa šī notikuma jūties kā apspļaudīts, un nu vēl Fiļimonovs urdās. Izlienu no būdas un klimstu pa mežiņu.

Ierakumi, kaut arī lēnām, bet pamazītēm top. Katrs pagaidām rok sev ligzdu šaušanai stāvus, bet, kad izraks, savienosim tās ar ejām. Es neskubinu, jo redzu: cilvēki raujas pēdējiem spēkiem.

Pievakarē ierodas štāba priekšnieka palīgs un kopa ar viņu ... Ļavins, pavisam neatkarīgs un, kā man šķita, — gluži kā uzvarētājs.

— Vai tad Ļavinu atpakaļ uz rotu? — es prasu.

— Jā. Viņu nopratināja, un lai viņš pagaidām paliek tepat. Ejiet, Ļavin.

— Tieši tā! — Ļavins piesviež roku pie cepures un svilpodams aiziet.

— Viņu netiesās?

— Tas vēl nav zināms. Izrādās, ka viņš ir aizlīdis gandrīz līdz pašiem vācu aizsprostojumiem. Jūs to zinājāt? — štāba priekšnieka palīgs jautā.

— Zināju.

— Tātad turp var aizkļūt? — Kaut kas štāba priekšnieka intonācijā man vairs nepatīk.

— Tātad var, — es vienaldzīgi atbildu.

— Un kā jums te klājas? Viss pa vecam?

— Jā.

— Vai ierakumus neesat domājuši rakt?

— Rokam. Kad nokārtosies ēdināšana?

— Nav zināms.

— Vai man politvadītāju atsūtīs?

— Nav kur ņemt. Ar vārdu sakot, tā. — Štāba priekšnieks vērīgi skatās manī. — Iespējams, ka rīt pie jums ierodas priekšniecība. Bataljona komandieris un arī no brigādes ...

— Jau sen bija laiks, — es vienaldzīgā balsī saku un lupinu ar nolauztu zaru dubļus no sava zābaka. — Lai apskata paši.

— Savediet cilvēkus un arī pats sevi pieklājīgā izskatā. Vismaz noskujiet bārdu.

Un tad man iet vajā:

— Ar ko? Ar ko lai noskujos? — es gandrīz vai kliedzu. — Cilvēkiem nav apmainīta veļa, auti, nav bārdas nažu, nav ziepju, nav ne strēmeles papīra. Cik reižu jau esmu ziņojis!

— Pietiek, zinu taču. Kaut ko izdomājiet, — štāba priekšnieka palīgs kratās vaļā. — Padomājiet pats. Kas tagad var atgādāt jums tās mugursomas? Padomājiet?

Štāba priekšnieka palīgs formēšanās laikā bija mūsu rotas komandieris, un man ar viņu ir labas attiecības, taču pavaicāt, vai mūs drīz nomainīs, man pietrūkst dūšas: ja arī zinātu, tik un tā taču nesacītu.

Izrādās, ka Fiļimonovam ir bārdas nazis. Ieplīsis, mazs spogulītis, kas bez kādas vajadzības glabājas planšetē, rāda, kāda mana seja izskatās patiesībā, — tā ir apaugusi, vaigi iekrituši, netīrās švīkās, bet acis ar melnajiem riņķiem ap tām izskatās pavisam nedzīvas. Vīrišķības šajā sejā ir krietni vien mazāk, nekā biju iedomājies. Neasais bārdas nazis neganti plēš, taču asinis no iegriezumiem nemaz netek, it kā skūtu nedzīvu miesu.

Arī puiši skujas ar to pašu Fiļimonova nazi, un es daudzus vairs nepazīstu. Sari bija kaut kā slēpuši mūsu nāves parādnieku izskatu, bet nu viss iznācis dienas gaismā — gan uz kauliem it kā uzspīlētā āda, gan iekritušie vaigi, gan izģindušie kakli.

Soļoju gar naksnīgajām priekšējām pozīcijām... Ik pa brīdim uzšvirkst raķetes, parādīdamas savā nedzīvajā gaismā te vienu, te otru lauka gabalu... kaujas lauka gabalu... Un uz katra gluži kā apsviluši melnē neap-bedītie krievu karavīri. Un tad allaž kaut kas sakāpj kaklā ...

Cik drosmīga un vienkārša bija doma par nāvi tur, Tālajos Austrumos, kad tika rakstīti lūgumi nosūtīt uz fronti, kad drausmīgākais šķita tas, ka karš var paiet secen. Nosēdēsi aizmugurē un nedabūsi ne redzēt, ne matīt. Un cik viss izrādījās neiedomājami grūts... Reizēm sirdī iedzeļ nožēla, bet tas tikai naktīs. No rīta atkal paraksties zem rotas sastāva saraksta, kas rūk aizvien īsāks, klīsti pa mežiņu, meklēdams, kur varētu dabūt uzsmēķēt, gaidi pusdienas, tīri automātu, sabrāz kādu par gaudulību, uzmundrini ar mājieniem, ka drīz atnāks nomaiņa, kaut gan pats tam nemaz netici,— ar vārdu sakot, aizvadi parastu dienu, vēl vienu ta dēvētas Ironic* llulle nas iedaļu, ņemdams par labu visu, kam priekšējas p«>/i cijās jābūt, un darīdams visu, kas tur jādara.

Atgriežos savā būdā. Fiļimonovs neguļ. Bruņucepure gail uguntiņa, apspīdēdama mūsu mitekli ar sarkanīgu, trauksmainu gaismu. Fiļimonovs nopūšas un klusi saka:

— Mana nojauta, komandier, saka: rīt kaut kas notiks ... Jūtu — un nekā darīt.

— Nieki, — es atrūcu, bet pašam ap sirdi pavisam nelāgi.

Vēl ir krietni tumšs, kad mūs sāk nepieredzēti nikni apšaudīt. Simtiem mīnu kviecienu saplūst vienā sirdi plosošā kaucienā, bet to sprādzieni — apdullinošā, nepārtrauktā grandoņā, kāda vēl nav dzirdēta. Viss dārd, dreb, būdai norauj pusi jumta, tepat pie pašas auss plīst sprāgstošās lodes, svilpo šķembas. Guļam, pie zemes pieplakuši, vienu galvas pusi pie koka piespieduši, otru ar bruņucepuri pieseguši, un tomēr ir jāceļas augšā. Man ir jāceļas! Tikai nav varas pār miesu, bailes spiež to un placina pie zemes, un tā vien šķiet, ka būdā paliksi dzīvs, bet, līdzko iziesi laukā, — tā pagalam!

Fiļimonovs paslejas uz augšu, sāk mest krustus un kaut ko čukst, un šajā brīdī tas nemaz neliekas smieklīgi — lūpas nevelkas smaidā, un es ciešu klusu. Būtu kaut uz mirkli pierimuši, ļautu man izskriet no būdas un aizdrāzt līdz mežmalai, es taču jūtu, ka tas nav tāpat vien, ka varbūt vāciešiem ienācis prātā nākt uzbrukumā, var būt, ka jau skrien pāri laukam, bet visa rota, to taču zinu, patlaban guļ plauteniski, degunus zemē iebāzusi, un nedomā par novērošanu.

Rāpjos uz izeju.

— Uz kurieni? — Fiļimonovs čukst.

— Man pakaļ, Fiļimonov! Tā vajag!

Izbāžu galvu no būdas — visas malas pilnas dūmu un smirdoņas, elpu sit ciet. Tikko grasos piecelties, tā kārtējais mīnas kauciens nospiež atpakaļ. Tā izsprāgt pavisam blakus. Mani apber ar zemi, un katrs zemes pin-kulis, kas nokrīt uz muguras, liek sarauties pretīgās trīsās. Es tomēr pieceļos un, trijos kūkumos sameties, drāžu uz Ovsjaņņikovas gravu. Dzirdu, kā smagi elš Fiļimonovs, kas skrien aiz manis. Pie gravas atrodas manai rotai piešķirtais balsta ložmetējs, kas notēmēts uz ieplaku. Visvairāk ticams, ka vācieši nāks tieši pa šo vietu: te var labi paslēpties un pavisam nemanot nokļūt pāris simt metru attālumā no mums.

Skrienu. Krītu. Pieceļos un skrienu atkal. Un tā reizes desmit, iekams tieku pie ložmetēja. Noveļos zemē blakus ložmetējniekam un prasu: kur otrais numurs?

— Aizsūtīju pēc puišiem. Kas te, komandier, tagad notiek, vai tiešām friči nolēmuši sākt uzbrukumu? Tad mums beigas.

— Necel paniku! Fiļimonov, dabūjiet rokā seržantu — un lai ar nodaļu prom uz malējo posteni. Pārējos sūtiet šurp. Veicīgi!

— Tiks izpildīts! — Fiļimonovs atbild un aizskrien.

Pielien kareivji, saspiežas ap ložmetēju, bet es pavēlu

izklīst. Visu acis pagrieztas pret lauku — pagaidām vēl mēmo, taču draudīgo, pelēko miglu, bet ausis ieklausās pašā briesmīgākajā, kas vien var būt, — tanku motoru rūkšanā. Tiesa, ir mums četri četrdesmit piecu milimetru lielgabali, kas novietoti tiešai tēmēšanai, ir arī dažas prettanku šautenes, taču uz visu to paļauties nevar: mēs pat nezinām, cik to kaujas komplektā vēl ir šāviņu.

Bet apšaude nepierimst — šitā vācieši vēl nav mūs plucinājuši. No mežiņa jau atskan: «Brālīši, sanitāru ...» Cik lieli zaudējumi? Vai būs cilvēki, ar kuriem kopā varēs uzņemties kauju? Pagaidām tuvumā ir kādi pieci vai seši.

Atskrien aizelsies Fiļimonovs, nokrīt man blakus un ziņo. Kamēr runāju ar viņu, uz lauka pusi neskatīdamies, atskan kaut kas līdzīgs kopējai nopūtai vai dunai.

— Nāk, nāk! ... — ložmetējnieks steidzīgi čukst.

— Bez pavēles nešaut! — čukstu es arī un redzu, kā no ieplakas līkuma gluži kā pelēkas ēnas parādās vācieši.

Viņi uz mirkli apstājas, sagaidīdami pārējos, es redzu virsnieku, kas ar rokas mājienu pulcina tuvāk savus kareivjus, redzu, kā viņi piesardzīgi un nesteidzīgi pavirzās uz priekšu, aptveru, ka tas diez vai ir uzbrukums, un atviegloti nopūšos.

— Tie ir izlūki, puiši. Izlūki, — es čukstu, uzmundrinādams kareivjus un arī pats sevi, jo pirmo reizi redzam vāciešus tik tuvu un baidos, ka mūsējie nenobīstas. Paskatījies atpakaļ, redzu, ka puišiem sejas gan ir bālas, nopietnas, taču īpašu baiļu nemanu.

Vācieši — un viņu nav mazāk par vadu — pa to laiku sapulcējušies ieplakā vienuviet. Acīmredzot tādēļ, lai vienā rāvienā, ar visiem spēkiem sasniegtu mūsu priekšējās pozīcijas. Un tieši šaja mirklī bez liekas tU|asnmi’. jāpavērš pret viņiem visa uguns.

— Palaid mani pie ložmetēja, — es saku ložmetejnic kam un stumju viņu prom, taču viņš stīvējas pretī. — Kurš šeit ir komandieris? — es čukstu. — Palaid!

— Mums ir savs komandieris. Esmu pie jums atsūtīts tikai atbalstam, — viņš nepiekāpjas.

— Pietiek! Gana stīvēties! Tūlīt nāks virsū. — Es pastumju spēcīgāk, un ložmetējnieks nelabprāt pavirzās nost, atdodams savu vietu man.

Pārbaudu tēmēkli un tagad jau caur to redzu vāciešus, uz kuriem teju, teju sākšu šaut, lai atmaksātu par ikdienējām apšaudēm, par mūsu apslāpušajiem uzbrukumiem, par mūsu upuriem, par Rjabikova bezjēdzīgo nāvi... Tagad viņi saņems par visu, par visu!

Taču vācieši kaut ko gaida ... Un es pirmajā mirklī nemaz neattopos, ka viņi taču gaida, kad beigsies mūsu pozīciju apšaude: viņi taču nevar līst mežā, kas pilns uguns un dārdu.

Un patiešām, līdzko beidzas apšaude, vācieši klusēdami tūdaļ metas pa ieplaku skriešus uz priekšu.

— Šauj taču, komandier, šauj! — kāds man aiz muguras čukst, bet es gaidu, lai pienāk tuvāk, taču kāds no mūsējiem neiztur, sāk šaut no automāta, un tad arī es nospiežu sprūdu.

Vācieši izklīst, nogulstas un sāk šaut pretim. Mums pāri svilpj lodes, un mūsu uguns pamazām apslāpst. Tikai es viens, juzdamies aiz ložmetēja vairoga samērā droši, turpinu grozīt stobru un redzu, kā pie vāciešiem uzsitas gaisā sniega virpulīši, kā daži iekliegdamies sāk rāpties atpakaļ un pazūd aiz ieplakas līkuma, bet pārējie, jau slikti saskatāmi (tikai bruņucepures melnē kā tumši punkti), gulēdami neganti atšaudās ar automātiem. Vairākas lodes atsitas pret vairogu, es instinktīvi paslēpju galvu un mitējos šaut. Vācieši to izmanto, kaut ko kliegdami un svilpdami, ce|as augšā un skrien uz mūsu pusi.

— Negaidi, komandier, šauj! — Sev aiz muguras dzirdu kādu balsi. Kliedz arī citi:

— Sit riebekļus!

— Zvetē, komandier!

Es šauju ... Vācieši atkal sagulst. Un tūdaļ sak kaukt mīnas, un vairāki sprādzieni turpat netālu no ložmetēja piespiež mani pie zemes.

— Visi prom no ložmetēja! — es kliedzu, saprazdams, ka vācieši atklājuši ložmetēja ligzdu un tagad koncentrēs visu uguni pret to.

Arī es tagad būtu labprāt pamucis no tā prom, taču kauns no ložmetējnieka, un es palieku uz vietas. Laiku pa laikam paceļos uz elkoņiem, izšauju īsas, netēmētas kārtas un tad redzu, kā vācieši atkāpjas. Cits lien līšus, cits skrien. No ieplakas likuma puses plaiksnās rokas ložmetēja dzeltenā liesma, taču pašu ložmetējnieku neredz — pabāzis stobru un ber vienā bēršanā.

Un tad lido mana mīna, skaņa aug augumā, pārvērzdamās kaucienā, un viss manī pamirst. Sprādziens! Mani pasviež drusku sāņus no ložmetēja, uzšļāc smirdoņu, apdullina, taču nekur laikam netrāpa. Paiet pāris minūtes, kamēr atjēdzos, un, kad jau esmu galīgi atžilbis, redzu, ka ieplakā vairs ir tikai divi vācieši — viens guļ, bet otrs mēģina gulošo aizvilkt. Es sāku šaut, un otrs vācietis atlec nost un pazūd aiz līkuma.

Beidzot laikam būs cauri... Es nopūšos un noslauku ar roku pieri — karsts. Izvelku tabakmaku un pasniedzu ložmetējniekam.

— Satin. Sev un man arī.

— Bet ta vareni sadevām! — Ložmetējnieka nomelnējusī, dubļiem notrieptā seja izplūst smaidā. — Zēl, ka tas nelaikā izšāva un visu samaitāja, citādi būtu noguldījuši vēl vairāk. Viņš apslapina smēķa galu un pasniedz man, es ar baudu ievelku dūmu, bet šajā mirklī laikam tas pats vācietis atkal parādās no lauka puses, dažos lēcienos pieskrien pie gulošā, saķer to aiz padusēm un velk uz līkuma pusi.

Es uzberu viņam kārtu, bet vācietis pagūst pavilkt kritušo dažus soļus tālāk.

— Stūrgalvīgs, sātans, — nosaka ložmetējnieks un tad piebilst: — Jāmaina pozīcija, biedri komandier, esam atklāti, jūs viņu pieveiciet no automāta.

Es piekrītu. Viņš aizripina ložmetēju sāņus prom, bet es, pagriezis automāta stobru pret gravas līkumu, gaidu. Esmu pārliecināts, ka vācietis nāks vēlreiz, un tā aizraujos šajās medībās, ka vairs nekā lielu nedomāju par mīnmetēju uguni, bet tā tikai ap meža vidu drusku atslābusi — gar mežmalu tā plosās tāpat kā agrāk.

Vācietis piesardzīgi palūkojas no līkuma puses, taču es nešauju, gaidu, kad iznāks laukā pavisam. Tikai viņš tagad vairs nenāk pilnā augumā, bet uzmanīgi lien, slēpdamies aiz katra nelīdzenuma. Paņemu viņu ил glauda, taču grauds lēkā, un es nekādi nevaru to noturēt prei vācieša bruņucepuri. Izšauju īsu kārtu. Vācietis paslēp jas aiz kāda ciņa un pazūd. Es gaidu un, kad viņš atkal sāk kustēties, izšauju vēlreiz. Aiz muguras dzirdu atsevišķus šāvienus: kāds no kareivjiem man palīdz.

Šķiet, ka gulošais vācietis sakustējās, varbūt ari tas man tikai tā likās, taču otrs fricis drosmīgi metas uz priekšu. Es notriecu viņu ar kārtu gar zemi, taču viņš jau atrodas gandrīz pie paša gulošā.

Līdz viņiem ir kādi pusotra simta metru, un es no automāta diez vai varēšu viņam trāpīt.

— Fiļimonov, padodiet šauteni. — Es pagriežos pret raitnieku.

Viņš paskatās manī svešādām acīm un saka:

— Varbūt pietiks, komandier? Lai velk vien prom pie savējiem. Var būt, ka vēl ir dzīvs. Atsitām viņu izlūkus, ko vēl vairāk ...

Es nespēju aptvert, par ko viņš runā. Tāpēc laikam skatos viņā stulbām acīm, un viņš piebilst:

— Komandier, atjēdzieties!

Sāku skatīties prom un nomurminu: «Nejaucieties, Fiļimonov, kur jūs nelūdz,» — un tad izšauju garu kārtu uz vācieti, kas atkal piecēlies no zemes.

— Mums ir daudz ievainoto, nav kas iznes, vajadzētu norīkot... — Fiļimonovs turpina, taču es viņa teikto nespēju uztvert, atkal paņemu uz grauda nogulušo vācieti un izšauju kārtu.

šauju ilgi, noberu trīs garas kārtas, un viņš neiztur, pabēg atpakaļ un, jau gandrīz paslēpies aiz līkuma, draud man ar dūri.

— Ak tu man vēl draudēsi, preteklis gatavais! — es norūcu un atkal nospiežu sprūdu.

Vācietis pazūd pavisam. Es aizdedzinu nodzisušo smēķi. Man dreb rokas, neganti dauzās sirds, man ir karsti, un es atpogāju vamzi.

— Jūs man kaut ko teicāt, Fiļimonov?

— Nav kas iznestu ievainotos.

— Ejiet pie seržanta, lai norīko. Lai palūdz cilvēkus otrajā rotā.

— Bet jūs paliksiet?

— Kā tad.

Fiļimonovs aizlien prom, bet es atkal uzmanu ieplaku, pirksts uz sprūda — gaidu.

Smēķis jau nopīpēts, bet vācietis nerādās. Vai tiešām nedabūšu viņu rokā? Zēl.

Pie manis pielien Ļavins.

— Biedri komandier, raitnieks no bataljona komandiera palīga. Meklē jus.

— Vai tu, Ļavin, proti labi šaut?

— Kas tad ir? Protams, ka labi.

— Paliksiet šeit — un uzmaniet kritušo. Ja kāds...

— Varat būt drošs, — viņš mani pārtrauc, — nožmiegšu, nekur neizspruks.

Eju tagad pa saplosīto mežu — kūp sagāztās būdas, nolauzti daudzi koki, guļ uz ātru roku pārsietie ievainotie, cits klusē, cits vaid, un acīs lūgums: nesiet ātrāk prom, esam taču savu nokarojuši, būs ļoti žēl, ja vācietis pieveiks pavisam. Es saprotu, bet iznest visus vienā reizē nav iespējams, tāpēc paciešaties, puiši, vispirms vajag grūtāk ievainotos, var būt, ka vācietis nemaz vairs nešaus.

Sastopu Fiļimonovu, aicinu viņu līdzi, un ejam uz bataljona komandiera palīga zemnīcu. Kaujas sasprindzinājums pamazām atslābst, un vairs tikko velku kājas, tagad derētu ielīst būdā ...

Pa ceļam Fiļimonovs vaicā:

— Vai jums, komandier, kāds no tuviniekiem pie vāciešiem palicis?

— Nē. Kāpēc jums tā šķiet?

— Pārāk neganti šāvāt. Tāpēc arī tā iedomāju ...

Pie bataljona komandiera palīga sapulcināti visi rotu komandieri. Izrādās, ka vācieši trijās vietās gājuši izlūkošanā un vienā virzienā guvuši panākumus — saņēmuši «mēli». Bataljona komandiera palīgs — pārskaities, novājējis, rokas vien plāta: kā lai to pasaka bataljona komandierim? Tās rotas komandierim, kuram vācieši kareivi nočiepa, protams, pamatīgs brāziens, bet man it kā pateicība, ka nenogulējām un laikā sadevām vāciešiem pa sprandu.

Par priekšniecības uzrašanos bataljona komandiera palīgs nemin ne vārda, laikam šie vairs negrib nākt, un labi, ka tā, bez viņiem klapatu pietiek.

Atceļā iegriežos pie Ļavina, pareizāk sakot, pielienu pie viņa:

— Kas labs jauns?

— Visu laiku uzmanu, biedri komandier, taču pie friča neviens nav līdis. Eku, guļ, kā gulējis.

Paskatos uz ieplaku, redzu manis nogalināta v.icir .a līķi, un šajā mirklī kaut kas netīkams iedur sirdi. S.imck lēju tabaku, pacienāju Ļavinu, abi smēķējam.

— Vai tiešām, biedri komandier, mani nodos tiesai? Ļavins vaicā.

— Nezinu, Ļavin. Ko jums tur, štābā, sacīja?

— Nopratināja — un nekā vairāk... Viens kapteinis gan lika saprast, ka tad, ja es izdarīšot kaut ko varonīgu, varbūt piedošot.

— Es, Ļavin, ziņošu, ka jūs šodien labi karojāt.

— Aplam jūs, komandier, toreiz ar mani... Es to nepadomādams izdarīju ...

— Tas, Ļavin, nav attaisnojums. Bet tagad pietiek, gan jau būs labi. Turpiniet novērošanu.

— Tiks izpildīts.

Es aizlienu prom, pēc tam piecejos un dodos uz savu migu. Kaut kā aizku|os, ielienu būdā, pakrītu uz skujam, ar nepaklausīgiem pirkstiem tikko satinu smēķi — nav nekādu domu, nekādu sajūtu, tikai gulēt, gulēt — un nekā vairāk man nevajag.

Sapņi pirmajās līnijās tikpat kā nerādās. Vakara apšaudes nomocīti, mēs visi pēc tās jūtamies novārguši un bez spēka un uz vietas aizmiegam, gluži kā iekrītam nebūtībā, taču šodien neliek mieru kaut kādi rēgi.

Ilgi guļu ar atvērtām acīm, skatīdamies debess krik-sītī, ko var saredzēt pa caurumu būdas jumtā, un domāju, ka mūsu stāvoklis tagad kļuvis daudz sliktāks, ka vācieši tagad zina, ka esam tikai niecīga saujiņa, ka mus var patrenkt bez lielām grūtībām un ka tagad var sagaidīt visu ko ...

Miegs ir pagaisis, un es aizeju staigāt pa mežu. Pie būdām pa divi, pa trīs sēž kareivji un pārspriež notikušo. Spriež itin dedzīgi. Ne miņas no tās trulās vienaldzības, kas bija pārņēmusi visus pirms tam. Pieeju pie viena pulciņa.

— Jūs, biedri komandier, var apsveikt ar pirmo vācieti, — kāds saka.

— Paldies.

— Grūts ir tikai pats sākums, — otrs piebilst. — Tomēr mazdrusciņ atkodāmies. Es skatījos: cilvēku desmit ievainojām.

— Tagad vairs nelīdīs. Ar vārdu sakot, ja mus drusku labāk paēdinātu, mēs vēl šim un tam noderētu.

— Tas gan tiesa, tikai kad reiz tas šķīdonis beigsies?

— Varbūt vajadzētu aizlīst līdz tam vācietim, pačamdīt, vai nav tabaciņas? Atļausit, biedri komandier?

— Viens jau aizčamdījās.., līdz tribunālam, — es atbildu.

Aizeju no viņiem, līkumoju pa mežu. Nez kadeļ velk mani atpakaļ uz gravu, taču neeju turp, bet atgriežos būdā. Atkal izstiepjos uz skujām un nemanot aizmiegu. Un atkal sāk rādīties kaut kas baigs — šaudīšanās, vācieši, un tad es pēkšņi nokļūstu blakus manis nogalinātajam vācietim, un man gribas ieskatīties viņam sejā. Es pieliecos, pagriežu un... šausmās atsprāgstu atpakaļ: redzu nevis svešu, nepazīstamu seju, bet savu bērnības draugu Mišu Baueru, ar kuru kopā dzīvoju vienā namā un mācījos vienā vācu skolā, kas atradās 1. Meščanskas ielā.

Uzmācas salts izmisums, un drausmīga sajūta, ka nekas vairs nav glābjams, sastindzina mani, es tik vien vairs spēju kā murmināt: «Miša, kā tad tā? Kā tu te nokļuvi?» Pūlos piecelt viņa galvu, jūtu plaukstās viņa cietos matus, kurus viņš nekādi nevarēja pāršķirt ar gludu celiņu, sāku purināt viņu, it kā gribēdams atdzīvināt, taču Mišas galva ļengani nokarājas un tikai atvērtās acis skatās manī ar izmisīgām skumjām un pārmetumu. Piespiežos viņam pie vaiga un sāku raudāt, raustīdamies elsās, kā raud tikai bērnībā vai sapņos.

Mani pamodina Fiļimonovs:

— Vai redzējāt baigu sapni, komandier?

— Jā, kaut kādi māži, — es īsi atbildu, bet man acu priekšā — Mišas baltā seja.

— Nāku iekšā, skatos — jūs pa miegam raudat. Domāju — jāpamodina.

— Labi, ka pamodinājāt, — es saku, taču nespēju un nespēju atbrīvoties no izmisuma sajūtas, ka izdarīts kaut kas neizlabojams, neglābjams, šī sajūta tik patiesīgi, tik reāli pārņēma mani miegā un tur savā varā vēl tagad. Un pēkšņi ataust doma: un ja nu vācietis ir līdzīgs Mišām?

Miša patlaban atrodas Urālos un, protams, nekādi nevar atrasties ienaidnieka rindās. Un ja nu nogalinātais vācietis patiešām ir viņam līdzīgs? Sī doma uzrodas jau otro reizi, un es jūtu, ka tā ieperinās smadzenēs un ka es vairs nespēju tikt no tas vaļā.

Es ceļos augšā un, vairs nepretodamies no jauna uznākušajai vēlmei aiziet uz gravu, dodos turp. Ļavinam

klāt cs nepieeju, bet apstājos turpat netālu aiz koka un skatos uz ieplaku. No šejienes, protams, nevar redzēt, kāds vācietis izskatās, turklāt viņš guļ, uz mutes pakritis un seju zemē iespiedis.

«Re, nu, tagad esmu nogalinājis,» kaut ka gausi uzrodas un aizslīd doma, un tās vietā tikpat gausi uzrodas cita, «bet tāpēc jau esmu šeit, lai nogalinātu, tas ir mans pienākums, mans uzdevums...» Bet tad piepeši sajūtu it kā grūdienu krūtīs. «Kaut kas taču ir noticis? Ir noticis!» Es strauji pagriežos un eju atpakaļ.

Pie būdas Fiļimonovs silda prosas putru. Viņš paceļ galvu un laikam pamana manā sejā kaut ko savādu, jo uzprasa:

— Smagi ap sirdi, komandier?

— Kāpēc smagi? — atbildu ar pretjautājumu.

— Tāpat vien. Man vismaz tā šķita.

— Un jūs metāt krustus apšaudes laikā, ja? Ticat dievam? — pats nezinādams, kāpēc, es tīri parupji noprasu.

— Un ja arī ticētu? Kas tur sevišķs?

— Nekas. Vai uz vāciešiem šāvāt ar?

— Šāvu.

Līdz ar to mūsu saruna apraujas. Putru ēdam klusēdami.

Pēc pusdienām Fiļimonovs sāk labot būdu, bet es — galīgi salauzīts un slābans — vāļājos uz skujām un snauduļoju.

Par mājām, par Maskavu, par varbūtēju atgriešanos esmu sev aizliedzis te domāt — tas atņem spēkus, un tas nav arī vajadzīgs. Mums pašlaik nav ne pagātnes, ne nākotnes, ir tikai tagadne. Cietsirdīgā, reālā, pašreizējā tagadne, kurā eksistējam. Un tomēr reizēm uzmācas atmiņas, arī patlaban es domāju: ja reiz pārnākšu mājās, vai es stāstīšu mātei par šodien notikušo? Laikam jau neteikšu nekā ...

Pievakarē piespiežos, saņemos, un kopā ar seržantu apstaigājam mūsu pleķīti: tagad posteņi jāizkārto citādi, jāapsver arī, kur labāk novietot balsta ložmetēju (vecajā vietā to atstāt nedrīkst). Rotā palikuši vienpadsmit cilvēki, bet man ir četri posteņi, tas nozīmē, ka visiem jābūt postenī bez kādas nomaiņas visu laiku.

Pienākam pārlūkot arī Ovsjaņņikovas gravu, un atkal, paskatoties uz kritušā pusi, man ienāk prātā: un ja nu viņš ir līdzīgs Mišām? Sasper jods, kāpēc tas atkal uzmācas kā sērga? Kāda tam nozīme — ir vai nav līdzīgs?

Kāds man no tā labums? Cenšos tikt no šīs domas vaļā, bet tā gluži kā pielipusi — ar plēšanu nevar atplēst.

Kad atgriežos būdā, pēkšņi izlemju — naktī aizlīdīšu pie vācieša, apskatīšu, kāds viņš izskatās. Sis negaidītais lēmums mani pat nobiedē: vai tikai nebūšu jucis? Pie velna! Nekur es nelīdīšu! Muļķības!

Vairs nav tālu vakara apšaude, un tās gaidīšana — mokoša un nogurdinoša — liek aizmirst visu citu. Fiļi-monovs atkal ķērc:

— Šodien vācieši uzbērs mums piparus par neveiksmīgo izlūkošanu. Vai dieniņ, kā uzbērs!

Es ciešu klusu. Nedrīkstu taču skaidrot Fiļimonovam, ka vāciešiem izlūkošanas gājiens tomēr bijis veiksmīgs, tikai citā iecirknī. Ceru, ka tas līdz mums nenonāks un cilvēkiem garastāvokli nesamaitās. Mēs taču viņus padzinām!

Nemaz vairs nespēju nosēdēt būdā un gaidīt apšaudi, tāpēc izeju laukā. Jau ir krietni satumsis, taču vācieši vēl raķetes nešauda. Izeju mežmalā un, domās iegrimis, neuzmanīgi aizsmēķēju, un tai pašā mirklī uz uguntiņu — vesels spiets trasējošo. Nokrītu zemē, aizveļos sāņus prom, steidzīgi skatos, kur patverties, un pēkšņi nenovaldos — izšauju atbildei uz vāciešu pusi visu disku, septiņdesmit divas patronas, visas kā vienu.

Dzirdu brīkšķam zarus, kareivju nemierīgās balsis, saucienus «trauksme», kāds, smagi pūzdams, lien pie manis, bet es kā apdullis apmainu disku un atkal nospiežu sprūdu.

— Vācieši? — gārdz seržants (tas ir viņš, kas pielīdis pie manis).

— Nē. Uzsmēķēt neļauj, nelieši! — es atbildu un turpinu šaut.

— Pārtrauciet, leitnant! Jucis esat, vai? — Seržants saķer mani aiz rokām un grib pavilkt sāņus, taču es pretojos un šauju nepieklusis.

Debesis virs lauka piezied ar raķetēm, bet vācu priekšējo pozīciju melnā švīka — ar trasējošo ložu strūklām. Sāk kaukt mīnas. Tikai tagad es pakļaujos seržanta spēcīgajām rokām. Aizlīduši gabaliņu nost, abi iekrītam mīnas izrautā bedrē, aukstais ūdens apsvilina vēderu, un es atjēdzos pavisam.

— Esat gan jūs ievārījis putru. Vai tad mēs tagad maz drīkstam kaitināt vāciešus? — Seržanta seja ir skarba, skatiens svešs un nosodošs.

Pats nesaprotu, kas uznāca... — es, galini iioknu ii» |lr;itl)ildu, saprazdams, ka esmu nostrādājis vairak иска mu|ķlbu vien.

liet vācieši vālē, mīnas nežēlodami, tiesa, ne visai labi tēmēdami, taču gāž un gāž, it kā nebūtu ne pavasara, ne šķīdoņa, it kā līdz pat šai nolādētajai Ovsjaņņikovai butu no pašas Berlīnes izbūvēts asfaltēts ceļš, kas bez kādiem kavēkļiem apgādā viņus ar visu nepieciešamo.

Pēc minūtēm piecpadsmit uguns sāk pierimt, un vāciešu priekšējās līnijas nomierinās. Abi ar seržantu metamies skriešus cauri mežam gar visiem posteņiem: kā par brīnumu, viss beidzies laimīgi, nevienam nav trāpījis, zaudējumu nav. Atviegloti nopūšamies.

— Palaimējies, leitnant. Jums palaimējies, — seržants zīmīgi nosaka. — Taču šitā rotaļāties nedrīkst. Jāprot nervus savaldīt.

— Jums taisnība, — es atbildu un atceros slaido, švītīgo kapteini, kas bija pasācis nākt pie mums, gribēdams nomedīt vāciešu snaiperi.

Kas tad viņam — pakutina sev nervus, dabū matīt, kas ir bailes, bet, kad vācieši, atbildēdami uz viņa šāvieniem, sāk gāzt ar mīnām, pats aizlasās prom. Bet mums nav kur lasīties. Mums pēc viņa «medībām» vai nu kritušie, vai ievainotie.

Kareivji sākumā tikai rūca, bet tad sāka klaji lamāties, līdz seržants galu galā neizturēja — izrunājās ar kapteini no sirds, un nu tas vairs nerādās.

Pārāk nevienlīdzīgas ir mūsu iespējas: mēs noberam kādu kārtu no automāta vai ložmetēja, bet vācietis sadod pretim tā, ka kaukt gribas. Tāpēc arī esam tik piesardzīgi. Ne jau tāpēc, ka baidītos, bet jārīkojas taču ar prātu.

Atgriežos savā būdā nikns pats uz sevi, gluži kā no laivas izsviests. Fiļimonovs vērīgi nopētī mani, taču nekā nesaka. Mani kaitina šī viņa skatīšanās, un es neizturu:

— Ko jūs uz mani tā blenžat, Fiļimonov?

— Tāpat vien. Pārāk sakrities esat pa šo dienu. Jau tā bijāt izkāmējis, ka trakāk vairs nevar, bet izrādās, ka var sakristies vēl vairāk.

— Un kas tur sevišķs? — es ērcīgi atjautāju.

— Nekas. Es tikai saku to, ko redzu. Karstu ūdentiņu iestrēbsim?

— Labprāt.

— Es tūlīt, vienā mirklī.

Fiļimonovs uzpūš plēnējošās ogles, saliek virsū zariņus un uztupina katliņu ar ūdeni. Pēc tam sāk burties ap savu maisu, atsien āķīgo mezglu un izceļ divus sausiņus. Skatos un domāju — kaut man būtu tāda bagātība! Es nu gan nebūtu tā stiepis garumā, es apēstu vienā piesē-dienā, lai būtu pilns vēders, un pēc tam viena alga — lai notiek kas notikdams. Fiļimonovs nav tāds. Varbūt tas viņa gadu dēļ? Bet varbūt tāds raksturs? Viņš tā izvilks dienas desmit, bet pa to laiku, kas zina, var uzlaboties apgāde vai arī var mūs nomainīt. Pēdējo iedomu nežēlīgi nožmiedzu — par to nav brīv domāt! Nevajag! Tas atņem gribasspēku!

Paēduši vakariņas, liekamies gulēt... Pēc pāris stundām būs jāpamostas, jānostaigā gar posteņiem, tiesa, šonakt puiši diez vai snauduļos — vācu izlūkgājiens iedzina drusku bijāšanu, un tomēr.. .

Neizprotamā vēlēšanās aizlīst līdz vācietim, ko skaidrais prāts pa dienu kaut cik apslāpēja, ir kaut kur paslēpusies un neuzmācas, taču aizmigt nevaru. Grozos bez kādas jēgas no vieniem sāniem uz otriem vai visu stundu un ceļos augšā. Apstaigāju posteņus — neviens neguļ, lūdz uzsmēķēt, bažīgi apjautājas, vai vāciešu izlūki nesadomās līst vēlreiz. Ko lai atbildu? Esiet modri, uzmanieties, nenoguliet, tad aizdzīsim atkal.

Un tomēr — kaut arī neesmu to gribējis — pienāku pie tās pašas nolādētās Ovsjaņņikovas gravas ... Nošauto neredz. Kraujas ēna aizsedz viņu pat tad, kad uzliesmo raķetes. Apsēžos uz celma, satinu smēķi, taču neaizdedzinu un ielieku to — jau gatavu — atpakaļ tabakmakā un piepeši — gluži kā nemaz nebūtu apzvērējies, kā nebūtu aizliedzis sev par to domāt — pieceļos un taisnā ceļā kāpju lejā, uz gravu. Kurp? Kāpēc? Domas ir pavisam kuslas, bet kājas nes aizvien tālāk.

Es tīri neviļus pieliecos, kad uzliesmo gaisma, pamirstu, bet, kad raķetes nodziest, eju tālāk, ne reizi vien paklupdams pret līķiem un ne vienu reizi vien iebrukdams ar ūdeni piepildītajās šāviņu bedrēs. Un visu laiku: gaisma — tumsa, gaisma — tumsa ...

Pēkšņi viena no raķetēm uzliesmo tieši virs ieplakas un apgaismo gravu līdz dibenam, un es krizdams uz mirkli ieraugu paša nošauto vācieti... blakus viņam kaut kāda svaidīga ēna — sasper jods, kas vēl nebūs! Sāk rēgoties, vai?! Vai arī kāds no puišiem nebūs iztu-11 ļI' nu aizlīdis pēc tabakas? Var būt, ka Ļavins alkal ilrvlrs savās gaitās? Tad nu gan sadošu viņam!

I'/.manīgi, lai nenoklikstētu, uzvelku automāta aizslēgu, (miedams es nekā neredzu, man priekšā tāds nieka pauguri^11 is, un tas aizsedz vācieti, bet, kad raķete nodziest tin i's mazliet paceļos, acis vēl nav paguvušas pierast pie tumsas un nekā sev priekšā nesaskatu.

Nolemju līst tālāk, bet šajā mirklī mani aptur tāds kā vaids, tādas kā elsas — kļūst baisi, sirds lec kā negudra, elpa aizraujas, un es krampjaini sažņaudzu automāta laidi. Kas tur tāds varētu būt? Vai tiešām mans nošautais vācietis vēl ir dzīvs?

Kādu brīdi noguļu nekustēdamies, pēc tam, mazliet atguvies, piesardzīgi virzos tālāk... Raķetes te uzliesmo, šķiezdamas saltu, nedzīvu gaismu, te izdeg un nodziest: gaisma — tumsa, gaisma — tumsa ...

Palīdis uz priekšu vēl dažus metrus, es paceļu galvu un tikko neiekliedzos: pāri kritušajam noliecies cilvēks, un laiviņcepure viņa galvā skaidri liecina, ka tas ir vācietis. Vācietis!

Es atkal pieploku pie zemes un tūdaļ pat no murgam līdzīgā stāvokļa atgriežos īstenībā. Smagi elšu un drudžaini domāju, ko lai daru tālāk? Vācietis jāpievāc, par to nevar būt divu domu! Bet ko viņš te dara? Piesardzīgi pabāžu galvu un raķešu gaismas mijkrēslī redzu — vācietis, noņēmis siksnu, mēģina to piekabināt kritušajam ... Saprotu, ka viņš grib aizvilkt prom līķi. Taču tas tev, fricīt, neizdosies! Neizdosies! Mani sagrābj tāda pati nepacietība kā no rīta, tā pati aizrautība, taču aiz uztraukuma es neveikli sakustos — automāta laide atsitas pret granātu, kas piekabināta pie jostas. Klusais klikšķis noskan kā pērkona grāviens — vācietis paceļ galvu ...

Domāšanai nav laika — ar joni metos uz priekšu un jau stāvu blakus vācietim, pavērsis pret viņu automāta stobru ...

Tas nepagūst nedz pagriezt automātu, nedz pat piecelties — viņš tā arī paliek stāvam uz ceļiem, bet viņa rokas, kas tur siksnu, lēni, ļoti lēni sāk celties augšā ...

Tagad ir viss! ...

Vācietis skatās uz mani bez bailēm, pat kaut kā vienaldzīgi. Varbūt nedaudz apmulsis... Mēs esam gandrīz vai blakus, te vienā, te otrā vietā uzliesmo raķetes, un to gaismā es skaidri redzu viņa seju — kalsns, ar iekritušiem vaigiem un dzijām grumbām. Man šķiet, ka viņš ir vecs, ļoti vecs cilvēks ...

Es mazliet iekāsējos, gatavodamies pavēlēt, lai vācietis nomet ieroci, taču viņš apsteidz mani un, pamājis uz kritušo, murmina:

— Mein Bruder... Er ist mein Bruder...

Es neviļus paskatos uz kritušo — konvulsīvi sarautais sīkais augums noplūdis ar asinīm, pirmsnāves kliedzienā sāpīgi sašķiebta mute, viss mundieris uz krūtīm vienos ložu caurumos ... Kakls man aizžņaudzas, sametas nelabi — un notiek kaut kas neticams, neizskaidrojams, neiedomājams: es nolaižu automātu, pagriežos un grīļīgiem, smagiem soļiem eju prom no šīs nolādētās Ovsjaņ-ņikovas gravas ...

Iegājis mežā, apsēžos uz zemes — vēl aizvien apstulbis un notikušā nomākts ... Trīcošiem pirkstiem tikko spēju satīt smēķi — avīzes strēmele plīst, tabaka birst zemē...

— Biedri komandier, — dzirdu sev blakus kādu čukstam. Pagriežos — Ļavins!

— Ko jums vajag? — es tikko spēju uzprasīt.

— Vai jums, komandier, nebūtu kaut kas smēķim. Tā gribas smēķēt, ka nezinu, kur dēties.

Izvelku tabakmaku un klusēdams pasniedzu viņam. Viņš satin smēķi, uzšķiļ uguni, ar baudu ievelk dūmu un pasaka paldies.

— Kas tagad ar mani notiks — viņš jautā, bet es nevaru aptvert, par ko viņš runā. — Toreiz pats nelabais sakūdīja... Un vēl tā nolādētā badošanās... Tagad domāju, ko tādu izdarīt, lai man piedotu ...

Es neatbildu, un Ļavins, brītiņu pamīņājies man blakus, aiziet prom.

Es nekā nedomāju, galva tukša kā izmēzta, es tikai velku sevī kodīgos dūmus un stulbi skatos uz sasodītās Ovsjaņņikovas gravas pusi. Mani pat neuztrauc tas, ka Ļavins varēja redzēt, kā es nokāpu gravā, var būt pat, ka sekoja man un redzēja visu notikušo. Man viss pilnīgi vienalga. Es ar mokām pieceļos kājās un lēnām, ceļu nemeklēdams, atgriežos pie savas būdas.

Fiļimonovs pietupies pie sakurtās uguntiņas un silda rokas.

— Nez kāpēc sametās auksti, — viņš vienaldzīgi saka. — Ir gan draņķīgs pavasaris, tik mežonīgi aukstas naktis, — viņš turpina, rokas berzēdams. — Varbūt paniekosimies ar karstu ūdentiņu?

М.ш nav nekas pretim, un es arī pastiepju rokas plet 11).ч111i — mani krata nelāgs drudzis. Fiļimonovs, šķiet, grib ieskatīties man acīs, bet es stingi raugos uguni un t iešu klusu.

I iedams karsto ūdeni, kas ož pēc dūmiem, Fiļimonovs

saka:

— Jūs slikti izskatāties, komandier ... Esat pavisam nomelnējis.

Es neatbildu, bet viņš turpina:

— Jūs... pirms šitā, biedri komandier, kaut kādu lopiņu ... vai vismaz gaili esat nokāvis?

— Neesmu, Fiļimonov... Tikai vienreiz medībās stirnu ...

— Tas jau ir medījums, tas ir pavisam kas cits, bet te...

— Es tikko biju tur ... Ovsjaņņikovas gravā, — man negaidīti pasprūk.

— Bijāt?! — Fiļimonovs iesaucas un cieši nolūkojas manī. — Nu, un kas notika?

— Citreiz, Fiļimonov, citreiz ...

— Es saprotu ...

Nezinu, kāpēc es to pateicu Fiļimonovam. Pavisam vienkārši — es vēl esmu apdullis un maz ko sajēdzu. Man liekas, ka to stulbumu, ko es pastrādāju, palaizdams vācieti, neesmu izdarījis es, un es nesaprotu un nespēju izanalizēt savu rīcību. Bet pagaidām acīs rēgojas kritušā atieztā, sašķiebtā mute ar melnu asins strūkliņu pār zodu, un manī urdās sajūta, drausmīga sajūta, ka notikušais vairs nav novēršams, un vēl kaut kāda nenosakāma priekšnojauta — kaut kas notiks, kaut kas notiks...

Ugunī sprakst vēl kvēlošie zariņi, reizēm kāds no tiem pēdējo reizi spoži uzliesmo un apgaismo mūsu būdu ar sarkanīgu, trīsuļojošu gaismu, un es guļu uz muguras atvērtām acīm — pilnīgi iztukšots, gluži ka izķidats, un galvā nav itin nevienas domas ...

Blakus grozās Fiļimonovs, lāgiem iekrekstas un, kā man liekas, vēro mani. Un tad pazib doma: bet vai es varētu Fiļimonovam izstāstīt visu? Un piepeši apjēdzu, ka nevienam, itin nevienam cilvēkam, kas atrodas šeit, es par to neuzdrošināšos pateikt. Bet kāpēc?

Jā gan, kāpēc?

Es taču rīkojos tikai cilvēciski... Jā, jā! Cilvēciski...

Savā nodabā atkārtoju to visu nakti, taču miera kā nav, tā nav.

Aust gaisma. Pirmie vēl pavisam slīpie saules stari laužas iekšā pa būdas spraugām, un es pastiepju roku pec mahorkas. Drīz sāksies apšaude, un vakarējais uz mirkli aizmirstas. Ko tur daudz domāt, ko mocīties? Nokritīs turpat blakus kāda mīna — un visam beigas.

Atver acis arī Fi|imonovs un sāk gainīt ar roku tabakas dūmu mākoni: pats viņš ir nesmēķētājs.

— Vācieši mūs spīdzina, vēl nesāk un nesāk, — viņš burkšķ.

Patiešām, būtu ātrāk sākuši, ātrāk viss arī beigtos.

Re, beidzot tomēr iesāka ... Pagaidām gan krietni patālu, no Usovas, pa mūsu meža kreiso malu, bet tūlīt jau pārcels uguni arī tuvāk, tūlīt sāks vālēt no Ovsjaņņiko-vas tieši pa mūsu pleķīti.

Taču Ovsjaņņikova nez kādēļ klusē. Uguns visu laiku plosās pa kreisi, mūs pagaidām neskar.

Es pieceļos. Tas ir dīvaini. Divus mēnešus vācieši nav pārkāpuši savu kārtību. Pulksteni pēc viņiem varēja pārbaudīt — gluži kā pēc pareizā laika signāla, tieši sešos nulle nulle nogaudoja pirmā mīna, bet šodien nez kādēļ kavējas.

Apšaude pie kaimiņiem sāk pierimt, bet uz mūsu rotu nav izšauta neviena mīna ... Un dvēselē iezogas drausmīga aizdoma: vai vācieši neklusē tādēļ, ka palaidu viņu kareivi, ka ļāvu tam iznest kritušo? Ja tas ir tā, tad iznāk, ka man ar ienaidnieku ir kāda noruna? Es savā būdā saraujos čokurā kaut kādā mokošā priekšnojautā, ka manam nodarījumam naktī var būt pavisam šausmīgas, nekādi neglābjamas sekas ...

— Kas tad vāciešiem šodien lēcies? Piešķīruši mums atelpu? — Fiļimonovs saka, kad apšaude kreisajā flangā apklust pavisam.

Izeju laukā no būdas. Karavīru sejās neizpratne un arī saspringums: kas nu vāciešiem aiz ādas, kāpēc nešauj, pretekļi, kāda nekrietnība tiem prātā.

Pie Ovsjaņņikovas gravas stāv vairāki puiši, arī Ļavins, un sarunājas.

— Frici tomēr aizvilkuši, biedri komandier, — viens saka.

— Jā, tā nu dabūjām uzpīpēt vācu tabaciņu. Aplam darījāt, biedri komandier, kad aizliedzāt pielīst un apčamdīt.

Nemaz nenobijās, riebck|i, līst tik tuvu pie mums.

Laikam būs bijis virsnieks, tāpēc ari aizvaku&i. Ierindnieka dēļ nebūtu līduši. Kurš te stāvēja posteni? Vai tas nebiji tu, Ļavin?

Pieņemsim, ka es, un kas tad ir? — viņš nelabprāt atbild.

— Kas ir, kas ir ... Nogulēji frici, esi gan varens karotājs.

— Es nemaz negulēju. Bet vai tad naktī visu var pamanīt? Tumšs tajā gravā kā ellē, raķešu gaisma iekšā netiek... Eku, arī komandieris naktī bija atnācis un tāpat nekā nepamanīja. Un es nemaz negulēju, tas taču tiesa, biedri komandier?

— Tiesa, negulēji vis... Labi, jods ar visu vācieti, tagad izklīstiet.

Izvelku tabakmaku un pasniedzu puišiem. Pastiepjas netīras, ugunskuru kvēpos nomelnējušas rokas, ņem pa drusciņai, tikai pussmēķim, bet man tā sažņaudzas sirds, it kā es būtu piekrāpis šos puišus un it kā man patiešām būtu kāda noruna ar ienaidnieku.

Fiļimonovs vērīgi uzmana mani un, kad mēs abi atejam nost, uzprasa:

— Tātad naktī fricis vēl gulēja?

— Gulēja.

— Tas nozīmē, ka aizvilkuši rīta gaismiņā?

— Nē, naktī, — pašam negaidot, es pasaku un pēkšņi nolemju izstāstīt visu Fiļimonovam.

Viņš izbrīnā atmet galvu.

— Jūs to redzējāt?

— Redzēju.

— Un daudz viņu bija sanācis, to vāciešu?

— Viens pats. Kritušā brālis.

— Tu re, kā! Tātad savējam atlīda pakaļ ... braļu-kam . .. Ek, karš, karš ... — Un Fiļimonovs apklust.

— Kāpēc tad nejautājiet, kas bija tālāk?

— Ko tur vēl jautāt? Jūs palaidāt viņu. Es taču to sapratu jau tur, pie gravas. Jums taču viss uz sejas kā uz delnas. Ek, jauns jūs vēl esat, komandier... pārlieku jauns! Kāpēc man to visu izstāstījāt?

— Pats nezinu.

— Bija grūti noturēt sevī?

— Laikam.

— Teicu taču jums — pietiek šaudīties. Labāk lai būtu jau no rīta aizvilcis... Neklausījāt mani. Un tagad, re, kā viss sagriezies.

— Kas sagriezies? Mēs taču nesastapāmies ar vācieti kaujā.

— Tas jau nu tā, protams. Bet jūs, komandier, par to vairāk nevienam nestāstiet.

— Kādēļ?

— Nestāstiet. Arī man nevajadzēja.

Pirms pusdienām atnāk divi sakarnieki. Atnes jaunu tālruni (manējo pirmajās kaujās sadauzīja), ievelk sakarus ar bataljona komandiera palīgu. Jau sen tiku lūdzis, bet nedeva. Tagad, pēc vācu izlūkošanas uzbrukuma, uz vietas sameklēja.

Runāju ar bataljona komandiera palīgu. Viņš pavēl, lai es raktu sev blindāžu, gana pa būdu mitināties. Atbildu, ka cilvēkiem nav spēka, ka tikmēr, kamēr viņi neizraks paši sev ierakumus, man nav tiesību likt, lai viņi to dara man, turklāt arī zeme vēl visa pilna ūdens.

— Kāpēc vācietis tevi šodien nedauzīja? — viņš uz beigām noprasa.

— Velns viņu zina. Var būt, ka ņem un pacienā pusdienās ...

— Jā, gandrīz vai aizmirsu. Aizsūti Ļavinu uz štābu.

— Kāpēc?

— Nezinu. Bataljona komandieris pavēlēja.

— Aizsūtīšu. — Nolieku klausuli un aizsūtu Fiļimo-novu, lai dabū rokā Ļavinu.

Tas atnāk uztraucies, acīs izmisums, lūpas dreb. Saku, ka viņu izsauc uz štābu.

— Nezināt, kādēļ, komandier?

— Nezinu, Ļavin.

— Goda vārds, ka nezināt?

— Jā.

— Beigas man ir, komandier, es ta jūtu ... Visu dienu sirds tāda nemierīga. — Viņš stāv, mīņādamies uz vietas, un es redzu, ka viņam negribas iet prom. — Es toreiz komandier, tāpat plātīdamies pateicu, ka vācu naudu uzdzīvei. Gribēju savējiem aizsūtīt. Tur taču badojas, bet šite nauda iet bojā, pūst...

— Labi, Ļavin, manuprāt, nekas ļauns nenotiks. Pēc pusdienām ejiet, — es saku, bet pats domāju: laikam jau

I iļimonovam bija taisnība — nevajadzēja man rakstīt ziņojumu, būtu paši tikuši galā...

Pacienāju viņu ar smēķi. Kūpinām un ciešam klusu. Man ap sirdi pretīgi, uzmākušās nez kādas skumjas.

Nav spēka nosēdēt būdā, un aizeju klīst pa mežu... Skatos, ka cilvēki lēnītēm, kādu mirkli atpūzdamies, rok ierakumus. Es neskubinu — pašam nav spēka, nav spēka arī cilvēkiem. Soļoju pa mūsu pleķīti no vienas malas līdz otrai un domāju: cik mierīga bija mana dzīve līdz vakardienai... Bija viss — grūtības, aukstums, bads, taču sirdsapziņa tīra. Darīju visu, ko priekšējās pozīcijās pienākas darīt, iespējams, ka ne vienmēr un ne visu gluži pareizi, taču darīju savu spēku un iespēju robežās, bet tagad? ...

Atceros šo veco, nožēlojamo vācieti jau ar īgnumu. Arī tas, ka esmu izrīkojies «cilvēciski», man vairs neliekas tik neapšaubāmi pareizi... Vai vācieši vispār ir pelnījuši, lai ar viņiem apietos cilvēciski? Laikam jau nav. Taču, kad acu priekšā nostājas manis nogalinātā zeņķa čokurā sarautais ķermenis, atieztie zobi, ieplestās rokas, kad iedomājos, ka šāvu uz viņu jau ievainotu, bet vēl dzīvu, — sirdī atkal saceļas mulsums un sajukums.

Ap diviem atnes pusdienas. No štāba atgriežas arī Fi-ļimonovs, kas nesa turp rotas sarakstu.

Visi sadrūzmējas ap termosu ar biezputru, grabina katliņus. Uz paklātas teltenes uzliek klaipiņu pelēcīgas maizes ar garoziņā ieceptiem pussamaltiem graudiem, viens no kareivjiem sagriež to kumosos, un sākas parastā dalīšana — kam, kam? Katram pa šķēlītei. Pēc tam sāk dalīt mahorku, saplēš paciņas, ber visu kaudzītēs un atkal — kam, kam?

Fiļimonovs saņem gan savu, gan manu devu, un mēs ejam uz mūsu būdu. Tikko esam iekūruši uguni, lai sasildītu savu prosu, tā no vāciešu pozīciju puses atskan kaut kādi sprakšķi un klikšķi. Nepagūstam ne atjēgties, kas tas varētu būt, kad pa visām pirmajām līnijām norēcas skaļrunis: «Biedri kareivji un komandieri...»

Man sirds vai pamirst, Fiļimonova acis saspringst — tūlīt viņi paziņos, ka mūsu karavīrs palaidis brīvībā viņu kareivi un atļāvis iznest kritušo... Tie riebekļi ir spējīgi uz visu! Ko tad man iesākt?

Taču balss skaidrā krievu valodā runā pavisam ko citu: «Mēs zinām, kādas jums šodien atnesa pusdienas. Mēs zinām, ka jums nav munīcijas. Jūsu stāvoklis ir bezcerīgs.

Pārnāciet mūsu pusē. Šonakt visi vācu posteņi būs brīdināti, lai bez aizturēšanas laiž pāri katru. Vāciešu virtuves gatavo ēdienu, lai paēdinātu pārnākušos. Jums tiks nodrošināta dzīvība, brīvība un darbs. Jūsu stāvoklis ir bezcerīgs...» Un vēlreiz tas pats no gala.

Mežiņa vidu, kur stāv mūsu četrdesmit piecu milimetru lielgabali, atskan vientuļš šāviens — artilērists nav izturējis, palaidis vienu šāvienu. Un tūlīt sāk kaukt mīnas. Izskrienu pie kareivjiem.

— Ir gan riebekļi! — kāds niknumā nošņācās.

Pārējie sastinguši ar karotēm pusceļā — ēdiens vairs

ne prātā.

Vācietis sāk gvelzt to pašu jau trešo reizi.

— Vajadzētu uzgāzt tam reproduktoram ar mīnām, tūlīt aizrītos.

Atskrien Fiļimonovs, aicina pie tālruņa. Bataljona komandiera palīga balss ir nikna un saērcināta.

— Vai tu dzirdi, ko tie riebekļi muld?

— Dzirdu.

— Nesāc tikai šaut. Lielgabalu gluži vai apbēra ar mīnām. Kā ļaudis uz to visu reaģē?

— Skaišas.

— Tas ir labi. Vai no tavējiem nevienam neienāks prātā naktī iet vācu putru pastrēbties?

— Protams, ka ne.

— Esi pārliecināts?

— Esmu.

— Un tomēr esi uzmanīgs. Šonakt no gulēšanas nekas neiznāks.

— Saprotu.

— Paliec sveiks! — Bataljona komandiera palīgs beidz sarunu.

Fiļimonovs silda biezputru un, maisīdams ar karoti, saka:

— Varbūt piespert klāt vēl koncentrātu?

— Tie ir jūsu krājumi, Fiļimonov, — rīkojieties pats! — Viņš atsien mugursomu un ieber katliņā vēl paciņu prosas biezputras koncentrāta.

Pēc pusdienām abi guļam būdā... Katru nedēļu es aizsūtu mātei pa nomierinošai vēstulei, kurās viss izskatās lieliski, un šie svētie meli man līdz šim ir labi izdevušies. Centos rakstīt ar tinti, mierīgā, līdzenā rokrakstā. Arī šodien pienākusi reize, vajadzētu uzrakstīt, bet nespēju. Baidos, ka starp rindiņām būs samanāms mans garastāvoklis un māte uzminēs, kāds juceklis uu uuiIhuiuh pārņēmis manu dvēseli ...

Fiļimonovs atgriezās no štāba pavisam sadrūmis es to uzreiz pamanīju — un nu sēž, kumpu uzmetis, nesaka ne vārda.

— Kas jums noticis, Fiļimonov?

— Nekas... Nepatika tas, ko redzēju štābā.

— Ko tad?

— Visi tādi nemierīgi... Uzradusies priekšniecība no brigādes.

— Tā tik vēl mums trūka, — es skaļi domāju un pavēlu, lai sakarnieks savieno mani ar bataljona komandiera palīgu.

— Tas esmu es, biedri bataljona komandiera palīg. Stāsta, ka štābā saradusies priekšniecība no brigādes. Vai tiesa?

— Nē. Un tādus jautājumus uzdot pa tālruni neklājas. Ja jau esi tik ziņkārīgs, vari atnākt arī pats, necik tālu te nav. Saprati?

— Sapratu, — es atbildu un nolieku klausuli. — Jūs, Fiļimonov, joprojām ceļat tikai paniku. Bataljona komandiera palīgs nekā nezina.

— Var jau būt, ka nezina ar.

Saruna ar bataljona komandiera palīgu mani nenomierina. Svilinu smēķi pēc smēķa, pīpēju līdz reibonim, līdz mutē sāk pretīgi kniest...

Pa to laiku jau diena nosliekusies uz vakara pusi... Saule aiz Ovsjaņņikovas ieslīd dūmakā, no tankiem stiepjas garas, violetas ēnas, uz lauka kvēlo rudā rugaine — gluži kā būtu ar asinīm aplieta, bet pa to te šur, te tur izsvaidīti tumši brūni kūkumi — tie, kas te apgūlušies uz mūžiem... No sakurtajiem ugunskuriem klājas vieglas dūmu strēles, kas smaržo pēc skujām, un šī smarža man pēkšņi atgādina klusos vasaras vakarus Piemaska-vas vasarnīcā, kur pie katras mājiņas sīc patvāris un tīkami ož pēc degošiem egļu čiekuriem, bet es guļu šūpuļtīklā un lasu... Dikensu... Kaut kāda neiedomājami stulba iedoma!

Drīz jāsākas vakara apšaudei, un visa rota, tāpat kā es, mokošās gaidās bez kāda mērķa klīst pa priekšējām pozīcijām. Lai cik nogurdinoša ir gaidāmā apšaude, manuprāt, būtu labāk, ja tā sāktos. Tas nozīmētu, ka vācieši no rīta tikai aiz nejaušības nav apšaudījuši mūsu sektoru.

Apšaude sākas kā parasti — līdzko saule norietēja aiz ciema, tā sāka vālēt... Arī šauj kā parasti — nedz vairāk, nedz arī mazak. Mūs glābj tas, ka esam pārāk maz. Tikai četri posteņi pa gabalu cits no cita, pamēģini tad trāpīt, un ta ari šoreiz iztiekam bez upuriem. Atviegloti nopūšos — gan tādēļ, ka apšaudē neviens nav skarts, gan arī tādēļ, ka tā tomēr bija.

Liekamies gulēt. Sakarnieks uzmeistarojis blakus nelielu būdeli, manējā trijatā būtu par biezu. Pavisam drīz aizmiegu, jo mani nomocījusi pagājusī, bez miega pavadītā nakts, viss šis dīvaino gaidu sasprindzinājums dienā, taču mani atkal uzrauj augšā Fiļimonova satrauktais čuksts:

— Biedri komandieri Biedri komandieri Atnācis bataljona komandiera palīga raitnieks!

Lienu laukā no būdas. Raitnieks paaicina mani nostāk un čukst:

— Jums, komandier, pavēlēts izvirzīt piecus cilvēkus ar seržantu priekšgalā un ar rokas ložmetēju uz to sīkaudzi, kura, zināt, atrodas aiz mežmalas, un aizvilkt uz turieni sakarus.

— Kāpēc?

—_Nekā nezinu. Tikai bataljona komandiera palīgs negribēja runāt pa tālruni, atsūtīja mani. Tātad noslēpums.

— Vai gaida vācu izlūkus no Panovas puses?

— Nekā nezinu.

Jau pasperu soli uz sakarnieka pusi, taču raitnieks brīdinoši iesaucas:

— Nezvaniet. Leitnants neļāva.

Pie velna! Man taču jāzina, kāpēc tas viss tiek darīts. Aizsūtu Fiļimonovu pēc seržanta.

— Bet jums, — raitnieks turpina, — kopā ar pārējiem cilvēkiem tieši vienos naktī jābūt pie Ovsjaņņikovas gravas. Tur sastapsit bataljona komandiera palīgu.

— Labi. Pasakiet, ka viss tiks izpildīts.

— Kad seržants būs jau savā vietā, lai paziņo pa tālruni, — raitnieks vēl piebilst un pazūd tumsā.

Acis berzēdams, pienāk seržants, laikam arī bija tikko paguvis iemigt. Seja bāla, uztraukta. Izskaidroju uzdevumu. Viņš palūdz uzsmēķēt. Sērkociņa gaismā redzu iedubušas acis.

Sapulcinām kareivjus. Redzu, cik ļoti cilvēkiem negribas pamest savas būdas, kuras gan nespēj ne no kā pasargāt — ne no mīnām, ne no lodēm, pat ne no aukstuma, taču kurās ir pierasts, viss liekas tuvs: tās kļuvušas lai nu par kādu, bet tomēr par māju, un tāpēc negriba» nezin kālab tās pamest un iet prom uz skrajo, caurredzamo un cauršaujamo koku puduri, un palikt tajā sazin cik ilgi, tālu prom no savējiem, kur nevarēs ne uguntiņu sakurt, pat ne uzpīpēt. Taču vajag!

Sīkaudze atrodas kādus simt metrus no mūsu_ pozīcijām, un līdz tam jāiet pa klaju vietu, tiesa, šādi tādi kru-meļi tur ir, un pa tiem brīžiem, kamēr uzšauj kārtējo raķeti, uz turieni aizkļūt var.

Puiši ienirst tumsā un pazūd. Tā, visi ir tikuši prom. Tagad mūs ar viņiem tur kopā tikai tālruņa vada sarkanā aukla.

Izvelku pulksteni — pusviens. Pēc pusstundas būšu pie gravas un no bataljona komandiera palīga visu uzzināšu.

No mūsu sektora labā spārna līdz gravai ir kādi piecsimt metri, un ej, cik gausi iedams, tik un tā būsi tur pirms vieniem, taču negribas arī tupēt būdā un gaidīt, tāpēc, savākuši pa ceļam pārējos cilvēkus, dodamies ar Fiļimonovu turp.

— Ko vēl uz beigām nebūs sadomājuši!? — Fiļimonovs man aiz muguras pukst.

Ejam cits aiz cita pa tikko samanāmu taciņu. Pa labi, starp koku melnajiem stumbriem, spokainā gaismā plaiksnī klajums. Bažīgi skatāmies turp — vai tiešām atkal un jau kuro reizi vajadzēs iet tam pāri? — un salīgi nodrebināmies savos izvalkātajos, apsvilinātajos šinelīšos. Klusu noklinkst ieroči, dobji dip soļi, kāds piesardzīgi iekāsējas, kāds nopūšas — ejam projām nezināmajā...

Jā, puikiņi, laikam mums vēl vajadzēs lielu bēdu izbēdāt ...

Pie gravas rēgojas vairaku cilvēku tumšas ēnas. Paskatos pulkstenī — bez ceturkšņa viens. Apstādinu cilvēkus, bet pats _nolaižos_ pa krauju lejā un pāreju pāri strautam. Tumsa sazīmēju bataljona komandiera palīgu un štāba priekšnieka palīgu, pārējos nepazīstu, kaut kādi no brigādes. Reizēm paspīd jaunās jostas un plecu siksnas, mazlietiņ dvako pēc spirta — vai nu pēc degvīna, vai arī pēc odekolona, bet varbūt arī pēc abiem kopā —, un nāsis kutina smalkās tabakas smarža.

— Ieradāties? — Bataljona komandiera palīgs pagriežas pret mani. — Kur cilvēki? Izvietojiet gar labo krauju.

— Tiks izpildīts. Kas te iecerēts, biedri bataljona komandiera palīg? — es klusām uzprasu. Viņš paved mani drusku tālāk.

— TūHt dabūsi redzēt, — viņš ne Tsti ar īgnumu, ne īsti ar sāpēm balsī atbild un paiet nost.

Es aizeju atpakaļ. Noguldu kareivjus gar mežmalu, un tad pēkšņi visi sadzirdam klusu tanka motora ducināšanu, lūstošu krūmu brākšķus un kāpurķēžu šķindu.

Nekā nesaprotu! Kāpēc tanks? Neiesim taču uzbrukumā? Kas tā par velna padarīšanu!? Bet manī viss sastingst kā ledū, un krūtis plosa trula, smeldzoša sāpe.

Tanka motora rūkoņa nāk aizvien tuvāk, es nokāpju gravā un drīz vien ieraugu, kā melnais, neveiklais milzenis lien pa Ovsjaņņikovas gravas dibenu šurp. Tas apstājas, motoru nenoslāpējis, metrus divdesmit no mūsu priekšējās pozīcijas... Bet kas tad tas? Aiz tanka kaut kas piekabināts? Pieeju tuvāk — uzvēdī sakarsušas dzelzs un eļļas dvaka — pie tanka ar tērauda trosi piekabinātas visparastākās ragavas, tikai bez ilksīm. Pašas ragavas nosietas ar resnām virvēm. Nekā nesaprotu!

Un tikai tad, kad pie ragavām pieiet seši cilvēki maskēšanās tērpos, es atjēdzos — tie ir izlūki!

Fiļimonovs uzliek man roku uz pleca.

— Tikai bez muļķībām, komandier ...

Pie izlūkiem pienāk kaut kāds brigādes štāba kapteinis, kaut ko saka, pēc tam izvelk blašķi un pasniedz izlūkiem. Tie pēc kārtas pieliek pie mutes, un var dzirdēt, kā noklunkšķ degvīns, kā izlūki atkāsējas, kā viens no viņiem palūdz kapteinim atļauju uzsmēķēt. Tas atļauj, un es redzu sešas sarkanas oglītes, kas te iegailas, te apdziest ...

Pienāk bataljona komandiera palīgs un tikpat aizkaitināti pasaka:

— Tagad saprati?

— Jā, — es, pavisam sašļucis, atbildu.

— Līdzko tanks izdrāzīsies no gravas — tu sāksi šaut uz vāciešiem un šauj, cik jaudas... Un, kad tas nāks atpakaļ, arī piesegsi ar uguni. Tagad skaidrs?

— Skaidrs. Bet kas to izdomāja?

— Protams, ne jau nu es. Brigādes štāba iecere.

— Viņi taču nekur netiks!

— Mēs ar bataljona komandieri pūlējāmies pierādīt — nepaklausīja. Saproti, rauj kauču no zemes laukā, bet vajadzīga «mēle». Citādi mūs nenomainīs. Tāpēc arī izšķīrās par šito. Varbūt izdosies paķert uz muļķa. Tā taču klaja aplamība, bet var būt, ka vācieši notrūkstas. Taču vispār... — Viņš atmet ar roku un aiziet.

Mani vilkšus velk tuvāk pie ragavam, un es dzirdu кар teiņa vārdus:

— ... atiet atkarībā no apstākļiem. Par ievainotajiem neuztraucieties, pēc viņiem atsūtīs sanitārus. Nekas nedrīkst jūs aizkavēt kaujas uzdevuma izpildē. Vai viss skaidrs? Seržant, atkārtojiet!

Viens no izlūkiem minstinādamies satraukta un drebošā balsī atkārto pavēli.

— Pēc atgriešanās — ordeņi, — kapteinis piebilst, sāji pasmaidīdams, taču izlūki ir nedomā smaidīt — viņu sejas ir nopietnas, sadrūmušas, bet acīs labāk neskatīties ...

Visi klusēdami sāk sēsties ragavās. Atkal maza aizķeršanās — neviens negrib palikt ārpusē, katrs cenšas iesprausties vidiņā. Galu galā kapteinim jāņem un jāsasēdina pašam.

Es stāvu kā pamiris... Tas, kas vel vakarnakt un šodien varēja būt par abstraktu spriedelējumu priekšmetu,, par nevarīgu izpļāpāšanos pašam ar sevi par tiesībām rīkoties cilvēciski, šodien ieguvis savu patieso un drausmīgo nozīmi... Šie cilvēki, kas tagad pirmsnāves gaidās sēž ragavās, aizies bojā manis dēļ!

Izlūki beidzot ir sasēdušies, un tanka komandieris, paspraucies no lūkas, jautā:

— Vai viss kārtībā? Tad braucam. Turieties stingrāk?

Un tad viens no izlūkiem pagriežas pret mani.

— Tas esat jūs, biedri komandier? Tas esmu es — Ļa-vins. Nepieminiet ar ļaunu. Redziet, kā viss sagriezās-Jāizpērk ar asinīm ... Ardievu ...

Gribu kaut ko atbildēt, bet nevaru — spazma kakla-

Tanks sakustas. Trose savelkas, pret strauta granti nočirkst slieces ...

Es vēl aizvien stāvu kā pārakmeņojies. Taču, kad tanks izrāpjas neitrālajā joslā, es metos pakaļ, panāku, ieķeros virvē, gluži vai iesviežu sevi ragavās un uzkrītu kadam virsū. Izlūki saspiežas, padodami man vietu, un neviens nekā neprasa — nav laika par to domāt. Ragavas svaidās, lēkā pa ciņiem, turos, krampjaini ieķēries virvē, lai nenokristu ...

Tanks uzņem ātrumu un izjoņo no gravas.

SAŠA

Visiem, kas karojuši pie Rževas — dzīvajiem un mirušajiem —, veltīts šis stāsts.

1

Pret vakaru, kad vācietis beidza šaudīšanos, Sašam pienāca kārta stāties nakts postenī. Mežmalā zem egles atradās gluži kā pie koka pielipināta pašķidra būdele atpūtai, bet tai blakus sakrauta vesela guba zaru, lai būtu uz kā pasēdēt, kad nogurst kājas, tikai uzmanīt pretinieku — to vajadzēja jo acīgi.

Sašam uzticētais sektors nav nekāds mazais — no sašautā tanka, kas melnē lauka vidū, līdz Panovai — mazītiņam, galīgi sagrautam ciemelim, līdz kuram mūsējie tomēr nebija tikuši. Slikti bija tas, ka mežs šajā vietā neizbeidzās uzreiz — pa nogāzi lejup vēl aizstiepās skraja sīkaudze un krūmeji. Bet pats Jaunākais — kādus simt metrus tālāk atradās bērziņiem apaudzis paugurs; tiesa, bērzi bija pareti, tomēr pārskatīt kaujas lauku tie nejāva.

Pēc visiem kara likumiem postenim vajadzētu atrasties tieši šajā paugurā, taču pārlieku nobaiļojās — patālu no

rotas. Ja uzklups vācietis, palīdzību ne bļaudams nesa bļausi, tādēļ arī nolika šeit. Tiesa, pagrūti visu purred/.et, naktīs katrs celms vai krūms pēc friča izskatās, toties šajā posteni vēl neviens nav pārsteigts guļam. Par citiem to gluži nevarēja teikt, tajos lāgiem pasnauduļoja.

Pārinieks, ar kuru Sašam vajadzēja pamainīties postenī, bija pagadījies galīgi nekur liekams: te viņam šite dur, te atkal tur sāp. Nē, simulants laikam nebija vis, tikai vārgulis gan, turklāt vēl no badošanās panīcis* arī gadi lika sevi manīt. Viņš, Saša, tomēr jauns, tāpēc turas, bet, kuri no rezerves un gados vecāki, tiem grūti.

Aizsūtījis viņu uz būdu gulēt, Saša uzmanīgi uzsmēķēja, tā, lai vācieši nepamanītu uguntiņu, un sāka pārlikt, kā varētu veiklāk un drošāk dabūt gatavu savu ieceri — vai tūlīt, kamēr nav galīgi satumsis un pie debesīm ne-švirkst tik daudz raķešu, vai arī rīta gaismiņā?

Kad pirms dažām dienām viņi uzbruka Panovai, viņš pie tā paugura bija pamanījis kritušu vācieti, tam kājās bija ļoti labi velteņi. Toreiz nebija laika par to domāt* taču velteņi bija glīti un — kas pats galvenais — sausi (vācietis bija kritis ziemā un gulēja paugura galā, kur ūdens klāt netika). Šie velteņi Sašam pašam nav vajadzīgi, bet ar viņu rotnieku notika nelaime — jau nākot šurp, kad gāja pāri Volgai, rotnieks iebrida lāsmenī un piesmēla pilnus zābakus. Sāka vilkt nost — nekādi nodabūt! Šaurie stulmi salā sarāvās vēl vairāk, un cik viņr neizmēģinājās rotniekam palīdzēt — nekas nesanāca. Bet iet ar slapjiem zābakiem — uz vietas kājas nosaldēs. Viņi iegāja kādā zemnīcā, un tur viens kareivis piedāvāja rotniekam apmainīt zābakus pret velteņiem. Vajadzēja piekrist — pārgriezt pa vīli stulmus, lai varētu zābakus novilkt un apmainīties. Kopš tā laika rotas komandieris arī bradā tajos velteņos. Protams, varētu jau noaut kādam kritušajam puszābakus, taču rotniekam vai nu derdzās to darīt, vai arī nepatika auklojamie puszābaki, bet stulmeņu noliktavā vai nu nav, vai arī pietrūkst laika iet un klapatot.

Vietu, kur guļ fricis, Saša ir iegaumējis, viņam ir pat orientieris — divu pirkstu tiesu pa kreisi no bērziņa, kas aug paugura nogāzē. Pagaidām šis bērziņš ir redzams, var būt, ka ņemt un aizlīst uz turieni tūlīt? Te ir tāda dzīve, ka nekā nedrīkst atlikt.

Kad Sašas pārinieks bija būdā izkrekstējies un izkāsējies pēc sirds patikas un it kā aizmidzis arī, Saša, lai sevi iedrosminātu, uz ātru roku ievilka pāris dūmu — lai nu kā, bet, iedomājoties līšanu pa lauku, pār miesu pārskrēja auksti drebuji — un, atvilcis automāta aizslēgu kaujas stāvoklī, jau sāka laisties lejā pa nogāzi, bet kaut kas viņu pēkšņi apturēja... Priekšējās pozīcijās reizēm tā gadās — it kā priekšnojauta, it kā kāda balss pabrīdina: nedari tā. Та tas notika ar Sašu ziemā, kad sniega ierakumi vēl nebija izkusuši. Viņš sēdēja kādā no tiem, sarāvies un gluži kā tajā iesalis, gaidīdams rīta apšaudi, un pēkšņi... eglīte, kas auga ierakuma priekšā, lodes nocirsta, uzkrita viņam virsū. Sašam sametās nelabi ap dūšu, un viņš pārvācās uz citu ierakumu. Bet, kad sākās apšaude, tieši tajā vietā — mīna! Ja Saša būtu palicis tur — pat nebūtu nekā, ko apglabāt.

Un arī patlaban Sašam pēkšņi pārgāja vēlēšanās līst pie vācieša — un beigta balle! Atlikšu uz rītu, viņš nosprieda un sāka rāpties atpaka).

Bet pāri priekšējām pozīcijām, kā parasti, slāja nakts... Debesīs uzšļācās raķetes, izšķīda tur zilgā gaismā un tad, jau nodzisušas, šņākdamas krita lejup uz šāviņu un mīnu saārdīto zemi... Lāgiem debesis graizīja trasējošās lodes, reizēm klusumu saplosīja ložmetēju kārtas vai tālīna artilērijas kanonāde... Kā parasti... Saša jau bija pie visa tā pieradis, visu izbaudījis un sapratis, ka karš itin nemaz nav tāds, kādu viņi to bija iedomājušies Tālajos Austrumos, kad tas vēlās pāri Krievzemei, bet viņi, atrazdamies dziļā aizmugurē, uztraucās, ka tas iet viņiem garām un var paiet pavisam secen un tad viņi nepagūs izdarīt varoņdarbu, par ko tā sapņoja, sēdēdami pa vakariem siltajā pīpētavā.

Jā, drīz jau būs pagājuši divi mēneši... Un, dabūdams ik stundu ciest visādas pārestības no vāciešu puses, Saša dzīvu ienaidnieku tuvumā vēl nebija redzējis. Ciemi, kuriem viņi uzbruka, bija kā izmiruši, un tajos nemanīja nevienu dzīvības zīmi. Tikai lidoja no tiem laukā veseli bari pretīgi kaucošu mīnu, šņācošu šāviņu, un stiepās trasējošo ložu dzīpari. No tā, kas kustējās, viņi redzēja tikai tankus, kas pretuzbrukumos rēkdami līda viņiem virsū un kapāja ar ložu krusu, bet viņi svaidījās pa toreiz vēl sniegiem klāto lauku ... Labi, ka sāka blīkšķināt mūsu četrdesmitpiecmilimetrīgie lielgabali un patrieca fričus.

Saša gan domāja par visu to, taču lauku no acīm neizlaida ... Tiesa, vācieši tagad lika viņiem mieru, ierobežojās ar rīta un vakara apšaudēm, protams, šaudījās arī snaiperi, bet uzbrukt vācieši, šķiet, negrasījās. Un карее viņiem gan butu jālien šajā purvainajā pļava?_Vel tagad ūdens sūcas no zemes. Kamēr neapžūs ceļi, vācietis diez vai līdis, bet līdz tam viņus pagūs nomainīt. Cik tad ilgi var atrasties priekšējās līnijās?

Pēc stundām divām seržants atnāca pārbaudīt, pacienāja Sašu ar tabaku. Abi pasēdēja, uzsmēķēja, papļāpaja par šo un to. Seržants visu laiku par iemešanu vien sapņoja — izlaidies, būdams izlūkos, tur jau biežāk izsniedza. Bet Sašas rotai tikai pēc pirmā uzbrukuma pagadījās itin bagātīgi — vismaz trīssimt gramu katram. Nemaz neņēma vērā zaudējumus, izsniedza pēc pilna saraksta. Pirms citiem uzbrukumiem ari deva, taču tikai simt gramus — to jau nemaz nemana. Turklāt tagad šņabis nenāk ne prātā ... Ar maizīti nav labi. Aizdara nekāda. Pa puskatliņam šķidras prosas putraimu žurgas uz diviem — un dzīvo vesels. Šķīdonis!

Drīz pēc tam, kad seržants aizgāja, beidzās ari Sašas maiņa. Viņš pamodināja pārinieku, aizveda to pusaizmi-gušu uz savu vietu, bet pats ierāpās būdā. Uzvilka pāri vatenim vēl šineli, pārsedza to pāri galvai un aizmiga...

Gulēja viņi šajā postenī kā murkšķi, taču Saša nez kālab pa divi lāgi uzmodās un vienreiz pat piecēlās pārbaudīt pārinieku — uz viņu diez ko nevarēja paļauties. Gulēt tas negulēja, bet snauduļoja gan, un Saša viņu mazliet pabāra un sapurināja, jo galu galā šajā postenī Saša ir vecākais, tomēr būdā viņš atgriezās ar nemierīgu prātu. Kāpēc tā? Pakrūtē visu laiku kņudēja. Un viņš bija pat priecīgs, kad beidzās viņa atpūšanās laiks un vajadzēja iet uz posteni — pašam uz sevi tomēr lielāka paļaušanās.

Gaisma vēl nebija uzaususi, bet vācieši pēkšņi pārtrauca šaudīšanos ar raķetēm — vairs tikai kāda reta te vienā, te otrā lauka galā vēl uzlidoja gaisā. Taču tas Sašam nelikās nekas aizdomīgs: apnika augu nakti blīk-šķināt, tāpēc arī pārstāja. Tas viņam pat_ nāk par labu. Tieši tagad viņš ari aizlīdīs pie vācieša pēc velteņiem ...

Līdz pakalnam Saša aizkļuva pavisam aši, neko lielu neslēpdamies, līdz bērzam arī, bet nu sākās ķibele... Divu pirkstu atstatums šeit uz vietas pārvērtās trīsdesmit metros, un tajos neviena krūmiņa, nevienas bedrītes — klajš lauks. Kaut nu vācietis nepamanītu! Vajadzēs mesties vien uz vēdera un līst...

Saša brītiņu pagaidīja, noslaucīja sviedrus no pieres... Paša dēļ viņš neparko nebūtu līdis, lai tie, velteņi, kaut vai zilām ugunim sadeg! Taču rotnieka žēl. Viņam velteņi tā piesūkušies ar ūdeni, ka pa visu vasaru neizžūs, bet nu varēs uzvilkt sausus un pastaigāt siltām kājām, kamēr dabūs no noliktavas zābakus..^ Ek, kas būs — būsi

Bez apstāšanās Saša aizlīda līdz vācietim, paslēpās aiz viņa, palūkojās apkārt un pieķērās pie velteņa. Pavilka, bet nekā! Tas, ka bija jānoņemas ar mironi, tas viņu nemaz neuztrauca — pie līķiem jau bija pierasts. Pilns mežs guļ, nemaz pēc cilvēkiem vairs neizskatās. Ziemā tiem sejas nemaz nebija kā miroņiem, bet sārtenas, gluži kā lellēm, un tāpēc Saša neko lielu nešķebinājās. Arī tagad, kaut arī jau pienācis pavasaris, sejas palikušas tādas pašas sarkanīgas.

Ar vienu vārdu sakot, novilkt kritušajam guļošā stāvoklī velteņus neizdevās, vajadzēja notupties uz ceļiem, bet arī tad nekas nesanāca, fricis vilkās savam veltenim pakaļ, un dziedi vai raudi! Tad Sašam iekrita prātā, ka vajadzētu atsperties pret vācieti ar kāju un pamēģināt tā. Veltenis padevās un, kad jau bija izkustināts, tad nonāca viegli... Tātad viens jau ir.

Austrumu pusē debesīs iezīmējās vārgi dzeltenīga švīka, līdz īstai ausmai vēl bija tālu — šobrīd tik tikko varēja caur tumsu kaut ko samanīt. Vācieši galīgi pārtrauca šaudīšanos ar raķetēm. Un tomēr, iekams ķērās pie otra velteņa, Saša palūkojās apkārt. Šķiet, viss mierīgi, var vilkt nost. Novilka un veicīgi, veicīgi uzlīda pakalnā, bet no turienes cauri apsītēm un krūmājiem jau var bez kādu baiļu pilnā augumā sukāt līdz pat būdai.

Tikko Saša to iedomāja, tā pāri galvai kaut kas aizkauca, aizšvirkstēja, un tad pa visu meža puduri norībēja sprādzieni, un tad sākās... Neparasti agri šodien iesākuši. Kas šiem tā lēcies?

Viņš norāpās no pakalna un apgūlās lejā zem krūma. Patlaban mežā nav jēgas rādīties, tur viss dārd un rīb, pilns dūmu un smirdoņas, bet šo vietu vācietis neapšauda. Un tad iešāvās prātā: ne jau nu velti iesākuši tik agri, arī apšaude ir pamatīga — mīnas sprāgst cita pēc citas, čupām, gluži kā šaudītu kārtām nez kāds milzu ložmetējs. Un ja nu sadomājuši, riebekļi, iet uzbrukumā? Šitā doma apsvilināja Sašu kā ar uguni un padarīja uzmanīgu. Mežā šitādā apšaudē visi guļ, pie zemes pieplakuši, viņiem novērošana nenāk ne prātā.

IU*t tad ir gan nekrietncji! Nekādi nerimstas! Patic-• un — šitādu apšaudi Saša neatceras pieredzējis, parūk ilga un spēcīga. Viņš pamet acis atpakaļ, bet tur patic sairi notiek kaut kas drausmīgs — viss mežs vienos sprādzienos, pa gaisu lido zemes gabali, krīt ar saknēm izgāzti koki. Kaut nu nenogalētu visus līdz pēdējam. Sa-šam pat sametas neomulīgi, ka viņš tīri nejauši nokļuvis drošībā, atšķirti no savas rotas, taču velteņus noglāstīja.

Neganti sagribējās uzsmēķēt, un Saša sāka vīstīt smēķi, uz mirkli novērsdamies no lauka, bet, kad pacēla galvu, — palika vaļā muti!

Pāri pakalna galam rēgojās milzīgs vācietis... Tas paskatījās apkārt un pamāja ar roku pārējiem, kurus Saša vēl nevarēja saredzēt: sak, varat nākt droši. Tad uzradās vēl divi — tikpat milzīgi —, vispirms_ parādījās galvas ar bruņucepurēm, tad puse ķermeņa, pēc tam jau viss augums ...

Sašam smēķis izkrita no pirkstiem, aizrāvās elpa, sirds vai stinga, bet viss ķermenis gluži kā pamira — nevar pakustināt ne roku, ne kāju. Bet vāciešu pa to laiku jau saradies krietni daudz — te vienā, te otrā vietā nāk aizvien klāt. Lieli, pelēki, rīta migliņā paplūduši, baismīgi...

Un tad Saša saprata, ka viņš vairs neizturēs, ka tūlīt piecelsies, sāks neganti aurot «Vācieši, vācieši!» un metīsies skriet uz mežu pie savējiem, lai tikai nebūtu jāpaliek vienam. Jau saspringa augums, jau pavērās mute... Bet tad viņš sadzirdēja apslāpētu komandu «vorwdrts, vorwārts»y ko vācieši izpildīja ne labprāt, bet brīdi pamī-ņājušies. Un tieši šī mirklīgā saminstināšanās, negribīgā pavēles izpildīšana ļāva Sašam attapties, un pirmā mirkļa izbīlis kaut kā nemanot pazuda.

Vācieši virzījās piesardzīgi, uzmanīdamies, un Sašam iešāvās prātā: arī viņi taču baidās, vai tad viņi zina, cik krievu ir mežā un kas viņus šeit sagaida? Un tas piepeši nomierināja Sašu, galva sāka darboties, domas vairs nejaucās juku jukām, bet sakārtojās rindiņā — ko darīt vispirms un ko pēc tam... Vispirms viņš paskatījās atpakaļ un nolūkoja vietu, kur varētu labāk patverties, un ne jau vienu, bet veselas divas vietas, pēc tam, piecēlies uz viena ceļa, lai labāk redzētu, uzgāza vāciešiem garu kārtu un tūlīt pat metās pie izraudzītā krūma, no šejienes viņš atkal, uz ceļa pietupies, nobēra ar trasējošajām, velšus aizvēlās sāņus un jau no turienes aizjoza uz mežu, ko kājas nes.

Tikai te viņš sadzirdēja arī vāciešus šaujam, viņu kliedzienus, svilpienus, aurus un sprāgstošo ložu plīkšķus visapkārt, bet, pametis acis atpakaļ, ieraudzīja, ka vācieši skrien, cik jaudas, atvērtām mutēm, automātus pret vēderu atspieduši...

Kliegdams: «Vācieši! Vācieši!» — Saša iedrāzās mežā, lai pabndinātu savējos, bet te saskrējās ar rotas komandieri, kas sagrāba viņu aiz krūtīm un iekliedza tieši sejā:

— Vai daudz? Daudz?

— Daudz! — Saša izgrūda.

— Skrien un pasaki — visiem atiet aiz gravas! Tur nogult un ne soli tālāk!

— Bet jūs?

— Skrej! — rotnieks atkārtoja, un Saša aizskrēja.

Patiešām, Saša iedomāja, uzsākt kauju šeit, kad vācieši

jau ienākuši mežiņā, nebūtu prātīgi. Bet pirms gravas tek strautiņš un arī vieta klaja, tur vācieši, ja mēģinās līst tālāk, būs kā uz delnas, varēs sadot, kā pienākas, un arī otra rota spēs piepalīdzēt.

Mazajā pleķītī ap kājā ievainoto politvadītāju sadrūz-mējusies visa viņu pluinītā un dauzītā rota. Politvadītājs, karabīni vicinādams, kliedza:

— Ne soli! Ne soli atpakaļ!

— Rotnieks pavēlēja — atiet pāri gravai! — iesaucās Saša. — Un no turienes — ne soli!

Šķiet, ka visi to tikai bija gaidījuši, nadzīgi vien aiznesās, sazin no kurienes tik daudz spēka uzradās, bet po-litvadītājs, pavisam nobālējis un saviebies aiz sāpēm, apjucis nolūkojās, kā diebj panikas pārņemtā rota.

Viens no kareivjiem, plecīgs tatārs, noliecās pie polit-vadītāja, paķēra zem padusēm un aizvilka uz strauta pusi. Saša drusku piepalīdzēja, bet tad, steidzīgi pielādējis disku, aizskrēja uz to vietu, kur bija palicis rotas komandieris. Viņi atkal saskrējās, gandrīz nogāzdami viens otru no kājām.

— Aizturi nu! — rotnieks izgārdza un, izšāvis īsu, laikam pēdējo ložu kārtu, aizskrēja Sašam garām.

Paslēpies aiz egles, Saša grozīja automāta stobru, šaudams garām kārtām, taču viņa šāvieni apslāpa sprāgstošo ložu strupajos un skanīgajos pliukšķos, kas piepildīja visu mežu. Un arī parastās lodes spindza pavisam blakus, te nocirzdamas pa egļu zaram, te ieurbdamās pie kājām zemē. Saša jau nobijās — kaut tikai neievainotu! Г;и1 ir pagalam! Tad viens un divi nokļūsi vācieša nagos. Un, neizšāvis līdz pēdējai visas patronas, Saša metās atpakaļ.

Aiz gravas, apstādinādams pārāk naskos skrējējus, rīkojās seržants. Tagad jau pie politvadītāja piesteidzās vismaz kādi pieci un bija gatavi kaut vai uz rokām aiznest viņu uz aizmuguri. Taču viņš bārdamies dzina tos prom un lika sagatavoties aizsardzībai, bet tad ierādās arī rotnieks un iztrenkāja visus pa savām vietām.

Vācieši šajā brīdī pēkšņi apklusa — ne šāvienu, ne kliedzienu, ne svilpšanas ...

Un rota, sagatavojusies aizsardzībai — cits aiz koka, cits aiz krūma, cits ierakumā, no kura var šaut guļus (bija te arī tādi, tikai nezin kas tos bija izracis), — ari apklusa saspringtās gaidās, ka nule sāks līst virsū fašisti un jau sāksies īsta kauja. Sejas gan bija nobālējušas, taču dzīvas, pieres sarauktas un lūpas sakniebtas, bet ne jau aiz izbīļa, ne tādas, kādas mēdz būt uzlidojumu un bombardēšanas reizēs, kad nav cita glābiņa kā vien spiesties iekšā māmuļā zemē... Te ienaidnieks atradās blakus un, kas pats galvenais, pieveicams ar pašu rokās esošajiem ieročiem — ar lodi, ar granātu, ar durkli —, bet tas nozīmē, ka kaujas iznākums jau ir atkarīgs no viņiem pašiem.

Taču vācieši nerādījās... Un klusums, kas bija tik neparedzēts pēc šīrīta dārdoņas, mokoši nomāca, liekot domāt par to nezināmo un drausmīgo, kam teju, teju vajadzēja notikt, un tāpēc, kad šo klusumu saplosīja nevis šāvienu dārdi un vāciešu kliedzieni, bet gan aizsmacis un žēlabains sauciens: — Brālīši, palīdziet!... Brālīši... — viņš apstulba un pat rotnieks atguvās tikai pēc mirkļa un skaļi noprasīja:

— Seržant! Vai visi cilvēki vieta?

— Šķiet, ka visi... — ne jau uzreiz, bet paslējies augšup un ar acīm savējos pārskaitīdams, seržants ne visai droši atbildēja.

— Precīzāk!

Seržants paskatījās vēlreiz, brītiņu nogaidīja un tad apstiprināja:

— Visi, biedri komandier.

— Tātad provokācija, — rotnieks novilka caur zobiem. — Paziņot pa ķēdi: bez pavēles nešaut!

Arī Saša grozīja galvu uz visām pusēm, pūlēdamies saskatīt, vai visi ir savās vietās, jo balss viņam likās gauži pazīstama, taču puiši bija paslēpušies, nomaskējušies kā nu kurais, ka ne pamanīt. Un kurš gan tur varēja palikt, nogulēt šitādu apšaudi, šitādu traci?

— Brālīši... — atkal no turienes atlidoja lūgums, tikai vēl vairāk aizsmacis, aizžņaugts, un no jauna iestājās mēms, nomācošs klusums.

Un pēkšņi jau cita balss — jauneklīga, kaut kādi svinīga un pat tīkama — uzsauca viņiem:

— Biedri! Biedri! Metiet prom ieročus, uzsmēķēsim cigaretes! Biedri...

— Ir gan sprāgoņas! — Saša nogrieza zobus. — Zina, pretekļi, ka mums nav ko pīpēt...

Bet tīkamā balss uzstājīgi turpināja:

— Biedri! Vācu karaspēka atbrīvotajos rajonos drīz sāksies sēja. Jūs gaida brīvība un darbs. Metiet nost ieročus, uzsmēķēsim cigaretes ...

Viņi klausījās, nekā nesaprazdami un cenzdamies uzminēt, kādas blēdības vāciešiem prātā, līdz piecēlās rot-nieks un ar dusmās izķēmotu seju uzsauca pavisam svešādā balsī:

— Tie ir izlūki! Puiši, viņu nav daudz! Tie ir izlūki? Viņu nav daudz! Uz priekšu! — Un metās pāri strautam, nemaz nepaskatījies, vai cilvēki skrien viņam pakaļ.

Taču cilvēki skrēja, atiezuši zobus «urā» saucienā, lāgiem izšaudami pa patronai vai īsai automāta kārtai, un viņiem līdzi arī Saša, kurš itin drīz aizsteidzās rotniekam priekšā, palūkojās atpakaļ un pamanīja, cik viņš apjucis, rausta aizslēgu, taču automāts kā nešauj, tā nešauj. Saša atģidās, ka rotnieks izšāvis tukšu visu disku, bet nu nespēj to aptvert un brīnās. Saša atkabināja no jostas savējo un iespieda rotniekam rokās. Tas pateicībā pamāja ar galvu, un abi aizskrēja tālāk... Bet viņiem pakaļ, skaļi kliegdama un jēli lamādamās, steidzās viņu rota, un aiz tās — arī palīgā piesteigusies otrā rota.

Kaut arī Saša sastapās ar vāciešiem tik tuvu pirmo reizi, baiļu viņš nez kādēļ nejuta, tikai niknumu un kaut kādu mednieka skurbumu — jāpanāk vācieši un jāapšauj visi līdz pēdējam, kad viņi izskries atpakaļ uz lauka un būs redzami kā uz delnas, bet viņš no tā pakalna, pie kura šorīt meklēja frici, gāzīs viņiem virsū ar trasējošām ... Uzšķils viņiem uguntiņu! Citādi — «uzsmēķēsim cigaretes»! Pretekļi gatavie! Vajāšanas kaislē aizrāvies, Saša aizsteidzās garām rotniekam, kas, cilvēkus paskubinādams, palika iepakaļ, un jau bija pārskrējis pāri viņu imv.rl.i vidum, nesastapis ис vāciešus, ne ап manījis viņu šaudīšanos. Kas tie par brīnumiem?... Bet cik nu vairs līdz mežmalai, un tur būs arī vācieši, viņiem taču nav kur dēties, atpakaļ var tikt vienīgi, skrienot pāri laukam, cita ceļa jau nav. Un Saša nesās pēdējiem spēkiem, līdz viņam virs galvas gaisu pāršķēla sirdi plosošs kauciens, kas likās augam augumā. Pēc tā Saša saprata: nelido vis viena vai divas mīnas, bet vesels lēvenis. Un patiešām — viss mežs nodārdēja sprādzienos, taču jo blīvi tās izsprāga pie pašas pirmās līnijas. Nostājās Sašam priekšā kā uguns mūris. Vajadzēja likties vien gar zemi, un tad, jau krizdams, viņš aptvēra, ka vācieši taču atšķeļ viņus no saviem izlūkiem, kas pa šo laiku vienā mierā kāto atpakaļ. Un uznāca tādas dusmas, ka viņi, draņķi, aizies nesodīti, ka Saša piecēlās un metās, cik jaudas, cauri sprostugunij. Kamēr joņoja sprādzieniem pa vidu, tikmēr baiļu nebija, toties, kad aizskrēja līdz mežmalai un tur nogūlās, uznāca drebuļi. No šejienes bija redzams gan paugurs, gan arī daļa no lauka, taču no vāciešiem ne vēsts. Kur tie, sātani, varēja palikt? Gluži kā ūdenī iekrituši!

Un Saša tāpat vien, lai izgāztu dusmas un aizvainojumu, nobēra uz labu laimi garu kārtu, kamēr automāts pats apklusa. Un tikai tad viņš atjēdzās — rezerves diska taču viņam vairs nav, to atdeva rotniekam ...

Bet mīnmetēju uguns līda no mugurpuses aizvien tuvāk mežmalai, un vajadzēja Sašam parāpties uz priekšu, lai tiktu no tās prom. Atkal viņš ir atrāvies no rotas, bet ko lai dara, vāciešus viņi tomēr aizlaida, grozies, kā gribi. Gaužām žēl. Tikai vienu vienīgu reizi pa visu mēnesi viņiem uzsmaidīja laime — iespēja norēķināties ar vācieti, bet arī no tā nekas neiznāca! Saša no sirds izlamājās, taču kaut kas viņam gluži kā būtu priekšā pateicis, ka vēl viss nav galā. Varbūt pamēģināt aizskriet līdz tam pakalnam, var būt, ka vēl ierauga vāciešus uz lauka? Bet ko viņš viens pats ar tukšu disku iesāks? Tomēr, kad Saša izdzirda, kā aiz muguras klaigā rotnieks, celdams cilvēkus un laikam gribēdams izlauzties kopā ar viņiem cauri ugunij, arī viņš nolēma pavirzīties tālāk uz priekšu un piecēlās... Taču tajā pašā mirklī pāri aizsvilpa automāta kārta un piespieda viņu pie zemes.

No kurienes? Tātad vācieši vēl ir tepat! Saša aši parāpās gabaliņu sāņus un piesardzīgi pacēla galvu, lai apskatītos, un gandrīz vai iekliedzās: «Stāvi, dritvai āzīt!

Halt!» Priekšā pazibēja kaut kas pelēks un pazuda. Saša nepaklausīgiem pirkstiem atpogāja granātas maksti, izvilka laukā apaļo granātu un, piespiedis ar pirkstu gredzenu, pats pie sevis nočukstēja:

— Tagad tu, rāpuli, nekur nespruksi... Nekur ...

Saskrāpēdams seju un rokas, ik pa mirklim atstumdams atpakaļ bruņucepuri, kas slīdēja uz acīm, viņš ar visiem spēkiem rāpās uz vācieša pusi, tikai ne taisni, bet ar līkumu, saprazdams, ka jātiek tam aiz muguras, jāatšķir tas no lauka.

Vācieti pašu viņš neredzēja. Droši vien tas bija nogūlies, bet visdrīzāk — līda prom uz pakalnu. Tagad — kurš kuram aizsteigsies priekšā.

Kā jau regulārā dienesta kareivis, Saša līda prasmīgi, dibenu nepaceldams, turklāt aši un tāpēc pats nolēma: ja vācietis gulēja uz vietas, tad viņš jau ir tam garām, ja līda —- tad viņi atrodas aptuveni vienā līnijā. Piecelties Sašam bija bail — vācietis droši vien ik pa brīdim palūkojas apkārt. Ja pamanīs, tad uzbērs no automāta, un tāpēc vajadzēja līst kā aklam — cik tad, uz vēdera gulēdams, var tālu saredzēt?

Saša ne uz mirkli neaizmirsa, ka viņam nav vairāk patronu, un labi saprata, ko viņš ir uzņēmies, taču nebija citas izejas, vācietis taču varēja aizmukt, un Saša labi zināja, cik izlūku toreiz apgūlās, kad gāja pēc «mēles».

Viņš jau bija nolīdis ielejā, un tagad, līdzko vācietis sāks līst kalnup, viņš to katrā ziņā ieraudzīs. Tikai kā lai dabū to ciet? To Saša pagaidām vēl nezināja.

Taču vācietis uzlēca kājās pavisam negaidīti, tikai dažus soļus no Sašas un, atpakaļ neskatīdamies, metās, ko kājas nes, uz pakalnu. Ne mirkli nekavēdamies, Saša likās viņam pakaļ un jau gribēja sviest ar granātu — būtu aizsniedzis! — bet pārlēma, jo tā varēja nogalēt vācieti pavisam, bet viņš, riebeklis, taču ir vajadzīgs dzīvs. Spriežot pēc tā, kā fricis bija atpalicis no savējiem, tas laikam nekāds izveicīgais nebija ... Sīs domas šaudījās Sašam pa galvu, kamēr viņš dzinās pakaļ vācietim, taču mocīja tikai viena: kā lai aptur vācieti pirms lauka, jo citur to vairs rokā nedabūt, tur abi būs redzami, un tur vācieši viņus abus arī nožmiegs, ka nemetas.

Bet līdz pakalnam vairs tikai daži metri! Jārīkojas, kamēr viņš vēl ir te, ielejā. Sašam par laimi, vācietis ne reizi nepaskatījās atpakaļ, viņš zināja, ka aiz muguras, viņu piesegdams, plosās uguns mūris, bet par Sašu Tai-kam domaja, ka būs pieveicis to ar automata kailu V'airs nebija ko prātot! Saša labi atvēzējās un aizsvieda ka olu apaļo granātu ar tādu aprēķinu, ka tā nokritis vācietim priekšā un tas, ieraudzījis granātu, tūdaļ liksies garšļaukus, un šajā mirklī Saša viņam arī uzklups...

Tā arī iznāca... Pāris lēcienos Saša jau bija pie gulošā vācieša un pilnā sparā uztriecās tam ar visu augumu virsū. Tajā pašā mirklī granāta izsprāga, aizsvilpa šķembas, Sašam sabira virsū zemes pinkuļi, taču viņš cieši sagrāba ar labo roku friča «šmeiseru», bet ar kreiso iezvēla, cik bija spēka, no sāniem vācietim pa deniņiem, jo tas bija bez ķiveres, laiviņcepure vien galvā. Taču sitiens vācieti nemaz neapdullināja, un tas sāka apakšā spirināties, mēģinādams atbrīvoties no Sašas. Tad Saša saķēra viņu aiz kakla, bet ar vienu roku jau necik spēcīgi nesažņaugsi, un vācietis joprojām kārpījās pretī. Taču Saša juta, ka vācietis nemaz nav stiprāks par viņu un, ja Saša nebūtu divus mēnešus nodzīvojis pusbadā, viņš to drīz vien pieveiktu. Vācietis oda pavisam svešādi: ir tabakas smaka bija citāda, ir apģērba smaka, pat sviedri oda citādi... Vācieša seju Saša neredzēja, tikai pakausi un kaklu, kas nebija sevišķi resns un ko viņš bija uz mirkli palaidis vaļā, lai vēlreiz iezveltu ar kreiso roku pa deniņiem. Taču sitiens neizdevās — vācietis parāva galvu sāņus, sagrāba Sašas roku savējā un nu turēja cieši, ka ne izraut... Tad vācietis pagriezās drusku sāniski, un kļuva redzama daļa sejas. Viņš bija jauns un strupu degunu, par ko Saša ļoti nobrīnījās — mežā gulošajiem lielākoties bija gari deguni. Tagad Saša bija palicis bez rokām — vienu sagrābis vācietis, otra tur automātu un friča labo roku. Tā vien skaties, ka vācietis var izmanīties un tikt no Sašas vaļā.

Kaut nu kāds būtu pienācis palīgā. Taču Saša nolēma nevienu palīgā nesaukt — aiz muguras vēl trakoja mīnmetēju sprostuguns, vēl nogalinās kādu, ja mēģinās izlauzties tai cauri. Saša uztraucās, protams, par rotas komandieri. Tas viņiem ir tāds, ka pirmais metīsies palīgā, bet Saša ir rotniekam dzīvību parādā, abi kā saradojušies pa šiem drausmīgajiem mēnešiem.

Nepaguva Saša par to ne lāgā iedomāties, kad cauri sprādzieniem atskanēja rotnieka balss:

— Saša! Kur tu esi? Saša!

Bija vien jāatbild, un viņš atsaucās:

— Esmu šeit, komandieri Frici nogrābu!

— Eju! Nepalaid tikai vaļā, Sašiņ!

«Rotnieks aptvēris, ka man nav patronu,» Saša priecīgu prātu nodomāja, taču vācietis šajā mirklī sāka lauzties laukā un mēģināja nosviest Sašu no sevis, un vajadzēja vien noriskēt — palaist vaļā vācieša «šmeiseru»... Saša iegāza ar labo roku vācietim pa seju, trāpīja pa degunu, un tūlīt sāka plūst asinis. Fricis kaut kā sašļuka, un, to izmantodams, Saša izrāva savu kreiso roku un sāka velēt ar to vācietim pa deniņiem. Līdzko tas saļima, Saša pārstāja sist, tikai vēl dūšīgāk piespieda pie zemes, visu laiku purpinādams:

— Nu, ko? Netiki vis prom, nelieti! Tagad ir cauri, kaput!

Smagi elsdams, rotas komandieris nokrita pa labi no Sašas, parāva uz savu pusi vācieša automātu, tad ar tādu pašu strauju kustību norāva viņam no jostas granātu garā koka kātā un aizsvieda to sāņus.

— Nu ir viss kārtībā, vari laist vaļā ... — viņš pateica Sašam, un tas parausās prom no vācieša pa kreisi. Tagad fricis gulēja starp viņiem abiem galīgi atbruņots un sagūstīts. — Lieliski, Sašiņ! Kā tas tev izdevās? — rotnieks uzprasīja.

— Pats nesaprotu. Galīgi uz dullo, biedri komandier. Izskrēju mežmalā — nav neviena. Jau nodomāju — esam palaiduši fričus sveikā. Tad piecēlos ... — Taču šajā mirklī Sašam vajadzēja apklust.

Viņus pamaņīja, laikam ieraudzīja binoklī un tagad pārcēla uguni tieši pa viņiem. Un nu bija jāguļ bez kādas spirināšanās. Un bija tikai viens mierinājums — ja noklapēs, tad kopā ar vācieti. Mīnas sprāga turpat blakus, sviezdamas gaisā zemes kamšķus, raudamas laukā krūmus ar visām saknēm, un tas viss lidinājās pāri viņu galvām, tad gāzās zemē, vēl vairāk iespiezdams viņus sausajā, nodzeltējušajā pērngada kūlā... Bet tas viss bija parasts, kas atkārtojās katru dienu, un tāpēc neko īpaši nebiedēja un nespēja nomākt priecīgo izjūtu — sagūstīts pirmais vācietis!

Sašam tā sagribējās uzpīpēt, ka ne nociesties, un viņš sāka tīt smēķi.

— Satin man arī, — rotnieks palūdza.

Vācietis šķietami ziņkārīgi vēroja, kā Saša noplēš avīzes strēmeli, kā uzber mahorku un nedrebošiem pirkstiem satin, mierīgā garā apslapina un to visu dara apšaudes brīdī, kad te vienā, te otrā vietā plīst mīnas un apkārt svilpo šķembas. Bet Saša, redzēdams, ka vācietis понка tas, darīja to vēl lēnāk, vel rāmāk — sak, mes spļaujam jusu apšaudēm virsū... Taču vēl lielāku izbrīnu, lai ne teiktu vairāk — pārsteigumu, vācietim sagādāja tas, ka Saša, sadabūjis šķiltavu un posu — šo parikti sauca par «katjušu» —, sāka šķilt uguni, taču, kā par spīti, dzirkstele vai nu nešķīlās, vai arī šķīlās tik vārga, ka netrāpīja posā. Tad vācietis sagrozījās un iebāza roku kabatā ... Rotnieks satvēra viņa kabatā iebāzto roku, bet vācietis izvilka benzīna šķiltaviņas un pasniedza leitnantam.

Pēc apģērba rotnieks no Sašas neatšķīrās: tāds pats dubļiem nošķiests vatēts vamzis, platā virsnieku siksna viņam nebija vēl izsniegta, arī ierocis tāds pats kā kareivjiem — automāts. Tik vien kā mazais kubiciņš pie uzšuves viņus atšķir, taču vācietis tomēr bija to pamanījis.

Arī Sašam iegribējās apskatīt vācieti, kā nākas. Šķita, ka viņš ir Sašas vienaudzis, gadus divdesmit — divdesmit divus vecs, strupdegunis ar vasaras raibumiem nosētu seju, pēc izskata — krievs kas krievs. Līdzīgs kādam Sašas draugam no pašu ciema — Dimam. Tikai tas bija mazliet druknāks un lielākiem vaigu kauliem. Čīkstina Saša nespēja Dimu pieveikt, un vai nu viņi cīnījās neizšķirti, vai arī Saša zaudēja.

Rotnieks paņēma šķiltaviņas, uzšķīla uguni, piesmēķēja un pasniedza uguni arī Sašam. Tad pasmaidīja un pateica:

— Tu re, cik mes smalki. — Pagrozīja apskatīdams šķiltaviņas pirkstos un tad pasniedza tās vācietim atpakaļ.

— Labas šķiltavas, — Saša sacīja un piebilda: — Nekādi nevar rimties, riebekļi gatavie. Nomušīs, frici, tevi savējie. Feršteijen?

Vācietim patlaban «feršteijens» nenāca ne prātā — asinis no deguna tecēja vienā tecēšanā, un kabatas lakats, ko viņš turēja pie deguna, bija viscaur sarkans. Ir tādi cilvēki, Saša iedomāja, kuriem pietiek pieskarties pie deguna — un tūlīt asinis. Laikam arī vācietis ir no tādiem. Tiesa, Saša iezvēla viņam ar dūri, cik spēka, vēl tagad pirkstu knauķīši sāp. Nebūtu šitās apšaudes, apgrieztu vācieti uz muguras, kazi, pārstātu tecēt, bet tagad par to nav ko domāt — jāguļ, pie zemes pieplakušiem, vēderus saspiedušiem, un jāgaida, kaut drīzāk rimtos...

— Kā būtu, ja vienā stiepienā, biedri komandier? — Saša ierosina, taču rotnieks pakrata galvu: līdz mežam prāvs gabals, var uzgāzt no ložmetēja, te taču viss klajš.

Bet tad uguns sāka apslāpt, sprādzieni kļuva aizvien retāki, kaucieni virs galvas apklusa ... Tādu gabaliņu tālāk vēl noplakšķēja divas mīnas, laikam pēdējās, un viss palika klusu.

Viņi pagulēja vēl mazu brītiņu, kamēr nopīpēja visu lidz galam, pēc tam rotnieks pateica fricim kaut ko vāciski un, saņēmis viņu aiz rokas, strauji pielēca kājās, piecēlās arī vācietis un vispēdējais — Saša. Un visi trīs deva kājām ziņu līdz pat savam mežam bez kādiem pārskrējieniem. Kaut arī nav tajā itin nekā — ne slēptuvju, ne ierakumu, ne bedru, tikai skuju būdiņas —, tomēr pie tā jau pierasts — gluži kā pie savām mājām ...

Visi trīs aizelsušies iedrāžas mežā, bet viņus jau sagaida. Rota saskrējusi barā ap seržantu, nemaz nemana, ka būtu nokaunējusies par to, ka nav nākuši palīgā, bet nogulējuši, kamēr Saša kopā ar rotas komandieri vācieti gūsta. Un tūlīt lien vācietim tuvāk, aplūko, ziņkārīgi nopētī.

Vācietis stāvēja, galvu nodūris, mīņājās uz vietas, garās rokas kaut kā neveikli kūļājās it kā nevajadzīgas, taču pats nelikās īpaši nobijies. Viņš bija bez šineļa, tikai pelēkā mundierī ar uzplečiem, kājās īsstulmu zābaki, diezgan novalkāti, ar rūpīgi uzliktu ielāpu uz stulma. Augumā mazlietiņ garāks par Sašu. Visa seja dubļos un asinīs. Mundiera apkakle sarkanos traipos.

— Ievainots, vai? — pajautāja kāds no kareivjiem.

— Tad ne jau. Es viņam pa degunu iekrāvu, — Saša pat ar zināmu lepnumu atteica.

Seržants piegāja pie rotnieka un vainīgā balsī nomurmināja:

— Atvainojiet, biedri komandier. Mums neiznāca labi. Vācietis mūs atgrieza. Gribējām izlauzties pie jums, taču sprostugunij cauri netikām. Pārāk blīva bija.

— Gan jau būs labi, — rotnieks šķietami miermīlīgi noteica, taču seržants pienāca tuvāk un kaut ko pačukstēja. Rotnieks sarauca pieri, sadrūma un strupi pavēlēja Sašam: — Ved vācieti pie manis.

Sājā mirklī viens no kareivjiem, bezbēdīgs puisis, kas nesen bija ieradies kopā ar papildinājumu un itin aši ar

visiem sapazinies nn ar visu apradis, izaicinoši uzsauca vācietim:

— Nu, kas tad ir, frici? ... Kārdināji mūs ar cigaretēm, nu tad dod ar uzsmēķēt.

Vācietis saprata, izvilka no kabatas nelielu etviju un pasniedza rotniekam, taču izdarīja to mierīgi un bez lišķīgas goddevības. Rotnieks atteicās. Tas piedavaja Sašam. Bet arī tas noraidoši papurināja galvu — ja jau neņēma rotnieks, neņems viņš arī. Vācietis pastiepa roku ar atvērto etviju puišiem, tie pat nedomāja kautrēties, uzklupa, un friča etvija vienā mirklī bija tukša, bet tajā arī bija kādas septiņas astoņas cigaretes. Tikai viens atvēzējās pret vācieti.

— Brauc tu ratā ar savām cigaretēm, gnīda tāds!

Pārējie domīgi un nesteigdamies vilka dūmus, vērtēdami vāciešu tabaku, un neatzina to — stipruma par maz, mūsējai «Moršanskas» mahorkai ne tuvumā netiek.

Pēc tam Saša aizveda vācieti pie rotas komandiera zemnīcas (nesen to ar lielām mokām izraka, neiznāca jau diez kāda labā, tomēr nav tā kā būdā) un tur apstājās. Vācietis aizvien vēl spieda mutautu pie deguna, taču varēja manīt, ka asinis vairs tā neplūst. Pēc maza brītiņa atnāca arī rotnieks, taču acīs vairs ne vēsts no prieka, pats par kaut ko norūpējies, sadrūvējies ...

— Vācieši tomēr dabūjuši rokā vienu mūsu miegamici, Sašiņ ...

— Patiešām? Tad jau droši vien manējo pārinieku, ar kuru kopā atradāmies postenī... Tad, kad sauca «brālīši, palīdziet», balss šķita pazīstama, bet nevarēju īsti sazīmēt. Šitādu ķibeli!

— Tas ir joti slikti, — rotnieks nopietni sacīja.

— Dabūsim pa kaklu?

— Ne jau tas ir galvenais. — Rotas komandieris atmeta ar roku un pavēlēja vācietim kāpt lejā zemnīcā.

Saša dzirdēja, kā viņi abi vāciski sarunājās. Pēc tam rotnieks pagrieza tālruņa kloķi un runāja ar bataljona komandiera palīgu.

Saša atspiedās ar muguru pret celmu, izstiepa kaļas, un tūlīt miesu pārņēma gurdums, pakrūtē sākās velkoša sāpe un uzradās tukšuma sajūta, kas viņus mocīja pa vairāki lāgi dienā.

Vācietis izrausās no zemnīcas sarkans kā vēzis ar stūrgalvīgi sakniebtām lūpām un savādi apstulbušām acīm, bet rotnieks — gluži otrādi — nobālējis un nikns.

— Te būs ziņojums štāba priekšniekam. Arī pats pastāstīsi visu, kā bija. Un aizved uz turieni vācieti.

— Uz štābu?

— Jā. Un pielūko, lai vācietim nekas nenotiktu. Viņš man pašu galveno neizstāstīja.

— Tu re, kāds parazīts, — Saša nobrīnījās.

— Viņi mūs apšmauca. Kamēr mēs, mutes atvēruši* klausījāmies viņu pļāpās, tikmēr pārējie jau veda prom to mūsējo... miegamici. Sis te fricis, kuru tu saņēmi ciet, piesedza viņu tulku. Tādas tās lietiņas. Saprati?

— Ir gan riebekļi, — Saša nomurmināja. — Kas to varētu iedomāties...

— Ko nu vairs, par vēlu barot suni, kad vilks jau bijis aitās. Ej, kur tev jāiet. — Rotnieks atmeta ar roku, bet Saša, apmainījis automātā disku, noklikstināja aizslēgu un pateica vācietim: «komm».

Izdzirdis atvelkam aizslēgu, vācietis sarāvās un sāka iet, ik pa mirklim atskatīdamies uz Sašu un laikam baidīdamies, ka tas var iešaut viņam mugurā. Saša aptvēra, ko viņš domā, un pamācoši noteica:

— Ko tā rausties? Mēs neesam jūs. Mēs gūstekņus nešaujam.

Vācietis, atkal kļuvis gluži pelēks, sarauca pieri, pūlēdamies saprast, ko viņam skaidro, un Saša, to redzēdams, piebilda:

— Mēs, — viņš iesita sev pa krūtīm, — tevi nicht schies-sen. — Un parādīja ar pirkstu uz vācieša pusi. — Fer-šteijen?

Tagad vācietis saprata, pamāja ar galvu un sāka iet naskāk, lāgiem palūkodamies apkārt. Reizēm viņš neizpratnē paraustīja plecus, nogrozīja galvu, bet reizēm pasmīnēja. Cik Saša noprata, vācietis brīnījās par mūsu nekam nederīgajām aizsardzības pozīcijām. Kas tur ko brīnīties? Saša varētu pastāstīt, kā tieši no nakts pārgājiena viņi devās triecienā uz Ovsjaņņikovu un ne jau vienu vai divas reizes vien ... Pēc tam katru dienu gaidīja, ka atkal būs jāiet uzbrukumā. Kāpēc tad pirms nāves vēl mocīties un kalties iekšā sasalušajā zemē? Tā taču kā akmens. Vai tad ar mazo lāpstiņu tai var ko padarīt? Pēc tam aprīlī ūdens applūdināja visu mežu, katra vissīkākā bedrīte bija pilna līdz malām. Bet tagad, kad jau drusku apžuvis, vairs nav spēka, pagalam izpumpējušies, turklāt kuru katru dienu jāierodas nomaiņai. Ko tur vēl rakņāties? Atnāks citi ar svaigiem spēkiem, lai tad arī rok ve-

••И Taču vācietim visu neizstāstīsi, un viņam nav arī i i |,i/uia . .. Tapcc Saša tūlīt nogriezās vairak pa kreisi, il/.lļ.ik mežā, lai paietu garam otrās rotas izvietojumam, I ,ml gail ļoti gribējās palepoties pazīstamo puišu acis ainavu vācieti.

I. , pa mežu, tad, kad te vēl atradās vācieši, bija izsvaidi! . daudz mūsējo — padomju lapi_ņu._Tas izmantoja \iiu ķu tīšanai, uguns iekuršanai un vēl kadai vajadzībai. Ai vienas saturu viņi tika galā bez lielam grūtībām: taja bija tabula, cik vācieši, atrazdamies mūsu gūstā, saņem pārtiku. «Brot» — tik un tik, «Butter» — atkal tik un tik, un tik un tik vēl visa pārējā... Sanāca gan itin lepni! И īpaši salīdzinājumā ar to, ko viņi paši šeit saņēma. Pat dusmas uznāca. Brigādes pārtikas apgades priekšnieka vārdu bez krietnām lamu piedevām nemaz ir nepieminēja, taču, kad aprīlī saņēma prosas putraimu koncentrātus ar atzīmi uz etiķetes, ka tie ražoti marta menesī, kļuva domīgi...

Un nu Sašam pagadījās acīs tieši šitāda lapiņa, viņš to pacēla, izgludināja un atdeva vācietim — lai nomierinās, parazīts tāds, un saprot, ka krievi gūstekņus nespīdzina, bet ēdina ne sliktāk kā savējos, lai dievs dod visiem tādu uzturu.

Vācietis izlasīja un norūca:

— Propagandēti.

— Atradis propagandu! — Saša sašuta. — Tā ir patiesība! — Vācietis tikko manāmi paraustīja plecus, bet Saša nespēja nomierināties un turpināja: — Jums gan viss ir plika propaganda! Bet mēs runājam taisnību! Saprati? Es varēju tevi nomiegt? Varēju! Granātu zem kājām— un beigta balle! Gulētu tagad bez kājām un asinīm noplūdis. Bet es tā neizdarīju! Un kādēļ? Tādēļ, ka mes esam cilvēki! Bet jūs — fašisti!

— Ich bin nicht Faschist, — vācietis atteica.

— Stāsti nu ... Pasaki — Hitler kaputt! Pasaki! — Vācietis klusēja. — Preteklis ir un paliek preteklis! Tātad esi fašists, ja nevari pateikt.

— Ich bin nicht Faschist, — vācietis tiepīgi atkārtoja. — Ich bin deutscher Soldat! Ich bin deutscher Soldat.

— Kladzina vienā kladzināšanā — soldat, soldat... Brauc tu ratā! — Saša atmeta ar roku. — Vai tad man tev politmācības jāsarīko, vai! Sadedz kaut vai zilām ugunīm!

Vācietis lapiņu tomēr neaizmeta, bet, kārtīgi salocījis, iebāza mundiera kabatā.

Te, pirmajās līnijās, varēja sastapt arī citas mušu lapiņas. Uz vienas bija redzama meitene baltā kleitā ar akordeonu rokās, bet blakus puisis civiltērpā un uzraksts: «Vācu kareivi! Padodies gūstā, citādi tev šo laimīgo brīdi vairs nepieredzēt...» Protams, tālāk runāts arī par to, ka tiks saglabāta dzīvība, ka pēc kara varēs atgriezties mājās, un viss pārējais ... Šo lapiņu rotas komandieris viņiem iztulkoja. Derētu vācietim iedot izlasīt tieši to, bet nez kādēļ negadījās nevienu no tām atrast.

Tas, ka vācietis nebija ar mieru atkārtot «Hitler kaput!», sākumā Sašu aizkaitināja, taču, labi pārdomājis, viņš nosprieda, ka vācietis nebūt nav zaķapastala, ja jau atsacījās piebalsot. Un, ja tā, — viņa paša uzvara jau likās krietni vien zīmīgāka. Vai tad viņš maz noķēra vācieti uz dullo? Bija taču jāliek lietā sarkanarmieša izdoma un atjautība. Un, saki ko sacīdams, arī drosme. Viņš taču dzinās vācietim pakaļ ar tukšu disku.

Viņi jau bija nogājuši gandrīz pusceļu . . . Tās divas verstis līdz štābam pēdējā laikā Saša bez atpūtas nespēja pieveikt. Allaž viņš nogāja garām otrajai rotai un tur apstājās uzsmēķēt un papļāpāt ar paziņām. Tiesa, to, ar kuriem viņš Tālajos Austrumos bija dienējis vienā pulkā, tikpat kā vairs nebija — viens vai divi katrā rotā ...

Arī patlaban, sajutis kājās vārgumu, Saša nolēma apstāties un drusku atvilkt elpu. Tepat netālu vajadzēja būt lielai, sprādziena izrautai bedrei un turpat blakus — izgāztam kokam. Uz tā tad arī var pasēdēt. Saša vienīgi bija aizmirsis, ka tagad turpat blakus guļ neapbedīti kritušie un vācietim tie nepavisam nebija jāredz. Bet nu jau par vēlu griezties sāņus, viņi bija pienākuši tepat klāt.

Bedre bija līdz malām pilna ar melnu ūdeni, kurā peldēja dzeltenas pērnās lapas, mahorkas un smalkās tabakas «Belomor» paciņu gabali, nez kādas lupatas, saišu lēveri. Te tad arī varēja sakārtot drēbes, nomazgāties un aptīrīties. Jāiet taču uz štābu, un tas nav nekāds nieks.

Saša pirmais piesmēla saujas ar ūdeni, iešļāca sejā un ar rokas mājienu uzaicināja arī vācieti darīt to pašu. Tas pastāvēja, noskatījās uz samelnējušo ūdeni, saviebās, tad paņēma savu asinīm piesūkušos kabatas lakatiņu, paskaloja to un sāka slaucīt seju un mundiera apkakli. Saša pēc mazgāšanās sāka tīrīt savu vamzi, skribināt dubļus no biksēm, pamēģināja pat noskrāpēt no puszābakiem uz

I K in s;iIipūšos mālus un visu laiku centās turēties vneie Inu priekšā, lai tas neredzētu noriņu, uz kuras gulēju iiiiimi kritušie.

Ari vācietis, uz Sašu skatīdamies, sāka apkopties. Pabeidzis kopšanos, Saša apsēdās uz sprādziena izgāztā Koka un teica:

Atvilksim elpu, frici... — Un sāka gramstīt pa kali. 11;1111 mahorkas atliekas, taču vācietis, apsēdies blakus, tiilit izvilka samīcītu paciņu ar dažām cigaretēm un piedāvāja Sašam. — Pamēģināsim ar, kāda tā jūsu tabaciņa и, Saša piekrita.

Vācietis nočirkstināja šķiltavas, pasniedza uguni. Abi sāka kūpināt...

2ēl, ka neprotu vācu valodu, Saša iedomāja, būtu parunājušies... Par daudz ko varētu vācietim pajautāt, taču visi vācu valodas vārdi, ko viņš bija septiņgadīgajā skolā iemācījies, bija izgaisuši, aizmirsušies, un, ja arī kāds uzpeldēja atmiņā, tad galīgi nederīgs. Pa galvu visu laiku jaucās kaut kāds mācību grāmatā izlasītais «Genosse Kupjerbart», taču, lai apjautātos, kāda viņiem Ovsjaņņi-kovā ir aizsardzība, cik cilvēku, cik lielgabalu un mīnmetēju, tam vārdus nevar sameklēt. Mācīja ne to, ko vajadzēja, dzina galvā nez kādus dzejolīšus. Bet kāpēc? Sašu taču interesēja daudz kas: gan tas, kā vāciešus ēdina, gan tas, cik cigarešu viņiem uz dienu izsniedz, cik ruma un kāpēc viņiem nekad nepietrūkst mīnu, — vai tad maz, par ko varētu uzprasīt?

Par savu dzīvīti Saša, protams, nekā nestāstītu, nav jau pagaidām ar ko lepoties. Slikti ar ēdmaņu, ar munīciju arī tas pats dievs. Bet tas viss tikai uz laiku, viņi atrodas tālu prom no dzelzceļa, šķīdonis arī. Sašam acīs vēl vīdēja janvāra dienu avīžu fotogrāfijas no tiem laikiem, kad vāciešus dzina prom no Maskavas, — gan viņu sasalušie līķi, gan pamestā tehnika un tas, cik nožēlojami viņi izskatījās, sieviešu lakatus apsējušies, plāno šinelīšu apkakles uz augšu sarāvuši ... Kādi viņiem nekam nederīgi šineļi, to Saša labi zina, gaisma spīd cauri, ar mūsējiem ne salīdzināt nevar.

Šajā mirklī vācietis nejauši ieraudzīja noriņu, nogrozīja galvu un sāka kaut ko vervelēt savā valodā, no kā Saša tik vien saprata kā «schlecht... sehr schlecht». Saša pats zina, ka tas ir slikti, taču nav spēka puišus apbedīt, nav ... Paši sev, dzīvajiem, nejaudā ierakumu izrakt. Taču vācietim visu to nekādi neieskaidrosi, jau tā viņš dabūjis apskatīt pārāk daudz no tā, ko viņam nemaz nevajadzēja redzēt.

Bet vācietis, piecēlis no zemes divus zara gabalus, aplauzīja tos, salika krustā un parādīja Sašam, kā viņi apbedī savējos. Saša taču to zina! Tika redzējis Malojaro-slavecā, ka vācieši visu centrālo laukumu bija ar bērzu krustiem no vienas vietas piebakstījuši.

Saša apskaitās un, atcerējies vācu vārdu «genug», skarbi aprāva vācieti:

— Genug! Pietiek pļāpāt! Tas nav ar tavu prātu saprotams! — Vācietis sarāvās un apklusa. — Tu man pasaki — ko jūs izdarīsiet ar manu pārinieku, kas nokļuva pie jums gūstā? Droši vien šīsen? Vai arī spīdzināsiet?

Vācietis no visa teiktā nekā, protams, nesaprata,_ vienīgi «genug», taču, izdzirdis atkal «schiessen», satrūkās, ierāva galvu plecos, bet seja nobālēja... Un šajā mirklī Saša aptvēra, cik milzīga ir viņa vara pār šo vācieti. Viņš taču no katra Sašas vārda vai kustības vai nu pamirst aiz bailēm, vai arī atplaukst cerībās. Viņš, Saša, taču šobrīd ir otra cilvēka dzīvības vai nāves noteicējs. Ja gribēs — aizvedīs līdz štābam dzīvu, negribēs — nošaus pa ceļam! Sašam pat nelabi sametās... Vācietis, protams, sajēdz, ka viņš ir pilnīgi Sašas varā. Taču, kas viņam sastāstīts par krieviem, to dievs vien zina! Tikai to gan vācietis nezina, kāds cilvēks ir Saša, ka viņš nav tāds, kas spēj atļauties ņirgāties par neapbruņotu gūstekni.

Sašam ienāca prātā, ka viņu rotā bija viens ārkārtīgi nikns uz vāciešiem, šķiet, kāds baltkrievs. Tas gan nebutu frici līdz galam aizvedis. Pateiktu, ka mēģināja bēgt, un ar to pašu cauri.

Un no tā, ka viņam piešķirta gandrīz neierobežota vara pār otru cilvēku, Sašam sametās pavisam neomulīgi.

— Būs jau labi, — viņš teica, — smēķē mierīgs. Rauch en.

Vācietim seja tūlīt pārvērtās, kļuva dzīvāka, bālums pazuda ... Gūsteknis pīpēja īsiem, sekliem vilcieniem, ne jau tā kā viņi — aizgūtnēm, dziļi ieelpodami dūmus, tā, lai izkniestu līdz pašām iekšām.

Interesanti būtu zināt, vai fricis ir apmierināts, ka nokļuvis gūstā, ka viņam karš jau beidzies? Vai arī tas viņu nomāc? Protams, gūsts nav nekāda paradīze, taču dzīvs paliks katrā ziņā.

Par to, ka pats varētu krist gūstā, Saša nevarēja nc Iedomāties. Tad jau labāk pavisam sev galu padarīt. Taču var gadīties, ka nepagūst. Un ja nu ievaino un zaudē sama nu? Būtu viņš šorīt nopinckājies ar tiem velteņiem drusku ilgāk, nepamanītu vāciešus, kazi, sagrābtu arī viņu ciet. Iedomājoties vien, šermuļi pārskrēja pa muguru — br-r ...

To pārdomādams, Saša visu laiku ar vienu aci vēroja vācieti. Gribētos zināt, kas šis vācietis bija civilajā dzīvē. Varbūt arī no laukiem? Atcerējies, kā vācu valodā sauc strādnieku un zemnieku, viņš uzprasīja:

— Kas tu biji? «Arbeiter» vai «Bauer»?

— Student.

— Tu re, kā ... — Saša novilka. Tātad kaut kas līdzīgs viņu rotas komandierim. Izrādās, ka izglītots fricis, taču nesaprot, kas ir Hitlers. — Ek tu ... študente, bet skrej līdzi fašistiem.

— Ich bin nicht Faschist, — vācietis pavisam gurdenā balsī iebilda.

— To jau es dzirdēju. Gana, atpūtušies esam — un pietiek. — Saša piecēlās. — Ejam.

Lai kā Saša centās aizvest vācieti tā, lai viņš neredzētu kritušos, taču viņi ik pa brīdim atkal uzbrida tiem virsū, un atkal Sašam uznāca kauns, ka tie guļ neapbe-dīti, it kā viņš pats pie tā būtu vainīgs.

Jau pie pašas Cernovas, kur atradās štābs, Saša ieraudzīja mežmalā svaigu kapu — īstu, ar skujām noklātu un pat ar egļu skuju vainagu. Tiesa, finiera zvaigznītes gan nebija (laikam nav paguvuši uzlikt), taču kaps kā daždien kaps, gluži kā miera laikos. Saša apstājās blakus. Ko te tā apbedījuši? Gan jau — aizies galā, tur no puišiem uzzinās ...

Ciems bija kā izmiris. Patiesībā dienu pa to nekāda lielā pastaigāšanās nebija ieteicama. Tas atradās uz pakalna un tieši pretim Usovai, ko ieņēmuši vācieši, un no turienes tas pavisam labi pārredzams. Ik reizi, ierazdamies ciemā vai nu ar ziņojumu, vai arī palīdzēdams atnest ievainotos, Saša ievēroja, ka jau tā nelielais ciems kļūst aizvien mazāks... Arī tagad viņš pamanīja, ka nozudis tas šķūnis, kurā viņi pirmajā naktī patvērās, nav arī pēdējās mājas ielas galā, tikai apdeguļi palikuši, un, protams, šāviņu bedru saradies vairāk.

Visu ceļa gabalu, kamēr viņš veda šurpu vācieti, kaut kur tālu pašā Sašas sirds kaktiņā slēpās klusa cerībiņa: var būt, ka viņu kopā ar vācieti aizsūta uz brigādes štābu? Tas gan ir tālu, viņpus Volgai, turpu un atceļā paies vesela diena, taču tad viņam varētu palaimēties un iznāktu tikšanās, par kuru viņš sapņoja visus šos mēnešus un ko glabāja sirds dziļumos. Tālab patlaban, tuvodamies štabam, kur tas varēja izšķirties, Saša jau saka nervozēt. Lai gan viņam nepatika no otra kaut ko lūgt, taču šoreiz viņš nolēma, ka tomēr palūgs — it kā balvu par to, ka sagūstījis vācieti.

Māja, kurā atradās bataljona stabs, bija pagaidam vel vesela, tikai blakus tai rēgojās divas milzu bedres — laikam no tās nesenās bombardēšanas reizes. Uz lievenētn sēdēja kareivis ar šauteni un smēķēja, saulītē sildīdamies. Ieraudzījis Sašu un vācieti, pielēca kājās.

— Puiši, skatieties, fricis!

No mājas izskrēja vairāki sakarnieki un saka blenzt vācietī.

— Vai tu viņu saņēmi? — viens pajautāja.

— Kurš tad vēl, — Saša it kā negribīgi, tomēr ar zināmu lepnumu atteica. — Man vajadzētu pie štaba priekšnieka. Vai viņš ir te?

— Te neviena nav. Visus aizsauca uz brigādes štābu.

— Kur tad lai es šo lieku? — Saša pamāja uz vācieti.

— Vajadzēs pagaidīt... Vai ari aizved pie bataljona komandiera, viņš ir savā blindāžā. Tikai, tu saproti, viņš patlaban ir slims, nevalda pār sevi... — kāds puisis paskaidroja. — Vai zini, kur atrodas viņa blindaža?

— Zinu.

— Bet var būt, ka nevajadzētu kapteini traucēt? —otrs iebilda. — Viņam notika nelaime: vakar nogalināja mušu Kātiņu. Bataljona komandieris ļoti cieš ...

— Tātad tur, mežmalā, ir viņas kapa kopiņa? — Saša klusi pavaicāja. — Gauži žēl ...

— Nu, ka viņas. Kad rakām, uz bataljona komandieri bija bail paskatīties — visas lūpas asinīs sakodījis, pats vai gluži melns ...

Saša atcerējās, kā pārgājiena laika, kad viņi abi ar rot-nieku kolonnas astē skubināja atpalikušos, bataljona komandieris, ģērbies baltā puskažokā un pats uz_ balta ērzeļa, lāgiem piejāja pie štāba pajūga un mīlīga balsī apvaicājās ragavās sēdošajai sanitaras rotas masiņai, vai viņa nav nosalusi... Šķiet, viņu sauca par Kātiņu. Žēl meitieša! Pat ļoti žēl. Kādēļ arī viņas ņem kara? Vai tiešām bez viņām nevarētu iztikt? Viņām taču grūti vienām •I n г I) vīriešiem? Labi vēl, ka pārējās meitenes atrodas aizmugurē, viņpus Volgas, bet arī tur var visādi gadīties. S.isam iesmeldzās krūtīs — nekā viņš nezina, ka tagad klajas Ziņai... Pēdējo reizi tikās, kad kāpa laukā no ešelona, atsveicinājās — un vairāk nekā ... Kopš tās reizes apritējuši divi mēneši — kara laikā tas ir milzum daudz.

— Labi, vedīšu pie bataljona komandiera, — Saša nolēma.

Pie bataljona komandiera blindāžas, kas arī nebija diez kada izturīgā būve — tāpat uz ātru roku sameistarota, uz ba|ķa gala puszviļus sēdēja viņa raitnieks — izveicīgs, taču nekaunīgs puisis (Saša viņu pazina, abi bija no vienas daļas, kas dislocējās Tālajos Austrumos). Puisim seja sārta, iedegusi, laikam itin bieži dabū saulītē izzvilnēties, acis puspievērtas un it kā apreibušas.

Viņš laiski piecēlās, sakārtoja uz krūtīm automātu, pārlaida vācietim paviršu skatienu (it kā būtu katru dienu dabūjis tos redzēt) un izspieda caur zobiem:

— Sveiks.

— Sveicināts, — Saša atteica, juzdamies mazliet aiz* skarts, ka raitnieks tik vienaldzīgi uzņēma viņa vācieti.

— Pie bataljona komandiera, vai?

— Kā tad — pie viņa.

— Nedrīkst! — raitnieks atcirta un nostājās durvīm priekšā.

— Es taču atvedu vācieti — neredzi, vai?

— Nedrīkst!

— Ko mal vienu un to pašu? Ej nu piesaki. Šodien mums uzbruka vācu izlūki. Mēs viņus patriecām un šito frici saņēmām. Tā arī pasaki.

— Bataljona komandieris neļāva nevienu laist iekšā. Saprati?

— Sapratu gan. Zinu, kas jums noticis. Bet kur lai es to frici lieku? Var būt, ka viņš jānogādā uz brigādi? Es to varētu izdarīt. Tikai vajadzētu, lai bataljona komandieris pavēl.

— Vai tad tu viņu sagūstīji, vai?

— Kurš tad cits?

— Vai tad priekšējās līnijās cilvēku trūkst, neesi jau tu viens? Tāds kā jocīgs ...

— Es pats ar savām rokām. Tikai pašās beigās rotnieks piepalīdzēja.

— Varonis, — raitnieks smīnēdams un laikam aiz skaudības novilka.

— Vai nu varonis vai ne, tikai noņemties dabūju. Man taču bija tukšs disks, es viņu, draudziņ, tuvcīņā pieveicu. Tagad ej un piesaki.

— Nav jau nekāds varenais fricis, — pārlaidis vācietim acis, raitnieks noteica. — Šitādu sagūstīt nav nekāda lielā māka.

Saša noskaitās, gribēja jau izteikt savas domas par purnu, ko raitnieks, aizmugurē tupēdams, sev uzbarojis, taču atturējās.

— Ej un piesaki, — Saša uzstāja, jo ļoti cereja, ka bataljona komandieris norīkos vācieša nogādāšanai uz brigādes štābu tieši viņu.

— Lai ari tā būtu. — Raitnieks beidzot pieļāvās un nokāpa lejā blindāžā.

Vācietis nez kādēļ kļuva nemierīgs, izvilka savas cigaretes, aši aizsmēķēja, kāri ierāva vairākus dumus. Pasniedza cigareti arī Sašam.

— Tu nebaidies, — Saša nolēma vācieti uzmundrināt. — Mūsu bataljona komandieris ir goda vīrs. Pēdējā uzbrukumā pats gāja mums līdzi. Skaisti gāja. Vai saproti?

Vācietis, protams, nekā nesaprata, taču nervozam kustībām piegludināja mundieri, pievilka ciešāk siksnu, sakārtoja laiviņcepuri, bet seja, gluži otrādi, kļuva mierīgāka, skarbāka, kaut arī krietni bālāka. Lūpas stūrgalvīgi sakniebtas, pierē ievilkusies grumba.

— Nāciet iekšā, — raitnieks, nemaz neuznākdams augšā, turpat no lejas pasauca.

Blindāžā bija pavisam tumšs, tikai petrolejas lampa ar saplīsušu cilindru vārgi mirguļoja uz galda stūra. No gaismas ienācis, Saša pirmajā mirklī nemaz nepamanīja bataljona komandieri, kas sēdēja kaut kur dziļāk, šineli uz pleciem uzmetis. Bet, kad ieraudzīja, negribēja ne pazīt. Vienmēr viņš bija gludi noskuvies, iznesīgs, ar baltu apmalīti pie apkakles, bet tagad bataljona komandieris izskatījās pavisam citāds — bārdu noaudzis, sapinkātiem matiem, kas nokarājās pār pieri, atpogātā formas blūze, sakumpis, ar atkārušos apakšlūpu un tumšiem lokiem ap acīm, galīgi neparasts un baismīgs.

— Ziņojiet, — viņš klusā balsī pavēlēja, paskatījies uz Sašu un vācieti ar nedzīvām, tukšām acīm.

Saša izslējās, pievilka krūtis pilnas gaisa, taču kaut kas viņu traucēja... Viņš iekāsējās, pārlaida acis galdam, bet uz tā mētājās smēķu gali,_ rupjmaizes ņukas, stāvēja degvīna pudele, krūzīte, aizsākta konservu bun-«IЛ'1, atvērta planšete ar karti, un Saša saprata, ka viņam neļauj runāt visa šī nekārtība uz galda un arī pats bataljona komandiera izskats.

Es klausos. — Bataljona komandieris iedzēra no krūzītes.

Saša ievilka gaisu vēlreiz un skaļā balsī sāka stāstīt, ka vācieši viņus šorīt neganti apšaudījuši, kā ...

— Runā klusāk, — kapteinis pārtrauca un saviebās.

Tas sajauca Sašam visu stāstāmo, un pārējo viņš jau

nobēra kā pupas — kā piepeši uzbrukuši vācu izlūki, kā vajadzējis atiet aiz Ovsjaņņikovas gravas, lai izvairītos no ielenkuma.

Sājā brīdī bataljona komandieris pieaicināja pie galda un pavēlēja, lai parāda uz kartes, no kurienes izlūki nākuši. Saša parādīja un, beidzis stāstīt, pasniedza rotas komandiera ziņojumu.

Bataljona komandieris izlasīja zīmīti, pēkšņi pārskaitās, strauji pielēca kājās, atsitās ar pakausi griestos, izlamājās un, uzbliezis ar dūri pa galdu, sāka kliegt:

— Mūlāpi! Savējo pazaudējāt! Bet jūs te pūšat miglu acīs — izsitām, atsitām, saņēmām gūstā ... Bet savējo atdevāt! Rotnieku nodošu tiesai! Tiesai! — Viņš atkrita krēslā, vēlreiz iekampa no krūzītes, burzīdams «Belo-mora» papirosu, salauza to, paņēma vēl vienu, aizsmēķēja un paskatījās vācietī.

Tas militāri izslējās un sākumā skatījās bataljona komandierim acīs, taču, neizturējis kapteiņa ciešo un smago skatienu, nodrebinājās, nodūra galvu un sāka lūkoties grīdā.

Pa to laiku kapteinis piecēlās, atstūma nost krēslu un lēniem soļiem tuvojās vācietim. Saša paskatījās bataljona komandierī, uz viņa baltajām, pārgrieztajām acīm, cieši sakniebtajām lūpām, un viņam uzmācās drebuļi — tādu skatienu viņš cilvēkiem vēl nekad nebija redzējis.

— Vācietis... — kapteinis izgārdza, piegājis gūsteknim cieši klāt. — Tad re, kāds tu esi, vācietis... — Un gūsteknis pakāpās atpakaļ.

Bataljona komandieris, žulgainās acis nepamirkšķinādams, cieši lūkojās vācietī, un tas kāpās un kāpās atpakaļ, kapteiņa skatiena dzīts, līdz atdūrās ar muguru blindāžas sienā.

— Tūlīt tu man visu izstāstīsi, tu, fašist... — kapteinis turpināja. — Toļik! Kur sarunu vārdnīca? — Raitnieks pieskrēja pie lāviņas, izvilka no matrača apakšas krievu-vācu vārdnīcu un pasniedza bataljona komandierim. Tas piegāja pie galda, apsēdās un norūca: — Izejiet abi laukā!

Saša izgaja no blindāžas ne tikvien kā samulsis, bet gluži ka sadauzīts. Viss bija iznācis citādi — nekā cerēts. Viņš bija domājis, ka bataljona komandieris būs priecīgs par «mēli», ka uzslavēs Sašu un izteiks pateicību. Varēja pat gadīties, ka pasniegtu glāzīti un apsolītu apbalvojumu... Taču nē, viss apsviedās pavisam otrādi. Arī par rotnieku uznāca bailes — vai patiešām viņu nodos tiesai? Vainīgs taču seržants, kas aiz pārbīļa nebija pratis cilvēkus pareizi saskaitīt. Būtu uzreiz dabūjuši zināt, vai tad atdotu? Pieceltos triecienā un atņemtu Sašas pārinieku ... Un ... bataljona komandieris šodien pavisam nelāgi uzvedas ...

Saša cienīja priekšniekus. Un ne tikai tādēļ, ka lielākā daļa komandieru bija vecāki par viņu, bet arī tādēļ, ka divos dienesta gados bija sapratis — armijā bez tā nevar. Bet tagad viņš bataljona komandiera dēļ jutās neērti, redzēdams viņu tik nelāgā izskatā, kaut arī juta līdzi viņa bēdās. .. Viņš saprata arī bataljona komandiera naida pilno skatienu, kas urbās vācietī, kaut gan pats Saša naidu pret fašistiem nez kādēļ uz šo gūstekni neattiecināja ...

Toreiz, kad vācieši uzradās no pakalna puses — pelēki, baismīgi, tādi kā necilvēki, tie patiešām bija ienaidnieki! Tos Saša bija gatavs bez žēlastības iznīcināt un izskaust! Taču, kad viņš ņēma gūstā šito frici, kad cīkstējās ar viņu, sajuzdams viņa miesas siltumu un muskuļu spēku, tad Sa-šam vācietis šķita esam visparastākais cilvēks, tāds pats karavīrs kā viņš, tikai ieģērbts citādā formas tērpā, tikai apstulbināts un piekrāpts... Tādēļ viņš arī varēja runāt ar vācieti kā cilvēks ar cilvēku, ņemt no viņa cigaretes, kopā sasmēķēt...

Apsēdies pie blindāžas uz baļķiem, Saša atkal sajuta, cik ļoti viņš ir noguris — spēka vairs nav nemaz, acis krīt ciet, visu laiku jāžāvājas. Un viņam uznāca vēlēšanās tepat izstiepties un kaut minūti nosnausties. Lika sevi manīt gan negulētā nakts, gan apšaudes laikā pārciestais saspringums, gan cīniņš ar vācieti pēdējiem spēkiem ... Drusku pastīvējies pretī, viņš tomēr neizturēja, aizvēra acis un tūdaļ kaut kur iekrita, kur nebija nekā no šīrīta klapatām un mokām.

Saša pamodās, kad bataljona komandiera raitnicks sa purināja viņu aiz pleca.

Vai dzirdi! Pietiek gulēts! Tavs vācietis nekā negrib stāstīt. Saprati? Nesaka ne savas dajas numuru, ne kur la atrodas. Nekā, suns tāds, negrib teikt!

Kapteinis klaigāja uz vācieti, un no blindāžas apslāpēti .skanēja viņa aizsmakusi balss.

Saša izberzēja acis.

— Viņš arī rotniekam nekā nepateica. Tāds vācietis pagadījies ... — Saša sacīja, mēģinādams apvaldīt žāvas.

— Gan jau, — Toļiks turpināja. — Kapteinis piespiedīs runāt. Bet, ja nerunās, — pie sienas!

— Ko tu muldi?! — Saša, jau pamodies galīgi, sāka uztraukties.

— Ko tad ar šo daudz piņķēties? Ja nekā nesaka — lai tad arī saņem.

— Un vai tu tik ļoti runātu, ja nokļūtu gūstā?

— Atradis, ar ko salīdzināt.

— Arī viņš laikam ir devis zvērestu.

— Kam?! — Toļiks sašuta. — Riebeklim Hitleram! Nupat tu, varoni, sāc murgot. — Un viņš visžēlīgi papliķēja Sašam pa muguru. — Mūs nedrīkst salīdzināt ar viņiem. Saprati?

— Tik tiešām, — Saša atteica. — Ja viņi ir riebekļi, vai tad arī mums jābūt tādiem pašiem? Tavuprāt, tādiem, vai ne? Vai tu mūsējās lapiņas, ko nosviež vāciešiem, esi lasījis?

— Nē.

— Nu talab. Bet tajas rakstīts: tiek garantēta dzīvība un atgriešanās pēc kara dzimtenē. Lūk, tā ...

— Tas ir tad, ja padodas brīvprātīgi un ja visu pastāsta. Bet šito tu saņēmi gūstā kaujā, un viņš, kuņas bērns, nekā negrib teikt.

— Labi, būtu kauc iedevis uzsmēķēt. Man smalkumi vien vairs palikuši, — Saša palūdza, bet pašam pēc šīs sarunas ap sirdi sagūla smagas grēmas.

— Se. — Un Toļiks pasniedza cieši piebāztu tabakas maku ar izšūtu uzrakstu «Sit fašistus».

— Kā skatos, tad pie jums tabakas gana.

Saša noplēsa paprāvāku avīzes strēmeli un arī mahorku pagrāba, daudz nekautrēdamies. Smēķis iznāca uz goda, varēs vismaz reizes trīs uzpīpēt.

— Fricis cienāja ar cigaretēm, bet kas nu tā par tabaku, ne pīpējis, ne nepīpējis, — Saša piebilda, ieraudams it kuplu dūmu, un, to laukā pūzdams, apjautājām — Kur tādu maku rāvi?

— Dāvana no aizmugures. Te bija pienākušas paciņas no Urāliem.

— Līdz mums gan nekas nenonāca, — Saša sacīja, atdodams atpakaļ tabakmaku, un uzprasīja: — Vai kapteinis daudz izdzēra?

— No viņa jau nevar saprast. Kā apglabājām vakar no rīta Kātiņu, tā arī sāka. Visu nakti negulēja, laikam jau tāpat iekampa.

— Kā tas tā gadījās?

— Gāja no štāba uz blindāžu un pagalam ... Kritušo arī pie mums netrūkst.

— Tik, cik pie mums, jau nu nebūs.

— Nesaki vis... Kapteinis apgalvo, paši esat vainīgi, negribat rakt ierakumus.

— Tevi vajadzētu uz turieni dabūt. Ir jau viegli spriedelēt, bet mēs tikko kājas velkam, kur nu vēl par rakšanu runāt. — Sašam dūša aptecējās. Vai tad viņi ir paši sev ienaidnieki, vai? Vai tad nebūtu izrakuši, ja spētu?

Tur, priekšējās pozīcijās, neviens pa Sašas dvēseli ne-urķējās, neviens arī īpaši neinteresējās, ko jūt ierindnieks Saša un kas viņu uztrauc, tam neatlika laika. Tik vien viņš zināja kā: Saša, skrien turp, Saša, — skrien šurp! Saša, skriešus uz štābu ar ziņojumu! Saša, palīdzi aiznest ievainotos! Saša, šonakt jāiet izlūkos! Saša, ņem rokas ložmetēju!

Tikai rotnieks allaž pirms pavēlēšanas uzsita Sašam uz pleca un sacīja: «Vajag, Sašiņ. Saproti, vajag.» Un Saša saprata — vajag — un visu, kas bija pavēlēts, izdarīja, kā pienākas.

Taču par visu, kas bija noticis un kas tika darīts, viņam bija pašam savs spriedums. Viņš redzēja — nav taču akls! — gan lielo, gan mazo priekšnieku bukus, arī rotniekam bija savas vainas un kļūmes, kaut ari Saša no sirds viņu cienīja... Arī ar šķīdoni, kam patlaban veļ virsū visu, kaut kas nav tā... Vai tad pavasaris uznāca negaidīti? Vai tad pa ziemu nevarēja vajadzīgo piegādāt? Tikai pagaidām nekur vēl nav labi, visa kā pietrūkst, un arī karot vēl neesam iemācījušies. Tomēr Saša ne brīdi nešaubījās, ka pavisam drīz viss vērsīsies uz labo pusi.

No dūmiem, ko bija sarijies, sāka reibt galva, un tagad viņš vēlējās tikai vienu — kaut nu ar to vācieti ātrāk tiktu galā un varētu iet atpakaļ uz rotu. Viņš vairs nece-reja, ka nosūtīs uz brigādes štābu, — bija radušies pavisam citādi apstāk|i.

— Varbūt es drīkstu iet? Jūs te paši tiksiet ar to vācieti galā, v- viņš pajautāja Toļikam.

— Protams, ka tiksim, vari būt mierīgs, — Toļiks, zobgalīgi iesmējies, atteica. — Taču kapteinis vēl nav tevi atlaidis. Gaidi. Var būt, ka būs jāaiznes kādi rīkojumi tavam rotniekam.

— Nav labi ap dūšu, — Saša nopūtās.

No blindāžas skanēja tikai kapteiņa balss, it kā vācieša tur nemaz nebūtu. Klusē, draņķis tāds! Bet kāpēc klusē? Būtu izstāstījis visu, izlicis kā uz delnas, un kapteinis atstātu mierā. Ir gan stūrgalvīgs vācietis. Sašam jau sanāca uz viņu dusmas — šā riebekļa dēļ sabrūk visas cerības. Un vispār viss sagāja grīstē — ir to meitieti nogalēja, ir bataljona komandieris šās dēļ kā jucis, ir štābā neviena nav, ir vācietis nerunā ... Viss cits citam galā.

Beidzot blindāžā viss norima, un sāka mākt klusums... Saša jau bija paguvis nosvilināt pusi smēķa, bet no turienes ne skaņas. Laikam bataljona komandieris kaut ko domā ...

— Šurpu! — klusumu pāršķēla kapteiņa balss.

Saša kopā ar raitnieku vienā mirklī noskrēja pa kāpnēm un atkal nokļuva blindāžas pustumsā.

Petrolejas lampas dzeltenā uguns apgaismoja kapteini no sāniem, krasi izceldama krunkas ap lūpu kaktiņiem un stāvo grumbu augšpus virsdegunes. Uz galda gulēja krievu un vācu valodas sarunu vārdnīca un draudīgi vizēja kapteiņa pistoles ārdētais tērauds. Vācietis stāvēja pakrēslī, un, kad Saša, paiedamies uz priekšu, pieskārās vācieša plecam, viņš sajuta, ka gūsteknis dreb kā drudzī.

Kapteinis stāvēja liels, žokļus sakodis, drebošām rokām. Šinelis bija pavisam nošļucis no viena pleca, tālab viņš izskatījās savādi greizs, pavisam atšķirīgs no agrākā, staltā un iznesīgā virsnieka. Viņš smagi apsēdās uz ķebļa, noslaucīja sviedrus no pieres un, matus atpakaļ atsviezdams, klusām — gluži kā caur zobiem — noteica:

— Vācieti — pie sienas.

Sašam sagriezās tumšs gar acīm un viss sāka riņķot — gan blindāžas sienas, gan lampas, gan bataljona komandiera seja —, viņš pat salīgojās... Bet tad, atkal atguvies, viņš metās pie vācieša, saķēra to aiz krūtīm un sāka kliegt:

— Runā taču, riebekli! Runā! Tevi taču nogalinās! Vai saproti? Atbildi, ko tev kapteinis prasa! Runā, draņķi!

Vācietis, galīgi sašļucis, nekustīgs, tikai noskurināja galvu un iekoda lūpā.

— Tu nesaproti? Tevi schiessen! Schiesse/i! Runā...

— Pietiek! Nav ko ākstīties! — kapteinis uzbrēca un, pamīcījis ar mazliet drebošajiem pirkstiem papirosu, jau mierīgāk piebilda: — Izpildiet pavēli.

— To jūs sakāt man, biedri kapteini? — Saša pavisam sašļukušā balsī uzprasīja un palaida vācieti vaļā.

— Jums, — kapteinis rāmi atteica, bet Sašam balss šķita graujam kā pērkona grāvieni no debesīm. — Pēc izpildes ziņot. Toļik, iesi viņam līdzi un pārbaudīsi.

— Tieši tā, pārbaudīt! — Tas sasita papēžus.

— Biedri kapteini... — Saša sāka stomīties. — Biedri kapteini... Es taču viņam apsolīju... Es viņam rādīju mūsu lapiņu, kurā viss pateikts... Kur palika lapiņa? — Viņš atkal metās pie vācieša. — Kur ir papier, ko es tev iedevu? Parādi kapteinim!

Iespējams, ka vācietis arī saprata, taču viņš pat nepakustējās, lai izvilktu lapiņu. Tad Saša atrāva vaļā viņa mundiera kabatu, izķēra no tās rūpīgi salocīto papīriņu un metās pie bataljona komandiera.

— Te tā ir, biedri kapteini! Tur taču teikts ... Jūs taču vāciski lasīt protat... Te tā ir!

Bataljona komandieris lapiņu nepaņēma, pat ar zināmu riebumu atstūma to nost, un galīgi apmulsušais Saša, nezinādams, ko iesākt, iebāza to atpakaļ vācieša kabatā.

— Cik jūsu rotā bija cilvēku? — kapteinis noprasīja un paskatījās Sašā ar smagu skatienu.

— Simt piecdesmit, biedri kapteini.

— Cik ir palikuši?

— Sešpadsmit...

— Un tu vēl žēlo šito rāpuli? — kapteinis ierēcās, pāriedams uz «tu».

— Es ... es ... nežēloju ... — Sašam mute izžuva gluži sausa, lūpas pamira, un viņš tikko spēja izdabūt kādu vārdu.

Un nepateica taisnību. Viņam bija žēl vācieša. Varbūt ne tik daudz žēl, cik nespēja iedomāties, kā varēs viņu kaut kur vest... Laikam jānostāda pie sienas (stāstos par Pilsoņu karu viņš bija lasījis, ka pie sienas lika uz nošaušanu), un viņš šaus uz neapbruņotu, bezpalīdzīgu... Daudzas, ļoti daudzas nāves Saša bija pa šo laiku piere-(1/A‘jis — simt mūža gados tik daudz nepieredzēt , taču cilvēka dzīvības vērtība viņa apziņā tādēļ nebija kļuvusi mazaka, un viņš nomurmināja:

— Es nevaru, biedri kapteini... Nevaru, un viss ... Es viņam apsolīju. — Taču jau saprata, ka viņa vārdus neņems vērā, ka kapteinis tik un tā piespiedīs izpildīt savu^1 pavēli, jo viņi taču ir karā, priekšējās līnijas un priekšnieka pavēle ir likums.

— Kādas tev bija tiesības kaut ko apsolīt? Un kam — fašistam!

— Viņš nav fašists, — Sašam paspruka.

— Viņam, biedri kapteini, vajadzētu pirms tam drusku iedzert, — piesardzīgi ieminējas Toļiks, kas bija kļuvis mazliet bālāks, arī bezkaunīgā plātība bija pazudusi.

Taču kapteinis likās nedzirdējis ne Sašam pasprukušos vārdus, ne Toļika ieteikumu. Cieši noskatīdamies Sašā, viņš noskandēja:

— Atkārtojiet pavēli!

Saša noslaucīja piedurknē uz pieres sarasojušos lipīgos-sviedrus... Viņš redzēja, ka tagad vairs nav runa par saprātīgu rīcību, ka kapteinis ietiepies, no sava neatkāpsies un ka vajadzēs padoties. Taču atkārtot pavēli viņš tīri fiziski nebija spējīgs, mute nevērās vaļā, un mēle bija pie aukslējām piekaltusi...

— Atkārtojiet pavēli! — bataljona komandieris aizkaitināts pacēla balsi un sniedzās pēc pistoles.

Toļiks parāva Sašu aiz vateņa piedurknes — sak, nedari muļķības, slikti beigsies. Tā Saša izprata viņa rīcību.

— Es gaidu! — kapteinis uzbrēca un uzlika roku uz. TT pistoles spala.

Raitnieks parāva Sašu vēl spēcīgāk, un Saša, zaudējis šajā nevienlīdzīgajā divkaujā pēdējos spēkus, tikko dzirdami izdvesa:

— Tiks izpildīts — vācieti pie sienas ...

— Nedzirdu! — kapteinis pārtrauca.

— Tiks izpildīts — vācieti pie sienas, — Saša drusku^1 skaļāk atkārtoja.

— Par izpildi ziņot!

— Par izpildi ziņot...

— Tagad no paša sākuma un kā pienākas!

— Tiks izpildīts — vācieti pie sienas! Par izpildi ziņot.

— Izpildiet! — Kapteinis novērsās no Sašas un apsēdās.

— Tieši tā — izpildīt. — Saša pamēģināja pagriezties, kā prasa ierindas dienesta reglaments, taču nekas neiznāca, kājās nebija spēka, un viņš izdzirdēja pavēli:

— Atlikt!

Vajadzēja atkārtot velreiz. Saša gribēja sasist papēžus, bet dubļiem aplipušie šņorzābaki nenoklikstēja, un viņš jau gaidīja atkal atskanam «atlikt», taču bataljona komandieris tikai izmeta:

— Izpildiet.

To viņš pateica klusi, kaut kādā gurdā balsī, bez agrākā skarbuma.

Kad Saša pagriezās, vācietis, sapratis visu, negaidīdams Sašas komandu, smagiem soļiem devās augšup pa kāpnēm. Viņiem pakaļ izgāja arī Toļiks.

— Ko tu ķīvējies? — viņš uzklupa Sašam. — Šitā riebekļa dēļ gribēji pats dabūt lodi ribās? Tu taču redzi, kapteinis ir nepieskaitāms. Šitādā stāvoklī viņš var visu...

— Pietiek, nepārcenties... — Saša ar drebošu roku sāka šķilt kramu un aizdedzināja savu smēķa galu. — Es biju apsolījis vācietim, ka viņš paliks dzīvs. Vai tu to saproti?

— Jucis tu esi, vai? Viņš esot apsolījis! Atradies virspavēlnieks? Kas mēs tādi esam? Ierindnieki! Mums maza bēda ... Pavēlēts — tiks izpildīts! Bet tu ...

— Es jau tev teicu — nepārcenties. — Saša tik dziļi ievilka dūmu, ka sāka kāsēt, un sacīja vācietim: — Uzsmēķē tu arī...

Gūsteknis izvilka savas cigaretes un, laikam aizmirsis par šķiltavām, ar savu drebošo cigareti pieliecās pie Sašas, lai piesmēķētu. Un tad Saša ieraudzīja viņa acis ...

Saša bija redzējis priekšējās pozīcijās mirstam no ievainojumiem pietiekami daudz cilvēku, un viņu allaž bija pārsteigušas mirēju acis — savādi dzidras, it kā šķirtas no šīs pasaules, it kā lūkojoties pavisam no citurienes... Acis nomira agrāk nekā miesa. Vēl pukstēja sirds, vēl cilājās krūtis, bet acis ... acis jau bija mirušas. Arī vācietim tās bija jau tādas... Saša novērsās un nodūra galvu.

Kad vācietis vilka laukā cigaretes, kapteiņa raitnieks bija pamanījis pulksteni uz viņa rokas un nu vairs nenolaida no tā acis.

— Tev bailes, vai? — viņš noprasīja un pacēla automātu. — Paļauj man.

Neāksties! — Saša uzsita ar roku pa automata stobru. — Varen nadzīgi jūs visi esat... Vispirms pamēģini pats dabūt kādu rokās un tad ...

— Es taču pajokoju, — To]iks steidzīgi atteica.

— Atradis, ar ko...

— Uz kurieni to frici vedīsim?

— Nezinu.

— Iesim pie tā šķūņa, tālāk no acīm.

— Uzgaidi, ļauj cilvēkam nosmēķēt līdz galam.

— Paklau, ko tu darīsi ar trofejām? — Toļiks galu galā nenocietās un uzprasīja, acu no pulksteņa nenolaidis.

— Kādām trofejām?

— Ar friča pulksteni.

— Ak pulksteni... Tā jau nu ir, tā trofeja ir likumīga, kaujā iegūta... Atdošu rotniekam. Viņam bez pulksteņa grūti, bet savējo viņš aizviņdien apšaudes laikā sasita.

Toļiks drusku saminstinājās, pēc tam it kā vienaldzīgi noteica:

— Bet es būtu tev kukuli rupuča iešķiebis... par pulksteni ...

— Nē, atdošu rotniekam.

— Iztiks tavs rotnieks tāpat... Pielikšu piedevām vēl paciņu mahorkas. Līkop?

Saša klausījās pa ausu galam, bet pats visu laiku prātoja, ko lai tādu izgudro? Kaut arī viņš bija atkārtojis bataljona komandiera pavēli, taču vēl joprojām nevarēja iedomāties, kā viņš to izpildīs. Un viņš nolēma, ka vispirms jātiek vaļā no šitā Toļika, lai tas nemaisās pa kājām. Tāpēc viņš noteica:

— Var būt, ka es tev to pulksteni atdošu tāpat.

— Tāpat? — Toļikam mute palika vaļā.

— Jā, tāpat, — Saša atkārtoja. — Tikai nejaucies starpā. Norunāts?

— Vai tad es tev ko traucēju? Es saņēmu pavēli — pārbaudīt.

— Pēc tam varēsi pārbaudīt. Bet es gribu šito bez lieciniekiem nodarīt. Saprati?

— Kā vēlies. Man nav ne mazākās patikas to visu redzēt.

Uz vācieti Saša neskatījās. Nespēja paskatīties. Tomēr piespieda sevi, pagriezās pret viņu un gribēja jau pieiet klāt un noņemt pulksteni, taču ieraudzīja, ka vācietis, laikam nopratis, par ko ir runa, sāk pats sprādzēt vaļā pulksteņa siksniņu, tikai nekas nesanāk — dreb pirksti. Tad Saša apstājās.

— Atdošu pulksteni pēc tam... Saproti? — viņš pateica Toļikam.

— Saprotu, — Toļiks klusi atbildēja, bet pats pavisam pārvērties — tāds kā nobijies, seja nobālusi — un it kā ar nožēlu sacīja vācietim: — Ek, frici, frici, vajadzēja sprechen. Saproti, sprechen. Bet tagad — vaino pats sevi.

Vācietis viņā neklausījās. Viņš izņēma no kabatas lapiņu un sāka to plucināt sīkās driskās, kaut ko purpinādams, no kā Saša saprata tikai vairākas reizes atkārtoto «propagandēti». Viņš jau gribēja uzkliegt: «Neuzdrošinies mūsu lapiņas plēst! Kā tu drīksti?!...» Taču... neuz-kliedza, tikai sirdī gan kaut kas sāpīgi iedūra — savu mūžu viņš nevienu nebija krāpis, bet nu piekrāpa. Un vēl kā?! Pašā galvenajā, ko vairs nekādi nevar pagriezt par labu.

— Ejam, — viņš sacīja vācietim.

Lēnām, negribīgi kājas cilādami, viņi devās uz pussagrautā šķūņa pusi — pa priekšu Saša, aiz viņa vācietis, bet Toļiks — nopakaļ. Saša labi atcerējās šo šķūni. Naktī pēc viņu paša pirmā uzbrukuma vācieši nozvetēja ar artilēriju pa aizmuguri, un zem šī šķūņa palika vismaz divpadsmit viņa pulka biedru no Tālajiem Austrumiem. Pat līdz pirmajām pozīcijām puiši nedabūja aiziet — un visi vēl jauni. Sašas vienaudži. Pie šķūņa vēl šobaltdien ož pēc līķiem. Te viņi apstājās ...

— Tātad nolēmi šaut šite? — Toļiks apvaicājās.

Taču Sašam prātā savas domas.

— Nē, pārāk tuvu pie štāba ... Aizvedīšu, rau, uz turieni. — Saša parādīja uz krāsmatām, kas melnēja abpus lielceļam apmēram pusversti no Černovas. — Bet tu uzgaidi mani tepat.

— Ko tu grozies kā circenis pa karstiem pelniem, re, kāds varonis atradies. — Toļiks aizdomīgi nopētīja Sašu. — Ceri, ka kapteinis attapsies? Nē, puis, viņš nav no tiem. Ja reiz teicis ...

— Uzgaidīsi? — Saša pārtrauca.

— Uzgaidīšu, — Toļiks, Sašā nolūkodamies, atteica īsavādā balsī.

Ko darīt un kā rīkoties, to Saša vēl nebija izlēmis. Pa galvu šaudījās vai lēvenis domu, taču visas nederīgas. Var būt, ka pagadās kāds no priekšniecības un atceļ kapteiņa pavēli (pēc reglamenta noteikumiem — jāpilda pēdēja pavēle), var būt, ka atgriežas komisārs tin staba priekšnieks, tad būs viss kārtībā — komisārs šo pavēli atcels katrā ziņā ... Varbūt paiet šai postažai uz lielceļa garām un, apejot Cernovu, atgriezties rotā un tūlīt pie bataljona komandiera palīga? ... Saša pagaidām vēl nekā nebija izlēmis, taču vienu gan jau zināja — tas viņam ienāca prātā vēl blindāžā, kad atkārtoja pavēli, — viņa sirdī ir kaut kāds aizšķērsis vai aizvars, kuru pārkāpt viņš nespēj.

— Uzmani drusku vācieti, es tūlīt, — viņš palūdza rait-nieku.

— Uz kurieni tu?

— Tikai neaiztiec vācieti! Tad tev pulkstenis vairs nebūs vajadzīgs, — Saša piedraudēja — vairāk gan tāpat vien, kārtības labad. Viņš jau redzēja, ka Toļikam patīk paplātīties, kaut arī pašam bikses dreb.

— Sukā vien. Es neaiztikšu, nebaidies.

Saša teciņiem devās uz bataljona štābu — kazi, varbūt kāds pārradies, varbūt sastop dežurantu?

Patiešām, uz lieveņa margām sēdēja kāds nepazīstams leitnants, laikam no papildinājuma. Saša devās tieši pie viņa. Piesvieda roku pie cepures un bez aplinkiem:

— Redziet, kā iznāca, biedri leitnant. Es saņēmu gūstā vācieti, atvedu pie bataljona komandiera, bet viņš ...

— Ko viņš?

— Viņš nav patlaban pie pilna prāta ... Un pavēlēja — vācieti pie sienas.

— Un ko jūs gribat no manis?

— Vācietis taču ir vajadzīgs ... Atceliet viņa pavēli.

Leitnants izbrīnīti paslēja galvu, brīdi padomāja un

uzprasīja:

— Vai bataljona komandieris viņu pratināja?

— Šķiet, ka pratināja, — Saša negribēja neko sīkāku stāstīt.

Leitnants atkal padomāja, paberzēja ar plaukstu zodu.

— M-jā... Es nevaru, puis, atcelt bataljona komandiera pavēli, kamēr viņš pats ir šeit. Saprati? Nevaru.

Saša vīlies atmeta ar roku un aizskrēja atpakaļ, taču jau pēc maza brītiņa sāka iet lēnām un tad apstājās pavisam. Vai neieskriet sanitārajā daļā, tur strādā kara ārsts — lāga vīrs un pēc dienesta pakāpes arī kapteinis, var būt, ka viņš aizliek par vācieti kādu vārdu? Tomēr nē, diezin vai viņš to darīs? Bataljona komandieris ir stingrs, visi no viņa baidās, pavēlēs «apkārt griezties», un visa runāšana.

— Nu, kas iznāca? — Toļiks pasmīnēja. Viņš redzēja, kā Saša runāja ar leitnantu.

— Sagaidi mani šite pat. Kad atnākšu, iesim abi kopā ziņot.

— Labi. — To|iks ziņkārīgi nolūkojās Sašā. Viņš redzēja, ka Saša mēģina kaut kā izlocīties, tikai nekas viņam neiznāks. — Tu piesargies... Tu kapteini nepazīsti, viņš daudz nedomā. Ņem vērā. Tevis dēļ arī es riskēju.

— Nebiedē. Es esmu no priekšējām pozīcijām. Ejam, — Saša pamāja vācietim.

Saša soļoja aiz vācieša, taču ari no mugurpuses bija redzams — fricis mokās, kaut arī cenšas to neizrādīt, iet vienmērīgiem soļiem, tikai reizēm parausta plecus, gluži kā drebulis būtu uznācis. Taču, kad Saša sāka iet blakus un pameta acis uz vācieša seju, viņš to nepazina — visi vaibsti kļuvuši asāki, skarbāki, pati seja pelēcīga... Lūpas apskretušas un sakniebtas, bet acis — labāk tās nemaz neredzēt.

Pirms tam Saša bija izturējies pret savu vācieti mazliet labsirdīgi un augstprātīgi, ar tādu kā skeptisku līdzjūtību, taču tagad viņš jau skatījās pavisam citādi, daudz nopietnāk un pat ar zināmu cieņu — nekā nepadarīsi, vācietis tur savu karavīra zvērestu godā. Slikti tikai tas, ka veltīgi viņš to dara, viņu karš taču ir netaisnīgs! Un Sašam iegribējās viņam pateikt: «Bet tad ir gan tevi apstulbinājuši! Kādēļ tevi tagad nošaus? Riebekļa Hitlera dēļ! Ek tu...» — taču nepateica nekā, jo saprata, ka patlaban vārdiem vairs nav vietas, nav īstā reize runāšanai, kad priekšā gaida pats drausmīgākais.

Pusceļā vācietis apstājās un palūdza atļauju uzsmēķēt. Saša atļāva, un viņi apstājās. Uzpīpējis vācietis atkal sāka piedāvāt Sašam paciņu ar cigaretēm un šķiltavām.

— Nevajag, paturi pats sev. — Saša atsacīdamies purināja galvu, taču fricis ar vari spieda rokās.

Saša jau gribēja pateikt, ka cigaretes vēl noderēs viņam pašam, taču noklusēja — nedrīkst cilvēku aplam maldināt ar cerībām, var būt, ka vācietim patiešām nekādi smēķējamie vairs nebūs vajadzīgi. Bija vien jāpieņem gan cigaretes, gan šķiltavas.

Kamēr viņi stāvēja, Saša paskatījās atpakaļ — Toļiku vairs neredzēja, un arī no Cernovas rēgojās tikai jumtu

Will. Hot nodegušais ciems pie lielceļa gandrīz blakus.

I ai tiktu brigādes štābā, jāpāriet pāri lielceļam un tad l>a pļavu līdz mežam, pēc tam pa mežu līdz Volgai. Un tikai aiz tās būs Bahmutova. Tas ir tālu. Pirms tam Sašam gan ienāca prātā, ka vācietis jānogādā brigādes štābā, taču tagad viņš to atmeta — viņam nav tiesību bez pavēles iet tālu prom, tā var viņu pavisam viegli ieskaitīt dezertieros.

Vācietis sāka iet sīkiem solīšiem, Saša arī neskubināja. Tā viņi gāja, tikko kājas vilkdami, un kurp tad bija steigties?

Vācietis visu ceļa gabalu siekalas vien rija, un viņa gāmurs ik pa brīdim noraustījās, arī Sašam kaklā bija kamols iestrēdzis, neļāva ne lāgā paelpot. Saša saprata, ko vācietis patlaban izjūt, kāds smagums viņu nomāc, un uzsāka domās ar viņu sarunu: «Vai tu maz sajēdz, kādu uzdevumu tu man esi uzvēlis? Tevis, smerdeļa, dēļ, es nepildu pavēli. Un nezinu, kas man par to būs. Varbūt tribunāls, bet varbūt bataljona komandieris aiz dusmām nošaus? Viņam tādas tiesības ir dotas, ir taču kara laiks! Tu, reku, saplucināji mūsējo lapiņu, burkšķēji, ka tā ir «propaganda», bet kādām acīm man bija skatīties, kā tu mūsu lapiņu plēs kopā? Un ko es tev varēju pasacīt, ja tikai kapteiņa dēļ sanāca tā, ka šī lapiņa melo? Bet tas tā nav! Tur teiktais ir patiesība! Un to rakstīja cilvēki, kas stāv augstāk par bataljona komandieri. Un ko man tagad darīt? Ko?» — viņš nobeidza ar jautājumu, kam nebija atbildes.

Bet krāsmatas jau tepat blakus... Re, viņi pienākuši pie pirmās nodedzinātās mājas. No pelnu klājiena gluži kā kapakmens slejas augšā krāsns dūmenis. Vācietis sa-minstījās un apstājās, taču Saša aizveda viņu tālāk, lai no Cernovas nevarētu viņus saskatīt. Visapkārt vienas krāsmatas, šur un tur vēl palikusi apdegusi mājas siena, taču visur citur — melnas ogles vien un šādi tādi dzelzs gabali: salauzītas dzelzs gultas, čuguna podi, pannas un, protams, sadauzītu ķieģeļu gabali. Pēc visa spriežot, vāciešu darbs. Atkāpdamies nodedzinājuši, suņi tādi! Sitos dedzinātājus gan Saša būtu apšāvis bez kādas žēlastības, ja gadītos pa rokai, bet kā lai šauj uz neapbruņotu? Kā? ...

Un tad Saša sāka domāt, kā būtu rīkojies šādā stāvoklī viņa rotnieks. Rotnieku ar bļaustīšanos nevar nobiedēt! Viņš jau nu atrastu, ko kapteinim atbāzt! Bet ko

Saša — Saša pārbijies kā diegs, tik vien spēja kā nošļupstēt «es nevaru...». Un ko tad var padarīt Saša, ierindas kareivis, kam katrs nodaļas komandieris jau ir priekšnieks. Šķiet, itin nekā. Bet pietika taču viņam dūšas runāt pretim kapteinim, turklāt tagad viņš vēl apņēmies pastrādāt ko tādu, kas ne sapņos nav iedomājams, — nepildīt pavēli! Un kā pavēli? Paša daļas komandiera pavēli.

Pirmo reizi pa visu dienesta laiku un frontē pavadītajiem mēnešiem izmisīgā pretrunīgumā Sašā sastapās ieradums bez iebildumiem pakļauties pavēlei un drausmīgas šaubas par to, cik vajadzīgs un pareizs bija tas, ko viņam pavēlēja darīt. Un bija vēl trešais, tas savijās kopā ar pārējiem: viņš nespēj nogalināt nevarīgu. Nespēj, un tas arī viss!

Saša apstājās. Arī vācietis vairs negāja tālāk. Stāv viens otram pretim. Vācietis pacēla galvu un paskatījās Sašā ar tukšām, jau mirušām acīm, un pirmsnāves skumjas, ko tās izstaroja, kā ar pātagu sāpīgi iecirta Sašam pa sirdi... Viņš novērsās un, aizmirsis, ka viņam taču ir friča cigaretes, sagrābstīja pa kabatu mahorku, satina smēķi, aizdedzināja . . . Tad it kā pamodās un pasniedza vācietim viņa paciņu. Tas nopurināja galvu, atteicās, un Saša aptvēra, kāpēc: laikam taču nosprieda, ka tā būs pēdējā cigarete pirms nāves, un negribēja šo žēlastības dāvanu pieņemt.

— Uzsmēķē vien, uzsmēķē... — Saša turēja pasniegtu paciņu.

Vācietis atkal paskatījās Sašā, un vajadzēja vien sastapties ar viņa skatienu, taču labāk būtu to neredzēt... Apdzisušas acis, un tajās mokas: kāpēc velc garumā, kāpēc spīdzini dvēseli? Pavēle ir pavēle, tur nekā nepadarīsi un dari ātrāk visam galu ... Vai nu Saša saprata viņa skatienu aplam vai pareizi, taču no tā dvesa tādas skumjas, ka triec kaut vai arī sev lodi pierē.

Saša ar cerībām paskatījās uz lauka pusi — vai kāds nenāk? Nē, neviena neredz. Tāpēc jau viņš nāca uz šejieni, pie krāsmatām, jo no šejienes var pārredzēt lauku gandrīz līdz pašai mežmalai un, ja priekšnieki nāks no Bahmutovas atpakaļ, viņš tos pamanīs jau pa gabalu un, līdzko ieraudzīs, tā skries pretim un pie komisāra ...

Un tad Černovas pusē atskanēja kaut kāds kliedziens. Saša paskatījās atpakaļ un vai pamira — tālumā rēgojās bataljona komandiera garais augums, viņš nāca vienmē-ngiem, steidzīgiem sojiem taisni šurp, bet blakus tipināja r.i it nieks Toļiks, te aizsteigdamies kapteinim priekša, te nostādāmies viņam blakus. Viņš arī bija tas kliedzējs, laikam sauca Sašu.

Saša nobālēja, sarāvās mazāks, miesa pārklājās saltiem sviedriem, sirds sažņaudzās — bataljona komandieris, protams, nāk pārbaudīt, vai viņš pavēli izpilda! Un kas nu būs? ...

Viņš atkal skumji paskatījās uz lauku, ja nu pēkšņi... Taču lauks bija tukšs. Tad Saša iznāca no pusnodegušās mājas puses klajā vietā, lai Toļiks varētu ieraudzīt viņu un pārstātu klaigāt, raitnieks, viņu pamanījis, arī mitējās vicināt rokas un kliegt.

Sašam aiz muguras smagi pūta vācietis, kas arī bija nostājies tepat un ieraudzījis nācējus. Viņš elpoja bieži, svelpdams, it kā viņam trūktu gaisa.

«Tagad visam beigas! Tagad vairs nekā nevar izgudrot!» Sašam pa galvu jaucās bezcerīgas domas. «Tagad vācietim beigas ...»

Bataljona komandieris bija bez šineļa un cepures (ausaini viņš vispār nevalkāja, pat pārgājiena laikā visos puteņos dižojās savā vasaras cepurē), formas blūzes apkakle vaļā, pistoles maksts novilkusi vaļīgi sasprādzēto siksnu greizi uz leju, taču solis, kā allaž, stingrs, nāca un ne reizi pat nesalīgojās.

Saša atcerējās, ka tādiem pašiem soļiem bataljona komandieris gāja pēdējā uzbrukumā Ovsjaņņikovai, kad nedz rotas komandieris, nedz arī bataljona komandiera palīgs nespēja piecelt triecienā līdz pēdējam nogurušos, pārmocītos cilvēkus. Skaisti soļoja ... Toreiz visi noskatījās viņā ar apbrīnu un arī piecēlās visi kā viens, pārvarēdami savu nogurumu un nevarību... Un arī tagad nāk virsū kā tanks, Sašam radās šāds salīdzinājums, jo izjūta bija vienāda, — toreiz viņš zināja, ka nav iespējams nekur pamukt, un tagad tāpat...

Pēkšņi uzzibsnīja doma — un ja nu ... uzblieztu vācietim un skriešus pie kapteiņa: «Jūsu pavēle izpildīta ...» Ar vienu rāvienu pārcirstu visus mezglus ... Un, pat nepieskāries automātam, tikai pagriezies pret gūstekni, Saša ieraudzīja, ka vācietis jau uztvēris šo acumirklīgo domu un ka viņa acīm pārvelkas pirmsnāves plīvurs un strauji sāk raustīties Ādama ābols ...

Nē, es nevaru ... Uznāca tik negants vārgums, ka Saša atbalstījās pret pusnodegušo sienu, taču sirdī auga pretspēks: nedarīšu tā, nedarīšu tā! Lai šauj pats bataljona komandieris. Vai arī pavēl savam Toļikam. Es to nedarīšu!

Un, kad viņš bija galīgi izlēmis, šķiet, k]uva mazliet vieglāk, tikai šim vieglumam nāca līdzi līķa dvaka..„ Kaut nu ātrāk pienāktu bataljona komandieris, kaut nu drīzāk tas viss beigtos. Ne vācietis vairs spēj izturēt šitā mocību, ne Saša ...

Bet kapteinis ar raitnieku nāk aizvien tuvāk un tuvāk ... Ko bataljona komandieris darīs? Ar varu spiedīs nošaut vācieti? Reglamentā tas ir paredzēts — komandierim jāpanāk, lai viņa pavēle par katru cenu tiktu izpildīta, pat lietojot ieroci, ja tas ir nepieciešams. Varbūt arī pavisam vienkārši ņems un par pavēles neizpildīšanu uz vietas nošaus?

Vairs tikai so|u četrdesmit atlicis. Redzams, kā kūp lūpu kaktiņā iespiestais papiross, kā vējš plivina nesukāto matu šķipsnu uz kapteiņa pieres; cik nu vairs atlicis gaidīt.

Un tad Saša sāk skaitīt kapteiņa soļus, lai nebūtu jādomā par ko citu: viens, divi... septiņi, astoņi... divpadsmit ... divdesmit, divdesmit viens ... trīsdesmit... trīsdesmit četri, trīsdesmit pieci...

Bataljona komandieris jau tepat blakus... Kas tagad notiks? Saša bija gan paguris, tomēr atrada sevī tik daudz spēka, lai paietu pretim, nostātos miera stājā un ieskatītos kapteiņa sejā.

Apstājās arī kapteinis, plaši iepleta kājas un uzmeta acis Sašam, skatiens it kā pārslīdēja viņam pāri, taču Saša nemaz nenovērsās, pēc tam kapteinis uz brīdi palūkojās vācietī... Atmetis no pieres matu šķipsnu, bataljona komandieris ievilka dūmu no papirosa un brīdi, šķiet, domāja, zemē lūkodamies.

Toļiks uz Sašu nemaz neskatījās, tikai — gluži kā ga-rārniedams — izmeta: sak, tik tālu nu esi, es taču brīdināju ...

Vienīgi mirkļi pirms celšanās triecienā bija Sašam tikpat nomācoši un mokoši... Un arī klusums bija tāds pats. Tikai tagad Sašam aiz muguras kāds vācietis skaļi rija siekalas, un, mīņājoties uz vienas vietas, čīkstēja viņa zābaki.

Bataljona komandieris pabeidza pīpēt papirosu, samina ar zabaka purnu nomesto galu, atkal atmeta uz pieres noslīdējušo šķipnu un, paspēris soli uz Sašas pusi, ieurbās viņā ar savu smago, nekustīgo skatienu.

Tagad, Saša iedomāja, viņš beidzot sāks kliegt, dauzīt ar kājām, izraus pistoli, bet kas būs pēc tam?

Taču Saša nepakļāvās, nenodūra acis, bet, pēkšņi sajutis, kā nocietinās un nostiprinās viņā paša taisnības sajuta, uzņēma kapteiņa skatienu atklāti, bez baiļu, ar izmisīgu apņēmību nepiekāpties — nu, ko tu darīsi? Šausi uz mani? Šauj arī, ja tev roka ceļas, taisnība tik un tā ir manā pusē, nevis tavā ... Šauj taču ... Šauj ...

Saša juta — bataljona komandieris pārskaitīsies par viņa nepadevīgo skatienu, taču arī Saša bija gluži kā apmāts, nekas viņu vairs nebiedēja, lai notiek kas notikdams ... Un patiešām, kapteiņa mazliet greizā un drusku kumpainā deguna nāsis iepletās, taču viņš nesāka ne kliegt, ne dauzīt ar kājām, ne arī sniedzās pēc pistoles, bet tikai noskatījās Sašā kaut arī bargi, taču bez dusmām, ļoti nopietni un, liekas, pat domīgi, — var būt, ka būs mazliet attapies, pārdomājis ...

Tas pasvieda Sašam cerību stariņu, un viņš apslapēja izaicinājumu savās acīs un tagad jau skatījās bataljona komandierī bez izaicinājuma, taču stingri, lai gan sirds dauzījās kā negudra un tās sitieni sāpīgi atstarojās deniņos.

Un kapteinis novērsās.

— Ejam, — viņš sacīja pārsteigtajam raitniekam, kas gan grasījās kaut ko novēkšēt, taču novaldījās un apsviedās apkārt, tikko pagūdams uzmest Sašam neizpratnes pilnu skatienu.

Saša savukārt joprojām palika sastindzis miera stājā un joprojām skatījās bataljona komandierī, aizvien vēl nezinādams, vai viņam jāpriecājas vai ne.

Jau iedams prom, bataljona komandieris uz mirkli apstājās, pagriezās pret Sašu un izmeta:

— Vācieti nogādāt brigādes štābā. Es savu pavēli atceļu.

Sašam aizcirtās balss, lai atbildētu «tiks izpildīts», visa apkārtne sāka riņķot, un viņš tikko nenoslīdēja gar apdegušajiem baļķiem zemē, sajuzdams, kā dzelzs stīpa, kas visu šo laiku žņaudza galvu, sāk pamazām atslābt, līdz nokrīt pavisam.

— Kareivi, atkārtojiet pavēli! — viņš it ka no tālienes sadzirdēja kapteiņa balsi un, ievilcis krūtīs gaisu, ļoti skaļi, kā viņam šķita, taču patiesībā tikko dzirdami izdvesa:

— Tiks izpildīts, nogādāt vācieti brigades štaba!

— Izpildiet! — Un bataljona komandieris, kreiso roku plaši vēzēdams, devās prom tikpat nesteidzīgiem, vienmērīgiem soļiem, bet viņam blakus tipināja Toļiks, lāgu lāgiem atskatīdamies uz Sašu ašiem, neizpratnes pilniem skatieniem.

Toties Saša uzelpoja viegli, ar pilnu krūti, nomauca bruņucepuri, noslaucīja no pieres sviedrus, nobrauca ar plaukstu pa šajos mēnešos ataugušo matu ezīti un pārlaida skatienu visai apkārtnei — aizejošajam bataljona komandierim, lielceļam, sagrautajai baznīcai, ko līdz šim nebija pamanījis, silam, kas zilēja viņpus lauka, šķiet, šodien pirmoreiz ieraudzītajām blāvajām debesīm un vācietim, kura dēļ visa šī jezga izcēlās, un nodomāja: ja vien viņš paliks dzīvs, tad no visa priekšējās pozīcijās pieredzētā šis atgadījums būs pats zīmīgākais, nekādi neaizmirstams ...

2

Pašā sākumā, kad Sašu kaut kas pagrūda un viņš piepeši vairs redzēja tikai debesis vien, viņš nekā nesaprata.

Tikai pēc tam, kad katliņš, izkritis no rokām, skanēdams un palēkdamies aizripoja prom gar strautu, bet kreiso roku divās vietās nosvilināja sāpe, viņš aptvēra, ka ir ievainots.

Taču, divus mēnešus ilgajā rotaļā ar nāvi pietiekami izmācīts, Saša pat galvu nepagrieza un palika nekustīgi guļam, vienīgi drusku palocīja pirkstus — tie paklausīja, tatad viss kārtībā, atliek tikai mierīgi nogulēt kādu laiku, vācietis taču novēro un, ja sāksi kustēties, uzgāzīs virsū kārtu. Taču, ilgi skatoties vienā punktā, viņam nogurs acis, un viņš, pārliecinājies, ka krievs ir pagalam, apmierināti nokrekšķināsies un sāks meklēt cigaretes ... Tad arī var drāzt prom, tikai kā lai uzmin, kad tas būs?

Tāpēc Saša gulēja kā pamiris un blenza debesīs, juzdams, kā žiglā straumīte, izsūkusies cauri vamzim, saldē muguru, satek kreisajā puszābakā un sāk drebināt visu miesu.

Tomēr jāpaskatās, ko tas vācietis nodarījis viņa rokai, un Saša pašķielēja uz to pusi. No divās vietās saplēstā vamža piedurknes rēgojās laukā vate, tikai tā nebija bultu, 1н*1 bruņa, un ap caurumiem lēnām pletās plašumā divi tumši brūni plankumi.

Saša nobrīnījās, kāpēc asinis nemaz nav sarkanas, bet tad nobijās, ka tā, bez pārsiešanas, var iztecēt visas un viņš vairs netiks pat līdz sanitārajam vadam. Un tik gauži sagribējās būt jau ārā no gravas, pārsiet brūci un bez kavēšanās, kamēr vēl pietiek spēku un nav nogalēts pavisam, laisties prom uz aizmuguri.

Taču kaut kas vēl turēja Sašu leja — kaut nu nepārsteigtos. Patlaban, aizvien vēl blenzdams debesīs, viņš mēģināja iztēloties to vācieti, kurš viņu sašāva. Un domās redzēja nevis tādu, kāds bija paša sagūstītais vācietis, bet gan pavisam citādu — vecu, ar ļaunu un dzeltenu seju, gluži kā mironim, kam no pāri pierei nobīdītās bruņucepures apakšas izvalbījusies raugās uz Sašu_ notēmēta žulga acs, un kāsī saliektais pirksts uz sprūda ir gatavs kuru katru mirkli sarauties un uzgāzt kārtu.

Pēkšņi Sašam sāka likties, ka viņš redz, kā vācietis noņem roku no ieroča un sāk gramstīties pa kabatām — taču acis vēl joprojām vēro mērķi —, kā izvelk cigaretes, tad šķiltavas un nu... nupat ir jādiedz, ko māk! Un Saša, ne mirkli nekavēdamies, vienā rāvienā bija kājās, nostenējās aiz sāpēm, kā bulta pāršāvās pāri strautam un uzdrāza augšā pa gravas krauju. Zem pirmās egles nolikās plauteniski zemē. Tālāk skriet nedrīkst — nošaus! Ja fricis būs pamanījis, tad nobērs kārtu viņam priekšā, nobērs gan uz labu laimi, bet var arī trāpīt...

Un patiešām, ložu kārta aizjoņoja Sašam gar degunu, apkapāja kokiem zarus, tad aizcirtās visgarām pa labo pusi, kur auga skrajs un sīks meželis un kur mitinājās viņa pirmā — dauzītā un vēlreiz izdauzītā, izmocītā, izbadējusies un caur un cauri izmirkusī rota, kurā palikuši tikai trīspadsmit durkļi — velna ducis.

Viebdamies aiz sāpēm, Saša novilka no kreisās rokas vamzi, atrotīja blūzes piedurkni un ieraudzīja saplosītu, uz āru izspiedušos gaļu — viena no lodēm bija skrējienā izrāvusi robu — un šā tā, uz ātru roku pārsēja brūci.

Nez kādēļ asiņu bija samērā maz, un Saša nosprieda, ka pēc šitās nolādētās dzīves priekšējās pozīcijās to vispār palikusi tikai tāda drusciņa. Reiba galva, miesa pie-lija pilna gurduma, un sagribējās uzpīpēt, ievilkt kaut vienu dūmu, lai atgūtos, taču ar vienu roku smēķi nevar satīt, arī no tabakas smalksnis vien pāri palicis, vajadzēs paciesties.

Ko nu vairs, Saša prātoja, vēl drusku pagulēšu, atvilkšu elpu un prom uz aizmuguri... Vai patiešām man karš uz kādu laiku beidzies, vai tiešām es izkulšos no šejienes laukā dzīvs? Negribas nemaz ticēt.

Vēl pēc brītiņa viņš piecēlās un jau pavisam droši — te viņu aizsedza koki un krūmi — devās prom pa taciņu, kas veda uz aizmuguri, taču, nenogājis ne desmit soļus, apstājās... Drusku pamīņājās un tad, atmetis ar roku, devās tālāk.

Frontē ir tāda kārtība: ja esi ievainots un dodies prom uz aizmuguri, atdod savu automātu vai patšauteni tiem, kuri paliek, kuriem vēl jākaro, bet pats paņem to pašu labi pazīstamo tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmā gada tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajā gadā uzlabotā parauga trīslīniju šautenīti un to arī nodod aizmugurē. Ejot cauri otrās rotas novietnei, Saša ņems un ar kādu apmainīsies. Taču tad automāts netiks viņa rotai... Saša apstājās atkal. Arī no puišiem un no rotnieka vajadzētu atvadīties, un tāpēc viņš sāka sevi pierunāt, jo drausmīgi negribējās skriet vēlreiz pāri tam nolādētajam strautam, ap kuru mētājās neviens vien desmits sašautu katliņu un bruņucepuru ... Un — pats galvenais — pagalam rets tas meželis viņpus gravai, tikai krūmeļi un tieviņas apsītes. Tur Saša visu laiku būs labi saskatāms, un tikai pēc kādiem simt metriem mežs kļūs biezāks. Šie pirmie metri arī ir paši ļaunākie, ja vācietis viņu tur pamanīs, katrā ziņā uzgāzīs virsū!

Saša sāka svārstīties ... Protams, fricis negaida viņu atpakaļ — kurš tad būs tāds muļķis, kas, jau būdams ievainots, līdīs atpakaļ tajā piesmirkušajā, purvainajā pleķītī, — viņš gaida kādu citu, kas līdīs pēc ūdens, un, protams, riebeklis tāds, visu laiku uzmana. Un tāpēc Sa-šam vajadzēs divas reizes noiet nāvei gar degunu — turp un atpakaļ. Bet nemaz negribas dabūt lodi ribās.

Taču Saša visus šos divus drausmīgos mēnešus to vien ir darījis, ko nemaz nav gribējies darīt. Gan uzbrukumos, gan izlūkgājienos — visur taču iets tikai piespiežoties, pārvarot pašam sevi, iedzenot bailes un dzīvotalkas dziļi, dziļi pašā tālākajā dvēseles kaktiņā, lai tās netraucētu viņam darīt to, ko pienākas, ko vajag darīt.

Bet patlaban šis vajag vairs nebija tik saistošs, jo viņš taču ir ievainots un viņam ir tiesības izrīkoties ar sevi pa savam prātam, un viņam vajag iespējami veicīgāk kātot pa šo taciņu, kas ved uz aizmuguri, ved uz dzīvošanu, turklāt jākāto, ilgi nekavējoties, kamēr vel ir klusu, kamēr pietiek spēka ... Tikai, kamēr šīs domas bija jaukušās pa galvu, tikmēr kājas bija atnesušas viņu atpakaļ pie gravas.

Un te, nemaz neapstādamies — ja te kaut uz mirkli aizkavētos, tad vairs nevarētu piespiest sevi iet tālāk —„ Saša metās lejā pa krauju, pārlēca pāri strautam un nolikās zemē jau viņā krastā, kur iespiedās zālē un palika guļam, gaidīdams šāvienus, tikai to nebija — viņš bija pasprucis fricim garām! Taču sirds dauzījās kā negudra, vajadzēja vien kādu brītiņu pagulēt un tikai tad līst tālāk.

Lai kā Saša centās saudzēt ievainoto roku, taču tā allaž kaut kur atdūrās un traucēja. Traucēja arī automāts un diski pie jostas, un granātas, un bruņucepure, kas slīdēja uz acīm, un Saša ne vienu reizi vien gulēja nekustēdamies, lai mazdrusciņ atpūstos.

Ticis* pāri šai nelāgajai, pārredzamajai vietai, viņš piecēlās un aizklumburēja uz rotas novietni, tikai ne jau izslējies pilnā augumā, bet krietni pieliecies.

Ne ierakumu, ne zemnīcu pirmajai rotai nebija, visas malas mirka ūdenī. Pat sīkās mīnu izrautās bedrītes stāvēja līdz malām pilnas, un dauzītā un izdauzīta rota mitinājās būdiņās. Vienīgi rotniekam bija šāda tāda uzkalniņā izrakta blindāža, taču arī tajā ūdens pieplūda līdz ceļiem. Turp arī devās Saša.

Rotnieks stāvēja pie sava mitekļa un laikam gaidīja Sašu. Viņš taču bija tas, kurš aizsūtīja Sašu uz strautu pēc ūdens.

— Re, ievainoja, biedri komandier, — Saša it kā atvainodamies noziņoja. — Snaiperis nomedīja, kaut viņu...

— Kādēļ atgriezies? — rotnieks pārtrauca.

— Atnesu automātu... Arī no puišiem jāatvadās...

— Atradis laiku santimentiem, — rotnieks norūca savu iecienīto sakāmo.

— Nav taču ērti, nekā nepasakot, aiziet... — Saša saudzīgi nolika automātu.

— Labi. Tikai nekavējies šite, ej nu sazini, kas var gadīties...

— Derētu uzpīpēt... Biedri komandier, vai nesatīsiet?

— Tūlīt.

Rotnieks izvilka tabakmaku un drusku drebošiem pirkstiem sāka tīstīt pamatīgu smēķi. Arī viņam nav viegli, rokas taču apsaitētas. Būs jau mēnesis, kopš uz tam no sitās viņu nepanesamās dzīves uzmetās kaut kāda nervu kaite, taču uz sanitāro rotu komandieris negribēja iet un, .kad puiši uzstaja un mēģināja piedabūt, atrunājās ar saviem «santimentiem».

Saša paņēma smēķi, patencināja, pievilka pilnu krūti dūmu, gar acīm raibs vien nogriezās — labi...

Pienāca kauju biedri, sastājās Sašam apkārt, noskatīja no visām pusēm.

— Tagad tev, Saša, karš uz kādu laiku beidzies.

— Viegli tiki cauri — tikai rokā.

— Paveicies sātanam ...

— Viņam jau allaž veicas.

— Uz svētkiem tiks aizmugurē.

— Es taču saku: viņam viss veicas.

— Nosvini ari par mums. Piežmiedz un samīļo sanrotā kādu māsiņu visu mūsu vārdā. — To pateica seržants. Viņš pirmajās pozīcijās pavisam nesen, no izlūkiem atsūtīja. Viņam pasaciņas un anekdotes par sievietēm pietika pāris dienām, pēc tam puisis apklusa, kaut kā saguma, alkainās, izvelbtās acis apdzisa.

— Viņš jau nu piežmiegs! Tagad viņu pašu... Vai ne, Saša? Ar mūsējo uzturu nekāds nadzīgais nebūsi.

Pēc tam visi apsēdās kur nu kurais un sapīpēja. Klusēdami.

— Un tagad vico prom, Sašiņ. — Rotnieks pieskārās viņa plecam. — Nav te ko tupēt.

Saša piecēlās. Protams, ka jāiet, nav labi likteni izaicināt, taču kaut kā neērti, tāds kā kauns uzmācies — re, pats iet prom, bet puišiem un rotniekam, kas jau vairākas dienas nav dabūjis noskūties un ir pavisam novājējis, jāpaliek te, šajā preteklībā un slapjumā, un neviens nezina, vai kādam būs lemts aiziet no šejienes dzīvam, kā patlaban aiziet viņš, Saša.

Un viņš joprojām vēl mīņājās uz vietas, nekādi nespēdams izkustēties, kamēr rotnieks neuzbrēca:

— Pieaudzis te esi, vai?! Pavadiet viņu, seržant, līdz strautam.

— Gan jūs nomainīs! Pavisam drīz! Cik tad ilgi tā var? Katrā ziņā nomainīs, — Saša steidzīgi, it kā baidīdamies, ka viņu pārtrauks, nobēra. — Gan vēl saredzēsimies. Es no sanrotas ne soli, kamēr jūs nesagaidīšu.

— Gan jau redzēsim, ko tur zīlēt. — Rotnieks pasniedza roku. — Dzīvo vesels, Sašiņ, piesargies, lai nenogalē pavisam. Es to negribu. Saproti? — Un viegli pastūma Sašu.

II/. redzēšanos, puiši, — Saša mundri uzsauca un pals sajuta, cik māksloti skan šis mundrums, jo it labi . uiaja, ka ar daudziem šeit paliekošajiem vairs nebūs iespējams tikties un, ja arī kādam būs lemts palikt šajā — no asinīm uzrūgušajā Rževas pievārtes zemē, tad tāds bus bijis viņa liktenis ...

Sašam drusku reiba galva, un seržants vieglītēm pieturēja viņu zem elkoņa. Pirms tās vietas, no kuras jāsāk līst, seržants satina Sašam ceļasmēķi un nejau no smalkās tabakas, bet mahorkas. Izkņudināja tā līdz pašām aknām un apslāpēja sāpes.

— Tu, Saša, esi laimes bērns... — seržants sacīja, nemaz neslēpdams, ka apskauž viņu.

Saša jau gribēja iebilst, ka vēl par agru apskaust: priekšā strauts, divi kilometri gar priekšējām līnijām, un Černovu arī apšauda. Vismaz sešas verstis jānokato, tad gan var droši sacīt, ka pagaidām karš beidzies, bet patlaban ...

Saša paskatījās seržantā, bet tam acīm gluži ka plīvurs priekšā aizvilkts, nav labas tādas acis, un viņš nepateica nekā, — protams, salīdzinājumā ar citiem viņš ir laimes bērns.

Ilgi nostāvēja Saša pie gravas, kamēr saņēma dušu — bail iet tai pāri. Laikam vajadzēs līst. Protams, izmirks caurcaurēm slapjš, izvārtīsies pa dubļiem, toties fricis nepamanīs... Taču Sašam, pašu velnu pieredzējušam karavīram, nepiedien uz pašām beigām bīties no vācieša. Un viņš atkal metās pilnā augumā pāri gravai, un atkal notarkšķēja uz viņu tēmēta kārta, un atkal viņš gulēja zem tās pašas egles... Tikai šoreiz vācietis tik viegli neatkāpās, bēra vienā bēršanā ... Re, arī mīnas izšāva, nelietis gatavais, kaut viņš ellē sadegtu, un viena izsprāga tieši pašā strautā, nošķiezdama Sašu ar dubļu lēkšķēm.

Draņķi, nudien draņķi, viņš čukstēja, vai tiešam neļaus dzīvam aiziet, riebekļi? Taču priekšnojauta teica: būs labi... Fricis ārdījās minūtes piecpadsmit, bet Sašam tās bija kā vesela mūžība.

Tagad pietiek, tagad bez apstāšanās, viņš pats sev piekodināja un, cik spēka, aizrikšoja pa taciņu. Līdz otrai rotai tā veda gar pašu mežmalu, un pa koku starpu viņš redzēja lauku, to pašu drausmīgo rudo lauku, pa kuru bija gan skrējis, gan līdis līšus un uz kura varējis palikt, tāpat kā palika guļam daudzi viņa draugi un biedri.

Tajā vietā, kur taciņa nogriezās pa kreisi iekšā mežā, viņš uz mirkli apstājās, pārlaida laukam pēdējo reizi acis un domās atvadījās no visiem tur palikušajiem ... Nav viņa vaina, ka liktenis nebija lēmis palikt kopā ar viņiem, ka uz brīdi pagadījusies laimīga loze, bet priekšā taču vēl viss karš ...

Iegriezies mežā, Saša nomierinājās. Arī iešana te bija vieglāka — sausāks.

Divus mēnešus viņš nebija redzējis sevi spogulī. Tajā lauskā, ko lietoja, kad skuvās, varēja redzēt tikai atsevišķu sejas daļu, bet ne jau sevi visu ...

Bet izskats bija tāds, ka grūti iedomāties: apsvilušais un dubļiem nošķiestais vamzis viss vienos caurumos, vatētās bikses lupatās — pa caurumiem ceļgalos rēgojās vēl citas bikses, no diagonālauduma, bet arī izdilušas, un caur tām bija redzamas bēškrāsas apakšbikses, un zem tām jau zilēja pati miesa; lodes saplēstā ausaine (ne jau vienmēr galvā bija arī bruņucepure) arī bija skrandās, stilbtiņi galīgi zaudējuši krāsu un kļuvuši brūni no uz-ķepušajiem māliem, bet rokas melnas, apdegušas... Tās taču sildīja virs uguns, un, kad uz mirkli iesnaudās, rokas kā nedzīvas iekrita ugunī, tāpēc arī tās čulgas.

Ne jau nu Saša viens pats ir tāds, priekšējās pozīcijās visi ir tādi, un tā tur ir normāla parādība, taču patlaban viņš sajuta visu divus mēnešus krāto dubļu smagumu un sāka sapņot par pirti: kā viņš izkarsēs uz lāvas līdz kauliem izsalušo miesu, kā nodīrās no tās netīrumu kārtu, kā uzvilks pēc izkarsēšanas vēl silto veļu un beidzot tiks vaļā no pretīgās niezes, kas viņus visus mocīja vienā laidā... Sašas lūpas pat savilkās svētlaimīgā smaidā, visu to iedomājoties, bet tajā pašā mirklī viņš jau gulēja, pieplacis zemei, — pāri galvai aizsvilpa divas nomaldījušās lodes.

Sājā brīdī viņš saprata, ka vēl nedrīkst sapņot par nākotni, ka viņa dzīvība vēl karājas mata galā. Tā jau pavisam nejauši var ieskriet nāvei rīklē... Un pēc šīm lodēm Sašu sāka mākt bailes, ka viņu nenobendē līdz galam.

Cik nu vien bija spēka, viņš sāka soļot knašāk, badu lādēdams. Tikai tā, nešpetnā, dēļ viņš nespēj paiet ātrāk un nu velkas kā sapīts, un ej nu sazini, kas fricim var ienākt prātā, vēl ņems un nozvetēs ar mīnām, vai arī uzradīsies pie debesīm «rāmis», kas gan ir domāts izlū-

I .null, bet var arī mētāt bumbas, kā jau tas im reizi \ ir и ii pieredzēts.

,W( / . kļuva biezāks, tumšāks, un Sašam uzmācās doma, I i pirmās līnijas neizlaidīs viņu no savām ķetnām, ka i'iiln galā tomēr nogrābs, neļaus aizkļūt dzīvam uz aizmuguri, un viņam sametās tik nelāgi, ka viņš apstājās, nlspiedās pret egli un sāka tīstīt ar vienu roku smēķi — \ ,ii būt, ka kļūst vieglāk. Tabaka izbira, avīzes strēmele •aplīša, tomēr kaut kā viņš sameistaroja smēķi, kaut kā 1/,šķīla uguni ar «katjušu» un uzvilka dūmu.

Par daudz ko šajos mēnešos Saša bija izdomājies, līdz mielēm izbaudījis nedienu pie šiem Rževas pievārtes cie-ineļiem, kurus bez mitas centās ieņemt, bet tā arī netika tiem klāt... Taču par uzvaru viņš ne reizi nebija šaubījies. Šķita skaidrāks par skaidru — vācietis pagaidām vēl ir stiprāks un karo piesardzīgi, cilvēku dzīvības tur vērtē, pa naktīm uzmanās ... Kādam milzu lēvenim raķešu jābūt krājumā, lai varētu šitā augām naktīm bez mitas šaudīties. Arī mīnas un šāviņus nežēlo. Tātad to viņam ir kaudzēm...

Taču viens Sašam bija skaidri zināms — vācietis neuzvarēs! Un arī šos ciemus varēja ieņemt. Reiz viņi jau bija piekļuvuši tiem pavisam klāt. Vajadzētu tikai mazlietiņ vairāk uguns un pārīti tanku, un fričiem dziesma būtu ciet.

Viņš saprata arī to, ka ne jau šāviņu un mīnu trukums visur bija vainīgs, arī kārtības bija par maz. Ne komandieri, ne arī kareivji vēl nebija iemācījušies karot, kā pienākas. Un šo karotmāku viņi apguva kaujās, uz Sašas dzīvības rēķina. Viņš to saprata un reizēm kurnēja — tāpat kā visi citi, taču nekļuva par zvēru un darīja savu karavīra darbu, kā nu prata, kaut arī nekādus varoņdarbus nepaveica. Un nemaz nedomājaL ka atrašanās šeit, ciešot salu un badu, bez paslēptuvēm un ierakumiem, ik mirkli gaidot kārtējo apšaudi, pati par sevi jau ir varonība.

Beidzot mežs kļuva retāks, priekša pazibēja gaišums, un drīz jāparādās Cernovai. Un tad Sašas dvēselē uzvirmoja kaut kas pavisam jauks, kas viņu priekšā gaida, tikai viņš to bez žēlastības apspieda. Ne jau par mājām un ne jau par māti... Līdz mājām viņam netikt. Ievainojums ir viegls, pagulēs sanitārajā rotā un pēc laiciņa atpakaļ, taču tieši sanitārajā rotā viņu gaidīja tas jaukais, par ko pat domāt bija bail, ka nenoskauž... Tāpēc Saša dzina prom katru iedomu, līdz īstajai aizmugurei vēl — vai dieniņ — cik tālu, un vēl viss var atgadīties.

Mīna ietriecās zemē pavisam negaidīti, kaucienu nemaz nedzirdēja, tā izsprāga turpat Sašam priekšā uz celiņa, apdullināja, uzgāza zemes pinkuļus un smirdoņu, uzdzina saltus drebuļus un ietrieca seklā, ar rudi duļķainu ūdeni piepildītā bedrē. Tad izsprāga vēl viena, pēc tam vēl... Un visas lavījās aizvien tuvāk un tuvāk klāt Sašam.

Viņš sāka svaidīties starp kokiem, pārskriedams no vienas vietas uz otru, cenzdamies pēc skaņas noteikt, kur tā, maita, nokritīs, kaut gan labi zināja, ka visprātīgākais būtu nogulties un neskraidīt, tik un tā uzminēt nav iespējams.

Taču tagad viņam pietrūka pacietības paļauties uz laimi, kā bija darījis agrāk. Tik tuvs un rokām taustāms bija viņa mocību gals, tik izmisīgi biedēja iespēja palikt nekustīgi guļam uz šīs taciņas, kas veda uz aizmuguri, ka Saša izsvīda ne vienus vien nāves sviedrus, un nekad viņš vēl nebija apšaudes laikā tā skraidījis kā patlaban, nekad vēl viņu nebija sagrābušas tādas nevaldāmas bailes, kas spiestin spieda vai iekšā zemē.

Vācietis, protams, apšaudīja ne jau Sašu... Uguns vērsās pret Černovu un pret pieeju pie meža. Skaidri varēja saklausīt, kā pāri galvai aizšņāc smagie šāviņi un kā tie izsprāgst gabaliņu tālāk priekšā.

Tas nav tāpat vien, nudien, nav... Kas fricim pēkšņi ienāca prātā? Vai tiešām grib uzbrukt? Sito ķibeli! Nelaiž, riebeklis, tālāk, bliež vienā bliešanā.

Beidzot Saša nogura skraidīdams un nevarīgi atspiedās pret koku — kas būs, tas būs ... Sarāvās kamoliņā un tikai nodrebēja pēc katra sprādziena. Lai notiek kas notikdams ... Pat acis aizvēra. Tātad liktenis nav lēmis tikt dzīvam prom no pirmajām līnijām.

Taču kāds turpat netālu ievaidējās, un tas atgrieza Sašu pie dzīvības. Tūlīt arī atskanēja lūgums:

— Brālīši... Vai te kāds ir? Biedri... Mani ievainoja ... Sanitārus ...

Sito nelaimi! — Saša nolamājās, tomēr aizrāpoja uz vaidētāja pusi.

Ievainotais — liela auguma drukns vīrietis, no «tētukiem», ar sirmiem bārdas rugājiem uz kvadrātīgā zoda — alpaini tvēra ar muti gaisu. Uz krūtīm pletās plašumā ruds plankums.

I.iii acis vien uzmetot, redzams — stāvoklis bēdīgs. *. • .1 zimija, ja tūdaļ nepārsien, neaizbāž caurumu ar in.it Ii, tad krūtis ievainotie ilgi neiztur, aši vien nomirst.

Kc, nu, dēliņ, laikam būšu savu tiesu nokarojis ... — Ievainotais ar mokām izdabūja.

Kur individuālā pakete? — Saša uzprasīja un, atbildi nesagaidījis, palūkojās apkārt. Soļus trīs tālāk gult- |.-i gazmaskas soma. — Tur?

Tur.

Saša kaut kā atpogāja vatēto vamzi, parāva uz augšu formas blūzi un kreklu. No melna cauruma krūtīs šļācieniem pulsēja asinis. Saša saviebās. Uznāca bailes — un ja nu viņam trāpa tāpat? Viņš aši iespieda marles spilventiņu brūcē, taču, kamēr piekārtoja saiti, tā jau bija piesūkusies pilna asiņu.

— Neizcietīšu... — Ievainotais bezspēcīgi atmeta galvu, bet no mutes burbuļoja sārtenas putas.

— Pacieties, gan būs labi. — Arī Saša viebās no sāpēm, jo vajadzēja ņemt palīgā arī kreiso roku. — Ko tad iesāksim?

— Neej, dēliņ, prom, es ilgi nenodzīvošu.

— Tevi jādabū prom uz sanitāro daļu. Es iešu un atsūtīšu tev sanitārus. Bet tu guli.

— Tā jau nu mani atradīs... Tu pakliedz, varbūt kāds ir tuvumā.

Saša jau daudzkārt bija sastapies ar nāvi, un vienmēr viņu pārsteidza tas, ka cilvēki mira bez žēlabām. Un nekādi nespēja saprast šādu padevīgumu. Un nu viņš beidzot atskārta — tas taču pavisam vienkārši: pēc smaga ievainojuma pietrūkst spēku cīnīties par dzīvību.

Saša apzinājās, ka tikmēr, kamēr viņš aizies līdz sanitārajam vadam, kamēr no turienes atskries palīgā, būs jau par vēlu un vienīgais, ko viņš vēl var šī cilvēka labā izdarīt, — palikt tepat, kamēr viņš nomirst. Taču šādu bezdarbību Saša necieta, turklāt viņam pašam jātiek uz aizmuguri, jātiek ātrāk prom no šejienes. Pagaidām vācietis ir pieklusis, taču var atsākt visu no gala. Ko tad īsti darīt?

— Es tomēr iešu. — Saša piecēlās. — Uz taciņas atstāšu sanitāriem zīmi, lai var tevi atrast. Citādi ne šis, ne tas. Es taču tev līdzēt nekā nevaru ...

Ievainotais neatbildēja, gulēja, acis aizvēris, un tikai elpoja dziļiem vilcieniem un gārgdams.

— Vai dzirdi? Es eju. Tu pacieties, es aši. Un atsūtīšu sanitārus. Tu vari man ticēt... nepiekrāpšu.

— Ardievu, puis ...

— Tu tikai sagaidi. Katrā ziņā sagaidi. Saprati?

— Ej vien ...

Saša saņēma vēso, ļengano roku, vārgi paspieda un devās prom. Uz taciņas ar durkli ieskrāpēja pamatīgu bultu un piešņāpa klāt «ievainotais». Šķiet, ka izdarīja visu, kā nākas, taču ap sirdi tomēr nelabi.

Jau tuvāk pie Cernovas viņš ieraudzīja skraidām kareivjus, komandierus, kas apjukuši nikni klaigāja, laikam bija pienākusi jauna daļa. Un ja nu nomainīšanai? Tas gan būtu labi. Tad viņu dauzīto un izdauzīto rotu atvilktu uz atpūtu un vairs tā nemocītu sirdsapziņa, ka viņš viens pats izkļuvis dzīvs laukā. Varbūt izdodas arī satikties.

Un — tavu brīnumu! — rīt Pirmais Maijs, bet tikko pienākušie — visi jaunos, baltos, nule noliktavās saņemtos puskažociņos un velteņos! Bet viņiem pa visiem saliem vajadzēja šinelīšos izdrebināties. Arī vāciešiem tūlīt saskatāma pazīme, ka jauna daļa pienākusi. Tāpēc arī pacienāja bez liekas kavēšanās. Tas viņiem patīk — pārsteigt vēl ugunī nepabijušos, iedzīt viņos bailes. Arī viņus tādā pašā veidā iztrenkāja pirms uzbrukuma pa visām priekšējām pozīcijām un nolaida asinis.

Pie mājas, kurā atradās sanitārais vads, drūzmējās ievainotie — lielākoties no tikko pienākušās daļas (savu medicīnisko punktu tā vēl nebija izvērsusi) —, un tāpēc rinda. Ieraudzījis to un sapratis, ka viņu tik drīz nepārsies, Saša iespraucās iekšā, lai pateiktu par savu ievainoto. Kara ārsts pamanīja Sašu un, pazīdams viņu — ne vienu reizi vien taču, palīdzēdams sanitāriem, bija stiepis šurp smagi ievainotos —, savā aizņemtības steigā izmeta:

— Uzgaidi mazliet, redzi, kas te notiek...

— Es, biedri kara ārst, varu arī pagaidīt, taču mežā guļ viens krūtīs ievainots, mūsējais, no mūsu bataljona. Es tur uz taciņas atstāju zīmi. Vajadzētu uz ašāko sanitārus, citādi vēl nomirs.

— Tūlīt aizsūtīšu. Kas tev tur noticis? Rādi šurp.

— Gan jau, var būt, ka aizkātošu līdz sanrotai šitā pat?

— Neesi muļķis! Rādi veicīgāk!

K;ii;i ārsts apskatīja Sašas ievainojumu, apsaitēja un illvir. reizes kaut ko iešļircināja.

Neko lielu nedabūsi izvalstīties, kauls ir vesels. Ej .ili ak prom, redzi, kas te notiek. Idiotisms! Šorīt ieradās un vēl piedevām kažokos. Viņu dēļ jau viss ļembasts saēdas.

Droši vien nomainīs mūsējos? — Saša ar cerībām ieminējās.

- Tad ne jau, — ārsts atrūca. — Viņiem jaiet kaut kur sāņus. Tagad ej. — Ārsts pasmaidīja un pabikstīja Sašu. — Tagad tev vairs nesāpēs un smiekli vien nāks.

Saša pastāstīja sanitāriem, kā atrast ievainoto, un jau gribēja iet prom no Cernovas, taču ieraudzīja, cik tie, nestuves raustīdami, lēnām velkas, un nošķendējās — zinām mēs šitos sanvadniekus, tos jau ar striķi uz pozīcijām neaizdabūt. Atnāks atpakaļ un pateiks, ka nav atraduši, vai arī, ka ievainotais jau bijis miris. Vai tad viņus kāds pārbaudīs? Un ja nu pēkšņi viņa zīme ir samīdīta vai arī tajā vietā nejauši mīna trāpījusi? Tad arī meklēdami neatradīs. Bet viņš taču apsolīja. Apsolīja mirējam! Tas nav joks. Un Saša uzsauca:

— Uzgaidiet! Es jums parādīšu! — Un devās viņiem pakaļ.

Sanitāri apstājās un izbrīnā skatījās uz Sašu.

— Jucis esi, vai? — viens no viņiem uzprasīja.

— Un ja nu jūs neatrodat?

— Apreibis no morfija, — otrs paskaidroja. — Pūcē atpakaļ, likteni nedrīkst izaicināt. Vai tev par maz no tā vācieša tika? Gribi dabūt vēl?

Saša patiešām jutās kā iereibis, un arī roka vairs nesāpēja. Taču galvenais — viņam nemaz nav bail iet atpakaļ uz frontes pusi, kaut arī pie debesīm jau karājas «rāmis», bet pēc tā — un tas ir tikpat kā «āmen» baznīca — sakas apšaude ...

Kad viņi atnāca vajadzīgajā vietā, ar durkli ieskrāpētā zīme patiešām vairs bija tikko samanāma, bet uzraksts «ievainotais» tikpat kā nesalasāms — laikam cilvēki, iedami pa taciņu, aizmīdījuši.

Ievainotais gulēja tajā pašā vietā. Acis aizvēris, tomēr vēl elpoja.

— Re, tēvoci, atvedu pie tevis sanitārus. Nepiekrāpu. Vai dzirdi? — Saša pieliecās pie ievainotā.

Tas acis gan atvēra, taču neatbildēja, laikam bija galīgi zaudējis spēkus.

Un tad Saša, apmierināts par savu rīcību, ka turējis vārdu un ka ievainotais sagaidījis palīdzību, nav nomiris, tātad viņš nav veltīgi rādījis sanitāriem ceļu, nolēma vairāk nekavēties un priecīgs, gandrīz vai rikšiem laidās prom uz aizmuguri.

Pāri černovai joprojām riņķoja «rāmis», glūnēja, nelietis, taču ciems bija kā izmiris, visi noslēpušies kur kurais, arī jaunatnākušie ar saviem puskažokiem bija pazuduši, un Saša izgāja cauri ciemam, neviena nesastapis un ne no viena paziņas neatvadījies.

No Černovas ceļš ielocījās palejā, te viss bija vienos dubļos, taču no šejienes līdz lielceļam tikai pavisam mazs gabaliņš, tepat jau tas iet gar postažas melnajiem dūmeņiem. Sito nodedzināto ciemeli Saša neaizmirsīs ne mūžam ... Te viņš toreiz stāvēja ar savu sagūstīto vācieti un gaidīja bataljona komandieri, mocīdamies neziņā, ko kapteinis ar viņu izdarīs, jo viņš taču nebija izpildījis pavēli — nav vācieti nošāvis ... No šejienes, kad kapteinis savu pavēli bija atcēlis, viņš aizveda frici uz brigādes štābu.

Saša pārgāja lielceļam pāri un devās taisni pa lauku uz tālumā saskatāmo mežu. Turp veda ne jau diez kāds iebrauktais ceļš — tikai tādas sliedes, izbrauktas te pa vienu, te otru vietu, ko pat grūti bija par ceļu nosaukt. Pēc tām gluži kā no grāmatas varēja izlasīt — frontē neklājas viegli.

No daktera iešļircinājumiem Sašam galva bija kā tīkamā miglā ievīstīta, roka vairs nesāpēja itin nemaz, un viņš soļoja naski jo naski, dziļi ieelpodams tīro gaisu, kas smaržoja pēc pavasara, pavasara, ko tur, priekšējās pozīcijās, nemaz nevarēja ne manīt, jo līķu smaka un dūmu sūrums nomāca visas tā smaržas. Te bija patīkama, omulīga iešana, nav jāskatās zem kājām — ne šāviņu izrautu bedru, ne kāda kritušā.

Saule spīdēja tieši pretim, mazliet sildīja un priecēja. Priekšējās pozīcijās par to nemaz nepriecājās un skaidru laiku ne visai ieredzēja — lidmašīnu dēļ. Kad debesis bija apmākušās, pelēkas, tad bija mierīgāk.

Kad Saša nonāca līdz silmalai un viņam uzvēdīja varenā skuju smarža, viņš apstājās, ieelpoja pilnu krūti, noņēma ausaini, nobraucīja ar roku pa galvu un apsēdās uz mīļās zemītes, kur pērnējo nodzeltējušo kūlu jau atdzīvināja šīgada zālītes zaļie ceri. Viņš noplūca pāris asnu, pielika pie sejas, un tikai šajā brīdī no viņa pamazām

I..I ntkūpties tas nepārtrauktais saspringums, kas nebija иг и/, mirkli — pat miegā — atslābis visos šajos asiņainajos, priekšējās pozīcijās pavadītajos mēnešos, un prieks, l .i viņš tomēr ir dzīvs, tas prieks, kam viņš līdz šim nebija ļāvis vaļu, ne jau nu uzvilnīja viņā, nebūt ne, bet pan pamazītēm sāka spraukties iekšā un iemitināties viņa iidi... Saša tik ilgi bija turējis sevi cieši aizatslegam, Ka tagad nemaz nebija tik viegli dabūt tās vaļā.

Un tomēr viņš pamazītēm atdzīvojās... Atdzīvojas un jau atļāvās atcerēties Zinu, sanrotas māsiņu, ar kuru kopā muka no ešelona bombardēšanas laikā, jo viņu vagoni atradās blakus, Zinu, kuru piesedza ar savu augumu, kad «meseri» bēra no lielkalibra ložmetējiem un ložu spiets nāvējoši tuvojās viņiem, uzsizdams gaisā sniega putekšņu virpulīšus.

Atļāvās atcerēties un piepeši sāka uztraukties: kā viņai klājas? Kaut arī te, protams, ir aizmugure, kilometri astoņi no pirmajām līnijām, un, pēc Sašas izpratnes, ta jau ir aizmugure, bet patiesībā tā pati fronte vien ir — varēja gan bombardēt, arī ar tālšāvējiem varēja aizsniegt, un visādi taču varēja gadīties.

Un atkal — nu jau kuro reizi — Saša apslāpēja sevī prieku. Nav vēl īstais laiks. Vēl jātiek līdz galam, jāsa-stopas, tad gan ...

Saša piecēlās, izstaipījās un tad sāka ar veselo roku mežonīgi kasīties. Saulītē miesa sasila un tā sāka kniest, ka nekāda glābiņa.

Izkasījies viņš aizslāja tālāk un drīzi vien iegaja sausa priežu silā, kurā bija iemitinājusies kāda karaspēka daļa.

Priekšējās pozīcijās reizēm jau šķita, ka valstij cilvēku aptrūcis, ka tajos vienpadsmit kara mēnešos visi jau nogalēti (gāja taču uzbrukumā, lai ieņemtu Panovu, tikai divdesmit karavīru!), bet, re, nu, cik nenoplicināmajai māmuļai Krievzemei to vēl ir daudz! Un dzīvo īstās zemnīcās, un virtuves dūmo, un cauri maskējumam manāmi tanki, un lielgabaliem pozīcijas pēc visiem likumiem izraktas (bet viņiem četrdesmit piecu milimetru lielgabali aiz krūmiņiem paslēpti). Kāpēc viņu brigādē viss sagāja grīstē, to Saša ne domādams nespēja izdomāt, taču, ieraugot šo cilvēku un tehnikas lēveni, ap sirdi kļuva mierīgāk un drošāk.

Uz Sašu skatījās. Laikam vēl nav dabūjuši priekšējās pozīcijas baudīt, tāpēc tā aplūkoja — re, kā puisi saplucinājuši.

SOI

Pienāca pavisam jauniņš leitnantiņš un apjautājās:

— Kā tur klājas?

— Gluži labi, — Saša atteica un, šķiet, neko lielu nesamelojas. Tagad, paraugoties atpakaļ, viss pieredzētais vairs nelikās tik briesmīgs, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

— No tava izskata redzams, kā klājies, — leitnants lēnam un domīgi noteica un nogrozīja galvu. — Uzsmēķēt nevēlies?

— To nu gan labprāt. Ar tabaciņu nebija diez cik labi.

— Un kas tad bija labi? — Viņš iesmējās un pasniedza Sašam satītu smēķi.

Saša patencināja, taču uz jautājumu neatbildēja — kāpēc tas leitnantam būtu pirms laika jāzina, viņam viss vēl priekšā: vēl pagūs ir pie uguns apsvilināties, ir izbadoties, ir dubļos izvārtīties ...

Saša devās tālāk un jau pēc dažām minūtēm sasniedza to vietu, kur, vedot vācieti, sastapās ar priekšniekiem. Te viņš arī atvadījās no tā friča. Tas vienā laidā atkārtoja «danke, danke» un pat gribēja pastiept Sašam roku, tikai Saša izlikās to nemanām — visapkārt taču priekšnieki.

Vācieti pievāca kapteinis no izlūkiem un aizveda viņu uz brigādes štābu, bet Saša kopā ar komisāru, štāba priekšnieku un citiem komandieriem devās atpakaļ uz Cernovu. Pa ceļam komisārs apvaicājās, par ko vācietis Sašam tā pateicies. Saša atbildēja, ka laikam jau par gūstā saņemšanu, ka tagad vismaz paliks dzīvs, tāpēc arī «dankoja». Par bataljona komandieri un tā pavēli nošaut vācieti Saša, protams, nemaz neieminējās.

Beidzot caur priedēm pazibēja Volgas asais līkums, un Sašas ceļš jau bija tepat galā.

So kraujaino krastu Saša labi atcerējās. Viņi naktī klupdami rāpās pa slideno krauju augšā, bet dažs labs nošļūca arī atpakaļ. Debesis, kas virs viņu galvām bija pieziedējušas pilnas raķešu, toreiz šķita kā tāla ugunsgrēka atblāzma.

Viņam atausa atmiņā tās nakts mocīšanās, kad viņi jau skaidri zināja — ir klāt! — ka jau gaismiņā viņus uzņems nepazīstamās un tālab baigās priekšējās pozīcijas un no rīta viņi katrā ziņā dosies kaujā ... Pirmajā kaujā! Bet, kas tā ir, to nedz Saša, nedz citi cilvēki, kas bija atnākuši ar viņu reizē, vēl nezināja un pat nevarēja iedomāties, un tāpēc sirds bija iežņaugta saltās skavās, bet

К.nit kur no Iekšas pa visu miesu pārskrēja sīki, pretīgi drebuļi...

Saša apstājās... Vajadzētu priecāties, ka viņš stāv (l/.ivs uz šī krasta, ka viņam nejauši palaimējies dabūt biļeti atpakaļceļam no turienes, no tā ceļa, kas tikpat kā bez atceļa ved uz priekšējām pozīcijām, ka tajā krastā viņš jau redz Bahmutovu, veselu, nesagrautu, taču iekšā viss vēl sažņaudzies, saspriegts, prieks netiek iekšā sirdī, it īpaši tad, kad iedomājas, cik daudziem viņa biedriem netika piešķirts atceļš, cik viņu palika tur, uz Rževas zemes, to triju krievu ciemeļu priekšā ...

Lejā turpu un atpakaļ braukāja divas plakandibena laivas — tā arī bija visa pārceltuve. Tiesa, Volga te nav nekāda platā, un tomēr — cik kravas šādā veidā var dabūt pāri upei? Un arī nobrauktuves nevienas, transports netiek pie upes klāt, tātad viss jādabū augšā ar rokām — ir pārtika, ir munīcija, viss uz muguras un — augšā pa krauju. Un Sašam kļuva mazliet saprotamāk, kāpēc viņi cieta tādu trūkumu. Tātad aplam viņi lādējuši apgādes priekšnieku un visus aizmugures dienestus. Un tomēr tas viss ļoti ērcināja — cilvēki dzīvības upurēja, bet ne tev ko uzpīpēt, ne paēst, nav arī munīcijas.

Saša nokāpa lejā pie ūdens un sāka gaidīt laivu. Te sēdēja vēl vairāki ievainotie, kas paši varēja paiet. Tie bija nepazīstami, no citiem bataljoniem, taču viņi neizskatījās ne par matu labāki. Laikam jau visi šitajā pleķī dabūjuši velnu matīt. Viņi satina Sašam smēķi, iedeva uguni, taču nekāda aprunāšanās neiznāca. Visi pārguruši līdz nāvei, acīs vienaldzība, katrs domā savu — kaut ātrāk nokļūtu sanrotā, dabūtu pagulēt siltumā un sausumā un varbūt arī sātīgi paēst. Uz to cerēja visvairāk.

— Bet pārceltuvi tomēr apšauda, — ieminējās viens no kareivjiem, rādīdams uz bedrēm krastā.

— Ko nu runā, te taču tālu, — otrs atteica, bet, paskatījies uz bedrēm, nodrebinājās kā drudzī. Nevienam negribējās tam ticēt.

— Tās jau vecas bedres. Ko tu biedē?

— Kāpēc biedēt? Uzdos uz atvadām un — aiziet zivtiņas barot...

— Nemuldi. Ja jau tur palikām dzīvi, pāri tiksim ...

Viena no laivām piestāja pie krasta, un to sāka izkraut.

Sausiņi papīra maisos skrapstēdami sagūla krastā. Sašam un laikam jau citiem arī pakrūtē sāpīgi sažņaudzās.

— Derētu iekost... — viens nenocietās.

Un domas jau pārsviedās pie cita. Brokastis viņi ir nokavējuši, tagad vajadzēs gaidīt pusdienas, bet kādas tās būs — ar maizīti vai ar sausiņiem, un vai atkal tā pati prosa, vai arī aizmugurē iedos ko citu?

Ievainotie aši sakāpa laivā, un, kad tā atīrās no krasta, visi atviegloti nopūtās — Volga nošķirs viņus no kara.

Airētāji nesteidzās, pa dienu, turp un atpakaļ irdamies, viņi noguruši līdz riebumam, taču ievainotajiem, protams, gribējās tikt pāri ātrāk.

Šāviņa šņākšanu izdzirda visi un vienā mirklī sarāvās un nošļūca no sēdekļiem. Saša saritinājās galīgi kamolā, iespieda galvu starp ceļgaliem un aizvēra acis — vai tiešām, riebekļi, ņems un šite piebeigs?

Sprādzienu viņš neredzēja, taču pēc skaņas saprata — tepat blakus. Uzšļācās ūdens, laiva sazvārojās... Pēc tam norībēja vēl divas reizes, tikai drusku tālāk. īrēji iegūla airos, un, kad laiva strauji atdūrās krastā, Saša atvēra acis un izslējās.

— Es taču teicu: uzgāzīs fricis pašā pēdējā mirklī!

— Ej tu ...

Visi nadzīgi, atpakaļ neskatīdamies, izlēca no laivas un aizsteidzās prom no krasta, vienīgi Saša nez kādēļ negribēja steigties — viņš jutās galīgi novārdzis, tāds kā sadauzīts ... Nemaz negribējās šādā izskatā tikties ar Zinu. Viņš brītiņu pastāvēja krastmalā, zodu knibinādams un cenzdamies nomierināties. Kaut arī bārda viņam necik dūšīgi neauga, tomēr rugāji uz zoda durstīja. Derētu pirms satikšanās noskūties. Bet lai jau, gan Zina sapratīs, ka citāds viņš nemaz nevarēja ierasties, viņš taču nenāk no ciemiem. Uztrauca kas cits — kā viņi satiksies? Pagājuši taču divi mēneši. Un viņiem abiem taču nekas nav bijis... Tiesa, muka abi kopā no bombardēšanas, tiesa, parāva viņš meiteni prom no ložu spieta, piesedza ar savu augumu, un pāris reižu pēc tam saskūpstījās... Taču, kad naktī, kāpjot no ešelona laukā, Saša paskatījās uz meiteni un pamāja ar roku, viņš saprata, ka šobrīd viņam nav mīļāka un tuvāka cilvēka, un tad, kad viņa, izlēkusi no vagona, pieskrēja Sašam klāt, piekļāvās ar auksto, slapjo seju un pačukstēja, lai viņš katrā ziņā pārnāk sveiks un vesels, ka viņa gaidīs Sašu, sirds sažņaudzās savādi tīkamās sāpēs un viņš jau zināja, ka ir gatavs izdarīt visu ko, lai tikai šī šinelī ieģērbtā meitene justos labi un mierīgi.

Wink uzbrukumos, lai nomāktu bailes un uzkurinātu • In mas pret vāciešiem, Saša iedomājās, ka viņš metas i/misigajos triecienos ne jau tādēļ vien, lai ieņemtu šos ciemus, bet arī tādēļ, lai aizsargātu viņu, Zinu, kas gaida viņu tur, aiz Volgas... Tad kļuva vieglāk.

I nču par tikšanos viņš tur nedomāja, pareizāk sakot, i'.ninīja prom tādas domas. Un nu tam, šķiet, negaidī-Injnm, tomēr sen ilgotajam, vajadzēja notikt. Tikai ka?... Un tāpēc viņš gāja lēnītēm, it kā novilcinādams šo brīdi.

Bahmutovu Saša tikpat kā neatcerējās... Tajā naktī jumtu kores melnēja pavisam draudīgi un nemīlīgi, zi-unja taču, ka tuvojas viņu ceļam gals un ka viņus gaida baismīga un nezināma rītdiena.

Pie ievainoto uzņemšanas vietas viņš pienāca pēdējais, ieņēma rindu un apsēdās uz lievenēm. Sagramstīja mahorku, palūdza kaimiņu satīt smēķi un kāri ievilka dūmu. Roka tikpat kā nesāpēja, izsalkums neko lielu nemocīja, arī miesa neniezēja, — šķiet, viss bija labi, uztrauca vie-nigi gaidāmā tikšanās, un tā drusku biedēja.

Kad pienāca Sašas kārta un viņš iegāja pārsiešanas istabā, viņš nemaz nebija cerējis sastapt te Zinu un, ieraudzījis tieši viņu, novājējušu, ar sakritušu seju, samulsis apstājās un nekā cita neredzēja kā tikai meitenes plaši ieplestās acis, kurās šaudījās gan izbrīns, gan apjukums un, kad viņa pārlaida Sašam acis, arī asaras.

Telpā asi oda pēc zālēm, un kopā ar ārstu baltā uzsvārcī tajā atradās arī kāds Sašam nepazīstams vecākais leitnants.

Saša paspēra soli uz Zinas pusi, gribēja kaut ko sacīt, neviļus pastiepa viņai pretī rokas, bet meitene, pakāpusies sāņus un pašķirdama ceļu, tikko dzirdami pateica:

— Ejiet, ievainotais, tur...

Sašas rokas, brītiņu pastāvējušas uz priekšu pasniegtas, bezspēkā nokrita, un viņš pats palika nekustīgs.

— Nāciet pie manis, pie manis, — kara ārsts, šķiet, laipni paaicināja. — Zina, noņemiet pārsēju.

Saša kā aizmidzis piegāja pie galda, apsēdās uz ķebļa un pasniedza Ziņai ievainoto roku. Viņa veikli notina saiti, taču, kad ņēma nost no brūces piekaltušo spilventiņu, sāpe tā apsvilināja, ka Saša tikko novaldīja vaidu.

— Pakustiniet pirkstus. Tā. Vēlreiz. — Ārsts apskatīja brūces, iztaustīja roku un sāka kaut ko rakstīt.

— Atkal rokā. Un atkal kreisajā. — Vecākais leitnants saviebās. — Pievērsiet tam uzmanību, dakter. Pārāk daudz mums šādu ievainojumu.

— Apsaitējiet, Zina, — ārsts izlikās leitnanta vārdus nedzirdam.

— Es atkārtoju, biedri kara ārst, pievērsiet tam uzmanību!

— Viņam ir divi ložu ievainojumi.

— Tas nekā nenozīmē. Viņi tur izmanās visu ko dabūt gatavu.

Saša sākumā neaptvēra, par ko īsti ir runa. Viņš no Zinas roku pieskārieniem vai pamira un iztvīka aiz laimes.

Taču pēc tam, pamanījis sev pievērsto aizdomīgo un ciešo skatienu, saprata visu: šis te tīriņais štāba virsnie-ciņš ar jaunajām, vēl nenodzeltējušajām čīkstošajām siksnām pār plecu, cilvēks, kas bija apvilcis tīru formas blūzi ar žilbinoši baltu apmalīti, kas nebija matījis ne tūkstošo daļu no tā, ko izbaudījis Saša ar saviem biedriem, tagad turēja viņu, Sašu, aizdomās, ka viņš... ka viņš pats ... Pat visļaunākajās dienās, kad šķita, ka vieglāk un vienkāršāk ir ielaist sev lodi pierē, lai nebūtu tas viss jāpārcieš, pat tad Sašam šādas domas neienāca ne prātā.

Asinis sakāpa galvā, šķita — kaklā uzmesta cilpa, un aizcirtās elpa. Vairs pār sevi nevaldīdams, Saša piecēlās un devās virsū leitnantam... Ja pagadītos rokā automāts, sazin ko te pastrādātu ...

— Ko tad tu? ... Vai tu, vecākais, jucis esi, vai? Ko tu iedomājies? ... — Sašam pietrūka vārdu, viņš tikai tā sažņaudza labās rokas pirkstus, ka tie iesāpējās un locītavās nokrakšķēja.

Zina apkampa viņu no mugurpuses un pievilka sev klāt, bet leitnants uzlēca kājās un nicinoši uzbrēca:

— Klusēt! Pārtraukt histēriju!

— Bet tu rotu ... tu sadabū šite rotu ... un es kopā ar tevi atpakaļ uz pirmajām šitāds te pats — ievainots aiziešu! Saprati? Un iesim abi! — Saša aizgūt-nēm izgrūda. — Nu, iesim kopā ar rotu? Un tūlīt uzbrukuma un izlūkošanā! Gribētos redzēt, kāds tu izskatītos tur. Ek tu ... — Saša neglīti izlamājās un, Zinas roku spiests, nevarīgi atkrita uz ķebļa.

No brūcēm sāka plūst asinis, gar acīm sametās tumšs. Ja Zina nepieturētu aiz pleciem, viņš nogāztos uz grīdas.

— Ejiet prom, vecāko leitnant, — ārsts strupi pateica. — Zina! Morfiju.

Ka viņa uzvārds? — Leitnants pasniedzās pēc Sašas sanitārās kartītes. — Izlaidušies tur visi līdz pēdējam ...

— Es lūdzu, ejiet prom un netraucējiet strādāt, — kara ārsts atkārtoja.

Bet Saša, pašu velnu pieredzējušais Saša, kurš visu frontē kritušo dēļ nebija izlējis nevienu asariņu, piepeši sāka raustīties elsās un lamāties.

Visu pārējo viņš sajuta kā pusnomodā — kā Zina iešļircināja morfiju, kā uzlika jaunu pārsēju, kā slepus glāstīja viņa galvu un mierināja gluži kā svešu:

— Nomierinieties, ievainotais ... Nomierinieties ...

Saša atjēdzās tikai uz ielas, kad acīs iesitās saules

stari, bet Zinas roka, sažņaugusi viņa elkoni, vadīja lejā pa lieveņa kāpnēm.

— Kas ar mani notika? ... Laikam sāku trakot? Un neķītri lamājos?

— Būs jau labi, būs labi... Iesim uz palātu. Tev jāatpūšas. Nomierinies, viss būs labu..

— Kas tas vecākais leitnants tāds bija?

— No štāba ... Bet, kas pēc amata, — nezinu.

— Ak šitā ... Vai tad jūs te nemaz nezināt, ka pats bataljona komisārs ieteica mani apbalvošanai... par vācieti ... Bet viņš ...

— Liecies taču mierā! Aizmirsti. Ejam. _

— Pagaidi, es uzsmēķēšu, — Saša iebāza roku kabata pēc tabakas.

— Ļauj, es tev satīšu.

— Vai tad tu proti? —• Saša nobrīnījās.

— Iemācījos, ievainotie taču lūdz satīt.

Saša palūkojās Ziņā — viņa bija pārvērtusies. Ne tikai tāpēc, ka kļuvusi bālāka un vājāka: sejā bija uzradies kaut kas jauns un acis nemierīgas.

— Kā tev te klājas?

— Kas tad man? Pastāsti par sevi.

— Kas tur ko stāstīt. Redzi, esmu dzīvs ...

— Redzu, Sašiņ ... Nemaz vairs necerēju. Ievainotie stāstīja tik baigas lietas, ka sirds stinga klausoties. Taujāju visiem par tevi, tikai jocīgi sanāca, — tavu uzvārdu nezinu, kādā tu rotā un kādā vadā — arī ne. Neviens nekā prātīga pateikt nevarēja. Bet pagājuši taču veseli divi mēneši... Ak kungs, kauču jel kādu ziņu par sevi būtu padevis.

— Tur, Zina, nebija laika par to domāt... — Un viņš atkal paskatījās meitenē. — Redzu, ka arī tev nav necik viegli gājis. Vaigi galīgi iekrituši.

— Sākumā, kaujupirmajās dienās, bija bezgala daudz ievainoto, ļoti nogurām. Tagad ir mazliet pavaļīgāk, iedomāju tevi, kā tev tur klājas ...

— Tomēr iedomāji?

— Kā nu ne? ... Tu mani toreiz izglābi. — Viņa vieglītēm paspieda Sašas pirkstus.

— Ko nu to atcerēties, — Saša pārtrauca un tad, brītiņu paklusējis, uzprasīja: — Kāpēc viņš bija atnācis uz pārsiešanas telpu?

Domas atgriezās atpakaļ pie notikušā. Kaut kā nelāgi tomēr iznāca — vecāko leitnantu uzrunāja ar «tu» un vēl noslānīja ar lamu vārdiem ... Ne jau tāpēc, ka Saša būtu nobijies, — no kā viņam bīties, ja pats drausmīgākais jau ir garām, — taču neērti. Saša tomēr bija disciplinēts kareivis, un nu šitāds nesmukums ...

— Kurš tad? — Zina pajautāja.

— Tas vecākais leitnants.

Zina savādi saminstījās, un Saša to pamanīja.

— Kas to lai sazin? Laikam bija kāda vajadzība... Neatceros.

— Pacenties atcerēties, — Saša nelikās mierā.

Zina brītiņu klusēja, nespēdama izšķirties, un tad teica:

— Labi, pateikšu, tik un tā taču uzzināsi. Rit taču Pirmais Maijs. Uzlūdza mani uz štābu, uz sarīkojumu...

— Uz sarīkojumu? — Saša neizpratnē novilka.

— Jā, uz sarīkojumu. Viņiem tur ir patafons, bajāns... Būs arī dejas ...

— Kādas dejas? Tu melo, Zina! Tas nevar būt! — Saša gandrīz vai iekliedzās, viņam pat soļi samežģījās.

— Var būt, — Zina atteica. — Un kā vēl var būt, Saša. Es neiešu, tu neuztraucies. Es jau atteicos pirms tavas atnākšanas.

— Pagaidi. Kā tad tā?... — Viņš vēl nekādi nespēja attapties, tikko dzirdētais nekādi nesaskanēja ar viņa izpratni.

Viņi jau bija nogājuši vismaz soļus piecdesmit, kad Saša atjēdzās, ka aizmugure tomēr ir aizmugure, ka tai, protams, ir savi dzīves likumi, ka patiesībā nekā apkaunojoša nebūs, ja viņi nosvinēs Maija svētkus, ka no kaut kādām neaizskaramām rezervēm sadabūs dzeramo un uzkodās... Bet tas bija prāta spriedums, ar sirdi viņš to nekādi nespēja pieņemt. Jo, lai nu būtu ka būdams, tomēr gandrīz visa brigāde ir noguldīta... Kāda tad var būt runa par svinēšanu un sarīkojumiem?

— Nomierinies, Saša, nomierinies. Es nekur neiešu, — Zina sāka mierināt, redzēdama, kā Sašam iedrebas lūpas un satumst seja.

— Jā, neej vis, Zina, — viņš cieši noteica. — Saproti* tā nedrīkst... Nedrīkst ballēties, kad visi lauki noklāti ar mūsējiem! Vai tu saproti?

— Protams, ka saprotu. Nu, nepārdzīvo tik ļoti. Tūlīt noguldīšu tevi gultā, dabūsi atpūsties, pagulēt.... Varbūt atnest tev maizi? Man vēl drusku ir.

Saša gan norija siekalas, taču atteicās. Tā tik vēl trūka* lai viņš apēstu Zinas maizi. Ja tabaciņu — tā būtu cita runa ... Pašam savējā beigusies.

— Man ir, — viņa priecīgi sacīja. — Meitenes mainīja pret cukuru, bet es atstāju paciņu ...

— Vai tomēr cerēji, ka es atgriezīšos?

— Ne visai, Saša, — viņa kaut kā nopietni atbildēja. — Un tomēr cerēju. Vai tad bez cerībām maz var dzīvot?

Māja, pie kuras Zina viņu atveda, bija dvīņu māja, un lielajā istabā stāvēja kādas divpadsmit gultas — ar segām un palagiem! Saša pat negribēja lāgā ticēt, ka tūlīt

viņš apgulsies īstā gultā.

Viņus sagaidīja ar gaudulīgu, skumju melodiju, kas skanēja ne īsti kā dziesma, ne īsti kā vaids un ko, uz gultas malas sēdēdams un lēni līgodamies, dziedāja kāds ievainotais — viena roka viņam bija nogriezta līdz pat plecam, otrai trūka delnas. Sitam karš jau bija beidzies pavisam.

Zina atlieca neaizņemtas gultas segu, taču Saša sāka protestēt — kā viņš tik netīrs liksies uz palagiem, viņš atlaidīsies tāpat. Zina palīdzēja novilkt vamzi, un viņš apsēdās.

— Atpūtieties, ievainotais. Tūlīt atnesīšu solīto, — viņa teica un izsteidzās no palātas.

Saša palūkojās apkārt. Šķiet, neviena pazīstama nav. Pirmajā rotā pēdējā laikā visbiežāk vai nu nogalināja* vai smagi ievainoja, bet te gulēja tikai viegli ievainotie — cits kājā, cits rokā.

— Kā tur tagad izskatās? — uzprasīja kāds, kas bija ievainots kājā. — Vai fricis uzbrukt netaisās?

— Šķiet, ka ne. Bet ej nu sazini.

— Te gan visi ir nobijušies. Kurš var paiet, tas laižas uz aizmuguri. Tikai cik nu es tālu ar saviem kruķiem varu tikt, tāpēc arī tupu tepat, gaidu kā uz ūdens kustēšanos ...

— Kā te ar ēdmaņu? — Saša painteresējās. Ne ievainojumi, ne iešļircinājumi, ne uztraukumi nebija spējuši nomākt pretīgi velkošo tukšuma sajūtu pakrūtē.

— Bēdīgi. Tā pati prosa. Tikai ar maizīti.

Saša nopūtās, gan jau ... Toties siltumā, sausumā un mierā, bet ēšanu var arī pieciest.

Bezroča dziedāšana visiem uzdzina skumjas, bet kā lai viņam to pasaka? Saprata, ka cilvēku moka ne tikai sāpes, bet arī domas, kur viņš tagad, zaudējis abas rokas, lai liekas? Kur? Un paša ievainojumi tad likās pavisam nenozīmīgi, bet par to, kas viņus gaida pēc izveseļošanās, neviens pat nedomāja, frontē bija ieraduši mērot visu tuvākās stundas vai pat minūtes ietvaros.

Saša atgūlās tāpat — neizģērbies, — pašnākšu savas sešsimt minūtes! — taču miegs kā nenāca, tā nenāca.

— Es palikšu tepat sanrotā, — viņš sacīja, iedomādamies, kā vismaz mēnesi, ne mazāk, varēs būt kopā ar Zinu.

— Un būsi muļķis! — Kājā ievainotais nodzēsa smēķi pret gultas galvgali un nospļāvās. — Jo dziļāk aizmugurē, jo labāk ar ēdamo. Un vispār — jo tālāk no šejienes, jo mierīgāka dzīvošana... Un ja nu vācietis sāk līst virsū? Nomušīs, ka nemetas. Pats taču zini, cik mums tur, priekšā, cilvēku, ar vienu rāvienu samīcīs.

— Nesamīcīs. Viņpus Volgas cilvēku pietiek. Un tanki ari ir.

Ienāca Zina un, piegājusi pie Sašas gultas, nemanīti pastūma viņam zem spilvena paciņu mahorkas.

— Kāpēc tu neguli?

— Pats nezinu.

— Vakarpusē es atbrīvošos, tad atnākšu. Ievainotais, jums jāguļ, — viņa skaļi piebilda.

Sašam briesmīgi gribējās pieskarties viņai, saņemt meitenes roku savējā, paglāstīt, taču nebija ērti to darīt visu klātbūtnē, turklāt viņš redzēja, ka Zina negrib izrādīt viņu attiecības citiem.

— Es atnākšu... — Zina uzmeta viņam kaut kādu sevišķu, apsološu skatienu, no kura Sašam sametās karsti.

Valodas palātā risinājās rāmas — cits stāstijл par mājām, par tuviniekiem, cits par agrāko dzīvi vēl miera laikos, par karu gan nerunāja. Vienīgi centās uzminēt, vai sakarā ar Maija svētkiem degvīnu arī izsniegs vai neizsniegs. Visiem tik gauži gribējās aizmirsties kaut uz mirkli, aizskalot ar reibumu atmiņas par fronti, par nāvi, par asinīm, par kritušajiem biedriem. Valodu ieaijāts, Saša iesnaudās.

Viņš pamodās no grūstīto ķebļu rībēšanas un gultu čīkstēšanas un, kad atvēra acis, ieraudzīja, ka gandrīz vai visi ievainotie stāv kājās. Arī viņš uzlēca augšā un izslējās... Palātā ienāca ārsts, kurš pirmīt viņu pārsēja, tas pats vecākais leitnants un brigādes komisārs.

Komisāru Saša bija redzējis tikai vienu vienīgu reizi, kad vēl formējās, un jau toreiz tas bija viņam izlicies šādam amatam pārāk neizskatīgs — ir augums par mazu, ir šinelis nepieguļ, karājas kā maiss, tātad komisārs nāk no rezervistiem, nevis no regulārā karaspēka, bet patlaban blakus izskatīgajam un iznesīgajam leitnantam viņš likās pavisam nevarīgs.

— Sēdiet vien, biedri, sēdiet, — komisārs steidzīgi sacīja un pārlaida visiem vērīgu un, kā Sašam šķita, labsirdīgu skatienu. — Kā jūtaties?

— Kā parasti. Atpūšamies ar visām ērtībām. Tikai ēdamā pagaidām par maz, — visu vietā atbildēja kājā ievainotais.

Bet Sašam ienāca prātā: vai leitnants ir komisāram ko teicis vai nav?

— Apsveicu jūs ar svētku tuvošanos, novēlu drīzu izveseļošanos un atgriešanos ierindā ... — komisārs turpināja, taču bezrokainais pārtrauca:

— Bet vai šņabīti arī rīt iedos? Tur, priekšā, šai ziņā nelutināja, varbūt vismaz šite pacienās?

— Katrā ziņā, — komisārs pasmaidīja, — un arī paēdināt pacentīsimies labāk, kaut gan, paši taču zināt, ar apgādi nav labi, šķīdonis. Bet kaut ko jau izgudrosim.

— Un kā bus ar evakuāciju? Man ievainojums kājā, pats paiet nevaru ...

— Ar mašīnām pagaidām pa ceļiem nevar izbraukt, bet ar pajūgiem vedam prom tikai smagi ievainotos. Pacietieties, biedri, līdzko apžūs ...

— Tad arī fricis varēs likties virsū, — iejaucās kājā ievainotais.

— Pēc esošajām ziņām, biedri, vācieši mūsu frontes iecirknī uzbrukt netaisās.

Saša pamanīja, ka leitnants noskatās uz viņu. Skatiens nebija ļauns, drīzāk gan ziņkārīgs, taču Saša atkal jutās neomulīgi. Ne jau tāpēc, ka viņš baidītos, taču notikušais nesaskanēja ar Sašas iekšējo būtību, un viņš nekādi netika vaļā no neērtības sajūtas.

Un tagad viņam pat šķita, ka vecākā leitnanta aizdomās nebija nekā ļauna. Ko tur slēpt, bija taču pašsakrop-ļošanās gadījumi. Divus no trofejnieku komandas pieķēra, vienu, pavisam vēl puišeli, jau pēc tribunāla atsūtīja uz viņu rotu — izpirkt vainu ar asinīm. Un Saša pilnīgi negaidīti, vēl nezinādams, ko sacīs leitnantam, palūdza komisāram:

— Biedri komisār, atļausit griezties pie vecākā leitnanta?

— Runājiet, — komisārs atļāva.

Saša paminstinājās, līdz atrada vārdus:

— Biedri vecāko leitnant, lūdzu piedodiet man par pirmīt notikušo ... Nesavaldījos ...

— Esi atjēdzies, varoni? Būs jau labi. Arī man nebija taisnība, — leitnants pavisam labsirdīgi sacīja un pasmaidīja.

— Kas tur jums tāds atgadījās? — komisārs painteresējās.

— Drusku aizsvilāmies, — vecākais leitnants atteica un, uzrunādams visus, piebilda: — Rīt, biedri karavīri, brigādes komandieris pasniegs apbalvojumus. Man nav līdzi saraksta, taču tikpat kā droši varu teikt, ka dažu labu no jūsu palātas varēs apsveikt. — Un Sašam šķita, ka leitnants paskatās tieši uz viņu.

Var arī tā būt, neiespējams tas nav. Rotas komandieris jau pirms vācieša sagūstīšanas nosūtīja dokumentus ar ierosinājumu apbalvot, un arī par vācieti katrā ziņā vajadzētu dabūt. Saša pasmaidīja — zemākam apbalvojumam kā medaļa «Par drošsirdību» nevajadzētu būt, bet varbūt iedos pat «Zvaigznīti» ...

Kad priekšnieki aizgāja, Saša no priekiem pacienāja visus ar Zinas iedoto tabaku, un duļķainās grēmas, kas bija saglabājušās kopš rīta, kaut kur izgaisa pavisam. Saša jutās apmierināts, ka ar leitnantu, šķiet, viss beidzies pa labam un ka nākotnē — tas ir tikpat kā droši — gaida apbalvojums. Pēc tam vēl arī pusdienas — tiesa, ne jau diez kādas labās, tā pati prosa, tikai drusciņ biezākā un ar maizīti, — galīgi uzlaboja Sašas garastāvokli, un viņš nogulēja vienā mierā gandrīz līdz vakaram.

Pamodies viņš izgāja laukā uz lievenēm uzsmēķēt un ieelpot svaigu gaisu. Saule gan vēl bija tīri augstu, bet jau sliecās uz vakarpusi, tur, kur atradās priekšējās pozīcijas. Tur, tieši aiz Ovsjaņņikovas, tā norietēja un nokaitēja šo sagrauto un viņu nesasniegto ciemu līdz sarkankvēlei, pēc tam viņi nīka apšaudes gaidās, — vācietis bija precīzs un sāka dauzīt tieši tūlīt pēc saules rieta.

Un Saša domās jau iztēlojās, kā pēc stundas, salīdusi caurumainajās skuju būdās, drebināsies viņa pirmā rota, juta, ka šodien noteikti kādu nogalēs, droši vien seržantu, — šorīt viņš Sašam nepavisam nepatika, — un jau skatīja, kā rotnieks sacīs ap nogalināto sanākušajiem kareivjiem: «Puikas, tikai bez santimentiem, karš ir

karš,» — un kā noklās kritušo ar zariem, visi izklīdīs pa savām iegulētajām vietām un tur kašņās laukā no kabatām pēdējos mahorkas putekļus.

Un sametās nelabi ap sirdi, un uzmācās tāds kā kauns_, ka viņš patlaban dzīvo klusā, šajā maija pievakarē it kā aizmigušajā ciemā, kur pie akām šķind spaiņi un kāds vienā mierā čīkstina ermoņikas, kur no skursteņiem vijas tīkami smaržojoši dūmi un kur cilvēki iet rāmiem soļiem neslēpdamies, nezagdamies, nebaidīdamies ne no nejaušām lodēm, ne mīnmetēju uguns, bet viņa biedri un viņa rotnieks atrodas tur...

Zina atnāca ne jau tūlīt pēc vakariņām, bet tad, kad visi ievainotie jau bija apgūlušies, un apsēdās Sašam blakus.

— Re, es nu atnācu. Kā tu te jūties?

— Normāli. Gaidīju tevi.

— Es sadabūju bišķīti spirta, — viņa čukstus teica. — Naktī man jādežurē pie jums, bet pagaidām esmu brīva.

— Vai zini, bija atnacis tas vecākais ...

— Nu un tad? — Zina bažīgi pārtrauca. .

— Viss kārtībā ... Es palūdzu, lai piedod par to neķītro lamāšanos ...

— Tu palūdzi? To jau viņam vajadzēja darīt...

— Arī viņš atzinās, ka rīkojies nelabi. Tā kā viss kārtībā, Zina.

— Tu nemānies?

— Protams, ka ne.

Zina brītiņu pasēdēja klusu, paskatījās Sašā, gribēja kaut ko teikt, tad pārlikusi papurināja galvu un vienaldzīgi sacīja:

— Tad jau pavisam labi. — Un sāka dalīt spirtu — Sašam krūzītē, bet sev mērglāzītē. Pēc tam sadabūja šķēlīti maizes un ... — Paskat, kas man ir. — Un parādīja Sašam skābu gurķi., — No saimnieces izlūdzos. Vareni, vai ne?

— Patiešām vareni! Pēdējo reizi gurķi ēdu, kad vēl biju mājās.

— Labi, Saša... Par tavu atgriešanos un uz svētkiem ...

— ... par uzvaru, Zina, — Saša nopietnā balsī un izjusti nobeidza.

— Protams Taču galvenokārt par to, ka tu esi dzīvs ... Godīgi runājot, pēdējās dienās nemaz vairs necerēju. Domāju, re, nemaz nepaguvu ar tevi, kā nākas, sapazīties, nepaguvu ne paldies pateikt par to... ka toreiz tajā ešelonā, un nu ir visam beigas, nekad vairs ar tevi nesatikšos... Tu taču neticēsi, bet es toreiz, goda vārds, pirmo reizi mūžā skūpstījos... Un tagad, Sašiņ, saskandināsim, tikai klusītēm.

Gluži kā uguns spirts izlija pa visu Sašas miesu, un viņam kļuva labi, tik labi, kā vēl nekad mūžā nebija bijis. Zinas roka gulēja viņa kreveļainajās, apdedzinātajās plaukstās, un viņas siltums sasildīja arī Sašas sirdi.

Un viss, kas pa šiem mēnešiem bija noticis, kaut kur pazuda, izgaisa kā drūms murgs, pārvērtās nebijušā, un visā pasaulē palika vienīgi šī māja, nespodrā petrolejas lampas gaisma, klusums, ko pārtrauca tikai ievainoto nevienmērīgā elpa, un Zina, viņas rokas, viņas acis, kas nolūkojās tik mīļi un žēlodamas.

Ne ar vārdu meitene neieminējās par to, kas bijis tur. Laikam jau zināja visu — caur viņas rokām bija izgājis ne viens vien ievainotais, un viņi gan stāstīja, gan gaudās, — un tādēļ Zinas acīs Saša redzēja tādu kā mulsumu un līdzcietību.

— Kā tu jūties, mīļais? Vai ievainojums nesāp?

— Nē, nesāp, — Saša samelojās. Pret vakaru roka tomēr sāka smelgt.

— Varbūt aiziesim līdz Volgai? Pietiks spēka?

— Protams, pietiks. — Viņš kļuva priecīgs un iedomājās, kāda laime viņam uzsmaidījusi — pabūt ar Zinu divatā, prom no svešām acīm.

Tumsa vēl nebija iestājusies. Tiesa, saule gan bija noslīdējusi aiz kraujā labā krasta, tomēr norietējusi vēl nebija. Tur tā vēl tagad atrodas virs Ovsjaņņikovas, un tās atspulgi plosa debesis līdz asinīm un dedzina tumšā, gar visu pamali nostieptā mākoņa sadriskātās malas.

Pa dārziem viņi aizgāja līdz taciņai, kas līkumoja uz upes pusi, abi soļoja, viens pie otra cieši piespiedušies, un Saša juta Zinas apaļo gurnu, bet roka, kas bija apskāvusi zem šineļa meitenes vidukli, — viņas miesas siltumu.

— Es itin bieži nācu pa vakariem uz šejieni. Skatījos uz debesu pamali un domāju, domāju ... Un allaž tā bija biedējoša, gluži kā asinīm piesūkusies. — Zina vēl ciešāk piekļāvās pie Sašas. — Domāju, kā tev tur klājas. Vai vēl esi dzīvs? Vai arī tavas mokas jau beigušās?

Viņi apstājās... Saitē iekarinātā roka traucēja Sašam piespiest Zinu sev klāt, un tādēļ meitenes krūtis un seja palika atstatu.

Viņas lūpu mazliet iesāļo garšu viņš atcerējās visus šos mēnešus. Un nemaz negribējās ticēt, ka tagad viņš atkal var piekļauties pie tām un izjust to pašu svelošo saldmi, ko sajuta toreiz, kad «meseri», izšāvuši visu munīciju, gaudodami devās prom no ešelona, bet viņš lēnām pievilka viņas seju pie savējās un pieskārās pie viņas lūpām... Abi tobrīd vai pamira, taču viņu baiļu nomāktajās sirdīs atkal atgriezās dzīvība.

Abi nesteidzās saskūpstīties, taču, kad viņu lūpas saskārās, viss notika tāpat kā toreiz, trūka vienīgi tā izmisuma sūruma, kas nāca līdzi tiem skūpstiem pēc bumbu sprādzieniem, kad viņi domāja, ka tas ir pēdējais, kas viņiem mūžā lemts, ka lidmašīnas tūdaļ atgriezīsies un nav zināms, kas būs pēc tam.

Bet nu Saša varēs skūpstīt Zinu gan rīt, gan parīt... Un tas viņam šķita kā brīnums.

No Zinas dvašoja pēc zālēm, kaut kādām smaržām, mazdrusciņ pēc sviedriem, un Saša zināja, ka šīs smaržas paliks ar viņu kopā mūžīgi un vienmēr būs saistītas ar viņu, ar Zinu, un vienmēr atgādinās šo vakaru. Un Saša alkaini baudīja šīs smaržas un Zinas tuvumu, taču, pat smakdams skūpstos, viņš nesajuta iekāri, — tikai sirds pielija pilna neizsakāma maiguma.

Sākumā tas viņu neuztrauca, taču, kad skūpstu sakai-rinātā Zina, pavērusi vaļā šineli, pati piespiedās pie viņa un viņš sajuta meiteni visu, viņa roka gluži neviļus noslīdēja gar Zinas gurnu līdz brunču apakšmalai, un tad, to pacēlusi, nobrauca uz augšu gar raupjo zeķes gumiju un beidzot pieskārās pie Zinas kailās kājas, bet arī tad Saša nesajuta sevī vēlēšanos, un viņa roka, uz mirkli apstājusies, kaunīgi noslīdēja atpakaļ.

—- Vēlāk, Sašiņ, vēlāk...—Zina sāka čukstēt. — Iesim tālāk, tur ir sols. — Un aizvilka viņu pa taciņu prom.

Pa kreisi no viņiem zaļgani zaigoja upe, ar skaidri redzamu robežu atdalīdama šo pasauli, kurā Saša mita patlaban, no tās pasaules, kurā viņš bija atradies vēl šodien, un viņam jau šķita, ka tā nav īstenība, bet sapnis, kas teju, teju aprausies, un viņš sāka steigties.

— Vai tālu vēl?

— Tepat, dārgumiņ, lūk, pie tās priedes.

Kaut arī Saša nebija mīlestības lietās neko pieredzējis, viņš nojauta, ka Zina atļaus viņam visu, un tādēļ, kad abi pienāca pie soliņa, viņš diezgan uzstājīgi, bet ne rupji pamēģināja noguldīt Zinu uz tā.

Bet arī tagad, kad tepat blakus trīsēja dzīva sievietes miesa, kam viņš nebija pa īstam pieskāries veselu mūžību, — viņš nesajuta sevī nekādu aicinājumu, it kā viņā nebūtu itin nekā vīrietiska.

Saša brīnījās, nesaprazdams, kas viņam noticis, bet Zina jau maigi stūma viņu prom un čukstēja:

— Nevajag, Sašiņ, tagad, vēlāk... Tu tagad esi savainots, novārdzis, nevajag. Re, ko ar tevi izdarījuši... Ak kungs...

Viņa satvēra Sašas nomelnējušo, apdedzināto roku un piespiedās pie tās ar lūpām.

— Nevajag. — Saša apmulsa, vilkdams prom roku, uz kuras pilēja Zinas karstās asaras. — Kāpēc tu raudi? Tas pāries ...

— Es jau neraudu par to, mīļo muļķīt... Bet par to, kas nodarīts tev ...

Un Saša noprata, ka Zina raud ne jau tādēļ. Varbūt pat priecājas, ka viņam nekas nav iznācis, — pārāk ātri sāka stumt viņu prom... Un vispār Zinas glāstos jautās vairāk žēluma nekā citu jūtu, un arī visi vārdi bija žēluma pilni: mīļo muļķīti, dārgumiņ, ko ar tevi izdarījuši ... Varbūt aiz žēluma gribēja visu to atļaut, un varbūt arī tāpēc, ka jutās viņam dzīvību parādā?

Saša sāka glāstīt Zinas plecus, un arī viņam kļuva meitenes žēl, — viņa ir tāda kā apjukusi, pavisam citāda, nekā bija ešelonā, it kā viņu kas nomāktu ...

— Arī jums neklājas viegli, Zinīt?

— Ko nu. Mums taču nāve nedraud. Tas nav ne salīdzināms.

Viņi brītiņu paklusēja, tad Saša uzprasīja:

— Vai vīrieši uzmācas?

— Uzmācas, — Zina vienkārši atteica.

— Un šitas ... «vecākais» nav pie tevis līdis?

— Redzi, Saša ... — viņa tikai pēc kāda brīža atbildēja. — Es viņam patīku. Viņš uzmana mani, cenšas būt kopā, taču ... visu pa labam, neuzmācas ... Saproti?

— Saprotu.

— Daudzas reizes ir uzaicinājis pastaigāties...

— Un tu gāji? — Saša nobijies uzprasīja.

— Gāju, — viņa saminstinājusies atteica. — Divas reizes.

— Nu un?

— Nekas nenotika. Viņš man pat pirkstu nepiedūra ... Bet vispār, Saša, ne jau visas mūsu meitenes spējušas noturēties. Daudzas ir ar kādu sametušās kopā, lai citi neuzmāktos. Tas taču apnīkst...

— Palikšu tepat, manā klātbūtnē neviens neuzdrošināsies tev uzmākties.

— Protams, mīļais, — viņa ne visai droši sacīja. — Mēnesi jau vien iznāks pabūt kopā, Sašiņ ... Un kā pēc tam, manu dārgumiņ? Kā pēc tam? — Zina atkal iešņukstējās.

Kas būs pēc tam, to Saša nezināja un arī atbildēt nekā nevarēja, viņš tikai pievilka meiteni sev klāt, sniedza gaidās lūpas, piekļāvās ... Viņu skūpstu pārtrauca piepešs uzliesmojums pretējā krastā — pirmā nakts raķete. Un viņi nolūkojās uz debesīm, kas mazu brītiņu — uz pāris minūtēm — iemirgojās blāvā zibā un tad nodzisa, atkal iegremdēdama upes labo krastu ar visām priedēm melnā tumsā.

Sašam nez kādēļ iešāvās prātā — rau, tāda pati mirklīga kā raķetes uzliesmojums būs arī viņu mīla...

iedegsies uz brītiņu, nepagūs ne lāgā apsildīt un ... nodzisīs — karš pašķirs viņus katru uz savu pusi.

Laikam Zina bija iedomājusies to pašu, jo pēkšņi nodrebinājās, sarāvās kamoliņā un klusa, klusa piespiedās pie Sašas pleca.

Tā viņi tur sēdēja, ne vārda neteikdami, nošķīrušies no visas pasaules, pavisam negaidītas mīlestības sasaistīti, un viņu mīlai pamati bija tik nedroši un trausli, cik nedroša un neaprēķināma bija pati viņu eksistence šajā četrdesmit otrā gada posta un nedienu pavasarī, pavasarī pie Rževas.

Un, gluži kā atgādinādamas šo nedrošumu, rietumos debesis ik pa mirklim pielija ar nedzīvu, biedīgu gaismu un kanonādes balsīs dobji ducināja netālās pirmās līnijas...

Tad Sašu pārņēma vēl lielāks žēlums pret šo karavīra formas tērpā ieģērbto meiteni, kas sēdēja viņam cieši klāt un bija gatava atdot viņam sevi un savu mīlestību, pat necerēdama, ka tā būs ilga, noturīga, neticēdama, ka tai var būt kāda nākotne. Un viņš nodomāja: laikam tas ir pat labi, ka galvenais viņiem nesanāca... Tas, kas, iespējams, nav pat galvenais, bet tikai...

No upes plūda vēsums, taču Sašam bija karsti, laikam sāka celties temperatūra, un, kā allaž siltumā, atkal sāka kņudēt miesa.

— Pasarg dievs, ka nesalien no manis, — Saša sacīja un uzmanīgi atvirzījās no Zinas. Viņa klusu iesmējās:

— Tas jau, Sašiņ, nav pats briesmīgākais... Ejam, mīļais, man vairāk nav laika, un ari tu, kā redzu, esi novārdzis.

— Drusku esmu gan.

Un atkal viņi gāja, cieši viens otram piekļāvušies, un Saša juta sev pie kājas Zinas gurna kairinošo līgošanos.

— Bet vai mani neaiztrenks no jums uz kādu hospitāli? — Saša sāka pēkšņi bažīties.

— Nē. Taču tev pašam aizmugurē būs labāk nekā pie mums...

— Prom no tevis? Nē. Saproti, galu galā reiz taču būs mūs jānomaina. Tad arī formēšanās vietā būsim kopā. Es to ļoti ceru.

— Kaut nu tā būtu. — Zina nopūtās.

Bet pavisam tuvās priekšējās pozīcijas visu laiku atgādināja sevi gan ar padobju ducināšanu, gan raķešu uzliesmojumiem, gan trasējošo ložu sarkanām šautrām, kas šķērēja gabalos visu pamali.

— Vai esi noguris, Saša? Es tevi nomocīju. Nevajadzēja šodien nekur iet, tu vēl neesi atpūties.

— Nebūt nē. Bija taču labi...

— Aiziesim atpakaļ uz palātu, noguldīšu tevi, iedošu miega zāles, izgulēsies, kā pienākas. — Un Zina mīļi noglāstīja Sašas vaigu.

— Es esmu bārdains... Un vispār esmu ļoti netīrs, noskrandis...

— It kā es nezinātu, no kurienes esi atnācis. — Viņa atmeta ar roku.

— Te pie jums visi tīrās drēbēs, noskuvušies ...

— Tu taču esi atnācis no kara, Saša, no īsta kara, vai tad es nesaprotu, par to nav ko runāt.

— M-jā-ā, — Saša domīgi novilka. — Karš tur patiešām bija īsts, to tu pareizi pateici. Redzēji, ko ar mani izdarījuši. Tāpēc neapvainojies... Esmu gauži noguris. Ļoti noguris, — viņš piebilda vēlreiz.

— Tāds kā muļķītis — atkal par to pašu. Es taču visu saprotu. Tev vajag pagulēt, atpūsties ...

Pēdējos metrus līdz ciemam Saša vairs tikko cilāja kājas.

Palātā visi jau gulēja — cits krāca, cits miegā vaidēja, bet daži arī iekliedzās —, tikai tas, kurš palicis bez rokām, sēdēja uz gultas malas un skatījās vienā punktā.

— Satin, draudziņ, smēķi. — Viņš paskatījās Sašā.

Iemācījies pa šo dienu satīt smēķi ar vienu roku, Saša

satina, aizpīpēja un, apsēdies blakus, iebāza smēķi ievainotajam mutē.

— Tādas, puisi, tās lietiņas ... Kur lai šitāds liekos? Labāk būtu pavisam... Tev jau palaimējās.

— Palaimējās gan, — Saša piekrita.

Zina sakārtoja viņam gultu, uzbužināja spilvenu un teica:

— Liecieties, ievainotais, gulēt.

Saša pasmīnēja. Patiešām — kāpēc citiem būtu jāzina par viņu attiecībām.

— Tūlīt, māsiņ, tikai sapīpēsim kopa ar biedru, — viņš tādā pašā tonī atbildēja, un Zina arī pasmaidīja.

Tā viņš arī nosēdēja ievainotajam blakus, te bāzdams smēķi viņa mutē, te vilkdams laukā — gluži kā mazam bērnam knupīti, kamēr viņš nosmēķēja to līdz galam.

Piegājis pie gultas, Saša nopētīja guļvietu vēlreiz. Kad viņš pēdējo reizi gulēja tikai apakšveļā un vēl uz palagiem — dod, dievs, atcerēties? Un izrādījās, ka klāta guļvieta nav redzēta kopš divdesmitā novembra, kad viņš tāla piejūras stacijā iesēdās ešelonā.

Viņš ilgi nomocījās ar puszābaku auklām — mezgli bija savilkušies un saķepuši, ka ņem kaut vai nazi un griez pušu; tomēr atraisīja. Taču, lai novilktu blūzi, bija jāaicina palīgā Zina. Apsaitētā roka nelīda cauri piedurknei, kas gan jau bija drusku iešķelta, taču vajadzēja griezt vēl, bet blūze bija laba, no vilnas auduma, un nu jāmet prom, taisni žēl. Kad Zina ķērās klāt biksēm, Sa-šam uzmācās kauns, taču viņa novilka tās tik veikli, ka Saša pat atjēgties nepaguva un palika stāvam vienā smilšu krāsas trikotāžas apakšveļā — gluži kā pliks, neomulīgi, un tāpēc aši pazuda zem segas.

Zina iedeva viņam kaut kādas rūgtas zāles un piebilda:

— Es tepat vien būšu, tikai vajadzēs reizēm iziet, man ievainotie guļ vēl trijās mājās. Guli vien, mīļais, guli, — viņa pavisam klusi piebilda: — Guli...

Saša labpatikā izstiepās gultā — nu re, šonakt izgulēšos kā cilvēks.

Ermoņikas, kas visu dienu klusi pļerkstināja te vienu, te otru motīvu, tagad rāva pilnā sparā gan «Katjušu», gan «Zilo lakatiņu», gan visādus valšus.

— Stābinieki svin svētkus, — bezrokainais īgni noteica aizsmakušā balsī.

— Jods ar viņiem, lai priecājas veseli, — Saša vienaldzīgi atteica.

No rīta, kad Zina viņam to pastāstīja, tad gan uznāca dusmas, bet tagad vairs ne.

— Tā kā nebūtu, par ko priecāties ... — bezrokainais, lūpas kodīdams, drūmi turpināja.

— Kā nekā — tomēr svētki... Nevajag, draugs, skaust. No šitā pīrāga visiem pietiks. Šodien viņi ir te, aizmugurē, bet rīt pat jau var aiziet uz turieni.

— Kas tad tev — māsiņa ar šņabīti pacienāja. Pazīstama, vai?

— Jā, pazīstama. Rīt dabūs visi, komisārs taču apsolīja.

— Та jau dabūsi... Vai tur priekšā tu bieži dabūji? Nu, re, nu, — viņš piebilda, Sašas atbildi nesagaidījis.

Saša cerēja, ka aizmigs tūdaļ, taču nekas neiznāca. Gan gulta likās neērta, gan traucēja spilvens, ari roka smeldza.

Pa visu dienu Sašam neatlika ne drusciņas laika padomāt par mājām, par māti. Visu laiku Zina vien bija prātā, bet nu iedomāja, ka rīt katrā ziņā jāaizraksta, ka ir ievainots, ka guļ hospitālī, un lai māte neuztraucas. No priekšējām pozīcijām viņš bija aizsūtījis tikai divas vēstules, bet kas zina, vai tās ir aizgājušas. Ja nebūtu kara, četrdesmit pirmā gada rudenī viņam beigtos obligātais dienests un viņš jau dzīvotu mājās, bet tās no šejienes nav nemaz tik tālu — kādas trīssimt verstis. Tikai tāds nieka gabaliņš, ja salīdzina ar Tālajiem Austrumiem, kur Saša dienēja obligāto dienestu.

Taču Sašam ne prātā neienāca, ka viņš varētu, kamēr ievainots atrodas ārpus ierindas, aizkulties līdz savām mājām un satikties ar māti. Pārāk dārga viņam ir Zina, un viņš ir nedomā meiteni pamest.

Viņš dzird, ka meitene grabinās pa savu kambarīti, un viņam ir tīkami no Zinas tuvuma un mierīgi ap sirdi. Jau laizdamies miegā, viņš vēl dzirdēja Zinas soļus, sajuta uz pieres viņas vēso plaukstu, — un ar to arī beidzās viņa pirmā aizmugurē pavadītā diena, kas nemaz nebija nekāda vieglā, bet gan pilna rūpju un nemiera, — un Sašu pārņēma lielais miers, miers, ko viņš nebija baudījis visus šos garos un grūtos frontē pavadītos mēnešus.

Sapņus viņš neredzēja — ne labus, ne sliktus, — un nu nevarēja saprast, kāpēc pamodies ar gluži tādu pašu nemieru sirdī kā torīt priekšējās pozīcijās, kad viņam uzklupa vācu izlūki.

Vēl nebija paguvis ne lāgā acu atvērt, kad uzmācās nepiekāpīga, bezcerības pilna doma — dzīvs viņš no šī kara nepārnāks... Jo viņš taču ir strēlnieks un viņa liktenis skaidri zināms: pozīcijas, ievainojums, hospitālis, marša rota un atkal priekšējās pozīcijas. Tad, ja paveiksies. Bet cik reižu var veikties? Pieņemsim, ka vienreiz, kā patlaban, varbūt vēlreiz... Taču ne mūžīgi? Bet karš vēl vilksies ilgi. Un noteikti kādā kaujā viņu ņems un nobendēs pavisam.

— Zina ... — viņš klusu pasauca.

Taču pienāca nevis viņa, bet nepazīstama māsiņa.

— Kas jums notika, ievainotais?

— Bet kur tad Zina?

— Zina ir uz brīdi aizgājusi. Vai ievainojums sāp?

— Nē.

— Nu tad guliet. — Viņa aizgaja prom, bet Saša sāka meklēt mahorku.

Sākumā viņš nemaz neuztraucās — Zina taču bija teikusi, ka viņa brīžiem aiziet citur, ka viņai ir vairākas palātas un ka jāaprauga arī citi ievainotie, — taču miegs bija aizbiedēts, un, lai kā viņš centās aizmigt, tas neizdevās.

Nelāgās domas viņš aizdzina. Tur viņš bija iemācījies neļaut vaļu ne skumjām, ne cerībām. Arī tagad, šķiet, nekādu ļaunu domu nebija, vienīgi izmisīga vēlēšanās, lai atnāktu Zina, lai pieskartos viņam pie pieres un noglāstītu gluži kā māte... Iespējams, ka pēc tam Saša atkal atgūtu mieru un bezrūpību, taču Zina nerādījās, un Saša ģērēja savu rīkli ar «Moršanskas» mahorkas dūmiem.

Štābā vēl aizvien ballējās. Pamīšus ar ermoņikām patafons spēlēja kaut ko senu un pazīstamu, kas bija dzirdēts kaut kad agrāk kluba deju laukumā... Tas bija sen, sen. Gan klusie vakari Tālajos Austrumos dislocētajā pulkā, gan patīkamā aprunāšanās ar puišiem par drīzo demobilizēšanos, gan sapņi par nākamību pēc atgriešanās mājās ...

Cik laika bija pagājis — stunda vai divas —, to Saša neievēroja, tikai vairs nespēja paciest un cēlās augšā. Uzvilcis bikses un kaut kā dabūjis kājās arī puszābakus, viņš izgāja laukā. Zinas kambarītī sēdēja tā pati nepazīstamā māsiņa un snauda, pret galdu atbalstījusies.

— Ko tev vajag? — viņa tūdaļ pamodās un neapmierināta noprasīja.

— Vai Zina nav vēl pārnākusi?

— Ko tev no tās Zinas tā vajag? Es taču jau teicu...

— Kur viņa ir?

— Nu ... viņu izsauca.

— Uz kurieni?

Lampas gaismā Saša nopētīja meiteni — ar smailu deguntiņu, neglīta, taču lūpas nokrāsotas un sasmaržojusies tā, ka vai galva reibst. Un tad Saša atjēdzās, ka Zina nav vis citās palātās, bet štābā, ballītē.

— Viņa taču negribēja iet, — Saša bēdīgā balsī nomurmināja.

— Ko viņa var gribēt, ko negribēt!? Vai tad mēs esam sev noteicējas? Pavēlēja, un bija jāiet.

— Uz ballīti iet neviens nevar pavēlēt. Nelej čugunu.

— Ja arī nepavēlēja, tad atrada citu kādu ieganstu. Bet ko tu, puis, tā uztraucies? Ak tā! Saprotu ... Zina teica, ka gaidot kādu no priekšējām. Tad tu tas esi?

— Es. — Saša pamāja ar galvu.

— Nekas tur viņai ļauns nenotiks. — Meitenes balss atmaiga. — Dabūs vismaz paēsties, iedzers, padejos ar kādu. Ej labāk gulēt.

Saša nopētīja viņu vēlreiz: var redzēt, ka pati bija gatavojusies iet uz sarīkojumu, tāpēc arī tā nokrāsojusies un sasmaržojusies, taču piespieduši dežurēt Zinas vietā, un tāpēc ne Saša, ne Zina nekādu līdzjūtību no viņas gaidīt nevarēja.

— Nu, ko dirni kā stabs? Ej liecies gultā un nepārdzīvo tik ļoti.

— Es arī nemaz nepārdzīvoju, — Saša sameloja.

— Un pareizi dari. Padomā pats, cik laika pagājis..,

— Kāda te nozīme laikam? — viņš nesaprata.

— Padomā, — smaildegune atkārtoja un iesmējās.

Ak tu, zebiekste tāda, Saša nodomāja un gandrīz vai izlamājās.

Pamodās bezrokainais, bet varbūt viņš nemaz nebija gulējis vai arī tikai snauduļojis, un palūdza uzpīpēt. Saša apsēdās viņam blakus gultā, un abi sāka kūpināt kā divi skursteņi.

Istabā bija smacīgi. Oda pēc savalkatas veļas, netīriem autiem, skābi dvakoja mitrie, mūždien neizžuvušie vatētie vamži.

Nopīpēja vienu smēķi, satina pa otram un visu laiku to darīja klusēdami. Pēc tam Saša aizgāja pie savas gultas.

— Bet tu ņem un nospļaujies! — bezrokainais piepeši ierunājās.

— Par ko tad?

— Pats zini, par ko. Tikai nedomā, ka viņa pati... Te bija atnācis tas leitnants, ilgi ņēmās pierunāt. Viņa sākumā nekādi nebija ar mieru, teica, ka nedrīkstot rīkot izpriecas, kad cilvēki priekšējās pozīcijās šitā mokoties. Bet viņš šai: es jau neaicinu tevi uz izpriecām, bet uz atvadām. Cik nopratu, tad šo rīt sūtot uz bataljonu vai nu par rotnieku, vai bataljona komandiera palīgu. Un tad viņa bija ar mieru aiziet uz neilgu laiciņu... — Viņš kādu brīdi klusēja un tad ne jau bez ļaunuma balsī piebilda: — Gan tur, priekšējās pozīcijās, viņu aši vien aptēsīs, citādi staigā te kā tādi švīti...

Taču Sašam no tā priecīgāk nekļuva. Uz leitnantu viņš neļaunojās. Bet tas, ka Zina patlaban ir tur, sarīkojumā, aizskāra ļoti sāpīgi, un kaklā sāka kāpt augšup pretīgs kamols. Pat grūti kļuva paelpot, elpu reizēm cirta ciet, un viņš steidzīgi sāka vilkt mugurā savu formas blūzi.

— Tam visam tu tiksi pāri, — bezrokainais turpināja, — tas viss ir nieki, bet ko lai es iesāku? Kā lai šitāds rādos mājās? Tu domā, ka sieva ņems mani pretī?

Saša vilka kājās bikses.

— Kam es viņai šāds esmu vajadzīgs? Viņai jāpaēdina bērni, pašai sevi un vēl mani, liekēdi...

Saša tīstīja stilbtiņus.

— Kurp lai dodos pēc hospitāļa — nekādi nevaru izdomāt. Tikai ne uz mājām, — ievainotais nespēja rimties.

Saša uzvilka vamzi un piecēlās.

— Uz kurieni nu tā saposies? — bezrokainais uztraucies noprasīja.

— Iziešu laukā. Te pārāk smacīgs.

— Piesargies, puisi, neizdari muļķības. Vai trofeju ieroča tev nekāda nav?

— Nav. Bija valters, bet uzdāvināju rotniekam.

— Tad labi, tikai nāc veicīgi atpakaļ. Cik jūtu, šī naksniņa mums paies bez miega. Divatā un runājoties tomēr vieglāk.

Saša izgāja uz lievenēm. Tumšs, kluss. Mūzika štāba mājā norimusi. Apsardzes kareivis, iedams garām, nošņācās uz Sašu, kas rīkojās ar šķiltavām. Saša atmeta ar roku — atradies karotājs, šitādu gabalu no vāciešiem un tomēr no dzirksteles nobijies. Viņi tur pašās priekšējās pozīcijās vai veselus sārtus dedzināja, un tādēļ nekas nelēcās.

Saša nokāpa no lieveņa, apsēdās uz paviļas un sāka prātā pārcilāt visu, kas pastaigājoties bija noticis starp viņu un Zinu. Meitene bija pavisam citāda kļuvusi... Bija gan gatava atdoties Sašam, taču ne vieglu sirdi. Tā jau šķiet, ka pati aizveda viņu pie sola, taču bez gribas, kaut arī nevilcinājās, it kā gribēdama kaut kam reiz darīt galu. To viņš ievēroja jau tad. Varbūt tieši tādēļ viņam nekas neiznāca, ka viņš uztvēra Zinas apslēpto nevēlēšanos? Droši vien viņai kāds ir. Un, ja ir, tad tas ir

šis pats leitnants, neviens cits. Un kāpēc lai nebūtu? Pats glīts. Arī dienesta pakāpe pieņemama. Amats tāpat. Turēsies ar tādu kopā, neviens klāt nelīdīs, un atmiņā atausa Zinas vārdi, ka meitenes nespēj noturēties, saietas ar kādu, lai citi neuzmāktos. Un ja nu viņiem ir patiesa mīlestība? Zina taču teica, ka viņš esot labs cilvēks. Dzīvajiem — kas dzīvajiem pienākas. Pati atziņas, ka pēdējā laikā jau bija zaudējusi cerības uz Sašas atgriešanos.Un tas viegli saprotams. Viņš iedomājās, ko varēja sastāstīt pirmo kauju šausmu pārņemtie ievainotie ...

Nē, tas tā nevar būt, Saša nomierināja sevi, Zina būtu atklāti pateikusi: ir iznācis tā un tā, piedod un netiesā. Vai gan tad viņa būtu vedusi viņu uz Volgu? Protams, nebūtu. Bet uz sarīkojumu aizgāja tikai tādēj, ka bija neērti atsacīt, ja jau leitnants rīt pat aiziet uz pirmajām. Tas ir saprotams.

Un tomēr iedoma, ka tur, tajā ballītē, Ziņai var nodarīt pāri, uzliesmoja kā zibens un sāpīgi apdedzināja. Bet tas, ka apklusa mūzika, tikai liecināja, ka svinētāji jau nolīduši pa kaktiem čamdīt meitenes un ka šis vecākais leitnants stiepj sev līdzi arī Zinu ... Bet viņš, Saša, tup šite uz paviļas un nekā, itin nekā nevar padarīt, nekā nevar līdzēt.

Un tad Sašu pārņēma tāds pats bezspēka izmisums, kāds uzmācās priekšējās pozīcijās, kad vācietis apbēra viņus ar šāviņiem un mīnām, bet viņiem nebija ar ko sadot pretim, un viņš, vēl īsti nezinādams, ko iesāks, uzlēca kājās un, lai nesastaptos ar patruļām, veicīgi vien aizcilpoja pa dārziem uz tās mājas pusi.

Baltās fasādes dēļ to varēja labi saredzēt, turklāt pa otrā stāva logu gar maskējumu spraucās laukā tikko manāma gaismas svītriņa.

Viņš pa gabalu, lai nepamanītu sargkareivji pie durvīm, apgāja mājai apkārt un pienāca klāt no otras puses, kur atradās ne īsti dārzs un arī ne parks, un paslēpās aiz koka.

Atkal iespiedzās un notrillināja ermoņikas, atskanēja dziesma, un varēja pat sadzirdēt, kā sarunājas un smejas meitenes.

Saša stāvēja kā pārakmeņojies, atspiedies pret koku un cenzdamies atšķirt balsu murdoņā viņas, Zinas, balsi, taču veltīgi. Dziesma beidzās, drīz pēc tam uzgrieza patafonu un viņš sadzirdēja, kā švīkst soļi, — laikam dejoja.

Var jau būt, ka taisnība tai smaildegunei — iedzers, uzkodīs, padejos, un nekas briesmīgs, kas Sašam tā rēgojas, nemaz nenotiks, un Zina atgriezīsies tāda pati, kāda bijusi.

Un, ja arī tā, vienalga tas nav nekāds goda darbs, Saša nosprieda. Ja par šito pastāstītu puišiem priekšējās pozīcijās — viņi katrā ziņā būtu sašutuši un neganti lamātos. Saki ko sacīdams, taču, kamēr ir karš, kamēr noasiņo viņa bataljons, kamēr pa laukiem balo pusizģērbti neapbedītie, kāda var būt svētku svinēšana, kāda dejošana?

Protams, Saša apzinājās, ka ikvienu no tiem, kuri patlaban štāba mājā priecājas, var jebkurā nepieciešamības brīdī aizsūtīt turp, pretim nāvei, no kuras šorīt laimīga gadījuma dēļ aizmuka Saša un kurai pretim jau no rīta aizsoļos vecākais leitnants, bet tomēr ...

Pa logiem laukā plūda sena dziesma «Lai viņa mīļā pilsēta dus mierā...» — patafons skandināja tieši to dziesmu, kuras pavadījumā viņam iesākās karš tajā siltajā jūnija vakarā pulka deju laukumā Tālajos Austrumos... Uzņēmīgākie puiši dejoja ar kaujas biedrenēm — virsnieku sievām, bet Saša stāvēja, smēķēja un klausījās muziķu. Un toreiz skanēja šie paši sirdi smeldzinošie vārdi, kas bija gluži kā pēc Sašas vienaudžu pasūtījuma sacerēti. «Bez mitas tad ar naida grumbu pierē draugs cīņā ies, draugs niknās kaujās trauks...» — tad pēkšņi dziesma aprāvās, un reproduktors nokrekstēja «svarīgs ziņojums», un tūlīt sāka skanēt Molotova runa.

Bet pēc tās kāds spiedzošā balsī iekliedzās: «Trauksme? Kaujas trauksme! Visi uz apakšvienībām!» — un viņi aizskrēja uz savām rotām. Debesīs rūca lidmašīna, un satraucoši smadzenēs urbās doma — bet ja nu tagad sāk arī Japāna? Un, kaut arī vakars bija kluss un dzidrs, viņiem šķita, ka debesis pēkšņi satumsušas. Līdz pat naktij viņi nostāvēja laukumā ar pilnu kaujas uzkabi mugurā un, kad palaida vaļā, pīpētavā visi izturējās galīgi neparasti — nedz smieklu, nedz joku, nedz klusas izšķendē-šanās... Visi saprata — viņu dzīvē ielauzies kas neparasts, ļoti svarīgs un drausmīgs, kas kļūs viņiem par likteni. Tiesa, toreiz viņi vēl sapņoja par drošsirdību, par varoņdarbiem, kurus viņi katrā ziņā paveiks, ja vien karš nepaies viņiem garām, ja nebūs jānotup visu laiku te, austrumos. Un pēc tam — pēc visa padarītā — viņi kā varoņi atgriezīsies savās mājās — un «...viņa mīļā pil-sd;i lain smaidīs — šis zaļais dārzs un gaišais nams, maigs acu spulgs...». Jā, no turienes karš izskatījās va-rc*iī vilinošs ...

Un nu Saša, kaut arī vēl nav izcīnījis visas «niknās kaujas», bet vienu savu pirmo, ne jau diez cik ilgo, tikai divus mēnešus garo karu, taču izcīnījis, šķiet, godīgi, viegluma nemeklēdams, — un nu viņš stāv, šī mazā kara .amalstīts un nomocīts, svešā ciemā, pie svešas mājas un Klausās gluži kā viņam rakstītos, bet šobrīd ne jau viņam domātos vārdus; «Bez mitas tad ar naida grumbu pierē draugs cīņā ies, draugs niknās kaujās trauks...» — un pat uzsmēķēt viņam šeit nav brīv, jo var nejauši pamanīt un tad sāks iztaujāt, kas viņš tāds ir un kāpēc te stāv.

Un šis šķietamais sīkums, ka viņam nav brīv šeit uzsmēķēt, pēkšņi aplēja Sašas sirdi ar sīvu, pazemojošu žēlumu pret sevi, kā daždien gadījās tikai bērnībā, kad viņš, iespiedis galvu mātes ceļos, izraudāja sev nodarītās pārestības. Un piepeši viņu pārņēma sajūta, ka viņš šeit ir gluži kā svešs, nevienam nevajadzīgs; tas nekad ar viņu nebija atgadījies tur, priekšējās pozīcijās, kur visi bija pašu cilvēki, gandrīz vai tuvinieki, pat bataljona komandieris un komisārs, par rotnieku nemaz nerunājot ...

Bet no logiem plūda: «Kad draugu še reiz atkal majas gaidīs, sveiks dzimtais vējš un spārnos līksmi gulgs. Un viņa mīļā pilsēta tam smaidīs — šis zaļais dārzs un gaišais nams, maigs acu spulgs.»

Un ir te tikai viens vienīgs viņam tuvs cilvēks — Zina, un arī tā nav kopā ar viņu, bet gan tur, aiz logiem ... Saša domās jau skatīja, kā leitnants glaužas Ziņai klāt, kā velk viņu uz tumšāku kaktu un taustās ar iekārīgiem pirkstiem gar meitenes augumu ... Un tad Sašā kaut kas neganti aizsvilās: ja Ziņai būs nodarīts pāri, viņš aizlaidīsies uz priekšējām, paņems no rotnieka atpakaļ savu valteru, un tad lai notiek kas notikdams ...

Sašu mazliet mierināja tikai tas, ka Zina nav tur ar leitnantu viena pati, ka tur cilvēku, ka biezs, iespējams, arī pats komisārs ir viņu vidū, bet viņa klātbūtnē neviens nekādas palaidnības neuzdrošināsies pastrādāt.

Bet krūtīs tik un tā milza un auga augumā salts, smags kamols, sprūda kaklā, žņaudza... Tagad viņam vajadzētu iet atpakaļ uz palātu, likties gultā un aizmirsties, kājas nemaz vairs netur, — viņš taču nosoļojis šodien vismaz savas piecpadsmit verstis, — tikai Saša ir nepiekāpīgs savā apņēmībā par katru cenu sagaidīt Zinu. Viņš pat nebūtu gājis viņai klāt. Tikai būtu pārliecinājies, ka viņa atgriežas jautra un neaizvainota. Viņš pat nepārmestu iešanu uz ballīti. Izliktos, ka nemaz nezina.

Un sagaidīja arī — viņš pēkšņi izdzirda Zinas balsi! Tikai ne tur, no kurienes skanēja mūzika, bet no loga, kas atradās viņam vistuvāk. Vārdus saklausīt nebija iespējams, taču balss likās žēlabaina, lūdzoša, bet vīrieša balss, kā jau piedzērušam, — uzmācīga, ar pavēlošu pieskaņu.

Un tad Sašas smadzenēs gluži kā zibens uzplaiksnīja jautājums — ko darīt, ko tagad darīt?

Viņš metās uz priekšu, tuvāk pie loga, te Zinas balss jau skanēja skaļāk, un Sašam rādījās, ka tā sauc pēc palīdzības, un tad viņš, vairs nekā nesajēgdams, sagramstīja uz zemes kaut ko cietu — akmeni vai ķieģeļa gabalu — un vēl tikai mazu drusciņ ... un Sašas roka jau atvēzētos sviedienam, taču logs piepeši atvērās, tajā kā balsens plankums pavīdēja Zinas seja, un Saša jau skaidri sadzirdēja, kā viņa saka leitnantam, kas stāvēja viņai aiz muguras:

— Nevajag, Toļa ... — Un lēni, bez īgnuma pastumj prom viņa rokas.

Ja blakus sprādzienā atvērtos zeme, arī tas tā nebūtu pārsteidzis Sašu. Un ne jau sacītais, ne tas, ka viņa uzrunāja leitnantu vārdā, bet tieši šī rāmā, pat maigā kustība, ar kādu Zina atstūma viņa rokas, it kā viņai būtu kāda vara pār leitnantu, duršus iedūra Sašam sirdī un pārliecināja, ka viņi mīl viens otru ...

Gluži kā būtu dabūjis triecienu pakrūtē, Saša parāvās prom. Lēnām kāpdamies atpakaļ, viņš nenolaida acu no loga, kurā, rāmi līgodamies, neskaidri balsnīja divi izplūduši plankumi — Zinas un leitnanta sejas... Viņi runāja vēl kaut ko, taču Saša vairs necentās ieklausīties ...

Tā viņš kāpās atmuguriski tikmēr, kamēr atsitās ar ievainotās rokas elkoni pret koka stumbru un aiz sāpēm neķītri nolamājās. Logā tūlīt viss apklusa, un abi ieklausīdamies izkārās pa to laukā ... Tad, strauji apsviedies apkārt, Saša metās skriet, ceļu nemeklēdams, grūzdamies virsū kokiem, noskrāpēdams gar krūmiem seju, ne no viena vairs neslēpdamies un joprojām turēdams krampjaini sažņaugtajos pirkstos nekam vairs nevajadzīgo pus-ķieģeli. Viņš skrēja kā apdullināts, plati atiezis muti bez-•.k.m.'is kliedzienā, — neiesi taču skaļi vaimanāt... Tur i:. 111, mezdamies uzbrukumos, viņš izšļāca stieptajā •ura-a» ir savas sāpes, ir izmisumu, bet te tas viss gan bija sakāpis kaklā, tikai ne ar kādu kliedzienu to neizkliegt.

l:z lievenēm stāvēja Zinas nomainītāja un skatījās uz •’laba mājas pusi, no kuras atkal dārdēja mūzika, un «Zilais lakatiņš» nu jau kuro reizi lidoja pāri ciemam. Meitene izbrīnēti paskatījās Sašā, šķiet, grasījās kaut ko uzprasīt, taču, pamanījusi puiša samelnējušo seju, neuzdrošinājās, laikam nojauta, no kurienes viņš atnācis.

Palāta uzvēdīja Sašam smagu, sasmakušu gaisu ... Ar tikko manāmu liesmiņu kvēpa petrolejas lampa. Tāpat neizģērbies, viņš iekrita gultā, lūgdams dievu, kaut tikai bezrokainais nesāktu runāt... Iespieda seju spilvenā, iekoda lūpā, lai nebūtu jāvaid, un gulēja gluži kā miris, tikai dvēselē virda un svaidījās neprātīga apņēmība — rīt pat jau prom uz priekšējām pozīcijām, lai tur nogalē pavisam ...

Un tikai pret rītu, kad debesu pamalē iezīmējās dzeltenīga švīka, viņš pārlika visu jau rāmākā garā — viņš taču nav viens šajā pasaulē, un nav viņam tiesību patvaļīgi izrīkoties ar savu dzīvību. Viņam taču ir māte, maza māšele... Un, atkal vēlreiz pārcilājis prātā visu, kas starp viņu un Zinu bija noticis pa šo dienu un vakaru, atcerējies visas sarunas un iedomājies viņas dzīvi pa šiem mēnešiem, viņš nonāca pie atziņas — Zina nav tiesājama ... Ir taču karš ... Un viņš netur uz Zinu ļaunu prātu ...

Bet aiz apvāršņa pa to laiku uzliesmoja pēdējā nakts raķete, iešļāca logā bālu un nedzīvu, gluži kā no citas pasaules nākušu gaismu un, brītiņu — minūti vai divas — pamirgojusi, apdzisa pavisam ...

3

Bija jau krietni pavēla rīta stunda, kad Saša un vēl divi staigājošie ievainotie apstājās ciema galā apspriesties. Produktus ceļam viņiem neizdeva, vienīgi uzturzī-mes, bet uz tām produktus izsniegs tikai Babinas ciemā, verstis divdesmit no šejienes. Tagad viņi stāvēja un zīlēja, vai dienas laikā spēs aiziet. Un, ja nu neaizies, kur varēs pārnakšņot, kur dabūs ko paēst? Tiesa, visi trīs nešaubījās, ka viņus, Dzimtenes aizstāvjus, ik ciemā uzņems labprāt, vai tad viņi ar savu karavīra darbu nav nopelnījuši kādu kartupeli un kumosu maizes? Tikai veselu ciemu gar ceļu, it īpaši lielceļa tuvumā, ir pavisam maz, bet līkumot pa sānceļiem nav diez cik patīkami — var gan nomaldīties, gan pagarināt ceļa gabalu, bet spēku viņiem — pavisam maz.

Saša sarunā nejaucās, gan jau kaut kā aizvilksies, kaut tikai ātrāk prom no Bahmutovas. Tādēļ arī piebiedrojās šiem diviem, kas bija nolēmuši doties prom dziļāk aizmugurē, kur ēdmaņai vajadzētu būt sātīgākai un arī vācietis, ja tam ienāks prātā uzbrukt, klāt netiks.

Viņš pārlaida pēdējo skatienu ciemam, štāba mājai, kas greznojās ar savu balto otro stāvu, un nopūtās. Pa to laiku puiši jau bija sākuši iet. Saša nopīpēja smēķi līdz galam, nospļāvās un aizsoļoja pakaļ ...

Pēc kādām divpadsmit verstīm viņi jau bija galīgi zaudējuši spēkus, bet līdz Babinai, kur varētu saņemt solītos produktus, vēl bija nezin cik verstu, un diez vai viņi līdz tai maz tiks, jo diena jau sliecās uz vakara pusi, saule rietumos vairs bija tikai kādu gabaliņu virs apvāršņa, un kļuva vēsāks.

Saša visu ceļu vilkās iepakaļus ne jau tādēļ, ka būtu vairāk par citiem noguris, viņam tikai nemaz negribējās runāt, bet viens no ievainotajiem izrādījās pārlieku pļāpīgs, visu laiku kaut ko tarkšķēja. Sašam pļāpāšana nenāca ne prātā, viņš dzīvoja savu domu pasaulē un ar Zinu kopā pavadītajā vakarvakarā. Taču no visa tā, kas starp viņiem bija, prātā nāca nevis skūpsti, nevis apkampieni, bet tas, kā Zina piespiedās ar lūpām pie viņa nomelnējušajiem pirkstiem un kā uz rokām pilēja viņas karstās asaras. Zēlums un neiedomājams maigums — tas laikam arī bija viss, ko viņš juta pret meiteni. Un, kad viņš to iedomāja, sirds sāpīgi sažņaudzās, — viņi taču izšķīrās uz mūžīgiem laikiem. Gluži kā nomira viens otram, kā vēja nestas lapas aizlidoja katrs uz savu pusi, lai nekad vairs nesastaptos.

Abi Sašas ceļabiedri priekšā apstājās, laikam nespēja vairs kājas pavilkt, apsēdās, Sašu gaidīdami, bet viņš, pienācis klāt, arī nolikās zemē, pietrūka spēka pat smēķi uztīt.

Tūlīt sākās runas par to, ko viņi Babinā saņems sausajā devā, turklāt ne jau vienai dienai vien, bet vismaz illvjim trim. Tur vajadzētu sanākt pa veselam kukulim ruin i č j i uz katru galviņu, pa vairākām paciņām koncentrātu, ltd tauku un gaļas vietā — pa bundžai kaut kādu kon-\ri vu. Tādu ēdamā lēveni viņi sen nav redzējuši. Gribējis saēsties līdz atraugām — par visiem šiem frontē pusbada pavadītajiem mēnešiem un tad uzrāpties pie kādas atraitnes uz krāsns — siltumā un pārticībā... Siekalu pieskrēja pilna mute, bet tad atjēdzās — ka neaizslēdz pārtikās punktu, kamēr viņi te staipās. Ej nu sazini, kāda aizmugurē kārtība. Tad iznāks, ka viņi veltīgi būs steigušies ar pēdējiem spēkiem, — ieradīsies pie aizslēgtām durvīm. Vai maz var būt kas vēl ļaunāks?

Viens no viņiem, kas bija ievainots kājā, tiesa, diezgan viegli, un nomocījies vairāk par citiem, ieminējās:

— Ja nu, puiši, ņemtu un pārnakšņotu pirmajā ciemā, kas gadīsies ceļā? Bet no rīta ierastos tajā Babinā tieši uz punkta atvēršanu. Kā jums šķiet?

— Un ko tad rīsim? — otrs uzprasīja.

— Vai tiešām nekā neiedos?

— Var būt, ka iedod arī, — Saša teica, — tikai nav ērti... ubagot.

Viņi kļuva domīgi... Atcerējās, ka tad, kad viņi gāja cauri ciemiem, neviens nelikās par viņiem zinis, neviens pat nepajautāja: sak, no kurienes nākdami, kur ievainoti, vai kaujas bijušas niknas? Uzmet tāpat vien acis, gluži kā neviļus, un sāk skatīties uz citu pusi. Sākumā tas izlikās savādi, taču vēlāk atskārta — viņu te katru dienu iet cauri simtiem, nekā apbrīnas cienīga viņos nav, gluži parasta parādība, tāpēc arī tāda vienaldzība. Bet, kad saprata, vairs neuzdrošinājās palūgt ko ēdamu, nolēma kaut kā līdz Babinai izvilkt. Tiesa, pie viena večuka saman-goja mahorku. Labu, pašaudzētu iedeva, stipru, smaržīgu, ar nez kādu dzeltenu ziedu piedevām. Ar to vien uzmundrināja sevi, kad piestāja atpūsties, — ievelk dūmu, un izsalkums vairs tā nemoka, un arī pats kļūsti tāds kā žirgtāks.

Jā, kaut ko viņi pa visu šo garo un vārdzinošo dienu bija iegaumējuši: ir to, ka cilvēki aizmugurē dzīvo pusbadā un grūtumā, ir to, ka neviens viņus ne par kādiem varoņiem neuzskata. Toreiz, kad viņi vēl ripoja cauri Sibīrijai, tad gan visi noskatījās viņos žēlabainām acīm, māja ar rokām, apsveica, bet dažlaba sieva pat pārmeta krustu viņu vagoniem — brauc taču Dzimtenes aizstāvji, brauc izliet asinis, savas dzīvības atdot...

Bet nu viņi ir izlējuši asinis, tikai neviens par to neko neiztaisa, neviens neaplaudē, neviens viņus šajā sakarā neapjūsmo, un neviens ar kandžas pudelēm gar ceļmalām nestāv. Protams, tā gluži viņi nebija cerējuši, tomēr domāja, ka drusku vairāk uzmanības viņiem pievērsīs, taču tagad redzēja: karš pārdrāzies pāri šiem nomaļajiem ceļiem un ciemiem, visu izpostījis, un cilvēkiem savu rūpju līdz acīm, kur nu vēl domāt par karavīriem, kas zināmā mērā pat vainojami, ka [āvuši karam aizkļūt līdz viņiem, līdz tik dziļai aizmugurei, gandrīz vai līdz pašai Maskavai... Un, kad viņi pienāca pie kāda ceļu pavaicāt, labprāt atbildēja, taču acīs piesardzība — kaut nu nepa-lūgtu ko citu —, bet promiedami allaž ievēroja, kā izvaicātie atviegloti nopūšas.

— Dariet jūs, kā gribat, bet es vairs gājējs neesmu. Lūgšu naktsmājas, — klibais teica un piecēlās.

— Labi, aiziesim līdz ciemam, tad redzēsim, — atteica otrs, kas arī bija ievainots rokā, tikai labajā, kura bija iesaitēta stiepļu šinā, un arī piecēlās.

Un viņi aizklumburoja tālāk, kājas vilkdami un pūzdami, un stenēdami... Drīz pienāca pie maza ciemata — tikai desmit, divpadsmit māju — un pieklauvēja pie tās, kura šķita bagātāka: ar grieztām apmalēm ap logiem un zedeņu žogu, tikai neviens neatbildēja. Pieklauvēja vēlreiz, tāds pats klusums. Dūša pavisam nelāga — neviens no viņiem klaidoņa dzīvi nav baudījis, neviens savā mūžā nav ubagojis, bet nu tā reize pienākusi, un visi trīs stāv kā dāvanu lūdzēji.

Kājā ievainotais apskaitās, piedauzīja ar kūju pie loga, gandrīz vai stiklu izsita. Pēc tam aizkars parāvās sāņus un logā parādījās mūžsena večiņa.

— Mums, vecmāmuļ, vajag kur pārnakšņot. Esam ievainotie. Nākam no frontes, — viņš diezgan parupji un uzstājīgi pateica.

— Redzu, mīļie, pati redzu, — iekšā sāka gausties. — Tikai jūs nokavējāt. Jau pirms jums te saradās sabendētie, visas maliņas pilnas. — Bet pati sāņus vien lur, baidās acīs paskatīties.

— Ejam, puiši, tālāk, — Saša neizturēja, taču kaja ievainotais nelikās mierā:

— Bet vai tu, vecā, nemelo?

— Dieva vārds, mīļie... Kāpēc man jāmelo? Vai tad vietas žēl, vai?

— Labi, teiksim paldies šitai mājai un iesim līdz пака majai. — Trešais no viņiem, pats runīgākais, paņem.» klibo aiz piedurknes.

— Viņa taču melo! — Stīvējās pretī klibais.

— Un, ja arī melo, ar varu taču nekā nepanāksi. Ejam, puiši, līdz galam. — Saša atmeta ar roku.

— Jūs varat iet, bet es lūgšu naktsmājas tepat. Nespēju vairs paiet, kauču kariet augšā! Palieciet sveiki... — Un kājā ievainotais aizkliboja uz māju, kas atradās ielas pretējā pusē, bet Saša ar otru ievainoto devās tālāk.

— Mums abiem jāturas kopā, man vesela kreisā, tev — labā. Kopā pa abiem divas rokas — tātad nekur nepazu-dīsim! — rokā ievainotais jautri nobeidza.

Saša paskatījās savā ceļabiedrā, tas izskatījās pēc drusku ķerta — acis jocīgas, pats visu laiku smaida vien. Visu ceļu Saša dzirdēja, kā viņš nepiekusis runāja, smējās, vicināja veselo roku, gluži kā tāds gaisā pasists. Un arī patlaban nemaz nejutās apvainojies, ka atteiktas naktsmājas, bet priekšā vēl sazin cik liels gabals ejams.

— Ko tu ej, degunu nokāris? — viņš apvaicājās Sa-šam.

— Par ko tad būtu tā jāpriecājas?

— Kā — par ko? Esam taču dzīvi... Saproti, dzīvif Šitādai gaļasmašīnai izgājuši cauri — un dzīvi! Kā par to lai nepriecājas?

— Tev smags ievainojums?

— Kauls pušu. Pāris mēnešu vai pat visus trīs noval-stīšos katrā ziņā. Tu domā, ka man ēst negribas? Tu domā, ka neesmu noguris? Bet tie taču dzīves sīkumi. Galvenais ir tas, ka redzu sauli, debesis, šitos laukus, ciemus. Un priekšā gaida vairāki mēneši dzīvošanas! Tas taču ir jāsaprot! — Viņš atkal tā jocīgi iesmējās, bet Saša nošūpoja galvu — nudien, puisis būs nojūdzies.

Pats Saša nekādu prieku nesajuta. Krūtis žņaudza šķiršanās sāpes, un arī šis ceļš gar krāsmatām un postažām uz priecāšanos nemudināja.

Tiesa, kad viņi nogriezās no lielceļa un gāja pa nomaļu ceļiem, tur ciemi bija saglabājušies veseli, taču tukši. Mājas lielākoties stāvēja pamestas, neredzēja ne lopus, ne zirgus, ne lauksaimniecības mašīnas, par traktoriem nemaz nerunājot, — grūti klāsies šopavasar kolhozniekiem ar darbiem. Arī ziemājus nekur neredz zaļojam, laikam pie vāciešiem neviens nekā nesēja.

Tagad viņi katrā ciemā apjautājās, kā līdz tai Babinai ātrāk nokļūt, tikai katrā vietā atbildēja citādi. Un tad noskaidrojās, un to kāds večuks, šķiet, pareizi pateica, ka līdz Babinai nav vis divdesmit verstu, kā viņiem Bahmu-tovā iestāstīja, bet visas četrdesmit. Tagad viņi apskauda klibo, kas nolēma neiet tālāk, bet sameklēt naktsmājas. Tagad arī viņiem jāsameklē kāda vieta, sāk jau krēslot. Un vēl, kā par spīti, ceļš ieveda viņus mežā — tūdaļ viss satumsa, apņēma drēgnums, viscaur dubļi, jāmeklē, kā apiet milzīgās peļķes. Pat Sašas ceļabiedrs aizmirsa savus smieklus, kaut gan pamuļķais smaidiņš sejā tā arī palika.

Saša nogrima domās... Rudenī apritēs tieši trīs gadi, kopš viņš jau prom no mājām. Un kopš tiem laikiem viss viņam ir kroņa dots — gan apģērbs, gan uzturs, gan gultas veļa, gan miteklis. Nekā viņam nav sava, laikam vienīgi kabatas lakats un vēl zīmuļa gals un sarkanarmieša alga — divpadsmitarpus rubļu mēnesī. Pirms kara tā tika iztērēta mahorkai vai lētajiem papirosiem, reti kādu reizi, kad tika atvaļinājumā, izdzēra krūzi alus. Bet tas viss viņu nenomāca, toties rūpju nekādu. Un vispār viņam patika dienests armijā, tur bija interesanti, turklāt viņš zināja — vajag.

Ka būs karš, to viņi Tālajos Austrumos jau sen nojauta. Saprata, ka ne jau velti sāka it bieži pieminēt dižos krievu karavadoņus Suvorovu un Kutuzovu (skolā pat vēstures stundās par viņiem nekā nestāstīja), bet, kad četrdesmit pirmā gada aprīlī uz rietumu pusi devās ešeloni un maijā karavīriem nolasīja lekciju sakarā ar «mītu par vācu armijas neuzvaramību», tad viņiem kļuva pavisam skaidrs, ka savu obligāto dienestu viņi nedabūs nodienēt, vajadzēs parādīt vācietim, kur vēži pa ziemu mājo.

Protams, nevienam ne prātā nenāca, ka viss pagriezīsies šitā. Domājām, ka sakausim riebekļus svešā teritorijā un ar niecīgiem upuriem. Neiznāca! Viss apsviedās otrādi. Un pagaidām vēl neredz karam ne gala, ne malas, un dabū to izbaudīt līdz mielēm visi — gan karavīri, gan civilie. Tāpēc arī Saša tā kautrējās lūgt naktsmājas. Saprata, ko šie Rževas puses ciemeļi jau izbaudījuši... Nule kā no vācieša tikuši vaļā, tikko sākuši atgūties, saimniecību piekārtot, un jau plūst garām sakropļoto straume, un visiem jādod pajumte, visi jāpaēdina, bet ar ko? ... Katru dienu vismaz kāds simts iziet cauri, bet kopš februāra, kad te sakās uzbrukums, līdz šai dienai cik viņu nav bijis?

Taču šis te sen nebrauktais ceļš aizvien vēl līkumoja pa mežu, un likās — tam nebūs gala. Vai tiešām vajadzēs pārgulēt mežā?

Pret vakaru brūces iesmeldzās stiprāk, sāpe iedūra ik uz soja, un viņi abi vilkās, aiz sāpēm viebdamies, tikko kājas cilādami un lādēdami sievišķi, kas parādīja šo ceļu.

Beidzot Sašas ceļabiedrs, kas bija aizsteidzies mazliet priekšā, priecīgi iesaucās:

— Tūlīt būsim laukā! Laukā no meža! Kas te priekšā par skaistumu!

Gan ar savu smiešanos nevietā, gan ar £avu bezgalīgo klaigāšanu par «skaistumu» viņš drusku kaitināja Sašu. Viss viņam skaists: pienāk pie strauta — šito skaistumu, iziet uz noras — cik te skaisti, tālumā parādās zilga meža strēle — vai dieniņ, kāds skaistums! Taču, kad uzzināja, ka viņš ir pilsētnieks, bijis burtlicis tipogrāfijā un savu dzimto zemi redzējis tikai pa svētdienām, turklāt ne jau katru svētdienu, sāka drusku saprast. Bet tas, ka viņš pēc priekšējām pozīcijām un ievainojuma kļuvis mazliet pavieglāks, par to šaubu nav. Tur tas var gadīties, un par to nav jābrīnās. Pie viņiem viens galīgi sajuka, gandrīz vai nošāva nodaļas komandieri. Kas nu tur liels, lai priecājas vien, galu galā viņi taču izkļuvuši dzīvi no šitās elles laukā ... Tikai Sašu kaut kas visu laiku urdīja: labu galu tas neņems.

Priekšā kļuva aizvien gaišāks, un drīz šis pamestais ceļš izbeidzās un viņi pienāca pie neapsēta tīruma, taču aiz pakalna jau varēja manīt ciemu, nelielu, tikai dažas mājas, toties veselu, nenodedzinātu. Laikam vācietis te nebija iekšā līdis.

Pavisam negribīgi, zobus sakodis, Saša piegāja pie vienas mājas un bikli pieklauvēja. Tūlīt pat durvis parādījās sieviete jau krietni gados, ap trīsdesmit pieciem, palūkojās viņos ar gurdām, piemiegtām acīm un noprasīja:

— Pārnakšņot, vai?

— Tā ir, saimniecīt. Visu dienu ejam un ejam, tikai līdz Babinai kā netiekam, tā netiekam. Tur atrodas pārtikas apgādes punkts ...

— Līdz tai, cik zinu, vēl verstis piecpadsmit.

— Vai tiešām? Tad jau, gribi vai negribi, būs jālūdz naktsmājas. Vairāk nav spēka paiet, un arī tumšs jau metas.

— Ko lai dara, nāciet vien iekšā... Tikai, puiši, ņemiet vērā, vietu es jums dodu, guļvietu paklāšu, taču... man nav ko iedot paēst. Varbūt citiem vēl kas ir, bet man nav nekā. Tāpēc neņemiet ļaunā.

Kaut arī Saša nebija galvenais runātājs, taču sieviete lūkojās viņā, laikam saskatīja viņā savējo, laucinieku, un cerēja, ka viņš sapratis. Saša steidzīgi atteica:

— Vai ta nu nesaprotam ... Nekā mums nevajag. Kaut kā izcietīsim šodienu ...

— Neņemiet, puiši, ļaunā, — viņa atkārtoja, — tāds bišķītis kartupeļu vēl ir palicis, ko iestādīt. Paši neaiztiekam, bet man Vēl mazs bērns... Nāciet iekšā.

Istabā bija piekopts, grīda tīra, pie logiem pat balti aizkari, bet gultai pārklāts mežģīņots pārsegs.

— Vai vīrs karo? — Sašas ceļabiedrs apvaicājās.

— Karo, ja vien vēl ir dzīvs ...

— Vai tad nemaz neatraksta?

— Nav rakstījis. Tūlīt liksities gulēt vai vēlāk?

— Tūlīt, tikai iziesim vēl laukā pakūpināt.

No krāsns norāpās gadus desmit veca meitenīte — bāla, izdilusi — un vērīgi, taču bez izbrīna nolūkojās viņos ar pieauguša cilvēka acīm.

— Gultā jums abiem būs par maz vietas. Paklāšu uz grīdas, — namamāte teica.

— Protams, uz grīdas, — Saša pasteidzās starpā, — kur nu gultā! Mēs esam pārāk netīri.

Sieviete pastūma prom no loga galdu, noklāja brīvajā vietā matraci, pēc tam nolika divas vecas segas un divus spilvenus.

— Varat iekārtoties... Tā arī manējais droši vien pa svešām mājām, ja vien vēl ir dzīvs ... Tikai diez vai.

— Kādēļ tā? — Sašas ceļabiedrs uzsmaidīja. — Katrā ziņā ir dzīvs! Noteikti! Nevajag tik ļauni domāt.

— Jums jau viegli tā runāt... Jūs iznācāt laukā dzīvi, — viņa rāmi noteica, taču Sašam šķita, ka viņas balsī ieskanas it kā nosodījums.

Un ne vienu vien reizi, ejot cauri ciemiem, viņam likās, ka vienotra sieva, kura noteikti zina, ka vīrs kritis, noskatās uz viņiem ar nelabvēlīgu aci un it kā domā: eku, jūs esat dzīvi, bet mūsējie savas galvas dabūja nolikt.

Viņi apsēdās uz lieveņa pakāpieniem, satina večukiņa doto pašaudzēto, viens otram piepalīdzēdami. Tāpat divatā — viens turēja kramu, otrs šķīla — izšķīla ar «kat-jušu» uguni un vilka, ka vai melns gar acīm sāka griezties.

Bet no meža, gan pa to pašu ceļu, gan otru, kas gāja pa kreisi pāri laukam, vilkās savainotie. Pirms ciema apstājās, lai apspriestos, un tad izklīda pa mājām.

Viņi izģērbās līdz apakšveļai, tikai bikses kautrējās novilkt, apsedzās ar segu — silts, sauss, vienīgi miegs nenāk. Tukšie vēderi rūca vien, un no tā visā miesā turējās pretīgs vārgums, tālab jau arī grozījās, krekstēja un pūta. Arī namamāte uz krāsns laikam negulēja un lāgiem nopūtās.

— Kaut nu būtu ko iekost, — Sašas kaimiņš pačukstēja.

— Klusāk, — Saša aprāja, bet arī pats par to vien domāja.

Cik viņi tā nogrozījās bez miega — varbūt pusstundu, varbūt stundu, kas lai sazin, tikai pēkšņi sadzirdēja, kā saimniece noslīd no krāsns, norībina savus čuguna podus un pienāk pie viņiem.

— Apēdiet kauču mazumiņu. Citādi ne jūs, ne arī es nevarēsim aizmigt. — Un iestūma viņiem rokās pa diviem kartupeļiem.

— Paldies, — Saša izdvesa un tūlīt iecirtās ar zobiem siltajā irdenumā. Un sāka lēnītēm košļāt, arī kaimiņš darīja tāpat, — viņi taču zina, kā jāēd, fronte iemācījusi.

No rīta, pamodušies jau gaismiņā, viņi nolēma nekavēties. Patencināja namamāti par viesmīlību, slepus, protams, cerēdami, ka dabūs kaut ko arī līdzi, taču viņa, novēlējusi laimīgu ceļu, tūlīt pat sāka skatīties sāņus. Sašas ceļabiedrs vēl drusku pamīņājās, it kā kārtodams apģērbu, taču Saša saņēma viņu aiz elkoņa — sak, ejam taču, kālab vēl pašiem sevi un arī saimnieci aplam spīdzināt.

Rīts nebija nekāds jaukais — apmācies, debesis vienos pelēkos mākoņos, taču Sašas līdzgaitnieks (viņu sauca par Zoru) ievilka caur nāsīm gaisu, izplūda sinaidā un sāka gvelzt savu:

— Kas par rītu! Un gaiss! Un klusums... Skaisti!

— Pīpējamais beidzas, — Saša viņu atvēsināja.

— Tad ta liela muiža, pīpējamais! Nieki! Palūgsim kādās mājās tabaciņu. Par to nebēdā. Tas viss ir gatavais sīkums. Galvenais ir tas, ka ejam pretim dzīvībai, Saša, saproti, dzīvībai!

— Kāpēc tu nepaliki sanrotā?

— Gribēju, draudziņ, iemantot brīvību. Esmu jau trīs gadus armijā, visu laiku darīju tikai to, ko pavēlēja. Bet nu eju, kurp gribu. Ienāks prātā — pavalstīšos pa zālīti, gribēšu — apstāšos jebkurā ciemā, negribēšu — aiziešu garām. Brīvība, draugs, tā ir lieliska padarīšana, kaut mēnesi, kaut divus, bet būsi pats sev saimnieks, taču sanitārajā rotā — ārstam paklausi, māsiņai — paklausi, priekšniecību — sveicini... Saprati?

— Sapratu. — Saša pamāja ar galvu.

Šodien Sašam garastāvoklis jau krietni labāks: pirmkārt, pieklājīgi izgulējās, otrkārt, ap diviem viņi nonāks Babinā un saņems produktus, turklāt šitā nakts gluži kā aizvilka priekšā robežu visam tam, kas notika Bahmu-tovā. Pareizāk sakot, nevis aizvilka ko priekšā, bet aizstūma prom atpakaļ, it kā tas būtu atgadījies sensenis. Tikai lāgiem sirdī piepeši iedzēla, taču Saša šīm sāpēm vaļu nedeva — tas viss ir pagalam, nekad vairs neatgriezīsies, un nav sevi ko lieki urdīt...

Viņi gāja pa lauku ceļiem, reizēm arī pa taciņām, ciemi ceļā negadījās un nebija, kam pavaicāt, vai viņi iet pareizi, un tikai ap dienas vidu abi izkūlās uz lielceļa pie Lukovņikovas ciema. Liels ciems, pilns karaspēka. Gandrīz pie katras mājas stāvēja piekrautas mašīnas, un ap tām mīņājās šoferi, nez kāpēc pārlieku jautri, laikam iemetuši.

Viņi piegāja palūgt tabaciņu un apvaicāties, kā tikt līdz Babinai. Izrādījās, ka jāiet tikai pa lielceļu vien, nekur nenogriežoties, vēl verstis septiņas, pavisam tuvu.

— Ko jūs te dirnat? — Zora pavaicāja šoferiem. — Fronte taču dzīvo badā.

— Ko tad mēs varam iesākt, šķīdonis. Jau otro nedēļu te tupam.

Šitie jau var tupēt — mašīnas pilnas produktu. Gan pieēduši, gan piedzēruši, bet tiem, kuri ved šāviņus, tiem klājas skumīgāk, droši vien paši no sievām tupeņus diedelē.

Pa lielceļu iešana nemaz neveicās — viss izbraukts vienās bedrēs un dangās, bet tomēr jautrāk — vairāk pretimnācēju pagadījās. Gan karavīru, gan civilo, protams, sieviešu un bērnu. Bet kur un kāpēc visi tā iet?

Tad ieraudzīja, ka viņiem pretim klumburo vairāki zirgi, kauli vien un āda, katru zirgu kareivis ved aiz pavadas, bet tiem uz muguras nastas ar sausiņu maisiem.

Cik tad var uz viena zirga sakraut? Pudus piecus, nc vairāk. Vai tad šitā var apgādāt fronti? Kļuva drusku saprotamāks, kāpēc priekšējās pozīcijās tā jābadojas. Tātad taisnība vien būs, ka visā vainojams šķīdonis.

Jau iztālēm viņi ieraudzīja Babinas baznīcas balto torni. Ašāk paiet viņi gan nespēja, bet ap sirdi tomēr kļuva vieglāk. Tuvojas gals viņu mocībām. Tūlīt saņems pilnu normu kroņa uztura un līdz evakuācijas hospitālim jau aizsoļos paēduši — vairs nevajadzēs ubagoties, bet tieši tas ir viņu ceļā pats nelāgākais.

— Nu, re, beidzot laikam būs klāt... — Viņi pagāja garām vairākām mājām, meklēdami ar acīm kādu, kam varētu uzprasīt, kur tas pārtikas punkts atrodas. Ieraudzīja pie akas leitnantu, kas arī bija ievainots rokā. Viņš stāvēja un lēni lēja no spaiņa uz nedzīvi nokārušos plaukstu ūdens strūkliņu. Kāpēc viņš tā dara, Saša pabrīnījās un piegāja klāt. — Leitnants paskatījās viņā:

— Padzerties gribi, vai?

— Var arī padzerties... Taču mēs gribējām pajautāt ...

— Tūlīt atbrīvošu spaini, — leitnants partrauca un izlēja pārpalikušo ūdeni uz rokas.

— Kāpēc jūs tā darāt? — Saša uzprasīja.

— Sāpe pierimstas. Ievainots esmu plecā, taču sāp plauksta. Smeldz tā, ka nekur glābties, bet, kad saslapina -ar ūdeni, — pierimst.

— Mēs, biedri leitnant, gribējām pajautāt, kur atrodas pārtikas punkts?

— Pārtikas punkts? — leitnants ļauni iesmējās un sāka lamāties tik nesmukiem vārdiem, ka Zoram aiz pārsteiguma mute palika vaļā. — Bija kādreiz te pārtikas punkts! Ziemā! Bet tagad vairs nav, pārcelts nez uz kurieni!

— Kā — nav?! — Saša pavisam sašļucis nočukstēja.

— Lūk, tā, nav, un cauri! — Un leitnants atkal sāka neķītri gānīties. — Jau otro dienu velkos, no sievām tupeņus diedelēdams...

— Un uz kurieni tad pārcelts, nu, tas pārtikas punkts? — Saša pavaicāja, vēl neticēdams, ka sabrukuši visi viņu sapņi, un cerēdams, ka tas pārcelts kaut kur tepat tuvumā.

— Neviens taču ne velna nezina! Laikam jau tuvāk pie

aizmugures.

— Ko tagad iesāksim? — Saša ieminējās.

— Vai jus no rīta esat kaut ko dabūjuši? — leitnants uzprasīja.

— Nē.

— Es arī neesmu. Jau pirmajā ciemā palūgsim, lai iedod kauču ko ieēst. To uzņemos es. Ja nedos tāpat, nopirksim. Man naudas vesela guba.

— Bet vai tepat nevar dabūt? — Zora apjautājās.

— Nē, es jau mēģināju. Te savējo karotāju papilnam.

— Ko lai citu padara, tad jau iesim vien, biedri leitnant, visi kopā, — Saša teica un piecēlās.

— Liec mieru tam «leitnantam». Neesam jau ierindā. Mani sauc par Volodju. Esmu no Maskavas. Bet kā sauc jūs?

— Es esmu Aleksandrs, viņš — Zora.

— Bijāt obligātajā?

— Ņuka. Es no trīsdesmit devītā, bet viņš...

— ... no trīsdesmit astotā gada, — Zora pasteidzās priekšā.

— Es arī divus gadus nolauzu ierindā, taču, kad sākās karš, aizsūtīja uz trim mēnešiem kursos un piekabināja kubiciņus. Tikai man viņi... — Leitnants atmeta ar roku. — Esmu radis atbildēt pats par sevi, bet iegrūda man vadu, turklāt gandrīz visi no rezerves... Jau pirmajā naktī viens bija nolēmis laisties no priekšējām prom pie vāciešiem. Protams, noķērām. Ierindas priekšā nolaida no kātiem, bet mani aiz biksēm: kāpēc tu laikus nepamanīji ienaidnieku? Bet es taču ar viņu, kuņas bērnu, tikai divas nedēļas paguvu pabūt kopā, kamēr formējāmies. Turklāt viņš nemaz nebija ienaidnieks, vienkārši gļēvulis, draņķis tāds. Bet nu, puikiņi, stutēsim tālāk.

Viņi pagriezās atpakaļ un aizvilkās tālāk. Vajadzēja atkal iet gabalu pa lielceļu, kamēr viens ceļš atzarosies uz Lužkovu, kur izvietojies viņiem vajadzīgais evakuācijas hospitālis.

Paretam viņus apsteidza kāda mašīna. Viņi gan pamēģināja balsot, īpaši gan neko necerēdami, un patiešām — neviena pat nepiebremzēja.

Jau pirmajā ciemā, kas gadījās ceļā pēc tam, kad viņi bija nogriezušies no lielceļa, leitnants apņēmīgiem soļiem devās pie kādas mājas un pat nepieklauvējis iegāja iekšā.

Saša ar Zoru apsēdās uz paviļas. Drīz pēc tam leitnants iznāca laukā kopā ar kādu veci — pavisam vecu, izdilušu, taču ar dzīvām un dzēlīgām acīm.

— Redzi, vectēv, mēs esam tikai trijatā. Mums vajag kaut kur atpūsties, kaut ko ieēst... Un derētu ari taba-ciņu dabūt...

— Tik vien? — vecītis uzprasīja. — Tad tik tālu jau esam aizkarojušies. Maizīti ubagojam. Kāpēc tad jūs neēdina? Ko?

— Pārtikas apgādes punkts aizvācies no Babinas uz citurieni, tāpēc arī pieprasām ...

— Pieprasām? Bet kas jums devis tādas tiesības — pieprasīt? Kas devis?

— Mēs taču esam ievainotie... Savas asinis izlējuši, — 2ora iejaucās starpā.

— Bet vai tu maz apjēdz, cik jūsējo kopš februāra te jau bijuši? — Vecais pagriezās uz 2oras pusi. — Un visi pie zemnieka ... pēc maizītes. Bet zemnieks jau sen kopš-izputināts. Vai to tu saproti? Nav man, puiši, itin nekā. Diez vai pats līdz vasarai vairs izvilkšu. Pastaigājiet pa ciemu, varbūt citiem kas ir, varbūt kāds ko atmet...

— Atmet! — leitnants aizsvilās. — Mēs neesam ubagi! Te ir nauda! — Viņš drebošu roku izvilka no iekškabatas trīsdesmitniekus. — Cik gribi par kartupeli? Vienu, divus? Atbildi!

— Kam man tava nauda? Ja būtu bijis, iedotu ... Ejiet prom no manis, un tas ir viss, ko varu jums pateikt. Līdz kurienei tad esat nolēmuši to vācieti aizlaist? Līdz Urā-liem, vai?

— Stāvi klusu! Par šitādiem vārdiem... — Leitnants vai palēcās, acis tādas, ka sprāgst no pieres laukā, bet roka jau gramstās pa bikšu kabatu.

— Paej, leitnant, nostāk. — Un Saša nostājās viņam priekšā. — Ej prom! Te jārunā pavisam citādi.

— Pavej, zaldāts ir gudrāks par tevi, — večuks sacīja un piebilda: — Uzklausiet labāk, ko jums sacīšu ...

— Saki vien, vectēv, un piedod, nākam taču no frontes, iznervozējušies ... — Saša piegāja vecajam vīram tuvāk.

— Tā jau pavisam cita runāšana. Bet tu — pieprasu! Ko tu vari pieprasīt? Tu vispirms pajautā, vai man kaut kas ir. Un, ja nav, ko tad tu pieprasi? Ka jūs esat iznervozējušies un pārmocījušies, to es saprotu. Nenākat taču no viesībām. Bet arī mūs vajag saprast... Nu tad tā — ejiet uz tīrumu, tur ir tupeņi, kopš rudens neizrakti. Sa-rociet un sacepiet sev pladiņas. Sapratāt? Pats no tām pārtieku.

— Sapratām, — Saša atbildēja.

— Labuma varbūt pavisam maz, taču vēders būs pilns, kļūs drusku vieglāk. Ejiet. Dievs ar jums, pannu es iedošu un mazlietiņ ari sāli.

Kartupeļus kašņāja laukā ar rokām. Glumie, izžulgušie bumbuļi izšķīda pirkstos, un pirmajā mirklī viņi nevarēja ne iedomāties, kā tos var ēst, taču, kad izspieda no mizas zilgano mīkstumu, samīcīja, mazliet apsālīja un sāka cept uz pannas, tad jau no smakas vien, kas nāca no pladi-ņām, sāka reibt galva un pakrūtē velkoši iesāpējās. Bet, kad siltās pladiņas nogaršoja, Zora nočamstināja lūpas un nomurmināja:

— Neko nevar bļaut, puiši, tīri labas! Var pat sacīt, pavisam skaisti!

Patiešām, to, kas šķita neēdami puvekļi, viņi tagad vicoja iekšā mierīgi, bet, ja vēl varētu drusku paziest taukus un uzbērt vairāk sāli, — iznāktu pavisam labs pa-ēdiens.

Vienīgi leitnantam acis bija pilnas asaru, bet arī viņš ēda, daudz nedomādams... Aizvainojoši, protams, tikai nekā nepadarīsi, karš ...

Viņi nolēma sarakt vēl kartupeļus un sacept pladiņas, lai būtu arī ceļā ko ēst, jo vairāk tādēļ, ka bija panna. Tas viņiem paņēma vēl pāris stundu laika. Kad viņi atdeva pannu un pateica vecajam vīram paldies, tas uzrausās uz krāsns, sadabūja pašaudzēto tabaku un iedeva katram pa šņaucienam, tikai paērcināja gan:

— Tātad arī mahorka nav priekš jums iekrāta. Kā tad jūs domājat karot turpmāk?

— Neuztraucies, vectēv, gan izkarosim un arī vācieti aiztrenksim, — Saša atteica.

— Ja tā notiktu, es visu piedotu ... — večuks nopūtās.

Ko un kam piedotu, to vecais vīrs nepaskaidroja.

Viņi izgāja no ciema un apsēdās rāmā garā uzpīpēt un brītiņu pagulēt, jo ēdiens bija uzdzinis gurdumu.

— Tātad, tu saki, mēs aiztrenksim vācieti? — leitnants, viegli pasmīnējis, uzrunāja Sašu.

— Vai tad tā nebūs?

Leitnants ievilka dūmu un nospļāvās.

— Tā jau būs gan, tikai tu man pasaki — no kurienes mums rodas tāda glupa pārliecība? Vai tad tu priekšējās pozīcijās nedabūji pārliecināties, ka vācietis pagaidām vēl ir spēcīgāks par mums, organizētāks, prasmīgāks ...

— Patiešām, prot gan, riebeklis, karot, — Zora piekrita. — Tikai nerunājiet vairs par karu. Vēl tagad ausīs zvana, ļaujiet taču mierīgi uzsmēķēt.

— Gribi aizmirst? — leitnants uzprasīja.

— Gribu. Un klausos klusumu ... — Un atkal Zoras lūpas savilkās svētlaimīgā smaidā.

— Necik ilgi jau nedabūsi izklausīties. Pēc diviem mēnešiem būsi atpakaļ frontē kā nagla.

— Zinu. Taču negribu par to domāt. Mums tagad jābauda katra atļautā stunda. Un, ja tā ir tava, — izpriecājies no visas sirds. Ņemsim un vienosimies — par karu ne vārda. Norunāts?

— Pūcē vaļā, priecājies. Savu pienākumu tu esi izpildījis, sirdsapziņa ir tīra, priecājies vesels.

— Jūs, leitnant, runājat tā, it kā apskaustu. Jūs taču arī savu pienākumu izpildījāt...

— Brauc taču tu ratā ar visu savu jūsošanu un leitnantu. Es taču teicu — esmu Volodja! Tā arī sauciet mani. — Un leitnants par kaut ko aizdomājās, tā arī Zo-ram neko neatbildējis.

Bet Saša, redzēdams, ka leitnantam kaut kas visu laiku neliek mieru, pateica:

— Karš visu norakstīs.

— Nieki! — Volodja aizsvilās. — Vistukšākie nieki. Jūs esat ierindnieki, jūs tas neskar, jūs nevienu neesat nāvē dzinuši... Nekas netiks norakstīts. Visu mūžu atcerēšos, kā puiši skatījās manī, kad es viņiem nolasīju pavēli par uzbrukumu... Visu mūžu... — Un leitnants apklusa.

Viņi vēl brītiņu pasēdēja, Saša ar Zoru par kaut ko sarunājās, bet Volodja svilināja smēķi pēc smēķa un neteica ne vārda. Bet nu beidzot ir jāiet, paslinkoja — un gana. Apsaitējumi uz rokām bija kļuvuši dzelteni, ar brūniem asiņu lāsumiem, bet iekšpusē tie bija sakaltuši, kustoties berzās gar brūcēm, un tad sāpēja. Ar visu šo līkumu uz Babinu, noņemšanos ar pladiņām un atpūšanos viņi bija zaudējuši daudz laika, turklāt nebija arī nekādi naskie soļotāji, un diez vai viņiem izdosies šovakar līdz tumsai aiziet līdz tai Lužkovai.

Tik tiešām, vajadzēja vien vakarā lūgt kādā bezvārda ciemā naktsmājas.

Viņus pieņēma divas pavecas sievietes, laikam māsas, uzņēma labi, līdzjūtīgi, iztaujāja par karu, iedeva vakariņās skābu kāpostu viru, protams, bez gaļas, toties karstu. Iedeva arī pa mazam kumosiņam maizes un diviem lieliem kartupeļiem. Paldies par to, tas taču brīnišķīgi.

Saimnieces piedāvāja divas gultas pa trim (vairāk viņām nebija, savas atdeva), taču viņi atteicās un iekārtojās, kā parasts, uz grīdas. Gulēja ciešā miegā, jo bija taču paēduši, kaut arī ne gluži pilnu vēderu.

Sašam un Zoram brūces sāpēja vairāk naktī, bet leitnantam gluži otrādi — viņš sāka viebties un slapināt ievainotās rokas plaukstu no rīta.

No šī ciema viņi drīz vien atkal izgāja uz lielceļa... Arī te braukāja mašīnas — gan gāzi, gan zisi —, taču tās nelikās viņu paceltās rokas ne redzam. Bet leitnantam klājās visgrūtāk, viņš bija gluži sarkans, laikam sacēlusies temperatūra, un viņš pavadīja ar lamām katru garām pabraukušo mašīnu.

Un tad parādījās kāds ziss bez kravas, leitnants izgāja ceļa vidū, pacēla roku, un pēc sejas kļuva redzams, ka viņš no ceļa nenoies. Mašīna sāka signalizēt, taču šoferis, maita gatavais, ātrumu nesamazināja un tikai dažus soļus no leitnanta strauji pagrieza sāņus un iedrāzās milzīgā peļķē, nošķieda Volodju no galvas līdz kājām ar dubļiem un aizripoja tālāk.

Tad leitnants nenovaldījās, drausmīgi izlamājās, izrāva no kabatas pistoli (neviens nezināja, ka viņam ir ierocis) tin izšāva pakaļ mašīnai divas reizes, laikam gribēja trāpīt riepā, taču nopūdelēja. Mašīna strauji nobremzēja, tās pakaļgals pasviedās sāņus, pa kabīnes logu izspraucās resns mūlis un pēc tam automāta stobrs... Viņi neviļus apstājās — ej nu sazini, var būt, ka šoferis piedzēries, nobērs kārtu, lai pabiedētu, bet nejauši vēl ņems nn trāpīs. Tikai Volodja ar pistoli rokās aizgāja pie mašīnas, tāds kā dulns ... Šoferis atvēra durvis un izkāpa laukā, tad sāka pētīt pakaļējās riepas. Tagad arī Saša ar 2oru pienāca klāt.

Volodja piegāja pie mašīnas un sāka kliegt:

— Vai tev, riebekli, grūti pieturēt, vai? Neredzi, ka tikko kājas velkam?

— Lēnāk, leitnant, lēnāk un noslēp savu lielgabalu, — šoferis pavisam rāmi sacīja. — Man nav rezerves riteņa. Būtu sašāvis riepu, ko tad darītu, bet es braucu uzdevumā. Vajadzētu uzbērt jums kādu kārtu un iedzīt grāvī, varbūt tad atjēgtos ...

— Balsojam, balsojam, bet neviena mašīna ir nedomā pieturēt, — iejaucās Saša.

— Un pareizi dara. Jūs taču jau pēc pusstundas lūgsiet, lai laiž laukā.

— Kālab tā? — nesaprata Zora.

— Tālab. Labi, kāpiet iekšā, tikai veicīgi.

Viņi iekāpa kulbā. Zora balts kā krīts, zobi klab vien.

— Tu, leitnant, pārtrauc sitos pigorus ar pistoli. Būtu pagadījies kāds cits — uzblieztu virsū. Bet es gribu savus divus mēnešus nodzīvot.

— Nečinksti, dabūsi savus divus mēnešus. Un arī kādu sievišķi sadabūsi, ar ko papriecāties.

— Starp citu, — Zora domīgi sacīja, — tas taču jocīgi, sievietes nenāk ne prātā. Arī sapņos nerādās.

— Kāpēc tad šām būtu jārādās? — leitnants pasmējās.

— Nē, tas tomēr ir jocīgi... Esmu taču jauns ...

— Tātad priekšējās pozīcijas tevi galīgi sagandējušas, Zora. Piesargies, tas var saglabāties uz visu mūžu, — Volodja turpināja kaitināt.

— Vai tiešām? — Zora nobijās. — Vai tad jums tā nav?

— Mums? — leitnants iesmējās. — Mums ar Sašu tikai padod šurp. Pareizi, Saša?

— Bez jokiem? — Zora uztraucās.

— Ko nu par bābiešiem, Zora. Mums pavisam cits prātā — kur dabūt ko paēst, kur samangot tabaku ... — Saša nomierināja viņu.

Bet ceļš tāds, ka pasarg dievs! Svaida viņus pa kulbu, katrs palēciens iedur brūcē kā ar nazi, un vēl muca ar benzīnu valstās pa kulbu un iebelž pa kājām te vienam, te otram. Kilometrus piecus viņi izturēja, tad sāka dauzīt pa kabīnes jumtu — lūdzu, pieturi.

— Ko gribat? Es taču teicu, ka neganti kratīs. Pa šitādu ceļu arī veselam dvēseli izkratīs pa muti laukā. Tāpēc jau neņemam jūs. Pabraucat pāris verstu un prasāties atpakaļ laukā. Zaudējam jūsu dēļ tikai laiku. Bet man jānokļūst tādā un tādā vietā tieši pulksten nulle nulle_. Sapratāt? — šoferis noteica, nepacietīgi vērodams, kā viņi rāpjas laukā no kulbas. — Palieciet sveiki.

— Sapratām. — Viņi nopūtās un aizstampāja tālāk ar savām divām,

Iedami garām kartupeļu laukiem, viņi redzēja, kā pa tiem rāpo ievainotie, kā dedzina ugunskurus. Tātad ne jau viņi vien no tā pārtiek. Varbūt arī kāds večuks pamācījis, bet varbūt paši līdz tam aizdomājušies. Vispār ne-noraktie kartupeļi tiek likti lietā jo plaši, un tie palīdz ievainotajiem uzveikt šo ceļa gabalu.

Drīz vien viņi atkal nogriezās uz kāda meža ceļa pa labi no čiksta. Viņiem pastāstīja, ka tā būšot tuvāk, tā varot par dažām verstīm ceļu saīsināt. Taču, kad iegāja mežā, nožēloja, ka paklausījuši. Drūms, nemīlīgs... Gar abām ceļa malām simtgadīgas egles, galotnēm kopā saaugušas, nevienas gaišākas spraudziņas.

Kad gāja garām laukiem, birztalām un mežmalām, bija kur pamielot acis. Ir sauli var redzēt, ir tālēs paskatīties, ir gaisa visapkārt papilnam, ar vārdu sakot, «skaisti», kā teica Zora, bet te pat krūtis aizžņaudza — mikls, smacīgs, smirdīgs. Bet tālāk c^ļš kļuva vēl drūmāks, sāka atgādināt viņu priekšējās pozīcijas. Izskatās tā, it kā te ziemā būtu stāvējis karaspēks, varbūt arī kaujas bijušas, jo visās malās mētājās cauršautas bruņucepures, gāzmasku somas, cinka patronu kastes, rūsgani stilbtiņi, asiņainu saišu lēveri, pat vienu līķi viņi pamanīja, tikai klāt gan nepiegāja — gana, redzēts tik, ka pietiek visam mūžam!

Nule kā viņi bija tikuši vaļā no domām par karu, taču šis ceļš atgrieza viņus pie tām atpakaļ. Leitnants iet, lūpas sakniebis, ar acīm vienā punktā ieurbies, bet Sa-šam uz sirds gluži kā akmens uzvēlies. No sarunām nekas neiznāca — katram prātā kaut kas savs. Vienīgi Zora, kas gāja pa priekšu, nelikās ne par ko zinis (laikam jau tīšām) un pat svilpoja, kamēr Saša uzbrēca:

— Rimsties, Zora, ar savu svilpošanu!

— Kas tad ir? — Tas apstājās.

— Sājā vietā svilpot nepiedien ... Te bijušas kaujas ... Gājuši bojā cilvēki...

— Ak tu par to, — Zora šķietami nevērīgi izmeta un aizgāja tālāk, tikai vairs nesvilpoja.

— Viņš vēl nav ticis vaļā no teļa sajūsmas ... Aizvien vēl priecājas, ka palicis dzīvs, — leitnants īdzīgi noteica.

Saša redzēja, ka Zora ērcina leitnantu — gan ar savu mūžīgo smaidiņu, gan ar skaļo izjūsmošanos katra sīkuma dēļ, bet ko lai padara? Savedis viņus kopā ceļš un viens liktenis — jāpaciešas, jāmēģina citam ar citu samierināties.

Leitnantam klājās visgrūtāk. Sāpes nemitējās, nervs taču pušu, bet tad sāp visu laiku, tikai pa naktīm pierimst. Tādēļ Saša pielāgo savu soli leitnantam, kaut varētu iet arī ātrāk. Bet patlaban, redzēdams, ka leitnants vairs tikko velk kājas, piedāvāja apsēsties un uzsmēķēt — tam viņš ar lielāko prieku piekrita.

Viņi apsēdās, satina pa smēķim, sāka kūpināt... Zora vairs nebija saredzams, ceļš te meta līkumu. Labi, jran jau sapratīs, ka viņi apsēdušies uzsmēķēt, pagaidīs.

— Leitnant, — Saša iesāka, bet tas pārtrauca.

— Vai atkal?

— Labi, Vladimir. Jau sen gribēju tev uzprasīt: kāpēc tu negribēji kļūt par komandieri? Arī mans rotnieks, kad viņam piešķīra kubiciņu, nemaz nepriecājās.

— Tātad tavs rotnieks nav muļķis.

— Es saprotu, — Saša teica, — ir jau grūti sūtīt cilvēkus nāvē, tomēr labāk, ja ir tādi komandieri kā jūs, kas dienējuši regulārajā armijā, nekā no skolas atnākušie zaļknābja gailēni. Tā taču ir?

— Var jau būt... — leitnants ne visai labprāt atteica, bet tad brīdi kaut ko pārdomāja un lēnām turpināja: — Man vadā «tētuki» vien pagadījās, no rezervistiem, visiem ģimenes... Vai dieniņ, kā viņiem negribējās mirt. Bet es — uz priekšu, velns parāvis, uz priekšu! — Un apklusa, atkal nogrimdams pats sevī.

Arī Saša brīdi paklusēja, arī atcerējās, kā viņi uzbruka ...

— Ir taču pavēle, — viņš pēc laiciņa sacīja.

— Pavēle, pavēle ... Man seržants, vada komandiera palīgs, kas jau otro reizi karo, ieteica aizvest vadu aiz gravas un tur drusku pagaidīt, viņš nojauta, ka uzbrukums apslāps ... Bet es — neparko! Uz priekšu un tikai uz priekšu! Taču puišus kapā gan no kreisās, gan no labās puses. No vada skrandas vien lec, bet es tikai uz priekšu. Pēc tam nogūlās, tālāk vairs nebija iespēju, bet pēc pārim minūtēm pienāca pavēle atiet. Ja būtu uzgaidījuši tajā graviņā, vai puse vada būtu palikusi dzīva. Vai tu to saproti, Sašiņ? Un viss tikai mana stulbuma dēļ, iedomājos, ka esmu gudrāks par citiem cilvēkiem. Arī mans palīgs pagalam. Kā pēc visa tā var justies? Ko?

— M-jā, — Saša novilka. — Tad jau iznāk, ka ierindniekam ir mierīgāk?

— Un kā vēl! Ierindnieks atbild tikai par sevi... Bet ko nu tur runāt! — Volodja atmeta ar roku. — Es arī gribu visu aizmirt — tāpat kā 2ora, tikai nekas neiznāk. Laikam jau tas uz visu mūžu ...

— Ir taču karš, Volodja ...

Un šajā mirklī priekšā nobūkšķēja sprādziens. Sākumā dobjš, bet tad aizvēlās atbalss, aizvien skaļāka un skaļāka.

Viņi uzlēca augšā, nesaprazdami, kāpēc tas un no kurienes. Lidmašīnu, šķiet, nemanīja, fronte ari tālu ... Un tad Sašam it kā dūri kāds būtu krūtīs ietriecis.

— Zora!!! — viņš iekliedzās un metās skriešus pa ceļu, bet viņam pakaļ nobālušais leitnants.

Viņi paskrēja garām līkumam, tagad ceļu varēja pārredzēt tālu uz priekšu, tikai Zoras uz tā nebija. Paskrēja vēl gabaliņu, tad apstājās, sāka skatīties apkārt un... ieraudzīja: pa kreisi, soļus desmit no ceļa, uz mazītiņas laucītes ieplestām rokām gulēja atmuguriski notriektais Zora, bet krūtis — vienos caurumos ... Un turpat viņu acu priekšā pa vamzi ap caurumiem vēl pletās lielāki brūnie plankumi, un šķita pavisam dīvaini, kā uz nedzīvā, mirušā vēl kaut kas var kustēties ...

Smaids no Zoras sejas jau bija izgaisis, tikai lūpas vēl savilkušās neizpratnes pilnā izbrīnā un aizvainoti pavērušās ... Mazliet tālāk aiz viņa pie egles zilēja vizbulīte. Laikam tieši tās dēļ Zora bija nogriezies no ceļa, un Saša pēkšņi gluži kā izdzirda viņu iesaucamies: «Skatieties, puiši, kāda puķīte! Sito skaistumu!»

Neviena nāve tur, priekšējās līnijās, nebija nomākusi tā kā šī.. . Viņi stāvēja kā apdullināti un nevarēja dabūt pār lūpām neviena vārda. Leitnants kaut kā dīvaini sa-zvārojās, neveikli noslīdēja uz ceļiem, aizsedza seju ar drebošu roku un sāka nedabiski klepot, laikam pūlēdamies noslāpēt ar kāsu elsas, kas par varītēm lauzās laukā. Bet Sašam roka pati pasniedzās pie ausaines, viņš norāva to un palika pie mirušā ar kailu galvu, ko viņi nekad nebija darījuši tur, un pirksti gluži nemanot savilkās kā krusta mešanai un jau pacēlās pret pieri, kaut arī Saša nemaz nebija ticīgais (tiesa, baznīcā viņš bija ne reizi vien bijis, kad apstāvēja mirušos tuviniekus, un metis krustu līdz ar visiem), taču, kad pirksti jau pieskārās pierei, viņš palaida šķipatu vaļā un nobrauca ar plaukstu pa matiem.

— Un es vēl zobojos par viņu ... — leitnants, kāsu valdīdams, nomurmināja.

— Uzsmēķē, — Saša teica un pasniedza tabakmaku, bet pats aizgāja pēc Zoras cepures, ko sprādziens bija aizsviedis sāņus.

— Neej! — iespiedzās Volodja, taču Saša nepaklausīja, tikai rūpīgi skatījās, kur likt kāju, — vai nepamanīs vel kādu nolādēto «lēcējmīnu», — un, paņēmis Zoras cepuri, apsedza ar to kritušā seju. Kļuva it kā vieglāk, citādi nebija spēka skatīties Zoras sašķiebtajās lūpās.

Leitnants jau bija piecēlies, un viņi stāvēdami un klusēdami nopīpēja pa smēķim, tad Saša piegāja pie Zoras, atpogāja vamzi un iebāza roku blūzes kabatā — jāpaņem taču dokumenti, — bet tie visi bija saplosīti, piesūkušies ar asinīm, un sarkanarmieša grāmatiņa izšķīda Sašas pirkstos.

— Pameklē medaljonu, — leitnants teica un pats novērsās.

Ietvere, kur var atrast ziņas par kritušo, gan saucas par medaljonu, taču nemaz pēc tā neizskatās. Sākumā gan izsniedza tādas plakanas apaļas skārda kārbiņas, ko pakārt kaklā, no tām laikam arī radās «medaljona» vārds. Vēlāk bija melni plastmasas futrālīši. Saša atrada to bikšu kabatā un, atskrūvējis vaļā, izvilka no tā dzeltenīgu papīra strēmeli, uz kuras bija sarakstīts viss, kas dzīvajiem jāzina par mirušo: vārds, uzvārds, dzimšanas gads, kurš kara komisariāts iesaucis, mājas adrese un asinsgrupa pēc Janska.

— Viņš nav nekāds Zora, bet Grigorijs... — Saša izlasīja.

— Paglabā. Aiziesim līdz hospitālim, aizrakstīsim uz mājām.

— Aizrakstīsim gan ... Tikai neteiksim taisnību.

— Protams... Kritis varoņa nāvē kaujās par Dzimteni.

— Varbūt sametīsim virsū skujas? — Saša ieminējās.

— Nevajag. Šitā viņu kāds garāmbraukdams ieraudzīs un varbūt apraks. — Leitnants izvilka pistoli un piegāja pie mirušā. — Nu, Zora, piedod, ka reizēm pazobojos ... Neiznāca tev padzīvot hospitālī. Ardievu. — Un izšāva gaisā.

Šāviena neskaļais plīkšķis noskanēja vientuļi un skumji, atbalsodamies aizvēlās pa mežu, līdz noslāpa kaut kur tālumā.

Ceļu viņi turpināja klusēdami, nebija vārdu, ko teikt... Leitnants kodīja lūpas, bieži kāsēja un pa visu ceļu tik vien izdabūja kā:

— Vajadzētu piedzerties ...

Arī Saša neatteiktos no kādas glāzītes — sirds tik nomākta, smaga. Tā jau šķiet — nejaušs ceļabiedrs, kaujās kopā nebija iznācis pabūt, taču iedami bija tā pieraduši cits pie cita, gluži kā radiniekos pārvērtušies, un nu viņiem divatā kļuvis pavisam neomulīgi, trūkst 2oras izsaucienu gan vietā, gan tāpat vien. Ek, 2ora, 2ora, nebūtu gājis pēc tās vizbulītes, ietu tagad visi kopā. Cik tas viss stulbi iznācis. Izcīnīt tik drausmīgas kaujas un aiziet bojā ceļā uz aizmuguri, pretī dzīvībai...

Ap dienas vidu viņi nokļuva Lužkovā, evakuācijas hospitālī. Uzņēma viņus laipni. Tiesa, uz pusdienām viņi mazdrusciņ nokavēja, un tagad vajadzēs paciesties līdz vakariņām. Bet ko lai padara, jo aizmugurē tāda kārtība: kaut arī tev ir uzturzīme, kaut arī desmit dienas uz tās nekas nav saņemts, taču pārtikas uzskaitē tevi pieņem tikai tajā dienā, kad esi ieradies, bet par pagājušo — ne grama.

Leitnants gan drusku patrokšņoja, lai taču iedod vismaz pusdienu maizes tiesu, taču šito noteikumu ar kliegšanu nepārkārtosi, un viņš arī daudz neko neuzstāja — bija pārāk nomocījies, un pēc tam, kad viņi bija zaudējuši biedru, pat maize nebija vairs lāgā prātā.

Viņus piereģistrēja un aizsūtīja uz pirti, bet tur ģērbtuvē — meitieši. Kā lai, viņām redzot, izģērbjas? Tikai viņas tieši tāpēc te norīkotas, lai palīdzētu, un bez kādas kautrēšanās velk nost puišiem formas blūzes, bikses un pat apakšveļu un visu — prom uz izkarsēšanu. Bet te vēl nekas, pašauj kauna vietai plaukstu priekšā un uz ašāko pirtī iekšā, taču tur atkal meitieši! Ko nu lai dara? Bet šās smejas — laikam pieradušas — un pienāk pie viena, pienāk pie otra un palīdz nomazgāties: gan muguru noberž, gan matus izmazgā. Ievainoti viņi galvenokārt rokās, ar vienu roku neko lielu nenomazgāsi, bet tomēr sieviešu klātbūtnē neomulīgi. Tiesa, meičas ir jautras, zirgojas: «Mums jūs neesat nekādi vīrieši, tikai ievainoti karavīri, tāpēc nav ko kautrēties.»

Tikai viens vienīgs no viņiem izrādījās nekaunīgs dul-buris, skraidīja pa pirti pliks, velēja ar dūri pa krūtīm un klaigāja: «Paskatieties uz mani. Visu frontei — stāv uz manis rakstīts,» — bet pats laikam jau no dzimšanas bijis kaulu kambaris, un nu kauli un āda vien, ribas izspiedušās, ka var pa gabalu saskaitīt. Pavisam jocīgs puisis, gluži kā aptaurēts vai arī grib klaunu patēlot.

Sašam viņa izkliedzieni un zobošanās nemaz nepatika, un viņš piegāja klāt:

— Ko tu ālējies? Par ko tu ņirgājies? Pārstāj mēr-kaķoties...

Bet leitnants Volodja, to padzirdējis, iesaucās:

Krauj viņam, Sašiņ, ar labo, es ar kreiso piemetīšu

klāt!

Puisis saka kāpties atpakaļ.

— Kā nu tā, puiši, vairs ne pasmieties nebūs brīv, vai? Paskatieties taču uz mani, vai tad nav tiesa? ...

— Aizveries, — Saša viņu pārtrauca.

Pēc pirts viņus aizsūtīja uz pārsiešanu. Līdzko Saša ieraudzīja baltajos virsvalkos ietērpušās māsiņas, tā tūlīt iedūra sirdī — nē, Zina vēl nebija aizmirsta... Bet meitenes jaukas, laipnas. Tina nost apsaitējumus pavisam piesardzīgi, lai nenodarītu sāpes.

Ar leitnantu ārsts noņēmās krietnu laiku un, pabrīdinā-jis, ka ievainojums ir nopietns, ieteica viņam tālāk neiet, bet gan pagulēt kādu nedēļu tepat un pagaidīt transportu (ceļi drīz apžūs), taču Volodja — neparko! Grib par katru cenu aizkulties līdz Maskavai un satikties ar māti.

Saša gan būtu labprāt palicis tepat pagulēt un atpūsties, jo, saki ko sacīdams, ceļš līdz šejienei viņiem bijis gauži grūts, taču, ja leitnants negrib palikt, Saša viņu vienu nelaidīs. Varbūt arī viņam, kamēr vēl ievainojums nav sadzijis un pats nav ierindā, ņemt un aizlaist līdz mājām? Līdz Maskavai aizkulsies kopā ar Volodju, un tur vairs nav necik tālu. Tāpat vairāk nekā divus gadus nav redzējis māti, un, ja tagad nesatiksies, tad diez vai cita tik laimīga reize vairs gadīsies.

Pēc pārsiešanas viņus aizveda uz lielu māju, pirms tam te laikam bijis klubs, un tur ierādīja divstāvu lāvas, taču katram savs matracis, palagi, sega. Leitnantu gribēja aizvest uz citu, uz komandieru palātu, taču viņš kategoriski atteicās, un tagad viņi abi gulēja blakus, pavisam tīriņi pēc pirts, tīrā veļā — «skaisti!» būtu sacījis Zora.

Leitnants, kādu laiciņu pagulējis, izvilka no kabatas trīsdesmitnieku žūksni, pārskaitīja un, Sašam nekā nepateicis, nozuda. Laikam jau uz ciemu kandžu pameklēt.

Uz vakariņām ieradās mazliet jautrā dūšā un, kad sāka pienest ēdienu, izvilka no kabatas pudeli duļķainas, dzeltenīgas ļergas un vienu sīpolu uzkodām.

— Vari iedomāties, cik samaksāju?

— Cik tad?

— Piecus simtus!

— Miera laikos būtu milzīga nauda! — Saša nobrīnījās. — Kauna viņiem nav, vai?

— Tā jau ar mokām izlūdzos, lai dod par naudu. Ja nu būtu petroleja, saka, vai kādi putraimi, vai arī kāds apģērba gabals, tad ar lielāko prieku.

Vakariņas bija itin labas. Puiši, kas jau sen šeit mitinājās, teica, ka vakar un šodien pusdienās pat kotletes bijušas, pa glāzītei lai iedots sakarā ar svētkiem — bija taču otrais maijs. Arī patlaban — griķu biezputra, pilna deva maizes, cukurs pie tējas. Ja nebūtu tik izbadējušies, pilnīgi pietiktu. Taču tagad tas viņiem bija tikai vienam kampienam. Ieraugot maizīti, žokļos krampis iemetās.

Saša sadabūja krūzītes, ielēja, saskandināja ... Kaimiņi uz blakus lāvām kāri noskatījās, bet pudele taču tikai viena, uz visiem nesadalīsi.

— Par 2oras piemiņu, — leitnants teica un iegāza sevī visu krūzi vienā rāvienā, pat nesaviebās.

Saša gan izdzēra ar lielām mokām, vēl pirms dienesta armijā viņš bija ar kandžu gandrīz vai noindējies un necieta pat tās smaku, bet šoreiz tas nenāca ne prātā — kaut tikai varētu uz mirkli aizmirsties, sirdi sasildīt...

Pēc tam dzēra par uzvaru ... Par to, ka pagaidām vēl palikuši dzīvi... Iedzēra par savām mātēm, kas gaida pārnākam (to ierosināja Volodja). Kad jau bija iedzēruši, kļuva dāsnāki un arī saviem tuvākajiem kaimiņiem pa drusciņai ielēja. Un tad sāka visvisādas valodas raisīties: cits stāstīja par kaujām, cits par mājām, cits par savu civilo dzīvi, cits atkal mēģināja iztēloties, kā būs pēc kara, un visi kā viens gānīja pārtikas apgādes priekšniekus, jo ar ēšanu visur klājās slikti.

Un tad viens uzprasīja leitnantam, kā viņš izprot mūsu uzbrukumu nozīmi, kāda tiem bijusi jēga, kā nekā viņš taču virsnieks, varbūt viņam vairāk kas zināms.

Volodja brīdi domāja, paberzēja pieri, pašķobīja lūpas.

— Pats nevaru saprast... Zinu tikai to, ka vāciešiem miera nebija, te iekožam vienā vietā, te otrā. Varbūt tā arī bija īstā jēga, ka neļāvām viņiem manevrēt, ka sasaistījām viņus ... Laikam jau tā ...

Kaimiņu tāda atbilde lāgā neapmierināja, un viņš norūca:

— Var jau būt... Tikai cilvēkus gan bez gala noguldīja, lūk, kā ...

— Tādēļ jau tas ir karš, — Saša aizrādīja.

Ar to pašu runāšana arī aprāvās, vēl paspriedelēja par šādiem tādiem sīkumiem, kas pa vienu ausi iekšā, p» otru —ārā.

Rīta apgaitas laikā ārsts atkal ieteica leitnantam palikt, jo vairāk arī tādēļ, viņš pabrīdināja, ka līdz pašai Ščeļrbovas stacijai, kur izvietojies hospitālis, nav ne pārtikas punktu, ne cita evakohospitāļa. Bet vai tad Volod-jam var ko iestāstīt! Sašam gan, vai dieniņ, kā negribējās iet no šejienes prom.

Kopā ar viņiem saposās ceļam vēl cilvēku desmit. Kas lai sazin, kāpēc viņi nolēma iet prom, laikam sagribējās tikt tālāk no frontes; aizmugurē būs gan labāka ēdināšana, gan labākas telpas un arī kopšana.

Viņi izgāja diezgan pavēlu, ap desmitiem, jau pēc brokastīm, un pie pārējiem nepiestāja; divatā tomēr labāk nekā lielā barā: ar naktsmājām vieglāk, un arī ēdienu palūgt diviem vien tomēr daudz patīkamāk.

Vairāk par piecpadsmit verstīm pa dienu viņi nenoies un Ščerbovā ar vienu pārgājienu nenokļūs, nakts kaut kur tik un tā būs jāpavada, kaut kur būs nakstmājas jālūdz.

Pēc tās kandžas iešana nemaz nesokas — rīkle pārkal-tusi, pie katras akas vai strauta viņi tempj vienā temp-šanā, bet no ūdens piemetas vēl lielāks vārgums. Viņi sāka svīst savos vatētajos vamžos, taču vilkt nost baidījās, nemaz tik karsts nebija, maija vējiņš viens un divi izrautu cauri. Tur gan viņiem nekāda indeve nepiemetās, bet tās taču bija priekšējās pozīcijas! Tur pat gribēdams nevarēji saslimt, nekas nesanāca. Tur viņi bija gluži kā no dzelzs. Bet site, mierīgos apstākļos, vairs nav tā saspringuma un arī saslimt jau vari ne no šā, ne no tā, bet tas viņiem nemaz nav vajadzīgs, viņiem jātiek līdz savai vietai.

Gāja viņi pavisam lēnām, nokāto verstis četras, pēc tam pusstundu vai pat vairāk sapīpo. Kādā no pīppauzēm Saša pastāstīja leitnantam par savu vācieti, jau sen viņam niezēja mēle, taču nekad nebija izdevības. Volodja klausījās uzmanīgi, dzīvoja līdzi, laikam iedomājās sevi Sašas vietā, bet, kad Saša beidza stāstīt, sāka kāsēt, tā viņš allaž slēpa savu saviļņojumu.

— Vai zini, Sašiņ ... Tu tomēr esi cilvēks... Un kā, tavuprāt, vai bataljona komandieris gāja pie tevis, jau nolēmis atcelt savu pavēli par vācieša nošaušanu, vai arī tikai pārbaudīt tevi?

— Toreiz domāju, ka nāk mani pārbaudīt un piespiest izpildīt pavēli vai arī nobliezt par pavēles neizpildīšanu, bet tagad šaubos — var būt, ka jau blindāžā bija attapies un nāca pavēli atcelt...

— M-jā... tas tik ir gadījums... Dod šurp ķepu, Saša. — Leitnants pasniedza savējo un cieši paspieda Sašas roku. — Es tā nevarētu.

— Ko nu, — Saša pasmaidīja, — un kā vēl varētu. Nogalināt cilvēku, turklāt neapbruņotu... tas nav tik vienkārši. Arī tu to nedarītu ... Mēs taču esam cilvēki, nevis fašisti, — Saša pavisam vienkārši turpināja, bet leitnants vēl ilgi ziņkārīgi skatījās viņam acīs, gluži kā būtu pirmo reizi ieraudzījis un nu mēģinātu atrast tajās kaut ko īpašu, līdz Saša nenoturējās un sacīja: — Nu, ko tu tā blenz uz mani kā uz meitieti? Nekā sevišķa taču manī nav.

Volodja sāka skatīties prom, taču Saša vēlāk ne vienu reizi vien pamanīja, ka leitnants nolūkojas viņā ar ziņkārīgām un cieņas pilnām acīm.

Necik tālu viņi nebija tikuši, bet diena jau tuvojās vakaram... Viņi sastapa nejaušu gājēju un pavaicāja, vai tālu vēl līdz kādam ciemam. Nācēja atteica, ka pēc verstīm trim ciems būs gan, taču tajā naktsmājas labāk nemeklēt.

— Kāpēc tad tā? — Leitnants iepleta acis.

— Tas ir galīgi sapostīts. Te taču gāja fronte. Ejiet uz Prjamuhinu, tā ir liela sādža, arī vāciešu tur nebija. Tur jūs uzņems, kā pienākas.

— Cik tālu līdz tai vēl ir? — Saša uzprasīja.

— Verstis septiņas ...

Viņi paklausīja pretimnācējas padomam un devās uz Prjamuhinu. Bet tam, tuvākajam ciemam, izgāja cauri, un patiešām — trīs mājas vien palikušas veselas, kur tādā naktsmājas atradīsi... Bet ko nu lieku runāt, viņi savā ceļā visu ko bija dabūjuši pieredzēt. Gauži grūts tas viņiem bija pagadījies. Un visļaunākais tas, ka šitie sasodītie pārtikas punkti, kā par spīti, braukā no vienas vietas uz otru, bet, uz kurieni, — to neviens nezina. Tāpēc jau viņiem, visiem redzot, jārakņājas pa kartupeļu laukiem un naktsmāju vietās jāslēpj no cilvēkiem izsalkušās acis ... Un viņi iedomājās, kā klājas sievietēm, kas ik nakti ielaiž kādu pārnakšņot un dalās ar viņiem pēdējā kumosā ... Viņām, visu piefrontes ciemu sievietēm, vajadzētu pēc kara pieminekli uzcelt...

Leitnantam Volodjam, galvaspilsētas Maskavas dzīves izlutinātam un pie trūkuma nepieradušam, protams, klajās grūtāk, bet Saša bija vairāk pieradis pie visādām nedienām — arī bērnībā viņam bija gadījies padzīvot ar pustukšu vēderu, bet trīsdesmitajos gados, tad dabūja pieredzēt pat īstu badu, — un viņš šo ceļa gabalu pieveica vieglāk.

Viņi pienāca pie Prjamuhinas, kurā vajadzēja lūgt naktsmājas, ar drebošām sirdīm, — staigā nu atkal pa mājām, zemojies, lūdzies, lai iedod tev pajumti. Labi vēl, ka šī ir pēdējā nakts ceļā, rīt viņi jau būs Ščerbovā, īstā hospitālī, un tur saņems visu likumīgi — kā vietu, tā uzturu.

Sāka viņi no ielas gala ... Vairs nemeklēja mājas, kas izskatījās turīgākas, kaut tikai būtu vieta, kur galvu nolikt. Tāpēc pieklauvēja jau pie pirmās. Uz lievenēm iznāca sieviete ar bakurētainu seju, paskatījās viņos, pašūpoja galvu — laikam jau viņu apdriskāto un apsvilināto vamžu un iekritušo un neskūto vaigu dēļ — un pateica:

— Ejiet pie priekšsēdētāja. Pie mums noteikta katram sava kārta, kad jūs, nabadziņus, uzņemt pie sevis. Šodien, liekas, vajadzētu Stepanidai...

— Tātad iedibinājāt kārtību? — leitnants norūca.

— Kā gan citādi? Jūs allaž cenšaties sameklēt glītāku māju, taču rocība mums visiem tagad vienāda. Toreiz, kad vēl vīri bija mājās, tad gan bija dažāda. Bet tagad vienīgie strādnieki ir sievietes un visi kļuvuši vienādi. Taču iznāk tā, ka vieni gandrīz katru dienu pieņem ievainotos, bet citiem tas paiet secen.

— Kur lai atrod priekšsēdētāju? — Volodja uzprasīja.

— Ejiet tālāk uz vidu. Tur mums atrodas ciema padome.

— Paldies. Varbūt pie jums iedibināta arī tāda kārtība, ka ievainotie ir jāēdina?

— Protams. Tāpēc jau noteica katram savu kārtu. Ar pārtiku, paši saprotat, diez kā mums nav, bet, kā saka, — ko dievs devis.

Viņi aizsoļoja uz ciema padomi, un sirds nomierinājās: kaut visur būtu tā — bez pazemošanās un lūgšanas.

Leitnants pārstāja viebties, un viņa seja kļuva dzīvāka.

Pie ciema padomes bija pilns cilvēku, protams, sieviešu... Pamanījusi Sašu un leitnantu, kas tuvojās viņām, viena skaļi iesaucās:

— Stepanida! Pieņem viesus! Ieradušies pie tevis uz naktsmājām. Kur tu pazudi, Stepanida?

Stepanida — smagnēja, liela auguma sieviete — pienāca klāt, pārlaida viņiem acis un, labsirdīgi pasmaidījusi, teica:

— Nu, tad iesim pie manis, varoņi... Jābrīnās, kur jūsos vēl dzīvība turas.

— Pagaidām vēl turas. — Pasmaidīja arī Saša, un šajā mirklī tā sieviete, kura sauca pēc Stepanidas, pienāca Sašam klāt, apstājās un kaut kā savādi, ļoti vēlīgi nopētīja viņu no galvas līdz kājām, bet nopētījusi sacīja:

— Šito smukiņo es paņemšu pie sevis. Vai nāksi, puis?

— Esmu taču kopā ar leitnantu ...

— Tas nekas. Tavs leitnants aizies pie Stepanidas, bet tu nāksi pie manis. Tagad viņš vairs nav tev nekāds priekšnieks.

— Tas jau nav galvenais, — Saša pārtrauca. — Mēs nākam kopā gandrīz no pašas frontes.

— Ej vien, ej, — Volodja pasmējās. — Ja jau esi saņēmis personālu ielūgumu, tad nedrīkst atsacīties.

— Ja tu nekā neiebilsti... — Saša nedroši pateica.

— Ej taču, ej. Tava namamāte nav nemaz zemē metama ... Neaicina jau veltīgi.

— Liecies nu, komandier, mierā, nerādi zobus, — viņa atcirta. — Ja jau aicinu, tad laikam tam ir savs iemesls. Saproti?

— Kā nu nesaprast. — Leitnants atkal iesmējās.

Saša pārlaida acis — viņa bija stalta, vingriem gurniem, vēl jauna, varbūt tikai dažus gadus vecāka par viņu pašu — un izlēma:

— Esmu ar mieru, ejam ...

— Tu redzējies, viņš esot ar mieru! — Stepanida iesmējās, sāka smieties arī citas sievas. — Paša mums ir pati skaistākā visā sādžā, bet šis vēl šaubīsies.

Sašu sieviešu smiekli drusku samulsināja, taču Volodja nenocietās nepiebildis:

— Saturies, Saša, nepalaid garām.

Paša atvēzējās pret viņu ar roku.

— Aizveries, leitnant! Jūs taču vairs pēc vīriešiem neizskatāties, bet savus ērzeļa niķus nekādi nevarat aizmirst. Kurš tad nelaidīs garām? Lai dievs dod aizvilkties līdz gultai, bet jūs... Vai es ko aplam pateicu?

— Trāpīji īstā vietā! — Volodja atsmēja.

— Nu re, nu. Ejam, puis. Kā tevi sauc?

— Aleksandrs, — Saša atbildēja.

— Aleksandrs? — Viņa nez kādēļ pārjautāja. — Es domāju, ka tevi sauc citādi.

— Kādēļ?

— Tapat vien.

Līdz mājām viņi nepārmija ne vārda. Paša gāja pa priekšu, un Saša gluži neviļus redzēja, kā zem brunčiem līgojas viņas stingrās gūžas, kā virs īsajiem zābaku stulmiem zibinās apaļi ikri, taču nekādu saviļņojumu tas viss viņā neizraisīja, viņš tikai nodomāja, ka sievišķis ir pašā ziedā un ka viņai droši vien grūti iztikt bez vīra.

Viņa ieveda Sašu istabā, parādīja, kur uzkabināt vamzi, kur nomazgāt rokas, un sacīja:

— Tu pagaidām atpūties, uzsmēķē, bet es pēc pusstundas būšu galā, pārnākšu, un tad ēdīsim vakariņas. — Un aizgāja padarīt savus darbus.

Saša apsēdās uz sola un sāka tīt smēķi. Ap sirdi kļuva pavisam mierīgi, tas smagais ledus gabals, kas visu ceļu saldēja krūtis, bija izkusis. Viņš aizpīpēja, palūkojās apkārt ... Protams, kā jau visās lauku mājās, gar sienām karājās vecas fotogrāfijas. Saša piegāja tuvāk, lai apskatītu, — uz viņu noraudzījās cienīgi, uzposušies veči un vecenes, laikam Pašas vai viņas vīra vecāki vai vecvecāki. Taču viņi Sašu nemaz neinteresēja, toties viņš pievērsa uzmanību vīrietim baltā puskažokā un sarkanarmieša cepurē. Vīrietis, jautri smaidīdams, lūkojās no fotogrāfijas, lūpu kaktiņā pavisam drastiski spurojās garš papiross, un Sašam šī seja šķita ļoti pazīstama. Bet kāpēc? Un ne jau tūdaļ viņš atskārta, ka šis puisis taču ir ļoti līdzīgs viņam pašam, Sašam. Tādi paši izriezti vaigu kauli, tāds pats drusku uzrauts deguns un tādas pašas atstatas acis. Saša iesmējās — šitāda sagadīšanās! Gluži kā brālis vai tuvs radinieks, gatavie brīnumi.

Paša ienāca istabā nepamanīta un, ieraudzījusi, ka Saša pētī fotogrāfiju, steidzīgi nobēra:

— Mans vīrs Maksims, viņu paņēma jau somu karā. — Tad piegāja pie krāsns, izvilka čuguna podu ar ūdeni un iešļāca drusku kausā. — Varbūt noskūsi sarus? Iedošu ir otiņu, ir bārdas nazi.

— Par ļaunu nebūtu. — Saša nobrauca ar plaukstu pa durstīgo zodu.

— Nu tad tā — noskujies, nomazgājies, un ēdīsim vakariņas. Vai esi dikti izsalcis?

— Esmu gan, — Saša godīgi atzinās.

Maksima bārdas nazis nebija sen trīts, un bez kreisās rokas arī nebija diez cik ērti. Tomēr Saša šā tā nosku-vās. Paša uzlēja ūdeni, ar ko nomazgāties, un pat trīskārtējo odekolonu iedeva, lai sasmaržotos. Paskatījās Saša spoguli — nekāda cienīguma, seja pavisam zēniska. Iekšēji viņš jutās krietni vecāks un pat nobrīnījās, ka tie divi mocību mēneši pa priekšējām pozīcijām nemaz; nav viņu tā pārvērtuši, tikai acīs negants nogurums. Arī Paša nobrīnījās un uzprasīja:

— Kurā gadā esi dzimis?

— Deviņpadsmitajā.

— Es sākumā iedomājos, ka tu esi vecāks. Taču, kad noskrāpēji sarus, — pavisam puika.

— Un kurā esat jūs? — Saša uzdeva ne visai smalkjūtīgu jautājumu, taču Paša nemaz nesamulsa un atteica:

— Piecpadsmitajā. Tu ar mani nejūso. Neesmu tava krustmāte.

— Labi, Paša.

— Tu man pasaki — kāpēc jūs visi tādi? Tikai kauli un āda. Cits par citu briesmīgāks. Vai jūs tur, karā,, nemaz neēdina, vai arī noliesējat, kamēr atvelkaties līdz šejienei?

Saša pastāstīja arī. Ne jau visu, protams. Ne jau viss. jāzina arī civilajiem, taču kaut ko par fronti pateica gan ...

— Ak kungs dievs, — Paša sāka šausmināties. — Vaī dieniņ, kas tajā pasaulē tikai viss nenotiek?!

— Aizmugures dienests atpalicis, un arī šķīdonis vēl klāt, — Saša paskaidroja ar leitnanta vārdiem, bet viņš pats arī tā domāja. Protams, šausmīgi žēl kritušo puišu, bet citādi laikam nevarēja rīkoties, viņi pildīja kaut kādu svarīgu uzdevumu un droši vien izpildīja arī.

Pēc tam Paša klāja galdu un sāka kraut uz tā ēdamo. Sašam mute aiz brīnumiem pavērās — kā tikai tur nebija. Pirmkārt — sālīti gurķi, kas viņam tā garšoja kopš pašas bērnības, tad sēnes ar ripiņās sagrieztiem sīpoliem,, pēc tam cūkas speķa gabals ar sārtenām dzīsliņām, rudzu miltu pladiņas ar kartupeļu biezputru vidū biezpiena vietā un, visbeidzot, pudele kandžas.

— Vāciešu jūsu sādžā nebija? — Saša pavaicāja.

— Dievs pasargāja. Tikai mazdrusciņ pietrūka.

— Es tā skatos, ka tev ēdamā papilnam.

— Kur nu papilnam! Bet es tevi vēl ar kāpostu viru pacienāšu, un otrajā ēdienā būs ar olām sacepti kartu-

Iic11, Paša pasmaidīja, droši vien priecādamās, ka viņai и ar ko pacienāt.

Viņa pielēja Sašam pilnu kantaino glāzi, bet sev pudi Pastiepa roku, lai saskandinātu.

Par ko tad iedzersim? — viņa uzprasīja.

Par uzvaru, protams, — Saša uz vietas atsaucās.

Līdz uzvarai vēl tālu. Iedzersim par satikšanos, par apazīšanos. Laikam jau būsi uzminējis, kāpēc aicināju tevi?

Šķiet, patiešām.

- Tu esi ļoti līdzīgs Maksimam. Ieraudzīju un gandrīz vai iekliedzos. Pēc sejas kā izliets. Taisni jābrīnās. Pasaki uzvārdu, var būt, ka esat ar Maksimu kāda rada?

Saša pateica.

— Nē, pavisam citāds, — Paša vīlusies sacīja. — Pazuda mans Maksims. No somu kara mājās vairs neatlaida. Aizsūtīja uz rietumu robežu. Droši vien tur arī pazuda jau pirmajās kaujās.

— Varbūt kritis gūstā?

— Var jau būt. Tikai tas nebija Maksima dabā. Viņš nebija tāds ...

— Vai nu tāds, vai citāds, bet visādi varēja gadīties.— Un Saša pastāstīja, kā vācieši viņus piekrāpa un kā saņēma gūstā viņa pārinieku, ar kuru kopā postenī stāvēja, un kā viņš pats varēja tur nokļūt, ja būtu aizkavējies ar velteņiem. — Tu nezaudē cerības, — viņš vēl piebilda.

— Nē, Saša, sirds jūt, ka Maksims ir pagalam... Tu ēd, kā pienākas, nekautrējies, — Paša sāka runāt par ko citu, bet Saša jau tā mīcīja iekšā pilnu muti gan vienu, gan otru ēdienu, nekādi nespēdams atturēties, un laikam tādēļ, ka daudz ēda, viņš no kandžas tikpat kā nenoreiba.

Pie otrā ēdiena — taukos ceptiem kartupeļiem, kas bija aplieti ar olu, — viņš iemeta vēl glāzi kandžas un tad gan noreiba. Un viņam kļuva tik labi, it kā viņš atrastos pats savās mājās, un ari Paša, kas sēdēja pretim un lūkojās viņā glāstošām acīm, likās tuva un mīļa, it kā viņš pazītu to jau daudzus, daudzus gadus.

Grūti cilvēkam ilgi būt bez savas pajumtes, sava pavarda, savām mantām, bez tuviem cilvēkiem. Un Saša vairs nesavaldījās, sāka likt laukā visu, kas iekšā, un par visu, itin, itin visu izstāstīja Pašai. Arī par Zinu nenoslēpa. Pastāstīja, kā jau ešelonā kopā bēguši no bombardēšanas, kā Seļižarovā pirms nakts pārgājiena atvadījušies, kā solījusies viņu sagaidīt, cik sūrs bijis pēdējais atvadu skūpsts, kā viņš atcerējies meiteni tur un kā viņi sanitārajā rotā satikušies. Izstāstīja visu, pat par to, ka viņš nav spējis nekā izdarīt.

Paša klausījās uzmanīgi, līdzjūtīgi, lāgiem iejaukdamās Sašas stāstījumā ar savu vaimanāšanu un šausmi-nāšanos, un laikam no sirds dzīvoja līdzi visām Sašas likstām.

— Ak tu, manu nabadziņ. — Viņa sabužināja Sašas ataugušo matu ezīti. — Tas ir labi, ka tu to Zinu nepulgo. Tātad esi no dabas taisnīgs. Izprati viņas stāvokli, saprati...

Bet Sašam pēkšņi sagribējās kā maziņam iespiesties ar galvu Pašas ceļos un izraudāties par visām izciestajām pārestībām, taču viņš savaldījās, vienīgi saņēma Pašas karsto, sastrādāto un raupjo roku un sāka to glāstīt ar pirkstiem. Viņa uz mirkli piekļāvās Sašam pie pleca un, tūlīt pat parāvusies prom, strupi pateica:

— Gulēsi uz krāsns.

— Kur noliksi, tur arī gulēšu.

Pēc šī acumirklīgā glāsta Paša kļuva tāda kā nemierīga. Ar lielu troksni raudama un sviezdama, it kā nez kur steigtos, aizvāca no krāsnsaugšas visu lieko.

Bet Sašam jau acis lipa ciet, tikko spēja uz krēsla nosēdēt ... Pudelē vēl bija palikusi pāri kandža, un Paša apvaicājās:

— Izdzersi tūlīt vai atstāsi rītam, ceļakājai?

— Vai drīkstu, Paša, atstāt to leitnantam? Viņam gauži sāp, sevišķi no rītiem ...

— Atstāj, ja esi tik labestīgs, vai tad man žēl? — Paša pasmaidīja. — Vai viņš ir krietns cilvēks, tas tavs leitnants?

— Savs puika. Pa ceļam sadraudzējāmies. Tikai ātri aizsvilstas.

Paša paklāja uz krāsns gan palagus, gan visu citu.

— Rāpies augšā! — Viņa pavēlēja, un Saša jau pus-aizmidzis uzrausās uz krāsns, svētlaimīgi izstaipījās, un tad istaba pēkšņi sazvērojās, sāka riņķot, Saša te uzlidoja kaut kur augstu, augstu, tad gāzās no šī augstuma zemē, un kļuva tik nelabi, ka viņš pat nobijās, vai nesāks vemt, — tā tikai vēl trūka! Viņš izgrozījās gan tā, gan šitā, lai tiktu vaļā no nelabās dūšas, beidzot tomēr atguvās, saritinājās kamoliņā un aizmiga.

Bet miegā ar viņu atgadījās pavisam kas neparasts: viņš pēkšņi sajuta uz savām lūpām kādas citas valgas, Karstas lūpas un pirmajā mirklī neaptvēra, vai tās ir Zinās vai Pašas lūpas. Viss bija sajucis, samijies. Tik vien aglabājās atmiņā, ka viņam visu laiku traucēja ievainotā roka ...

No rīta pamodies, viņš sākumā nespēja lāgā saprast, vai tas bija sapnis vai īstenība. Arī pēc Pašas izskata nekā nevarēja pateikt — tāda pati kā vakar, vienkārša un laipna, klāj galdu brokastīm un, šķiet, neliekas par Sašu ne zinis.

Vakar pudelē atstātā kandža nebija aiztikta, taču Sašam atkal bija nolikta pilna glāze. Lai gan dzert viņam nemaz negribējās, taču kā lai atsakās no šitik retas mantas, sazin nu, kad vēl palaimēsies dabūt iedzert, tāpēc Saša izdzēra glāzi līdz pusei. Un uzkodām atkal olu kultenis ar kartupeļiem un vēl sēnītes un gurķīši!

— Redzi nu, Paša, — Saša teica. — Mēs satikāmies pavisam nejauši, pat dienu neesam pabijuši kopā, bet atcerēšos tevi visu mūžu ...

— Nelej nu čugunu! Zinām jau ...

— Nē, tā ir taisnība, Paša. Man derdzas meli... — Sašam tīkami reiba galva — uz vecā ierauga pietika pat ar pusglāzi.

Paša cieši paskatījās viņā, brītiņu padomāja, tad, aizgriezusies prom, ārēji pavisam vienaldzīgi noprasīja:

— Varbūt gribi palikt pie manis? Atpūtīsies kādu nedēļu. Feldšeris pie mums ir, brūci pārsies.

— Par liekēdi, vai? Nē, Paša ... Arī leitnantu nedrīkstu pamest, kopā jātiek līdz galam.

— Kā nu gribi, tā dari, tas tavā ziņā. Bet par to liekēdi — nieki. Paēdināt tevi vienu nedēļu — tas man nekā nemaksā, es taču esmu viena pati...

— Vai tad bērnu tev nav?

— Ja būtu, tad pats redzētu.

— Es nodomāju: laikam jau pie vectēva un vecmammas. Tu taču droši vien augu dienu esi darbā.

— Nē, neiznāca mums ar Maksimu iedzīvoties bērnos. Kurš vainīgs — kas to lai sazina. Agrāk ļoti cietu tādēļ, bet tagad domāju — var būt, ka tā ir labāk.

Pie loga pieklauvēja.

— Laikam tavs drauģelis leitnants. — Paša atvēra durvis un uzsauca: — Nāc iekšā!

Volodja bikli pārkāpa pāri slieksnim un tomēr noprasīja zobgalīgi:

— Vai mans Saša vēl ir starp dzīvajiem?

— Ir dzīvs! Nav apēsts! Sēsties pie galda. Atstājām arī tev ko iemest, — Paša sacīja.

— Patiešām? Ar to nu gan Stepanida mani necienāja.

— Tātad nebiji pelnījis. Pasaki paldies Sašam. Es tev, zobgalim, nebūtu ne tik iedevusi.

— Iedzer, Volodja, — Saša teica un gluži kā namatēvs pielēja pilnu glāzi un pastūma leitnantam.

— Un uzkod arī, — Paša piebilda.

— Paldies! Uz jūsu veselību! — Volodja rāvienā izmeta visu glāzi, nokrekstējās un uzkoda sālītu gurķi. — Nu, kā gulēji, Saša? — Un piemiedza acis.

— Gulēja labi, vari neuztraukties, — Paša tūlīt metās starpā, — un nav ko ņirgt.

Smaids leitnanta sejā pazuda, viņš kļuva nopietns un acīs pavīdēja apjukums.

— Varbūt esi nolēmis palikt te? — viņš klusām pajautāja Sašam.

— Nē, Volodja. Kopā ceļu sākām, kopā arī nobeigsim.

— Ja tu manis dēļ... — leitnants iesāka, taču Saša pārtrauca:

— Pošamies. — Un piecēlās no galda.

— Tik ātri? — skumīgā balsī uzprasīja Paša. — Drusciņ pagaidiet. Saridāšu kaut ko ceļam. Pagaidiet... — Un sāka steidzīgi likt linu drānas kulītē vārītus kartupeļus, maizi, speķa gabalu ...

Saša gāja prom smagu sirdi... Paša stāvēja uz lieve-nēm un ilgi noskatījās viņiem pakaļ, bet viņi, kamēr vien vēl varēja saredzēt, ik pa brīdim palūkojās atpakaļ un māja ar roku.

— Gluži kā būtu no mājām jāšķiras, — Saša sacīja leitnantam, kad sādža ar tik jauko nosaukumu Prjamu-hina vairs nebija saredzama, pazuda no acīm uz visiem laikiem, jo diez vai Sašas kara ceļi vēl kādreiz atvedīs viņu uz šejieni. Uz mūžu aizgāja no viņa dzīves arī Paša, atstādama aiz sevis tikai sirdī tīkamu sāpi un vēl neizgaisušu dzīva siltuma un mājīguma izjūtu.

— Tātad savaldzināja tevi?

— Ne jau tas ir galvenais... Ļoti laba sieviete, sirsnīga. Piedāvāja palikt kādu nedēļu pie viņas ...

— Es jau tā domāju. Un kāpēc nepaliki?

N;iv tam īstais laiks ... — Saša domīgi atteica, bet pats vel sajuta uz lūpām Pašas svelošo skūpstu un klau ijas viņas aprautajos nakts čukstos, un dzirdēja kaut Kādus saldi kaismīgus vārdus.

Ceļš, pa kuru viņi tagad gāja, jau bija krietni dzīvāks, l iesa, karaspēku viņi nesastapa, karaspēks pārvietojas pa naktīm, taču atsevišķas karavīru grupas ceļā gadījās, un braukāja daudz mašīnu. Sastapa pat vienu jaunu, civilās drēbēs ģērbušos vīrieti ar lietusmēteli mugurā un siksniņā iekārtu fotoaparātu pār plecu, nudien, pat jocīgi uz tādu skatīties. Viņuprāt, visa Krievzeme taču patlaban ietērpta šineļos un zābakos, bet izrādās, ka ir vēl arī civili vīrieši.

— Šķiet, ka beidzot tuvojas gals mūsu odisejai, — leitnants ierunājās. — Un ja nu mēs, Saša, nemaz neiegrieztos hospitālī, bet taisnā ceļā uz staciju — uz vilcienu, un prom uz Maskavu?

— Nē, Volodja, mums drusku jāatpūšas. Neatvelkot elpu, tādā ceļā nevar doties. Tikai tagad — pēc glāzītes un laba ēdiena liekas, ka spēku papilnam, bet patiesībā ...

— Laikam tev taisnība.

Pēc tam kad Saša bija pastāstījis par savu vācieti, leitnants gandrīz vienmēr un visur piekrita viņam un reti kad runāja pretim. Arī par Prjamuhinā pavadīto nakti viņš neizprašņāja. Un Saša arī nebūtu stāstījis, viņš ar šīm lietām nekad neplātījās un vēl šobrīd nespēja saprast, kāpēc viņš ar Pašu bija tik atklāts un izstāstīja par Zinu.

Kaut arī abi bija paēduši, taču iešana neveicās. Pēdējie kilometri jau allaž ir paši grūtākie. Noiets taču simts verstu — turklāt ar šitādu uzturu un vēl ievainotiem, un pēc priekšējās pozīcijās izciestā, kur taču nedabūja ne reizi kārtīgi pagulēt. Tiesa, patlaban izsalkums vairs nemocīja, taču vārgums un nemitīgais nogurums lika sevi manīt: lāgiem aptrūkstas elpa, dur krūtīs, kājas šķiet pudiem smagas, tikko cilājamas, un ir tikai viena vēlēšanās — iekrist gultā un ne jau uz dienu vai divām, bet uz visu nedēļu un nemaz necelties augšā.

Ievainoto bija maz, tie izklīda pa dažādiem ceļiem: cits aizgāja uz Kuvšinovu, cits uz Seļižarovu, un arī starp šīm stacijām laikam hospitāļu netrūka, varēja aiziet arī uz tiem. Taču, kad pārgāja pāri dzelzceļam, tad uz taciņas, kas veda uz hospitāli, visādu savainoto bija papilnam, bet pie uzņemšanas telpām sapulcējies pat cilvēku trīsdesmit. Atnākušie trokšņoja, steidzās ātrāk pierakstīties — tuvojās vakariņu laiks, baidījās, ka nepaliek tukšā!

Tas bija liels hospitālis, vairāki korpusi. Tikai nevarēja saprast, kas te bijis pirms kara, — slimnīca vai atpūtas nams?

Visus jaunpienākušos aizsūtīja uz lielu zāli, kurā bija iebūvētas divstāvu lāvas. Gandrīz visas vietas jau aizņemtas, taču Saša ar leitnantu atrada sev vietu uz augšējām lāvām, kaut kā iekārtojās, apgūlās un sāka gaidīt vakariņas. Te, dziļā aizmugurē, pie paša dzelzceļa, vajadzētu paēdināt, kā nākas. Te šķīdonim nekā neuzvelsi!

Leitnants Volodja bija pavisam paguris, pat nomelnējis. Lūpas sakniebtas, sakodītas, laikam ļoti sāp brūces.

Atnesa vakariņas un ... lāvām pāršalca klusas lamas — atkal vilšanās. Divas karotes — un tā pati prosa! Ja nebūtu cerējuši, ka te kārtīgi paēdinās, var būt, ka nekā arī neteiktu, bet nu sāka trokšņot, klaigāt, pieprasīja, lai atnāk priekšnieki. Māsiņas par to visu neko lielu neuztraucās — laikam jau pieradušas, taču pēc priekšniekiem aizgāja.

Pēc prāva brīža palātā ieradās kāds ar diviem ķieģelīšiem pie uzšuvēm, tātad majors, tikai nezin kas pēc amata, pacēla roku un uzsauca:

— Klusāk, biedri, klusāk! Kas noticis?

Taču viņa izskats visu ievainoto brālību ietekmēja nevis miermīlīgi, bet, varētu sacīt, gluži otrādi, jo majoram bija tīri prāvs vēderiņš, seja apaļa, sārta, gludi noskūta un labi barota. Visi sāka klaigāt, kas kuram uz mēles, — ka viņi lējuši asinis un dzīvības atdevuši, bet viens otrs pa aizmuguri kroņa uzturā audzē mūli... Tas jau bija domāts tieši pašam majoram, bet viņš nelikās to manām. Laikam jau katrs jaunpienākušo ievainoto pulks šitā izklaigājās, laikam jau viņš pie tā pieradis. Un viņš mazliet saviebās un mierīgi, balsi nepacēlis, kā kaut ko jau sen apnikušu, pateica:

— Klusāk taču! Nevajag visiem reizē. Runājiet pa vienam. Kurš ko vēlas pateikt?

Un pēkšņi visi apklusa, iežmiedza astes. Kad bļaustījās barā, tad varēja kliegt, kas ienāk prātā, tad nebija ko baidīties, bet, kad bija jārunā pa vienam, tad pulvera aptrūka, stāvēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši.

Majors to visu, protams, zināja, nebija jau pirmā reize, un, pagriezies pret māsiņām, sāka tām kaut ko skaidrot.

Bet tad priekšā panācās leitnants Volodja (viņam taču vajag vairāk nekā citiem): kāpēc neizsniedza maizi par brokastīm un pusdienām? Kur paliks viņiem paredzētās maizes devas? Un kāpēc tik mazas ēdiena devas, gluži kā izsmieklam?... Taču majors viņu uz vietas aprāva:

— Kā jūs, leitnant, nokļuvāt site? Ir virsnieku palātas, ejiet uz turieni.

— Tam nav būtiskas nozīmes! — Volodja neapjuka. — Es tu** frontē, ēdu ar kareivjiem no viena katliņa, vienā ķē - ^r viņiem gāju triecienos._ Kāda starpība, kur es atrodos? Es runāju visu vārdā! Kāpēc te tāda cūcība?

Puiši tūdaļ pievienojās Volodjam, atkal sacēlās troksnis, kāds sāka svilpt, kāds dauzīja ar karoti pa lāvas dēļiem — tāds koncerts, ka turies ...

— Nomierinieties, biedri! Jūs taču esat apzinīgi karavīri un saprotat... — un majors sāka runāt par pagaidu grūtībām, ļoti gludi runāja — kā labi iemācījies un ne reizi vien jau atkārtojis, bet tad palaida kaut ko tādu, ko Saša lāgā nesaprata, taču runa bija par to, ka jūs, raugi, visi patlaban pēc frontes un garā ceļa esat tā izbadējušies, ka pat savu māti būtu gatavi aprīt...

Sājā mirklī no augšējās lāvas uz majoru aizlidoja šķīvis, aizšāvās garām pavisam tuvu, aizsvilpa gar pašu ausi, atsitās pret sienu un skanīgi saplīsa sīkās lauskās. Majors nobālēja, acis vai no pieres sprāga laukā.

— Kurš svieda? Atbildiet!

Sašam vai sirds pamira. Viņš nojauta, ka šķīvi varēja sviest vienīgi Volodja. Kurš gan cits vēl būtu to uzdrošinājies? Un patiešām — viņš izdzirdēja aiz sevis čukstam:

— Šķiet, ka leitnants neizturēja ...

Un atbilde:

— Ņuka viņš ...

Bet majors neatlaidās: kurš tad galu galā? Uzradās vēl nez kāds kapteinis un arī sāka uzstāt: pasakiet, kurš to izdarīja!

Iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā smagi pūš majors un kā tikšķ pulkstenis uz viņa rokas. Visi klusēja. Bet viņi cieš klusu tikai patlaban, kamēr visi kopā, barā, Saša iedomāja, taču, kad sāks tirdīt pa vienam, kāds noteikti neizturēs, un tad leitnants neredzēs ne Maskavu, ne atvaļinājumu, bet nokļūs tribunālā!

Majors nicīgi pasmīnēja un pateica kapteinim:

— Kaut kāds zaķapastala izālējās. Un tagad pietrūka vīrišķības atzīties.

Saša sajuta, kā Volodja stumj viņu prom malā, grib tikt priekšā, tikai Saša nemaz nepakustējās, bet, gluži otrādi, atspieda viņu ar muguru atpakaļ, aizsedza un, aizsteigdamies viņam priekšā, iesaucās:

— Sviedu es!

— Jūs? — majors tik vien izdabūja, piegāja Sašam cieši klāt un noskatījās viņā no apakšas uz augšu ne tik daudz ļauni, cik izbrīnēti.

— Jā, es ... Un tad?

— Vai jūs saprotat, ko esat izdarījis? — Pieskrēja kapteinis.

— Ko tad? Neapdomājos un izdarīju... Arī majors nepadomāja un pateica. Tātad dots pret dotu, — Saša pavisam mierīgi atteica un paspiedās gar lāvu dziļāk pie sienas, aizstumdams turp arī Volodju, kas sašutumā kaut ko šņāca un pat iegrūda Sašam dūri sānos.

— Huligāns! — majors piepeši iespiedzās. — Izlaidušies tajās priekšējās pozīcijās! — Bet Saša skarbi atcirta:

— Priekšējās pozīcijas neaiztieciet! Mēs tajās Dzimteni aizstāvējām! Asinis lējām...

Visa ievainoto brālība, izdzirdusi šādus vārdus, nostājās Sašas pusē un atkal sacēla brēku un troksni.

Majors piegāja pie kapteiņa, abi kaut ko sačukstējās, tad majors, pagriezies pret ievainotajiem, rāmi un klusi pateica:

— Atpūtieties, biedri. Ar labu nakti. Bet jūs, māsiņ, — viņš pagriezās pret medicīnas māsu, — aizvediet leitnantu uz citu palātu.

Volodja norausās no lāvas, padraudēja Sašam ar dūri un aizgāja līdzi māsai. Aizgāja arī kapteinis ar majoru.

Cilvēki, pārspriezdami notikušo, atkal sāka trokšņot, viens otrs metās Sašu norāt: kāpēc atzinies, muļķis gatavais, tagad, teica, tevi var tiesāt, turklāt tu nemaz nebiji tas, kurš meta, bet vispār taisnība vien ir — uzbarojuši te mūļus... Saša cietās, cietās un tad atteica:

— Es spļauju visam virsū! Tik un tā tālāk par priekšējām neaizsūtīs! Bet mani tur jau tāpat gaida, acis iepletuši.

Pēc kāda brīža atgriezās leitnants, pasauca Sašu laukā uzpīpēt un tad klupa tam virsū:

— Ko tu izlīdi priekšā? Kas tevi lūdza? Es pats par •i'vi atbildēšu! Ejam pie majora! — un atkal saka rupji lamāties.

Nespirinies, Volodja. Tev šķiet, ka es bez apdoma to darīju? — Saša uzlika roku viņam uz pleca. — Es apdomāju ... Ko var lielu no manis, ierindas zoļļuka, prasīt? Manis dēļ taču nav vērts laiku tērēt, tik un tā pēc mēneša — prom uz marša rotu un uz fronti. Bet tu esi leitnants. Ar tevi pavisam citāda runāšana — var dienesta pakāpi atņemt, var arī tribunālam nodot. Saprati? Es visu apdomāju, tikai tu pats stāvi rāms.

— Labi gan tu esi mani sapratis! Tātad es esmu nelietis? Tevi manis dēļ uz tiesu, bet es krūmos iekšā! Tā tas cauri neies! — Un, atbrīvojis plecu no Sašas rokas, strauji apsviedās un devās prom, laikam jau meklēt majoru.

Saša panāca viņu:

— Pagaidi taču! Vai dzirdi, uzgaidi! Ļauj pateikt līdz galam.

Leitnants apstājās.

— Kas ir?

— Nelien tagad acīs! Nespirinies. Norunāsim tā — ja patiešām sāks man piešūt lietu, tad rīkojies, kā pats zini, bet pagaidām liksimies mierā. Var būt, ka viss paiet tāpat. Norunāts?

— Labi, lai tad paliek tā... — Volodja, uztraukumu slēpdams, atkal sāka kāsēt. — Paldies, Sašuk. — Viņš pasniedza roku un līdz sāpēm saspieda Sašas pirkstus.

Kad pirms gulētiešanas mērīja temperatūru, Sašam bija trīsdesmit deviņi grādi! Vai nu no ievainojuma, vai šīsdienas pārdzīvojumiem. Viņu tūlīt pārvietoja no lāvas gultā, pavisam citā istabā, kur gulēja smagi ievainotie, iedeva nez kādas zāles ...

Trīs dienas viņš novalstījās karstumos, gandrīz nepieceldamies, toties citā ziņā viņam uzsmaidīja īsta cūkas laime. No rīta pie viņa atnāca kareivis no turienes, no istabas ar lāvām, un pateica: nāc saņem savu «paiku». Saša, protams, aizklumburoja, saņēma savas brokastis un apēda paredzēto, bet, kad atgriezās palātā, — arī te viņu gaida ēdiens! Tātad tajā istabā viņu no uztura nav noņēmuši, bet šeit — pieņēmuši. Un visas trīs dienas Saša saņēma divas uzturdevas bez īpašiem sirdsapziņas pārmetumiem (cik daudz dienu viņi abi ar Volodju nesaņēma uz savām uzturzīmēm nekā), pat kādus sešsimt gramus maizes ietaupīja un drusku ari mahorkas. Šitā paveikties — tas ir ko vērts!

Neviens pa visu šo laiku viņu netraucēja, nekur viņu neizsauca, un viņš gandrīz jau bija aizmirsis par notikušo. Ar Volodju viņi redzējās vairākas reizes dienā — tēviņš iegriezās Sašas palātā, te viņi satikās pagalmā. Iestājās saulainas dienas, un viņi sēdēja saulītē, smēķēja un kala nākotnes plānus. Arī Saša bija cieši apņēmies aizkļūt līdz mājām. Līdz Maskavai kulsies ar leitnantu divatā, bet tālāk jau Saša viens pats.

Līdzko nolems viņus evakuēt uz kādu citu hospitāli, viņi saņems uz rokas sanitārās kartītes (bet tās pašlaik ir viņu vienīgais dokuments, bez tā nevar ne soli), un tad varēs jebkurā vietā izkāpt no vilciena — vai nu Ka-ļiņinā, vai Kļinā, bet no turienes līdz Maskavai tāds nieks vien vairs atliek. Tiesa, ārsts leitnantam teica, ka viņam vajagot uz neiroķirurģisko hospitāli, kur šujot kopā nervus, citādi palikšot bez rokas, tā nokaltīšot. Bet Maskavā šādam hospitālim jābūt katrā ziņā.

Lai gan temperatūra Sašam jau sen bija nokritusies, taču no šīs palātas, no šīs gultas viņu nekur vairs nepārsūtīja, atstāja turpat. Arī tas ir labi, ka nav jāguļ uz lāvas, bet var atlaisties īstā gultā. Arī ēdamā sāka pietikt, kā nekā — saņem taču regulāri, trīs reizes dienā, kaut arī tas nav nekāds treknais, toties maizīte pilna norma. Ar vārdu sakot, viss būtu bijis labi, ja neierastos virsmāsa un neuzaicinātu viņu sev līdzi. Sašam sirds vai nodrebēja. Viņš jau cerēja, ka viss šis lērums ar šķīvi būs aizmirsies, bet izrādās, ka nav vis. Iztaujāt māsu, uz kurieni viņu ved, nebija nekādas nozīmes — tāpat viss skaidrs.

Viņi gāja ilgi. Izrādījās, ka te visapkārt stacijai atrodas hospitāļi, un māsa veda viņu, šķiet, uz kādu pašu galveno korpusu. Tur viņi uzkāpa otrajā stāvā un piegāja pie durvīm, uz kurām nebija nekāda uzraksta.

Māsa pieklauvēja un ieveda Sašu istabā, kur pie galda sēdēja leitnants, pēc izskata pavisam jauniņš, droši vien ne vecāks par Sašu, melnīgsnējs, taču ar gaišām, nedaudz izvelbtām acīm. Sašu viņš uzaicināja apsēsties, bet māsai pavēlēja, lai uzgaida gaitenī. Saša apsēdās uz krēsla maliņas, skatījās leitnantā, bet tas bija iebāzis degunu papīros un par Sašu aizmirsis. Minūtes piecas vai pat visas desmit viņš šitā pakacināja Sašu, tad cieši nopētīja viņu un uzbļāva:

— Uzvārds?

Saša neviļus satrūkās, taču atbildēja mierīgi — nosauca uzvārdu, vārdu un tēvvārdu, dienesta pakāpi. Leitnants acis nenolaida, taču Saša nolēma, ka nav jau viņam katra ziņā jāblenž leitnantā, un paskatījās uz citu pusi. Leitnantu tas, šķiet, apmierināja, un par visu pārējo viņš jau iztaujāja bez uzbrēkšanas. Pierakstījis to, kas pienākas, leitnants atkal sāka, acu nepamirkšķinājis, skatīties Sašā, ilgi neteica ne vārda un dauzīja ar zīmuli pa galdu. Nevarētu sacīt, ka Saša justos zem šī skatiena sevišķi omulīgi, bet bail arī nebija. Tur, priekšējās pozīcijās, nervi bija aptruluši, turklāt viņš ne jau to vien bija pieredzējis. Un tomēr Saša nolēma, ka būs labāk, ja viņš izliksies biklāks, un viņš sāka šņaukāties un mirkšķināt acis.

— Vai saprotat, ko esat pastrādājis? — leitnants, acu nenovērsis, beidzot bargi noprasīja.

— Esmu vainīgs, biedri leitnant... Pats nelabais sakūdīja. Nesaprotu, kā tas viss iznāca. Apvainojos, nu un tad karstumā arī aizsviedu to šķīvi... Bet majoram trāpīt gan negribēju. Tāpat vien sadauzīju. Gribēju drusku patrokšņot...

— Patrokšņot sagribējās? — Leitnants izvalbīja acis.

— Vai zināt, par ko jums šis troksnis pārvērtīsies?

Saša atkal samirkšķināja acis un savilka žēlabainu seju.

— Turklāt jūs visu samelojāt! — leitnants turpināja.

— Go... tīru patiesību stāstu, — Saša pārlaboja, jo «goda vārds» viņam kopš bērnības bija svēts, nekad viņš to aplam nelietoja un arī tagad nespēja to izdarīt.

— Jūs nebijāt tas, kurš svieda, — leitnants pateica Sašam un atkal sāka blenzt viņā.

Sašam sirds vai pamira — vai tiešām kāds būs Vo-lodju pārdevis. Taču nesamulsa, savilka seju neizpratnē un tīšuprāt izbrīnēti novilka:

— Vai tiešām? Kāpēc tad jūs mani tirdāt?

— Jūs te netēlojiet muļķīti! — leitnants uzbrēca.

— Ieteicu runāt patiesību.

Saša drudžaini domāja: protams, leitnants jau pirms viņa būs izprašņājis puišus, iespējams, ka par Volodju kāds būs papūtis, tikai nav bijis īsti drošs. Lai to visu noskaidrotu, būs vajadzīgs ilgs laiks, taču Saša ir tepat uz vietas, atzīstas, ka ir vainīgs, un ne no kā neatsakās. Jāpaliek pie sava, un beigta balle! Savilcis seju nožēlā, Saša nomurmināja:

— Ko man melot, ko nemelot, biedri leitnant... Vainīgs esmu, un ko tur daudz runāt. Ja varat piedot, piedodiet. Ja nevarat... nekā nepadarīsi, vajadzēs atbildēt. Tikai tas tika izdarīts karstumā... man bija drudzis. Man taču bija trīsdesmit deviņi un pieci...

— Zinu, — leitnants sacīja. — Bet atbildēt tomēr vajadzēs. — Viņš piecēlās. — Varat iet.

— Pavisam? — Saša priecīgs uzlēca kājās.

— Tuvākajās dienās izsaukšu. Pa šo laiku apdomājiet, vai vērts uzņemties svešu vainu.

— Tiks izpildīts — padomāt! Tikai vaina ir manējā, un nekur izsprukt nevaru.

— Ejiet.

Kad Saša iznāca laukā, virsmāsa ziņkārīgi nopētīja viņu, gribēja kaut ko pajautāt, bet nobijās, Saša taču iznāca no paša Sevišķās daļas priekšnieka kabineta, tad nekāda izprašņāšana nevar sanākt.

Volodjam Saša, protams, neteica ne vārda.

Pagāja viena diena, otra, bet Sašu nekur nesauca ... Tomēr, saki ko sacīdams, ap dūšu īsti labi nebija. Kaut arī tribunāls tagad, kara laikā, nebija diez cik bīstams, jo visus termiņus aizstāja ar nosūtīšanu uz priekšējām pozīcijām, bet tur — līdz pirmajām asinīm, līdzko esi ievainots, tā arī vaina izpirkta, bet Sašam no frontes tik un tā nekur nesprukt, tikko būs sadzijis ievainojums, tā prom uz turieni! Tomēr grēmās tīri pamatīgi — nekad vēl Sašam nebija bijušas darīšanas ar tiesām un izmeklēšanām, bet tagad laikam būs ...

Taču padarīto nenožēloja. Viņš uzskatīja, ka ir prātīgāks par Volodju un varbūt arī viltīgāks. Tas ar šito Sevišķās daļas leitnantu tūlīt būtu sagājis ragos, sāktu pierādīt savu taisnību vai, nedod dievs, ja leitnants pateiktu kaut ko rupju, ķertos arī pie pistoles. Viņš, tas pats Volodja, ir no tiem, kuri vispirms dara, pēc tam tikai domā.

Vispār tā pistole nedeva Sašam mieru. Cik reižu netika leitnantam teicis: met tu to krāmu prom, kam tas tev tagad vajadzīgs? Bet Volodja tikai pasmaidīja — man, teica, kopš bērnības patīk visādi ieroči, pat neatceros, cik man kapseļpistoļu savā laikā nav bijis, pirms dienesta armijā sadabūju īstu smitvesonu; bet pēc šī valtera, teica, es pusi nakts līdu, lai tiktu pie kritušā vācu virsnieka, un neparko nemetīšu prom! Gatavais jokupēteris. Ar šitādu raksturu taču nemaz nedrīkst turēt kabatā ieroci.

Pēc pāris dienām Sašu izsauca atkal... Soļoja kopa ar māsiņu uz to pašu korpusu, bet ap sirdi pavisam nelabi, reizēm uzmācās salti baiļu drebuli, bija tikai viens gaiss stariņš: varbūt tagad viss kļūs skaidrs, neziņa taču ir ļaunāka par visu.

Leitnants uzņēma viņu mierīgi, pat apvaicājās, kā viņš jūtas, vai nav sacēlusies temperatūra. Saša atbildēja, ka temperatūra ir normāla, ka jūtas tīri labi, ir jau mazliet atguvies un atpūties, tikai ar ēdmaņu tā pasliktāk, vēl drusku par maz.

— Vai jūs esat no vienas daļas ar to leitnantu, ar kuru kopā atnācāt?

— Nē. Tikai ceļā sapazināmies. — Saša bažīgi atteica.

— Tā, tā ... — leitnants novilka, kaut kā domīgi un ar zināmu ziņkāri, taču bez ļaunuma nolūkodamies Sašā. — Tātad iepazināties tikai ceļā?

— Jā.

— Vai talak iet vari? — leitnants pēkšņi pargāja uz «tu». — Teiksim ... uz kādu citu evakohospitāli.

Tagad Saša vairs nekā nesaprata — uz kuru pusi tas leitnants velk un ko lai viņam atbild?

— Bet kāpēc, biedri leitnant? — Saša piesardzīgi apvaicājās.

— Tāpēc, — leitnants sacīja, ar zīmuli dauzīdams un Sašā skatīdamies, — lai ne smakas no tevis te pāri nepaliktu! Saprati?

— Sapratu! — Saša priecīgi iesaucās. — Es, biedri leitnant, gribu iegriezties mājās, satikt māti, kamēr vēl neesmu ierindā. Es taču dienu kopš trīsdesmit devītā gada. Tātad drīkstu?

— Ņem savu sanitāro kartīti un vico, kurp vēlies, — vai nu uz mājām, vai citu hospitāli, tikai lai te es tevi vairs neredzētu! Viss skaidrs?

— Skaidrs, biedri leitnant! Tātad mani netiesās?

— Es jau teicu — laidies prom uz ašāko! Un nepalaid mēli. Pa kluso.

— Saprotu! Šodien pēc pusdienām pazudīšu.

— Un piesargies, — leitnants padraudēja, — lai tādu ekscesu vairs nebūtu. Pasaki savam leitnantam. Esat tur izlaidušies, uzskatāt, ka tagad drīkst visu... Ej!

Saša žigli pielēca kājās, pagriezās kā ierindas mācībās, taču, kad jau gāja laukā pa durvīm, noslēpa smaidu un pie māsiņas piegāja pavisam vienaldzīgu izskatu. Toties pie leitnanta Volodjas aiznesās rikšiem vien.

Kaut arī no leitnanta pēdējiem vārdiem Saša saprata, ka viņš ir izdibinājis par Volodju, taču Sašas lietu viņam droši vien bija vieglāk noslēgt, un tādēļ nesāka īpaši rakņāties, tikai lika Sašam uz beigām saprast, ka viņš zina patiesību un ka Sašam nav izdevies apvest viņu ap stūri. Bet tas arī nebija svarīgi, galvenais bija tas, ka viss beidzās laimīgi.

— Saproti taču, — viņš teica Volodjam, pavilcis leitnantu sāņus, — es ar to leitnantu pavisam rāmi izrunājos, nožēloju savus grēkus, kā pienākas, visu pa klusam un mierīgi, un nu viņš palaida vaļā. Bet tu būtu pacēlis balsi, es taču tevi pazīstu, un būtu visu samaitājis.

Volodja sparīgi uzblieza Sašam pa muguru, un tas pat salīgojās, bet pats atkal iekāsējās, gribēja kaut ko teikt, taču atmeta ar roku, novērsās, izberzēja acis un tikai pēc tam, drusku nomierinājies, trīcošā balsī pateica:

— Es, Saša, nebīstos ne no kā — ne no tribunāla, ne no priekšējām pozīcijām, taču, kad jau biju to šķīvi aizmetis, tad atjēdzos — mani taču gaida māte, bet es savas muļķības dēļ liegšu viņai satikšanās prieku. Mani puiši taču būs viņai katrā ziņā aizrakstījuši, ka esmu ievainots, mēs tur visi iedevām cits citam savas adreses. Un viņa mani gaidīs... Bet ko nu — esmu tev parādnieks uz visu mūžu ...

— Nevajag, — Saša atmeta ar roku, — viss beidzies labi, un gana.

— Skriešu pie ārsta pēc sanitārās kartītes. Kopā arī aizlasīsimies. — Un aizskrēja.

Bet Saša, satinis smēķi, nesteigdamies aizpīpēja, un ap sirdi pavisam viegli un mierīgi. Grozi, kā gribi, taču viss šis ļembasts drusku nervus pabojāja, jo, godīgi runājot, Sašam nemaz tā negribējās «spļaut visam virsū».

Volodja drīz vien atgriezās pavisam sašļucis un apmulsis — ārsts nebija devis sanitāro kartīti un atteicies viņu atlaist — un atkal sāka neķītri lamāties. Un tad Saša neizturēja, jo sen jau mēles galā turējās:

— Kāpēc tu, Volodja, ar piecstāvīgajiem lamu vārdiem tā svaidies? Es esmu laucinieks un arī tad nekā līdzīga neesmu dzirdējis. Tas taču ir pretīgi, katra vārda galā.

Leitnants sāka smieties.

— Pareizi, Sašuk, nav labi. Bet es taču esmu no Mar-jinas Birzs ...

— Kas tā tāda ir? — Saša brīnījās.

— Tāda vieta Maskavā... Saproti, dabūju pabūt kopa ar ielas puikām. Bet tajā barā — kurš āķīgāk lamajas, tas arī savējais... Bet citādi es esmu iņteliģentu vecāku

dēls ...

— To taču var redzēt, ka tie lamu vardi tev nemaz: nepiedien.

— Zini ko, lai velns rauj visu sanitāro karti, laidīsimies bez tās!

— To nu gan ne, Volodja, vairāk es tev mērkaķoties neļaušu. Pietiek, — Saša pavisam solīdi atteica.

Leitnants atkal iesmējās un uzsita Sašam uz pleca.

— Tu redzējies, kāds komandieris atradies ...

— Ne jau nu komandieris, taču vecāks esmu un par veseliem diviem gadiem. Tu vēl esi tāds kā neiebraukts ērzelēns, pārāk liels karstgalvis, bet es esmu savā mūžā vairāk pieredzējis, tādēļ arī...

— Labi, — Volodja pārtrauca, — piekrītu. Kā vienmēr,, tev taisnība.

— Vajadzēs mums, Volodja, šķirties, nekā nepadarīsi.

Tad leitnants uzšņāpa uz papīriņa savu Maskavas adresi un piekodināja, lai Saša katrā ziņā iegriežas pie viņa mātes un visu sīki jo sīki izstāsta. Sliktākajā gadījumā,, ja kaut kādu iemeslu dēļ nevarēs aizieL lai iemet Maskavā pastkastē viņa vēstuli. Pēc tam iebāza roku kabatā, izvilka trīsdesmitnieku žūksni un iespieda Sašam saujā, turklāt tik apņēmīgi, ka Saša pretim neturējās, tik un tā nelīdzētu. Šitādu naudas lēveni Saša ne tikvien kā nebija turējis rokās, pat redzējis nebija, bet kam tā tagad derīga? Kaut gan var būt, ka pāris klaipiņu maizes var nopirkt?

Palātā Saša pārrevidēja savus krājumus — diezgan paskopi. Četras maizes porcijas, daži ietaupīti cukura graudi un, protams, mahorka ... Pirmajam brīdim pietiks. Uzturzīmi Sevišķās daļas leitnants Sašam neiedeva, notā bija jāsecina, ka viņš atlaidis Sašu ne jau oficiāli, bet laikam pats uz savu galvu. Saša, protams, būs pateicīgs viņam par to līdz kapa malai, taču uz pārtikas punktiem viņam tagad nav ko cerēt. Un viņš nolēma aiziet uz lauku, atkal sarakt pērnējos kartupeļus un visādam gadījumam sacept pladiņas, sagatavot sev ceļam kādu rezervi.

Kartupeļu lauks bija tepat blakus, un arī ievainoto uz tā netrūka. Nepietika puišiem ar hospitāļa ēdienu, it īpaši pirmajās dienās, tāpēc arī meklēja sev papilddevu. Kuri jau bija pāris nedēju nodzīvojuši, tie vairs neraka. Tomēr trīsreizējs uzturs, ar tādu var iztikt, nav tas, kas priekšējās pozīcijās.

Sarakņāja Saša sev bumbuļus, piemunsturējās pie viena ugunskura, uz kura puiši sev cepa pladiņas, un, kad viņi pabeidza, sāka saimniekot. Sāli viņš bija virtuvē samangojis.

Promiešanu Saša bija nolicis uz pēcpusdienu — vajag taču pēdējo reizi izmantot kroņa uzturu. Tā kā mugursomas viņam nebija, noderēja Pašas līdzdotā kule, kurā viņš salika visus savus krājumus, bet kravādamies atcerējās Pašu un pēkšņi iedomāja: un ja nu tai naktij būs bijušas sekas, ja nu Paša kļūst grūta? Bet viņš tā arī neuzzinās, kas viņam kaut kādā Prjamuhinā piedzimis — dēls vai meita ... Viņš pat Pašas uzvārdu nezina, nav kam vēstuli aizsūtīt... Tāpēc cieši apņēmās: ja paliks dzīvs, katrā ziņā atbrauks uz šo Prjamuhinu un uzmeklēs Pašu. Un, ja nu patiešām viņam būs bērns, tad . .. tad vajadzēs padomāt, kā rīkoties tālāk. Var būt, ka ari apprecēs, ja viņas Maksims nepārnāks.

Bet tas būs tad, ja paliks dzīvs ... Protams, Saša uz to joprojām cerēja — tā jau cilvēks ir ierīkots — pat visgrūtākajos brīžos. Taču, ja apdomā ar skaidru prātu, priekšā vēl ilga karošana un cerības uz dzīvošanu gauži niecīgas ... Bet ko nu par to tik daudz domāt.

Pēc pusdienām (bet ar pusdienām viņam palaimējās, viens smagi ievainotais atteicās no zupas un atdeva to Sašam) Saša sakravāja savas pindelītes un devās ceļā. Leitnants Volodja, protams, atnāca pavadīt līdz stacijai.

Abi gāja klusēdami... Kādi tad vārdi būtu runājami, kad šķiras uz visiem laikiem. Tā jau karā notiek ... Tādēļ arī tik dārga ir tikšanās ar labiem cilvēkiem un tik sūra šķiršanās, jo tas taču uz visiem laikiem! Ja arī paliks dzīvi, tik un tā liktenis diez vai savedīs vēlreiz kopā, taču žēl...

Leitnants visu ceļu vaibstījās, kāsēja, berzēja acis... No pastāvīgajām sāpēm viņam nervi bija pavisam čupā, arī no Sašas droši vien žēl šķirties... Tepat jau arī stacija. Viņi apstājās. Skūpstīties, protams, neskūpstījās — kā nekā tomēr vīrieši, taču apskāvās gan ar veselajām rokām, padauzīja viens otram pa muguru un... izšķīrās.

Un atkal Saša jutās, kā bez mājām palicis... Aizgāja līdz stacijai — vilcienu, ka biezs. Jānoskaidro, kurš uz kurieni, citādi var vēl nejauši aizbraukt atpakaļ uz fronti.

Sājā brīdī pienāca ešelons. Sarkanarmieši vagonos visi tīri, ietērps jauns, ieroči spīd un laistās, sejas sārtas, sat-nas, sastājās ap Sašu: pastāsti, draudziņ, kā tur vācietis uzvedas. Piedāvā tabaku. No tās Saša, protams, neatteicās, taču atbildēja diezgan izvairīgi, sak, aizbrauksit uz fronti, paši viņam ribas pataustiet, bet vispār vācietis vairs nav tas, kas bija agrāk, drusku švakāks ir gan, taču vēl, riebeklis tāds, nikni kož pretī.

Sājā mirklī viens sastāvs nošķindināja sakabes, un Saša, laiku nezaudēdams, uzlēca uz bremžu laukumiņa un pamāja puišiem no ešelona ar roku — lai jums labi sokas karošana! — un viņi aizbrauca katrs uz savu pusi.

Sašam kļuva no sirds viņu žēl — kas šos puišus gaida, kādas kaujas, kādus Rževas apkaimes ciemus viņiem vajadzēs ieņemt?

Riteņi sāka klabēt steidzīgāk, vilciens uzņēma gaitu, pa kreisi aizzibēja garām ēkas, kurās atradās hospitālis, tur palika leitnants Volodja, bet tālāk jau iesākās nepazīstamas vietas — meži, tīrumi, birztalas... Pa šo ceļu Saša brauca uz fronti, taču brauca naktī, tāpēc arī nepamanīja sabombardēto Toržoku, kas pievakarē paslīdēja garām, sašķaidītos sarkanos ķieģeļu mūrus gluži kā brūces rādīdama. Vilciens te drusku pastāvēja, un Saša nogāja gar vagoniem, cerēdams atrast kādu ērtāku vietu, kur varētu ierāpties vagonā, taču tie visi bija aizvērti, un vajadzēja vien rāpties atpakaļ uz bremžu laukuma.

Nakti Saša pavadīja ceļā. Viņam nepaveicās. Uz šī laukumiņa diez kādēļ nebija soliņa, pa dienu Saša sēdēja uz kāpnēm, bet naktī tā nedrīkst, var aizsnausties un nogāzties zemē uz sliedēm. Viņš atlaidās tieši uz grīdas, taču roka no kratīšanās tā sāpēja, ka par miegu nebija ko domāt, izdevās tikai drusku pasnauduļot. Visapkārt melna nakts (ievēroja maskēšanos), tā uzvēdīja skumjas, un Saša jutās kā pamests, tūlīt ienāca prātā Volodja — cik divatā bija labi, būtu piespiedušies viens pie otra, pasildījušies, sarunājoties padzītu skumjas, ceļš būtu it kā īsāks.

Pie Kaļiņinas vilciens piebrauca gaismiņā, tomēr apstājās tālu no stacijas, un Saša devās turp pa sliedēm kājām. Stacijā stāvēja arī pasažieru vilcieni, iespējams, ka tie brauc arī līdz Maskavai, tad varētu aizbraukt kā cilvēks, īstā vagonā, nevis teļu vāģī vai uz bremžu laukuma.

Stacijā cilvēku, ka biezs, — gan karavīru, gan civilo —, kaut arī vēl pavisam agrs rīts. Iespējams, ka te var dabūt arī verdošu ūdeni, tas gan būtu labi, Saša taču pa nakti dabūja pamatīgi izsalties. Kopā ar ūdeni varētu arī maizīti iekost — kartupe|u pladiņas, savu īpašo neaizskaramo rezervi, Saša pa ceļam notiesāja, nenocietās.

Cilvēki stacijā gan bija aizņemti ar savām rūpēm, bet tomēr nolūkojās uz Sašu itin ziņkārīgi. Šeit viņi — tieši no turienes nākuši, kara samalstiti —, šķiet, nebija rādījušies. Visi sarkanarmieši labās vai pat gluži jaunās drēbēs, paēduši. Sašam pat neērti sametās, ka viņš tāds netīrs un applīsis. Labi vēl, ka pēc tās pirts un drēbju izkarsēšanas kukaiņu palicis mazāk, bet tomēr, draņķi, mieru neliek — kož. Tāpēc viņš izraudzījās sev nomaļāku yietiņu, kur nav tik daudz cilvēku. Te arī padzēra verdošu ūdeni. Bija jāiztērē divi graudiņi cukura un viena maizes deva — vairāk viņš nevarēja atļauties.

Sašam pateica, ka pasažieru vilciens uz Maskavu, pareizāk sakot, tikai līdz Kļinai, aties ap dienas vidu. Laika vēl daudz, var drusku nosnausties, izstiept kājas. Teica, ka Kļinā vajagot pārsēsties citā vilcienā, būtu labi, ja iznāktu tā, ka, tikko iebrauc Kļinā, tā tūdaļ uz maskavieti, bet tas nu kā palaimēsies, strikta kustības grafika nav, un neviens nekā pateikt nevar.

Kaut arī viņš apsildījās ar karstu ūdeni, tomēr drebuļi nepārgāja. Varbūt atkal karstumi uznākuši? Vēl aizvien viņš juta smagumu visā miesā, arī roka nelika mieru, sāpēja. Viņš satina smēķi (ar tabaciņu pagaidām viss kārtībā), pie kāda garāmgājēja aizsmēķēja — savu aizvēsturisko «katjušu» bija kauns vilkt laukā —, ievilka kuplu dūmu, pievēra acis... Cik ilgi viņam vajadzētu atpūsties, lai tiktu no šitā vārguma vaļā? Nedēļu, divas, bet varbūt visu mēnesi?

Tā ar visu kūpošo smēķi viņš arī aizsnaudās, un piepeši viņa acu priekšā gluži kā īstenībā parādījās Zinas seja un atskanēja viņas laipnā balss: «Mans mīļais.» Viņš atvēra acis un patiešām ieraudzīja meitenes seju, un ne jau vienu vien, bet veselas divas. Saša pamodās galīgi un ieraudzīja divas karavīru formas tērpos ģērbušās mei-tenesL kas stāvēja, pār viņu noliekušās, un viena, bikli pieskārusies viņa plecam, sacīja:

— Atvainojiet, ka pamodinājām jūs, taču mums tūlīt aties vilciens ... Vai jums maizi nevajag?

— Ko? Maizi? — Saša vai palēcās. — Cik maksā? —

Un iešāva roku kabatā, nočaukstēja Volodjas trīsdcsmit-nieks.

— Ko nu? — otra pasmaidīja. — Mēs taču nepārdodam, ko nu! Mēs esam mobilizētās, no Maskavas, braucam uz daļu. Mums jau mūsu mammas sadeva ceļam visādu ēdamo, bet nupat pārtikas punktā dabūjām vēl klāt. Kam mums tik daudz? Mēs tad arī nospriedām... Jūs taču braucat no frontes? — viņa beidzot bikli uzprasīja.

— No frontes.

— Mēs skatāmies, ievainots... Tāpēc arī gribam iedot jums kādu daļu ...

Sašam kamols sakāpa kaklā, acīs sariesās valgums, gandrīz vai apraudājās, meitenēm redzot, tikko spēja «paldies» izdabūt.

— Mēs tūlīt atnesīsim! — meitenes pateica un aizskrēja.

Paldies dievam, dabūs atgūties! Saša saviebās it kā no sāpēm, paberzēja dūrē savu neskūto zodu, izslaucīja acis, lai meitenes atgriezušās nepamanītu... Nav taču smuki — frontinieks, karavīrs un šitā ...

Viņas atgriezās pavisam drīz — staltas, no skrējiena sasarkušas, laiviņcepures mazliet uz vienas auss, tievie lapseņu vidukļi ar sarkanarmiešu jostām apjozti, šineļi pielāgoti augumam, un no abām vēdī smaržu aroms, ar vārdu sakot, maskavietes ... Atnesa Sašam krūzi karsta ūdens, turpat viņa acu priekšā iemeta tajā četrus graudus cukura, iedeva veselu — tādu lielu, iegarenu klaipu Maskavā ceptas kviešu maizes, izvilka no savas mugursomas vairākas paciņas koncentrātu (turklāt griķu biezputru!) un visbeidzot kādu kilogramu pusžāvētās desas.

— Jūs ēdiet, ēdiet... — viņas skubināja, griezdamas maizi un desu un sniegdamas viņam sviestmaizes, bet Saša aiz samulsuma un aizkustinājuma nevar ne kumosa norīt.

Un tad viņas vēl apsēdās katra savā pusē. Līdzko Saša atvirzījās no vienas, tā jāpiespiežas pie otras, bet bail, ka nesalasās kaut ko no viņa. Un tā Saša trinās starp viņām, tikai meitenēm, protams, ne prātā neienāca, ko viņš tā visu laiku vairās no šām. Abas ņemas ap Sašu, cienā — viena pietur krūzi, kamēr viņš paņem maizi, otra pa to laiku griež desu. Un dvesmo no viņām svaigums un mājīgums, tikai karavīra formas tērps visu laiku atgādina: priekšā viņas gaida neizdibināmie frontes ceļi, un tālab meitenes Sašam šķiet vēl mīļākas un dārgākas.

— Kāpēc jūs braucat uz karu, meitenes? Nevajadzētu vis...

— Ko jūs! Vai tad drīkst sēdēt aizmugurē, kad visi mūsu zēni karo? Kauns taču ...

— Tātad aizgājāt brīvprātīgi?

— Protams! Kara komisariātā visu slieksni nodeldējām, — viena atteica un iesmējās. — Vai atceries, Toņa, kā mūs kara komisārs sākumā ...

— Protams, — iesmējās ari otra.

Un Saša, skatīdamies uz viņam, neviļus pasmaidīja, taču rūgts bija šis smaids — nekā vēl šīs meitenes nezina, viņām karš vēl ir vilinošs, gluži kā piedzīvojums, bet karš taču ir pavisam kas cits ...

Vai nu meitenes pamanīja Sašas acīs sūrumu, vai arī tāpat, taču pēkšņi mitējās čivināt, un tad viena no viņām klusu pavaicāja:

— Vai jums smags ievainojums?

— Nē. Tiesa, ar divām lodēm, taču kauls vesels ...

— Vai vāciešus tikāt redzējis? — pajautāja otra.

— Tā kā patlaban jūs.

— Patiešām? Tik tuvu?

— Pat daudz tuvāk... Es ar vienu plūcos... ņēmu viņu gūstā.

— Un viņš jūs ievainoja?

— Nē, mani snaiperis nomedīja.

Meitenēm acis iepletās pavisam platas, un viņas tagad skatījās uz Sašu pavisam citādi, tad ieraudzīja viņa lodes caururbto ausaini. Saša pasmaidīja un noņēma to na galvas.

— Redziet, tikai drusciņ zemāk un ... — viņš rāmi un pavisam vienkārši noteica.

Meitenes apklusa, laikam sirdīm uzdvesa saltums, sastindzināja lūpas.

Tad viena no viņām, skatīdamās Sašam tieši acīs, uzprasīja:

— Pasakiet... Bet tikai taisnību, katrā ziņā taisnību. Vai tur ir briesmīgi?

— Jā, meitenes, ir briesmīgi, — Saša pavisam nopietni atbildēja. — Un tas jums jāzina... lai būtu gatavas uz visu.

— Mēs saprotam, saprotam ...

Viņas piecēlās, sāka atvadīties, vilciens var kuru katru mirkli atiet. Pasniedza Sašam roku, bet viņš savējo kautrējās pretim sniegt — nomelnējusi, apdegumu krevelēs, netīra, taču viņas neliekas zinis, spiež Sašas raupjo ķepu ar saviem tievajiem pirkstiņiem, no kuriem vēl manikīrs nav nolupis, vēl drīzu izveseļošanos, bet Sašam sirds vai pa muti kāpj laukā: kas notiks ar šīm jaukajām meitenēm, kāds frontes liktenis viņas gaida?

Un atkal šķiršanās no labiem cilvēkiem... Cik viņu pēdējās dienās bijis Sašas ceļā? Un no visiem viņš šķīries uz mūžīgiem laikiem. Tik vien zina, ka vienu no viņām sauc par Toņu, bet sirdī viņas paliks, kamēr vien viņš būs dzīvs.

Viņš nolūkojās meitenēm pakaļ, uz viņu smalkajiem augumiem, un kaklā atkal iesprūda kamols: jūs, mīļie skuķētii, palieciet taču dzīvas... dzīvas... un, protams, nesakropļotas... Mēs, vīrieši, palikuši bez rokas vai kājas, vēl šā tā varam iztikt, ko darīt jums? ...

Drīz pēc tam sākās iekāpšana arī Sašas vilcienā. Cilvēku ap vagoniem, ka biezs, pie durvīm neiedomājama burzma. Saša gan baidījās lauzties iekšā pašā biežņā, lai nesaspaidītu ievainoto roku, taču, kad durvis atvērās, pūlis viņu sagrāba, savirpināja, iestūma vagona priekštelpā, tad iegrūda durvīs, un viņam pat izdevās dabūt sev vietu sēdēšanai.

Sākumā viņš mēģināja skatīties laukā pa logu — interesanti taču pavērot nepazīstamas vietas, bet logi laikam nemazgāti kopš kara sākuma, cauri apķepējumam nekas nebija saredzams, turklāt vilciens vairāk stāvēja nekā kustējās, pāri tiltiem vispār tikko vilkās — viss taču bija sagrauts un tagad laikam tikai uz ātru roku salabots. Tādēļ Saša itin bieži aizsnaudās, izgulējās par pagājušo nakti, ko nonīka uz bremžu laukumiņa. Līdz Kļinai viņi brauca visu pēcpusdienu, bet te tikai astoņdesmit kilometru vien ir.

Kļinā Maskavas vilciens jau stāvēja pie platformas, taču cilvēku ap to drūzmējās daudz vairāk nekā Kaļiņinā, un Saša nolēma, ka viņam ar savu roku iekšā netikt, bet tad kāds iesaucās: «Palaidiet ievainoto! Kāp iekšā, puisi!» — un cilvēki pašķīrās, ļāva Sašam aiziet līdz pašām durvīm. Viņš ievēroja: jo tālāk no frontes, jo lielāka līdzjūtība pret ievainotajiem. Tas arī saprotams — te viņi retāk sastopami.

Ar vārdu sakot, Saša iemantoja guļamvietu un ne jau uz trešā plaukta, kas domāts bagāžai, bet uz otrā, no kura var gan pa logu paskatīties, gan pie svaiga gaisa pietikt.

Saša izstiepās visā augumā... Gribēja jau Pašas iedoto kuli palikt pagalvī, taču pārdomāja — var sadrupināt maizi un to pelēko klaipu, ko meitenes uzdāvināja. Iedomājoties tās jaukās meitenes, sirdī uzvilnīja siltums. Ar tādiem krājumiem ceļš viņu vairs nebiedē, dienām piecām pietiks, ja rīkosies ar prātu.

Vagonā bija silts, cilvēki pieelpojuši, protams, un Saša novilka savu pašu velnu pieredzējušo vamzi un palocīja pagalvī. Vilnas formas blūze viņam vēl pavisam pieklājīga, jauna, formēšanās vietā saņemta, tikai piedurkne sagraizīta, un Saša sāka justies daudz omulīgāk, it kā būtu citas drēbes uzvilcis. Protams, vatētās bikses gan nekur neder, uz ceļiem caurumi, vate lien laukā, daudzās vietās izdeguši robi, bet ko lai dara — viņš taču nāk no priekšējām pozīcijām ...

Kad viņš sāka tīt smēķi, kāds no apakšējā plaukta, pavecāks vīrs, laikam strādnieks, palūdza Sašam:

— Vai ar mahorku nebūsi bagāts, zaldāt?

— Pacienāšu, — Saša labprāt atbildēja, tikai viņu izbrīnīja tāda uzruna — kas viņš par zaldātu? Viņš ir Sarkanās Armijas kareivis!

Pīpēdami sāka runāt... Braucējs apjautājās, kur Saša karojis un vai lielas kaujas bijušas. Saša diez kādā pļāpāšanā neielaidās — jā, bija vietējas nozīmes kaujas, tomēr velnu dabūja pieredzēt. Strādnieks pašūpoja galvu un atkārtoja:

— Tu saki — vietējas nozīmes kaujas? Tas nozīmē, ka ar tehniku nebūt nelutināja, vairāk paļāvās uz to pašu šautenīti? Vai esmu pareizi sapratis, ko nozīmē vietēja rakstura kaujas?

— Par to, tēvoci, nenākas runāt. Kas bijis, tas izbijis ... Taču tikpat kā uzminēji.

Strādnieks pasmaidīja.

— Kas tur ko neuzminēt. Pietiek ar to, ka paskatās uz tevi. Un kā ēdināja?

— Šķīdonis ...

— Un arī tas redzams. — Ceļabiedrs atkal pasmaidīja, bet par to vairs nerunāja.

Sāka runāt par Fiļičeva tabaku, ko viņiem tagad izsniedz papirosu un mahorkas vietā un kas nav ne īsti tabaka, ne sazin kas, ne kāda labuma, ne kādas baudas, dūmi vien. «Moršanskas» mahorka — tā pavisam cita lieta, viņš nobeidza un ar baudu ievilka dūmu.

Pēc tam viņš pajautāja, kurp Saša dodas. Saša atbildēja, taču viņu mocīja žāvas, tik patīkami bija izstiepties uz augšējā plaukta siltumā un sausumā, ka kaimiņš, to redzēdams, nekā vairs neprasīja, un Saša uz vietas aizmiga, kā tumsā iekrita.

Tikai uz pašu rīta pusi viņš redzēja sapni: viņi abi ar Zinu iet pa lauku pie Ovsjaņņikovas, taču nav uz tā ne šāviņu izrautu bedru, ne līķu, ne sadedzināto tanku, tas ir klajš, un uz tā zaļo ziemājs, taču lauku nez kādēļ šķērso upīte, un pie pašas Ovsjaņņikovas nevar piekļūt, bet viņam tā gribas aiziet līdz tai, pašam paskatīties un arī Ziņai parādīt, kā vācieši bija tajā iekārtojušies, kāpēc neizdevās to ieņemt, taču upīte nelaiž klāt... Tieši šaja vietā kaimiņš viņu pamodināja:

— Zini ko, dēliņ? Tu labāk līdz pašai Maskavai nebrauc vis. Izkāp tepat.

— Kāpēc?

— Stacijā pārbauda dokumentus ...

— Un tad? Man ir likumīga sanitārā karte. Tajā viss sarakstīts — kur ievainots, kādos evakuācijas hospitāļos bijis ... Visur zīmogi...

— Es par to nešaubos. Bet tik un tā var aizturēt un aizsūtīt uz karaspēka pārsūtīšanas punktu. Bet no tā iebāzīs hospitālī, un mājās nemaz netiksi. Klausi manam padomam — izkāp Ostankinā, tā jau ir Maskava, tikai nomale. Tur iekāpsi tramvajā un aizbrauksi, kurp vajag. Tev jābrauc no Kazaņas stacijas? Tur arī labāk nerādies, bet aizbrauc, teiksim, līdz Maskavai III un tad sēsties kurā katrā vilcienā, kas iet uz tavu pusi. Saprati mani?

— Sapratu. Paldies par paskaidrošanu. Nokļūt pārsūtīšanas punktā man, protams, nav nekāda prieka ...

Vilciens jau palēnināja pirms Ostankinas savu gaitu, un Saša norāpās no sava plaukta, pacienāja strādnieku uz atvadām ar mahorku un, steidzīgi atvadījies, devās uz durvīm.

— Laimīgu tev ceļu, zaldāt! Un pats galvenais — pārnākt dzīvam. — Viņš vēl izdzirda.

Ejā bija sadrūzmējusies vai puse vagona, laikam visi tie, kam dokumentu pārbaude nekā laba nesolīja, bet vilciens stāvēja tikai īsu brīdi, un Saša izlēca jau no ejoša.

Viņš^ pastaveja uz perona, paskatījās apkārt — vai tiešam tā ir Maskava, Dzimtenes galvaspilsēta! Vai tur,, pie tiem Rževas apkaimes ciemiem, tā rudā lauka malā, pa kuru dabūja gan skriet, gan lodāt, uz kura ne vienu reizi vien jau šķita nomiris, vai tur viņš maz varēja iedomāties un cerēt, ka paliks dzīvs un ieraudzīs Maskavu?'

Bija noticis īsts brīnums, un nemaz negribējās ticēt, ka tas nav sapnis.

Un šī brīnuma sajūta nepameta Sašu arī tad, kad viņš soļoja uz tramvaja loka pusi un viņam garām steidzās-cilvēki, kas devās uz darbu, visparastākie cilvēki, tikai ne Sašas izpratnē, jo viņi bija ģērbušies civildrēbēs — citam mugurā svārki, citam — jaka, citam lietusmētelītis, un viņiem rokās nebija vis ieroči, bet gan portfeļi, dažādi tīstokļi, un gandrīz vai katram no kabatas rēgojās laukā rīta avīze.

Par sievietēm un meitenēm nemaz nebija ko runāt — tās klikstināja savu kurpīšu papēžus, cita ģērbusies svārciņos un jakā, cita raibā kleitiņā, un visas viņas Sašarn likās uzposušās, svētdienīgas, gluži kā ieradušās no citas pasaules, kuru Saša gandrīz jau aizmirsis, bet kura brīnumainā kārtā piepeši atgriezusies.

Tas viss viņam likās savādi un brīnumaini — it kā nebūtu nekāda kara!

It kā tepat blakus, tikai aiz divsimt verstīm, dārdos un mokās neplosītos un nepludotu asiņu palos degoša, apkvēpusi fronte ...

Un, jo krasāk atšķīrās šī mierīgā, gandrīz vai pirmskara dienu Maskava no tā, kas risinājās tur, jo taustāmāk viņš sajuta saikni starp to, ko viņš darīja tur, un to, ko ieraudzīja šeit, un jo svarīgāks šķita tas, ko viņš dara tur...

Tad viņš izslējās taisnāks, izrieza krūtis un sāka spert brašāku soli, vairs nekautrēdamies ne savas neskūtās bārdas, ne saplēstā un apsvilušā vamža, ne savas cauršautās ausaines ar izlīdušajiem vates pinkuļiem, ne savu novalkāto puszābaku un dubļiem apķepušo stilbtiņu un pat ne aizvēsturisko laiku «katjušu», ko nupat sadabūja, lai uzšķiltu uguni un aizsmēķētu ...

PASĒRST PĒC IEVAINOJUMA

Kad leitnants Volodja iekāpa tramvajā, visi, kas stāvēja uz pakaļējā laukumiņa, pavirzījās no viņa tālāk, un viņš, sapratis šādas rīcības iemeslu, tūlīt noskaitās un noskaņojās pret šo publiku.

Tiesa, viena sieviete piecēlās un atdeva viņam savu vietu.

— Sēstieties, biedri karavīr... — Taču viņš paskatījās sievietē ar tik nedzīvām acīm, ka viņa nodrebinājās un nomurmināja: — Ak kungs, un vēl taču pavisam jauniņš.

M-jā, laikam jau Maskavā nemaz tik bieži negadījās sastapt šādus — tieši no pirmajām pozīcijām, kara nodīdītus un samalstītus, cauršautos, asiņainos vamžos, caurumainos, ar divu mēnešu veciem dubļiem apķepējušos zābakos... Uz Volodju skatījās. Skatījās ar līdzjūtību. Dažlabai vecākai sievietei acīs sariesās asaras, bet tas viņu kaitināja — nu, ko jūs tā blenžat? Nebraucu taču no viesībām. Jūs laikam domājat, ka karš ir tāds, kādu to rādīja kinofilmās ... Jo sevišķi viņu kaitināja vīrieši — gludi noskuvušies, kaklasaitēm ap kaklu.

Kad viņš apsēdās atbrīvotajā vietā, blakussēdētāji pavirzījās nostāk, viņš to redzēja, un tas nokaitināja vēl vairāk — tu redzējies, viņš esot pārāk netīrs... Tā arī

sēdēja, lūpas kodīdams un cilvēkos neskatīdamies, līdz sāka justies tik neomulīgi — vai gan tāds viņš bija cerējis atgriezties Maskavā! — ka parāva vaļā vamža apkakli, lai redz pie blūzes piesprausto tikko saņemto medaļu «Par drošsirdību» — te ir, skatieties! Citādi dubļus un asinis pamanījāt, bet par apbalvojumu nekā nezināt! Un, strauji piecēlies, aizgaja prom uz laukumiņu, pa ceļam ne jau nu nejauši pagrūzdams glīti ģērbušos vīrieti ar portfeli rokā un kaklasaiti ap kaklu.

Pie loga piespiedies, viņš skatījās, kā garām aizslīd pazīstamās Maskavas ielas, taču vēl nespēja reāli aptvert, ka tās ir Maskavas ielas, ka viņš ir dzīvs un brauc uz mājām pasērst...

Un tikai tad, kad tramvajs apstājās pie viņa pieturas — gandrīz pie pašām mājām, krūtīs kaut kas nodrebēja. Tātad patiešām! Viņš ir mājās! Un viss aiz muguras...

Viņš izkāpa no tramvaja, taču nemetās skriešus, skurbdams aiz laimes, bet, gluži otrādi, pat mirkli pastāvēja, ielūkodamies savā ielā, un tikai pēc tam, kad ieraudzīja savu māju, kas stāvēja sveika un vesela, tikai vēl vairāk aplupusi, ar netīriem, droši vien sen nemazgātiem logiem, ar šur un tur izbirušiem vāpētajiem ķieģelīšiem ap ārdurvīm, viņš dziļi ievilka elpu, izelpoja un sajuta, ka līdz ar elpu dvēsele atbrīvojas no neiedomājamā, galējā sasprindzinājuma, kas viņu turēja savā varā visus šos drausmīgos, pie Rževas pavadītos mēnešus.

Viņš ne īsti iešņukstējās, ne īsti ievaidējās un metās skriešus. Trešajā stāvā pie sava dzīvokļa durvīm apstājās ne jau tas pārdrošais, bezbēdīgais leitnants Volodja, strēlnieku rotas komandieris, kas cēla cilvēkus neskaitāmos triecienos un no kura izvelbtajām, negantajām acīm baidījās ne tikai parastie kareivji, bet arī uz viņa rotu no cietumiem atsūtītie rīkļurāvēji, kam savā laikā bijuši piespriesti pat desmit gadi, te tagad stāvēja izmocīts, līdz pēdējam pārguris puišelis, kam viss pie Rževas pārciestais gājis pāri viņa spēkiem, lai arī kā viņš tur centās uzveikt pats sevi, lai kā vēlējās būt brašs...

* * *

— Ak kungs, ko ar tevi izdarījuši! — Viņš izdzirda no tālienes nākam mātes balsi un sajuta uz savas vēju appūstās un nedēļu neskūtās sejas viņas asaras. — Tu esi dzīvs! Dzīvs! — viņa murmināja, nevis apskaudama, bet aptaustīdama viņu, it kā cenzdamās pārliecināties, ka tas ir viņš, viņas dēls.

— Dzīvs, māt... Tikai briesmīgi netīrs, — Volodja beidzot sakopoja tik daudz spēka, lai atbildētu, un saudzīgi pavirzījās nost, kad sajuta viņas pirkstus tajā sava vamža vietā, kur brūnēja sakaltušo asiņu plankumi.

Viņš atkāpās no mātes un sāka vilkt vamzi nost.

— Es tev palīdzēšu. — Viņa piesteidzās klāt.

— Nē, nē... Es pats. — Un, palaidis va|ā kaklā) iekārto roku, novilka vamzi. — Kur lai to noliek?

— Aiznesīšu uz pieliekamo. — Māte jau pasniedza roku.

— Es pats, māt. — Viņš parava vamzi sāņus un izgāja no istabas.

Kad viņš atgriezās, māte pajautāja:

— Vai tevi smagi ievainoja?

— Nē. — Un šī atbilde viņu nemaz neiepriecināja. Viņa it kā saguma un čukstus pateica:

— Tātad pārnāci tikai uz kādu laiciņu?

— Jā, māt, laikam tikai uz laiciņu ... — Viņš apsēdās uz dīvāna un pārlaida istabai acis, un tikai tad māte pamanīja viņa medaļu.

— Tu esi apbalvots! Par ko?

— Par karošanu, māt, — viņš diezgan vienaldzīgi atteica.

— To es saprotu ... Bet par kaut ko taču tu to nopelnīji.

— Tur, kur es biju, tur visi bija nopelnījuši... Tikai vairs nebija — kam apbalvojumu piešķirt.

— Kā tā — nebija? — viņa uztraukusies uzprasīja, taču, kad Volodja neatbildēja un tikai noraustīja plecus un sadrūma, visu saprata.

Brīdi viņš klusēja un pieklusināta balsī pavaicaja:

— Māt, vai mums degvīna nav?

— Nav, Volodja. Bet es tūlīt aizskriešu pie kaimiņiem. Gan jau kādam atradīsies, un man neatsacīs...

Pēc tam, kad māte bija izkurinājusi vannu, viņš iekapa karstajā ūdenī, vēl joprojām neatģidies no neiedomājamā pārlēciena no vienas dimensijas citā. Vēl tikai pirms nedēļas bija šāviņu savandītas priekšējās pozīcijas, kurās Maskava un mājas likās kas tāls, neaizsniedzams un vispār neesošs. Un pēkšņi — mājas, viņa istaba, mate, kas aicina pie galda, bet uz galda mundierī vārīti kartupeļi, plāniņas rupjmaizes šķēlītes, pudele degvīna un... kārbiņa šprotu.

Un pat šis trūcīgais, uz galda noliktais cienasts viņu pārsteidza.

— Tātad ar uzturu jums nemaz tik slikti nav, — viņam paspruka.

— Nē, Volodja, ir ļoti slikti... Izbeidzās putraimi, un vajadzēja piepirkt tirgū kartupeļus, bet tie maksā deviņdesmit rubļus kilogramā. Vajadzēja ņemt un pārdot sudraba karoti. Bet šprotes biju saglabājusi vēl no miera laikiem.

— Māt, — Volodja atpogāja formas blūzes kabatu, — te būs nauda. Daudz, trīs manas leitnanta algas.

— Cik tad tas ir?

— Daudz. Gandrīz divi tūkstoši.

— Paldies, Volodja. Es nolikšu to šite, uz galdiņa... Tikai nebrīnies — tas nemaz nav tik daudz, kā tev šķiet.

— Divi tūkstoši ir maz? — Volodja nesaprata.

— Jā. Sēsties, Volodja.

Viņš apsēdās, pielēja sev pilnu glāzi degvīna, un māte acis vien iepleta, kad dēls vienā kampienā, pat nesaviebies to izdzēra un tad sāka uzkost — lēnām, nepavisam nesteigdamies, tā, kā viņi to darīja priekšējās pozīcijās.

— Tev ir ļoti savādas acis, Volodja, — māte teica, bažīgi ielūkodamās dēla sejā, laikam jau meklēdama tās pārmaiņas, kas viņā notikušas šo triju gadu laikā.

— Esmu taču iedzēris. — Viņš paraustīja plecus.

— Tu ar tādām jau atnāci... Tās ir ļoti nogurušas un savādi tukšas. Tik tukšas, ka man bail tajās ieskatīties... Kādēļ tu nekā nestāsti?

— Ko tad lai stāsta, māt? Tas ir karš... — Un viņš joprojām ēda, lēnām košļādams ik kumosu, un māte uzminēja:

— Jūs badojāties?

— Nē... Viss bija normāli. Tikai savādi liekas, ka jāēd ar dakšiņu. — Un viņš pirmo reizi pa visu šo laiku tikko manāmi pasmaidīja.

Viņa ilgi klusēja, un Volodja visu laiku sajuta sev pievērstu mātes satraukto, jautājošo skatienu, bet ko viņš varēja šajā brīdī pastāstīt? Viņš pat nebija vēl apsvēris, ko var un ko nevar mātei stāstīt, un tādēļ ielēja sev vēl pusglāzi, drusku iedzēra un klusēdams ēda.

— Māt, ko zini par mūsu puišiem? Par skolas biedriem un tepat no mūsu sētas? — viņš beidzot pavaicāja.

— Kur nu kurais, Volodja ... Zinu, ka kritis Gaļins no tavas klases, ka gājusi bojā Ļuba no astotā dzīvokļa.

— Ļuba? Bet kā viņa nokļuva frontē?

— Aizgāja brīvprātīgi... — Māte paskatījās viņā un turpināja: — Un kā tu? ...

Volodja, šķīvī skatīdamies, neatbildēja.

— Mani tas nomāc, Volodja. Zinot, ka tas ir liktenis,, to cilvēks uzņem citādi, bet, iedomājoties, ka tas varēja arī nenotikt, — tā jau ir pavisam cita runa. Tu ciet klusu?

— Tas ir liktenis, māt, — Volodja tikai pēc brīža atteica.

— Vai tad tu lūgumus netiki rakstījis? ...

— Kara sākumā visi mēs rakstījām. Bet tam jau nebija nekādas nozīmes... Nebija...—Volodja redzēja,ka māte netic, taču teikt patiesību viņš nedrīkstēja.

Vēl pēc brītiņa māte bikli pavaicāja:

— Tu droši vien gribi Jūliju satikt?

— Nē... Pagaidām ne, — viņš, mazliet pagaidījis, atbildēja.

— Kad iesākās karš, viņa gandrīz vai katru dienu atskrēja pie manis. Mēs abas gaidījām tavas vēstules, kopā lasījām... Manuprāt, Volodja, tur nav nekā nopietna, ka viņa tev tik ilgi nerakstīja. Tikai muļķīga, bērnišķīga aizraušanās. Viņa taču vēl ir pavisam skuķens. Jums noteikti jāsatiekas, un tu ... viņai piedosi, — māte teica, laikam jau piešķirdama tam lielu nozīmi un cerēdama, ka Jūlija kaut kā palīdzēs dēlam atgūties.

— Ko piedosi? — Volodja vienaldzīgi noprasīja.

— Nu ... to viņas ilgo klusēšanu. — Māte bija drusku apjukusi.

— Tie taču nieki vien, māt. — Viņš atmeta ar roku.

— Bet tu taču, šķiet, ļoti cieti viņas klusēšanas dēļ?

— Tas bija tik sen. Tagad tas viss ...

Māte atkal cieši nopētīja viņu — tādu dēlu viņa vēl nebija redzējusi un nesaprata viņu. Dēls bija kļuvis citāds.

— Kur ir Sergejs?

— Serjoža ir Maskavā. Viņam pēc somu karā saņemtā ievainojuma ir baltā biļete ... Esmu viņam daudz pateicības parādā, Volodja. Viņš mani iekārtoja tā, lai varētu strādāt mājās. Redzi, es šuju sarkanarmiešiem veļu un saņemu strādājošo pārtikas kartīti. Bet pirms tam veselu mēnesi biju bez darba. Mūsu izdevniecība evakuējās, bet €s līdzi neaizbraucu. Visu laiku cerēju... ja nu tev kaut kādi izdodas nokļūt Maskavā ...

Volodja piecēlās no galda un piegāja pie dīvāna.

— Es atgulšos, māt...

— Jā, jā, protams, tev jāatpūšas. — Viņa steidzīgi sakārtoja spilvenus.

— Pagaidām es vēl nevienu negribu redzēt, māt. Arī Jūliju negribu. — Viņš nožāvājās un izstiepās uz dīvāna.

* * *

Tomēr ar Jūliju viņš sastapās tai pašā dienā, pareizāk sakot, vakarā. Meitene atnāca, kad viņš tikko bija pamodies, un, izdzirdis divus zvanus, tūlīt saprata, ka nāk Jūlija. Viņš aizsmēķēja un, tāpat nepiecēlies, saspringti lūkojās uz durvīm. Viņš dzirdēja, kā pa gaiteni nokli-dzina papēdīši, kā viņa sasveicinās ar māti, kā viņas soļi tuvojas istabai. Un tad ...

Jūlija iespurdza istabā un, ieraugot Volodju, pakāpās atpakaļ, tad ievaidējās, saķēra galvu un pamira, bet acīs kopā ar izbrīnu un prieku pazibēja arī izmisums.

Viņš tīšuprāt lēnām piecēlās no dīvāna un sāka vilkt kājās savus «kirzeniekus», kurus māte jau bija paguvusi nomazgāt un kuri tik un tā izskatījās galīgi nepievilcīgi, pēc tam tikpat apzināti lēnām paspēra soli uz Jūlijas pusi un apstājās.

— Volodja... tu? Ak kungs, tā jau var galu dabūt. Tava māte nekā nav teikusi... Kad tu atbrauci?

— Šorīt.

— Vai esi ievainots? Un tev ir medaļa? Es zināju, ka tu karosi godam... Ak kungs, ko es runāju... Vai tu uz ilgu laiku?

— Nāc vien iekšā, reiz jau esi atnākusi. Durvīs nav nekāda stāvēšana.

Jūlija bija pārvērtusies. Nē, viņa nebija ne lielāka paaugusies, ne arī apaļīgāka kļuvusi. Pazudušas tikai smieklīgās, neveiklās bizītes, un tagad meitene lepojās ar «zēn-galviņu», lūpas bija mazdrusciņ nokrāsotas, bet acis — nopietnas, ļoti nopietnas.

— Es iešu gan, — viņa teica, bet vēl aizvien stāvēja durvīs. — Ak kungs, ko es esmu izdarījusi! Vai tu uz ilgu laiku?

— Nezinu ... Nāc taču tālāk!

Jūlija kaut kā nedroši pienāca viņam klāt un apstājās, it kā kaut ko gaidīdama, taču Volodja tikai pasniedza viņai roku un diezgan parupji sacīja:

— Sēsties. Tagad pastāsti, ar ko tu nodarbojies, kamēr mani dīdīja pa karaskolu un kamēr gaidīju no tevis vēstules.

— Par to, Volodja, vēlāk... Tas nav galvenais. Es atnesīšu tev tādu melnu burtnīciņu, tur būs viss uzrakstīts, un tu... tu sapratīsi. Tā, Volodja, bija muļķība, drausmīga muļķība ...

— Un kas tad nav muļķība? — viņš drūmi noprasīja.

— Sājā brīdī nevaru to pateikt... Tu mani nositīsi.

— Nekad neesmu centies tēlot Otello. — Volodja

iesmējās.

— Diemžēl jā ... — Jūlija izņēma no somiņas papirosus un sērkociņus un aizsmēķēja.

— Kas tie vēl par pigoriem? Tūlīt met prom! — viņš gandrīz vai uzkliedza.

— Es, Volodja, smēķēju. Jau sen — kopš kara sākuma.

— Atmet!

Jūlija drusku ievilka un nolika papirosu uz pelnu trauka.

— Un ko vēl tu esi kopš kara sakuma iemācījusies?

— Vairāk nekā ...

— Tur stāv degvīns... Varbūt arī to esi iemācījusies?

— Neesmu, taču drusciņ ielej. Man jāattopas...

— Nav bijis neviena, kas tevi dauzītu, — Volodja sacīja, taču paņēma no bufetes glāzīti un ielēja.

Jūlija izdzēra un iesāka tik nopietni, ka Volodja saausījās.

— Man tev jāpasaka... Es pat nezinu, kā lai iesāk. Bet tev jāsaprot mani un... jāpiedod.

— Saki taču! — viņš nepacietīgi, gluži kā pavēlēdams uzsauca.

— Man rīt divpadsmitos jabut... kara komisariātā... Ar mantiņām ...

— Kādā kara komisariātā, velns parāvis! — viņš uzkliedza. — Jukusi esi, vai?!

— Es taču nezināju, ka tu atbrauksi... Es gribēju but kopā ar tevi... frontē, — viņa tikko dzirdami izdvesa un apsēdās uz dīvāna.

— Muļķe! Vai tu maz saproti, kas ir karš?! Un vel meitenēm! Vai to tu saproti?

— Toties dabūšu izbaudīt to pašu, ko tu ...

Ienāca Volodjas māte.

— Vai tu, māt, vari iedomāties, ko šī pastrādājusi? Viņai rīt jāiet prom armijā!

— Ak dievs... Kā tad tu tā, Jūlij? Atbraucis Volodja, bet jūs... jūs braucat prom... Un vispār...

— Kā es varēju zināt, ka viņš atbrauks? Es biju cerējusi, ka mēs varam frontē sastapties, — Jūlija gandrīz, caur asarām nomurmināja.

— Atradusi vietu randiņiem! Nudien, aptaurēta ... — Volodja pikti nosvieda papirosu un, ar zābakiem rībinādams, sāka sojot pa istabu.

— Nomierinies, Volodja, — māte teica.

— Es esmu mierīgs. Lai brauc vien, ja vēlas iet no rokām rokās ...

— Volodja ... — māte pārmetoši pārtrauca.

— Es neesmu Maija! Un nebūt netaisos iet no rokām rokās! Es braucu karot! — Jūlija iesaucās un nu jau sāka raudāt no sirds.

— Karot! Tu saproti, ko nozīmē karot?! Sadot tev vajadzētu, kā nākas, un tūlīt pat! — Volodja atkal aizsvilas.

— Volodja ... — māte viņu aprāja.

— Kāds tu, Volodja, esi neciešams, — Jūlija šņukstēdama murmināja. — Mana mamma vienmēr tika teikusi, ka tu esi grūti audzināms zēns.

— Zēns! Es esmu vīrietis! Saproti, vīrietis! Es pa šiem mēnešiem esmu pieredzējis tik, cik pa simt gadiem nedabūsi pieredzēt. Tu paskaties vien uz mani, paskaties! — Viņš piegāja meitenei tuvāk un apstājās.

Jūlija palūkojās augšup un laikam tikai tagad pamanīja, kā Volodja ir pārvērties, cik viņš ir novājējis, kādi melni loki viņam zem acīm, no kurām pretim raudzījās savāds, neuzveicams gurdums un tukšums. Un tad viņa čukstus palūdza:

— Pasaki — kas tur bija? Tev ir tādas acis... Ak kungs. Kāpēc tu klusē? — Brīdi viņa cieši noskatījās Vo-lodjā, tad, pēkšņi aizsegusi seju ar rokām, čukstus pateica: — Man nez kādēļ uznāca bailes. Un es vairs rīt negribu iet uz kara komisariātu.

Volodjam nodrebēja lūpas, viņam bija neizsakāmi žēl Jūlijas, taču viņš teica:

— Es pat neiešu rīt tevi pavadīt.

— Nemoki mani... Mums atlicis tikai viens vakars. Un tu atnāksi...

Volodja patiešām aizgāja. Nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos viņš jau bija pie Jūlijas majas, kaut ko runāja ar viņas māti, kas mirka vienās asarās, mēģināja nomierināt apmulsušo un satriekto Jūlijas tēvu, kurš, pro-I.mis, nezinādams, ka meita aiziet armijā brīvprātīgi, visu laiku bezcerīgi purpināja: «Jau tiktai esam aizkaroju-šies... Skuķus sāk armijā iesaukt. Esam gan aizkarojušos...» Viņš bija atlūdzies no darba, lai pavadītu meitu, taču Jūlija kategoriski paziņoja: viņu pavadīs vienīgi Volodja. Māte šaudīdamās kravāja mantas, ko Jūlija klusēdama cēla atpakaļ laukā, piebilzdama, ka tās viņai nav vajadzīgas, bet māte pēc brītiņa atkal salika tās Jūlijas mazajā koferītī, kuru Volodja atcerējās vēl no skolas laikiem.

Tēvs trīsošām rokām izņēma no bufetes aizsāktu kor-telīti, sāka liet degvīnu, pudeles kakliņš sitās pret glāzītes malu, un tā šķindēja smalki un skumji, un no ta visiem kļuva sērīgi.

Volodja, nolūkodamies šajā pirmsatvadu ņudzeklī, Ju-lijas vecāku ciešanu pilnajās sejās un sāpēs, kas vīdēja viņu acīs, nez kādēļ atcerējās rindu pie pulka štāba, kurā viņi, mazliet uztraukušies, stāvēja, turēdami rokās lugu-mus un juzdamies lepni par savu apņēmību, un apzinādamies savu nozīmīgumu, bet nemaz nepadomādami, ka kaut kur tāltālu viņu mātes lūdz dievu, lūdz likteni, lai tikai viņu dēli paliktu Tālajos Austrumos un lai karš paietu viņiem secen ...

Pa to laiku Jūlijas tēvs, salējis degvīnu, ar satraukumā drebošu roku pasniedza visiem glāzītes un, laikam nespēdams vairs ne parunāt, tikai ar rokas mājienu uzaicināja piesēsties pirms ceļa. Viņi apsēdās uz krēsliem, kas bija izstumdīti pa visu istabu, klusēdami izdzēra pa mazītiņai glāzītei silta, pretīga degvīna un piecēlās. Volodja, paņēmis Jūlijas koferīti, izgāja gaitenī un, jau stāvēdams iur, izdzirda, kā pilnā balsī sāk vaimanāt Jūlijas māte un kā tēvs tikai ar mokām izdabū vienotru vārdu atvadām ...

Iesaukšanas vietu Ostankinā viņi atrada pavisam viegli: pie tās drūzmējās meiteņu pulciņš — gan glītas, gan ne visai glītas, slaidas un nelielas, kalsnas un apaļīgas (tādu bija krietni mazāk), taču pilnīgi visas bezgala jauniņas, pavisam, pavisam skuķēni. Visas bija apģērbušas vecas drānas, jo zināja, ka šo apģērbu atņems un izsniegs karavīru ietērpu. Visām rokās mazi koferīši vai mugursomas. Visām īsi apgriezti mati, tādi paši kā Jūlijai, un tikai viena slaida, glīta, iznesīga blondīne nebija spējusi šķirties no savas krāšņās bizes gandrīz vai rokas resnumā. Un visas pavadīja tikai mātes vai arī jaunākās māsas un brāļi.

Pāri meiteņu bariņam šaudījās nervozi, klusi čuksti. Mātes uz atvadām vēl šo to piekodināja, šo to pamācīja, aizrādīja, bet meitenes tikko dzirdami atčukstēja: «Jā, mamm ... Labi, mamm ... Protams, mamm ...»

Visas ik pa mirklim paskatījās uz Volodju — starp pavadītājiem viņš bija vienīgais vīrietis, turklāt vēl ievainots, pārnācis no frontes, kurā pavisam drīz ieradīsies arī viņas, šīs pašas muļķa meitenes. Viņš sadzirdēja runājam: «Laikam tikko atbraucis un tūlīt dabū pavadīt... Nepalaimējās puisim ... Bet var būt, ka brālis? Nē, pēc izskata nav līdzīgs ...»

No vienstāva koka mājiņas, kurā atradās iesaukšanas punkts, iznāca gados jau krietni pavecs vecākais leitnants. Volodja piesvieda roku pie cepures, tas sveicienu atņēma, pārlaida visiem nogurušu, līdzjūtīgu skatienu un sadabūja sarakstu.

— Nu tad tā, meitenes.. Vajadzēs nostāties ierindā, — viņš iesāka. — Es nosaukšu uzvārdu, bet jūs atbildiet «es». Sapratāt?

Meitenes sāka neveikli kārtoties rindā. Pavisam viņu bija ap piecpadsmit.

— Abramova Taņa ...

— Es!

— Boļšakova Zina ...

— Es!

Та viņš nosauca visus piecpadsmit uzvārdus. Visas bija atnākušas. Visas atbildēja «es», cita droši un skaļi, cita klusi un pabailīgi, bet daža arī trīsošā balsī.

— Un tagad, meitenes, atsveicinieties no saviem piederīgajiem un ejiet iekšā.

Jūlija tūlīt pat piegrūda savas aukstās lūpas Volodjam pie vaiga un, strauji pagriezusies, iegāja mājā. Tikai pie pašām durvīm vēl apstājās, pamāja viņam ar roku un uzsmaidīja. Smaids bija skumjš un samocīts.

Tai pašā brīdī Volodjam aiz muguras atskanēja sieviešu raudas:

— Kā nu tev klāsies, meitiņ manu? Ak dievs ...

Raksti. Raksti biežāk. Kad vien iznāk kāds brītiņš, iii i āksti...

Netici vīriešu solījumiem ...

Ak kungs dievs, kā lai es par to visu uzrakstu tēvam?

Saudzē sevi, meitiņ .. . Lūdzu tevi, saudzē ...

Cita šņukstēja, cita raudāja pilnā balsī... Volodjam Krūtīs kaut kas sažņaudzās, un viņš sāka kāsēt — ir nu ļ .iii muļķītes, nudien muļķītes, viņš domāja, un viņam .mietās visu šo meiteņu, arī Jūlijas, žēl, neciešami žēl, un māca arī dusmas par viņu muļķību un naivumu.

— Uz kurieni viņas sūtīs, biedri vecāko leitnant? — Volodja piegāja pie virsnieka. — Saprotķ tikai vakar pārlādos mājās, bet manējā... re, ko nostrādājusi.

— Neuztraucies! — Virsnieks pasmaidīja. — Pagaidām būs Maskavā. Sakarnieku rezerves pulkā, kas atrodas Matrosskaja Tišinā. Droši vien zini, netālu no Sokoļ-ņikiem.

— Protams, zinu, — Volodja nopriecājās.

— Vai pats uz ilgu laiku?

— Piķis viņu sazin. Uz komisiju vēl neesmu gājis. Domāju, kādu mēnesi vai pusotra ...

— Bet viņas — kamēr apmācīs, kamēr nodos zvērestu, kamēr šis, kamēr tas, būs vēl ilgāk. Tāpēc nezaudē laiku, kad atskries no kazarmām atvaļinājumā. — Vecākais leitnants piemiedza aci.

— Vari būt mierīgs, nezaudē^ņ, — Volodja atteica tādā pašā tonī, bet pašam iekšā smelgtin smeldza.

Viņš vēl brīdi pastāvēja kopā ar raudošajām mātēm, nosmēķēja papirosu, pēc tam lēnām aizsoļoja gar tramvaja sliedēm. Acīs vēl vīdēja Jūlijas samocītais, skumjais smaids, arī tas, ka Jūlija pagaidām vēl atradīsies Maskavā, viņu nebūt nenomierināja. Tik un tā — priekšā taču gaida fronte.

Izgājis uz Jaroslavļas šosejas, viņš sāka iet kalnup un tad ieraudzīja pie pārtikas veikala milzīgu rindu, kas stiepās laukā nevis pa durvīm, bet no pagalma, un tajā, rindā, bija pietiekami daudz vīriešu; tas pārsteidza Vo-lodju.

— Pēc kā stāv šī rinda? — viņš pavaicāja.

— Degvīnu bez taloniem dod.

— Un cik tad maksā, ja bez taloniem?

— Ko tad jūs — no debesīm esat nokritis, vai? —

Sieviete paskatījās atpakaļ. — Vai dieniņ, piedodiet, jūs laikam tikai nesen Maskavā, trīsdesmit rubļu pudele.

— Pavisam lēti! — Volodja brīnījās. — Es ciemos par kandžu maksāju piecus simtus.

— Tirgū arī pie mums prasa to pašu. Vai gan jūs domājat, ka mēs stāvam, lai iedzertu. Nē, taču. Vīrieši, tie, protams, sagāzīs rīklē, bet mēs, sievietes, tikai paskatāmies — un prom uz tirgu ...

— Tad jau būs jāiestājas man arī, — viņš nolēma, jo vairāk arī tādēļ, ka līdz norunātajam laikam, kad jāsatiekas ar Sergeju, bija veselas divas stundas.

— Jūs, ievainotos un invalīdus, laiž ik pēc pieciem cilvēkiem. Ejiet uz priekšu un, līdzko ieraudzīsit kādu invalīdu, noskaitiet pēc viņa piecus cilvēkus un stājieties iekšā ... Laikam jau frontē esat pieraduši pie tiem tautas komisāra piešķirtajiem simt gramiem? — sieviete vēl piebilda.

— Nebija jau īsti, pie kā pierast, — viņš atteica un aizgāja uz priekšu.

Rinda bija gara, taču invalīdu — tikai trīs: divi uz kruķiem, bet viens ar melnā trijstūra saitē iekārtu roku. Tieši no viņa Volodja noskaitīja piecus cilvēkus. Rindā stāvētāji ne visai labprāt, bet tomēr saspiedās un ielaida viņu iekšā.

— Mūsējie galvas nolikuši, bet šitiem karš jau beidzies, dzīvi pārnākuši, un vēl viņiem visādas priekšrocības, — kāda sieviete melnā lakatā dusmīgi norūca, bet citas viņu aprāja:

— Kā tev nav kauna? Kam tu skaud? Viņiem tagad gribas kaut uz laiciņu aizmirsties, tikt vaļā no domām par šito nolādēto karu ...

— Man, sievas, karš vēl nav beidzies, — Volodja sacīja, palaizdams pa kādam karavīru izteicienam. — Pa-kantēšos te kādu mēnesi un atpakaļ — fričus kaustīt.

— Re, nu, cilvēks atvaļinājumā, bet tu ... — Sieviete melnajā lakatā nodūra galvu un apklusa, bet tad iejaucās gados jau krietni vecs vīrietis:

— Kaustīt, tu saki? ^varētu teikt, ka jums, zaldātiņi, ar to kaustīšanu veiktos. Pagaidām viņš plucina jūs.

— Nebrauc nu ar muti. — Aprāja pienākušais invalīds ar kaklā pakārto roku un pagriezās pret Volodju. — Vai sen, puis, no frontes?

— Tikai vakar pārrados, — Volodja atbildēja.

Dzirdēji, velna pagale? Cilvēks, var teikt, tikko no I aujas iznācis, bet tu jau lien kašķēties. Un ar ko? — Viņš uzklupa sievai ar melno lakatu. — Droši vien gribi pnspekulēt ar šņabīti, tāpēc stāvi?

Protams, pati nelakšu, kā jūs to darāt. Man bērni japabaro. To tu saproti? — viņa atkoda pretim.

Gana. Slēdzam šito bodīti ciet. Vai tev, leitnant, neatradīsies, ko uzsmēķēt? Tu atvaino, ka es ar tevi uz <du», kā ar pašu puiku, ar frontinieku. Kurā vietā dabūji pa spārniem?

— Biju pie Rževas, — Volodja atteica, iedodams invalidam, ko uzsmēķēt.

— Tātad Kaļiņinas fronte... Bet man trāpīja pie Smo-ļenskas, jau rudenī. Nu jau būs mēnesis, kopš esmu Maskavā, bet līdz šim pa hospitāļiem valstījos. Man nervs pušu. Redz, kā savilka pirkstus, — nekādi vaļā dabūt. Pagaidām iedeva uz pusgadu balto biļeti. Tikai diez vai roka atlabs. Žēl, ka labā, strādājamā roka. Laikam jau tā iznāks, ka būšu savu nokarojis ...

Volodja ar interesi klausījās gan invalīdā, gan valodās, kas risinājās rindā. Bet tās bija visvisādas, runāja ko nu kurš. Par to, кв šajā mēnesī labi paveicies ar produktiem uz kartītēm, ka braukuši bez caurlaidēm iemainīt pret mantām kartupeļus, arī par to, ka kaimiņiene nule uzreiz divas nāves ziņas saņēmusi — par vīru un par dēlu, un arī par to, ka pats grūtākais laiks ir pāri — ziema aizvadīta, tagad nāks siltāks, būs vieglāk... Paklusām sunīja kolhozniekus par mežonīgajām cenām tirgu ... Un priecājās, ka vāciešu uzlidojumi kļuvuši retāki, ka varbūt dievs dos un Maskavai tos klāt vairs nepielaidīs ... Un vēl par daudz ko runāja, taču valodas ritēja rāmi, tajas nejuta ne nomāktību, ne paniku un, galvenais, nemanīja baiļu. Bet vācietis taču vēl pavisam tuvu pie pilsētas. Un tomēr viscaur jautās ticība un pārliecība — tas, kas notika pērnruden, vairs neatkārtosies.

Pārdeva pa divi pudelēm katram, Volodja paņēma, iebāza pudeles bridža bikšu kabatās un nosprieda, ka viņam ir veicies: tiekoties ar Sergeju, varēs drusku iedzert, un viņš jau grasījās prom, kad pienāca tas pats runātīgais invalīds, kas laikam bija tīšuprāt gaidījis viņu.

— Vai neesi ar mieru drusku aprunāties, leitnant? — viņš sacīja. — Gribētos tev par daudz ko pajautāt.

— Labi, parunāsimies, — Volodja piekrita.

Viņi aizgāja tādu gabaliņu prom no veikala, iegriezās nelielā pagalmā, atrada solu, apsēdās un uzsmēķēja...

— Kā tur fricim labi klājas? — invalīds iesāka.

— Pagaidām fricim klājas labāk nekā mums, — Vo-lodja tādā pašā tonī atteica.

— Kaut kur mēs ar šito karu nošāvām buku. Laikam jau biedram Staļinam daudz uzpūsta sagrūda priekšā. Priekšnieciņi apšmauca viņu. Bija jau sava daļa kaitniecības arī. Un tā nu iznāca, ka tanki un lidmašīnas bija tikai uz papīra ... Vai tu maz zini, kā vācietis vasarā drāza uz priekšu? Vai dieniņ, kā drāza! Es taču ļekāju no pašas rietumu robežas. Mani trīsdesmit devītajā kā paņēma no rezerves, tā vairs vaļā nepalaida ... Saproti, līdzko mēs pagūstam noorganizēt kādu nekādu aizsardzību, tā viņš, maitas gabals, aiziet mums gar flangiem garām, un mēs lokā iekšā ...

— Un kā tagad klājas? — Volodja pārtrauca viņa izrunāšanos.

— Kā klājas? — invalīds pasmaidīja. — Man tagad dzīvošana, ka jaukāku nevar ne iedomāties... Man, trešās grupas invalīdam, iedeva trīs simti divdesmit rubļu pensijas, izsniedza strādnieka pārtikas kartīti un piestiprināja apgādes ziņā speciālam invalīdu veikalam. Tur gan produkti mazdrusciņ labāki, gan arī var par visu mēnesi uzreiz saņemt... Ar pensiju, pats saproti, tik vien pietiek kā par produktiem samaksāt. Bet ar to devu, pats izbaudīsi, knapinies, kā gribi, bet mēnesi neizvilksi. To taču var trijās dienās notiesāt, protams, maizi gan ne ... Re, tā... Tātad, ja gribi dzīvot, — grozi galvu. Un tu grozi ar. Vienu no pudelēm es, protams, izmetīšu, bet otru — prom uz tirgu, tāpat kā tās sieviņas, kas tur rindā stāvēja. Par pieciēT!^imtiem varbūt arī nepārdošu, tad ilgi jādirn, bet par četriem — pavisam viegli... Par tiem tad arī kāds kilograms kartupeļu un kāds bišķītis sviesta vai speķīša ... Tādas tās lietiņas, bračiņ! Saproti?

— Kā nu nesaprast. — Volodja pamāja ar galvu un vēl piebilda dažus savus iecienītākos vārdus.

— Preteklība — pilnīgi pareizi. Bet ko lai dara? Degvīnu bez taloniem var vienā vai otrā vietā dabūt gandrīz vai katru dienu. Es, re, tagad aizstaigāšu kājiņām līdz Kolhozu laukumam, var būt, ka vēl kur pagadās, var būt, ka vēl pāris pudelīšu palaimējas. Tā, redzi, puis, pagaidām arī izgrozos. Kaut kas taču ir jāēd ...

Ar vārdu sakot, nolādēts un tā tālāk ... — Volodja l'.ivisam nopietnu seju nolamājās.

Va velna! — invalīds iesaucās. — Vai zini, kā nag-l.ii uz galvas! Kur tu, leitnant, esi visu šito samācījies? Vai gadījumā neesi no žuļiku slakas vai no jūrniekiem?

— Nē, esmu no Birzs. No Marjinas Birzs ...

— Tad man viss skaidrs. — Invalīds rimās smieties.

- Vai nav ptētīgi dirnēt tajā tirgū? — Volodja pēc

brīža pavaicāja.

— Un kā vēl! Kad aizgāju pirmo reizi, stāvēju sarkans kā vēzis — ir kauns moka, ir pretīgi, ir pašam sevis žēl, gandrīz vai apraudājos. Tas taču aizvaino. Bet vēlāk apradu. Tagad visi tā dara. Gribi dzīvot — proti grozīt galvu. Pacienā vēl ar vienu papirosu.

— Se. Varbūt paņem kādu rezervei?

— Nē. Paldies. Tirgū nopirkšu mahorku ... Droši vien nebūsi sen alu baudījis?

— Ļoti sen.

— Ar alu Maskavā viss kārtībā un par pirmskara cenu — divi divdesmit kausā, gandrīz vai par velti. Protams, visur rindas, taču mūs, invalīdus, tāpat kā visur citur, ik pēc piecām galviņām. Bet tik un tā drusku pastāvēt dabū. Toties, kad esi pieticis klāt — vari sēdēt un sūkt, cik vēderā lien ... Reizēm vai visus desmit kausus salej iekšā — gan vēders pilns, gan arī bēniņos sakāpj ...

Brīdi abi klusēja, dūmus kūpinādami. Volodja centās izprast visu dzirdēto. Bet invalīds piecēlās, laikam gribēja ašāk atrast kādu veikalu, kur varētu palaimēties dabūt vēl pāris pudeļu.

— Dzīvo vesels, puis. Novēlu izpriecāties no sirds, kamēr esi ārrindniekos. Var gadīties, ka otrreiz Maskavā netiksi, varbūt arī vairs ... nekur ... — Invalīds pasniedza kreiso, Volodja labo. Cieši paspieda viens otram roku un izšķīrās.

* * *

Atceļā, iedams garām savai mājai,Volodja sastapa divus puišus no pašu pagalma — Vitju Buldogu un Suru Profesoru. Kad viņš gāja prom armijā, tie bija tikai tādi puišeļi, bet nu viens bija jau izstiepies garāks par Vo-lodju un otrs — kaut arī nebija nekāds garais, taču izaudzis par spēcīgu, plecīgu puisi.

— Volodja... — Viņi spieda roku, ar sajūsmu skatīdamies gan uz viņa medaļu, gan apsaitēto roku.

— Nu, kā klājas knariņiem? — Volodja augstmanīgi noprasīja, labi apzinādamies, kas viņš patlaban ir šo puišu acis.

— Mūs iesauc armijā, Volodja. Re, šura noliks gala eksāmenus un prom uz armiju.

— Vitjam var iedot nobruņojumu, bet viņš atsakās, — Sūra teica.

— Kādu nobruņojumu? Vai tad tu strādā, — Volodja brīnījās.

— Protams. Man ir kategorija ... Pie joda ar visiem nobruņojumiem ... Vai par Ļubu zini?

— Zinu, — Volodja pamāja ar galvu.

— Mēs viņu pēdējo reizi redzējām ziemā. Bija atnākusi. Baltā puskažociņā, un pati jautra. Teica, ka viņa aizgājusi kopā ar Zoju Kosmodemjansku. — Vitja Buldogs nošņaukājās un izberza acis.

Un tad Volodja saprata — Vitja laikam bija ieķēries Ļubā ar pirmo zēnišķo mīlestību, kāda tad vairs var būt runāšana par nobruņojumu pret iesaukšanu ...

— Arī Abrams kritis un Petja Jegorovs tāpat... Bet Vovka Kukarača nopelnījis Varoni, — Sūra vai bēršus nobēra. — Viņš tfftTMričus no izlūkgājiena atstiepis līdzi. Viens pats. Tu saproti?

Volodja pamāja ar galvu un brīdi it kā iegrima pats sevī...

— M-jā, puiši, nekā priecīga jūsu stāstījumā nebija.

Viņš sadabūja papirosus, pacienāja puišus, bet pats

nodomāja, ka karš izsvaidījis visus viņa sētas zēnus pa malu malām un nekad vairs, itin nekad viņš nesastaps tos puišus, ar kuriem kopā bija dirnējis pa vārtu rūmēm, tēlojis «kazakus laupītājus», dauzījis volejbola bumbu ... Jā, nekad! Un sirdī iedūra trula sāpe.

Astoņpadsmitais, deviņpadsmitais, divdesmitais... un nu jau aiziet divdesmit ceturtais gads — un aiziet tieši kaujās... Volodja noskatījās puišos — pavisam vēl taču zēni, bet jau zina, ka var arī neatgriezties, jo karš jau ir izstaigājis pa viņu māju un pievācis vecākos biedrus; taču sava zēniskuma dēļ vēl, protams, nespēj to nopietni aptvert, un tāpēc viņu acīs dzirkstī sajūsmas uguntiņas par Volodjas medaļas mirdzumu ...

— Kurp esat tā saposušies? — viņš uzprasīja.

— Uz «Ermitāžu».

Uz «Ermitāžu»? — Volodja brīnījās. — Vai tad tā

atvērta?

Atvērta... Nāciet, Volodja, līdzi, papriecāsimies...

Nē, puiši. Man norunāta tikšanās. Ejiet vien, papriecājieties ...

— Pēdējās dieniņas... — Vitja teica un nopūtās.

Л

* * *

Tikšanos ar Sergeju viņš bija norunājis centrā, pie Ka-lējtilta ielas, un Volodja te ieradās tieši divos. Sergejs viņu gaidīja. Viņš bija ģērbies pusmilitārās drēbēs, pie krūtīm «Zvaigznīte». Viņi klusēdami apskāvās un paspaidīja viens otru, ilgi dauzīja pa muguru, taču nesaskūp-stījās — maiguma izrādīšana viņiem nebija pieņemta.

— Ejam, — Sergejs teica. — Pagaidām es tevi neiz-taujāšu, aiziesim uz vienu vietiņu — pasēdēsim, iedzersim, parunāsimies.

— Vai tad Maskavā ir arī tādas vietiņas?

— Tikai viena — kokteiļholls. To atvēra jau pēc tavas aizbraukšanas uz armiju.

— Var būt, ka tur var arī kaut ko likt uz zoba? — Volodja painteresējās.

— Diemžēl ... Tu esi izsalcis?

— Labprāt kaut ko ieēstu ...

Sergejs paskatījās uz Volodju un pašūpoja galvu.

— Pēc tava ģīmja redzams, ka esi velnu matījis. Tā ir?

— Matīju gan, — Volodja vienaldzīgi atbildēja.

Tālāk viņi soļoja klusēdami, un Volodja ar interesi

lūkojās apkārt, meklēdams, kas pārvērties pazīstamajā ielā, taču nekā neieraudzīja. Kalējtilta iela un Petrovka bija tādas pašas kā agrāk, pirms kara, tikai cilvēku daudz mazāk, un tomēr salīdzinājumā ar galīgi izkaustītajām priekšējām pozīcijām to te bija daudz, pat ļoti daudz.

Tā viņi aizgāja līdz Gorkija ielai.

— Mums jāiet te, — Sergejs sacīja un parādīja uz «Kokteiļholla» izkārtni un durvīm, pie kurām stāvēja rinda.

Sergejs, bez kādām ceremonijām pabīdīdams rindā stāvētājus sāņus, piespraucās pie durvīm un pieklauvēja. Durvis pavērās, un bārdainais šveicars izplūda smaidā.

— Laipni lūdzam, Sergej Ivanovič. Labdien. Nāciet iekšā.

— Tas ir mans draugs, — Sergejs teica un paņēma Volodju aiz rokas.

— Atvainojiet, Sergej Ivanovič... Vai tad esat aizmirsis ... Karavīra formas tērpā nav atļauts. Nedrīkstu, — šveicars salkanā balsi atvainojās.

— Kaut tevi nelabais! Pavisam aizmirsu. Vajadzēs tev, Volodja, aizbraukt un pārģērbties...

Volodjam noraustījās lūpas, piemiedzās acis.

— Un kādā formas tērpā ir atļauts, bārdaini? — viņš izspieda caur zobiem un pakāpās uz šveicara pusi.

— Nu, parastajā civilajā apģērbā. — Šveicars vēl aizvien smaidīja.

Taču Volodja jau bija zaudējis savaldīšanos — tādu aizvainojumu viņš nebija gaidījis un galvā jau sakāpa asinis.

— Tā^«*-mana Maskava, bārdaini! Es viņu aizstāvēju! Saprati? Un paej nost! — Volodja atstūma ar plecu šveicaru, nu tas vairs nesmaidīja, bet sāka murmināt:

— Lai notiek... Izņēmuma kārtā... Es taču būtu ar lielāko prieku. Tikai tāda ir pavēle... — bet Volodja jau bija iekšā ...

Sergejs ziņkārīgi noskatījās visā notiekošajā, bet, kad viņš iegāja zālē, teica:

— Ejam augšā, tur ir omulīgāk.

Taču Volodja apstājās zāles vidū un nopētīja visu šo restorānisko greznību, ar ko dižojās «kokteiļholls», kura tad, kad Volodja aizgāja dienēt, vēl nemaz nebija. Jā, tā nebija parasta restorāna zāle kaut kādā «Irtišā» vai pašapkalpošanās «Narvā», kur Volodja bija iegriezies, — viņam tā bija gatavā pils... Uz otro stāvu veda platas kāpnes ar ķiršbrūnu paklāju, pa labi puslokā stiepās lete ar augstiem krēsliem, uz kuriem sēdēja vīrieši civiltērpos un caur salmiņiem kaut ko sūca. Aiz letes stāvēja glīta meitene.

Visa šeit redzamā nesaderība ar to, kas vēl bija tik dzīvs viņa izjūtās, — sprādzienu bedru izrakņātais lauks, kareivji netīros šineļos streipuļo aiz noguruma un bada, klīst no būdas uz būdu, meklēdami kādu šņaucienu mahorkas, iesmakušās zirga gaļas un neaprakto līķu smirdoņa, — tas viss bija tik nesavienojams, tik neaptverams, tik drausmīgs, ka Volodjas roka gluži neviļus ieslīdēja bridža bikšu aizmugures kabatā — viņš jau gribēja izvilkt «valteru» un šaut uz visu šo greznību — uz kroņlukturiem, uz stikliem, uz ķirškrāsas paklāju, lai sašautu to caurumos, izdzirdētu plīstoša stikla šķindu... Laikam tikai tas spētu viņu šajā brīdī nomierināt, taču Sergejs, kas visu laiku viņu vērīgi uzmanīja, paņēma Volodju aiz

rokas:

— Iesim ... Tūlīt iedzersi, un viss pāries ...

Viņi uzkāpa augšā, apsēdis pie galdiņa, tajā pašā mirkli pienāca melnīgsnēja oficiante un, apžilbinoši uzsmaidījusi, sacīja:

— Labdien, Sergej Ivanovič. Jums, kā allaž, brendiju? Vai arī martini?

— Iepazīsties, Rimma. Mans draugs ... Tikai vakar no frontes, tāpēc, pati saproti, pacenties, lai viss būtu uz ef-ef.

— Protams, Sergej Ivanovič, — viņa atbildēja, pasniedza Volodjam roku un ar saviem siltajiem, tuklajiem pirkstiem kaut kā daudznozīmīgi paspieda viņa plaukstu.

Volodja vēl aizvien nespēja atgūties, sēdēja pikts un saīdzis, juzdams, kā iekšā briest kaut kas smags un nelāgs ... Viņš nekādi nespēja iedomāties, kā šī zāle un purvainā mežmala var pastāvēt blakus vienā laikā un telpā. Vai nu sapnis ir šī zāle, vai arī murgs bijusi Rževa ... Viens no diviem! Abus tos apvienot nav iespējams!

Bet Rimma pa to laiku jau bija atnesusi slaidas glazes ar kaut ko ļoti aromātisku un laikam arī ļoti garšīgu, jo Sergejs jau nočamstināja lūpas.

— Tagad iedzersim par to, ka esi atgriezies... dzīvs, — viņš pasniedza Volodjam pokālu. — Jā, dzīvs,— viņš piebilda pēkšņi piesmakušā balsī un uzlika roku Volodjam uz pleca.

Volodju aizkustināja gan balss sirsnīgums, gan tas, ka tā ietrīsējās. No Sergeja, kas ar sentimentalitāti nebūt neizcēlās, tas jau bija pārāk daudz.

— Dzer.

Volodja paņēma salmiņu un iesūca kaut ko atsvaidzinošu un neparasti gardu.

— Nu, kā garšo martini? — Sergejs smaidīdams uzprasīja.

— Man gribas šaut, Sergej, — Volodja savādi skumīgi atbildēja.

— Nerunā aplamības... Tas pāries. Aizmugure ir aizmugure, un tajā jāvalda mieram.

— Sergej, pasaki, kā tu sapinies ar šitiem ... Un vēl Sergeja Ivanoviča godā iekūlies ...

Sergejs sāka smieties.

— Pamazītēm aprodu. Tu taču nezini, kas es tagad esmu?

— Māte kaut ko teica gan ...

— Esmu komercdirektors. Nekā nepadarīsi, man ir ģimene, bērns ...

— Šodien no viena jau dzirdēju: gribi dzīvot — proti grozīt galvu. Vai tas tagad kļuvis par aizmugures lozungu?

— Viss, Volodja, ir nesalīdzināmi sarežģītāk, — Sergejs ļoti nopietni pateica, un pāri viņa sejai pārslīdēja ēna. — Pastāsti, kas notiek frontē.

— Sākumā uzbrukām un pavisam labi. Vācietis laidās, ka prieks skatīties. Bet pēc tam izpumpējāmies. Ieņemam ciemu, bet nākamajā dienā vācietis mūs padzen. Atkal ieņemam, atkal padzen, preteklis tāds. Tā vairākas reizes — no rokas rokā. Pēc tam sākās šķīdonis, piegādāt neko nevar — nav ne šāviņu, ne ko uz zoba likt... Aprīlī pašu velnu dabūjām pieredzēt. — Volodja iesūca no pokāla, padomāja un tad sacīja: — Es, protams, tēloju brašo... cilvēku priekšā, uz beigām kā nekā taču biju kļu-vi-S-нраг rotnieku ... Bija grūti, Sergej, pat ļoti grūti. Un nevaičā vairāk nekā. Man vēl vajag attapties.

— Saprotu, — Sergejs sacīja. — Vēl tikai viens jautājums: par ko medaļu dabūji?

— Par izlūkošanu ... «Mēli» atvedu.

— Oho, tas jau kaut ko nozīmē.

— Man tas nozīmēja pārāk daudz, — Volodja teica un nodūra galvu.

Viņi klusēdami sūca martini, Rimma pienesa klāt aizvien jaunus pokālus, un Volodja dzēra, cerēdams, ka reibums noslāpēs mokošo sāpi, taču martini nelīdzēja...

Gar acīm cita pēc citas aizslīdēja no viņa rotas vēl atlikušo puišu sejas, viņu bezcerības nomāktās acis, saplosītie vamži, dubļiem nošķiestie stilbtiņi... Jā, tieši viņu dēļ Volodjam tagad sāpēja, sāpēja tā, it kā rautu no sirds gabalu laukā.

— Man gribas šaut, — viņš atkal sev zem deguna norūca.

— Nemuļķojies! Tev tiešām ir līdzi pistole?

— Jā.

— Tas jau ir stulbums. Kāpēc ta jāstaipa līdzi?

Volodja nekā neatbildēja, tikai pēc brīža uzprasīja:

— Vai tiešām visi šitie ir aizmugurei tik ļoti vajadzīgi? — un pārlaida zālei acis.

— Nu, vai zini, vienreiz pietiek! Būs laikam jāsāk skaidrot vienkāršas patiesības, ka uzvaru kaldina ne tikai frontē... — Sergejs mazliet aizkaitināts norūca.

— To es saprotu ... Bet, eku, šito bulli, — viņš parādīja ar pirkstu uz patuklu vīrieti, — vajadzētu pie manis uz rotu. Uzkrautu viņam mugurā mīnmetēja pēdu — aši vien taukus nodzītu... Bet te viņam jau pie salmiņa jāturas.

— Tas, Volodja, kļūst jau smieklīgi. Labi, dabūji tu iziet ellei cauri, bet vai tādēļ arī visiem pārējiem jāizbauda tas pats? Tu taču nebrīnies, ka darbojas kinoteātris, ka «Dinamo» stadionā spēlē futbolu, ka ...

— Brīnos gan, — Volodja viņu pārtrauca. — Labi, tev, protams, taisnība. Nervi...

— Te taču pilns puišeļu, kuriem ja ne rīt, tad parīt jāiet prom armijā, un arī komandētie... Noskraidījušies pa komisariātiem, iegriezušies rīkli izskalot.

— Būs jau labi. — Volodja atmeta ar roku.

Šajā mirklī pie viņiem pienāca slaids, labi ģērbies puisis ar glītu, labi koptu seju, tas jau sen sēdēja pie blakus galdiņa un skatījās Volodjā, it kā kaut ko atcerēdamies. Arī Volodjam šķita, ka viņi ir tikušies, taču skaidri pateikt nevarēja.

— Manuprāt, mēs esam pazīstami... — puisis nedroši iesāka.

— Šķiet, esam gan, — Volodja paskatījās augšup un pēkšņi visu atcerējās, taču neko neizrādīja — vai, kā viņš nopriecājās par šo tikšanos. — Jā, mēs esam kaut kur likušies. Laikam jau kādā pirmskara kompānijā.

— Iespējams.

— Tā ir tava meitene, kas tur sēž?

— Jā, — puisis apstiprināja.

— Iepazīstini. Labi?

— Kāpēc ne? Lūdzu. Viņai frontē brālis, būs interesanti ar tevi parunāties.

— Varbūt labāk nevajag, Volodja. Mums laiks iet. — Sergejs Volodjas acīs ieraudzīja, ka draud kaut kas nelāgs.

— Vajag, — Volodja atņurdēja un devas pie blakus galdiņa.

— Lūk, šis biedrs grib ar tevi iepazīties, Toņa.

Meitene pacēla galvu, jau grasījās mīļi uzsmaidīt, taču,

pamanījusi Volodjas skurbās acis, nobīlī parāvās atpakaļ, saguma, taču aši vien atguvās.

— Toņa, — meitene nosauca savu vārdu un pasniedza roku.

— Volodja. Leitnants Volodjka. — Viņš saņēma meitenes šauro plaukstu savā raupjajā, kreveļainajā, vēl, kā nākas, nenomazgātajā ķepā ar neseno apdegumu pēdām un cieši paspieda.

— Sāp! — meitene iesaucās.

— Atvainojiet, esmu atradinājies no dāmu rociņām, — Volodja pasmīnēja.

— Kāpēc tik savādi jūs sauc — leitnants Volodjka? — Viņa uzprasīja, labās rokas pirkstus braucīdama.

— Tā mani puiši rotā iesauca... Laikam tāpēc, ka esmu leitnants un tomēr arī Volodjka, tātad savs puika...

— Sēsties, lūdzu, — puisis uzaicināja.

— Paldiesiņ ...

Pirms kautiņiem Volodja allaž kļuva mierīgs, pat mazliet jautrs, un patlaban skurbais mirdzums viņa acīs bija apdzisis, bet lielā vardes mute savilkās gluži labsirdīgā smaidā. Toņa laikam bija galīgi nomierinājusies un tagad nolūkojās viņā ar zināmu ziņkāri, gaidīdama stāstu par frontes biedriem, kas viņu tik savādi un tomēr ne jau bez mīlestības tā iekrustījuši. Taču Volodja klusēja. Viņš vēl nezināja, kā lai iesāk.

— Mans brālis dien Kaļiņinas frontē... Jau sen nav nevienas vēstules, — Toņa teica.

— Arī es esmu no turienes ... Šķīdonis ... Tātad brālis Kaļiņinas frontē, bet jūs ... te. Interesanti...

— Un kādēļ mēs te nevarētu būt? — Toņa mazliet izaicinoši uzprasīja.

— Es jau nerunāju par jums, es par viņu.

— Igoram ir pagarinājums, viņš pārcelts ceturtajā kursā.

— Jau ceturtajā? Vai, dieniņ, kā laiks skrien ... Vai vēl neesi atcerējies, kur mēs esam tikušies?

— Pagaidām vēl neesmu, — Igors atbildēja un paraustīja plecus.

— Es atgādināšu ... Trīsdesmit astotais gads. Arhitektūras institūts. Eksāmeni... Un abi mēs neizturam konkursu. Manuprāt, tev pat bija par divām ballēm mazāk.

_— Jā, jā, pareizi... Tā jau ar tiem eksāmeniem iznāk... — Puisis pasmaidīja, vēl nepamanījis Volodjas balsī savādu pieskaņu.

— Bet tu tomēr iestājies? — Volodja pacēla galvu un vairs nenovērsa no Igora acu.

— Jā^> saproties, tur bija neliels atbirums — un..., man palaimējās ...

— Ar papucīša palīdzību?

— Nē, es taču saku... atbirums... Atbrīvojās vieta.

— Un nākamajā gadā iestājāties jūs arī? — Toņa aši uzprasīja, laikam gribēdama aizvedināt sarunu citur.

— Iestājos ... Tikai pēc piecpadsmit dienām ... «Voro-šilova iesaukums». Droši vien atceraties?

— Jā, — Toņa pamāja ar galvu.

— Re, nu, Igoriņ, — Volodja šķietami mierīgi iesāka..

— Tātad iznāk, ka tu esi iekundējies institūtā manā vietā.

— Kā tā? Man vienkārši palaimējās, — Igors atteica,, jau piesardzīgi nolūkodamies Volodjā.

— Vienkārši palaimējās, vienkārši atbirums? Varea veikli iznāk... Bet es šodien aizvadīju armijā savu meiteni... Tādu sīciņu, trauslu. Būs sakarniece... Starp citu, aizgāja brīvprātīgi. Bet vai tu zini, cik sver spole ar vadu? Un kā viņa to spēs panest? Turklāt cauri ugunij, ložu krusai? — Volodjas acis samiedzās, lūpas drebēja.

— Nē, jūs te nekā negribat zināt, jūs te... ar salmiņiem. Jums pilnīgi vienalga, ka tikai divsimt kilometrus* no šejienes rotu komandieri kliedz aizsmakdami, cilvēkus triecienos celdami, ka tur mirst... Ek, kā tevi vajadzētu aizdabūt uz turieni, kaut uz nedēļu! ... — Volodja pastiepa roku uz Igora sejas pusi.

— Zini ko, pūcē atpakaļ pie sava galdiņa. Pasēdēji, un-gana, — Igors piecēlās un pastūma Volodjas roku sāņus.

— Lēnāk, lēnāk... Nesteidzies, — Volodja, vārdus stiepdams, teica un tad, strauji pielēcis kājās, iesita Igoram pa vaigu. — Tas tev par institūtu, un tas par to, ka slēpies pa aizmuguri, sprāgoņa gatavais. — Un Volodjas smagā roka iecirta otru pliķi.

Igors atvēzējās, bet Toņa metās vidū:

— Nesit! Vari trāpīt viņam pa brūci. Viņš taču ir vājprātīgs! Vai tad tu neredzi?

Vairāki vīrieši, pielēkuši no saviem galdiņiem, metās šurp. Kāds saķēra Volodju aiz rokas, kāds aiz pleca.

— Tā taču nevar, biedri karavīr, — viens teica.

— Nomierinieties, nomierinieties, — centās pierunāt otrs.

Taču Volodja iebļāvās:

— Rokas! Nost rokas! — un sāka lauzties laukā. — Ak, riebekļi, brūci...

Volodja izsvaidīja cilvēkus, kas viņu turēja, atkāpās pie sienas un aši iegrūda roku kabatā. Vēl mirklis, un valtera stobrs ar melnu, draudīgu mirdzumu jau nolūkojās uz cilvēkiem, kas stāvēja visapkārt.

— Un tagad visi pa savām vietām! Veicīgi!

Cilvēki lēnām sāka izklīst atpakaļ pie saviem galdiņiem — pistoles stobrs un Volodjas izvelbtās, vājprātīgās acis bija pietiekami izteiksmīgas, lai nemaz nešaubītos, ka šis saprātu zaudējušais ierakumu virsnieks patiešām var sākt šaudīties ... Kad visi jau bija tikuši pie saviem galdiņiem, Volodja pavēlēja:

— Un tagad klausīt manu komandu! Piecelties! Visiem piecelties! Un divas minūtes — nevienas skaņas! Pagodiniet, riebekļi, manu dauzīto un vēlreiz izdauzīto rotu! Piecelies arī tu, Sergej. Paseko pulkstenim. Tieši divas minūtes. Tur visi lauki guļ noklāti ar mūsējiem, bet jūs te ... ar salmiņiem ...

Un cilvēki piecēlās. Cits negribīgi, grīni smīnēdams, cits tūlīt pat. Jaunie puiši, kuriem tūlīt jāiet prom armijā, skatījās uz Volodju sajūsmas pilnām acīm. «Tas fronti-nieks tik ir ko vērts! ...» Kāds ieminējās, ka viņi arī tāpat būtu pagodinājuši viņa rotas piemiņu, kāpēc tad tā — ar pistoli? ... Vēl viens — priekšnieciska paskata vīrietis — piecēlās un īgni norūca:

— Cūcība, pagalam tur izlaidušies...

— Nevankšķēt! Dabūsi ribās! — Volodja nikni aprāva, pagrieza pistoli uz vīrieša pusi, un tas negribot nodrebēja, bet pats Volodja, savilcis seju stingā smaidā, grozīja pistoles stobru uz visām pusēm — aizslēgs nebija uzvilkts, bet to neviens ir nepamanīja ...

Sergejs skatījās pulkstenī — viņam viss šis lērums pat šķita amizants. Toņa stāvēja Volodjam gandrīz vai blakus un piesardzīgi bez kādu baiļu cieši nolūkojās viņā, tikai smagi elpoja gan ...

Divas minūtes vēl nebija pagājušas, kad ieskrēja Rimma:

— Sergej Ivanovič! No lejas izsaukuši patruļu! Es jūs pa otrām durvīm!

Sergejs pieskrēja pie Volodjas, saķēra viņu aiz elkoņa, un viņi abi norībināja lejā pa stāvām, šaurām kāpnēm ... Izskrējuši pagalmā, abi metās pa kreisi. No pagalmiem un sētas ejām viņi iznāca netālu no restorāna «Aragvi» un aši aizsoļoja uz Stoļešņiku šķērsielas pusi. Tur, iejukuši cilvēku burzmā, viņi pagāja vēl tādu gabaliņu, tad apstājās un uzsmēķēja.

— Nu, ser, jums gan ir apgriezieni... — Sergejs iesmējās. — Un ja nu uzrastos patruļa?

— Jods ar visu patruļu! No_ kā man tagad bīties? Vai tu to vari saprast? — Volodja to pateica pavisam vienkārši un kaut kā sērīgi. — Kāpēc tu atvedi mani uz krogu?

— Kā tā — kāpēc? Lai pasēdētu, iedzertu ... parunātos.

— Nē, Sergej, ne jau tikai tāpēc...

— Var jau būt, — Sergejs nenoteikti sacīja, pasmīnēja un saburzīja pirkstos papirosu: — Labi, ejam...

* * *

Pēc šī gadījuma Volodja trīs dienas nogulēja mājās un aizgāja tikai uz pārsiešanu. Iedams uz poliklīniku, viņš pagāja garām savai un Jūlijas skolai. Tagad tajā atradās formēšanas punkts, pie vārtiņiem stāvēja sargkareivis, bet pagalmā viņš ieraudzīja divas milzīgas bedres — visapkārt saplosīta ruda zeme... Un tas, kas priekšējās pozīcijās likās parasts, tas šeit, Volodjas dzimtajā ielā, tikai vienu kvartālu no viņa mājas, jau bija galīgi neiedomājams.

Pēc tam viņš pagāja garām senai savrupmājai, kurā pirms kara atradās psihiatriskā slimnīca; blakus tai bija neliels dārzs. Viņi abi ar Jūliju allaž ielīda šajā dārzā pa caurumu žogā. Vakaros tas bija tukšs, tumšs, un viņi, apsēdušies uz kāda sola, varēja, ne no viena nebīdamies, skūpstīties... Tagad žoga vairs nebija, un dārziņš ar droši vien malkai nocirstajiem kokiem bija viscaur pārskatāms, un šis klajais plikums bija norāvis agrāko noslēpumainību no celiņiem, kokiem, soliņiem, kuru, starp citu, arī vairs nebija.

Poliklīnikā Volodju palaida bez rindas. Ķirurgs, apkopis un pārsējis brūci, piekodināja:

— Jums jānokārto atvaļinājuma dokumenti, citādi man nav tiesības jūs vairs pieņemt. — Pēc tam, palūkojies Volodjā skumju pilnām acīm, uzprasīja, kā klājas frontē. Volodja noburkšķēja kaut ko nesaprotamu. —_ Jau mēnesis, kopš no mana dēla nav vēstuļu... Ārsts jautājoši paskatījās, un Volodja pasteidzās viņu nomierināt: mēnesis vēl nav nekas bīstams, tagad taču pats šķīdonis un pasts gluži dabiski var aizkavēties ...

Valstīdamies mājās pa dīvānu, Volodja gudroja: kāpēc tad Sergejs aizveda viņu uz to «kokteili»? Viņam taču vajadzēja iedomāties, ko jutīs Volodja, ieraudzījis šito krogu ... Bet Sergejs nekad nekā nedara bez nolūka.

— Māt, — viņš pajautāja mātei, — ko tu vari pasacīt par Sergeju? Pašreizējo Sergeju?

— Serjoža manā labā daudz ko izdarījis, es jau tev teicu... Visus šos gadus viņš atcerējās arī tevi. Viņš, Volodja, ir godīgs cilvēks ...

Volodja pasmaidīja... Viņa mātei visa pasaule bija iedalīta godīgajos un negodīgajos. Bet māte turpināja:

— Viņš aizgāja brīvprātīgi somu karā, viņš apprecēja Ļubu. Nezinu, Volodja, es nekā slikta par Sergeju pateikt nevaru, vienīgi labu. Bet vai tad tu pats viņu nepazīsti?

— Pašreizējo nepazīstu. Viņā parādījies kaut kas jauns ...

— Tas tikai tev tā liekas... Tagad tev viss rādās citāds. Es saprotu, bet tas pāries ...

Bet tas nepārgāja... Volodjam viss šķita kaut kādi viņam nesaprotams. Nokārtojis atvaļinājumu — četrdesmit piecas dienas ar obligātu ambulatorisku ārstēšanos —, viņš namu pārvaldē saņēma pārtikas kartītes, un, kad parādīja tās mātei, viņa loti nopriecājās:

— Tu saņemsi produktus visam mēnesim! Saproti, viņi nav izgriezuši talonus par pagājušajām dienām ... Vārdu sakot, še somas, un žigli uz veikalu.

Invalīdu veikals atradās pie Sretenkas vārtiem, un Volodja aizcilpoja pa Sretenkas ielu, kas bija pazīstama kopš bērnības, bet patlaban diezgan pilna cilvēku, un pētīja pretimnācējus, cerēdams, ka varbūt palaimēsies sastapt kādu no skolas biedriem vai vismaz meitenēm. No visām meitenēm viņam visvairāk gribētos sastapt Maiju, kurā kopš astotās klases vienā rāvienā iemīlējās visi zēni, — viņa tad bija kļuvusi apaļīgāka, viņai bija skur-binoša gaita, gūžas bija gandrīz kā nobriedušai sievietei, un ejot tās līgojās tā, ka puikas apstājās kā triekas ķerti un, gluži kā būtu nohipnotizēti, nespēja ne acis novērst, kad viņa, juzdama savu varu un burvīgumu, cēli soļoja garām. Arī Volodjam tur, Austrumos, viņa rādījās sapņos — pat bieži un tīkami mokoši.

Iedams garām «Urānam», viņš pabrīnījās par reklāmām un par to, ka pat kara laikā te joprojām rāda filmas. Paskatījies pa kreisi, viņš ieraudzīja rindu pie alus bāra, kas atradās šķērsielā, un tūdaļ lūpas apkalta sausas un gauži sagribējās iedzert kādu aliņu, taču viņš pagāja garām.

— Sēsties, sēsties. Mēs tev tūlīt izsniegsim visam mēnesim reizē. Kāpēc tad tev, ievainotam, kulties pa vairāki lāgi? Pareizi? — teica veikala direktors, gadus trīsdesmit vecs vīrietis ar sārtu seju un paduļķainām acīm, kad Volodja iegāja viņa kabinetā, lai reģistrētu savas pārtikas kartītes.

Volodja klusēja, jo direktora pieglaimīgais tonis viņam diez kā nepatika, un viņš skatījās tajā drūmām acīm un domāja, ka šito pamatīgo vērsi vajadzētu dabūt uz pirmajām līnijām — taukus nodzīt.

— Tātad tā: par gaļas taloniem šodien mums ir siļķes, toties kādas siļķes! Visīstākās Kaspijas siļķes! Tauku vietā es tev, protams, došu sviestu. Zina! — viņš uzsauca, un tūlīt pat ienāca apaļīga, gados jauna pārdevēja. — Apkalpo šo biedru ... Pats par sevi saprotams, ka dabūsi arī pudelīti degvīna. Atdod somas viņai, viņa tev visu iesvērs ... Un par putraimu taloniem piešķirsim griķus. Mūsu veikalā ir tikai pirmās šķiras prece. Zinām, ko apkalpojam: frontiniekus, mūsu aizstāvjus ...

— Un kāpēc tu pats.. / neesi tur? — Volodja, acis piemiedzis, klaji noprasīja.

— Es jau labprāt! Tikai neņem. Nolādētā čūla! Ne velna nevaru ieēst. Tā jau liekas, viss ir manās rokās, dzen iekšā, cik uziet, bet nevaru.

— Un kā ar šņabīti? — Volodja sašķobīja lūpas.

— Sņabīti varu. Nu, paliec sveiks. Apgādājis esmu tevi par visiem simt procentiem. — Direktors sāka nemierīgi grozīties krēslā.

— Paldies, — Volodja noņurdēja, bet pats nodomāja: būtu tu, pretekli, pamēģinājis neapgādāt par visiem simt, es tev pašu velnu parādītu. Volodja prata sevi aizstāvēt.

Jā, saērcinājums pret visu, ko viņš Maskavā redzēja, kā nepārgāja, tā nepārgāja. Viņš saprata, ka visā vainojami viņa pārmocītie nervi un izsalkums, ko viņš visu laiku juta, — viņam nepietika maizes. Tāpēc, atnācis mājās, viņš nesagaidījis pusdienas, kam sakarā ar tikko saņemtajiem produktiem vajadzēja būt karaliskām, nenovaldījās un ķērās pie maizes. Viņš sēdēja un lēnām grauza rupuci, un līdz pusdienām apēda visu savu dienas devu — astoņsimt gramus.

Pēc pusdienām uznāca snaudiens un viņš aizgāja uz savu istabu atgulties. Un sapnī viņam atkal rādījās sniegotais lauks ar sašauto tanku, priekšā melnēja tā ciema jumti, kurš viņiem bija jāieņem, un viņa rotnieks ar izmisušām acīm, kas saka: «Vajag, Volodja, saproti, v a-j a g ...»

* * *

No Jūlijas pienāca atklātnīte. «Mīļais Volodja,» viņa rakstīja, «es jau esmu sarkanarmietis. Nodarbojos ar ierindas mācībām, dzenu galvā reglamentus. Skumstu. Mūs nekur nelaiž, un mēs, visas meitenes, visu brīvo laiku sēžam pie logiem un skatāmies... Lejāk par mums atrodas Maskavas iela, soļo garāmgājēji... Atnāc rīt pulksten trijos pie caurlaižu vārtiem. Es Tevi pa logu ieraudzīšu un varbūt varēšu arī uz mirklīti izskriet laukā (atkarībā no tā, kas stāvēs postenī). Vispār puiši izturas pret mums labi, žēlo mūs .. . Atnāc katrā ziņā. Skūpstu.»

Nākamajā dienā pulksten trijos Volodja jau bija Mat-rosskaja Tišinā pie mūra žoga ar caurlaides vārtiem, aiz kuriem slējās sarkans skolas trīsstāvu korpuss. Viņš apstājās ielas pretējā pusē un sāka skatīties uz logiem — tie bija atvērti, bet tukši. Kamēr viņš satina smēķi, aizdedzināja sērkociņu un atkal pacēla galvu, logos jau zibēja zaļganās formas blūzes un tumšākas vai gaišākas meiteņu galviņas. Viņš piemiedza acis, cenzdamies saskatīt Jūliju, taču piepeši izdzirdēja savu vārdu — viņa stāvēja pie caurlaides vārtiem. Volodja metās pāri ielai...

Sargkareivim redzot, nebija iespējams ne meiteni noskūpstīt, ne apskaut, viņš tikai satvēra Jūlijas roku.

— Nu, kā klājas, muļķīte?

— Paiesim drusku sāņus, lai mūs neredz no logiem. — Un viņa aizvilka Volodju pa kreisi.

Formas blūze bija viņai drusku par lielu, brunči — par gariem, toties piestāvēja laiviņcepure.

— Esmu galīgi kroplīga ... šajā?

— Tev piestāv, — viņš nepateica patiesību, un žēlums sažņaudza sirdi.

— Vai tu ļoti skaisties, ka es samaitāju tev atvaļinājumu? — Jūlijas sejai pārslīdēja vainīgs smaids.

— Skaisties — tas nav īstais vārds, Jūlij. Es esmu nikns ...

— Bet, Volodja mīļais, ko lai vairs padara? Taču zini, €s tomēr nenožēloju. — Viņa atmeta galvu.

— Muļķīte. Vai dieniņ, kā tu vēl nožēlosi. Viss taču vēl priekšā.

Viņi apstājās un apklusa. Volodjam negribējās viņu Iztaujāt; viņa stāvēja, galvu nodūrusi, un knibināja blūzes pogu. Bet laiks steidzās. Un tas, ka šis laiks steidzās, un tas, ka tā bija ļoti maz, sasaistīja vēl vairāk. Beidzot Jūlija bikli un klusi pavaicāja:

— Vai tu manu melno grāmatu vēl neesi izlasījis?

— Nē.

— Tu izlasi... Tad tu visu sapratīsi. Norunāts?

— Labi. Izlasīšu ...

Viņi nostāvēja vēl kādu laiku klusēdami.

— Man tagad jāiet, Volodja. — Viņa piespiedās klāt, kaut kā neveikli noskūpstīja un aizskrēja. — Es pacentīšos piezvanīt, — viņa skriedama vēl uzsauca un pazuda vārtos.

Volodja vēl brīdi pastāvēja, galvu nodūris... Prieku šī mirklīgā tikšanās nebija viņam sagādājusi, droši vien prieka nebija arī Jūlijai.

Atpakaļ Volodja devās kājām. Pie trim stacijām kāds viņu pasauca:

— Sveiks, bračiņ! Kā nu labi sviežas?

Volodja pagrieza galvu un ieraudzīja to pašu invalīdu, ar kuru bija runājis pagalmā pēc Jūlijas aizvadīšanas.

— Sveiks. — Viņš pat mazliet nopriecājās: garastāvoklis pēc tikšanās bija pagalam slikts.

— Kurp nu stampā?

— Tāpat vien pastaigājos.

— Nāc man līdzi. Alu gribi?

— Gribu gan. Tikai visur rindas.

— Citam rindas, bet mums... Aiziet.

Viņi devās pa Domņikova ielu, pēc tam pa Ulānu ielu un drīz jau bija pie Sretenkas vārtiem. Invalīds šodien bija nerunīgs, seja sagulēta, drusku pietūkusi. Klusēja arī Volodja un lūkojās apkārt: ejot pa Maskavas ielām, viņš vēl aizvien jutās dīvaini un neērti. Viņi aizgāja līdz Kalēj tilta ielai, un tikai te invalīds, pamājis ar galvu uz lielu narpu ielas kreisajā pusē, norūca:

— Vācietis meta uz šejieni. Viņš, kuņas bērns, saki, ko gribi, zināja, kur jāmet. Te droši vien sēž vesels lēvenis viņa spiegu. Droši vien domāja: ņemšu un sabom-bardēšu, var būt, ka aizmūk... Un vispār, kā es skatos, viņš aplam nesvaidījās. Izlūkošana viņam laba.

— Jā, — Volodja piekrita, atcerēdamies bedres pie savas skolas.

— Tagad vairs nebombardē. Tikai reizēm ielaužas viena vai divas lidmašīnas.

— Kurp mēs ejam? — Volodja uzprasīja.

— Uz kafejnīcu pie metro. Esi tajā bijis?

Volodja pamāja ar galvu: kā lai nezinātu Maskavā pirmo alus automātu, kad atklāja, speciāli skrēja to apskatīt.

Viņi iegāja šķērsielā un tūlīt ieraudzīja rindu, taču tajā stāvēja ne tikai vīrieši, bija arī daudz sieviešu ar maziem bērniem, bet vēl vairāk — vecenīšu un vecīšu. Volodja brīnījās.

— Vai tad viņi arī pēc alus? — viņš klusi uzprasīja.

— Nē. Te bez alus izsniedz arī prosas biezputru bez taloniem.

— Tad tomēr nav ērti... pēc pieciem cilvēkiem. — Volodja samulsa.

— Mēs arī neiesim pēc pieciem. Ņem ciet. — Invalīds iebēra Volodjas saujā vairākus vara žetonus. — Un tagad — drošāk uz priekšu. Šveicaram pateiksi — biju laukā savās darīšanās. Tualetes tur nav. Saprati?

Viņi parādīja šveicaram žetonus, un tas ielaida viņus iekšā, ne vārda neteicis. Pa labi pie letes izsniedza biezputru, pavisam mazu porciju — pāris karotes, uz turieni pagriezās rindā stāvētājas sievietes, turēdamas rokās papīra taloniņus, ko saņēma pie durvīm, bet vīrieši pagriezās pa kreisi, kur atradās alus automāti.

Volodja dzēra ar baudu. Pa visu laiku, ko nodienēja Tālajos Austrumos, viņš tikai vienu reizi bija dzēris alu. Tur šajā ziņā bija ļoti stingri. Nedz veikalos, nedz restorānos karavīriem, pat komandējošajam sastāvam reibinošus dzērienus nepārdeva.

Pēc divām krūzēm invalīds kļuva žirgtāks.

— Nu, kāda tev liekas tā Maskavas dzīve? — viņš apjautājās.

— Pavisam dīvaina.

— Nu, ko es teicu?! Vai zini, es nolēmu dzīvot, ne par ko nedomājot. Diena aizvadīta — un paldies dievam. Esi iemetis graķīti, piepildījis vēderu — un liecies uz auss. Galvenais, ka esi dzīvs, viss pārējais — sīkumi... Labs alutiņš, vai ne? Un kā, pēc tavām domām, karš iegriezīsies vasarā?

— Nezinu ... Galīgi nekā nezinu, — Volodja, pēkšņi sadrūmis, domīgi noteica.

— Gan atkal līdīs virsū. Tikai kurā vietā? ... M-jā, šitādu spēku pagriezt atpakaļ, tad aiziet līdz robežai un pēc tam vēl Vācijai cauri... Bet jau šodien nav ko uz zoba likt — un ja nu vēl gadu vai divus? .._.

Par šitādu izrunāšanos priekšējās pozīcijās Volodja nosvētīja vainīgo ar vistrakākajiem Marjinas Birzs leksikas lamu vārdiem ar piedevām no blēžu krājumiem, turklāt vēl tādiem, ka kareivji smējās, rēkdami: re, kā rotnieks svētī, va velna, kur viņš to visu salasījies... Taču te nebija priekšējās pozīcijas, turklāt invalīda vārdos bija sūra patiesība. Un, atcerēdamies, cik maz bija cilvēku pirmajās līnijās, Volodja saprata: grūti mums klāsies, vai dieniņ, cik grūti, — taču aiz paraduma acis kļuva nopietnas.

— Tu, leitnant, uz mani acis neboli, — invalīds teica. — Es esmu brīvs kā putns, man nevienam uz pakaļkājām nav jāzicē. Es tev godīgi — kā karavīrs karavīram — saku to, ko domāju, un nav uz mani ko lūrēt... Tu droši vien ceri pārnākt dzīvs no šitā kara?

— Ne visai.

— Melo, ceri gan! Bez tā nav iespējams ne dzīvot, ne karot. Taču piemini manus vārdus, vasarā vācietis atkal nāks virsū. Bet ar ko apturēsim? Vai daudz mums ir 'tehnikas, vai daudz ir cilvēku, — pats zini. — Viņš bezcerīgi nošūpoja galvu un sāka pīpēt.

— Tikko taču teici: piepildīšu vēderu un uz auss, bet tagad ... — Volodja iesmējās.

— Vai maz ko kurš teicis. Sirds taču sāp. Un zini, kas vēl mani moka? Ka esmu kļuvis nevajadzīgs cilvēks... Nesen iegriezos rūpnīcā — tikai meitieši un puišeļi. Domāju — kas nu viņi par strādniekiem! Skatos, nē, iznāk gan. Bet vai tad var salīdzināt ar to, ja, teiksim, es pats būtu pie darbgalda nostājies! Pastāvēju gan pie sava darbgalda... Rokas taču prasās pēc darba, noilgojušās. Ek, būtu labāk pa kātiem dabūjis, — invalīds pikti nobeidza un sāka runāt par ko citu: — Nu, kāds ir_ aliņš? Ierausim vēl pāris kausiņu. Liec aiz auss — pēc tam jūties, ka būtu paēdis.

Protams, Jegoričs — tā sauca invalīdu — stāstīja par savu karu, kā viņi atkāpušies, kā gājuši laukā no ielenkuma, cik drausmīgas kaujas pie Smoļenskas izcīnījuši ... Volodja par savu Kaļiņinas fronti diez ko lielu nestāstīja, tikai reiz viņam paspruka, ka vajagot aiziet uz kādu vietu Maskavā, ka tas viņam patlaban ir pats galvenais...

— Neej, — Jegoričs kategoriski aizliedza, uz vietas sapratis, par ko ir runa, — tikai nodarīsi sāpes viņai un pats sev arī. Neej.

— Vajag.

— Vai tu zini, ka tie, kuriem piederīgie krituši, skatas uz dzīvajiem?

— Varu iedomāties.

— Tu iedomājies, bet es zinu. Biju, kad atgriezos Maskavā, pie sava kritušā drauga sievas. Mēs pirms kaujas apmainījāmies adresēm. Un ko tu domā? Labāk neatcerēties! Nezināju, kā lai ašāk tieku prom. Pēc tam trīs naktis nevarēju aizmigt.

— Nē, man ir jāiet.

— Kāpēc? — invalīds noprasīja un piemiedza acis, laikam sācis aptvert, kas par lietu. — Pats sevi uzskati par vainīgo?

— Jā, — Volodja klusi piekrita.

— Tev pēc pusotra mēneša jābūt atpakaļ. Tur par visām vainām arī dosi norēķinu. Ar savu jauno dzīvību maksāsi. Cik tad pašam gadu ir?

— Divdesmit divi. Augustā paliks.

— Ehe-hē, tev tagad vajadzētu mīlēt meitas, dziedāt dziesmas, staigāt pa dančiem, bet tev iedeva rotu, un ... prom uzbrukumā... pretim nāvei. — Jegoričs paberzēja virsdeguni, pēc tam acis. — Man gan necik neiznāca izdzīvoties, pats saproti, toreiz bija grūti gadi, bet tomēr kaut ko savā dzīvē tiku pieredzējis, vismaz pirms kāzām ar meitām no sirds izgulējos, bet tu ... — Viņš iestrēba no krūzes, tad paslēja galvu, it kā kaut ko atcerēdamies. — Gribi, es tevi sapazīstināšu ar vienu meiču? Mana kaimiņiene, apmēram tavu gadu, «Kalibrā» strādā. Uguns, ne meitietis! Saproti, tikai pāris mēnešu kopš pie darbgalda, bet strādā kā viens dievs. Mūsu, vīriešu, pirmskara normas sit pušu. Tikai žēl — viena pati. Līgavaini pie robežas nogalināja, pirmajās dienās... Vai gribi?

— Ne...

— Muļķis! Ņemtu un tūlīt pat aizbrauktu. Viņa nupat kā no nakts maiņas pārnākusi, ir mājās ... Pudelīti es sadabūtu. Braukuši, vai?

— Nē, Jegorič. — Volodja pakratīja galvu.

— Ja negribi, negribi, pieraksti katram gadījumam manu adresi. Dzīvoju Domņikova ielā . ..

Volodja pierakstīja, lai neapvainotu cilvēku. Pēc tam viņi izšķīrās.

* * *

Visu nākamo dienu Volodja klimta pa istabu, nezinādams, ko darīt. Laiku pa laikam piegāja pie grāmatu plaukta, paņēma kādu grāmatu, pāršķirstīja un nolika atpakaļ — nav interesanta. Pēc visa, ko bija pieredzējis pats, šī kādreiz tik aizraujošā grāmatu pasaule ar tās izdomātajiem varoņiem tagad bija viņam vienaldzīga. Viņš nekādi nespēja iesākt arī Jūlijas melnās burtnīcas lasīšanu. Arī laukā iet negribējās — baidījās sastapties ar tām mātēm, kuru dēli nekad vairs nepārnāks .. .

Divarpus dienesta gados pieradis būt visu laiku cilvēku vidū, viņš tagad mira aiz garlaicības un nekā nedarīšanas. Bet atmiņas par Rževu neatkāpās, un nebija līdzekļa, kā tikt no tām vaļā. Paklaiņodams lāgiem paielām, viņš jau saskatīja, ka Maskava nebūt nav tada, kāda tā likās pirmajās dienās, ka Maskavas meitenes nemaz nav tik glītas un uzposušās. Viņas bija vājinās, bālas, un viņu drānas nepavisam nebija tik košas, kā tas sākumā šķita viņa acīm, kas dienesta gados bija pieradušas pie karavīra ietērpa zaļgani pelēcīgajiem toņiem. Un arī ielās nemaz nebija tik daudz cilvēku. Tukši bija pagalmi, un gandrīz nemaz neredzēja bērnus ... Vakaros pa ielām peldēja sprostaerostati — gluži kā tādas milzīgas zivis, kuras, uz āķa uzķertas, tagad vilka karavīru formas tērpos ieģērbtas ’ meitenes. Un Maskava kļuva pavisam tukša, kad sāka mesties tumsa, bet kādu laiciņu pirms komandanta stundas uz ielām vairs nebija itin neviena.

Šitā nomocījies skumjās un bezdarbībā vairākas dienas, Volodja nolēma iegriezties kafejnīcā automātā, jo vairāk tāpēc, ka vara žetoni vēl žvadzēja kabatas.

Viņš nepaguva ne pirmo krūzi izdzert, kad pie viņa galdiņa pienāca invalīds ar kruķiem un, vēl neapstājies, noprasīja:

— Vai nebūsi no Kaļiņinas frontes, komandier?

— Kā tu uzminēji? — Volodja brīnījās.

— Tam liela gudrība nav vajadzīga. Pēc ģīmja redzams, ka esi dabūjis šķīdoni baudīt.

Un tā vārds pa vārdam... Invalīds bija karojis pie pašas Rževas un stāstīja tādas šausmas, kas sita pat pušu Volodjas izbaudīto, jo pilsētā neitrālā josla vietumis bijusi ne platāka par piecdesmit metriem un katru nakti vai nu mūsējie, vai vācieši metušies nakts triecienos, un tad allaž sākusies tuvcīņa ... Bet kas var būt drausmīgāks par kauju aci pret aci, kad tiek likts lietā viss, kas gadījies pie rokas, — durklis, nazis, reizēm arī lāpsta.

Pēc tam pie galdiņa piesēdās vēl kāds un arī sāka par karu. Tā līdz pat pusdienām laiks aizritēja nemanot, un Volodja jutās starp cilvēkiem, dzīvoja starp savējiem, kas tapat bija guzmu nedienu izbaudījuši.

Kafejnīcā iegriezās arī Jegoričs, un tad viņiem bija savas valodas. Reiz pie viņu galdiņa pienāca vīrietis ar apsaitētu roku. Jegoričs, protams, tūlīt noprasīja:

— Kurā frontē dabūji pa spārniem?

— Nekurā, —- vīrietis jautri atteica. — Man nav ievainojums, bet trauma. Dabūju slimības lapu. Kopš kara sākuma neesmu alu ne redzējis, nav bijis laika rindā stāvēt. Bet šodien pakrāpos, uzdevos par invalīdu un pēc pieciem cilvēkiem beidzot pietiku klāt...

Patiešām viņš bija pieticis. Trīs atnestās krūzes izmeta vienā rāvienā, neteikdams neviena vārda, tikai ik pēc krūzes pamirkšķinādams viņiem ar aci. Seja viņam bija pelēka kā zeme, vaigi iekrituši — gluži kā no pirmajām līnijām ieradies. Izdzēris alu un atvilcis elpu, viņš noslaucīja mutautā nosvīdušo pieri.

— Un tagad var arī parunāt...

— Tagad var gan, — Jegoričs piekrita.

— Jūs, frontinieki, laikam domājat, ka aizmugurē ir paradīze?

— Kur nu paradīze, bet ar fronti nevar ne salīdzināt. Saki ko sacīdams, bet tu taču guli savā gultā un vēl ar sievu, ja vien tev tāda ir, — Jegoričs teica.

— Ir gan. — Vīrietis sāji iesmējās. — Bet, ja gribi, smejies, negribi — nesmejies, bet es viņai visu ziemu pat pieskāries neesmu. Reizēm gan piespiedos ciešāk, bet tikai lai sasildītos, cits ij prātā neienāca. Re, kā.

— Tu vismaz piespiedies, bet karavīrs ierakumā var vienīgi ar kaulaino apkampties, bet no tās jau siltuma nesagaidīsi, — Jegoričs piebilda.

— Zinu. Es taču somu karu izbaudīju. Un tik un ta ziemas vidū iesniedzu rūpnīcas komitejai lūgumu: noņemiet man «broņu», pie visiem jodiem, un laidiet uz fronti. — Viņš izdzēra alu līdz galam. — Protams, ir jau daži, kas ielīferējušies, bet mūsējais, strādnieks, — tas dabū velnu matīt. Paši taču zināt, cik gara ir darba diena. Ēdamā nepietiek. Ziemā rūpnīcā auksts, mājās arī zobi klab. Sadzeries karstu ūdeni, noēd kādu kriksīti, kas pagadās, un lai dievs dod aizvilkt kājas līdz gultai.

— Un tomēr nepielīdzini priekšējām pozīcijām, — Jegoričs atkal iebilda.

— Es jau nepielīdzinu... Taču tur pirms kaujas vismaz paēdina, kā pienākas, iedod kādu graķīti iemest, un — aiziet.

— Ne jau vienmēr paēdina un ne vienmēr dod tos gra-ķīšus, — Jegoričs pasmaidīdams noprecizēja un iedzēra malku alus.

— Un arī to zinu un tomēr lugumu uzrakstīju.

— Es taču saprotu, ka ne jau šņabīša dēļ tu to lūgumu rakstīji... Vācieši ziemā taču bija pie pašas Maskavas, Bet tādi kā tu — kvalificēti — vajadzīgi šeit. Frontē nepietiek tehnikas ... Tu, redzi, gaudies — darba par daudz, bet es tagad, goda vārds, no darbgalda pat naktī prom neietu ... Kas es tagad esmu? Nostrādāts tvaiks, nevienam nevajadzīgs cilvēks... — Jegoričs pielieca galvu un iegrima domās.

Un tad ārā norībēja smagie vilcēji... Visi metās pie logiem. Tur aizbrauca vairāki smagie lielgabali, svaigo zaļo krāsu mirdzinādami.

— Mūsu rūpnīcas ražojums. Tēmēkļus taisām, — teica vīrietis ar apsaitēto roku. — Smukas mantiņas?_

— Smukas gan! — Jegoričs jūsmīgi iesaucās un uzsita kaimiņam pa plecu. — Bet tu — lūgumu... Man, vai zini, pret aizmugurniekiem, kuri rukā, gods un slava, bet ir aizmugurē arī diezgan mēslu. Vai nav tiesa, leitnant?

Volodja neatbildēja. Pamazām no sarunām ar dažādiem cilvēkiem viņš iepazina pavisam citu Maskavu, tā bija citāda nekā pirmajās dienās, kad Sergejs viņu apstulbināja ar «kokteiļhollu», kad viņš ieraudzīja tajā izsmalcināto Igoru, kas aizņēma institūtā viņa, Volodjas, vietu un nemaz nekaunējās par to, ka nav aizgājis karā. Jā,. Maskava dzīvoja mierīgi, taču visu laiku turējās modra un saspringta. Un cilvēki strādāja pa divpadsmit stundām dienā, saņemdami trūcīgu uztura devu, ko varēja «notiesāt trijās dienās», kā izteicās Jegoričs. Volodja sāka skatīties uz maskaviešiem pavisam citādām acīm un aptvert, ka viņu dzīve nemaz tik krasi neatšķiras no pirmo līniju ikdienas. Tas pats pustukšais vēders, tas pats nebeidzamais darbs un bojāejas iespēja — ziemā pilsētu bieži bombardēja ...

Tā pagāja krietni daudz dienu. Kad viņš atgriezās mājās, māte allaž noskatījās viņā ne jau nu gluži nosodoši, taču nesapratnes pilnām acīm, līdz beidzot neizturēja:

— Man šķiet, ka tu savu atvaļinājumu pavadi jau ne nu labākajā veidā.

— Ieteic man ko labāku. — Viņš paraustīja plecus.

— Es jau nezinu... Vai tu jūties tur labāk nekā mājās?

— Neapvainojies, māt, bet laikam tā ir. Esmu pieradis būt kopā ar cilvēkiem. Un tur pļāpājot ātrāk paiet laiks, un arī nav jānokaujas ar visādām domām.

— Es arī cenšos nedomāt par to, kas jūs gaida ... Taču es esmu vārga sieviete, Volodja ...

— Tu, māt, esi stipra. — Viņš pasmaidīja. — Tikai tu neesi sapratusi mani. Es nebaidos atgriezties frontē. Man patlaban negribas domāt par to, kas notika pie Rževas. To tu saproti?

— Es cenšos saprast, taču ... katru dienu tempt alu ... Piedod, bet inteliģentam cilvēkam tas, manuprāt...

— Kas nu es par inteliģentu! — Volodja pasmīnēja un pārtrauca māti. — Patlaban inteliģence nevienam nav vajadzīga, tā pat traucē ...

— Es tev nepiekrītu ... Inteliģentam cilvēkam jābūt tādam vienmēr un visur — neatkarīgi no apstākļiem un iespējām. Un, ja gribi zināt, tad par spīti visam.

— Tev viegli spriest. Tu visu mūžu esi nosēdējusi savā redakcijas kambarī kopā ar trim literārām dāmām. Bet es no bērna kājas augām dienām esmu bijis kopā ar Marjinas Birzs pagalmu puikām, un tur labi tikumi nekādā godā netika turēti. Tur tādēļ, lai . kļūtu par savējo, vajadzēja pavisam ko citu... Starp citu, armijā tāpat. — Volodja uztina smēķi un turpināja: — Zini, mūsu pulka skolā bija vada komandieris, leitnants Kļi-menko. Bijušais bezpajumtnieks, lamājās tā, ka pasarg dievs, taču savs puika, uz goda. Puiši viņu cienīja. Arī man viņš patika, un šķita, ka tieši tādam arī jābūt komandierim ...

— Un tu sāki viņu atdarināt? No viņa iemācījies arī vienotru izteicienu, kas tev reizēm pasprūk?

— Izteicieni, māt, man nāk līdzi no mūsu pašu pagalma, — Volodja pasmaidīja.

— Agrāk netiku tādus dzirdējusi.

— Protams. Mājās jau es biju paipuisītis, bet vai tad tu neatceries, ar kādām «brillēm» es itin bieži pārrados? Tā taču bija izkaušanās, laba izkaušanās...

— Tu to atceries kā kaut ko patīkamu ...

— Nemaz nebija slikti! Starp citu, māt, tieši šī pagalma kautiņos iemantotā baiļu nicināšana man frontē ļoti noderēja... Saproti, tur taču bailes šķita drausmīgākas par nāvi... — Volodja mirkli padomāja. — Un vai zini, kā puiši iesauca mani? Par leitnantu Volodjku. Vai tu nesamani tajā tādu kā karavīru maigumu? Tādam, māt, karalaukā klājas vieglāk... Bet inteliģence ... — Viņš atmeta ar roku.

— Tu man tagad pasaki: vai «vieglāk» — tas nozīmē arī labāk? — māte ļoti nopietni noprasīja.

— Laikam, — Volodja nevērīgi izmeta.

-г- Un tev patika, ka tevi tā sauca?

— Patika. Un tev nepatīk?

— Man grūti par to spriest, tu taču nekā nestāsti, — māte nedroši atteica, taču viņš saprata, ka viņai šis «patika» nemaz neiet pie sirds.

* * *

Komūnas laukumā pašā dārziņa vidū stāvēja zenīt-lielgabalu baterija, bet SACN^3 teātris bija maskēšanās nolūkos viss pārkrāsots — nošvīkāts ar melnām svītrām, uzmālēti neīsti logi, un viss tā izskats bija dīvains. Volodja brītiņu pastāvēja, paskatījās un aizslāja tālāk uz parku, kur bija izstādīta ziemas kaujās pie Maskavas vāciešiem atņemtā tehnika. Volodja devās bieži turp, uz savu iecienīto SACN parku, kur itin bieži ieradās viss viņu sētas pulks, ziemā — uz slidotavu, bet vasarā — tāpat vien, pamīcīties starp cilvēkiem pie deju laukuma. Pašā laukumā — dejot — no viņiem visiem gāja vienīgi Volodja Kukarača, kālab arī bija iemantojis šo iesauku. Sad un tad te izcēlās arī kautiņi, par kuriem viņš stāstīja mātei.

Parks bija gandrīz tukšs, taču uz trofeju izstādi, kas ^atradās bijušajā slidotavā, cilvēki gāja — lielākoties •gan karavīri un pusaudži.

Ar dīvainām jūtām Volodja nolūkojās uz vācu tankiem, lidmašīnām, lielgabaliem, automašīnām, — pie Rževas tas

"viss šķita tik ļoti nesadragājams, bet te izskatījās pavijam citāds: sašauta, salauzīta, sadragāta šī tehnika nemaz vairs nelikās draudīga. Taču ... taču, lai visu to iznīcinātu, bija vajadzīgi tādi paši lielgabali, tādi paši tanki, tādas pašas lidmašīnas. Volodja savā nodabā pasmējās, atcerēdamies, ar kādu sajūsmu viņš saņēma automātu. Septiņdesmit divas patronas! Var sakaut veselu vāciešu vadu! Viens pats! Atcerējās paštaisītos mērķus, uz kuriem šāva veselām kārtām, un ložu sacaurumotos uz avīzēm sazīmēto vāciešu purnus. Tas bija tik lieliski! Bet pie Rževas — izmiris ciems aiz lauka un neviena <lzīva vācieša, uz kuru varētu šaut no šī automāta ar •septiņdesmit divām patronām. Toties no ciema uz viņiem lidoja gan šāviņi, gan mīnas, gan ložmetēju kārtas...

Pie kāpurķēžu bruņutransportiera kāds viņam uzpra-sīj а:

— Vai mums tādi ir?

— Nav.

— Jā, tas riebeklis Hitlers bija labi sagatavojies. — Jautātājs nopūtās.

Volodja devās tālāk, apstājās pie tanka, un te kāds saudzīgi uzlika uz viņa pleca roku. Volodja palūkojās -atpakaļ.

— Volodja, tu? — iesaucās cilvēks, kuru viņš pirmajā mirklī nepazina.

— Es pats, — atteica Volodja.

— Es esmu Mohovs. Vai atceries? Mācījos ar tevi vienā klasē. Bet pēc septītās aizgāju uz tehnikumu.

— Atceros gan, Mohov. Sveicināts, — Volodja pasniedza roku.

Kādu laiku viņi pat bija draugi, bet tad izšķīrās. Mohovs bija mazliet dīvainis. Kopš piektās klases viņš visu laiku staigāja baltā kreklā ar kaklasaiti, svārki bija pavisam slikti, laikam mātes no kaut kā pāršūti. Turklāt viņš pārsteidza visus ar savu ideālo celiņu. Matus viņš ar kaut ko iezieda, tie spīdēja un laistījās, un neviens nekad neredzēja viņu izpūrušu. Patlaban viņš bija vājš, seja vienās pinnēs, taču rūpīgi noskūta. Krekls žilbinoši balts, celiņš taisns, bet melnās kaklasaites mezgls rūpīgi sasiets.

— No frontes? — Mohovs pavaicāja^

— Jā, atvaļinājumā. Bet tu strādā, tev ir nobruņo-jurns?

— Jā, rūpnīcā par ceha meistaru. Komandēju puišeļus un skuķus. Pasaki tu man, kas mums bija lēcies? Oktobrī daudzi jau domāja ...

— Ko es, Mohov, varu zināt? Mīcījos pa purvu pie Rževas, pie trim nieka ciemeļiem. Tā arī bija visa mana pasaule... Tu smēķē? — Volodja izvilka tabakmaku.

— Nē, nesmēķēju ... Frontē trūkst tehnikas?

— Varētu būt krietni vairāk.

— M-jā ... Mohovs nopūtas. — Strādājām mēs_daudz. Un vai zini, kas pārsteidz? Esamsākušiorganizetak strādāt. Kaut arī visu laiku kaut kā pietrūkst, tomēr darbs iet uz priekšu... Ja šitā, ar šitādu paišu degsmi butu strādājuši pirms kara, mums visa kā būtu papilnam.

— Bet kā vispār klājas? — Volodja pajautāja.

— Grūti, Volodja, — Mohovs ļoti nopietni atteica. — Nogurstam visi līdz nemaņai. Nevaru iedomāties, cik ilgi vēl tādu tempu var izturēt. Par ziemu labāk nemaz neprasi. Sī ziema bija ļoti grūta. Ja būs vēl otra tāda ... — Viņš mirklīti paklusēja un tad piebilda: — Es saprotu, frontē ir vēl grūtāk. To saprot visi, tāpēc arī tā strādā, atdod darbam visu, līdz pēdējam... Ka tev šķiet, vai karš vēl ilgi vilksies?

— Manuprāt, Mohov, vēl ilgi... Tā vien skaties, ka vācietis atkal nesāk uzbrukumu Maskavai. Līdz Rževai ir tikai divsimt kilometru, bet viņš tur ieķēries, ka ne izkustināt. No turienes var arī sākt. Un, pēc Informbiroja ziņojumiem, tur, Kaļiņinas frontē, visu laiku nemitas vietēja rakstura kaujas ... Bet mēs tur esam galīgi izpumpējušies. Ja vācietis stingrāk uzdos, var aiztriekt mus atpakaļ pāri Volgai. Katru dienu, kad ieslēdzu radio, sirds nemierīga — un ja nu tur jau iesācies?

— Jā, divsimt kilometru, tas necik nav. Taču, manuprāt, kaut kas dienvidos briest?

— Tās var būt operācijas uzmanības novēršanai. Man tomēr šķiet, ka galvenais sāksies pie Rževas. Var jau būt, ka tas tādēļ, ka esmu tur bijis un zinu, kā tur klājas.

— Re, nu, Volodja, neviens ne iedomāties nevarēja, bet re, kā iznāca. — Mohovs nopūtās.

— Mēs Tālajos Austrumos gan jutām, ka tuvojas karš. Tikai jūs te par to nedomājāt... Volodja aizdedzināja apdzisušo smēķi un ievilka dūmu.

— Es tagad dzīvoju viens pats, — Mohovs pēc brīža sacīja. — Māte nomira.

— Nomira? Kā tā?

— Viņa jau man bija veca. Tādēļ es arī aizgāju uz tehnikumu, man vajadzēja ašāk nostāties pašam uz savām kājām.

Volodja izteica līdzjūtību, vēlreiz paspieda tam roku, un pēkšņi viņam sametās neciešami žēl Mohova. Viņš vēl ilgi stāvēja un nolūkojās, kā Mohovs aiziet savādā kokainā gaitā, neveikli vicinādams rokas, uzmetis kūkumu, smieklīgi vecmodīgs savas kaklasaites un klerka matu sasukājuma dēļ, un Volodjain pēkšņi sāka likties, ka arī mugurā viņam ir tie paši pāršūtie svārki, kaut gan tie, protams, bija jau citi.

Izgājis no parka, Volodja atkal paskatījās uz zenītliel-gabalu bateriju, kas stāvēja skvērā. Sarkanarmieši bija mundri, tīrā apģērbā, pēc izskata labi paēduši. Sēdēja saulītē un kūpināja papirosus. Tā jau var karot, Volodja nodomāja, tikai nebija viņā ne mazākās skaudības. Viņš taču zināja, ka pirmās bumbas un pirmās ložmetēju kārtas allaž domātas zenītniekiem.

Viņš lēnām kāpa kalnup pa Božedomku, kas tagad saucās par Durova ielu, pagāja garām Durova stūrītim, bet aiz tā pa kreisi ieraudzīja pussagrautu tresta «Cvetmet-zoloto» ēku. Un atkal bumbu izrautās bedres turpat netālu no viņa ielas atgādināja, ka Maskava nav nemaz tik tāla aizmugure, ka šīs bumbas varēja trāpīt arī viņa, Vo-lodjas, mājā un... drausmīgi pat iedomāties... nogalināt viņa māti.

* * *

Beidzot Volodja ķērās pie Jūlijas melnās burtnīcas. Te bija savākti ne īsti dienasgrāmatas fragmenti, ne īsti viņam rakstītas, bet neaizsūtītas vēstules, jo dažuviet viņa uzrunāja tieši vārdā — «Volodja».

«Vai atceries, Volodja,» viņa kādā vietā rakstīja, «kā es atzinos Tev mīlestībā? Tas notika kādā skolas vakarā. Tu visu laiku dejoji ar Maiju, bet es vai beidzos nost aiz greizsirdības. Un tad es izšķīros par izmisīgu soli. Es piegāju Tev klāt un pateicu, ka man ir pretīgi skatīties, kā Tu dejo ar Maiju, jo Tev tad ir idiotiska sejas izteiksme. Tu sāki smieties, noraustīji plecus un uzprasīji,

I hIji man, cālēnam, par to bēda, un tad es nomurmināju,

I . мм In Tevi. Manuprāt, Tu pavisam apjuki un nomuldēji I ml ko galīgi nesakarīgu, ka ari es it ka Tev patīkot, jo

esot pašu skuķis... Pēc tam Tu atnaci mani pavadīt.

I Mikam uzskatīji’to par savu pienākumu. Droši vien par i.hIii pašu pienākumu Tu uzskatīji arī to skupstu kāpņu (ripa, kas mani iepriecināja vienīgi ar to, ka es sapratu —

1.1 pat kā es, Tu skūpsties pirmo reizi mūža... Pec tam «•-, katru dienu pēc stundām gaidīju Tevi,_ bet Tu toreiz biji trakoti sadraudzējies ar Serjogu un tapec bieži vien atteici man, ka šodien Tev nav laika mani pavadīt, bet pats aizgāji kopā ar Sergeju vāzāties pa ielām un filozofēt ...

Tagad man ir pavisam kas cits. Mani mīl pa īstam! Mani mīl cilvēks, kas ir gatavs manis dēļ uz visu. Viņš ir daudz vecāks par mums, bet toties gudrāks un tūkstoškārt inteliģentāks. Man nācās bezgala daudz ko izlasīt, lai varētu kaut drusciņ kļūt viņam līdzīga. Un, vai zini, uz kādu laiku man Tavas vēstulēs kļuva neinteresantas ...»

Volodja lasīja to-visu un nez kādēļ nejuta greizsirdību, viņam pat šķita, ka Jūlija to visu safantazējusi, izdomājusi sev visu šo mīlestību, un tomēr daži sīkumi radīja, ka kaut kas patiešām ir bijis.

Patiesība bija arī tā, ka viņš, Volodja, izturējās pret Jūliju nenopietni, it īpaši sakuma, kad gadu starpība bija ļoti samanāma un viņš it kā augstsirdīgi atļāva muļķa septītās «A» klases meitenei, vel pavisam calēnam, mīlēt sevi, kaut arī tas zināmā mērā glaimoja viņa patmīlībai. Taču vēlāk viss kļuva pats par sevi saprotams — gan viņa paša, gan arī citu acīs —, ka Jūlija ir viņa meitene ... Un, dienot armijā, bija tik patīkami saņemt jo bieži jaukas vēstules ...

Volodja uz bridi nogrima domās un piepeši saprata, ka īstas mīlestības ar ilgām, ar greizsirdības mokām, ar nepacietīgām atkalredzēšanās gaidām viņam nemaz nav bijis. Var būt, ka tas viss viņam vēl priekšā, Volodjam iešāvās prātā, taču viņš, sāji pasmaidījis, turpat ari aprāvās, — kas viņam vēl var būt priekša? Sājos pusotra mēnešos? Ar citu laiku viņš nevar rēķināties. Būs labi, viņš vēlreiz pasmīnēja, gan kaut kā pārcietīsim, un pēkšņi... vēdera lej galā sametās saltums — vai patiešām viņam vēl atlicis tikai pusotra mēneša dzīves?! Tik vien! Un sažņaudzās sirds — ne jau aiz bailēm, ne aiz šausmam, bet aiz neizsakāmi sūra aizvainojuma, ka viņš vēl nekā dzīvē nav pieredzējis, nekā nav izdarījis, bet dzīvot vēl atlicis tikai pusotra mēneša ... Pat mazāk ...

Naktī sapņos rādījās Maija. Volodja satika viņu uz ielas, un meiča metās viņam pretim — starojoša, priecīga, un arī viņš nez kādēļ sajuta neizsakāmu prieku, gandrīz vai laimi, it kā būtu visu mūžu gaidījis šo sastapšanos. Un tad viņi pēkšņi, nelikdamies par garāmgājējiem ne zinis, sāka skūpstīties, un Volodja gluži kā īstenībā sajuta Maijas augumu un viņas karsto, alkaini atvērto muti, kas bija cieši jo cieši piespiedusies pie viņa lūpām ... Pēc tam viņa ievilka Volodju pa nez kādām durvīm iekšā, un Volodja zināja, kālab, taču sapnis pārtrūka. Viņš gulēja ar atvērtām acīm, sirds dauzījās krūtīs, un viņam gauži sagribējās satikt Maiju. Šajā brīdī pat šķita, ka viņš mīl Maiju un ka viņam vajadzīga tikai viņa...

* * *

Bet dienas ritēja ... Tās steidzās, jo bija vienmuļas un cita citai līdzīgas. Pēc sarunas ar māti viņš vairs kafejnīcā automātā nerādījās, turklāt bija arī apnicis turp iet. Sākumā viņam gribējās salīdzināt «savu» karu ar karu citos frontes iecirkņos, ar citu cilvēku karu, taču drīz vien pārliecinājās, ka tas ir visumā vienāds visur — gan Rietumu, gan Ziemeļrietumu frontē notika apmēram tas pats, kas viņa — Kaļiņinas frontē.

Aizvien biežāk viņš apstājās pie grāmatu plaukta ... Pāršķirstījis Džeku Londonu, viņš pasmaidīja: vai patiešām tas kādreiz spēja aizraut, uztraukt, vai šie varoņi bija verts, lai viņus atdarinātu?

Reiz viņš nez kāpēc iegāja pieliekamajā un ieraudzīja savu vamzi. Un viss, ko viņš tā pūlējās atstumt no sevis un aizmirst, atkal gūzmām uzvēlās viņam virsū. Skaidri atausa atmiņā, ar kāda neatgriežama zaudējuma sajūtu viņš mazgāja savas rokas, savu dunci un vatēto vamzi no svešām, bet tomēr cilvēka asinīm... Tā bija robeža, kas radās it kā starp divām viņa dzīvēm. Pēc šī gadījuma viņš jau bija kļuvis cits un nekad vairs nespēs būt agrākais. Tas nav atgriežams. Viņš apzinājās, ka tāds ir nepielūdzams kara laika likums un ka viņš tā rīkosies, kamēr vien turpināsies karš, taču šis vamzis viņa

Mu.luivas dzīvokli jau likās kaut kāds pretdabisks sveš-)mi inonis.

I ;is jāaizmet vai jāsadedzina, viņš iedomāja, izvilka \ milzi laukā un sāka meklēt kādu lupatu, kur to ietīt, bet .11л mirklī no veikala atgriezās māte.

Ko tu gribi darīt? — viņa neizpratnē uzprasīja, no-lukodamās te Volodjā, te uz grīdas nosviestajā vamzī.

Tas taču jāmet laikam prom. — Viņš samulsa.

Ko vēl neizdomāsi? Dod šurp, es aiznesīšu krustmātei Nastjai, viņa izmazgās traipus un varbūt varēs pārdot. — Viņa pieliecās un pasniedzās pēc vamža.

— Es pats. Kurā dzīvoklī viņu var atrast, pirmajā? — Volodja paķēra vamzi un jau devās uz durvīm.

— Volodja, — māte viņu aizturēja. — Volodja ... šie traipi... ir tavas asinis?

— Protams, māt, — viņš steidzīgi atteica.

* * *

Sergejs zvanīja viņam ne jau vienu reizi vien, taču Volodja allaž nez kādēļ ar visādiem ieganstiem izvairījās no sastapšanās.

Un tomēr viņi sastapās. Sergejs bija mudrs, rosīgs, viņš cieši paspieda Volodjam roku un pateica, ka tepat netālu esot dzīvoklis — draugs evakuējies un lūdzis, lai pieskata. Tur arī varēs mierīgi izrunāties.

— Nu re, jūties kā mājās, — Sergejs teica, kad viņi iegāja iekšā.

Viņš atvēra portfeli, izcēla pudeli alus, baltmaizes klaipiņu un nelielu gabaliņu pusžāvētās desas.

— Iestrēbsim alutiņu, mazdrusciņ iekodīsim un atrisināsim visus pasaules mēroga jautājumus.

— Vai nu gluži visus pagūsim? — Volodja iesmejas.

— Kā vienmēr, — Sergejs jautri atsaucās un pēkšņi kļuva nopietns. — Tu jau zini, Volodja, ka dažādu iemeslu dēļ man ir ļoti maz īsti tuvu cilvēku, taču starp viņiem tu stāvi pirmajā vietā, un tādēļ... Labi, vispirms iedzersim alu un iekodīsim.

Viņš sagrieza maizi, desu, ielēja alu.

— Un tādēļ, ser, man ir ļoti svarīgi, kā jūs izturaties pret mani patlaban.

Volodja aiz pārsteiguma pat satrūkās — viņš nekādi nebija domājis, ka Sergejs uzprasīs par to tik atklāti. Bet Sergejs skatījās viņam cieši, cieši acīs.

— Pareizāk sakot, pret to, ka esmu Maskavā ... Kaut arī tu zini, ka man pēc ievainojuma ir «baltā biļete» un šķemba kājā, — Sergejs paskaidroja, turpinādams tikpat cieši skatīties Volodjā.

— Tev ir ģimene, piedzimis bērns ... Es saprotu ... — Volodja lēnām iesāka.

— Tu labi zini, ko es domāju, — Sergejs strupi pārtrauca un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

— Zinu ... — Volodja nodūra galvu.

— Tad atbildi.

— Somu karā tu aizgāji... tēva dēļ? — Volodja pēc krietna brīža uzprasīja.

— Ne jau viņa dēļ vien. Kaut arī man vajadzēja pierādīt... Jā, pierādīt, ka neesmu sliktāks par citiem... Ka karošu varbūt pat labāk par citiem. Un tu redzi, — viņš parādīja uz «Sarkano Zvaigzni», — ordeņus pa tukšo nedod.

— Tas ir liels ordenis ... kaujas ordenis.

— Tas nekā nepalīdzēja, Volodja. — Sergejs nopūtās. — Izklauvējos pie visām durvīm. Visur siena priekšā. Saproti, siena. Ja būtu saņēmis «Zelta Zvaigznīti», varbūt tad? ... Es klapatāju par tēvu arī tagad, taču ... — Viņš paraustīja plecus un atkal nopūtās.

Viņi ilgi sēdēja klusēdami, un tikai Sergeja pirkstu piesitieni traucēja šo klusumu. Beidzot Volodja iesāka:

— Es saprotu ... Bet, Sergej, šis taču ir tāds karš ... Izšķiras Krievijas liktenis — būt tai vai nebūt?

— Vai gan mēs būsim tie, kas izšķirs Krievijas likteni? Tas ir naivi, Volodja.

— Bet kuri tad? — Volodja pacēla galvu un palūkojās Sergejā — tas pasmējās.

— Manuprāt, tu jau redzēji — karo ne jau visi.

— Sergej, mums nu gan vajadzētu uzspļaut šiem «ne jau visi».

— Tātad iznāk, ka man tagad jāiet uz kara komisariātu, jāuzliek uz galda sava «baltā biļete» un jāsaka — ņemiet ciet? Tavuprāt, tā? — Sergejs pārtrauca bungot ar pirkstiem.

— Nezinu, Sergej... Es saprotu, iet pa otri lāgi ir nesalīdzināmi grūtāk.

— Tas jau nav galvenais — grūtāk vai nav grūtāk, — Sergejs asi izmeta. — Tikai nav vairs nekādu ilūziju ... — Un pēc tam pavisam klusi piebilda: — Un mana Taņa vēl ir tik mazītiņa...

Ko gan varēja teikt Volodja, kas nespēja ne iedomā-I к ko nozīmē tēva jūtas. Sergejs atkal sāka bungot pa i•;11(111 un pec kāda laika ieminējās:

- IJn ja nu mēs savu tiesu jau esam izkarojušies? — l ii cieši palūkojās Volodjā.

Volodja paraustīja plecus.

Sergej, man ir ļoti grūti nostādīt sevi tavā vieta ... Un tādēļ uzskatu, ka neesmu tiesīgs ne tevi nosodīt, ne attaisnot. Tas manai galvai par sarežģītu. Vai tu pieņem tādu atbildi?

— Jā. — Viņš saņēma Volodjas roku un viegli paspieda. — Es nospļaujos par to, ko domā par mani citi, tikai man ļoti sāpētu, ja tu_... tu uzskatītu mani par gļēvuli vai... savas ādas glābēju.

* * *

Kad vakarā piezvanīja Jūlija un palūdza, lai viņš rit pulksten trijos atnāk uz Matrosskaja Tišinu, Volodja nolēma izlasīt viņas melno burtnīcu līdz galam, jo vēl nebija to paguvis, tādēļ ka tajā bija pārāk sīki par Juliju pašu — «viņš teica, es atteicu» ... Jūlijai tas viss laikam kaut ko nozīmēja, taču Volodjam likās garlaicīgs un pārāk naivs. Un nāca smiekli, ka viņa dēvēja savu sprukstiņu — šis cilvēks. Pāršķirstījis vairākas lappuses ar pārspriedumiem par mīlestību, viņš aizkļuva līdz divdesmit otrajam jūnijam.

«Šodien iesākās karš! Un pašu pirmo iedomāju Vo-lodju. Viņš taču dien armijā un, kaut ari atrodas Tālajos Austrumos, katrā ziņā panāks, lai laiž uz fronti. Tāds jau viņš ir, mans Volodja! Bet šis cilvēks man nemaz neienāca prātā. Kā tad tā? Tātad tas nozīmē, ka Volodja man tomēr ir dārgāks, tātad es tomēr mīlu viņu, nevis to cilvēku? Manā dvēselē notiek kaut kas nesaprotams, tajā ir galīga putra. Tūlīt pat jāuzraksta Volodjam! Bet kas? Kā lai izskaidro, kāpēc neesmu veselu pusgadu rakstījusi? Ak kungs, nupat esmu galīgi sapinusies! Ja Volodja aizbrauks uz fronti, arī man ir jābūt turpat. Kopā ar viņu. Katrā ziņā!» Sis «katrā ziņā» bija pasvītrots ar trim treknām svītrām.

Beidzot atjēgusies, Volodja pasmaidīja un lapoja tālāk.

«Sis cilvēks ir saslimis un lūdz, lai aizeju pie viņa. Es ilgi šaubījos, bet tad aizgāju. Viņš gulēja gultā neskuvies un ļoti novājējis ...» — pēc tam sekoja apraksts, kādas Viņam bijušas acis, cik maigi viņš pieskāries ar savu smalko roku pie Jūlijas vaiga, cik traģiskā balsī sacījis: «Mīļo meitenīt, te ir pavēste, es eju uz fronti. Es nebaidos, taču zinu — mani nogalinās, un mums vairs atlicis tikai šis vakars un šī nakts, ja tu, protams, būsi ar mieru palikt pie manis ...» Šajā vietā Volodjam melns sagriezās gar acīm un sirds vai pamira.

Šito riebekli, šito riebekli, viņš čukstēja. Tikai pa purnu, pa purnu... Tad ne jau — pa purnu par maz! Tādu tikai šaut nost! Viņš iedomājās, kā šis gados jau pavecais lamzaks, acīmredzot īsts brunču mednieks un zaļo sku-ķēnu pavedējs, lien pie Jūlijas un viņa gainās ar savām mazajām dūrītēm. Adresi?! Tūlīt jādabū rokā šī riebekļa adrese! Vai dieniņ, kā Volodja viņu tēsīs!

Ar to arī izbeidzās Jūlijas neparastā mīestība. Un vēl noskaidrojās, ka par kara komisariāta pavēsti viņš samelojis, jo meitene bija sastapusi viņu pēc vairākiem mēnešiem civiltērpā.

Volodja vai smaka aiz niknuma, un nebija kur to izlādēt. Pirmo reizi viņš, par Jūliju domādams, sajuta greizsirdību un šīs agrāk nepazītās jūtas sacēla viņa sirdī veselu vētru. Kaut arī pats galvenais nebija noticis, taču Jūlijas mīlestība nemaz tik nevainīga nebija — bija gan apskaušanās, gan visāda pieskaršanās, gan skūpstīšanās, un Volodja devās uz tikšanos ar meiteni saērcinājies un ar vienu vienīgu vēlēšanos — uzzināt no Jūlijas šī cilvēka adresi, kuru viņš vai nu piekaus līdz nāvei, vai arī nošaus — šitādi riebekļi tikai jāmušī nost, tikai nost...

Šādā noskaņā viņš atnāca pie kazarmām — ar sašķiebtām lūpām, izvelbtām acīm un krampjaini sažņaugtu labās rokas dūri.

Ne pie logiem, ne pie caurlaides Jūlijas nebija: Volodja sāka tīt smēķi — papīrs saplīsa, tabaka izbira, un viņš klusībā nošķendējās. Beidzot logā parādījās Jūlija, viņa plātīja rokas, cenzdamās kaut ko Volodjam paskaidrot, un rādīja uz caurlaides vārtiem. Viņš devās turp, atvēra durvis.

— Caurlaidi! — sargkareivis bargi uzprasīja, bet tad pasmaidīja: — Tev tā vēstulīte, vai?

— Laikam man.

— Saņem.

— Kāpēc nelaižat viņas laukā?

Ar tām meitenēm negals vien ir. Reizēm jau laižam un, bet vakar viena iekrita. Stāvēja tepat, runājās ar •.;iv11 puisi, te uzreiz priekšnieki, kaut viņus nelabais pa-rautu. Protams, mans draugs, kas stāvēja postenī, aizrija uz «čoku». Tagad tev skaidrs?

— Kur nu vēl skaidrāk?! Pats esmu baudījis.

— Tagad ej, ārpusē izlasīsi. Kad uzrakstīsi atbildi, ienes atpakaļ.

Volodja pārgāja ielas otrā pusē un sāka lasīt zīmīti.

«Vakar notika ārkārtējs gadījums, un tagad mus vairs laukā nelaiž. Tikko izlūdzos, lai ļauj vakar piezvanīt no kancelejas. Rakstu Tev garu vēstuli par visu, visu, drīz. saņemsi. Esmu drusku nogurusi. No mūsu dzīves vienmuļības. J-au protu strādāt ar lauku komutatoru. Vispār nekā sarežģīta nav, it īpaši pēc institūta un augstākās matemātikas. Varbūt drīz sāks laist laukā uz pilsētu, tad satiksimies un izrunāsimies, kā nākas .. . Bet šitādas tikšanās man mokas vien sagādā un laikam jau Tev tāpat ...».

Volodja uz Jūlijas zīmītes otras puses uzkreceleja tikai vienu rindiņu: «Atsūti man šī cilvēka adresi.» Atdevis zīmīti sargkareivim, Volodja aizgāja uz savu novērošanas punktu. Pēc minūtēm piecām Jūlija pienāca pie loga un noliedzoši pagrozīja galvu.

— Kur viņš dzīvo? — Volodja uzsauca, bet Jūlija tikai grozīja galvu, un viņas seja bija pavisam, pavisam skumja.

— Tātad tev tomēr žēl šitā tēviņa, — Volodja nopurpināja, pārnesdams savas dusmas jau uz Juliju, — tev viņa žēl... Nu labi. — Viņš apsviedās apkārt un, pat nepamājis atvadām ar roku, straujiem soļiem aizgāja prom.

Lai nomierinātos un apslāpētu dusmas, viņš nolēma iet kājām un soļoja ašiem, platiem karavīra soļiem, un tā, savās domās iegrimis, gluži nemanot aizkļuva līdz trim stacijām un pēc tam arī līdz Domņikova ielai. Bet domas grozījās ap vienu: lai nu Jūlija saka ko sacīdama, taču, kamēr viņš tur, Tālajos Austrumos, nesa savu smago karavīra nastu, kamēr svīda pa karaskolu, viņa nav bijusi viņam uzticīga ... Skūpstīšanās, apkampšanās ... Viņš nekā tāda nebija atļāvies. Kaut gan «nebija at|āvies» laikam būtu par skaļu sacīts, jo viņam taču tikpat kā nebija nekādu iespēju, tomēr... Tie puiši, kuri loti pēc tā tiecās, tikuši laukā no kazarmām, sapazinās ar meičām, bet daži arī ar komandieru «kaujas biedrenēm»; bija tādi gadījumi, kad sāka knakstīties pašā pulkā. Deju laukumā viena itin bieži meta acis arī uz Volodju, un sirds tad allaž sāka dauzīties, taču tālāk par dejošanu viņi netika. Un ne jau tikai Volodjas bikluma dēj, viņš nemaz tik bikls nebija, viņu atturēja kaut kas cits ... Un tagad māca dusmas. Pēc mēneša atkal prom uz fronti, bet nekā no dzīves viņš vēl nav ne redzējis, ne baudījis. Šovakar pat iešu pie Maijas, viņš cieši apņēmās, lai notiek kas notikdams... Pēc tam atcerējās Jegoriču, sameklēja adresi — viņš, izrādās, dzīvoja tepat, tikai vienu māju tālāk. Volodja iegriezās pagalmā.

— Ehei, leitnant, vai tu pie manis stutē? — uzsauca Jegoričs, kas sēdēja uz sola kopā ar diviem invalīdiem.

— Pie tevis.

— Nāc piesēdi. Mēs tevi tūlīt ar īstu «Moršanskas» mahorku pacienāsim ...

Volodja apsēdās pie invalīdiem, satina mahorkas smēķi, visi sāka kūpināt.

— Savādi... — Jegoričs ieminējās. — Raugos debesīs, tās dzidras, bez viena mākonīša, un ne no kā nebīstos, bet frontē ...

— Frontē lādies vispēdējiem vārdiem, ka tās nav apmākušās ... — viens no sēdētājiem pabeidza no dzeršanas aizsmakušā basā.

— Dabūjāt karot? — Volodja pajautāja.

— Esmu jau izkarojies. — Tas parādīja tukšu bikšu staru. — Kādreiz dzērumā kaut kur nobāžu kruķus un tad lēkāju kā zvirbulis — spuducs, spuducs. Tur likās — vienalga kāds ievainojums, tikai ne nāve, bet tagad — vai dieniņ, kā žēl kājas. Tā taču vairs neataugs. Un tā viss mūžs līdz pat kapa malai būs uz vienas kājas jāno-lēkā ...

— Kāpēc tāds sabozies? Vai neesi bijis? — Jegoričs vērīgi paskatījās Volodjā, un tas saprata, par ko ir runa.

— Nē, neesmu.

— Un neej ar. Karš visu norakstīs... Vai sapazīstināt tevi ar Nadju? Šķiet, viņa šobrīd ir mājās.

— Izguļas pirms nakts maiņas, — otrs invalīds paskaidroja.

— Pamodināsim. Pudelīte man ir.

— Sapazīstini ar, — Volodja pēkšņi apņēmīgi noteica. — Savu tiesu samaksāšu.

— Šodien sava tiesa nebūs jamaksa, šodien es cienāju. Ja nu pietrūks un vajadzēs piepirkt klāt, tad cita lieta... Nu tad ejam iekšā.

Jegoričs piecēlās, piecēlās arī vienkājis, bet otrs drauģelis nez kāpēc atteicās. Viņi iegāja mājā_, pa galīgi sagrabējušām koka kāpnēm uzkāpa otrajā stāva, iegaja virtuvē, kas oda pēc petrolejas, un apstājās Jegoriča istabelē — neuzkoptā, ar izmētātām gultas drēbēm, ar tukšām alus pudelēm pa visiem kaktiem un ēdiena atliekam uz galda.

— Sēstieties, puiši. Nav jau nekāda ķeizara pils un tomēr labāka par zemnīcu — galds ir, krēsli ir, gulta ari ir, — Jegoričs teica, izceldams no krāsotas, laikam paštaisītas bufetes pāris ņuku rupjmaizes, dažus kartupeļus un avīzē ietītas ķilavas. Pudele, saimnieku gaidīdama, jau stavēja uz galda. Visi trīs žigli apsēdās un ķērās pie lietas. Ieleja degvīnu kantainās glāzēs un ieķēra pa pusītei. Protams, par uzvaru. Par ko gan citu varēja iedzert bijušie karavīri četrdesmit otrā gada jūnija beigās? Protams, tikai par to — par uzvaru, līdz kurai vēl bija sazin cik gadu jāgaida, bet kura katrā ziņā pienāks.

Otru pusi izmeta par tiem, kas atrodas tur... Un tad, protams, sākās runāšana ...

— Metam, puikas! Mums nekas cits vairs nav atlicis, — Jegoričs vāvuļoja. — Savu pienākumu esam izpildījuši, asinis lējuši. Un ne jau mēs esam vainīgi, ka vācietis līdz Maskavai aizkļuva. Mūsu sirdsapziņa tīra. Vai tiesa, puiši?

— Tiesa gan. Mēs savu esam izdarījuši. Tagad lēkāsim uz vienas kājas, — vienkājis drūmā balsī apstipri-nāja.

— Jau par to vien jābrīnās, ka apturējām, — Jegoričs turpināja. — Hitlers, riebeklis, bija visu smalki aprēķinājis. Viņš uzskatīja, ka mūsu zemnieks nav diez ka apmierināts ar kolektivizāciju un tāpēc viņš necik labi nekaros, bet zemnieku pie mums — divas trešdaļas Krievijas. Bet šis zemnieks karo! Un kā vēl karo! Tikai Hitlers nekādi nespēj saprast, kāpēc šāds brīnums noticis, un visi viņa aprēķini vējā. Un, ja zemnieks sācis karot pa nopietnam, tad vācietim agrāk vai vēlāk, bet gals tā ka tā ... Tā nu tas, puiši, ir, tauta ...

— Ko tad tu — strādnieku šķiru par tautu neuzskati? — vienkājis metās starpā.

— Cik tad šās, tās strādnieku šķiras, ir? Nemaz tik daudz nav. Kurš tad stampā kājniekos? Galvenokārt — zemnieks no kolhoza. Bet kājnieks ir pats galvenais spēks. Bez tehnikas, protams, ir gauži grūti, bet arī tehnika bez strēlniekiem — ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Volodja sēdēja un smēķēja, krēslā atgāzies, un ar interesi klausījās Jegoričā, kā viņš arī frontē bija klausījies karavīru pārspriedumos. Vai, cik viņi reizēm gudri sprieda, cik trāpīgi, precīzi, pašu būtību cēla gaismā... Tauta saprata visu. Par to Volodja nešaubīgi pārliecinājās, atrazdamies frontē. Tikai sapulcēs gluži kā gumijas gabalus zelēja apdeldētus vārdus, bet savā starpā .. . Vai, kā derētu vienotram pakļausities.

Valodas uz brīdi pierima, visi trīs sapīpēja un klusēdami sūca alu, jo izrādījās, ka Jegoričam dažas pudeles bijušas paslēptas, un tad šajā klusumā viņi sadzirdēja blakus istabā kaut kādu troksni.

— Nadja! Tu neguli? Nāc iedzer alu, kamēr vēl ir, — Jegoričs uzsauca.

— Negribu, tēvoci Koļa, — atskanēja atbilde.

— Nāc vien. Ar tevi te viens cilvēks grib iepazīties.

— Kas tas tāds?

— Viens leitnants. Frontinieks.

— Tas mani neinteresē. Būtu labāk, tēvoci Koļa, ja jūs atrastu man tādu, ko nepaņemtu karā.

— Gana tev, nāc šurp. Neampelējies, citādi izdzersim visu alu.

Durvis pavērās, un pa tām palūkojās meiča ar sagulētu seju, bet jautrām, smejošām acīm.

— Ļauj, lai apskatos, kas tas ir par cilvēku, — viņa teica un nekautrēdamās paskatījās uz Volodju. — Šķiet, tīri glīts leitnantiņš. — Viņa pasmējās, aizvēra durvis un jau pēc tam piebilda: — Tūlīt iešu.

— Vai nav meitietis uz goda? — Jegoričs pajautāja.

— Nepaguvu apskatīt, — Volodja atteica.

— Sis nav paguvis apskatīt! Vai tev, puis, nav gadījumā viena vieta kontuzēta? Būtu man tavi gadiņi, es gan pagūtu. Man tam daudz laika nevajadzētu.

Aiz sienas nosprauslājās ... Volodja piesarka, bet Jegoričs turpināja:

— Ja esi kontuzēts tajā vietā — pasaki tūlīt. Lai nekārdinātu veltīgi meiču. — Viņš iesmējās, bet Volodja samulsa vēl vairāk, jo aiz sienas atkal zobgalīgi nosprauslājās:

Nadja ienāca pēc minūtēm desmit — mazliet uzkrāsojusies, pārģērbusies citā, greznākā kleitiņā. Viņa apsēdās, zobgalīgi palūkojās Volodja un iespurdzās. Jegoričs ielēja viņai alu un pastūma glāzi tuvāk.

— Voldemār, varbūt sastiķēsim vēl vienu? Es dabūšu, tikai komerccena būs jāmaksā. — Jegoričs apvaicājās.

— Lai iet. — Volodja sāka čaukstināt savus trīsdes-mitniekus. — Cik vajag?

— Pusi es, pusi tu. Divsimt piecdesmit.

— Še.

— Es tūlīt. — Jegoričs paķēra naudu un saka steigties.

Nadja laikam bija vienu gadu ar Volodju, taču likās vairāk pieaugusi, turējās brīvi, mazliet nevērīgi, droši vien apzinādamās savu vērtību un nepiešķirdama īpašu nozīmi tam, kā sapazinusies ar Volodju, bet Volodja, gluži otrādi, pēkšņi kļuva bikls, gluži kā sasaistīts, kā vienmēr, kad viņam gadījās būt par kavalieri vienkāršām meitenēm. Viņš nezināja, kā uzsākt sarunu un par ko lai runā. Un viņš, vēl neatguvies pēc Jegoričā zobgalībām, cieta klusu.

Klusēja arī Nadja, tikai drastiskā pussmaida trīsēja viņas lūpas.

— Nu, ko tu klusē, leitnant? Nepatīku tev? Vai arī tas, ko tēvocis Koļa pateica par kontūziju, ir taisnība?

Vienkājis, kas jau bija pamatīgi noreibis, pavēra acis un palaida aizsmakušu rēcienu. Smējās arī Nadja.

— Tad ne jau ... Tu esi tīri jauka ... — Volodja beidzot noīdēja.

— Tīri jauka? Tad ta atradis komplimentu! — viņa, acis zibinādama, mākslotā sašutumā atteica. — Vai zini, leitnant, es pēc šitādiem viendienas gājputniem nemaz arī neilgojos ...

— Un man arī tu nemaz tik ļoti neesi vajadzīga, — Volodja noskaities atcirta.

— Izrādās, ka tu esi niķains ērzelītis. — Viņa iesmējās un uzsita Volodjam uz pleca. — Labi, padzinām velnu, un gana. Esi atvaļinājumā vai arī savu moku jau nomocījis?

— Atvaļinājumā, — viņš drūmi atteica.

— Kad jābrauc atpakaļ?

— Jūlija sākumā.

— Necik ilgi tu vairs nebūsi savā vaļā, leitnant... — Nadja līdzjūtīgām acīm paskatījās Volodjā un nopūtās.

Sājā mirklī atgriezās Jegoričs, sparīgi uzlika pudeli uz galda un tūdaļ sāka liet glāzēs.

Vienkājis uzlika savai glāzei plaukstu.

— Es, Jegorič, iešu ... Es tagad nedrīkstu daudz dzert. Kāpjot pa tavām kāpnēm, var arī vēl atlikušo kāju pazaudēt ... — Viņš smagnēji piecēlās, atbalstījās uz kruķiem un aizklumburoja uz durvīm. — Palieciet sveiki...

— Vai bail braukt atpakaļ? — Nadja pajautāja Vo-lodjam.

— Kā lai tev saka ...

— Kam tu par to jautā? — Jegoričs metās starpā. — Sim būšot bail! Vai neredzi, kas viņam pie krūtīm? «Par drošsirdību»! Bet par ko saņemta? Par izlūkošanu! Bet kas izlūkošanā pats galvenais? Drosme un veiklība. Es taču neiešu iepazīstināt tevi ar šādu tādu aizmugures žurku ...

— Pietiek, Jegorič, — Volodja viņu pārtrauca, taču viņa cildinājumi, kaut arī dzērumā teikti, patīkami glāstīja sirdi.

Nadja atkal paskatījās Volodjā un atkal nopūtās.

— Man žēl jūsu visu, — viņa domīgi teica. — Un žēl arī sevis ... Apslaktēs jūs visus tajā karā ...

— Gan jau tev kāds būs palicis, Nadja, — Jegoričs sacīja. — Es leju tev pilnu — par sodu.

— Lej ar, — viņa vienaldzīgi atteica, paņēma glāzi un pacēla. — Par tevi, leitnant, lai tu dzīvs pārnāktu...

— Aiziet. — Jegoričs piešķindināja pie glāzēm.

Volodjam bija saglabājies atmiņā, ka viņš vēl divas

reizes gramstījās pa savām kabatām, meklēdams pēdējos trīsdesmitniekus, bet Jegoričs kaut kur skrēja, un, kamēr viņa nebija, Nadja ņēma savās rokās Volodjas galvu, pievilka sev klāt un savādi domīgi, ar lēnu, ilgu skūpstu skūpstīja viņa lūpas, tad pastūma nost, aizmiglotām acīm skatījās viņa sejā un čukstēja:

— 2ēl man tevis, leitnant, žēl...

Pēc tam atgriezās Jegoričs un Volodja kaut kādu šķietami nopietnu sarunu pavadībā atkal rija degvīnu ...

— Tu neskaties, ka viņš pēc ģīmja ir tik jauniņš, — Jegoričs vervelēja. — Viņš rotu komandējis. Vai tu saproti — rotu! — Tas ir pusotra simta vīru. Saproti?

— Sapratu, — Nadja negribīgi atbildēja. — Tikai bučoties tavs varonis gan nemaz neprot...

Volodja sašuta un vairs nekautrējās no Jegoriča.

— Protu. — Viņš sniedzās ar lūpām pretim Nadjai, bet tā viņu maigi un mīlīgi stūma prom un tikai tad, kad Jegoričs atkal devās kārtējā gājienā pēc degvīna, skūpstīja Volodju ar tiem ilgajiem, nesteidzīgajiem skūpstiem, no kuriem viņš zaudēja sajēgu ..

Viņš pamodās nepazīstamā, tumša istabā, samīcītā gultā.

— Paliksi pie manis vai iesi uz majam? — Nadja pajautāja, stāvēdama pie spoguļa un sukādama matus. — Man jāiet uz darbu.

Volodja berzēja acis un vēl nekā nesajēdza.

— Es esmu pie tevis?

— Kur tad tev vēl vajadzētu būt? Ko tu gribēji iet un nošaut? Tikko abi ar Jegoriču novaldījām. Bet nu, ja esi gājējs — celies augšā, ja palicējs — guli. Es pārnākšu ap deviņiem no rīta ...

— Nē, es iešu. — Volodja uzlēca kājas un sāka steidzīgi ģērbties.

— Tā nu tas ir, — viņa domīgi noteica. — Varbūt kādreiz iedomāsi mani... Tur, kur būsi blakus nāvei... Tev palika vēl pusglāze degvīna, izdzer, ja vēlies.

Volodja nez kādēļ sataustīja uz galda glāzi un viebdamies izdzēra. Istabā bija gandrīz pilnīgi tumšs, un Nad-jas seja vīdēja kā miglains balts plankums.

— Kā es varēšu strādāt? — Viņa nopūtās. — Vai esi jau apģērbies?

— Jā.

— Nu tad — ardievu. — Viņa pasniedza roku, nobrauca ar plaukstu Volodjam pa vaigu un tad vieglītēm pastūma viņu uz durvīm ...

* * *

Otras dienas rītā, kad viņš vēl gulēja ar pārkaltušu rīkli, kad galva sprāga vai pušu, pie viņa istabā ienāca māte.

— Es eju uz tirgu, Volodja. Iedod naudu, man pašai vairs nav.

— Tūlīt, māt. — Viņš izlēca no gultas un sāka meklēt pa bikšu un formas blūzes kabatām — naudas nekur nebija. Tikai daži saņurcīti piecnieki un viens sarkans trīs-desmitnieks — tas arī viss, kas bija palicis pāri pēc vakardienas plosta. — Mamm, es pavisam aizmirsu. Es taču vakar aizdevu vienam paziņam. Pēc dažām dienām man atdos ...

— Labi, tad es uz tirgu neiešu, — māte teica, izgāja no istabas un pievēra durvis.

Un pēc tā, kā viņa to pateica, un arī tādēļ, ka māte pat neieminējās par vakardienu — bet viņš pārnāca mājās vēlu un ļoti piedzēries —, viņš saprata: māte ir nobēdājusies un dusmīga.

Pirmā doma, kas pazibēja viņa smaguma pielietajā galvā, bija tā, ka vajadzēs piezvanīt Sergejam un palūgt, lai aizdod tūkstoti, taču tūlīt arī atmeta to — nekam neder. Bet ko lai izdomā? Ko? Izgrozījies vēl kādu brīdi pa gultu no vieniem sāniem uz otriem, Volodja aptvēra, ka nekā cita nav iespējams izdomāt — būs vien jāpiezvana no automāta Sergejam.

Brokastis viņš neēda, tikai rāvienā izdzēra divas glāzes tējas. Māte nolūkojās viņā sērīgām acīm, un tas bija daudz ļaunāks par visnepatīkamāko norājienu.

— Tas nekad neatkārtosies, mamm, — viņš stingri noteica un pastūma prom glāzi. — Un tuvākajās dienās es naudu atdošu.

— Ne jau par naudu ir runa, Volodja. Es pirmo reizi ieraudzīju tevi tādā izskatā. Un vairāk negribu redzēt. Saprati?

— Sapratu, mamm ...

Atgriezies savā istabā, viņš iekrita gultā ... Vairākas reizes atmiņā uzausa Nadjas skumjie, ar tādu kā nožēlu pateiktie vārdi: «Es laikam esmu tev pirmā?», «Vai tad tev nav Maskavā meitenes, ar kuru ...». It kā arī viņai, Nadjai, kas aiz žēluma uzdāvinājusi sevi viņam, būtu bijis neērti, ka viņš to izdarījis dzērumā, bez mīlestības, ar gluži nepazīstamu sievieti, kas pagadījusies priekšā, it kā arī viņa saprastu, ka tā nedrīkst... Bet kāpēc it kā? Protams, saprata, tikai viņai pašai vairs nav kā labā sevi saudzēt...

Tas viss sanāca kaut kā pārāk vienkārši, bez kāda prieka un nekādi neatgādināja viņa sapņus, it īpaši pēdējo, kurā viņš redzēja Maiju... Un Volodja nekādi nesaprata, kāpēc viņš nesaņēma no reālā to, ko bija cerējis, domās iztēlojies, kas sapnī bija tik neparasts, kāpēc sirdī nogulsnējušās savādas nožēlas duļķainas mieles par kaut ko zudušu, nekad vairs neatgriežamu, kas kaut kādā veida — tikai daudz vājāk — atgādināja to, ko viņš izjuta pēc tā «gadījuma» ar vācieti? . ..

Protams, visvieglāk bija uzvelt visu vainu Jūlijai. Ja viņa būtu kopā ar viņu, nekas tāds nenotiktu. Ja nebūtu izlasījis viņas burtnīcu, ja neuznāktu greizsirdība pret «šo cilvēku» — viņš nebūtu iegriezies pie Jegoriča un nebūtu mēģinājis sapazīties ar Nadju. Taču Volodju nomāca šādas domas. Viņš nekad nebija mēģinājis attaisnot sevi, uzveļot vainu citiem.

Lai kaut kā aizmirstos, viņš atkal pārlaida acis savam: grāmatu plauktam un pamanīja A. Barbisa «Ugunī». Viņš šo grāmatu bija lasījis jau pirms dienesta armija,, bet tā bija atstājusi viņu gandrīz vai vienaldzīgu, taču tagad, tikko atvēris grāmatu, viņš vairs nespeja no tas atrauties — tas bija karš, drausmīgs karš, pilnum pilns ar frontes dzīves detaļām, karš bez romantikas... Pelēka, baiga, bezcerīga kara ikdiena, un tā vien šķita, ka no šī stāstījuma lappusēm dveš pēc trūdiem... Ja, ta bija patiesība par karu, tikai ne visa patiesība, ka tas Vo-lodjam šķita, jo viņa karš tomēr bija citāds. Citāds pašā galvenajā, tajā apstāklī, ka viņiem visiem piemita skaidra un neaptverami plaša šī viņu kara taisnīguma izjūta. Tieši tas arī palīdzēja viņiem visiem izturēt un tikt pāri tam necilvēciskajam, kas raksturīgs katram karam.

Tieši tas arī spieda labi karot pat tos, kuri kaut kada. ziņā jutās aizvainoti un uz kuriem vācieši droši vien cerēja. Volodjam ienāca prātā kāds viņa rotas kareivis, savā laikā kampaņas karstumā ekspropriēts vidējais zemnieks no Pievolgas, kas viņam skaidri un gaiši pateica: «Pie tā, ka mana dzīve tika sagandēta, Krievija nav vainojama. Ar mūsu pašu vietējo varu man ir savi rēķini,, bet ar Krieviju nav. Un jūs, komandier, varat paļauties uz mani ne mazāk kā uz kuru katru citu. Kad uzveiksim vācieti, varbūt atšķetinās to arī... »

Uz kafejnīcu automātu Volodja vairs negāja — bija apnicis. Negribējās arī rādīties uz ielas. Tik vien izgaja laukā, lai piezvanītu Sergejam. Tas tūlīt bija ar mieru iedot Volodjam tūkstoš rubļu un, šķiet, bija pat priecīgs^ ka var Volodjam kaut kā izpalīdzēt. Viņi satikās pie Kolhozu laukuma uz ielas — Sergejs steidzās uz darbu —,. un naudas jautājums tika nokārtots, Volodja naudu atdeva mātei.

Pēc tam viņš augām dienām valstījās uz kušetes un domāja... Un viņam netrūka, par ko domāt. Bija daudz kā tāda, ar ko pašam vajadzēja tikt galā.

Vilkdamies kopā ar citiem ievainotajiem kareivjiem no frontes uz hospitāli, klausīdamies viņu pārspriedumos par karu, stāstos par to, ko nācies pieredzēt citos iecirkņos, viņu domās par komandieru rīcību, Volodja sāka saprast: ja nu dienesta pakāpe un amats devuši viņam tiesības rīkoties ar svešām dzīvībām, cik tad ļoti piesardzīgam un apdomīgam viņam jābūt, jo visi šie cilvēki taču nav ne dumjāki, ne sliktāki par viņu, bet kaut kādā ziņā pat daudz gudrāki, jo ir vecāki par viņu gados un arī vairāk pieredzējuši.

Un viņš aptvēra, ka viņa lēmumi ne vienmēr bijuši diez cik pareizi, ne katrs rīkojums līdz galam apdomāts.

Ar vārdu sakot, viņa atvaļinājuma otrā puse sākās ar mokošām pārdomām. Viņš vienā laidā pārcilāja prātā kaujas pie Rževas, un māte, redzēdama, kā viņš svaidās no viena istabas kakta otrā, sāka nolūkoties dēlā aizvien bažīgāk, līdz beidzot ieminējās:

— Var būt, ka tev, Volodja, tomēr vajadzētu pastaigāt pa ielu un reizēm iegriezties tajā alus automātā?

— Man negribas iet arī uz turieni... Es, māt, domāju ...

— Par ko?

— Par daudz ko... Dienas skrien aumaļām, bet man vēl par daudz ko jāizšķiras.

— Jā, dienas skrien ...

— Saproti, mamm, es tagad apdomāju visu, kas noticis ar mani pie Rževas, un man sāk likties, ka iesaukā «leitnants Volodjka» laikam bija ielikta ne tikai karavīru mīlestība, bet arī kas cits ...

— Kas tad?

— Zināma iecietība: vai. Sak, kaut arī tu esi leitnants, bet tomēr Volodjka, tātad vēl puika. Vai zini, mani puiši ar vienu vienīgu vārdu bija izteikuši visu manu toreizējo būtību.

— Ļoti labi, ka tu pats to esi sapratis.

— Vai tu to saprati jau agrāk?

— Jā, laikam gan ... — Māte paskatījās dēlā, gaidīdama, ko viņš vēl teiks, taču Volodja novērsās un atkal iegrima sevī.

Jā, puiši ir ļoti pareizi saskatījuši viņa būtību, viņš domāja, aizvien vairāk saprazdams, ka laikam nevis ar bramanīgajām lamām un neapdomīgo pārgalvību, ne jau ar briesmu-nicināšanu, ar ko viņš lāgu lāgiem dižojās,, var un jāizpelnās cilvēku cieņa, bet ar pavisam ko citu, varbūt pat gluži pretējo: ar piesardzību, ar rūpīgi pārdomātu savu rīcību un apsvērtiem lēmumiem, jo no tiem: taču atkarīgas cilvēku dzīvības ...

Reizēm, noguris no pārdomām, viņš aprāva savus iekšējos monologus ar sūru smaidu: kam veltīgi lauzīt galvu? Pēc dažām nedējām visam var pienākt gals. Var pat netikt līdz frontei, ja ešelons nokļūst pamatīga bombardēšanā ... Kāpēc tad sevi vēl mocīt? Vai tad nav labak rīkoties tā kā Jegoričs: vēders pilns, savs graķītis

iemests — un garšļaukus. Var arī vēl labāk — aiziet uz. Domņikova ielu, bet tur apkampt Nadjas svelošo augumu, aizmirsties, atdoties dabiskai baudai ar nāvei nolemtā vienaldzību, izraut uz beigām no dzīves visu, ko tā spēj šajā mirklī dot, un nedomāt ne par ko?_

Taču Volodja nejutās nāvei nolemts. Viņš tā nejutās pat tur, pie Rževas, kad likās — tagad ir viss, beigas,, dzīvam ārā netikt. Jo vairāk viņš tā nedrīkstēja justies tagad, atrazdamies Maskavā, pats sava istaba... Tādēļ viņš turpināja prātot, analizēt, lai turpmāk nepieļautu tās kļūdas un neizdarības, kas bija vērojamas pie Rževas.

Taču Volodjam bija tikai divdesmit viens gads, un tāpēc šāds stāvoklis nevarēja diez cik ilgi turpināties. Reiz,, uzkopdams savu istabu, viņš atrada tramvaja sliedes gabalu, ko pirms dienesta bija izmantojis par svara bumbu. Sliecies gabals svēra vismaz pusotra puda, un viņš ar labo roku to varēja pacelt līdz trīsdesmit reizem, bet ar kreiso pat vairāk. Bet nu pamēģināja un ar labo tikko spēja pacelt piecpadsmit reizes. Tas viņu pārsteidza. Ja-atgūst forma, viņš nodomāja. Un, kaut arī fiziskais spēks frontē viņam noderēja vienu vienīgu reizi, kad saņēma «mēli», viņam patika justies spēcīgam, patfka but uzvarētājam puiku sacensībās rokas pieliekšana, ar ko viņi skolā sāka aizrauties pēc tam, kad bija aizlasījuši Džeka Londona «Degošo Dienasgaismu».

Un tagad, izcilājies pirms brokastīm sliedes gabalu, viņš devās klaiņot pa Maskavas ielām, apmezdams lielus — savus desmit kilometrus garus lokus pa pilsētu, un šajā bezmērķīgajā staigāšanā viņš izjuta baudu un kaut kādu mierinājumu. Ievainojums apakšdelma bija jau tikpat kā aizdzijis, tagad pirkstus varēja atliekt un saliekt bez sāpēm, klaiņodams pa ielām, viņš visu laiku trenēja roku ... Staigāšana tomēr ir kaut kāda nodarbošanās, un tā pamazām atdeva Volodjam garīgo līdzsvaru, un viņš sāka atvilgt.

Tā tas bija līdz tam brīdim, kad viņš saņēma no Jūli-jas garu vēstuli, kurā meitene juceklīgi un nesakarīgi centās paskaidrot, kāpēc viņa negrib, ka Volodja sastopas ar «šo cilvēku», un lūdza viņu atnākt svētdien pie karaskolas, — varbūt viņai izdodas uz mirklīti izrauties un tad viņa izskaidros sīkāk.

Volodja zināja, ka melot viņš neprot un ka pēc viņa sejas izteiksmes Jūlija tūlīt uzminēs, kas atgadījies Dom-ņikova ielā. Taču nedrīkstēja neiet, un svētdien viņš devās kājām uz Matrosskaja Tišinu.

Jūlijai neizdevās izrauties, un viņš stāvēja iepretim kazarmai kopā ar citiem, kas bija atnākuši apraudzīt savējās, un dabūja redzēt tikai Jūlijas seju, kas līdz ar citām paspraucās pa logu. Viņš māja viņai ar roku, mēģināja kaut ko pakliegt, taču citu balsu troksnī nesadzirdēja, ko viņam kliedz pretī Jūlija, un diez vai arī viņa saprata, ko Volodja pūlējās viņai pateikt...

Nākdams mājup, Volodja notvēra sevi pie domām, ka viņš nemaz nav sarūgtināts par neizdevušos satikšanos, gluži otrādi, pat drusku priecīgs, un tad viņā pirmo reizi pamodās jautājums: bet vai viņš maz mīl Jūliju?

* * *

Bet dienas ritēja... Ik reizi, kad Volodja gāja uz pārsiešanu, vajadzēja iet garām To|as Kuzņecova mājām, un tad viņš apstājās, paskatījās logos, uzsmēķēja, bet sirdij uzgūlās smags akmens, it kā viņš būtu vainīgs, ka var dzīvs paiet garām tai mājai, kurā To|a vairs nekad neatgriezīsies ... Pagaidām viņš vēl nespēja piespiest sevi ieiet tajā iekšā. Būs labi, viņš sevi mierināja, atvaļinājuma beigās noteikti ieiešu. Uz atvaļinājuma beigām viņš atlika arī seržanta sievas apmeklējumu.

Poliklīnikā jau krietni pavecais ārsts, kas vēl aizvien nebija saņēmis vēstules no dēla, allaž sagaidīja Volodju ar satrauktu, nemierīgu skatienu, un Volodja jutās neomulīgi, ka ar savu nākšanu viņš gribot negribot uzvedina ārstu uz domām par dēlu un tādējādi sagādā sāpes. Atpakaļceļā viņš pameta acis uz savu bijušo skolu, uz skvēriņu pie slimnīcas, un tad sirdī iedūra pilnīgi sapro-lama sāpc — viņš apzinājās savu vainu Jūlijas priekšā par to, kas-bija noticis Domņikova ielā.

Kādu vakaru pienāca vēstule uz mātes vārda. Viņa pārlaida tai acis, nez kādēļ kļuva nemierīga un iegrūda vēstuli priekšauta kabatā.

— No kā? — Volodja pavaicāja.

— Vēstule? Tāpat vien... nekā sevišķa... No darba biedrenes, kas atrodas evakuācijā... — māte nedroši atteica.

— Par ko tad tu tā uztraucies?

— Es nemaz neesmu uztraukusies... Карее tu ta domā? — viņa pateica un aizgāja prom.

Taču pašā vakarā, pirms gulētiešanas, māte iegaja pie viņa istabā.

— Volodja, es tev sameloju. Patiešām, vēstule ir adresēta man. Bet domāta tev.

— No kurienes? — Volodja brīnījās.

— No tavas bijušās daļas, — viņa sacīja un pasniedza vēstuli. Roka tikko manāmi trīcēja.

Rakstīja Volodjas bataljona štāba priekšnieka palīgs leitnants Cirkovs, kluss cilvēks, kas — vajag vai nevajag —, bet katru dienu iegriezās pie viņiem priekšējas pozīcijās, nelikdams Volodjam mieru par nenovāktajiem līķiem, neizraktajiem ierakumiem, puišu nenoskūtajām bārdām... Viņš rakstīja, ka brigāde aizvesta atpūsties un pārformēties (beidzot!) turpat netālu no tas vietas, kur bija karojuši, un, ja tāda un tāda leitnanta mātei ir sakari ar dēlu, lai tad viņa paziņo hospitāļa adresi vai arī aizsūta turp šo vēstuli. Var būt, ka dēls vēlas pec izveseļošanās atgriezties savā agrākajā daļā. Viņš, Cirkovs, tagad esot štāba priekšnieks un vēloties pēc iespējas savākt atpakaļ agrākos vidējās kategorijas virsniekus, kas jau pārbaudīti kaujās un kam ir pieredze.

Volodja izlasīja un domīgi nodūra galvu, juzdams mates ciešo un satraukto skatienu.

— Tu, protams, atbildēsi pats? — viņa uzprasīja.

— Jā, atbildēšu.

— Un ko? — Mātes balsī jautās saspringums.

— Man negribas turp atgriezties, — Volodja gausi novilka, jo ienāca prātā viņu pirmais uzbrukums — nesagatavots, bez izlūkošanas, tieši no pārgājiena, un viņš pat nodrebinājās, jo pār miesu pārskrēja šermuļi.

Prātā ienāca arī rotnieka sakritusī, pelēcīga seja, kad viņš pūlējās pierādīt bataljona komandiera palīgam, ka bez artilērijas trieciena dienā nedrīkst uzbrukt, ka uzbrukums jāpārceļ uz agru rītu, lai negaidīti uzkluptu vēl gulošajiem vāciešiem ... Ausīs atskanēja viņa balss un vārdi: «Vajag, Volodja, vajag...» — un viņš sajuta, kā rotnieks pastumj viņu, un šajā vieglajā pieskārienā bija jaušams gan tēvišķīgs glāsts, gan lūgums piedot, ka viņš sūta Volodju grūtā, gandrīz neizpildāmā uzdevumā, pretī gandrīz drošai nāvei... Taču nāve atnāca pie paša rot-nieka, atnāca, kad bija aizritējušas tikai dažas kaujas minūtes, bet pēc trim stundām Volodja pirmais iemeta zemes kamšķi seklajā bedrītē, kurā ieguldīja vecāko leitnantu.

Tomēr par spīti tam smagumam, ko uzvandīja čirkova vēstule, Volodjam uzvēdīja arī kaut kas silts, — tātad bataljonā viņu atceras, grib, lai viņš atgrieztos. Tātad viņš nav nemaz tur tik slikti karojis.

* * *

Bija jau pagājusi puse Volodjas atvaļinājuma. Katru dienu klīzdams pa Maskavu, viņš reiz aizgāja līdz Rževas stacijai un nolēma aiziet no turienes uz Sokoļņikiem pa to ceļu, pa kuru viņi kādreiz brauca ar divriteņiem, — viņš, Soļka Gaļins un Ļovka Itaļjancevs... Soļka dienēja pie Rietumu robežas un bija kritis pirmajās kaujās, bet Ļovka pirms paša kara beidzis karaskolu un tagad kaut kur karoja.

Iedams garām Pjatņicka kapsētai, kur bija apbedīts viņa vectēvs, kas nomira trīsdesmit sestajā gadā, viņš atcerējās, kā nespēja piespiesties un pēdējā atvadu brīdī noskūpstīt aizgājēja pieri, kā tādēļ cieta, nevarēdams, protams, ne iedomāties, ka sešus gadus vēlāk smels ar katliņu ūdeni divus soļus no pamesta līķa, kā reiz naktī noguldīs galvu uz kaut kā, bet no rīta ieraudzīs, ka tas ir kritis vācu karavīrs, un tas viņu nedz nobiedēs, nedz radīs viņā pretīgumu.

Jau gandrīz pie pašiem Sokoļņikiem vajadzēja pāriet pāri Loka dzelzceļam, taču pie pārbrauktuves viņš bija spiests apstāties: garām lēnām vilkās karaspēka ešelons. «Teļu vāģu» atvērtajās durvīs stāvēja sarkanarmieši, taču ne tādi obligātā dienesta puikas, no kādiem sastāvēja viņu brigāde, bet vecāki gados, laikam rezervisti. Bija arī, pēc Volodjas sprieduma, gados krietni veci, viņu sejas bija sadrūvējušās un nopietnas — viņi it labi zināja, kur brauc un kas tur viņus gaida. Bet Volodjas ešelonā, kad viņi brauca garām Maskavai, puiši auroja dziesmas, uzsmaidīja sievietēm un domāja, ka nākotnē viņus gaida kaut kas interesants, gaida neparasti varoņdarbi un ka viņu brigāde trenks vāciešus no Maskavas tenteru tenteriem ...

Vilciens apstājās, un viens no vecākajiem kareivjiem, nolūkodamies Volodjā skumjām acīm, pajautāja:

— Vai tu, puis, savu jau nokaroji?

— Nē, esmu tikai atvaļinājumā.

— Tātad drīz jāiet atkal?

— Jā.

— Un kāds tagad ir vācietis? — Tobrīd, atbildi gaidīdami, Volodjā jau nolūkojās vairāki cilvēki.

— Svakāks ir gan... Nav vairs agrākais. — Viņš uzmundrinoši pasmaidīja.

— Agrākais nav, bet nogalina tāpat. — Kāds drūmi

nosmējās.

— Kas tiesa, tas tiesa ... — Volodja apliecināja.

Ešelons sakustējās. Volodja pamāja puišiem ar roku,

tie negribīgi atmāja pretim. Un pēkšņi kliedziens:

— Komandieri Komandieri

Volodja satrūkās, izdzirdis pazīstamu balsi, paskatījās uz augšu — pie priekšpēdējā vagona durvīm, pa pusei izkāries laukā, stāvēja seržants Buhanovs...

— Buhanov! — Volodja iesaucās un metās pakaļ vagonam.

Buhanovs pasniedza roku, un Volodja satvēra to. Sirds dauzījās, kakls aizžņaudzās.

— Dzīvs, leitnant... tu dzīvs, — seržants murmināja pēkšņi aizsmakušā balsī, bet acis pilnas asaru. — Ka klājas mūsējiem?

— Nav vairs mūsējo ... Kad mani ķēra, bijām palikuši vienpadsmit.

Volodja skrēja aizvien ātrāk, Buhanova roku vaļā nelaizdams, un šajā brīdī nebija viņam uz pasaules cita tuvāka cilvēka.

— Puiši, tas ir mans rotnieks, — Buhanovs paskaidroja pārējiem kareivjiem. — Kopā izcietāmies pie Rževas ... Leitnant! Ēdamo nevajag?

— Nē taču, kas tev prātā ...

— Paga. — Seržants izrāva savu roku. — Es tūlīt, tūlīt... Puiši, samet, kurš ko var ... manam rotnie-каш. — Un no vagona sāka lidot mahorkas paciņas, konservu bundžas, koncentrātu paciņas.

Volodja nekā neaiztika, tikai skrēja pakaļ ešelonam un aizelsies kliedza:

— Vēlu pārnākt dzīvam, Buhanov, dzīvam ... Uz kuru fronti braucat?

— Nezinām ... Paliec sveiks, komandier. Mūžam tevi neaizmirsīšu.

— Es arī.

— Cik vēl atlicis padzīvot uz brīvām kājām?

— Pavisam maz.

— Es divus mēnešus novalstījos hospitālī. Gulēju tepat pie Maskavas. Paliec sveiks, komandier, varbūt vēl satiekamies ... paliec sveiks ...

— Vēlu dzīvam ... Dzīvam ... Dzīvam, Buhanov ...

Ešelons uzņēma ātrumu, Volodja atpalika aizvien vairāk un vairāk, beidzot viņš apstājās, pamāja vēl ar roku un, kad ešelons jau bija gabalā, lēnām devās atpakaļ uzlasīt Buhanova un viņa puišu dāvanas.

Viņu tā aizkustināja šī nejaušā tikšanās, ka vēl ilgi nespēja nomierināties, berza ar dūri acis un kāsēja, lūkodamies pakaļ ešelonam. Tikai divas nedēļas viņi sabija kopā, toties kādas nedēļas! Pašas pirmās, pašas asiņainākās ... Viņš atcerējās, kā seržants, par spīti ievainojumam, negribēja pamest kaujas lauku un Volodja gandrīz vai ar varu, ar negantām lamām piespieda viņu rāpties atpakaļ. Un viņam sametās nelāgi ap dūšu, ka Buhanovs jau brauc uz turieni, bet viņš, Volodja, pagaidām vēl pampst pa aizmuguri...

Viņš atplēsa mahorkas paciņu, pacēla no zemes avīzes strēmeli, satina smēķi, un tā dūmi, kodīgi, ka plēsa vai rīkli pušu, it kā atgrieza viņu atpakaļ turp, sadragātajā, salauzītajā meželī, kur atgadījās pats galvenais viņa īsajā mūžā. Viņš brīdi pasēdēja, papīpēja, skatīdamies uz to pusi, kur pazuda ešelons ar seržantu Buhanovu, krietnu krievu karavīru, ar kuru blakus pavadījis pašas drausmīgākās, vēl neierastās dienas priekšējās pozīcijās un ar kuru diez vai liktenis vēl kādreiz savedīs kopā.

Atgriezies mājās, Volodja izvilka no kabatām savas «trofejas» un pastāstīja mātei par šo sastapšanos. Viņa ilgi klusēja aizkustināta, skatījās Volodjā miklām acīm un tad uzprasīja:

— Tātad karavīri tevi mīlēja?

— Laikam ... — Volodja mazliet nevērīgi izmeta.

— Man tas, Volodja, ir ļoti svarīgi, — māte nopietni sacīja.

Bet Volodjam šī sastapšanās nozīmēja ko citu: viņš jau reāli saskatīja sava atvaļinājuma beigas, pēc trim nedēļām viņu gaida tāls ceļš ešelonā, vagonu klaboņa, lokomotīvju garie svilpieni, izmisīgie kliedzieni «Gaiss!», uz ešelonu piķējošo lidmašīnu auri, sprādzieni un ložmetēju kārtu tarkšķi.

* * *

Bet dienas ritēja ... Un Volodjas pastaigas pa Maskavu piepildīja drīzas šķiršanās skumjas. Viņš jau atvadījās no mīļajām Maskavas ieliņām un šķērsielām, pa kurām varbūt klaiņoja pēdējo reizi...

Taču līdz ar skumjām no viņa neatkāpās arī kaut kā nenotikuša sajūta, kam katrā ziņā vajadzēja atgadīties atvaļinājuma laikā. Varbūt tā būtu kāda neparasta tikšanās? Laikam gan ... Un, klīzdams pa ielām, viņš reizēm pieķēra sevi visu laiku kaut ko gaidām un gaidām ... Un šī kaut kā gaidīšana bija tīkama.

Reiz, iedams garām «Ermitāžas dārzam», viņš nolēma iegriezties tajā. Viņu, skolēnu, bars uz šejieni atnāca tikai retu reizi — SACN parks atradās tuvāk, un arī «Ermitāžas» apmeklētāji bija pārāk grezni ģērbušies, puikas savos kovbojkreklos un brezenta kurpēs te nejutās diez cik omulīgi, taču viņš atcerējās, ka, jau tuvojoties dārzam, no tā plūstošā mūzika piepildīja sirdi ar svinīgumu, kaut kādas neparastas tikšanās gaidām un viņi devās turp allaž savādas bijības pārņemti.

Patlaban dārzs bija gandrīz tukšs. Šaha paviljonā divi puišeļi spēlēja šahu. Uz soliem, pa pāriem sadalījušās, sēdēja meitenes ar mācību grāmatām rokās, laikam kala pirms eksāmeniem.

Volodja apsēdās uz sola un uzsmēķēja. Ja pirms mēneša kāds būtu teicis, ka viņš šovakar pastaigāsies pa «Ermitāžas dārzu», Volodja pat nespētu pasmieties par viņu, tik neiedomājami un neticami tas būtu izklausījies. Taču patlaban viņš sēž tajā uz sola, blakus lāgiem, mitēdamās kalt, iespurdzas meitenes, un pāri viņām plešas dzidras zilas debesis, laiski šalc koku lapotne, no repro-duktora plūst mūzika ... Un atkal viņam uz kādu mirkli šķita, ka tas viss ir sapnis vai arī murgs ir bijusi Rževa.

Abi nebija blakus stādāmi. Viņš pievēra acis, izstiepa kājas. Un piepeši pavisam tuvu — zenītlielgabalu zalves! Meitenes iespiedzās un nez kurp aizskrēja. Piecēlās arī Volodja un devās laukā no alejas, kurā caur kokiem nevarēja pat debesis saskatīt.

Laukumiņā pie kinoteātra vairāki cilvēki stāvēja, galvas atmetuši, — mazītiņš, zeltains vācu lidmašīnas punkts lēnām slīdēja, sprādzienu mākulīšu apņemts.

Volodja nemanīja, ka cilvēku sejās būtu bijušas bailes, ziņkārība gan, bet arī tā ne sevišķi liela. Laikam maskaviešiem tā bija parasta un ne sevišķi bīstama parādība. Un vai gan tik milzīgai pilsētai bija jābīstas no vienas vienīgas lidmašīnas! Izlūklidmašīna pagriezās prom, tuvākās zenītbaterijas, laikam tās, kas stāvēja Komūnas laukumā, pārstāja šaut, un zenītlielgabalu plakšķi pamazām attālinājās.

— Tas esat jūs, leitnant Volodjka?

Viņš pagriezās: blakus stāvēja Toņa un nopietni, nemaz nepasmaidījusi, skatījās viņā.

— Labdien. — Volodja pirmajā mirklī apmulsa, atcerējās savu izrīcību «kokteilī».

— Ceru, ka jūs vairs neturat pistoli kabatā un no jums nav ko bīties?

Volodja mirkli saminstinājās, neaptverdams, ko atbildēt, bet tad atguvās:

— Jūs laikam gaidāt, lai es atvainotos?

— Jūs atvainotos? Nu nē. — Toņa pasmējās. — Mans Vitja laikam būtu izdarījis tāpat...

Abi kādu laiciņu neteica ne vārda.

— Es nez kādēļ biju pārliecināta, ka vēl sastapšu jūs, — viņa beidzot ierunājās, — Kā pavadāt atvaļinājumu? Vai daudz vēl palicis?

— Trīs nedēļas.

— Tik vien! — viņa iesaucās.

— Jā.

Viņi atkal brītiņu klusēja. Toņa bija nogrimusi sevī, it kā kaut ko grūtu pārdomātu, tad paskatījās Volodjā un māksloti vienaldzīgi apvaicājās:

— Ko jūs šovakar darāt, leitnant Volodjka?

— Nekā nedaru.

— Ienāciet pie manis. Atnāks dažas manas draudzenes ar saviem paziņām. Igora, protams, nebūs, — viņa piebilda, pamanījusi, ka Volodja svārstās. — Es dzīvoju Pirogova ielā, pierakstiet...

— Cikos man jābūt? — viņš bez liekas gudrošanas piekrita, jo garie vakari divatā ar māti nebija diez cik jautri.

— Ap sešiem. Jūs taču zināt, komandanta stunda...

— Labi, es būšu. Paldies.

— Uz saredzēšanos vakarā. — Toņa tikko manāmi pasmaidīja un paskatījās Volodjā ar savādi domīgu skatienu, no kura Volodjas sirds nez kādēļ vai palēcās.

Tūdaļ pēc Toņas viņš aizgāja no dārza un žigliem soļiem devās uz māju — vajadzēja pagūt paēst pusdienas, izgludināt bikses un vispār dabūt sevi viesa cienīgā izskatā. Mātei viņš tik vien pateica, ka uzaicināts viesos, bet, pie kā, — noklusēja, tāpat vien, pie paziņas.

Namu Pirogova ielā viņš atrada tūlīt, taču, tikko pavēra parādes durvis, viņu apturēja barga večiņa — lift-niece.

— Pie kā?

Volodja apjuka. Viņš nezināja Toņas uzvārdu.

— Mani uzaicināja... Sešpadsmitais dzīvoklis... Toņa.

— Ej ar, zinu ... Cits frontē savu galvu nežēlo, bet cits ballējas katru dienu, — vecā sieva norūca.

Volodja uzkāpa augšā pa platām un tīrām kāpnēm, kas viņu pārsteidza — namu pārvaldniekiem kāpņu uzkopšanai toreiz neatlika laika —, un piespieda vienīgo zvana pogu, kurai blakus neredzēja parasto iemītnieku sarakstu. Tātad tas ir atsevišķs dzīvoklis, Volodja nosprieda.

Durvis atvēra Toņa, ģērbusies greznā kleitā, priecīgi pasmaidīja, ieaicināja priekšistabā ar milzīgu — pa visu sienu — spoguli un pēc tam ieveda lielā istabā, kas viņam izlikās gluži kā zāle.

— Tas ir Vitjas draugs no Kaļiņinas frontes. Leitnants Volodja, — Toņa, ne acu nepamirkšķinājusi, sameloja — laikam to visu bija jau iepriekš izdomājusi —, sapazīstinādama ar divām meičām un diviem puišiem, kas sēdēja pie galda.

— Vai tad Igora nebūs? — viena no meičām ievaicājās.

— Nebūs, — Toņa aprāva. — Sēstieties, Volodja.

— Tad varbūt arī nekavēsimies vairs, — sacīja tukls, ļumīgs puisis ar brillēm uz deguna un, kājās stāvēdams, pacēla glāzīti. — Lai iet uz jaundzimušās veselību!

Volodja samulsa, ka atnācis bez dāvanas, un nomurmināja:

— Kāpēc jūs to nepateicāt, Toņa? ...

— Draugi, — Toņa nelikās viņa vārdus dzirdam. — Volodja ir mācījies mūsu institūtā.

«Jā? Kad tad?» atskanēja jautājumi, un Volodjam vajadzēja atzīties, ka viņš nomācījies tikai piecpadsmit dienas trīsdesmit devītā gada septembrī.

— Un tomēr viņš ir mūsējais. — Toņa pasludināja.

Uzklātais galds pārsteidza Volodju ar savu kara laikam neparasto pārpilnību, kaut arī uz tā nekā īpaša nebija. Un tomēr tas lika Volodjam uzmanīties.

Taču iesākās tosti par jaundzimušo, par uzvaru, par Toņas brāli Vitju, par visiem, kas atradās frontē, un pat par viņu, Volodju, un viņš samierinājās gan ar klātesošo apaļīgajām sejām, ar viņu labo apģērbu, ar ēdiena pārpilnību uz galda; tas viss pirmajā mirklī tik ļoti kontrastēja ar viņa paša mājām un vēl jo vairāk ar Jego-riča mitekli.

Arhitektūras institūts pirms kara tika uzskatīts par modes lietu, konkurss tajā bija milzīgs, iestāties bija grūti, jo vajadzēja prast labi zīmēt, un tāpēc tajā iestājās galvenokārt jaunieši no labi situētām ģimenēm, kam bija iespējas salīgt pasniedzējus un sagatavot savas atvases. Laikam arī Toņa un viņas draugi nāca no tādām ģimenēm... Bet briļļaino nepaņēma armijā sliktās redzes dēļ, otro varbūt vēl kādas citas vainas dēļ, kaut arī pēc izskata viņš bija vesels kā rutks. Ar vārdu sakot, Volodja nomāca sevī sākumā uzradušos naidīgumu, bet pēc pamatīgās degvīna glāzes jau noskaņojās labsirdīgi, tiesa, tikai līdz tam brīdim, kad briļļainais visai autoritatīvā tonī paziņoja, ka rudenī Maskavu izglābis tikai nejaušs gadījums... Kaut arī Volodja nebija piedalījies kaujā pie Maskavas, taču zināja, kas tas bija par brīnumu un gadījumu, kad karavīri negantajā salā, līdz jostai grimdami sniegā, metās triecienos ar vienu vienīgu domu: padzīt vāciešus no pilsētas. Viņš sarauca pieri, sašķobīja lūpas un, acis piemiedzis, paskatījās briļļainajā tik izteiksmīgi, ka Toņa, kas vērīgi uzmanīja viņu, laikam nobijusies, ka Volodja var aizsvilties tāpat kā toreiz «kokteilī», tūlīt pienāca viņam klāt un saņēma aiz rokas.

— Nāciet, Volodja, es jums parādīšu Vitjas fotogrāfijas. Jūs. tās interesēs, — viņa sacīja un aizveda Volodju uz blakus istabu, laikam tēva kabinetu, kur atradās neliels rakstāmgalds, ar ādu apvilkts dīvāns, divi tādi paši krēsli, bet pie sienas karājās divi sakrustoti zobeni ar apbalvojumu plāksnītēm uz makstīm. — Jums nepatīk pie manis?

— Kāpēc jārunā tas, par ko nav nekādas sajēgas, — viņš drūmi noteica.

— Neliecieties ne zinis. Viņš nav slikts zēns, tikai uzskata, ka viņam jādzīvo tā, lai pašam būtu savs viedoklis, kas pašos pamatos nesaskanētu ar citu cilvēku viedokli. Sēstieties.

Volodja apsēdās uz dīvāna. Toņa apstājās pretim un cieši nolūkojās viņā, un no šī skatiena Volodjas sirds atkal nodrebēja. Brīdi klusējusi, viņa sacīja:

— Jūs vēl aizvien nespējat iedomāties, kā var priecāties tad, kad tur, frontē... Vai tā ir?

— Nē. Esmu jau apradis, ka dzīve ir dzīve...

— Pastāstiet kaut ko par fronti, — viņa palūdza.

— Jums gribas dzirdēt romantiskas epizodes? — Volodja pasmīnēja.

— Nē. Man ir neliels priekšstats par to, kas ir karš. Mans tēvs ir karavīrs. Viņš stāstīja ...

— Jūsu tēvs, — Volodja paskatījās uz zobeniem, — būs redzējis karu no cita redzes punkta. Ne jau no ierakumiem.

— Vispār — jā. Taču viņam vajadzēja lauzties lauka no ielenkuma, viņš cīnījās kopā ar sarkanarmiešiem. Bet ko tad var redzēt no ierakuma?

Volodja izvilka no kabatas «Belomora» paciņu, ilgi mīcīja pirkstos papirosu un pēc tam negribīgi atteica:

— Ne jau to, ko jums rāda kinofilmā . ..

Toņa pasmaidīja, pēc tam kaut kā bikli pieskārās Volodjas rokai.

— Redzu, ka jums, leitnant Volodjka, pie tās Rževas ir klājies pārāk grūti, — viņa čukstus sacīja un jau drošāk pārslīdēja ar pirkstiem pa viņa roku.

Toņas sirsnīgā balss un glāsti aizkustināja Volodju, un viņam ienāca prātā, ka Toņai viņš laikam spētu pastāstīt visu...

No otras istabas atskanēja mūzika: tur bija uzgriezuši patafonu.

— Ejam dejot. — Kabinetā ienāca viena no draudzenēm. — Vai jūs Vitjas fotogrāfijas jau apskatījāt? — viņa diezgan dzēlīgi apjautājās.

— Apskatījām, — Toņa atbildēja un palaida vaļa Volodjas roku. — Nevēlaties padejot?

— Nē. Man laikam nekas neiznāks, — Volodja atteicas.

— Mēs, Zoja, negribam dejot.

— Tādā gadījumā es pazūdu. — Un viņa izskrēja no istabas.

Viņi pasēdēja uz dīvāna vēl mazu brītiņu. Toņa klusēja, bet Volodja atkal iedomāja, ka tieši viņai nez kāpēc viņš varēs izstāstīt visu.

Iesim, citādi neērti. Pametu viesus. — Un Toņa pieceļas.

Plate beidzās, visi apsēdās pie galda, atkal sākās tosti un sarunas par institūta darīšanām, kas Volodju neinteresēja. Da|a institūta, cik viņš noprata, bija evakuējusies un apvienota ar celtniecības institūtu, bet da|a palikusi, tikai nodarbības nebija regulāras, un vienu dienas •daļu studenti strādāja apaļajā zālē, gatavodami koka kastītes kājnieku mīnām. Tādēļ viņi itin bieži sapulcējās pie Toņas, lai pamācītos, bet večiņa lifta būdā, domādama, ka te notiek ballēšanās, allaž sagaida viņus ar •dusmīgu purpināšanu, tāpat kā šodien sagaidīja Volodju.

Viņam institūts tagad bija kaut kas tāls un nesasniedzams. Līdzko sākās karš, viņš par to nemaz vairs nedomāja, tāpat kā nedomāja par savu nākotni.

Un, klausīdamies briļļainā puiša spriedelējumos, ka viņu nākamā profesija pēc kara būs pati galvenā — tik daudz taču būs jāceļ no jauna —, Volodja nemaz nejuta sarūgtinājumu. Viņam bija tikai mazliet skumīgi, ka nevar piedalīties sarunā: viņam lemts citāds liktenis, un viņam .galvenais ir pavisam kas cits.

Toņa, redzēdama, ka Volodja garlaikojas, pamēģināja aizvadīt valodas sāņus, tikai pārējos interesēja jau aizsāktās, tā taču bija viņu nākamība, un viņi turpināja kaismīgi strīdēties, līdz kāds pa jokam ievaicājās: vai nevajadzētu pagriezt «pudelīti»?

— Vai neesat jau par vecu šai bērnu spēlītei? — Toņa uzprasīja un pasmaidīja.

— Laikam vēl ne. Taču piedalījos tajā ļoti sen atpakaļ, kaut kad devītajā klasē... — Volodja atteica un paskatījās uz meitenēm, pūlēdamies uzminēt, ar kuru viņam nāksies skūpstīties: visas trīs bija glītas.

— Es griezīšu, — Toņa teica.

Pudele ilgi griezās pa galdu, līdz apstājās ar kakliņu pret Volodju. Viņš nosarka.

— Piesargies, leitnant, — kāds iesmējās.

Taču Toņa, nemaz nepasmaidījusi, savādi nopietni piegāja Volodjam klāt, saņēma rokās viņa galvu un cieši piespiedās pie puiša lūpām. Volodjam noreiba galva, pie galda sēdošie kaut kur pazuda, istaba sāka līgoties.

— Toņa, pietiek, nosmacēsi leitnantu, — kāds ieminējās.

Toņa atliecās atpakaļ, taču aizvien vēl turēja Volodjas galvu un skatījās apmiglotām, tomēr nopietnām acīm, un viņas skatiens piesaistīja Volodju. Nekā vairs nesajēgdams, aizmirsis par klātesošajiem, gluži kā pa sapņiem viņš piecēlās no krēsla, pievilka Toņu sev klāt, atrada ar muti viņas puspavērtās lūpas ...

— Tas vairs nav pēc likumiem, — ieminējās briļļainais, bet pārējie sāka smieties.

Taču, kad Volodja palaida Toņu vaļā, neviens vairs nesmējās. Visi skatījās te uz viņu, te uz Toņu un klusēja. Bet Volodja, vēl īsti neatjēdzies, arī pārlaida acis istabai, apklusušajiem Toņas draugiem un draudzenēm, kas neizpratnē nolūkojās viņā, un mulsi nomurināja:

— Piedodiet.. . Nezinu, kā tas gadījās... Vai man būtu jāiet projām? — Un viņš jau paspēra soli.

— Nē, — Toņa tikko dzirdami izdvesa un, arī apmulsusi un nobālējusi, nostājās Volodjam ceļā. — Nē, neejiet prom...

Tad piecēlās viens no puišiem.

— Man šķiet, ka jāiet prom ... mums?

— Jā, draugi, — Toņa pavisam vienkārši pateica. — Atvainojiet, taču paši redzat: kaut kas ir noticis... Es pagaidām vēl pati nesaprotu... Bet kaut kas ir noticis.

Puiši pavisam nopietni, bez kādas divdomīgas saskatī-šanās, piecēlās un devās uz durvīm, tikai viena no draudzenēm kaut ko iečukstēja Toņai ausī. Toņa drusku paraustīja plecus un aizgāja izvadīt viesus. Volodja vēl aizvien stāvēja istabas vidū kā sālsstabs. Viņš gan dzirdēja, ka priekšistabā klusi sarunājas, taču neieklausījās — notikušais bija viņu apstulbinājis un satriecis. Viņš dzirdēja, kā aizkrita durvis, kā nožvadzēja ķēdīte, pēc tam sadzirdēja Toņas soļus un to, kā viņam garām aizšvīkst meitenes kleita. Viņš pagriezās. Toņa stāvēja tieši pretī un skatījās viņā.

— Jā, kaut kas ir noticis... — viņa domīgi teica un atkal pieskārās Volodjas rokai. — Ar mani noticis. Jums jau nekas. Jūs tikai ļoti sen neesat skūpstījies...

Viņa piegāja pie galda, ielēja pilnu glāzīti un lēnām, maziem malciņiem izdzēra ielieto vīnu, tad nobrauca ar roku pa matiem un kaut kā nespēcīgi noslīdēja uz dīvāna.

— Kā rādās, — viņš dobji iesāka, — arī ar mani kaut kas ir noticis. — Viņš paņēma papirosu un sāka kāri smēķēt.

— Patiešām? — Toņa klusām, ar priecīgu izbrīnu čukstus iesaucās.

— Jā ... — Viņš tikpat klusi atteica un arī apsēdās. Tikai ne uz dīvāna, kur sēdēja viņa, bet uz krēsla.

Viņam trūka elpas, rīkle bija izkaltusi, un viņš ik pa brīdim aplaizīja sasprēgājušās, sausās lūpas un klusēja, neatrazdams un arī nemeklēdams vārdus, lai izteiktu to, ko viņš patlaban izjuta. Klusēja arī Toņa. Un viņi vēl ilgi neuzdrošinājās pārtraukt klusumu, katrs pa savam pārdzīvodams to izcilo un neparasto, kas bija ar viņiem atgadījies.

— Es visas pēdējās dienas daudz klīdu pa ielām... Un, re, tomēr sastapu jūs. Man vispār dzīvē veicas.

Volodja pasmaidīja un pašūpoja galvu.

— Jūs domājat, ka tā nav? — viņa satraukti uzprasīja.

— Jums ir tikai... trīs nedējas.

— Nevajag par to! Es negribu par to domāt! — viņa gandrīz vai iekliedzās un, pastiepusi roku pāri galdam, satvēra Volodjas plaukstu. — Vai zināt, viss sākās ar roku ... Kad jūs pasniedzāt man to — vēl netīru, ar apdeguma vātīm, pavisam sarepējušu... es nodomāju...

— Nevajag... par roku, — viņš palūdza un saudzīgi atbrīvoja to.

Toņa cieši paskatījās viņā un ne jau tūdaļ, bet pēc brītiņa uzprasīja:

— Tam ir sakars ... ar fronti?

— Jā.

— Un tas ir drausmīgi? — viņa uzminējusi apjautājās.

— Pat ļoti.

— Ak kungs, es kaut kā par to nekad netiku domājusi. Esmu karavīra meita un nekad ... Tātad tēva zobeni ... Varbūt arī ar tiem...

— Zobeni — tā ir tāla senatne, — Volodja teica, un viņam atkal ienāca prātā, ka Toņai viņš varēs pastāstīt visu, un ne tikai varēs, bet katrā ziņā izstāstīs, jo turēt to visu sevī vairs nebija nekādu iespēju. Un šķita, ka viņam parāvās vaļā kāds aizvars. — Jūs vēlējāties kaut ko no ierakuma? Tad klausieties ar. — Viņš piecēlās un sāka soļot pa istabu. — Es vēl nevienam neesmu stāstījis. Līķi. Daudz līķu — gan vāciešu, gan mūsējo! Bet visap-

kārt ūdens, dubļi. Ko ēst nav, šāviņu arī nav. Aizstāvamies tikai ar šauteņu uguni... Un katru dienu kādu nogalina. Tikko spējam kājas pavilkt. Gaidām nomaiņu. Atnāk bataljona komandiera palīgs. «Puiši, vajag «mēli» kā ēst, citādi mūs nenomainīs! Bataljona izlūki visi pagalam. Jāiet pašiem!» Ejam! Izraugos trīs spēcīgākos. Naktī lienam... Paši nesaprotam, kā aizkļūstam līdz vāciešu postenim. Bet tur — veseli divi friči. Divus mums neaizvilkt. Viens jānobeidz. Kam to uzdot? Skatos uz puišiem — baidos, ka netiks galā. Bet kļūdīties nedrīkst. Tāpēc vajadzēja pašam... — Volodja apstājās pie galda. — Vai drīkst iedzert?

— Es ieliešu, — Toņa steidzīgi iesaucās un pielēja ar drebošu roku glāzīti.

Viņš izmeta vienā malkā.

— Ar nazi mugurā ... Aizspiedu viņam ar plaukstu muti, bet cauri pirkstiem — kliedziens. Un no muguras asinis — man virsū! Viss vamzis apšļākts ... No rīta skaloju no dunča asinis... Protams, ienaidnieks, vācietis, fašists, riebeklis. Bet... cilvēks taču. Man viņa nebija žēl. Nebūt nē! Taču pretīgi, fiziski pretīgi. Es viņus nogalināšu, joprojām nogalināšu, tikai... saprotiet, es nekad vairs nebūšu tāds, kāds biju. Iitin nekad! Un vai tagad pietiek — kaut kā no ierakuma?

Toņa pienāca klāt, uzlika roku uz galvas, sāka glaudīt.

— Tad, lūk, ko jums nācies pieredzēt, leitnant Vo-lodjka ... Tad, lūk, ko ...

— Un jūs domājat, ka mūs nomainīja? Lika drusciņ pagaidīt! Bija mainījusies situācija. Un pirms tam, pirmajā uzbrukumā... Es taču dienēju regulārajā, biju pieradis, lai viss būtu, kā nākas, pēc reglamenta. Pavēlēts uzbrukt pāri laukam, bet — kā? Vācietis gāž virsū no visa, kas vien viņam ir, galvu nedabū pacelt, bet rotnieks aiz muguras skubina — uz priekšu, ašāk uz priekšu! — Volodja apstājās, noslaucīja sviedrus no pieres. — Seržants Stepanovs, mans vada seržants, saka: «Pagriezīsimies, leitnant, drusku pa labi, tur ir ieplaka, kaut drusku piesegs...» Bet es: «Nobijāties, seržant, kāds virziens tika norādīts? Uz trim bērziņiem! To arī ievērot! Uz priekšu, velns parāvis, tā un šitā, veicīgāk, veicīgāk...» Un piecēlās ar... — Volodjas balss iedrebējās, un viņš nespēkā atlaidās uz dīvāna, sameklēja papirosus un uzsmēķēja, itin bieži aizrīdamies ar dūmiem un kāsēdams ...

— Un piecēlās ar, — viņš atkārtoja. — Es taču esmu gudrāks par visiem, kāpēc man vēl kāds jāklausa. Seržants atgriezies no hospitāļa, jau otro reizi frontē, bet kas tad man — es esmu leitnants, beidzis karaskolu. Nu un... seržants pagalam, un trešdaļa vada palika uz lauka ... Līdz pat šim brīdim nespēju piespiest sevi aiziet pie viņa sievas ... Arī tas ir no ierakuma, Toņa ... — Viņš piecēlās kājās un atkal sāka mērot istabu.

Toņa, acu nenovērsusi, skatījās viņā un kaut ko domāja.

— Un nu atvaļinājums pie beigām, — viņš turpināja. — Pēc trim nedēļām — atkal tas pats. Un ne velna es savā mūžā neesmu redzējis — skola, armija, fronte... Nē, tikai neiedomājieties mani žēlot! Es taču pats, visu pats... Kad vēl biju Tālajos Austrumos, domāju — karš un bez manis? Kā es varēšu atgriezties Maskavā, ko neesmu pats nosargājis? ... Nē, es visu darīju pats, tikai pats ...

— Tad, lūk, kāds jūs esat, leitnant Volodjka ... Lūk, kāds... — Toņa pienāca klāt, paņēma viņa roku un pēkšņi pavisam nopietni un apņēmīgi pateica: — Es jūs uz turieni vairs nelaidīšu. Nelaidīšu! Neticat? Ņemšu un nelaidīšu! Kad es kaut ko ļoti, ļoti vēlos, man allaž izdodas.

— Šoreiz laikam nekas neiznāks, Toņa, — Volodja noraustīja plecus un pasmaidīja.

Viņi sēdēja uz dīvāna, viens pie otra cieši piespiedušies, un runāja, runāja ... Varbūt tas nebija nekas nozīmīgs, taču viņiem tas likās ļoti svarīgs un interesants. Viņi vairāk neskūpstījās, laikam baidījās no tā jūtu mulsuma, ko abiem sagādāja pirmais skūpsts. Un tikai tad, kad Volodja jau gāja prom un viņi priekšistabā atvadījās, bet līdz komandanta stundai vairs bija tikai_ tāds brītiņš, Volodja piespiedās pie Toņas puspavērtajām, gaidošajām lūpām un ilgi, ilgi nespēja no tām atrauties...

Līdz Dārzu lokam viņš skrēja, visu laiku skatīdamies pulkstenī — bija jau pusdivpadsmit. Mājās viņš pārnāca pēc divpadsmitiem. Māte sagaidīja viņu uztrauktām acīm un paziņojumu, ka zvanījusi Jūlija.

— Ak tā, — viņš vienaldzīgi izmeta.

— Manuprāt, viņai bija nepatīkami, ka nesastapa tevi mājās.

(inlet viņam negribējās. Par kādu gulēšanu var būt мша, ja atgadījies šitā... Kad viena vakara laikā līdz un pavisam nepazīstams cilvēks kjūst par pašu dārgāko, pašu tuvāko, ka reibst galva, tikai atceroties vien šo

vakaru...

I и tomēr Volodja noģērbās un ielikās gultā, cerēdams, ka atmiņa atsauks viņa acu priekšā visu šodien notikušo un viņš atkal izbaudīs šo neaizmirstamo vakaru, taču viņa «izvērtajās acīs atdzima nevis Toņas veidols, bet gan kā virpulī sāka griezties viss, ko viņš bija stāstījis Toņai par Rževu: te uzpeldēja tumšais ceļš uz karu cauri putenim, te rotnieka nāves skumju aizplīvurotās acis, te seržanta Stepanova aizsmakušais čuksts, te atkal vācieša pāršķiebtā seja... Un, lai kā viņš centās atgainīt visu to, nesenā pagātne vāliem vēlās virsū, un atkal pretīgi kvieca mīnas un tarkšķēja ložmetēju kārtas.

Taču, kad viņš aizmiga, sapņos rādījās nevis Toņa, bet bombardēšana. Virs viņa, ēnas mezdami, karājās melni «junkersi», un mazais, melnais punktiņš, kas atrāvās no lidmašīnas, kļūdams aizvien lielāks, gāzās tieši viņam virsū, un viņš zināja: tā ir viņa bumba ...

Arī no rīta viņš vēl ilgi nespēja tikt vajā no šī sapņa, bet, kad atbrīvojās, tad lēnām uzvilnīja tas neparastais gaidu prieks, kas viņam šodien sagādāts, — tikšanās ar Toņu. Tieši šajā mirklī skarbi nozvanīja tālrunis, un Volodja, tāds pats puspliks, izskrēja gaitenī.

— Tas esat jūs? Tātad tā ir taisnība, ka jūs eksistējat virs zemes? Un tas nav sapnis? — viņš izdzirda klausulē Toņas balsi.

— Tas esmu es ...

— Es nemaz neesmu gulējusi... Brauciet tūlīt šurp. Norunāts? — viņa patiešām to pateica gurdenā, izmocītā balsī.

— Braucu, Toņa ...

Kad Volodja drudžainā steigā kā pēc trauksmes jau ģērbās, māte, kas, protams, bija pa ausu galam sarunu dzirdējusi, ienāca viņa istabā, apstājās un jautājoši nolūkojās dēlā.

— Tu pat brokastis negaidīsi?

— Nē, mamm ... Man jāskrien.

Un viņš metās skriešus līdz tramvajam, kas pēc tam neciešami lēni rāpoja līdz Samotjočnajas ielai. Tikpat bezgala ilgi pa Dārzu loku vilkās trolejbuss. Pa Pirogova ielu Volodja atkal metās skriešus un tikai pie pašas

Toņas mājas mazliet apstājās, lai nomierinātos, taču nenostāvēja ne minūti — ieskrēja pa parādes durvīm, noburkšķēja niknajai liftniecei: «Uz sešpadsmito,» — un, lēkdams pa kāpnēm, metās augšā.

Durvis bija atvērtas, Toņa — bāla, ar pietūkušām acīm — stāvēja to ailē.

— Beidzot, — viņa izdvesa un piekļāvās pie viņa krūtīm. — Ak kungs, kas ar mani noticis? Es domāju — tas ir prieks, bet tās ir mokas... Es bez jums vairs nevaru dzīvot.

* * *

Un sāka joņot kaut kādas pasakainas, neparastas dienas. Jau agri no rīta, aši iekampis brokastis, Volodja drāzās uz Pirogova ielu, bet tur trakā steigā riņķoja liela, senlaicīga sienas pulksteņa rādītāji, un viņi nepaguva ne lāgā atjēgties, kad laiks jau nepielūdzami tuvojās liktenīgajam skaitlim «vienpadsmit» un Volodjam vajadzēja iet prom, lai pagūtu līdz komandanta stundai nokļūt mājās.

Pēdējās minūtes viņi vēl stāvēja priekšistabā un skūpstījās, un Volodja, ar vari atraudams no sevis Toņas krampjaini apskautās rokas, izgāja uz aptumšotās Pirogova ielas un tikai ar lielām pūlēm piespieda sevi iet tālāk un tālāk prom no viņas mājas, turklāt viņam bija tāda sajūta, it kā pasaule pāršķeltos divās daļās, un tajā pusē, kur nebija Toņas, viņš jutās sērdienīgi un drausmīgi vientulīgi.

Tādēļ, ka viņš gribēja ātrāk iemigt, gribēja, lai ātrāk aizsteigtos nakts un pienāktu rīts, kad viņš atkal skries savilkt kopā pāršķelto pasauli, gluži otrādi, ļoti ilgi nespēja aizmigt, un nelīdzēja ne lasīšana, ne pīpēšana ... Volodja novājēja un tagad izskatījās ne labāks kā toreiz, kad atgriezās no Rževas. Pusdienot uz mājām viņš nenāca, bet Toņai pēc tam, kad viņi bija notiesājuši produktus, ko tēvs bija atsūtījis uz dzimšanas dienu, tik vien bija mājās kā kafija un galetes, bet viņi jau par ēdienu nedomāja.

— Volodja, — Toņa reiz ieminējās, kad abi jau stāvēja priekšistabā un pulkstenis patlaban iezvanīja divpadsmito stundu, — vai tiešām drīz pienāks īsta šķiršanās? Vai tiešām?

To, ka tā pienāks, viņi zināja abi. Tāpēc jau arī viņu dienas bija tik drudžaini saspringtas, un tādēļ tā joņoja minūtes, stundas, dienas... Un Toņa jau ne vienu reizi vien atkārtoja:

Es biju domājusi, ka mīlestība ir laime, bet tā ir ari mokas ...

Ja, tikai tās bija saldas mokas, jo ikviens pieskāriens, nemaz nerunājot par atvadu skūpstiem priekšistabā, sagādāja viņiem ne ar ko nesalīdzināmu, ne ar kādiem vārdiem neizsakāmu svētlaimi, kuru vēl dziļāku padarīja Vo-lodjas atvaļinājuma nenovēršamo beigu sūrums.

Reiz Toņa aizveda viņu uz Novodevičjes kapsētu — bija viņas mātes nāves diena, un viņi ilgi klīda starp pieminekļiem, kamēr atrada vienkāršu kapa kopiņu. Toņa uzlika uz tās dažus pie ieejas nopirktus ziediņus, bet Volodja pagāja nostāk, lai atstātu viņu vienu pašu, un sāka lūkoties apkārt.

Šeit nāve bija pieklājīga, pat dižena un glīta, bet Volodjam acīs rēgojās pa lauku izmētātie, asinīm noplūdušie, pusizģērbtie, čokurā savilktie vai arī plauteniski pakritušie un vēl neapbedītie krievu puiši, viņa vienaudži, kuriem — ja nebūtu kara — bija pats īstākais laiks dzīvot un dzīvot...

Kad pienāca Toņa, viņš domīgi noteica:

— Interesanti būtu zināt, cik te ir kapu?

— Kāpēc to tev tā ievajadzējās?

— Tāpat vien. — Viņš paraustīja plecus, bet pats iedomāja, ka šādu kapsētu, kurā apbedī jau simtiem gadu, varētu aizpildīt pēc diviem trim kārtīgiem strēlnieku divīzijas uzbrukumiem.

Atceļā, ejot garām lielam piemineklim, Volodja sāji pasmējās:

— Šitāda marmora un bronzas kalna dēļ var pat sagri-bēties nomirt. — Bet acu priekšā stāvēja vientuļi paugu-riņi ar finiera zvaigznēm, kas bija izmētāti gar visu ceļu, pa kuru viņš nāca laukā no pirmajām līnijām.

Toņa pamanīja gan rūgtumu viņa balsī, gan sāpju izteiksmi acīs.

— T.u kaut ko atcerējies?

— Neko sevišķu, — viņš tīšuprāt nevērīgi atteica un paņēma Toņu aiz rokas. — Iesim.

Reizēm viņi kopā aizgāja uz Usačova tirgu un nopirka vienu vai divus kilogramus neiedomājami dārgo kartupeļu, un tad Toņa komandēja:

— Leitnant Volodjka, jums šodien norīkojums ārpus kārtas mizot kartupeļus.

— Tieši tā — norīkojums ārpus kārtas. — Un viņš aizgāja uz virtuvi.

Tiesa, viņš pavisam drīz pierādīja Toņai, ka kartupeļu mizošana kara laikā ir noziegums. Tie jāvāra ar visu mundieri.

So dīvaino, gandrīz vai ģimenisko dzīvi, tikai bez kopā pavadītām naktīm un tuvības, varētu saukt par laimīgu, ja vien... So «ja vien» bija daudz. Pirmais un galvenais bija ātrums, ar kādu aizsteidzās dienas. Otrs «ja vien» bija Jūlija. Pēc tam — māte, ar kuru kopā viņš pavadīja labi ja stundu dienā. Viņš nebija aizgājis arī pie Toļas Kuzņecova mātes. Nekādi nespēja saņemties un aiziet pie Stepanova sievas. Nebija visai skaidrs par Sergeju, kas, pēc mātes vārdiem, bija pārgājis citā darbā, kur viņam dodot nobruņojumu.

— Tev par visu jāuzraksta Jūlijai, — Toņa ne vienu vien reizi piekodināja.

— Pagaidām nevaru. Saproti pati, ja viņa dzīvotu mājās, ja nebūtu armijā, tad viss būtu vienkāršāk. Būtu pateicis — un ar to pašu cauri... Bet tagad ... Tagad tas ir tikpat kā sist gulošam, — Volodja atbildēja, un viņa klusēdama piekrita, taču jau pēc pāris dienām runāja par to atkal.

Pieminot Volodjas māti, kas dēlu tikpat kā vairs nedabūja redzēt, Toņa izteicās daudz skarbāk.

— Tu nodzīvoji kopā ar māti vairāk nekā pusi sava atvaļinājuma. Tas, kas vēl atlicis, ir mans un tikai mans, — viņa reiz paziņoja. — Turklāt, tu taču zini, patlaban manā dzīvē tēvam un brālim ir mazāka nozīme, bez tam — viņi ir frontē. Tas ir briesmīgi egoistiski, bet es tur nekā nespēju padarīt. Man tagad esi tikai tu viens, leitnants Volodjka. Jūtos mierīgi tikai tad, kad tu esi pie manis. Vai tad ar tevi ir citādi?

Volodja laikam jutās tomēr mazliet citādi. Viņš bija vīrietis, un tā pilnīgā atdošanās savām jūtām, tas saspringtais, taču bezapdomas stāvoklis, kas ilga jau veselu nedēļu, kaut kā novājināja gribu, un šis vājums bija viņam pretīgs, jo pats skaidri apzinājās, ka viņam jāsaņemas un jātiek galā ar visiem jautājumiem pirms tā, kas viņu gaida nākotnē. Un Toņa sāka ievērot, ka Volodja reizēm nogrimst sevī, kā, pieri saraucis, domā un skatiens tad klīst kaut kur tālu, tālu.

— Es tā skatos, ka tev, Volodja, laikam reibums sāk pariet, — viņa teica un skumīgi pielieca galvu.

— Tas, Toņa, ir pavisam kas cits.

— Es saprotu. — Toņa uzlika roku uz viņa pieres un tad, sabužinājusi matus, sacīja: — Šodien vari iet prom, kad tev vajag... Tikai man bez tevis būs ļoti grūti.

Māte gan nekā nepārmeta Volodjam, taču viņš redzēja — māte ir apvainojusies, pat ļoti apvainojusies, ka dēls kaut kāda skuķa dēļ (bet kas gan Toņa viņai cits varēja būt?) pametis gan māju, gan viņu. Kad viņš pusnaktī atgriezās mājās, viņa uzsildīja pusdienas un klusēdama iedeva paēst. Volodja uz ašāko noēda tās, tad steigšus metās uz savu istabu un iekrita gultā — drīzāk, drīzāk aizmigt, lai ātrāk paietu nakts un atnāktu rīts.

Kad viņš atgriezās sešos vakarā, māte bija ne tikai pārsteigta, bet sāka arī bažīties.

— Vai kas noticis? — viņa uzprasīja.

— Nekas, mamm, — viņš pasmaidīja. — Tikai šo vakaru mēs pavadīsim kopā.

— Paldies par to pašu ... Tev bez mitas zvana Sergejs. Viņam esot kaut kādas idejas par tavu nākotni. Jums noteikti jāsatiekas. Tas pirmkārt. Otrkārt, es, Volodja, nezinu, ko atbildēt Jūlijai. Nu un, visbeidzot, manuprāt, man vajadzētu sapazīties ar to meiteni, pie kuras tu visu laiku pazūdi.

— Pats grūtākais, mamm, ir ar Jūliju ... Laikam viņai nekā nevajag teikt. Mans atvaļinājums drīz beigsies, un viss atrisināsies pats no sevis... Bet par to meiteni... Viņu sauc Toņa. Un mums ir pavisam nopietnas attiecības.

— Tas jau pats par sevi saprotams, ka pavisam nopietnas. Vai tad tavos gados tas var būt nenopietni, jo vairāk tāpēc, ka tu viņu pazīsti jau drusku ilgāk par nedēļu. Tā laikam sanāk?

— Nezobojies, mamm. — Viņš pasmaidīja. — Tagad es uz pusstundu pazudīšu, bet, kad atgriezīšos, mēs izrunāsimies.

* * *

Līdz Toļas Kuzņecova mājām viņš gāja lēnām, smagiem soļiem, bet, kad pienāca klāt, ilgi stāvēja un smēķēja, apslāpēdams satraukumu. Beidzot saņēma dūšu un pieklauvēja.

— Man vajadzētu sastapt kādu no Kuzņecoviem, — viņš sacīja sievietei, kas atvēra durvis.

Sieviete vērīgi paskatījās viņā, tad uz kaklā pakārto, apsaitēto roku un klusi uzprasīja:

— Vai jūs zināt, ka Toļa?... — Volodja pamāja ar galvu. — Nāciet tālāk, mums te ir tumšs. Tur dziļāk, otrās durvis pa labi. — Viņa saudzīgi pieklauvēja. — Krustmāt Gruša, te pie jums kāds atnācis.

Durvis atvērās, un veca, kalsna un sīka sieviņa, vismaz krietni vecāka par viņa māti, paskatījās viņā ar apmulsušu skatienu, kurā uz mirkli pazibēja gaišs cerību stariņš. Volodjam aizžņaudzās kakls. Tieši no tā viņš baidījās visvairāk — no šīs cerības, ko pamodinās viņa atnākšana un ko viņam pašam arī vajadzēs nobendēt.

— Es dienēju kopā ar Tolu ... — viņš pārkaltušu rīkli ar mokām izsēca.

— Nāc vien, dēliņ, tālāk, nāc... Es jau sapratu, ka tu no turienes.

Un biklās cerības uz brīnumu, ko viņš, Toļas biedrs, bija pēkšņi atnesis, atkal iemirdzējās mātes acīs, un viņa it kā sarāvās mazāka, vilcinādamās uzdot savu galveno jautājumu, bet varbūt viņai trūka spēka, lai to uzdotu, un viņa saspringti skatījās Volodjam acīs, bet viņš tās neviļus nodūra, baidīdamies, ka vecā sieviete ieraudzīs tajās patiesību.

Viņi iegāja nelielā, ar vecām mēbelēm pieblīvētā istabā ... Volodja joprojām cieta klusu, mokoši domādams, vai teikt Toļas mātei patiesību vai arī saglabāt cerību, nepasakot, ka bijis kopā ar Toļu frontē, taču sievietes acis jau bija apdzisušas.

— Tu klusē? Tātad tā ir taisnība?... Ja taisnība, tad sēsties un stāsti, kā tas notika. Nebaidies, ka nogalināsi manu cerību, man tās vairs nav. Varbūt tikai drusciņ un pašā tālākajā sirds kaktiņā. Stāsti vien, dēls. Tu taču esi vienīgais, kas man var ko pastāstīt, kas viņu redzējis vēl pirms nāves. Tu arī Tālajos Austrumos dienēji ar viņu kopā?

— Jā.

— Arī paņēma no institūta?

— Jā.

— Tagad stāsti un neliecies manu asaru zinis ... Vai mocījās pirms nāves?

— Nē. Milzum liels šāviņš... Aizgāja bojā gandrīz viss viņa vads.

— Tu pats biji klāt?

— Nē. Mēs ieradāmies priekšējās pozīcijās naktī. Tur bija tāds neliels ciemelis, viss sadauzīts. Mana rota aiz-gaja uz priekšējām, bet Toļa ar savu vadu palika ciemā. Te mēs abi atvadījāmies... Dienā mēs gājām uzbrukumā, bet vakarā vācieši sāka neganti apšaudīt priekšējās pozīcijas un ciemu. Tieši šajā apšaudē... Es otrā rītā biju stabā ... tur arī uzzināju...

— Tātad viņš nemaz netika līdz frontei?

— Nūja ... — Un, brītiņu pavilcinājies, piebilda: — Ticat vai neticat, bet bija brīži, kad es apskaužu Toļu, ka viņš aizgāja bez mokām.

— Jā, jā, saprotu, — viņa izklaidīgi atteica un piespieda lakatu pie acīm, bet Volodja saspringa, gaidīdams tos šķietama pārmetuma pilnos vārdus, ko bija dzirdējis no sievām, nākdams cauri ciemiem: «Pats jau tu esi palicis dzīvs ...»

Taču Toļas māte nekā tāda nepateica. Izslaucījusi asaras, viņa paskatījās Volodjā — viņā raudzījās veca cilvēka izbalējušas acis, pilnas neremdināmu sāpju.

— Man tūlīt beigsies atvaļinājums ... tāpēc nolēmu ... — viņš nomurmināja, lai nebūtu jāklusē.

— Ak kungs, tātad atkal uz turieni!

— Atkal.

— Paldies, dēliņ, ka atnaci. Taču kaut ko uzzināju... kā mans dēls ... Kungs dievs ... — viņa atkal apraudājās. — Tagad vienai būs mūžs jānodzīvo, vienai pašai. Kaut nu dievs būtu pievācis mani, veceni... Bet nē, jāmirst jaunajiem. Novēlu tev laimi... Droši vien esi Toļas vienaudzis?

— Jā.

— Šitādu laimi tavai mātei... Dabūja tevi redzēt. Tikai kādas sāpes būs jāpārcieš, tevi atkal aizvadot! Ura vai drīz?

— Pavisam drīz ... Kad mēs braucām garām Maskavai, divas dienas pa Loka dzelzceļu mīcījāmies. Gribējām abi ar Toļu atskriet līdz mājām, taču ... nebija brīv.

— Tātad Toļa ir bijis tepat blakus, pavisam blakus! Un mana sirds to nemaz nesajuta, nesajuta...

Aizgāja viņš no Toļas mātes gluži kā piedzēries un smagu sirdi. Kā viņi abi ar Toņu varēja to visu aizmirst? Tepat netālu trako karš, mirst cilvēki, pārrīklis kliedz, rotnieki, celdami triecienos, grauj artilērija, plīst šāviņi, bet Maskavas namos, saņēmušas nāves ziņu, aiz izmisuma ģībst mātes un sievas.

— Tā vairāk nedrīkst, — viņš pateica Toņai otrā rītā, vēl lāgā pa durvīm neienācis.

— Ko nedrīkst? — viņa izbijusies čukstēja.

— Mēs esam aizmirsuši visu.

— Ko tad, Volodja?

— To, ka ir karš, ka visapkārt bēdas... Bet mēs ...

Toņa brītiņu klusēja, tad, uzacis savilkusi, neparasti

dzedri, pat skarbi sacīja:

— Ak tu par to... Un kas mūs priekšā gaida? Tās pašas bēdas un tās pašas ciešanas. Un tās jau ir pavisam tuvu. Es nezinu, kas notiks ar mani, kad tu aizbrauksi, es nezinu, kā varēšu dzīvot, ja ar tevi kas atgadīsies... Ko mēs esam nogrēkojušies? — Viņas balss skanēja nosvērti un pārliecināti. — Nē, nevienā nodarījumā un neviena priekšā es nejūtos vainīga. Pat Jūlijas priekšā ...

Taču, pamanījusi, ka nav spējusi Volodju pārliecināt, pienāca klāt, apķērās ap kaklu un jau citā, glāstošā un mīlīgā balsī pačukstēja:

— Manu muļķa zēniņ... Tas ir ļoti labi, ka tu esi tik krietns, taču mums... Un nevajag tagad ne par ko domāt ...

* * *

Sājā dienā Volodja atnāca pie Toņas nevis no rīta, kā parasti, bet ap pusdienlaiku — viņš bija gājis pirms tam uz pārsiešanu un pēc produktiem uz kartītēm. Tādēļ tās dažas stundas, kas bija viņiem atlikušas, aizlidoja kā viens mirklis. Un, kad viņi iznāca priekšistabā atvadīties, senlaicīgais sienas pulkstenis nosita nevis vienpadsmit reizes, bet tikai vienu — tātad bija pusdivpadsmit!

— Tu nepagūsi, — Toņa teica.

— Ko tad darīt? — viņš apjuka. — Es tomēr skriešu, Toņa! Kaut kā aizkulšos ...

— Līdz komandantūrai? Tev ļoti gribas tur pārnakšņot? Piezvani mātei, ka esi palicis pie manis. Es tev uzklāšu ēdamistabā. — Toņa pasmaidīja, pamanījusi Vo-lodjas sejā mulsumu un apjukumu.

— Māte jau guļ, un arī visus kaimiņus sacelšu kājās ar savu zvanu. Velns parāvis, kā mēs tā nepamanījām, cik pulkstenis!

Viņš stāvēja, mīņādamies un vēl nespēdams izšķirties, kā rīkoties, bet tad Toņa, kas jau nesa uz ēdamistabu gultasveļu, pateica, ka tad, ja māte sāks uztraukties, viņa piezvanīs uz šejieni, un būs daudz labāk, ja viņš atradīsies šeit, nevis sazin kur. Tas pārliecināja Volodju.

— Es atvēršu savas istabas durvis, un mēs varēsim sarunāties. Tiesa, esmu pieradusi dzīvot viena pati, taču reizēm naktīs tomēr sametas baisi. Un tagad es varēšu uzsaukt: vai esat šeit, leitnant Volodjka? Un tu atbildēsi — esmu šeit, un tas būs varen braši, — Toņa runāja, klādama guļvietu.

Un tikai tagad Volodja aptvēra, ka viņš šo nakti pavadīs kopā ar Toņu. Viņš nezināja, kas šajā naktī var notikt, taču gluži kā zibens uzzibsnīja kaut kada neparasta priekšnojauta, un viņš neveikliem, mazliet drebošiem pirkstiem izvilka etviju, paņēma papirosu un aizsmēķēja, salauzdams ne vienu vien sērkociņu.

— Volodja, te drusku jāpastumj nostāk galds, — Toņa teica un atkal pasmaidīja, skatīdamās, kā Volodja sāk stumt smago galdu, kas vilka līdzi grīdas tepiķi, gumzīdams to krunku krunkās, taču Volodja aiz satraukuma tā ir neiedomājās galdu pacelt.

Beidzot galdu aizstūma un tepiķi izlīdzināja.

— Atnes, lūdzu, no manas istabas spilvenus, — Toņa palūdza.

Toņas istabā Volodja vēl ne reizi nebija iegājis. «Man tur ir briesmīga ellīte,» viņa allaž teica, un nu viņš devās turp ar zināmu sirds drebēšanu. Gaisma tur nebija iedegta, un pustumsā balti vīdēja Toņas uzklātā gulta, uz tualetes galdiņa zilgi mirguļoja dažādi flakoni un oda pēc Toņas smaržām... Volodja, gluži kā svētumu apgānīdams, mazliet pieskārās ar pirkstiem pie viņas gultas un tūlīt pat kā apdedzinājies atrāva roku nost.

— Vai atnesi? Dod šurp. — Toņa sabužināja spilvenu un nolika to uz dīvāna. — Un tagad, leitnant Volodjka, jāiet čučiņāt.

— Es taču, Toņa, neaizmigšu, — viņš kaut kā žēlabaini nomurmināja.

— Aizmigsi, — viņa atteica un pieskārās ar lūpām Volodjam pie pieres. — Arlabunakti. — Toņa nokliksti-nāja slēdzi, aizgāja uz savu istabu. Gaisma nodzisa.

Volodja, tāpat neizģērbies, apsēdās uz dīvāna un iespieda galvu rokās. Klusumā skaļi skaitīja sekundes lielais sienas pulkstenis, ārā, riepas švīkstinādamas,

paretam aizbrauca mašīnas, kaut kur nošķindināja aizkavējies tramvajs. Toņas istabā atskanēja viņas soji, pēc tam nočīkstēja gulta — laikam viņa apgūlās.

— Arlabunakti, — viņa čukstus novēlēja.

— Arlabunakti, — viņš gandrīz bez skaņas atbildēja un noāva kājas.

Gan no palaga, gan no spilvena, kurā viņš iespieda seju, vēdīja Toņas smaržu aroms. Toņa bija tepat blakus, tikai dažus soļus no viņa. Savas istabas durvis meitene atstāja vaļā, un Volodja redzēja zilgojošo logu un tualetes galdiņu ... Pati Toņa nebija redzama, taču viņa atradās tepat blakus, un jau tas vien šķita kaut kas brīnumains un neparasts.

— Tu vēl neguli? — Atskanēja Toņas čuksts.

— Neguļu.

— Es arī. Bet tu guli.

— Pacentīšos, — viņš atčukstēja.

— Cik kluss ...

— Jā, pavisam ...

Arī šī rāmā, pieklusinātā nakts saruna bija brīnums. Volodja pagriezās uz muguras, pastiepa roku uz galda pusi, sameklēja papirosus un uzrāva sērkociņu.

— Tu smēķēsi? — Toņa uzprasīja.

— Jā.

Pec tam abi ilgu laiku klusēja... Volodja vērīgi klausījās — re, Toņa nopūtās, tad pagriezās uz otriem sāniem, un gulta iečīkstējās, bet nupat, šķiet, piecēlās ... Jā, piecēlās un aizgāja atvērt logu. Volodja redzēja pret rāmjiem viņas gaisīgo ēnu. Pēc tam meitene atkal apgūlās un ilgi grozījās. Tad nokāsējās. Nopūtās. Un pačukstēja:

— Vai tev ir labi?

— Pat neizsakāmi.

— Man arī.

Volodja nosmēķēja papirosu līdz galam, gulēja ar atvērtām acīm un zināja, ka nogulēs tā visu nakti ne jau tādēļ vien, ka nenāk miegs, bet arī tādēļ, ka būtu žēl aizmigt un pa miegam pazaudēt to, kas patlaban pārņēma viņu.

Un pēkšņi kaut kur tālumā nodārdēja sprādziens, tad vēl un vēl... Un tajā pašā mirklī pavisam tuvu sāka klabināt zenītlielgabali, kas laikam stāvēja pie Novode-vičjes kapsētas.

— Volodja, trauksme...

— Dzirdu.

Pa Toņas istabas atvērtajām durvīm viņš redzēja, kā .larmeši sašvīkā debesis. Toņa, rītakleitu apmetusi, pieskrēja pie loga.

— Lidmašīnas! Volodja, nāc paskaties ...

Viņš piecēlās, sāka ar roku taustīties pēc biksēm, bet neatrada, pa to laiku Toņa, gaisa kaujas aizrauta, iesaucās:

— Viena gāžas! Nāc taču ātrāk!

Tad viņš izlēca no gultas un tāds pats — peldbiksītēs un sporta krekliņā — pieskrēja pie Toņas.

— Redzi?

— Redzu.

Vācu lidmašīna, ko vairāki starmeši bija notvēruši staru krustojumā, gaisā kūleņodama, lēnām gāzās lejā, taču starmeši vēl aizvien tai sekoja, pavadīdami gandrīz līdz pašai zemei. Nobūkšķēja tāls sprādziens.

— Viena ir gatava! — Toņa sasita plaukstas.

Taču debesīs bija vairākas lidmašīnas. Zenītlielgabali grāva no visām pusēm, un ap tām uzliesmoja sprādzienu kamoli. Volodja viegli apskāva Toņu un cauri plāniņajai rītakleitai sajuta, kā viņa dreb.

— Tu drebi. Tev ir auksti?

— Tas no uztraukuma ... Skaties, Volodja, tūlīt nogāzīs otru. Skaties. Arvien tuvāk, tuvāk... Re, gatava! — viņa uzvaroši nobeidza.

Arī otra lidmašīna, ko tāpat pavadīja starmešu gaismas kūji, sasvērās uz viena spārna un tad griezdamās sāka gāzties zemē... Pēc pāris minūtēm atskanēja jauns dobjš būkšķis.

Šaušana pamazām aprima. Starmeši aizvilka savus starus pakaļ pārējām lidmašīnām, kas pagriezās prom no pilsētas. Viņi vēl mazliet pastāvēja pie loga, pavadīdami ar acīm bēgošās lidmašīnas un sprādzienu mākonīšus ap tām... Volodja pievilka Toņas trīsošo augumu sev klāt.

— Un tomēr tu esi nosalusi, — viņš teica.

— Tu arī esi nosalis. Tev ir aukstas rokas.

Un pēkšņi, viens otram nekā vairs neteikdami, it kā trauksme būtu izcēlusi viņus tieši no šīs guļvietas, abi apgūlās Toņas gultā un pamira ...

Toņa gulēja uz muguras, bet Volodja sāniski, piespiedies viņai klāt un apskāvis ar labo roku ... Abi ilgi klusēja, būdami pārsteigti par tik piepešo tuvību, un gulēja nekustēdamies, elpu aizturējuši.

— Atlaid mani liz mirklīti, — viņa palūdza.

— Es nevaru.

— Es tikai novilkšu rītakleitu.

Volodja saudzīgi palaida viņu vajā. Viņa pat neuzceldamās nosvieda rītakleitu turpat blakus uz krēsla un palika vienīgi peldbiksītēs un krūšturī. Viņš apskāva Toņu un, sajutis ar savām kājām viņas kailās, karstās kājas, pamira ... Pēc maza brītiņa viņš piecēlās uz elkoņiem, gribēja noskūpstīt meiteni, taču viņa papurināja galvu.

— Nevajag. Man arī tā ir ļoti labi... Tu esi kopā ar mani, pavisam kopā ar mani. Ak kungs, kaut būtu iespējams apstādināt laiku ...

Jā, arī tā bija tik neparasti labi, ko vēl vairāk. Un Volodja vēl nezināja, ka nekad vairs viņa mūžā nebūs nekā jaukāka, lai arī cik sieviešu viņam būtu un lai tās būtu, cik labas būdamas. Ka šī īsā, tiklā jūnija nakts, kas, zenītlielgabalu bateriju tālas dārdoņas pavadīta, aizlidoja kā viens pasakains mirklis, paliks viņa sirdī uz visiem laikiem un atmiņas par to sāpinās sirdi līdz mūža galam ...

Viņi tikpat kā negulēja... Iespējams, ka bija mirkļi, kad viņi iekrita snaudā, bet tie bija tikai mirkļi, un pamodušies viņi atkal skatījās viens otrā, lai pārliecinātos — viņi abi ir kopā, un tā ir patiesība ...

Agrīnā jūnija ausma jau kopš pulksten trijiem sāka izgaismot logus, bet ap pieciem saules stars ielauzās pie viņiem un kā zeltaina svītra noklājās pār viņu laimīgajām, novājējušajām sejām. Volodja bija nolēmis doties prom sešos, tad ap septiņiem viņš būs mājās, un «svētie meli» — nokļuvu komandantūrā — būs ticami.

Priekšistabā Toņa pasniedza lūpas skūpstam.

— Un kāpēc tu naktī baidījies to darīt? Vai tu man neticēji?

— Nē, nebaidījos. Tikai bija tik labi, ka vairāk nekā nevajadzēja.

Tieši pulksten sešos Volodja klusītēm kāpa lejup, cenzdamies nemanīts aizkļūt garām liftniecei, taču viņa bija nomodā un ieurbās Volodjā ar savām ačelēm.

Viņš iekāpa pārpildītā tramvajā, ilgi karājās durvīs, kamēr nākamajā pieturā cilvēku pūlis iestūma viņu iekšā. Lai cik izklaidīgs viņš bija un lai cik dziļi iegrimis savos pārdzīvojumos, taču viņš nevarēja nepamanīt — pavisam citādi cilvēki brauc šajā pirmajā rīta tramvajā nekā tie, kuri dienā klimst pa Maskavas ielām.

Tajā steidzās uz darbu strādnieku Usačova — gados veci vīri spectērpos, bālas, jau kopš rīta nogurušas sievietes un neizgulējušies pusaudži. Viņiem plaksti paši lipa ciet, un viņi snauda, kājās stāvēdami, bet tie, kuri sēdēja, gulēja pa īstam, — nepaēduši, ar vēl galīgi bērnišķīgām un tomēr jau rūpju nomāktām un nopietnām sejām. Un šie puikas, šie pāragrie darba darītāji, par spīti snaudienam, kaut arī savaldīgi, tomēr ziņkārīgi nopētījaVolod-jas ievainoto roku, viņa medaļu — cilvēks pārnācis no kara, no frontes ... Tramvajs pagriezienos neganti kvieca, konduktore nikni zvanīja, turklāt ik pa brīdim un bez kādas vajadzības. Kad Volodja kāpa laukā, viņš ieraudzīja tās seju — tā bija saraudāta un bēdu sagrauzta.

Viņš domāja, ka māte vēl guļ un viņam izdosies nemanot iesprukt savā istabā, taču māte, laikam padzirdusi, kā viņš groza atslēgu, sagaidīja Volodju gaitenī.

— Mamm, — viņš jau iesāka.

— Klusāk, Volodja, — viņa čukstus sacīja. — Tavā istabā guļ Jūlija.

— Kas? — Viņš vai apstulba.

— Viņu vakar palaiduši uz pilsētu. Vakaru viņa bija pavadījusi kopā ar savējiem, bet ap divpadsmitiem atnāca šurp... Pats saproti, ka viņas klātbūtnē es nevarēju piezvanīt un ļoti uztraucos par tevi. Nogaidījām tevi līdz diviem naktī.

Volodja piegāja pie savas istabas un drusku pavēra durvis. Jūlija gulēja apģērbusies, segu pāri pārvilkusi. Saraudātajā sejā — ciešanas. Mute puspavērta, lūpas pastieptas — gluži kā aizvainotam bērnam. Viņam pārskrēja žēluma vilnis, viņš vēl brītiņu pastāvēja un tad aizvēra durvis.

— Viņa guļ, — viņš, iegājis pie mātes, apjucis pateica.

— Ko tu domā iesākt? — māte salti pavaicāja. — Turpināt melošanu? — Viņa piepildīja čaulīti ar tabaku un aizsmēķēja.

— Cik nu vairs, nieks vien atlicis. Es aizbraukšu, un viss atrisināsies pats no sevis... Es, mamm, teikšu, ka, nākdams no Serjožas, nokļuvu komandantūrā, — viņš it kā jautādams nobeidza.

— Saki, ko pats gribi, tikai nejauc iekšā mani...

Volodja smēķēdams sazelēja visu papirosa iemuti, izstaigājās no kakta kaktā pa istabu un tikai tad iedrošinājās ieiet pie Jūlijas. Kad viņš iegāja iekšā, meitene gulēja

/

uz muguras ar atvērtām acīm un viņas nekustīgajā sejā nekas pat neietrīsčjās.

— Tu pamodies? — viņš tikko izdabūja pāri lūpām, taču Jūlija neatsaucās un turpināja lūkoties viņā nekā neredzošām acīm.

Viņš apjuka galīgi, sāka mīņāties uz vietas un visbeidzot — kāsēt.

— Tu neredzi, vai? Tas esmu es. Mani aizturēja pa ceļam no Sergeja ...

— Nē, Volodja, tas neesi tu, — viņa noteica dīvaini tukšā, vienaldzīgā balsī. — Izej laukā, es saposīšos...

— Līdz cikiem tevi palaida?

— Vai nav vienalga? Es tūlīt iešu projām.

— Bet tā taču nedrīkst, Jūlij! Tu nekā nezini...

— Es nekā arī negribu zināt. Izej laukā.

Volodja atgriezās mātes istabā.

— Jūlija nez kādēļ iedomājusies, ka tu esi saticis to ... Maiju, vai kā viņu sauca? Bijusi jūsu klasē tāda apaļīga meiča, un viņa domā, ka tagad tinies ar to, — māte sacīja.

Viņš neatbildēja un atkal aizkūpināja papirosu.

Ienāca Jūlija, bāla, kļuvusi neglītāka, saburzītā formas blūzē un kleitiņā, un Volodju atkal pārņēma žēlums.

— Uz redzēšanos, — viņa pateica tikai Volodjas mātei. — Es eju projām.

— Es tevi pavadīšu. — Viņš piecēlās.

— Es to nevēlos, — Jūlija skadri atmeta.

— Tik un tā pavadīšu.

Viņi klusēdami nokāpa lejā, klusēdami soļoja pa ielu. Kad nokāpa no trotuāra, Volodja gribēja pieturēt aiz elkoņa, bet viņa izrāva roku.

— Neskaries man klāt!

Tā viņi, ne vārda nepārmīdami, aizgāja līdz Jūlijas mājai, un tikai te, uz mirkli apstājusies, viņa trīsošā balsī pateica:

— Kā tu varēji... ar šito padauzu. Viņa taču jau gandrīz no astotās klases ...

— Bet es taču neesmu saticies ne ar kādu Maiju! Es tev uzrakstīšu ...

— Un tik un tā tu esi mani nodevis. — Viņa strauji pagriezās un pazuda durvīs.

Atgriezies mājās, Volodja piesēdās rakstīt garu vēstuli, pūlēdamies paskaidrot viņai (un sev pašam arī), kas viņam atgadījies, piedāvādams saglabāt draudzību, nesa-

raut to, kas starp viņiem bijis, taču no vēstules nekas labs neiznāca, tā bija samocīta, salta, un Volodja visu uzrakstīto saplēsa.

* * *

Ar Sergeju viņš satikās tajā pašā dzīvoklī Troicas šķērsielā. Kad viņi runāja pa tālruni un norunāja tikšanos, Volodju pārsteidza Sergeja balss. Kaut kas viņam būs lēcies, Volodja nodomāja. Taču, ieraugot Sergeju„ viņš tā sejā nekā nepamanīja — tā bija mierīga, tikai ļoti nopietna. Viņš diezgan izklaidīgi uzklausīja Volodjas stāstu par Jūlijas negaidīto ierašanos un to, kas noticis pēc tam.

— Un kas tur sevišķs? Manuprāt, kamēr tu biji armija,. Jūlijai bija kaut kāds’ romāns, tagad tas ir tev. Tad ta atradis problēmu, — Sergejs nevērīgi atteica, nepiešķirdams notikumam īpašu nozīmi.

— Māte man bieži tika teikusi, ka viņas laime un nelaime esot tā, ka viņa audzināta cēlās krievu literatūras, garā... Arī es esmu šajā ziņā grēcīgs, — Volodja teica.

— Domāju, ka nelaimes ir vairak... Parak daudz psiholoģijas un «nolādēto jautājumu». Krievu literatūra nebija spējīga izaudzināt viendabīgu, racionālu cilvēku. Ta ir radījusi vai nu fanātiķus, vai liekos cilvēkus, — Sergejs pasludināja. — Starp citu, mēs par to strīdējāmies vēl savas miglā tītās jaunības rītausmā. Vai atceries?

— Atceros. Tikai tev nebija taisnība ne toreiz, ne tagad. Krievu literatūra izaudzināja cilvēku, kuram ļoti grūti kļūt par nelieti...

— Iespējams arī, ka tā, pilnīgi iespējams ... Piedod,. Volodja, bet man patlaban uz diskusijām prats nenesas. Es gribēju satikt tevi citā sakarā ... Se, izlasi. — Sergejs izvilka no svārku sānkabatas vēstuli. — Ta no tēva ...— Un pasniedza Volodjam.

«Dārgais Serjoža! Nezinu, vai esi saņēmis to, ko Tev rakstīju. Nezinu arī, vai tas vispār ir vajadzīgs. Bez Tavas palīdzības es šeit kaut kā iztikšu, un ne jau es esmu galvenais. Es jūtu, ka Tu esi nokļuvis drausmīgās sirdsapziņas krustcelēs un Tev ir grūti. Es, Serjoža, gribu, lai-Tu būtu kopā ar citiem, lai mans liktenis nestātos ceļa Tavam cildenajam pilsoņa pienākumam. Zemi piemeklējis-briesmīgs posts ...»

Tālāk sekoja parastie vēstuļu vārdi: apvaicāšanās par veselību, sveicieni Ļubai un paziņām ...

Volodja izlasīja... Savu tēvu viņš neatcerējās, tas bija aizgājis bojā dienesta komandējuma laikā, nejauši iegriezdamies mahnoviešu ieņemtā ciemā. Tādēļ vārds «tēvs», pats jēdziens «tēvs» viņam bija milzum dižs, tas bija gandrīz vai svētums, un, lai viņš kā mīlēja māti, viņš zināja, ka tēvu mīlētu vairāk... Un nupat, izlasījis so vēstuli, viņš sāka kāsēt, cenzdamies tikt vaļā no kaklā iesprūdušā kamola.

— Pirmās rindas par nobruņojumu, bet pārējais... tas arī nāk no krievu literatūras, — Sergejs paskaidroja. — Nu, ko tu teiksi? — Volodja klusēja, bet Sergejs turpināja: — Tu reiz tiki teicis, ka karā galvenais vārds ir — «vajag»... Es tev toreiz nekā neiebildu, lai nenogludinātu tavam skarbajam «vajag» šķautnes. Bet, kā redzi, ir arī citi «vajag» ...

Abi ilgi sēdēja klusēdami. Sergejs bungoja ar pirkstiem pa galdu, bet Volodja, galvu nodūris, kaut ko domāja. Viņš varētu pastāstīt Sergejam, kā metās triecienā pirmā vada komandieris Andrejs Sergins, bijušā brigādkomandiera dēls, kas pirms uzbrukuma bija atdevis viņam vēstuli ar tāla ziemeļu novada adresi, kā, uz ātru roku pārsējis pirmo ievainojumu, viņš piecēla nogūlušos cilvēkus un, nenoskrējis ne desmit metru, dabūja otru lodi, pēc kuras atkal piecēlās un, gārgdams «Uz priekšu!» un vairāk pārsiešanai laika nezaudēdams, veda savu vadu aizvien tālāk un tālāk... Viņu, gluži baltu, ar septiņām ložu brūcēm, iznesa laukā viņa paša vada puiši, kad uzbrukums jau bija noslāpis... Taču nolēma nestāstīt. Serginu vadīja tās pašas ilūzijas, kas vadīja Sergeju somu karā: saņemt augstāko apbalvojumu un tādējādi pierādīt, ka cilvēks, kas izaudzinājis tādu dēlu, nevar būt ienaidnieks.

— Un ko tu nolēmi darīt? — Volodja beidzot uzprasīja.

— Un ko būtu darījis tu?

— Tu ļoti centies dabūt nobruņojumu?

— Ne visai, bet man to var iedot tāpat... Pilnīgi likumīgi.

— Tavam tēvam taisnība, — Volodja pēc kāda laika noteica.

— Viņš domā par mani... Bet kurš iedomās par viņu?

— Tev būs grūti dzīvot pēc kara... Tu taču esi krievs ...

\

Sergejs paraustīja plecus un iesmējās.

— Turklāt audzināts cēlās krievu literatūras garā...— Viņš vēlreiz paraustīja plecus, pēc tam, sakrampējis pirkstus, stingi lūkojās tālumā.

* * *

Dienas bija saulainas, dzidras, bez lietiem un pērkoniem, taču nenovēršamo tuvo atvadu saltums jau bija* pieskāries viņiem visiem.

Toņa bija galīgi novājējusi, aizvien biežāk viņa nogrima domās un skatījās Volodjā tādām acīm, ka viņam sažņaudzās sirds. Bet viņu atvadīšanos priekšistabā un viņu skūpstus pie pašām durvīm jau bija skāris izmisuma ledus.

— Es taču rīt atnākšu, — Volodja mierināja gan sevi„ gan viņu.

Taču kā viņš, tā arī Toņa jau skaidri redzēja to patiesi pēdējo atvadīšanos, pēc kuras viņš vairs nevarēs pateikt:. «Rīt atnākšu atkal.»

Mājās bija tas pats... Viņš redzēja, ka mātes acīs satraukti šaudās ciešanas, ka viņa visiem spēkiem centās noslēpt, un viņam bija neērti, ka tik maz vērības veltījis viņai. Tagad viņš pret māti bija maigāks nekā parasti,, cenzdamies šajās priekšpēdējās dienās atmaksāt par visu* agrāko.

Savās sarunās viņi vairījās pieskarties galvenajam,, tam, kas gaida nākotnē, taču domas grozījās ap vienu un to pašu, un viņi varonīgi pūlējās neizrādīt viens otram savu noskaņojumu.

Lai tas būtu, cik dīvaini būdams, taču pats Volodja jutās mierīgāks par citiem, un, ja nebūtu tuvinieku pārdzīvojumu, viņš justos vēl mierīgāks. Viņš kaut kā pamazām, jau priekšpēdējās dienās, atšķēlās no Maskavas dzīves un ar pusi savas būtnes jau atradās tur. Un tikpat pakāpeniski viņš uzkrāja sevī vīrišķību, nē, ne jau frontei, bet drīzajām un nenovēršamajām atvadām no mātes un Toņas.

Par spīti diezgan trūcīgajam uzturam, tomēr regulārajām ēdienreizēm, viņš bija atkopies un jutās atpūties un spēcīgs. Sliedes gabalu tagad jau varēja pacelt visas trīsdesmit piecas reizes, kā to bija iecerējis panākt.

/

Atmiņas par Rževņ/kaut arī nebija izgaisušas pavisam, taču kļuvušas bālākas, un — kas pats galvenais — viss drausmīgais, grūtais bija ietinies tādā kā dūmakā. Un vēl — kas arī ļoti svarīgi — ja arī netika saņemta pilnīga atbilde uz tiem traģiskajiem jautājumiem: kādēļ? kā labā? kāpēc? kā tas varēja gadīties? — kas mocīja viņu priekšējās pozīcijās, tomēr bija pagaisusi sajūta, ka visi viņu nesekmīgie uzbrukumi bijuši veltīgi. Visu laiku lasīdams Informbiroja ziņojumus, viņš ieraudzīja karu plašākā skatījumā, nekā to varēja redzēt no sava ierakuma pie Rževas. Viņš skaidrāk saredzēja visu frontu savstarpējo saistību un sāka saprast, kāda nozīme bija kaujām Kaļiņinas frontē, jo tās sasaistīja vāciešus un neļāva viņiem pārvest karaspēku uz citiem sektoriem, piemēram, uz dienvidiem, kur patlaban bija aizsākušās sīvas kaujas.

Un tomēr draudus Maskavai Volodja saskatīja no Rževas puses. Ne jau velti vācieši tik izmisīgi turējās pie tās, pat nebaidīdamies, ka mēs varam pilsētu ielenkt un nogriezt visu Rževas izliekumu.

* * *

Tajā dienā Volodja tuvojās Toņas mājai jau pēc desmitiem, vēlāk nekā parasti, un domāja, ka viņa jau gaida pie durvīm. Taču durvis bija aizslēgtas, un Volodja dabūja labu laiku izzvanīties, kamēr Toņa tās atvēra. Viņas seja bija sagulēta, taču priecīga.

— Volodja! — Viņa metās tam pretim. — Mēs tūlīt braucam pie tavas mātes.

— Kāpēc? — Volodja neizpratnē uzprasīja.

— Vajag taču sapazīties ...

— Bet kāpēc uzreiz tik pēkšņi... tūlīt?

— Tāpēc! — Viņa nošmaukstināja Volodjam uz vaiga. — Pasēdi drusku, es pārģērbšos un sakārtošos... Es taču naktī tikpat kā neesmu gulējusi...

— Kādēļ?

— Daudz gribēsi zināt — ātri vecs paliksi. Es tūlīt... — Un aizskrēja uz savu istabu.

Volodja apsēdās, uzsmēķēja... Pārlaida acis istabai. Nekādu pārmaiņu viņš nesaskatīja, taču kaut kas likās tomēr citāds, un, kad ieraudzīja uz galda sudraba etviju ar zelta monogrammu, saprata, ka laikam atbraucis To-ņas tēvs ... Bet kādēļ Toņa piepeši nolēmusi tūlīt braukt pie viņa mātes — to Volodja nekādi nesaprata.

— Esmu gatava. Braucam, leitnant Volodjka! — Toņa iznāca no savas istabas saposusies un kļuvusi glītāka.

— Vai atbraucis tavs tēvs? — viņš pavaicāja.

— Kā tu to uzminēji?

— Pēc tā. — Viņš parādīja uz etviju.

— Jā, atbrauca ... naktī. Patlaban viņš aizbrauca uz tautas komisariātu. Vakarā es tevi iepazīstināšu. Ja tikai viņš tūlīt pat neaizbrauks atpakaļ. Un tagad ejam...

Toņa iedeva viņam rokās krietni smagu somu, un viņi sāka kāpt lejā ...

— Kā es izskatos? — Toņa pajautaja pie Volodjas nama ārdurvīm.

— Lieliski.

— Man vajag patikt tavai mātei, — viņa drošā balsī teica.

— Par to es nešaubos ... Bet es tomēr nesaprotu, kāpēc tev tieši šodien ievajadzējies ar viņu sapazīties?

— Muļķītis... — Viņa noglāstīja Volodjam vaigu.

Volodja atslēdza durvis, un Toņa droši aizklidzināja ar

savu kurpju papēdīšiem pa gaiteni. Tikai pie pašām istabas durvīm viņa uz mirkli saminstījas.

— Mamm, re, Toņa atnāca pie mums, — Volodja teica un palaida Toņu pa priekšu.

— Jā, tā esmu es, — Toņa pārlieku apņēmīgi teica.

Māte piecēlās no galda, pasmaidīja, panācās Toņai pretim un pasniedza roku.

— Ļoti priecājos ... Beidzot...

— Es jau sen gribēju pie jums atnākt, tikai... man bija neērti... Volodja visu laiku pavadīja pie manis, un jūs droši vien .,.

— Nāciet, Toņa, tālāk, — māte pārtrauca.

— Bet jūs ... jūs tagad man visu to piedosit. Volodja, te ir vēstule, lūdzu, izlasi skaļi. — Toņa iegāja istabā un apsēdās uz dīvāna. Viņai bija savāds uzvarētājas izskats.

— Un varbūt pat iemīlēsit, — viņa piebilda.

— Kas tā par vēstuli? — Volodja uzprasīja.

— Tu izlasi, izlasi. — Toņa nepacietīgi pamāja ar roku.

Volodja atplēsa aploksni un sāka lasīt:

«Leitnant Volodjka, diemžēl man nebūs lajka sastapties ar Jums — dienu es pavadīšu komisariātā, vakara braukšu projām uz fronti. Toņa man stāstīja par Jums, taču gribētos iepazīt Jūs tuvāk. Tāpēc lieku priekšā Jums padomāt — vai Jums nevajadzētu turpināt dienestu man uzticētajā daļā? Tikai man Jūs jābrldina — Jūs dienēsit aktīvā daļā, kas atrodas kaujas pozīcijās, un nekādus atvieglinājumus no manas puses negaidiet. Taču meita teica, ka viņa jutīšoties mierīgāk, ja mēs būsim kopā. Drīz Maskavā būs mans štāba priekšnieks, kas varēs sagatavot attiecīgos dokumentus. Droši vien īpašas grūtības tas nesagādās. Uz drīzu redzēšanos, ja Jūs manu priekšlikumu pieņemsit...»

Volodja kļuva domīgs.

— Nu, kā tad ir, es taču tev teicu, ka nelaidīšu tevi vairs pie tās Rževas! — Toņa gavilējoši iesaucās.

— Un vai ilgi tev vajadzēja pierunāt savu tēvu? — Volodja pajautāja.

— Es nemaz nepierunāju! Es viņam visu izstāstīju. Visu, visu! Un viņš saprata, ka es patiešām bez tevis nevaru!

— Un kā tu izlemsi? — māte saspringusi uzprasīja.

— Ko te lemt, ko nelemt, — Volodja nedroši sacīja. — Laikam vajadzēs piekrist...

— Jā, Volodja. — Māte apsēdās uz krēsla. — Es pat nezinu, kā to izteikt. Taču saproti — man būs vieglāk.

— Saprotu, mamm.

— Nebūs vismaz tās neziņas, kas visu laiku mocīja mani, — viņa turpināja.

— Tikai neuzdrošinies pārdomāt! Tu nogalināsi mani un māti! — Toņa pateica, pamanījusi, ka Volodja vēl svārstās.

— Kāpēc es varētu pārdomāt? — Volodja iesmējās.

— Tāpēc... tāpēc, ka tu esi kaut kāds dīvains reflektējoša inteliģenta un Marjinas Birzs pašpuikas sajaukums. Un no tevis var sagaidīt visu ko.

Māte tikko manāmi pasmaidīja, bet Volodja sāka tīt smēķi.

— Vispār tas... tas izskatās pēc iestāšanās institūtā ar blatu ... — Volodja iesāka, bet Toņa pārtrauca.

— Jūs redzat, Ksenija Nikolajevna! Man taisnība!

— Volodja, tu taču brauksi uz fronti... — Mātes acīs bija lūgums. — Uz aktīvu daļu ...

— Mamm, pat visaktīvākajā daļā ir arī aizmugures apakšvienības — citas atrodas tālāk, citas tuvāk...

— Nu un kas tur ļauns!? Kādu brīdi tu būsi prom no tām, kā tu pats tās dēvē, priekšējām pozīcijām. Desmitiem tūkstošu karavīru vispār dien Maskavā un vispār nav vēl karojuši, — Toņa sacīja.

— Bet tu esi karojis ... Un, kaut arī tu man tikpat kā nekā netiki stāstījis, es sapratu, ko tu tur esi izbaudījis ... Tas pats vamzis, kam tu nejāvi man pieskarties:.. Es taču sapratu, ka uz tā ir svešas asinis ... — Māte sāka nervozi smēķēt, un viņas roka, kas turēja papirosu, viegli trīcēja.

Volodja klusēja... «Gadījumam» ar vācieti viņa paša dzīvē vairs nebija agrākās nozīmes, tas bija kaut kā izplēnējis no atmiņas. Pareizāk sakot, viņš pats palīdzēja tam izplēnēt, jo saprata, ka karā no tā nav iespējams izvairīties, zināja, ka arī turpmāk notiks tapat, taču mātei? ... Mātei tas laikam nozīmē pavisam ko citu, un Volodja jutās neomulīgi, ka māte to uzminējusi.

— Es taču redzēju — tu pārnāci pavisam citāds, — māte piebilda, piecēlās un aizgāja pie loga.

Toņa gribēja kaut ko teikt, taču Volodja neļāva — nevajag runāt, bet pats piegāja pie mātes un uzlika roku uz pleca.

— Mamm, — viņš teica, — tu visu esi izdomājusi. Taisnība, uz vamža nav manas asinis — es palīdzēju iznest ievainoto, bet no viņa šļāca ...

— Nevajag, Volodja... Es saprotu, karš, ienaidnieki... Un pacentīšos ar to samierināties ...

Pēc tam viņš aizgāja pavadīt Toņu pie viņas krustmātes, kurai vajadzēja aiznest kādu daļu no tēva atvestajiem produktiem. Toņa, kas vispār neizcēlās ar valodī-gumu, tagad visu ceļu kaut ko čivināja... Starokoņušen-najas šķērsielā viņi izšķīrās.

— Es veselu mūžību neesmu bijusi pie savas krustmātes. Jāpalīdz viņai apkopties un vispār jāpaciemojas kādu stundiņu. Es tev vakarā piezvanīšu, — Toņa teica.

Volodja, kas jau sen vairs neklaiņoja pa Maskavas ielām, jo vienmēr steidzās pie Toņas, tagad ar patiku lēnām devās uz Arbata laukumu, bet no turienes — pa Bulvāru loku.

Pie Puškina pieminekļa viņš apstājās — apakša, pie postamenta, gulēja ziedi! Volodjas sirdī kaut kas nodrebēja ... Pusbada un darba izmocītajā kara dienu Maskavā, Maskavā, ko tikai divsimt kilometru šķir no ienaidnieka, kāds, un ne jau par lieku naudu (maskaviešiem tādas nebija), bet varbūt par pēdējiem rubļiem pērk tirgu neiedomājami dārgos ziedus, lai noliktu tos pie Krievijas

pirmā dzejnieka pjedestāla pakājes! Pērk nevis maizi, nevis gaļas gabaliņu vai sviesta pikuci, ko varētu dabūt par šo naudu, lai uzturētu savu ar kartīšu devu izvārdzināto miesu, bet. ziedus ... Tas satrauca Volodju, viņš no-šņaukājās un sāka meklēt papirosus.

Uz bulvāra bija maz cilvēku un gandrīz nemaz neredzēja bērnus. Starp citu, ari tas atšķīra pašreizējo Maskavu no pirmskara Maskavas. Taču nebija neviena tāda garāmgājēja — lielākoties karavīru —, kurš nebūtu apstājies pie pieminekļa, nepārlaidis acis no bērna kājas zināmajām rindām un nepalūkojies uz ziediem.

Volodja apsēdās uz sola. Viņam nebija kurp steigties, un viņš sēdēja, papirosu kūpinādams, sildījās spožajā jūnija saulē un vēroja. Un atkal — nu jau kuro reizi — viņam šķita kā brīnums paša pārlēciens no vienas dimensijas citā — no priekšējo pozīciju asinīm piemirkušā pleķīša — Tveras bulvāra klusumā ... Viņš aizsapņojās, bet, kad pacēla galvu, ieraudzīja tīri ģērbušos, izkaltušu Ar-bata večiņu ar vecmodīgu salmu cepuri galvā, veciem smalkādas cimdiem rokās un kurpēs ar neiedomājami augstiem papēžiem. Viņai laikam bija grūti un neērti paiet, jo viņa ļoti nedroši un piesardzīgi tipināja ar savām tievajām, izģindušajām kājām. Viņa apstājās pie Puš-kina, izņēma no somiņas vienu vienīgu ziediņu un, ar bālajām lūpām kaut ko čukstēdama, nolika to pie pieminekļa pakājes.

Ko — lūgsnu vai lūgumu — varēja čukstēt šī Arbata večiņa, kas droši vien bija pārdevusi Centrālajā tirgū kādu brīnumainā kārtā saglabājušos nieciņu un nopirkusi par šo naudu ziedu, to Volodja nezināja, taču bija pārliecināts, ka viņa lūdz par uzvaru ...

Viņš jau gribēja piecelties, pieiet klāt, noskūpstīt caurajā smalkādas cimdā ietērpto roku un tā pateikties par ziedu, taču šāda rīcība likās pārāk sentimentāla. Večiņa, kaut ko čukstēdama, vēl aizvien stāvēja pie Puškina, un Volodja neizturēja un piegāja klāt.

— Vai jums kāds atrodas frontē? — viņš uzprasīja.

Večiņa pagrieza sakrunkoto seju un paskatījās viņā.

— Diemžēl, jaunais cilvēk... Taču visi... visi mūsu dzimtas vīrieši ir cīnījušies par Krieviju ... Mans vectēvs piedalījās Borodinas kaujā.

— Jūsu vectēvs ... pie Borodinas? — Volodja brīnījās.

— Man jau ir astoņdesmit divi gadi... Un manā mūžā ir bijis daudz karu, taču šis... šis ir pats briesmīgākais.. . Pasakiet, jaunais cilvēk, — jūs taču izglābsiet Krieviju? — Večiņa paskatījās viņam tieši acīs.

— Izglābsim, — Volodja klusi atbildēja un nolieca galvu.

— Lai dievs stāv jums klāt... — Večiņa ar ātru kustību, cenzdamās to izdarīt nemanīti, pārmeta Volodjam krustu, viņš drusku nosarka, bet večiņa aiztipināja prom.

Viņa — «drumstala no drupās satriektās», bet vēl dzīvās pagātnes ar saviem ērmīgajiem papēžiem un tikpat ērmīgo salmu cepuri aizgāja nevienmērīgiem, nedrošiem soļiem, taču ar savu esību tā it kā pārmeta tiltu no viņa, četrdesmito gadu krievu leitnanta, uz viņam nepazīstamajiem krievu poručikiem un kapteiņiem, kuri bija cīnījušies karos, kas skāruši viņa zemi.

Mājās viņu gaidīja vēstule no daļas, tikai to nebija rakstījis Cirkovs, bet pats bataljona komandieris... Volodja viņu ne sevišķi ieredzēja, bet nu atmaiga, atcerējās, kā pēc pēdējā nakts uzbrukuma, kurā kapteinis ar kara-bīni rokās gāja vienā ķēdē ar viņiem, viņi atgriezās me-žiņā, kā bataljona komandieris apsēdās uz celma — caurcaurēm nomelnējis, notrieptā vamzī ar baltiem vates pin-kuļiem ložu izrautajos caurumos —, apsēdās, aizklāja seju plaukstām, un pleci sāka nevaldāmi raustīties ... Bet viņi — divi vēl dzīvi palikušie virsnieki — stāvēja un skatījās un paši tikko valdīja kaklā iesprūdušās elsas ... Nē, to nevar aizmirst. Kaut arī Volodja nosodīja bataljona komandieri par to nakts uzbrukumu, kaut arī bija nikns uz viņu, taču toreiz kapteinis bija sasaistījis sevi ar visu bataljonu vienā valdziņā, ar vienādu iespēju tapt nogalinātam tajā pašā ķēdē blakus jebkuram ierindas kareivim.

Un tagad, lasīdams vēstules skopas rindiņas, kas aicināja viņu atpakaļ uz savu daļu, leitnants Volodjka aptvēra, ka šis cilvēks nav aizgājis no viņa dzīves un nekad arī neaizies, jo viņus uz mūžiem tur kopā drausmīgās pie Rževas pavadītās dienas un naktis.

* * *

...Līdz ārstu komisijai bija atlicis drusku vairāk par nedēļu, un Toņa pēc dažām mierīgām un priecīgām dienām atkal kļuva uzspīlēta un nervoza.

— Kaut kas ir noticis, Volodja ... Es vēl nezinu, kas, taču notiks kaut kas neparedzēts, un visi mušu plāni sabruks.

— Kas tad tāds var notikt? — Volodja mierināja viņu.

— Es nezinu, nezinu ... Bet es jūtu ... — Un Toņa ik reizi atvadīdamās alpaini apskāva viņu un sāka izmisīgi skūpstīt. — Un ja nu no tēva neviens neatbrauc?

Taču Volodju uztrauca pavisam kas cits... Aizvien biežāk un biežāk viņam nāca prātā priekšējās pozīcijas, tur palikušie puiši, kā viņi apšaudēs spiedās cits pie cita vienā būdiņā, kā strēba no viena katliņa viru, kā tencināja, kad viņš savu papilddevu (reizēm piciņa sviesta, reizēm dažas galetes) sadalīja te ar vienu, te ar otru, kā viņu, jau ievainotu, izvadīja, kā spieda roku un novēlēja laimīgu ce|u ... Un aizvien biežāk sirds sažņaudzās žēlumā pret visiem, kas bija kopā ar viņu tur, pret visiem, kuri tik paklausīgi, nekā neiebilzdami, izpildīja viņa ne vienmēr pārdomātās pavēles, kuri ne reizi nepārmeta viņam, kaut arī bija par ko pārmest... Un gandrīz ik nakti viņu māca domas: vai, izlemdams braukt pie Toņas tēva, viņš nenodara pāri saviem puišiem? Vai viņam ir tiesības grozīt savu karavīra likteni? Viņš taču pats to izvēlējies, bet tagad? Nokaroja trīs mēnešus — un prom krūmos?

Un tajā pašā laikā, redzēdams, kā pēc Toņas atnākšanas atžirga māte, kā no viņas acīm pazuda nepārtrauktais saspringums un bailes, viņš saprata, cik grūti būs pēkšņi pateikt ko citu un atņemt tikko atgūtās cerības.

Un tieši šajās priekšpēdējās dienās pavisam negaidīti, bez tālruņa zvana, uzradās Jūlija.

— Cik labi, ka jūs sastapu! Skrēju un domāju: un ja nu neviena nav? Ko tad iesākt? — viņa, ienākusi istabā, vienā elpas vilcienā izgrūda. — Pie savējiem es jau biju, un man ir vēl stunda laika.

— Jums Joti piestāv militārais tērps, — teica Volodjas māte un apskāva Jūliju.

— Vai tiešām? Formas blūze par lielu, zābaki arī... Un kā jums te klājas? Kad tev jāiet uz komisiju? ... Jā, protams, ļoti žēl, ka tā iznāca, ka tavu atvaļinājumu, Volodja, mēs nedabūjām pavadīt kopā, bet tas nekas, — viņa paziņoja un sapurināja galvu. —Frontē mēs noteikti sastapsimies. Ko, tu netici? Tu nemaz nezini, cik labi man attīstīta priekšnojauta. Es skaidri zinu — satiksimies . ..

— Es uzvārīšu tēju, — māte teica un aizgāja uz virtuvi.

— 2ēl tikai, ka tu, Volodja, izrādījies tāds pats kā visi citi. — Jūlija noņēma laiviņcepuri un nobrauca ar roku pa matiem.

— Kā to lai saprot? — Volodja nesaprata.

— Tāds pats kā visi vīrieši, — viņa dzedri atteica.

— Vai tev lipa klāt?

— Pie mums uz simt meitenēm tūkstotis vīriešu...

— Es jau tevi brīdināju. Frontē jūsu būs vēl mazak...

— Nu, ar mani nekāda lakstošanās nevar iznākt... Es zinu tādus vārdus ...

— Kādus vārdus?

— Es pavisam vienkārši saku: kā jums nav kauna! Es atnācu uz armiju karot, bet jūs... Tas ir ļoti slikti un apkaunojoši.

— Un šie vārdi palīdz? — Volodja, sūri pasmaidījis, uzprasīja.

— Pat ļoti labi palīdz.

— Lai nu dievs dotu ...

— Es tev atnesu tabaku. Man tur nemaz negribas vairs pīpēt. Bet nupat sagribējās. Satin, lūdzu.

— Jūlij, nekādas Maijas man nav bijis, un es pat neesmu viņu redzējis, — viņš teica, satīdams sev un Julijai pa smēķim.

— Goda vārds? — viņa pavisam meitenīgi iesaucās.

— Goda vārds.

— Tātad tā ir taisnība? Vai dieniņ, Volodja, cik tas ir labi! Es taču uzskatīju tevi par tādu... nu tādu... kas nav tāds kā visi citi. Pasaki vēlreiz — goda vārds.

— Tas taču smieklīgi, Jūlij.

— Lai ir smieklīgi. Bet tu pasaki. — Volodja pateica vēlreiz. — Bet pie kā tad tu pārgulēji? Tikai nemelo, ka pie Sergeja.

— Es pateikšu ... Saproti, es ... es aizrāvos ar vienu meiteni... tikai starp mums nekas nebija. Atkal varu dot goda vārdu.

— Lūk, tas, Volodja, mani nemaz neinteresē, — Jūlija pārsteidza viņu. — Es taču nevaru aizliegt tev iemīlēties! Tas taču nav atkarīgs no manis. Turklāt tu taču aizbrauksi — un tas viss pāries. Bet frontē mēs abi satiksimies ... — Un, pamanījusi, ka Volodja parausta plecus, piebilda: — Ja arī nesatiksimies tur, tad pēc kara satiksimies katrā ziņā... Un tad, Volodja, būs uzvara, mēs atgriezīsimies no kara ... Visapkārt būs pilns visādu meiteņu, pat daudz glītāku par mani, bet tev būs ar viņām garlaicīgi. Tev vienkārši nebūs ar viņām par ko parunāt ... Bet ar mani — būs. Mums abiem taču kopīgs pats svētākais, pats diženākais — karš, fronte... Vai tu to saproti?

— Vai tiešām tu domāji par to, kad klauvēji pie kara komisariāta durvīm? — Viņš palūkojās Jūlijā vērīgi un jau citām acīm.

— Protams, ka domāju! Tu vēl aizvien uzskati mani par cālēnu, bet es par to domāju un kā vēl domāju ... Tādē| arī mēs būsim pēc kara kopā. Vai tad nav tiesa?

— Ir, — Volodja atbildēja, Jūlijā skatīdamies, un cita priekšnojauta sažņaudza sirdi.

Viņas apskaidrotajās acīs, kaut arī tās smaidīja, bija kaut kas apdzisis — tieši tāpat kā viņa rotnieka acīs pirms pirmās kaujas.

No virtuves ienāca māte, un Jūlija irgodamās uzprasīja:

— Ksenija Nikolajevna, vai tiesa, ka Volodja ir kādā ieķēries?

— Es, Jūlij, nezinu, lai Volodja to pastāsta pats...— māte apmulsa un jau posās prom no istabas.

— Uzgaidiet, Ksenija Nikolajevna... Mēs tagad uz brītiņu apsēdīsimies ... Es taču rīt... braucu prom ...

— Kā tā — brauc prom? — Volodja gandrīz vai iekliedzās.

— Dievs kungs ... — nočukstēja māte.

— Bija atbraucis kāds onkulis no Kaļiņinas frontes, kaut kāds sakaru priekšnieks. Un viņam steidzīgi vajadzēja sakarnieces. Viņš apvaicājās: kura vēlas? Sak, pabeigsit mācīšanos uz vietas ...

— Un tu?

— Un es ... vēlējos. Vai zini — apnicis te. Bez tam ... vai nu mēnesi agrāk vai vēlāk, ko tur stiept garumā. Tu taču brauksi prom pēc dažām dienām.

— Tu nemaz neapjēdz, ko nozīmē mēnesis! — Volodja strupi pateica.

— Ak kungs... — māte atkal nočukstēja un apsēdās uz krēsla.

— Un kad tu brauc prom?

— Rīt. Mēs braucam piecas gabalas. Ļoti labas meitenes ... Ar šo pašu priekšnieku kopā arī brauksim ... Iznāk, ka es nokļūšu frontē agrāk par tevi... Nu tad, piesēdīsim pirms ceļa, vai?

Volodja apsēdās, sakrampēja rokas un lūkojās vienā punktā ...

— Tagad pietiek, — Jūlija piecēlās. — Tagad tu mani uz atvadām noskūpstīsi un ... pasaki — vai tu, par spīti tam, ka esi samīlējies, vēl kaut drusciņ mani mīli?

— Mīlu, Jūlij ... — viņš teica, jo šajā brīdī izjuta tādu maigumu, ko, nenodarot pāri sirdsapziņai, varēja saukt par mīlestību.

Volodja piegāja Jūlijai klāt, piespieda pie sevis viņas trauslo augumu un noskūpstīja meiteni vienreiz, tad otrreiz ... Viņš nez kādēļ skaidri saprata, ka nekad vairs Jūliju nesastaps un ka šis ir pēdējais skūpsts...

— Tas nekas, Ksenija Nikolajevna, ka mēs skūpstāmies jūsu klātbūtnē? — Jūlija uzprasīja, laimīgi smaidīdama, jo sajuta Volodjas skūpsta patiesumu. — Tas taču uz šķiršanos.

Pēc tam viņa piegāja pie Volodjas mātes, kas sēdēja kā pamirusi, apskāva viņu, nošmaukstināja uz vaiga un, pamanījusi acīs asaras, sacīja:

— Tikai neraudiet, Ksenija Nikolajevna... Mēs ar Vo-lodju katrā ziņā frontē satiksimies ... Katrā ziņā!

Līdz trim stacijām viņi aizgāja kājām... Jūlija kaut ko stāstīja par savas rotas meitenēm, ka dažas baiļojas,, ka pēc kara nevarēs iziet pie vīra, jo nebūs vairs viņu vecuma puišu, ka viena otra — tikai viņu nav daudz — tomēr ir nobijušās, kaut arī nākušas brīvprātīgi, bet tagad to nožēlo, taču viņa, Jūlija, pats par sevi saprotams, nenožēlo, tikai viņu mazliet biedē dzīves apstākļi, kad būs jādzīvo vienai starp vīriešiem... Volodja lāgā neklausījās viņas pļāpāšanā. Viņam krūtīs urdījās kaut kāda ļoti noteikta priekšnojauta, ka šīs kopā ar Jūliju pavadītās minūtes ir viņai pēdējās ... Un, jo bezbēdīgāka un jautrāka bija viņas čalošana par visādiem sīkumiem, jo spēcīgāk un dziļāk viņam iedūra šī sāpe ...

Abi nesarunādami nogriezās uz Oktobra staciju un iegāja uzgaidāmajā zālē... Viņus satrauca stacijas burzma, kāda vienmēr saceļas pirms aizbraukšanas, un viņi ilgi noklaiņoja pa zālēm un peronu... Gan lokomotīvju pukstēšana, to stieptie svilpieni, gan dūmi, kas oda pēc atvadām, sakabju šķinda, prombraucēju nervozās, pieklusinātās valodas — tas viss uzvēdīja Volodjam to nogurdinošo un ne jau vienmēr priecīgo, taču allaž zīmīgo gaidāmā ceļa sajūtu, ko viņš nenovēršami izjuta ik stacijā, bet to viņa īsajā mūžā jau bija bijis papilnam. Tas nav svarīgi, vai šie ceļi veda pretim nezināmajam, varbūt tie veda arī uz nekurieni, bija pēdējie ceļi, taču tie vienmēr satrauca un uzjundīja nemieru ...

Viņi piegāja pie saraksta un uzzināja, ka uz Kaļiņinu iet tikai viens vilciens un atiet dienā. Ar to Jūlija arī brauks, bet no turienes, kā viņiem stāstījis majors, viņas aizvedīs līdz galam ar mašīnu... Stacijā Jūlija apklusa, un viņas roka, kad Volodja tai pieskārās, bija auksta.

— Nezinu, vai tev vajadzētu nākt rīt mani pavadīt. Baidos, ka sākšu kaukt.

— Kas vēl nebūs, biedri sarkanarmieti, tas nav reglamentā paredzēts, — Volodja pamēģināja jokot.

Līdz Matrosskaja Tišinai viņi aizgāja, gandrīz nepārmijuši ne vārda... Pie kazarmām Volodja noskūpstīja Jūliju, taču meitenes lūpas bija aukstas, un viņa uz skūpstu neatbildēja. Uzbudinājums, ar kādu viņa bija atnākusi uz Volodjas māju, laikam bija pārgājis — Jūlija it kā saguma, gluži kā būtu ļoti, ļoti nogurusi... Viņš vēl ilgi noskatījās pakaļ, redzēja, kā viņa aiziet līdz caurlaides vārtiem, kā pārmij dažus vārdus ar sargkareivi, kā atskatās un uzsmaida Volodjam ar tik sērīgu un samocītu smaidu kā toreiz pie iesaukšanas punkta ...

Volodja vēl drusciņ pastāvēja, pēc tam izvilka no kabatas nāves medaljona melno caurulīti, atskrūvēja vaļā, izņēma tur ielikto papīriņu un izlasīja — Stepanovi dzīvoja kaut kur pie Krestjanskas aizkārtnes.

* * *

Viņš ilgi staigāja pa kaut kādām ar vienstāva koka ēkām apbūvētām šķērsielām, kamēr atrada īsto. Ilgi nostāvēja pie durvīm, nezinādams, ko runāt un kā izturēties, ja Stepanova vēl nav saņēmusi nāves ziņu, un tā, nekā arī neizdomājis, pieklauvēja.

Durvis atvēra gadus divpadsmit veca meitene, paskatījās viņā un, nekā nepajautājusi, aizskrēja prom gaiteņa tumsā.

— Mamm, mamm! Pie mums atnācis tēvocis no frontes ...

Volodja paspēra soli... Viņam pretim nāca sieviete, slaucīdama slapjās rokas.

— Jūs atnācāt pie mums? — viņa uzprasīja, apstājusies Volodjas priekšā un skatīdamās vērīgām, piesardzīgām acīm.

— Jūs esat Stepanova? — Sieviete pamāja. — Tad pie jums.

— No vīra? — viņa uzprasīja aizsmakuša balsī, un Volodja sajuta, kā viņa visa saspringst.

— Mēs kopā karojām ...

— Vai viņš ir dzīvs? — viņa uzdeva pašu galveno un visbriesmīgāko jautājumu, bet kaut kādā savādi vienaldzīgā balsī.

— Vai tad jūs nekā neesat saņēmusi? — štāba kanceleju lādēdams, Volodja klusi pajautāja.

— Nē, nekā, — viņa nedzīvā balsī atteica, pārstāja slaucīt rokas, un tās kā lupatas nokrita gar sāniem. — Ejiet, lūdzu, tālāk, ko tad mēs te, gaitenī. — Viņa atvēra istabas durvis un palaida Volodju pa priekšu.

Samērā lielajā istabā stāvēja vienkāršs^ galds, trīs gultas, slāvu stila skapis ar spoguli un nekārtīgi sastumdīti Vīnes krēsli. Vienā no gultām, viens otram piespiedušies, sēdēja meitene, kas atvēra viņam durvis, un gadus septiņus vecs zēns. Viņi skatījās Volodjā ļoti nopietni, bez parastās bērnišķās ziņkāres.

— Sēstieties, — sieviete teica, piestūma krēslu un pati apsēdās pretim.

— Paldies, — viņš patencināja un paskatījās uz bērniem — runāt viņu klātienē nebūtu labi.

— Maša, ejiet pastaigājiet. — Sieviete saprata viņa skatienu.

— Jā, mamm, — meitene tūlīt piekrita, saņēma brāli aiz rokas, un viņi izgāja no istabas.

Sieviete sāka tīstīt smēķi, Fiļičova tabakas paciņa gulēja uz galda. Rokas viņai drebēja. Volodja piedāvāja papirosu. Sieviete paņēma un pateicās.

— Nekādi nevaru iemācīties satīt, — viņa sacīja, nomezdama saplēsto papīriņu uz galda. — Un tā jau nav arī nekāda tabaka — tikai nosaukums. — Volodja uzrāva sērkociņu. — Jūs jau sen no ... turienes?

— Mani ievainoja trešajā maijā ... Atvaļinājums iet uz beigām, — viņš steidzīgi piebilda. Sieviete klusēja. Klusēja arī Volodja. Abi novilcināja nenovēršamo.

— Jūs laikam esat tas pats leitnants, par kuru vīrs rakstīja no Urāliem?

— Vai tad viņš ko rakstīja?

— Jā. Par vada komandieri.

— Tad tas būs par mani. Un ko viņš rakstīja?

— Varu, ja vēlaties, parādīt vēstuli.

— Lūdzu.

Sieviete piecēlās, sameklēja vēstuli, pasniedza Volod-jam. Viņš sāka lasīt:

«Mūsu vada komandieris liekas gluži labs cilvēks, tikai pārāk karsts un jauniņs. Tiesa, labi tas, ka_ nav no tikko Izceptajiem — dienējis obligātajā dienestā, šķiet,_ savu darbu zina. Tomēr bail, ka var izgāzt podus. Trenkā mus taktiskajās mācībās, dīda tuvcīņā, bet frontē bus pavisam -citādi: ne tur tāda taktika būs vajadzīga, ne, vēl jo vairāk, tuvcīņa. Liku viņam saprast, ka tas viss nav nekam vajadzīgs, sak, cilvēkiem derētu atpūsties. Es taču zinu, *cik spēku prasīs priekšējās pozīcijas, bet mani mājieni bija veltīgi. Kamēr pats nedabūs to putru pastrēbt, tikmēr nepielēks. Kāja man jau aizdzijusi pavisam, bet, kad leitnants liek tikai skriešus un skriešus, — jūtu, ka vel •sāp un tas man par grūtu ...»

Volodjam kakls aizžņaudzās novēlotās nožēlās,_ viņš atcerējās, kā bija trenkājis puišus pa kupenām, kā bija dīdījis durkļu kaujas mācībās... Un patiesi — nekas no tā nenoderēja. Viņš nolika vēstuli un trīcošā balsī pateica:

— Jā, tas ir par mani...

Un atkal mokošs klusums nomāca abus.

— Ko nu tur vairāk vilcināties, — sieviete galu galā ierunājās. — Es jau tūlīt sapratu, līdzko jūs ieraudzīju. Kad viņš krita?

— Aprīlī.

— Kāpēc tad nāves ziņu nesūta? Jūs skaidri zināt, ka kritis?

— Tas notika manu acu priekšā ... Te ir. — Viņš izvilka no kabatas nāves medaljonu. — Pats no kabatas izņēmu, lai uzzinātu adresi. Viņš reiz man teica: «Tu, novadniek, ja nokjūsi kaut kā Maskavā, iegriezies pie manējiem un pastāsti, kā mēs šitajā purva saliņā mirām. Bet savukārt es, ja palikšu dzīvs, ieiešu pie tavējiem.»

Un atkal iestājās nomācošs klusums ... Sieviete neraudāja, nelauzīja izmisumā rokas, tikai seja pārakmeņojās un drusku drebēja pirksti, kad viņa lika pie mutes papirosu.

— Vai grūti bija saņemties un atnākt pie manis?

— Jā.

— Redzu. Tik ilgi nevarejat saņemties. Es saprotu, ka nākt ar tādu ziņu — to pat ienaidniekam negribētos novēlēt... Bet es... es taču šo brīdi jau sen gaidīju. Un

sagatavojos tam. Es vairs necerēju, jau no paša sākuma necerēju. Tikko saņēmu vēstuli no ceļa, tā sirdī gluži kā ar nazi iedūra — man viņu redzēt vairs nebūs lemts. Jums droši vien šķiet, ka esmu nejūtīga? Bet es šo mirkli savā dvēselē jau ne vienu reizi vien esmu pārcietusi... Citas vēl uz kaut ko cer līdz pēdējam ... Saņem nāves ziņu — un arī tad vēl cer ... Bet es, līdzko vairs nenāca vēstules, tūlīt sapratu: viņa vairs nav. Tāpēc nebrīnieties. Viss man ir bijis — asaras, izmisums, viss, viss.

— Es atnācu... — Volodja ar mokām izdabūja. — Mans pienākums... man jums jāpastāsta, kā tas viss ...

— Nevajag, — viņa neļāva runāt. — Pasakiet tikai, kur apbedīts. Var būt, ka pēc kara izdodas aizbraukt kapiņu apkopt.

Un atkal Volodjam kā ar nazi sirdī. Viņš taču nedrīkst teikt, ka viņi pameta Stepanovu lauka vidū, ka tikko ievainotos — dzīvos spēja izvilkt, kur nu vēl par miroņiem domāt, kad vācietis plosīja viņus ar uguni, kamēr kaut viens dzīvs cilvēks bija palicis uz lauka.

— Es ... es skaidri nezinu. Tam jābūt rakstītam nāves ziņā. Taču vietu, kur mēs atradāmies, varu pateikt. Tā atrodas kilometrus divdesmit uz ziemeļrietumiem no Rže-vas... Tur bija trīs ciemi — Pogorelaja, Černova, Usova ... Aiz Cernovas stiepās liels mežs, tur atradās mūsu pirmās līnijas. Mežā arī apbedījām.

— Tātad kopējā kapā?

— Jā, kopējā... — viņš atteica un pats iedomāja: tāpēc jau arī nāves ziņu vēl nesūta, jo tajā jānorāda apbedīšanas vieta, bet vai maz vēl ir paguvuši novākt no lauka kritušos? Laikam jau nav vēl novākuši. Un kā lai tos novāc? Mēģināja jau. Naktīs sūtīja pa četri cilvēki, bet atgriezās trīs. Par katru mirušo vajadzēja maksāt ar vienu dzīvo. Un tā pameta. Bet arī to taču nevar šai sievietei stāstīt.

— Vajadzētu Vasilijam par piemiņu... Man ir viena devas pudele, glabāju pārdošanai... Bet lai jau ... — Viņa lēnām piecēlās un devās pie bufetes.

— Nevajag, — Volodja viņu tūlīt apturēja. — Jums ir bērni ...

— Jā, bērni... Nu, tad neņemiet ļaunā. — Viņa atgriezās pie galda un apsēdās. — Tagad viss ir skaidrs... Patiešam esmu atraitne.

— Man tomēr jums jāpastāsta... — Volodja atkal sāka.

— Kas tad? Kāpēc jūs palikāt dzīvs, bet viņš ir miris? Gribat to? Es taču jūs nevainoju ... Katram savs liktenis.

— Bet es... es esmu vainīgs. Es nepaklausīju toreiz* taja kauja, viņam ...

Sieviete pacēla galvu, pārslīdēja ar acīm pa viņa seju* un viņas lūpas savilkās tikko jaušamā rūgtā smaidā.

— Tātad izgāzāt tomēr podus?

— Izgāzu... — Viņš nodūra galvu un it kā sarāvās mazāks.

Sieviete ilgi klusēja, tad nopūtās un klusu pateica:

— Tikai dievs var būt jūsu soģis. Es nekā negribu zināt.

— Bet man ... man taču jāpaskaidro jums, ka citādi es nevarēju rīkoties. Saprotiet, nevarēju!

— Gribat, lai jums kļūtu vieglāk? Bet vai par mani padomājāt? Kā lai es jūtos, iedomājot: ja nebūtu šī puišeļa leitnanta, mans vīrs varbūt paliktu dzīvs? Jūs vēlaties to? Man nekā nevajag, — viņa gurdi nobeidza un tikai pēc prāva brīža turpināja: — Vai gan tagad man vajadzētu jūs ienīst? Bet jums pēc dažām dienām atkal jāiet karā. Nē, nesakiet itin nekā. Tikai karš visā vainojams. Vienīgi pasakiet — vai Vasilijs pirms nāves ilgi mocījās?

— Nē, nemaz.

— Tas ir galvenais. Bērniem laikam vēl neteikšu nekā, — viņa domīgi runāja. — Labāk lai cer. Pateikšu* ka tēvs ļoti smagi ievainots, ka nevar nekā uzrakstīt... Tikai nepasakiet jūs, kad iesit prom.

— Protams ...

— Labi. — Viņa piecēlās. — Pat nezinu, ko lai jums saku. Pateikties par to, ka atnesāt šādu vēsti, — mēle negrib kustēties ... Bet tas, ka jūs atnācāt, tas laikam tomēr ir labi. Izpildījāt Vasjas pēdējo lūgumu ... Piedodu jums jūsu vainu, ja tāda vispār var būt. Ardievu.— Viņa pasniedza roku.

— Paldies jums. — Volodja paspieda auksto, nedzīva roku, un pēkšņi tas, kas visu šo laiku bija žņaudzis kaklu, izlauzās laukā — viņš noslīdēja uz krēsla, iespieda seju rokās un sāka raudāt.

Sieviete uzlika plaukstu uz viņa drebošā pleca, tad pārlika uz galvas un sāka lēni glāstīt.

— Rimstieties taču, rimstieties... Jūs vēl esat pavisam zēns ... Rimstieties, pietiek ...

Bet viņš, bijušais pārgalvīgais rotas komandieris leitnants Volodjka, kas priekšējās pozīcijās nebija ļāvis nopilēt nevienai asaru lāsei, tagad nespēja savaldīties un raustījās elsās, juzdams, kā svelošas asaras laužas caur pirkstiem un smagi pil uz galda.

— Rimstieties taču un ejiet, citādi arī es vairs nespēju valdīties. — Viņa atņēma Volodjas rokas no sejas un saņēma viņu aiz pleca.

Volodja piecēlās un līgodamies izgaja no istabas. Sieviete, pieturēdama viņu aiz pleca, izvadīja pa gaiteni un visu laiku atkārtoja:

— Rimstieties taču, pietiek, rimstieties ...

Viņš atguvās jau ārpusē, kad, patentatslēgai_ noklink-stot, aiz muguras aizvērās durvis. Viņš vēl jutās kā noreibis, vēl raustījās neskanīgās elsās, tomēr jau sajuta, ka līdz ar katru pukstu no sirds tiek padzīts tas saltais smagums, ko viņš bija nēsājis sevī visas atvaļinājuma dienas un kas traucēja viņam izjust gan atgriešanas prieku, gan prieku par tikšanos ar tuviniekiem, gan prieku par iemīlēšanos Toņā ...

Viņš dziji un kaut kā pavisam brīvi uzelpoja. Tad palūkojās apkārt — pāri zilgajā mijkrēšļa miglā ietītajiem Maskavas namiem pletās zeltainas rieta debesis ar sprost-aerostatu mēļajām ēnām, kas lēnām slīdēja augšup ...

Kad viņš aizkūlās līdz Dārzu lokam, bija jau ap desmitiem vakarā un braukt pie Toņas jau bija par vēlu, turklāt viņam gribējās pabūt šovakar vienam. Viņš piegāja pie automāta un uzgrieza Toņas numuru.

— Kur tu esi pazudis? Zvanu tev visu vakaru. Brauc tūlīt šurp. — Toņas balss patiešām skanēja samocīti. — Kas noticis?

Volodju pārsteidza sievietes intuīcija, un viņš atbildēja tikai pēc brīža:

— Nekas, Toņa, nav noticis. Es patlaban atrodos tālu no Zubovas, kamēr aizbraukšu ... Es ieradīšos pie tevis no paša rīta.

— Nē, brauc tūlīt, Volodja, es tevi lūdzu — brauc bez kavēšanās, citādi es nezinu, kas ar mani var notikt... Vai tu dzirdi — tūlīt!

— Labi, Toņa, braucu.

Kamēr trolejbuss vilkās pa Dārzu loku, Volodja domāja, vai stāstīt Toņai par Jūlijas aizbraukšanu un Stepanova atraitnes apmeklēšanu vai nestāstīt, bet ta arī nepaguva izlemt...

Toņa, tikko atvērusi durvis, tūlīt noprasīja:

— Kas noticis?

— Nekas nav noticis, Toņa, — viņš atbildēja, vēlreiz nobrīnīdamies par sieviešu intuīciju.

— Ir gan noticis ... Es redzu pēc tavas sejas. Stāsti, Volodja, un nemoki mani.

— Bija atnākusi Jūlija ...

— Nu un tad?

— Viņa atnāca atvadīties ... Rīt brauc prom uz fronti.

— Ak kungs, — Toņa bēdīgā balsī pačukstēja. — Tu iesi viņu pavadīt?

— Nē, viņa to nevēlas... Viņa ir pārliecināta, ka mēs frontē satiksimies.

— Bet tu taču zināji, ka viņai agrāk vai vēlāk būs jāaizbrauc ...

— Jā, zināju ... Atnes man, lūdzu, ūdeni, — viņš palūdza.

Toņa atnesa ūdeni, ko Volodja kāri izdzēra, tad viņa uzlika roku Volodjam uz galvas.

— Es saprotu, Volodja ... Tev tas bija mazliet negaidīti. Gan jau būs labi, diez vai viņas sūtīs uz pirmajām līnijām. Pie jums taču nebija meiteņu sakarnieču?

— Pie mums nebija ...

— Vai ēst negribi? Es uzsildīšu konservus ... Bez tevis es pat to nespēju. Augu dienu — neviena kumosiņa. — Volodjas atbildi negaidīdama, viņa aizgāja uz virtuvi un, atgriezusies atpakaj, apķērās viņam ap kaklu. — Tu atceries, kā mēs katru vakaru priekšistabā atvadījāmies un es teicu, ka bīstos no tā pēdējā vakara, pēc kura tu vairs neatnāksi?

— Atceros.

— Tagad es vairs nebīstos ... Kamēr tēva daja atrodas netālu no Maskavas, viņš droši vien varēs sūtīt tevi komandējumos. Un katra tava ierašanās būs pēkšņa — piepeši zvans, un durvīs parādās leitnants Volodjka, un es vai mirstu aiz laimes. Tas taču lieliski?

— Protams, — Volodja atrūca, bet sirds sažņaudzās, ka drīz — nē, ne jau šodien, šodien nedrīkst — viņš būs spiests sagraut visas Toņas cerības. Jūlijas aizbraukšana uz fronti — turklāt vēl uz Kaļiņinas fronti — bija tas pēdējais piliens, kas piepildīja svaru kausu, — un viss nostājās savā vietā. Viņš bija izšķīries, un pēc tam vairs nebija tik ļoti grūti arī aiziet pie Stepanovas.

— Ir sasiluši, — Toņa teica, kad bija aizgājusi uz virtuvi un atnesusi ēdienu.

— Nemaz negribas ...

— Tie ir gaļas konservi, — viņa uzsvēra vārdu «gaļas» un nolika Volodjam priekšā pannu, bet tad, pēkšņi paskatījusies viņā, satrūkās un čukstus uzprasīja: — Volodja, kas vēl tev ir noticis?

Volodja pacēla galvu, sastapās ar Toņas vaicājošo skatienu un sāka pētīt pannu. «Cilvēkam nav tikai viens vien «vajag»,» viņam ienāca prātā Sergeja vārdi.

— Es biju pie Stepanovas, — viņš ar mokām izdabūja.

— Kādēļ?! Es taču tevi lūdzu!

— Tas, Toņa, bija nepieciešams.

— Un kļuva vieglāk? — Toņa uzprasīja.

— Nezinu, — Volodja paraustīja plecus. — Laikam kļuva.

— Tad jau — paldies dievam. — Viņa atviegloti nopūtās.

Volodja paskatījās pulkstenī un strauji piecēlās.

— Man laiks iet.

— Nē, nē! Neaizej! — Toņa metās pie viņa. — Tu tik maz pabiji pie manis!

— Es visas atlikušās dienas būšu pie tevis, Toņa ... Tikai pie tevis. Un vispār... liels tev paldies... Bez tevis mans atvaļinājums būtu tukšs un skumjš, bet kopā ar tevi bija labi... ļoti labi. Un tagad es iešu._ Es visu laiku būšu pie tevis, visu laiku... — Volodja lēnām kāpās uz durvīm.

— Volodja! — Toņa viņu apturēja. — Zvēri man, ka nebūs nekādu trakumu. Zvēri! Citādi nelaidīšu! — Toņa cieši satvēra viņa roku.

— Jā, Toņa, nebūs nekādu trakumu ... Es atnākšu no rīta un būšu visu dienu, būšu ...

Līdz Zubova ielai viņš skrēja ... Trolejbuss, kurā viņš iekāpa, bija tukšs. Laikam pēdējais. Zilās spuldzes tikko spēja piepildīt telpu ar nepatīkamu, nedzīvu gaismu. No Samotjočnajas ielas Volodja jau lavījās cauri pagalmiem, kas bija kļuvuši caurstaigājami — maskavieši ziemā bija nokurinājuši visus žogus —, jo bija jau pienākusi komandanta stunda un viņš baidījās sastapties ar patruļu.

Mājās viņš pārnāca, kad bija jau pāri divpadsmitiem.

— Es jau domāju, ka tu šovakar vairs nebūsi. —Māte saņēma viņu ar atvieglotu nopūtu. — Tēju dzersi? Es arī izdzertu kopā ar tevi.

Volodjam šķita, ka māte grib ar viņu parunāties,_ un viņš bija ar mieru. Pie galda viņa ik pa brīdim nolūkojās Volodjā ar to mokoši jautājošo skatienu, no kura viņam allaž sametās nelabi. Viņš zināja, ko māte tūlīt uzprasīs, un iekšēji sarāvās.

— Volodja, Jūlijas aizbraukšana... — māte iesāka.

— Nezinu, mamm, nekā nezinu, — Volodja strupi aprāva un piecēlās.

* * *

Nākamajā dienā Volodja aizgāja uz Domņikova ielu — jāatvadās no Jegoriča un arī no Nadjas. Sanāca nesmuki — kopš tās reizes vairs nebija te iegriezies ...

Jegoričs sēdēja pagalmā uz sola — sadrūmis, sašļucis — un kūpināja smēķa galu.

— Tu re, leitnants ... — viņš kaut kā vienaldzīgi pasveicināja Volodju. — Kāpēc ne reizes neatnāci? Nadja tevi daudzkārt pieminēja ...

— Vai viņa ir mājās? — Volodja uzprasīja.

— Nē, darbā.

— Pasveicini no manis.

— Ko tur sveicināt? Būtu atnācis pats, apmīļojis... Toreiz viņa pažēloja tevi ...

— Saproti, Jegorič, es vairs nepagūšu... Bez tam... Tu viņai pasaki, ka es satiku... nu, satiku vienu meiteni .. . Viņa sapratīs.

— Kā nu nesaprast — papriecājies un pameti. Tas, bračiņ, nav labi. Viņa nav no tām, kura ar katru ... Tātad tu patiki viņai.

— Tu pasaki, viņa sapratīs ...

— Sapratīs vai nesapratīs, kas tad man, es pateikšu ... — Jegoričs vēl ievilka dūmu un aizspļāva smēķa galu. — Vai zini, nekas man ar to tirgošanos neiznāca, kaut to velns parautu. Tās, nolādētās, dē| pieradu pie glāzītes ... Ja kādu dienu nedabūju iedzert, jutos kā no laivas izmests. Redzi, bračiņ, kāda ķibele uzklupa. — Viņš ar drebošu roku sadabūja kabatlakatu un noslaucīja sviedrus no pieres. — Tagad iekārtošos darbā. Kaut ko tomēr darīšu. Kad taisies prom?

— Pavisam drīz ...

— Tad jau paliec sveiks — ko vairāk? ... Gribi, es tev par vienu iespēju pastāstīšu? Atvadu vakaram taču šņabīti vajag dabūt... Tāpēc ej taisni uz bijušo Jelise-jeva veikalu un pie direktora — sak, tā un tā, atvaļinājums beidzies, bet nav ar ko iemest ceļakāju. Viņš tev sacīs — maksājiet kasē sešdesmit rublēnus, un, kad tu būsi dabūjis čeku, — viņš tev pats no sava seifa divas pudeles. Saprati? Vīrs uz goda ... Tikai neiedomā iet pa otri lāgi — aiztrieks prom.

Volodja patencināja par «iespēju», kaut gan labi zināja, ka nekādu degvīnu nemeklēs: prāts uz to nemaz nenesās. Viņš atvadījās no Jegoriča, kas uz beigām pavisam atmaiga, spieda Volodjam roku un vienā laidā pamācīja:

— Tu esi tur piesardzīgāks ... Saki ko sacīdams, bet, kurš pats sargās, tam arī dievs piepalīdz, kaut arī labi saprotu, ka no likteņa nekur neizbēgsi. Bet tu tomēr padomā, padomā par sevi un arī par saviem puišiem ... Pa galvu pa kaklu un uz labu laimi — tā nav nekāda karošana.

— Es to sapratu, Jegorič ... Sapratu ...

* * *

Līdz ārstu komisijai bija atlikušas piecas dienas... Brūce uz Volodjas rokas jau sen bija aizdzijusi, pirksti darbojās; tiesa, kad stingrāk saspieda dūri, tad vēl drusku sāpēja, taču ārsts pateica, ka atvaļinājumu viņam vairs nepagarinās — Volodja bija derīgs tālākai karošanai.

Toņas tēva štāba priekšniekam vajadzēja ierasties šovakar. Tā ka neviens nezināja, kad viņš brauks atpakaļ — laikam jau rīt no rīta —, tad Toņa nolēma sarīkot atvadu vakaru šodien.

Volodja ar neganti sāpošu galvu gulēja savā mazajā istabiņā blakus virtuvei. Jau otro dienu tā plīsa vai pušu — laikam taču no domām, kas mocīja Volodju, — kā viņš lai pasaka mātei un Toņai par pieņemto lēmumu. Viņam nebija ne prātā nācis, ka to būs tik grūti izdarīt. Un ne reizi vien atmiņā atausa Sergeja vārdi, ka cilvēkam ir ne jau viens vien «vajag».

No virtuves, kurā māte ar Toņu abas saimniekoja, līdz Volodjam atlidoja pa vārdam.

— Vai zināt, Ksenija Nikolajevna, es tagad pat veļos, lai Volodja pēc iespējas drīzāk aizbrauktu pie tēva. Šķiršanās mani nebiedē, lai tikai viņš būtu tur... Citādi visu laiku tā vien rādās — kaut kas notiks, nudien, kaut kas vēl notiks ...

— Kas tad nu var notikt, Toņa? — mate mierināja.

— Nezinu ... var neatbraukt tēva dienesta biedrs vai atgadīties vēl kaut kas ...

Volodjam katrs viņu vārds bija gluži kā sitiens pa galvu, un viņš aizspieda ausis ...

Pēc tam viņš dzirdēja, kā atnāca Sergejs, kā sasveicinājās un apvaicājās, kur atrodas Volodja, tad, pateicis: «Tas domāts galdam,» — laikam iedeva kādus produktus, apsēdās virtuvē un nopūzdamies sacīja:

— Aizskrēja tās četrdesmit dienas kā vēja spārniem ...

— Tik tiešām, Serjoža, kā ar spārniem ... Un tās nemaz nebija nekādas vieglās ne man, ne Volodjam. Viņš tā arī nekā man nepateica par fronti, bet es jau pati daudz ko uzminēju ... — Un arī māte nopūtās.

— Volodjā ir pārlieku daudz psiholoģijas, — Sergejs ieminējās.

— Vai tas ir labi vai slikti? — Toņa uzprasīja.

— Diemžēl mēs visi esam audzināti cēlās krievu literatūras garā, bet tajā psiholoģijas allaž bijis pārāk daudz.

— Tāpēc jau tā arī ir laba, — teica māte.

— Ja vīrietī ir daudz psiholoģijas, tas nāk par ļaunu,— Toņa pārliecināti noteica.

— Bravo, Toņa! Šāds secinājums pilnīgi piedien militāra darbinieka meitai. Es piekrītu — nāk par ļaunu. — Un Sergejs iesmējās.

— Sergej, jūs taču pats neticat tam, ko runājat.

— Iespējams, Ksenija Nikolajevna, pilnīgi iespējams... — Sergejs nevērīgi atmeta.

Tad viņi runāja vēl par kaut ko. Volodja vairs neklausījās — galvā alpiem sitās sāpe, taču, kad Toņa sāka runāt par Stepanovu, viņš saausījās.

— Kādu Stepanovu? — māte nesaprata.

— Tā ir sieva... pareizāk sakot, viņa pulka biedra atraitne, — Toņa paskaidroja. — Kad Volodja atgriezās no viņas, es tikai ar mokām izspiedu zvērestu, ka viņš nepastrādās kādu vājprātību ...

— Pastāstiet, Toņa, sīkāk. Es par to nekā nezinu, — māte satraukta palūdza.

— Redziet, Volodja, pildīdams pavēli, nepaklausīja šī Stepanova padomam... Ar vārdu sakot, viņš jūtas vainīgs šī Stepanova bojā ejā ...

— Atkal psiholoģija, — Sergejs iemeta starpā.

— Bet varbūt tā ir sirdsapziņa? — pēc brīža un pavisam klusi sacīja māte.

— Nieki! — Sergejs tūlīt pat pārtrauca. — Kaujas karstumā nekādi nav iespējams aprēķināt visas savas rīcības sekas. Volodja nekur nav vainīgs!

— Un ko jūs vēl zināt? — tikpat klusi pajautaja māte, taču šajā mirklī pie durvīm sāka zvanīt, un viņa aizgāja atvērt. — Volodja, pie tevis atnākuši.

Volodja ar mokām piecēlās un izgāja no istabas — virtuvē stāvēja Vitja Buldogs un Sūra Profesors.

— Mēs atnācām atvadīties, Volodja ... Mūs paņem uz karaskolu. Mani uz artilēristiem, bet Vitju — uz kājniekiem, — Sūra paskaidroja.

— Tas jau lieliski, ka uz karaskolu! — Sergejs mundri iesaucās. — Pēc trim mēnešiem būsiet leitnanti!

— Mums teica — pēc sešiem, — Vitja noprecizēja.

Volodja noskatījās šajos puiše|os un iedomājās, ka patiešām pēc sešiem mēnešiem viņi jau būs komandieri, rīkosies ar desmitiem cilvēku dzīvību un nāvi un nav viņiem aiz muguras pat to obligātā dienesta gadu, kam viņš piešķīra tik svarīgu nozīmi.

— Un kāds noskaņojums? — Sergejs tikpat mundri noprasīja.

— Labs, — abi vienā balsī atteica.

— Vitja, vai tu maz zini, cik kareivju ir strēlnieku vadā? — Volodja savādi pavaicāja.

— Pagaidām nezinu. Bet mūs taču apmācīs, Volodja ....

— Apmācīs, apmācīs, — Sergejs apstiprināja.

Volodjas mātei acīs sariesās miklums. Viņa piegāja pie

zēniem, noglaudīja ar roku viņu apcirptās galvas un čukstus sacīja:

— Vairāk vīrišķības, zēni, vairāk jums vīrišķības.

Pēc tam puiši, paspiezdami roku, atvadījās no visiem, jo sevišķi sirsnīgi viņi kratīja Volodjas roku un tikpat cienīgi, kā ienākuši, atkal aizgāja.

— Ak kungs, — māte skumīgi novilka. — Vēl galīgi puikas — un jau būs karotāji.

— Es tāds pats aizgāju somu karā, — Sergejs paraustīja plecus, sadabūja papirosus un uzsmēķēja.

Pēc tam viņi iegāja istabā un piesēdās pie galda. Volodja berzēja pieri un viebās aiz sāpēm.

— Mums par laimi, — Sergejs iesāka, — šis atvadu vakars nemaz tik skumjš nevar būt. Protams, fronte ir un paliek fronte, taču cerēsim, Volodja, ka tavs turpmākais liktenis būs drusku vieglāks un tev nevajadzēs vairs izbaudīt to, ko dabūji redzēt pie Rževas. Es gribētu pateikt paldies Toņai, kas, kā es to esmu jau ne vienu reizi vien teicis, ienāca šajā namā gluži kā tāds sargeņģelis ... Taču gribu atgādināt, — viņš jokodams piebilda, — bez manas palīdzības jūs nebūtu satikušies. Sveiki!

Tūlīt jāsaņemas un jāpasaka, Volodja domāja, tūlīt jāpasaka ... Labāk jau ar vienu cirtienu! Jo tālāk, jo grūtāk būs to izdarīt. Viņš pārlaida visiem samocītu skatienu, un, kad sastapās ar mātes acīm, — viņa nodrebēja, sarāvās mazāka, nodūra galvu, bet tad piepeši izslējās un klusi, taču ļoti skaidri pateica:

— Manuprāt, mēs visi maldāmies... Volodja... Volodja ... laikam ir izlēmis ko citu ...

— Mamm! — Volodja atvieglojumā iesaucās, un tūdaļ mitējās sāpe, kas tā plosīja viņa galvu.

— Volodja! — iekliedzās Toņa.

Sergejs pavisam savādā, nedzīvā balsī dobji noprasīja:

— Vai tas ir tiesa, Volodja?

— Mamm ... Tātad tu visu saprati... Toņa ... Piedodiet man, bet es citādi nevaru. Man... man jābūt pie saviem puišiem ... Mani taču gaida ... Viņiem, tikai viņiem man jāpierāda... Saprotiet? Tas ir mans pienākums!

— Nē, nē! Volodja! Ksenija Nikolajevna! Sergej! Pasakiet taču viņam! Tā nedrīkst, nedrīkst! Viņš ne par vienu nav padomājis — ne par mani, ne par māti! Ne par vienu!

— Arī par mani viņš nav padomājis, — dīvaini pasmīnējis, pateica Sergejs.

— Kāda jums gar visu to daļa?! — Toņa klaji, gandrīz vai rupji noprasīja.

— Arī manī mīt tā pati psiholoģija. — Viņš paraustīja plecus. — Arī es esmu audzināts tās pašas ... cēlās ... — Viņš pārlaida visiem tajā pašā nesaprotamajā smīnā piemiegtās acis un tad, norūcis: «Sveiki!» — strauji izgāja no istabas.

Volodja metās Sergejam pakaļ, taču gaitenī jau noklaudzēja ārdurvis, un viņš atgriezās. Vēl istabā neiegājis, viņš izdzirda, ka māte kaut ko teica Toņai.

Viņš pagriezās un iegāja savā istabā un nokrita vēde-riski uz kušetes. Pats galvenais bija izdarīts. Volodja aizvēra acis, un viņa priekšā aizstīdza ceļš... Zibēja telegrāfa stabi, garām slīdēja lauki, koku puduri, bērzu birzis, nabadzīgi, pelēki ciemi — dzimtā, sviedriem un asinīm slacītā krievu zeme, ko viņam vajadzēja par katru cenu nosargāt un izglābt.

Un viņu pārņēma miers, kas bija sevišķi jūtams pec pēdējo dienu jūtu samulsuma un sajukuma: viņš atgriezās «savā pasaulē», nostājās uz sava paša izraudzīta ce|a, pa kuru iet arī visa viņa tauta, un viņam atlicis tikai vienīgais — noiet šo ceļu cienīgi, bez tām kļūdām un aplamībām, ko viņš pieļāva savas neziņas un puiciskuma dēļ...

Viņš ar vienu rāvienu it kā atšķīra sevi no Maskavas dzīves... Viņš jau atradās tur, pie Rževas, kopa ar saviem puišiem.

UZVARAS DIENA ČERNOVĀ

Protams, turp varēs nokļūt arī pa to pašu veco un labi iegaumēto lielceļu, kas ved no Seļižarovas uz Rževu, pa kuru mēs bridām puteņainajās četrdesmit otrā gada februāra naktīs, vai arī pa to, otro, atpakaļceļu, kas ved no Bahmutovas ciema, kur atradās sanrota, uz Ščer-bovas staciju. Tas bija ceļš, ko nogāja pa dienu, saulei spīdot, bet arī neaizmirstams, nosoļots jau tā paša gada maijā.

Kā viens, tā otrs ir neparasti ceļi. Ceļš uz karu, un ceļš uz dzīvību. Ļoti, pat ļoti gribējās, lai no jauna uzbangotu tās neatkārtojamās jūtas, bet tie bija vairāki simti kilometru, un kur lai atrod tiem laiku?

Ceļš uz turieni redzams uz kartes, taču es nezinu, kā saucās ciemi, kuriem mēs izgājām cauri, — to pavisam vienkārši nebija. Vītoli un melni dūmeņi, gluži kā kapakmeņi, — tas bija viss, kas paslīdēja mums garām. Pa visu ceļu nevienas uguntiņas.

Tikai tagad, pētīdams karti, es ievēroju, ka šis lielceļš visu laiku vijas gar Volgu, un tad es sapratu, kādēļ visu ceļu fronte rībināja kaut kur tepat blakus un — te priekšā, te pa labi — draudīgos kāvos liesmoja debesis. Fronte klusēja tikai pa dienu.

Atpakaļceļu es spēju atcerēties tikai daļēji. Sarkanarmieša grāmatiņā, kas man brīnumainā kārtā saglabājusies, es toreiz ierakstīju: Luža, Fomičiha, Lužkova, Babina, Prjamuhina ... Turpat ierakstīts arī kāds Maskavas tālrunis — K-0-85-52... Kam tas pieder, kas man to pateicis — droši vien jau ievainotam —, vairs neatceros! Uzvārda blakus nav. Laikam tas man nebija vajadzīgs — es zināju, kam un kā vārdā man jāpiezvana. Atmiņā nav arī saglabājies, vai tiku piezvanījis, kad nokļuvu Maskavā. Pats par sevi saprotams, ka piezvanīju! Nevarēju nepiezvanīt! Taču četrdesmit otrā gada maijā vēl daudzi maskavieši nebija atgriezušies no evakuācijas, un iespējams, ka es nevienu nesazvanīju.

Kopš tiem laikiem aizritējuši divdesmit gadi, taču pēkšņi atmiņa izceļ man dienas gaismā visus, pat vissīkākos to dienu notikumus... Atmiņā ataust pat katra bedre uz tā lauka, uz tās drausmīgās ežas, kas šķīra mūs no tiem trim vāciešu ieņemtajiem krievu ciemiem, kuru nosaukumus neaizmirsīšu līdz kapa malai — Usova, Ovsjaņņikova, Panova... Ciemus, kuriem mēs uzbrukām, uzbrukām, bet... tā arī nevarējām ieņemt.

Pirmā kauja... Vēlāk šo kauju bija bez gala, taču pirmā kauja — gluži kā pirmā mīlestība — saglabājas atmiņā mūžīgi.

Pagātne pēkšņi pienāca gandrīz vai klāt, un pat sapņos, no kuriem karš jau bija pagaisis, atkal ielauzās kaujas trokšņi, un es pa naktīm pat sajutu kara smakas.

Kas tad man ir saglabājies no tiem laikiem? Līdz ar sarkanarmieša grāmatiņu es atradu apbružātu nāves medaljonu, kas atgādina lūpu pomādes futrālīti, ar sadzeltējušu papīriņu iekšā, uz kura bez uzvārda, pēc Janska metodes noteiktās asinsgrupas ar zīmuli uzšņāpts vēl kaut kas, toreiz laikam man ļoti nozīmīgs, bet tagad vairs galīgi nesalasāms; trīs vēstules no turienes; pirmajā kaujā ievainotā Mišas Pomogajeva atklātnīte, ko viņš rakstījis no hospitāļa manai mātei; dažas pussadēdējušas lapiņas ar īsām piezīmēm un vairākas lapas, uz kurām pats, jau būdams Maskavā, esmu mēģinājis iemūžināt to, kas notika ar mums pie Rževas četrdesmit otrā gada ziemas beigās un pavasara sākumā. Piezīmes ir juceklīgas, saraustītas, ar traģiskām jautājuma zīmēm vai ik rindiņas galā: kāpēc, kādēļ, kā tā varēja gadīties? Tās rakstītas maija beigās, tātad tūlīt pēc notikušā, un to

saturu, gluži dabiski, ietekmēja mans toreizējais noskaņojums — nomākts, pilns neizpratnes, apjukuma.

Tomēr tas viss ir nedzīvs, tās ir lietas... Bet man. tagad vajadzīgi dzīvi liecinieki. Tie, kuri bija ar mani kopā tur. Un vispār — Pahomovs! Tikai divi vien esam palikuši no piecdesmit jaunākajiem komandieriem, kurus no mūsu pulka Tālajos Austrumos atsūtīja uz fronti.... Jā, tikai divi... Bet pēc tam, kad mani ievainoja, palika Pahomovs viens pats. Viņš bija gorkijietis, iemīlējies Volgā, un tādēļ esmu pārliecināts, ka tad, ja vien viņš ir dzīvs, viņš katrā ziņā būs atgriezies Gorkijā.

Un tā es nosūtīju Gorkijas adrešu birojam lūgumu paziņot man šādu cilvēku adreses: Pahomovs Aleksandrs, tēvvārdu nezinu, dzimis 1918. gadā, un Cebakovs Ivans, dzimis 1920. gadā, pirms kara dzīvojis Gorkijā.

Un saņēmu šādu atbildi:

«Pahomovs — adrešu daudz, ļoti daudz, taču 1918. gadā Gorkijā dzimušais ir pierakstīts tikai viens:

1) Pahomovs Aleksandrs Fjodorovičs, dzimis 1918. gadā, dzīvo Sormovas rajonā, Volgas ielā 1, dz. 19;

2) Cebakovs Ivans, dzimis 1920. gadā — nav pierakstīts. Ziņas par izbraukušajiem adrešu biroja arhīvā glabājas ne vairāk par trim gadiem.»

Es tūdaļ pat aizsūtīju prieka pilnu vēstuli ar diezgan stulbu uzrunu: «Tātad Tu esi dzīvs, Pahomič!» — un ar piedāvājumu aizbraukt kopā uz Rževu, vēstuli, par kurn vēlāk bija jākaunas un uz kuru es atbildi saņēmu tikai pēc krietna laika.

Pat tas, ka Cebakovu Gorkijā neatrada, mani daudz: neuztrauca: ja ir dzīvs Pahomičs, gan atradīsies arī Ivans.

Nevarētu teikt, ka šajos gados es nebūtu atcerējies savus frontes biedrus, — nebūt nē, atcerējos ļoti bieži, taču kaut kas traucēja uzsākt viņu meklēšanu. Pārāk ilgi mātēm un tuviniekiem neaizdzija kara cirstās brūces — un bija sāpīgi tām pieskarties. Es labi atceros, kādas sāpes sagādāju kritušā Lapšina mātei, kad pēc kara iegriezos pie viņas .. . Toreiz pat bija kaut kā neērti, ka tu, lūk, esi palicis dzīvs, bet daudzu tavu draugu vairs nav...

Vēstule no Gorkijas pienāca laikam pēc mēneša. Te tā ir, citēju vārdu pa vārdam:

«Cienījamais biedri! Jā, es esmu Pahomovs Aleksandrs, jā, esmu dzimis astoņpadsmitajā gadā, tikai neesmu karojis — strādāju Sormovas rūpnīcā. Taču iespējams, ka

Jūs meklējat manu brālēnu — Pahomovu, arī Aleksandru? ... Viņš krita. Aizsūtu jums viņa pirmskara fotogrāfiju. Uzrakstiet sīki, ko Jūs par viņu atceraties: kur mācījās, kur strādāja? Var būt, ka tieši kopā ar viņu Jūs karojāt pie Rževas? ...»

Fotogrāfija bija ļoti bāla, maziņa, un puisī ar balto kreklu es gan spēju, gan nespēju sazīmēt Pahomiču. Mulsināja tas, ka Pahomovs nesmēķēja, bet šim puišelim mutē rēgojās papiross.

Es atbildēju ļoti sīki un drīz saņēmu Pahomova vecākās māsas atbildi, kurā viņa rakstīja, ka viņas brālis nav mācījies upju kuģniecības tehnikumā un ka iesaukts armijā tikai kara laikā. Izrādījās, ka tas nav mans Pahomovs ...

Maskavā dzīvoja vēl viens cilvēks, kas karoja mūsu brigādē, — Saša Movergozs. Viņu es sameklēju bez lielām grūtībām. Mēs satikāmies, taču viņš nevēlējās nedz atcerēties, nedz arī ko runāt par Rževu. Viņš teica: «Es centos visu aizmirst. Pēc iespējas ātrāk aizmirst. Un tu man ne par ko neatgādini — es nevēlos.»

Es arī to nedarīju. Pasēdējām kafejnīcā, parunājām par sīkumiem un ... izšķīrāmies. Izrādās, ka ne jau visiem uzmācas frontes nostalģija. Un ja nu viņiem ir taisnība?

Jau trīs gadus mani neatvairāmi velk un velk uz Rževu. Katru pavasari es ceļu laukā karti un mēru atstatumus, taču aizvien kaut kādi patiesībā sīki darbiņi man traucē :šo nodomu izpildīt. Sīki salīdzinājumā ar to lielo, kas bija, un to, ko es neapšaubāmi saņemšu no tikšanās ar pagātni.

Sarkanarmieša grāmatiņa ierakstītais talruņa numurs arī neliek man mieru. Kas man to iedeva? Kam man vajadzēja piezvanīt?

Zvans uz izziņu biroju nekā nedeva. Vai tad iespējams pēc divdesmit gadiem, kad ne vienu vien reizi mainījušies tālruņu numuri, kaut ko noskaidrot, — man atbildēja. Atlika vienīgais — kaut kur uzmeklēt to gadu, tātad pirmskara laiku, tālruņu grāmatu. Aptaujājos pie paziņām. Vienam šī grāmata, kā par brīnumu, bija saglabājusies. Atnesu to mājās, pāršķirstīju un sapratu, ka vajadzēs uzmanīgi pārskatīt katru lappusi. Elles darbs — un vai tas maz vajadzīgs? Un tomēr ik brīvo brīdi, kuru mums diemžēl ir tik maz, es lapoju šo grāmatu. Pēc vairāk nekā mēneša es ieraudzīju šo numuru. Uzvārds, kas pie tā stāvēja, man nekā nedeva, tāpat arī adrese. Taču krūtīs kaut kas notrīsēja — tagad es varu cerēt, ka noskaidrošu, kurš man šo tālruņa numuru iedevis, un es uzzināšu šī cilvēka likteni. Pārrakstīju adresi savā piezīmju blokā un nolēmu jau tuvākajās dienās turp aiziet, jo vairāk tāpēc, ka tas atradās pilsētas centrā, netālu no manas mājas.

Sakarā ar divdesmito gadadienu kopš kara sākuma es nekā nebiju izdarījis Vissavienības izstādei un tagad nesteigdamies gatavoju plakātu Uzvaras dienai. Skicē tas man likās diezgan iespaidīgs: pa visu lapu, plaši iepletis rokas un kājas, stāv karavīrs, aizsegdams gandrīz visu lapas laukumu. Atdarinādami viņu, tikai izmērā mazāki, kreisajā un labajā pusē stāv prettanku eži, bet tālumā — Maskava. Kareivis nav reālistisks, bet it kā izcirsts no dzelzs, cilvēks ezis, bet uzraksts — «Nosargājām». Tam kaut kādi jāsasaucas ar kara dienu plakātu «Nosargāsim Maskavu», taču pēc izpildījuma manieres tam, protams, jābūt citādam, daudz grafiskākam, modernākam.

Es pie tā strādāju laiku pa laikam, gatavodams pasūtījuma darbus, un pagāja nedēļas divas, iekams saposos aiziet uz atrasto adresi.

Pie nama kādā no Sretenkas šķērsielām es piegāju ar savādu ne īsti bikluma, ne īsti neparastā gaidu sajūtu (kaut gan — ko neparastu es te varētu atrast?) un ārpusē apstājos nosmēķēt papirosu un padomāt: ar ko sākt, un ko es teikšu?

Pie durvīm bija vairāki zvani un pie katra uzvārds, taču tā, kas bija minēts telefona grāmatā, te nebija. Es piespiedu tuvāko pogu un ilgi gaidīju, kamēr saklausīju šļūcošus, vecišķus soļus.

— Kas tur ir? — aiz durvīm uzprasīja drebelīga, šļupstoša balss.

— Atveriet, lūdzu.

— Bet kas tur ir? Ko jums vajag?

— Man vajag... vajag kādu, kas te ir dzīvojis četrdesmit otrajā gadā, — es pirmajā mirklī neattapos, ko teikt.

— Bet ko īsti?

— Vienalga kuru. Atveriet.

— Tā es vaļā nevēršu. Pasakiet — ko jums vajag?

— Pasakiet, lūdzu, — vai pirms kara jūsu tālruņa numurs nebija K-0-85-52?

— Es neatceros.

Es klusībā izlamājos.

— Bet vai jūs pati taja laika te dzīvojāt?

— Dzīvoju. Bet kuru jums īsti vajag?

Es nekā neatbildēju — nevaru taču atkal sākt malt vienu un to pašu, bet aiz durvīm atkal nošvīkstēja soli — tikai tagad jau prom no tām. Es piespiedu otru pogu.. Drīz pēc tam atskanēja citi soļi, ar augstu papēdīti, aši un strikti, un durvis tūlīt atveras.

— Ko jums vajag? — skarbi noprasīja izkrāsojusies, meiča koķetīgā rītasvārkā.

— Es nezinu, ko.

— Kāpēc tad laužaties iekša?

— Es nemaz nelaužos. Man vajag dabūt roka kādu no* cilvēkiem, kas te dzīvojis četrdesmit otraja gada.

— Četrdesmit otrajā? — meiča novilka.

— Jā. Jūsu, protams, toreiz vēl nebija. Vai ir palicis kāds no vecajiem iemītniekiem?

— Ir. Labi, nāciet tālāk. Tūlīt paaicināšu.

Iegāju garā, pustumšā gaitenī un apstājos. Pēc maza-brītiņa parādījās tā pati meiča kopā ar večiņu, laikam to-pašu, kas baidījās atvērt man durvis.

— Lūdzu, aprunājieties! — Meiča_ strauji pagriezās un,, ar papēdīšiem dipinādama, valšķīgā gaita aizgaja prom.

— Ko tad jums īsti vajag? — večiņa, nopētījusi mani,, noprasīja.

— Četrdesmit otrā gada pavasarī kāds man iedeva jūsu tālruni un palūdza piezvanīt. Es neatceros, kurš tas bija un kam man vajadzēja zvanīt. Un vai es tiku piezvanījis? Kurš no jūsu dzīvokja iemītniekiem varēja togad karot pie Rževas? Varbūt jūs atceraties?

Večiņa sāka domāt.

— No mūsējiem karoja Volodja. Zeņa karoja. Bet kur — to gan nezinu.

— Vai viņi ir dzīvi?

— Jā. Tikai te vairs nedzīvo. Lidiņai bija līgavainis frontē. Krita.

Lidiņai... Sāku lauzīt galvu un domāt: ja jau neesmu pierakstījis, kam man jāzvana, tad būs pateikuši pavisam vienkāršu un viegli iegaumējamu vārdu bez tēva vārda ... Bet Lida ... Lida — viegli var atcerēties ...

— Cik gadu bija Volodjam un Zēnam? — es pavaicāju.

— Vēl pavisam zēni... Vienu paņēma četrdesmit pirmajā, bet Zeņu, cik atceros, tikai četrdesmit otrajā.

— Un kur šī Lidija atrodas tagad?

— Viņa jau sen pārcēlusies uz citurieni. Bet tālruni, zināt, mums atvienoja kara pirmajās dienas.

— Kur viņa aizbrauca?

— Nezinu.

— Vai nepateiksit viņas uzvārdu un tēva vardu?

— Pateikšu. Uzvārds — Krašeņņikova. Bet tēva vārdu... nudien, neatceros. Mums viņa bija Lidina un tikai Lidina. Viņa bija studente un dzīvoja pie tantes. Pati viņa nebija maskaviete. Šķiet, no Uraliem... Bet institūtā mācījās šite.

— Bet kurā gadā viņa bija dzimusi?

— Jauniņa. Pavisam meitēns. Tikai četrdesmit pirmaja bija iestājusies ...

— Labi, paldies. Bet vai neatceraties, kā sauca viņas līgavaini?

— Neatceros.

Neko darīt, pamēģināšu uzmeklēt šo Lidinu. Pateicu večiņai paldies, atvadījos un aizgāju. Tepat pie Sreten-kas vārtiem iegāju ziņu birojā. Sākumā negribēja manu pasūtījumu pieņemt. Bez tēva vārda nepieņemot. Vajadzēja pastāstīt, ka meklēju bojā gājušā frontes drauga līgavu, — apžēlojās un pieņēma. Teica, lai ienākot pec minūtēm divdesmit.

Pastaigājos pa Sretenku ... Bija aprīļa sākums, sniegs jau nokusis, taču vēl visur slapjš, dubļi, un pūta nepatīkami drēgns vējš. Aizgājis līdz kafejnīcai, es gandrīz vai neapzināti atvēru durvis un iegāju iekšā — balsu murdoņa, piepīpēts, smacīgs. Pasūtīju glāzi portvīna un apsēdos pie galdiņa.

Pie tā paša galdiņa sēdēja puisis ar meiču. Sūca vīnu un klusēja. Galu galā šī nopūtās un sacīja: «Ja tu zinātu, kādus vakar Ščerbakovkā deva mokasīnus!...» — «Jā?» puisis nedaudz atdzīvojās. «Un cik?» — «Trīsdesmit pieci rē.» Un atkal abi apklusa. Uz ilgu laiku.

Izdzēru savu glāzi līdz dibenam. Mazliet sakāpa galvā, un es sāku domāt, ka tomēr ir savs iemesls, kāpēc mani tā velk uz Rževu. Tur laikam atgadījās tas, kas bija vissvarīgākais, pats galvenais. Pirmā tikšanās ar nāvi, pirmās kaujas, kas turklāt bija neveiksmīgas, ļoti smagas. Protams, arī četrdesmit trešajā, četrdesmit ceturtajā un četrdesmit piektajā kaujas nebija nekādas vieglās, taču tās noritēja citādi un visbiežāk beidzās ar uzvaru, ar panākumiem ...

Izziņu birojā man iedeva četras adreses četrām Krašeņ-ņikovām. Viena bija dzimusi divdesmit otrajā gadā, otra — divdesmit ceturtajā, trešā — deviņpadsmitajā, bet pēdējā — divdesmit piektajā gadā. Atnācis mājās, uzrakstīju visām viņām atklātnes ar lūgumu atbildēt, vai kāda no viņām četrdesmit otrajā gadā nav dzīvojusi Sretenkā un vai viņai nav bijis tālruņa numurs K-0-85-52?

Aprīļa vidū sanāca izstādes komisija un manu plakātu «nozāģēja». «Ja tas karavīrs būtu reālistiskāks, tad ...» — tā man pateica. Labi... Uzkrāvu ķīļrāmi uz sava mos-kviča jumta un aizvedu mājās — lai paguļ līdz labākiem laikiem.

Pa vakariem ceļu laukā karti. To — manā atmiņā saglabāto — ciemu uz tās nav. Taču Bahmutovas sādža ir. Ap to arī sāku grozīties. Līdz tai var aizbraukt ar mašīnu, bet tas taču nav tūrisma izbrauciens. Līdz tām vietām jāaiziet kājām, kājām. Tad arī es nolēmu aizbraukt ar vilcienu līdz Čertoļinas stacijai, kas atrodas divdesmit kilometrus no Rževas, bet no turienes jau nostaigāt līdz maniem ciemiem kājām. Pēc mēroga aprēķināju — sanāks kilometru astoņpadsmit — divdesmit.

Atcerēdamies pavasara atpakaļceļu, nospriedu, ka kurpēs tas nav noejams — jānopērk zābaki. Zilās diago-nālauduma galifē bikses man brīnumainā kārtā ir saglabājušās — kaut kur pieliekamajā mētājas. Sameklēju, uzvilku, rādās, ka vēl der, vēderiņu neesmu sev uzaudzējis. Sagatavoju skiču bloku, sagriezu kartonu — laikam jau gribēšu kaut ko arī uzzīmēt. Vajadzēja nopirkt mugursomu. Mašīna bija izlutinājusi, un tāpēc man tādu mantu nebija. Visumā ņemot, esmu gandrīz vai saposies. Noteicu arī konkrētu laiku — Uzvaras dienu. Vajadzēja vēl aizskriet līdz Rīgas stacijai, uzzināt, vai vilciens Certo-ļinā pietur vai nepietur, — izrādās, pietur. Es pošos un visu laiku dzīvoju satrauktās gaidās, ka notiks kaut kas liels un svarīgs un to man dos šis brauciens.

Sie ciemi, kuriem mēs uzbrukām un kurus tā ari nespējām ieņemt, man rādījās sapņos vai desmit gadus, rādās ari vēl tagad, tikai retāk... Izstaigāt šo zemi ir tas pats, kas iegremdēties pagātnē, no jauna pārdzīvot to neparasti grūto, taču diženo. Jā, tā tomēr būs — diženo, jo tā bija sevis uzveikšana galvenā labad... Varbūt vēlāk, mierīgajā dzīvē, man tieši pietrūka šāda galvenā kodola un dzīve sāka riņķot pa sīkām orbītām, bez pacelšanās un lidojumiem, tāpat vien — ikdienības sīko pienākumu un .rūpju aizņemta.

No četrām Lidijām vēl nekādu atbildi neesmu saņēmis un, patiesību sakot, neko lielu par to arī nedomāju.

Milzīgajam ķīļrāmim ar plakātu istabā vietas, protams, nav. Uznesu to bēniņos. Tur apklājas ar putekļiem daudz kas no tā, kas bijis iecerēts, izdarīts, reizēm arī līdz galam nepabeigts un kas nav guvis atzīšanu un izlietojumu. Reizēm uzkāpju augšā, salieku visu pa vietām un skatos ...

Skatos ar skumjām, jo neesmu pratis, neesmu varējis izteikt to, ko biju vēlējies ... Var jau būt, ka pats plakata žanrs nedod tādas iespējas. Kara attēlošanai laikam nepieciešama glezniecība, taču es neesmu gleznotājs. Cik reižu neesmu nopūlējies, lai uzgleznotu karavīra acis pirms kaujas — cik bezgala daudz tajās saskatāms! — taču nekas nav iznācis ... Aizeju no bēniņiem allaž sagrauzts, nokāris degunu, tad gribas izskalot rīkli, un to arī daru ... Velkos prom uz Sretenku ...

Pirmajos pēckara gados šajā šaurajā, taču dzīvajā ieliņā diezgan bieži varēja sastapt kādu no obligātā dienesta laika pulka biedriem. Mūs iesauca Dzeržinska kara komisariāts, un tādēļ Sretenka kļuva it kā par mūsu rajona galveno ielu. Katrā šķērsieliņā toreiz stāvēja pa kioskam «Alus — dzērieni», un pie tiem allaž varēja sastapt kādu no puišiem. Tagad jau aizvien retāk un retāk ... Cits saņēmis dzīvokli jaunajā rajonā, bet cits... Visi taču bijuši ievainoti, dažs labs pat vairākkārt... Un kopš kara beigām arī jau aizritējis prāvs laiks.

Atceros, kā mani iegāza viens no maniem pulka biedriem — Ivans Karpovs, pēc iesaukas — Zilonis... Es soļoju pa Sretenku ar kādu slaida auguma meiču, ģenerāļa meitu, ar kuru man tikko bija aizsācies romāniņš, bet te pienāk klāt Karpovs — galīgi uzpampis, mugurā velns zina kādas skrandas —, un es gan metu ar aci, gan mirkšķinu, tikai šis neliekas manām un palūdz desmitnieku. Es, protams, iedevu. Meiča sataisīja bargas acis un sa-knīberēja lūpas. Un, kad es gribēju paņemt zem rokas, šī šķebīgi pakāpās nostāk... Es arī nesāku viņai skaidrot, ka Vaņa Karpovs visu karu sabijis strēlniekos, ka ir četras reizes sakropļots un ka viņam ir trīs Slavas ordeņi. Dievs ar viņu! Es taču neiešu šās dēļ vairīties no saviem frontes puišiem, lai viņi būtu kādi būdami un ar viņiem notiktu kas notikdams ... Ar to mūsu pazīšanās ari izbeidzas.

Dina uzaicināja kopā nosvinēt Maija svētkus... Mūsu sakari pamazām irst, un patlaban viņa piesaista mani ar interesantu sapazīstināšanu. Teica, ka atnākšot arī kāds augošs un «baigi» talantīgs aktieris ar sievu. Taču man nemaz negribējās iet.

Ap vienpadsmitiem atskanēja tālruņa zvans. Laikam kāds no paziņām, es iedomāju, taču klausulē atskanēja:

— Te runā Krašeņņikova ...

— Kura? Man viņas ir veselas četras, — es atbildēju.

Vada otrā galā aiz neizpratnes apklusa, bet pēc tam tā

pati balss apjukusi noprasīja:

— Vai tad tas neesat jūs, kas atsūtījāt man atklātni?

— Es ... Tikai es nezināju jūsu tēva vārdu, un adrešu galdā man iedeva četras adreses.

— Saprotu ... Es tikko atgriezos no komandējuma. Tāpēc arī nevarēju piezvanīt jums jau agrāk. Man gribētos jūs satikt. Uz kurieni un kad man aizbraukt? — Balss skanēja satraukti un tajā pašā laikā arī apņēmīgi.

— Kādē| tad jābrauc jums? Aizbraukt varu es ...

— Jau šodien?

— Šodien laikam jau par vēlu ...

— Nemaz nav par vēlu. Ja tikai jūs varat?

— Vispār — varu gan, — es piekritu. — Jūsu tēva vārds, Lidija...

— Andrejevna ...

— Labi, tad es braucu.

Braukt vajadzēja sazin uz kādu pasaules malu, prom uz Kožuhovu. Bet tas nekas, paņemšu taksīti.

Pa ceļam iegāju veikalā. Ieviesies kaut kāds preteklīgs paradums — ejot viesos pie sievietes, katrā ziņā stiept līdzi vīna pudeli. Bet mūsu vectēvi savā laikā runāja par dzīves jēgu un krievu inteliģences likteņiem, sēžot pie patvāra un dzerot tēju. Ar mokām sadabūju taksometru un braucu.

Mašīnā sēdēdams, domāju par gaidāmo tikšanos... Balss tai Lidijai šķita gluži tīkama, taču, pēc visa spriežot, viņa ir diezgan uzņēmīga dāma. Tādas sievietes mani nez kādēļ biedē. Cik viņai varētu būt gadu? Sameklēju adrešu biroja papīriņu — Lidija Andrejevna, dzimusi 1924. gadā. Tātad trīsdesmit astoņi. Bet kurš varēja man iedot viņas tālruni? Kurš?

Taksometrs aizrauj mani pa ugunīs zaigojošo Dārzu loku. Aiz Krestjanskas aizkārtnes uguņu jau ir mazak, bet pati Kožuhova — tā jau ir melna tumsa. Ar mokām sameklēju māju, uzkāpju ceturtajā stāvā, piezvanu. Durvis atveras tūdaļ, un es ar vīrieša — pietiekami nekautrīgu — vērtējošu skatienu nolūkojos sievietē, kas stāv tepat acu priekšā, bet man tūdaļ pat sametas kauns par savu skatienu, par to, ka nosmaržoju pēc vīna, un_ es noduru acis. No visas šīs sievietes stājas dvesa kaut kāda nevarība un pamestība. Bet viņas nopietnais, jautājošais skatiens uz vietas padzina manu skurbuli.

— Nāciet tālāk. Novelciet mēteli.

Vilkdams nost lietusmēteli, es izvilku no kabatas pudeli, jau saprazdams, ka tas nav labi, ka tas ir galīgi nevajadzīgi, taču nez kādas nolādētas inerces dzīts, tomēr izvilku un pasniedzu viņai.

— Šodien taču svētki... — es nomurmināju.

— Saprotu, — viņa atbildēja, bet pudeli nolika uz galdiņa priekšistabā.

Iegājis istabā, es gandrīz vai sāku gvelzt, ka viņa ir gana droša dāma — uzaicinājusi pie sevis tik vēlā stundā svešu vīrieti, taču laikā attapos. Sapratu, ka mans ironiskais un drusciņ augstmanīgais tonis, kādā biju paradis sarunāties ar sievietēm, šoreiz nekādi neiederas.

— Sēstieties. Un pasakiet — kad un kur jūs dabūjat mūsu Sretenkas dzīvokļa tālruni?

— Četrdesmit otrajā gadā. Pie Rževas. Lūdzu, skatieties! — Izvilku savu sarkanarmieša grāmatiņu zilos vāciņos un parādīju. Blakus mūsu aizsardzības shēmai un to ciemu nosaukumiem, kuriem man vajadzēja paiet garām, bija ar zīmuli ierakstīts tālruņa numurs. — Toreiz esmu pierakstījis tikai tālruni. Laikam cits man nebija vajadzīgs, es cerēju, ka neaizmirsīšu, kam un kā vārdā man jāpiezvana. Bet nu esmu aizmirsis.

— Kad jūs to ierakstījāt?

— Četrdesmit otrajā ...

— Kurā datumā?

— 27. aprīli.

Viņa nopūtās.

— Tātad aprīlī viņš vēl ir bijis dzīvs. Un jūs viņu nemaz neatceraties?

— Sitiet kaut nost. Kas viņš bija — ierindnieks vai komandieris?

— Kapteinis.

— Kapteinis? — es novilku. — Paga, paga ... Viņš vairs nebija gluži jauniņs?

— Toreiz viņam bija divdesmit seši gadi. Viņš jau bija beidzis universitāti un pirms kara strādājis.

Es saraucu pieri, cenzdamies savākt vienkop kaut kādas neskaidras, kā caur miglu nojaušamas atmiņu ainiņas.

— Viņu sauca par Viktoru, — sieviete papildināja. Bet arī šis vārds man nekā nedeva, turklāt es taču nevarēju zināt, kā sauc vārdā visus mūsu brigādes kapteiņus. — Viņš bija ļoti gara auguma, kalsns... — Lidija piebilda.

Un tad es atcerējos. Nē, es nemaz nebiju aizmirsis šo cilvēku un atcerēšos viņu līdz kapa malai, tikai es nekādi nespēju sasaistīt viņu ar manā sarkanarmieša grāmatiņā ierakstīto tālruņa numuru.

— Tas notika pēc pirmās kaujas... — es iesāku un pastāstīju viņai, kā naktī, atvedis no priekšējām līnijām bataljona izlūkus, es — mūsu pirmā, galīgi juceklīgā un neveiksmīgā uzbrukuma, mūsu pirmās kaujas nekārtības un haosa izmocīts un apstulbināts — apsēdos pie bataljona komandiera blindāžas un pie manis pienāca kāds kapteinis no otrā bataljona un uzprasīja: «Jūs no turienes?» — «Jā,» es atteicu. «Pagaidiet mani,» kapteinis teica un aizsteidzās. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un atnesa man krūzīti degvīna, gabalu gaļas un maizes ... Un kā pēc visa tā es aizgūtnēm stāstīju viņam par visu, kas notika priekšējās pozīcijās, stāstīju ilgi, kamēr pakritu un aizmigu ...

— Tas bija viņš, — Lida sacīja.

— Kāpēc jūs esat tik pārliecināta?

— Viņš man rakstīja, ka esot iztaujājis par pirmo kauju kādu seržantu un paēdinājis viņu.

— Bet viņu pēc tam neesmu saticis.

— Ja jau esat dabūjis no viņa šo tālruņa numuru, tātad būsiet sastapis.

— Iespējams, ka tad, kad es, jau ievainots, gāju garām štābam... viņš būs mani pamanījis... Bet, zināt, cs tobrīd biju tādā stāvoklī, šokā ... Taču laikam tieši tā būs bijis, jo kā citādi es varēju uzzināt šo tālruni ...

— Laikam gan, ka tā. — Viņas balsī es sadzirdēju tādu kā vilšanos. — Es tūlīt jums parādīšu... šo... papīru ... — Viņa nenosauca nāves ziņu tās īstajā vārdā.

Ar bijību es paņēmu nodzeltējušo papīru un izlasīju: kapteinis Bolotovs Viktors Ignatjevičs apbedīts Cernovas ciemā, kapā, kas atrodas desmit metrus uz austrumiem no vientuļi stāvoša koka (liepas) ...

— To bija aizsūtījuši viņa mātei uz Urāliem ... Es arī tur dzīvoju. Mūsu ģimenes draudzējās, un es viņu pazinu kopš bērnības. Kur atrodas šī Cernova? Es jau toreiz izpētīju Kaļiņinas apgabala karti, bet tādu Cernovu neatradu.

— So ciemu taču uz kartes nemaz nav. Un nav zināms, vai tie vispār vēl saglabājušies. Apmēram astotajā vai devītajā es braukšu uz turieni...

— Brauksiet? Uz turieni?

— Jā. Pēdējā laikā nez kādēļ sācis vilkt uz turieni... Pirmā kauja ir tikpat kā pirmā mīlestība ...

— Vai tiešām tās var salīdzināt? — viņa pārtrauca.

— Nezinu. Laikam jau var. Tajā ziņā, ka jūtas ir tikpat saasinātas un tikpat neaizmirstamas... Vai jūs neatnestu to pudeli un neļautu man iedzert?

— Vai tas tik ļoti nepieciešams?

— Nebūt nē, tikai domāju, ka vajadzētu godināt kapteiņa Bolotova piemiņu ...

— Saprotu, — viņa pateica laikam savu iecienīto vārdiņu.

— Jūs nebaidieties, es nepiedzeršos. Imunitāte ...

Viņa atnesa no priekšistabas pudeli, uzlika uz galda,

izņēma no bufetes vienu glāzīti.

— Un pati sev?

— Man nevajag.

— Jūs, protams, esat vīlusies ...

— Jā, tur nav ko slēpt, — viņa vienkārši atbildēja. — Es cerēju, ka mani meklē kāds no Viktora draugiem. Un tomēr es ļoti priecājos, jūs sastapusi. Pagaidām jūs esat vienīgais cilvēks, kurš bijis kopā ar viņu tur, kas redzējis viņu tur, vēl dzīvu esam... Bet tas daudz ko. nozīmē.

Pielēju sev pilnu glāzīti un vienā malkā izmetu.

— Atvainojiet, esmu kaut kā apjukusi... Jums vajadzētu ko uzkost. Vai nevēlaties kēksu?

— Jūs neuztraucieties! — Es pielēju otrreiz.

Viņa atnesa kēksu un ļoti mīlīgi sacīja:

— Nevajag dzert... Es jūs lūdzu...

Paskatījos viņā un pastūmu glāzīti prom. Patiešām — kāds viņai var būt prieks skatīties uz veselīgu tēvaini, kas gāž sevī glāzīti pēc glāzītes, ir nepieklājīgi dzīvs, bet viņas Viktors... kapteinis Bolotovs ... Jā, protams, nav smuki pielakties. Un vispār — laiks iet prom. Es piecēlos.

— Nē, jūs pagaidām vēl neejiet prom. Man gribētos jums palūgt.

— Ko tad? — es brīnījos.

— Paņemt mani līdzi... uz turieni... uz Rževu.

— Uz Rževu? Lidij, atļaujiet saukt jūs tā, bez tēva vārda, saprotiet vienu: es braukšu turp ar vilcienu. Savus divdesmit kilometrus vajadzēs noiet kājām...

— Mani tas nebiedē. Bet tas man ir ļoti svarīgi...

— Patiešām? Pagājis taču tik daudz gadu ...

— Jā, gadu pagājis daudz, bet man ... tam nav nozīmes ...

— Atvainojiet, vai tad jūs... gaidījāt viņu?

— Protams, — viņa to pateica kā pašu par sevi saprotamu.

— Līdz pat šai dienai?

— Līdz pat šai dienai.

— Tas nav ar prātu aptverams ... Es saprotu mātes, tās ir gaidījušas un nepārstās gaidīt līdz savai nāves stundai, bet sievietes ... Nē, es tam neticu.

— Tā ir jūsu darīšana, un es netaisos jūs pārliecināt.

— Un arī nepārliecināsit. Kā jūs gribat braukt? Kurpītēs?

— Laikam jau tās nav gluži piemēroti apavi?

— Tik tiešām. Es šim braucienam nopirku zābakus.

— Tad es arī nopirkšu.

— Man nav ne mazākās nojausmas, kur mēs varēsim pārnakšņot. Var būt, ka vajadzēs taisīt būdu un...

— Mani tas neuztrauc. Kā jums šķiet, vai kaps būs saglabājies?

— Šaubos.

— Taču šo vietu ... desmit metrus uz austrumiem ... jūs pratīsit atrast?

— Pratīšu, ja būs saglabājies šis vientuļi stāvošais koks.

— Tātad esat ar mieru ņemt mani? Apzvēru, ka jums par nastu nebūšu. Esmu laba soļotāja.

— Bet tas taču prasīs laiku. Mēs pa dienām divām varam netikt galā.

— Es paņemšu bezalgas atvaļinājumu.

— Tātad jums tas tiešām ir tik svarīgi? — es domīgi noteicu un paskatījos viņā.

— Protams.

— Jums nav izdevies izveidot savu personīgo dzīvi? Piedodiet, ka es iejaucos ...

— Tas nekas, es varu pateikt. Es nemaz nepūlējos... šo personīgo dzīvi...

— Bet jūs taču toreiz bijāt vēl gluži meitenīte ...

— Jā, meitene... sākumā es neticēju, ka viņš kritis. Arī tad, kad māte saņēma šito papīru. Viņš nedrīkstēja krist... Viņš bija tik jauks ...

— Ek, ja nu kristu tikai sliktie vien! — es ar rūgtumu balsī pateicu.

— To visu es saprotu. Taču to iedomāties nespēju.

— Labi. — Es atmetu ar roku. — Brauksim kopā, taču ... ērtības sagādāt es jums nespēšu. Es varētu aizbraukt turp ar mašīnu, taču ... pati saprotat...

— Saprotu, — viņa pārtrauca. — Tātad pēc nedēļas mēs sazvanāmies?

— Jā! — Es piecēlos un sāku atvadīties.

— Neaizmirstiet savu pudeli, — viņa atgādināja.

— Lai paliek pie jums. Varbūt kādreiz iegriežos...

Man nebija ne mazākās nojēgas, kā tikt prom no šīs

Kožuhovas, un es aizsoļoju pa kādu ielu, cerēdams, ka notveršu taksometru.

Man nepavisam negribējās ņemt līdzi uz Rževu ceļabiedru un vēl jo vairāk biedreni. Sī zeme jāpārstaigā vienam pašam, neiesaistoties tukšās sarunās, bez liekas kņadas, kas nāk līdzi ikvienai sievietei. Bet, ko lai padara, atsacīt viņai man nebija spēka. Vispār sarunā ar viņu es neatradu īsto stīgu, biju tāds kā samulsis ... Tas nemaz nebija man raksturīgi. Es pat neapskatīju viņu, kā pienākas. Manu pirmo ziņkārīgo skatienu tūlīt pat apslāpēja viņas nevarība, pēc tam viņa nogalināja mani ar savu uzticību kapteinim, kaut gan es tai neko lielu neticēju.

Lai gan viņa bija saistīta ar cilvēku, ko biju redzējis tikai divas reizes, taču man nenāca ne prātā flirtēt ar viņu: tas, kas bijis pie Rževas, ir svēts. Un tomēr iedomāju, cik pikants būs mūsu stāvoklis — divatā ar sievieti divdesmit kilometrus garā ceļa posmā, kur droši vien nebūs neviena cilvēka, kur varbūt nāksies kopā sazin kur pavadīt nakti...

Uz mājām es neaizbraucu, bet otrajā nakts stundā iebruku pie Dinas.

— Es zināju, ka tu tomēr atnāksi, — viņa teica un piekļāvās man klāt.

To nu gan es nezināju un nesapratu, kāpēc es iegriezos pie viņas.

Aktieris ar sievu, protams, jau bija aizgājuši, un mēs, izdzēruši atlikušo degvīnu, nolikāmies gulēt...

No rīta, pamodies ar sāpošu galvu un parkaltušu rīkli, es tūda| sniedzos pēc cigaretes un, ievilcis dumu, pēkšņi skaidri atcerējos, kā šis kapteinis pateica man Lidijas tālruņa numuru.

Tas notika sanitārā vada istabā. Ārsts pārsēja manu brūci, es viebos no sāpēm, un šajā mirklī ienāca viņš un, vērīgi paskatījies manī, laikam atcerējās mūsu nakts sarunu un uzprasīja: «Jūs, šķiet, esat maskavietis?» Atbildēju, ka patiešām esmu maskavietis, ka pacentīšos nokļūt kādā Maskavas hospitālī, jo neesmu redzējis savus tuviniekus veselus trīs gadus. Tad arī viņš iedeva man šo numuru, palūgdams, ja nokļūšu Maskavā, piezvanīt un pateikt tikai, ka esmu redzējis viņu dzīvu. Naktī pēc pirmās kaujas, kad viņš atnesa man ēdienu un degvīnu, es nedabūju viņu aplūkot, taču tagad, dienā, apskatīju viņu kārtīgi — viņš bija slaida auguma, kalsnējs, bet šaurajā, inteliģentajā sejā mirdzēja ļoti dzidras, labsirdīgas acis.

Kāpēc šis mirklis tik pilnīgi bija izkritis no atmiņas — nezinu. Varbūt tāpēc, ka ārsts pēc pārsiešanas iešļircināja man pamatīgu devu morfija un es biju kā piedzēries? Taču nupat tas nostājās acu priekšā pavisam skaidri, ar visiem sīkumiem ...

Kur tas laiks, kopš šī kapteiņa vairs nav, bet es esmu dzīvs ... Guļu kopā ar sievieti, kura man nemaz tik ļoti nav vajadzīga, pie kuras nāku vai nu aiz ieraduma, vai arī aiz vientulības.

Es klusām piecēlos, lai viņu nepamodinātu, un sāku ģērbties...

Kārtīgi cilvēki svētku dienās nestrādā, taču mums, brīvmāksliniekiem, nez kāpēc pēc svētkiem allaž sanāk visādas padomes un vienmēr tieši pa svētku dienām jāsasteidz viss darbs. Tas pats dievs arī šodien — jāsagatavo līdz padomes sēdei pārītis oriģinālu, citādi palikšu bez naudas.

Uzvāru neganti stipru kafiju un ķeros pie darba.

Nepavaicāju Lidijai, kādu institūtu bija beidzis viņas kapteinis, taču, spriežot pēc inteliģentās sejas, laikam humanitāro ... Ko varētu paveikt šis cilvēks, ja paliktu dzīvs? Kā viņš dzīvotu? Varbūt daudz prātīgāk nekā es? Bet kāpēc gan es peļu savu dzīvi? Nedzīvoju sliktāk par citiem. Bet tas, ka esmu viens pats, tas ir pat labi — pats sev saimnieks.

Bet savu pienākumu kara laikā esmu izpildījis godam. Reizēm patīkami pārcilāt ordeņus un atcerēties, par ko tie saņemti. Nav jau man to tik daudz — «Zvaigznīte», «Tēvijas Kara ordenis», divas medaļas «Par drošsirdību». Pirmā, pati dārgākā — par Rževu. Jā, nav necik daudz, taču neviens apbalvojums nav par niekiem saņemts. Visi par nopelniem, par asinīm, par pirmajiem kara gadiem, pašiem grūtākajiem, kad vismazāk ari apbalvoja. Man pietiek ar tiem, kādi ir ... Pēc visa, kas pieredzēts, pēc tam kad veselus trīs gadus katru mīļu stundiņu, izrēķinot lauka hospitālī pavadītos mēnešus, nāve stāvējusi tev blakus kā pielaulāta, — vai gan pēc visa tā būtu grēks dzīvot tāpat vien, izbaudīt to, ka esi dzīvs, ka vari elpot, staigāt, just, domāt. Bet kādēļ visu laiku liekas — kaut kas ir zaudēts? Vai patiešām uz mūžu?

Septītā maija vakarā piezvanīju Lidijai, klusībā cerēdams, ka viņa būs pārdomājusi, taču, kad apjautājos, vai pirkt biļeti arī viņai, viņa tūlīt atbildēja, ka noteikti un ka viņa ir man ļoti pateicīga. Visas šīs dienas lija, un es piekodināju, ka jābrauc katrā ziņā zābakos. «Nebažījieties, man viss ir sagatavots,» viņa atbildēja.

Nākamajā dienā rīta pusē es nopirku Rīgas stacijā divas biļetes, pēc tam devos pa Miera prospekta veikaliem, lai sapirktu ceļam ēdamo. Vienā pagadījās pusžā-vētā desa, otrā — kūpināta krūtiņa. Protams, nenopirku vīnu, bet gan degvīnu un papirosu vietā — divas paciņas mahorkas.

Netālu no mājām sastapu pazīstamu mākslinieku, kas — pēc paskata — jau bija sācis svinēt Uzvaras dienu. Ieraudzījis manu mugursomu, viņš noprasīja, kurp esmu tā saposies, un, uzzinājis, ka braukšu uz Rževu, uz pirmo kauju vietām, vairs neatkāpās ne soli.

— Tas ir braši, ka tu esi tā izlēmis! Es jau cik gadus gribu aizbraukt, bet nekādi nesanāk... Tu zini, man pie Kijevas palika mana Nadiņa ... Uz turieni jāaizbrauc... — Balss viņam iedrebējās, un es nodomāju: tātad ne jau mani vien satrauc un moka pagātne.

Vajadzēja uzlūgt viņu pie sevis, nu un tad sākās valodas... Jau kuro reizi klausos, kā viņš pats sašāvis «tīģeri», jau kuro reizi dzirdu par to, kā viņš karojis Polijā. Un par Nadiņu ... Tas ir aizkustinošs un žēlabains stāsts par mīlestību — kā jau visi stāsti par karavīru mīlestību frontē.

Ieraudzījis mahorkas paciņu, viņš palūdza uzsmēķēt,, un mēs, uztinuši kā sendienās no avīzes strēmeles pa smēķim, sākām kūpināt, un mahorkas garša un smarža mūs pārcēla uz pagātni, uz tām neaizmirstamajam uguns-cauraustajām dienām un naktīm, kad mēs bijām cilvēki,, kas rakstāmi ar lielo burtu, kad atbildējām par visu, kas vien ir uz pasaules, kad turējām savās vēl zēniskajās rokās Dzimtenes likteni.

Viņš aizskrēja uz savu dzīvokli (tepat blakus — tikai divas mājas starpā) un atnesa man frontes dienu tabak-maku — galīgi noplukušu, ar izšūtu uzrakstu: «Uz ilgu piemiņu. No Nadjas», kas pēc vairākkārtējas mazgāšanas bija pavisam izbalējis, un vēl izlūku dunci ar spalu, kas bija darināts no plastmasas, ebonīta un alumīnija plāksnītēm. No dunča es atteicos, taču Nadjas tabakmakā sabēru mahorku.

— Jā... tā bija dzīve... — mans draugs noteica, un viņa balss iedrebējās.

— Bija gan ... — es piekritu.

Vilciens uz Rīgu atgāja pulksten desmitos. Priekša mani gaidīja bezmiega nakts, taču paziņa nemaz nedomāja iet projām un galu galā paziņoja, ka braukšot man līdzi.

— Kaut arī neesmu tajās vietās karojis, taču gribu redzēt šo asinīm slacīto zemi, vecos ierakumus, šāviņu izrautās bedres ... Gribu šķīstīties no visas šīs mietpilsonības. Tu mani saproti?

— Saprotu, taču ... Kādu citureiz ...

Ar krietnām pūlēm man tomēr izdevās atrunāt viņu no šīs iedomas, un tikai ap astoņiem vakarā viņš aizgāja mājās, bet es sāku kravāt somu. Sanāca tīri pasmaga, un es jau iedomājos, ka man šie divdesmit kilometri nebūs viegli.

Pusdesmitos jau biju stacijā — tā bija klusa, patukša —, un es tūdaļ ieraudzīju Lidiju. Viņa bija ģērbusies īsā smilšu krāsas lietusmētelī, galvā uzlikusi bereti, bet kājas apautas armijas parauga kirzas zābakos. Mes sasveicinājāmies, un es uzprasīju:

— Kur tādus rāvāt? — Un parādīju uz zābakiem.

— Saglabāju.

— Vai tad jūs esat dienējusi armijā?

— Jā.

— Bet jūs taču mācījāties institūtā?

— Jā. Taču pēc... tā papīra... aizgāju uz kara komisariātu un ...

— Un kas jūs bijāt?

— Sakarniece. Tikai dienēju aizmugures daļās. īstu karu, godīgi sakot, netiku redzējusi. Un arī nodienēju samērā maz. Saslimu ar tīfu, un mani demobilizēja, lai turpinātu mācīties.

— Tu re, kā! — es novilku. — Tad jau ir pavisam cita runāšana ...

— Saprotu, — viņa atkal pateica un pasmaidīja.

— Ko jūs saprotat? — Mani šis vārds jau drusku kaitināja.

— Nu ... ka ar mani nav jābūt diez cik smalkam ... Vai esmu pareizi sapratusi?

— Ne jau pavisam... Bet uz to pusi ir. Man būs vieglāk.

— To arī es biju domājusi.

Arī viņai plecos neliela, diezgan dūšīgi piebāzta mugursoma.

— Ko jūs tur esat sakrāvusi? — Es pamāju uz somu. — Es nopirku visu, cik nepieciešams... diviem.

— Paldies, taču negribēju jūs apgrūtināt. Cik man jāmaksā par biļeti?

— Galu galā — pie velna! Atliksim šitās sarunas!

Izrādījās, ka tās ir sānvietas — viena apakšā, otra —

augšā. Pagaidām apsēdāmies uz apakšējās ... Visu laiku garām gāja cilvēki ar koferiem, dauzīja mūs pa ceļgaliem, taču samērā drīz visi ieņēma savas vietas, pavadītāji aizgāja, un, kaut arī bija jau stipri vēls, sāka raisīt vaļā savas pakas un somas ar ēdamo. Pasniedzos arī es pēc savas mugursomas.

— Vai neiekodīsim?

— Es negribu, — Lidija atteica.

— Bet iedzert?

— Manuprāt, jūs jau esat iedzēris?

— Esmu. Satiku draugu. Arī frontinieku. Kā tad būs?

— Iedzersim ar, — viņa pavisam vienkārši atteica.

Es izvilku armijas laiku blašķi.

— Man ir tikai šņabis, — es pabrīdināju.

— Tas nekas. Bet tikai mazdrusciņ.

Mazliet ielēju un pasniedzu viņai. Viņa iemeta vienā malkā. Tas man patika. Man nepatīk, ja gražojas! Un vispār — man pa prātam ir tās sievietes, ar kurām vari justies brīvi, kā starp savējiem. Ar Lidiju es tā nejutos kopš mūsu pazīšanās pirmā mirkļa, taču nupat ledus sāka kust.

— Braši! — es atzinīgi noteicu un it ka nejauši uzliku roku viņai uz ceļgala — interesanti, kā viņa to uzņems.

Viņa neuzņēma nekā, laikam nosprieda, ka tas noticis nejauši, bet, tā kā man vajadzēja ieliet degvīnu sev pa* šam, roka bija jānoņem. Zēl gan!

Sev es ielēju vairāk un, izmetis vienā rāvienā, tūlīt ari apreibu.

— Pastāstiet par sevi, — Lidija palūdza. — Kas jūs tāds esat, ko darāt?

Es iesmējos. Man šķita, ka esmu atradis vajadzīgo toni un manieri sarunai ar viņu, un tādēļ atbildēju ar sev raksturīgo pazobošanos pašam par sevi un sarunu biedru:

— Es pats lāgā nezinu, kas īsti esmu. Mākslinieks ... vecpuisis. Laikam mazdrusciņ ciniķis — kā visi vecpuiši, tikai ne brunču mednieks ... Ar vārdu sakot, cilvēks, kas nav diez kā apmierināts pats ar sevi...

— Nolēmāt pakoķetēt ar saviem trūkumiem?

— Pieņemsim, ka trūkumus esmu noklusējis... To man pietiek. Taču blakus tam visam man ir arī kaut kas svēts — tas ir karš ...

— Tas jau kaut ko nozīmē.

Viņa kļuva domīga.

— Es zinu, ko jūs nupat nodomājāt, — vai bija_ vērts pārnākt no šī kara dzīvam, lai pēc tam dzīvotu šitā? Vai uzminēju?

— Es tā nedomāju.

— Bet kaut ko tam līdzīgu? Vai ne?

— Man nepatīk nevienu tiesāt.

— Saprotu, — es aši pateicu, uzsvērdams šo vārdu.

Viņa pasmaidīja.

— Neķircinieties. Neesat jūs pirmais... Tikai es patiešām daudz zinu.

— Tas jau ir visbriesmīgākais. Man bail no gudram sievietēm.

— Es saprotu ne jau ar prātu.

— Tas laikam ir vēl briesmīgāk. Nevēlaties, es ieliešu vēl?

— Negribu. Man jau tā sakāpa galva.

— Tas ir labi. Bet vēl labāk, ja pazaudē galvu. Esat kādreiz zaudējusi?

— Laikam nē... — viņa nedroši atteica.

— Tas ir slikti.

— Iespējams, — Lidija tikpat nedroši atbildēja.

Es būtu varējis tādā garā turpināt sarunu līdz bezgalībai, taču pēkšņi, paskatījies viņā, iekodu mēlē.

Lidijai bija samērā vienkārša krieviska seja, gluži patīkama, bet ne vairāk, un, ja visa viņas stāja nepaustu patiesu inteliģenci, neviens vērību nepiegrieztu... Un tieši šī inteliģence un tas, ka viņai trūka sievietisku izmaņu, ko es tūda| pamanīju, apvaldīja mani. Sī sieviete nav domāta vieglam flirtam. Šādas visu ņem nopietni. Bet man nekāda nopietnība tā kā nebūtu vajadzīga...

— Atvainojiet, es iziešu uzsmēķēt, — es teicu un aiz-igāju uz tamburu.

Tur, atvēris durvis, ieelpoju miklo pavasara gaisu un, ieskatīdamies garām zibošajā ceļmalas strēmelē, kaut kā skaidri aptvēru — es taču braucu. Braucu uz Rževu! Uz pagātni! Un aizbīdījās prom malā muļķīgās domas par Lidinu, visa šīsdienas jezga, dzēruma muldēšana ar paziņu ... Ir tikai vagonu sakabju klaboņa, ko tik sen neesmu dzirdējis un kas uzvēdī atmiņas par bezgalīgajiem •ešeloniem, kuros kopumā pavadīts ne viens vien mēnesis ... Septiņus tūkstošus kilometru garš ce|š uz austru*-miem. Pēc tam vēl tālāk uz austrumiem — gandrīz līdz Vladivostokai, pēc tam ce|š atpakaļ līdz Urāliem, kur sa-formēja mūsu strēlnieku brigādi, tad ce|š uz fronti... Un tad ceji sanitārajos vilcienos — no frontes līdz Maskavai, no frontes līdz Ivanovai, no frontes līdz Sverdlov-skai...

Jā, visa jaunība aizvadīta uz ceļiem ... Uz dzelzceļiem •ar to stacijām un pieturām, ar stieptiem lokomotīvju saucieniem un vagonu riteņu klaboņu, pēc tam — uz aukstiem, tumšiem, puteņu pieaurotiem ziemas ceļiem un šķīdoņa sagandētiem un dubļu piešķiestiem ceļiem — pavasaros ... Jā, cik viņu nav bijis — šo ceļu, šķiršanās ceļu un atgriešanās ceļu ... Arī no rīta mani priekšā gaida ceļš. Un es no tā kaut ko vēlos, tikai pats vēl nezinu, ko īsti, taču vēlos ...

Iespējams, ka tur mani gaida mana mīna, kas nogulējusi zemē divdesmit gadu? Un vilina mani, lai kaut vai ar novēlošanos izpildītu sev paredzēto darbu? Nu nē, kas par niekiem! Kāda var būt runa par mīnām pēc divdesmit gadiem?! Kaut gan?... Laikam tomēr Lidija būs jāpa-brīdina, lai nāk tikai pa manām pēdām. Citādi — ej nu sazini — kara atbalss ...

Kad atgriezos, Lidija sēdēja, ceļus pievilkusi, ar elkoņiem pret tiem atbalstījusies un zodu plaukstās ieguldījusi, — pavisam klusina, un tā vien gribējās viņu pažēlot... Patiešām — ja vien viņa ir palikusi uzticīga savam kapteinim, kas viņas dzīvē varējis būt labs? Vientulība, atmiņas — un nekas vairāk. Nelaimīgās kara gadu sievietes ... Ar jums mīļajiem cilvēkiem noklāti Krievzemes lauki — ar jūsu vienaudžiem, jūsu līgavaiņiem, jūsu vīriem ... Es atmaigu un mīlīgi pateicu:

— Liecieties, Lidij, gulēt. Jūs gaida garš ceļš ...

Viņa pacēla galvu.

— Es laikam nespēšu aizmigt.

— Vismaz drusku atpūsties vajag. Kurā vietā jums būtu patīkamāk?

— Man vienalga.

— Uz augšējās būs labāk. Atļaujiet, es jums palīdzēšu.

Viņa atspiedās pret manu plecu, un es pacēlu viņu.

Īsais bruncītis pavilkās uz augšu, un es neviļus ieraudzīju viņas kailo kāju augšpus zeķes, taču tūdaļ novērsos, bet viņa piesarka..,. Laikam jau patiesi būs bijusi uzticīga savam kapteinim. Viņā bija saglabājies kaut kāds meitenīgs naivums un kautrīgums, un tai pašā laikā — «es saprotu». Nekā tu nesaproti, muļķīte... Vai tu maz tiki saskūpstījusies ar šo kapteini? Iespējams arī, ka netiki.

Es izstiepos apakšējā guļvietā, tikai miegs nenāca ... Man reizēm uzmācas tādi maiguma un sentimentalitātes brīži, un tad man ir žēl visu, piemēram, patlaban sametās žēl Lidijas, — žēl visu, gan dzīvo, gan mirušo, visu, kuriem pāri gājis karš... Tikai ne pašam sevis. Paša dzīve man rādās krietni vien viegla, tāda kā nenoslogota, vai... Un patiešām, naudu es, šķiet, nopelnu vieglāk nekā citi, ģimenes pienākumu man nav, bērnam dzīvību neesmu devis, koku neesmu iestādījis un grāmatu neesmu uzrakstījis ... Peldu pa dzīvi, sevišķi neiegremdēdamies ne dzīvē, ne arī pats sevī. Laikam jau tāds esmu piedzimis, un es tur nekā nevaru darīt, bet iespējams arī, ka pa šiem divdesmit gadiem vēl neesmu ticis vaļā no bezgalīgā noguruma, kas uzkrājies manī četros kara gados, kas visi nostaigāti strēlniekos? Un tāpēc arī pietrūkst speķu kaut kam nopietnākam. Bet kā tad citi? Viņi taču arī karoja un tomēr glezno, raksta romānus, dara kaut ko nozīmīgu ...

N

Ap pieciem rītā vilciens iebrauca Rževā un es izgāju vagona kāpņu telpā paskatīties uz šo pilsētu, ko ne reizi mūžā nebiju redzējis, bet kas likās mija un tuva. Pilsētu, par kuru nolika galvas mūsu atsevišķā strēlnieku brigāde un ne jau viņa vien ...

Un nu es ieraudzīju nelielu staciju, mazas mājeles ap to, bet, kad pabraucām tālāk, — pa pauguriem izklīdušās pilsētiņas izkaisītās baltās un sarkanās māju kastītes — Rževu.

Kad atgriezos vagonā, laikam izskatījos savāds, jo Lidija, kas nule bija pamodusies, paskatījās manī ar izbrīnu un ziņkāri.

— Es nogulēju Rževu? Kāpēc nepamodinājāt?

— Ieraudzīsiet atceļā. Jāsāk kravāties. Pavisam drīz būs Certoļina.

— Es tūlīt. Es pavisam aši. — Viņa itin veikli nolēca no augšējās guļvietas, laikam gribēdama izvairīties no manas palīdzības, un nocēla savu mugursomu. — Bet man ir kafija! Tās jums gan nav līdzi?

— Protams. — Es noplātīju rokas.

— Tūlīt nomazgāšos, un iedzersim. Pagaidām sieniet vaļā.

Kafija termosā bija karsta un smaržīga. Es ar baudu dzēru to no mazītiņas krūzītes un piekodu klāt cepumus. Man, protams, neienāca ne prātā nopirkt ko saldu. Pat baltmaizi nenopirku, paņēmu tikai klaipiņu rupuča.

Mēs jau laikus ar visām somām izgājām no vagona un tagad vērojām zemi, kas slīdēja garām. Gar ceļa malām vēl bija redzamas milzīgas bedres, no kurām stiepās laukā jauni kociņi. Ja nebūtu to, kas liecināja, cik daudz gadu apritējis kopš kara, tad varētu likties, ka tas te gājis pāri pavisam nesen. Un šīs sprādzienu izrautās bedres iegremdēja pagātnē. Nomācošie braucieni ešelonos, kad acis visu laiku lūkojās debesīs un pakrūtē — vācu lidmašīnu draudos — bija savilcies pretīgs kamols. Nekādi nespēju izturēt ešelonu bombardēšanu. Nekā ļaunāka nevaru ne iedomāties. Nav kur paslēpties, ja tā gadās klajā laukā. Tikai ceļmalas grāvis — un vairāk nekā. Tev šauj virsū, un tev nav kur pamukt. Taču vēl sliktāk jūties, kad bombardē sanitāro vilcienu. Tad esi galīgi bezpalīdzīgs. Un gauži sāp — tu jau esi ievainots, tu dodies uz aizmuguri, pretim dzīvībai, un tevi ņem un nogalina slimnīcas gultā. Divas reizes to izbaudīju sanitārajā vilcienā. Negribas ne atcerēties.

Izrādījās, ka Certoļina nemaz nav stacija, bet klajā vietā pamesta vientuļa pietura, kam tuvumā nav neviena mitekļa. Pa labi aizlocījās izbraukts ceļš, viss vienās dangās un mālainos dubļos ar rudām peļķēm pa vidu, taču tam blakus vijās daudzmaz sausa, iemīta taciņa, un pa to arī devāmies uz priekšu.

Tālumā vīdēja šaura meža strēmele. Rīts bija saulains, taču vēss, un Lidija lāgiem salīgi nodrebinājās savā mētelītī. No kāpnēm viņa nolēca, manu palīdzību nepagai-dīdama, laikam mani pieskārieni viņai nav patīkami. Bet dievs ar viņu! Man nemaz tas viss nav vajadzīgs.

Soļojām klusēdami... Man prāts nemaz nenesās uz runāšanu, un Lidija to saprata. Tikai pēc kādas stundas, kad jau bijām gandrīz pie meža, viņa pateica:

— Vai zināt, karu izbaudījušie vīrieši man šķita tādi īpaši...

— Bet manī jūs nekā īpaša nesaskatījāt, — es pārtraucu un pasmīnēju.

— Godīgi runājot, sākumā tā bija, nesaskatīju. Taču kad tuvojāmies Rževai un es pavēroju jūsu seju...

— Jūtos pagodināts, Liducīt, — es atkal zobgalīgi pārtraucu.

Mana «Liducīša» dēļ viņa it kā saviebās, bet es taču neiešu šo godināt tēva vārdā, viņa taču četrus gadus jaunāka par mani...

— Es runāju nopietni, — viņa mazliet aizvainoti sacīja. — Manuprāt, jūs neesat izraudzījies labāko paņēmienu, kā sarunāties ar mani... Iespējams, ka jūs esat ieradis runāt ar sievietēm tikai tādā garā ...

— Atvainojiet, Lidij ... Tas tiešām ir ieradums. — Es jutos neērti. — Bet citādā ziņā jums taisnība — manī nekā īpaša nav. Tāpat vien — pats parastākais grēcīgais cilvēks.

— Parastu cilvēku nav. Visi cilvēki ir neparasti.

— Patiešām? — es brīnījos. — Manuprāt, jūs runājat aplamības.

— Jūs tikai nekad neesat par to padomājis.

— Tas gan būs tiesa ... Bet jūs?

— Es esmu daudz domājusi.

Un tā aizdomāji savam laikam garām, tā arī nesadabūji sev vīru, es nodomāju, taču skaļi sacīju:

— Es jūsu vietā būtu domājis par pavisam ko citu.

— Par ko tad?

— Vai nu maz, par ko var domāt?! Kara bija neparasti cilvēki...

— Viņi tādi paši arī ir palikuši.

— Nebūt nē ... Esamība nosaka apziņu.

— Jūs esat pārliecināts par šo patiesību?

— Vai gan jūs zināt kādu citu?

Viņa neatbildēja, mani šī saruna vairs neko neinteresēja, un es, pielicis soli, aizgāju viņai garām.

Sen gadus nebiju rādījies tik agrā pavasarī nekur laukā un nu soļoju, ar baudu elpodams pilnu krūti, skatījos uz svaigajiem zaļās zālītes ceriem, kas bija sadīguši gar ceļmalām, uz dzidrajām, taču ne spoži zilajām debesīm, uz jaunajiem bērziņiem, kas baltoja visgarām ceļam, un domāju, ka divdesmit gadi aizlidojuši — nemaz nemanot — un ka nekad vairs neizdosies atsaukt atpakaļ to saasināto dzīvības sajūtu, to savādi neparasto esības prieku, kas lāgiem mums uzsmaidīja kauju starpbrīžos, kad ikkatrs sīkums likās ievērības cienīgs un neatkārtojams.

Neviena pretimnācēja uz šī ceļa nesastapām, mēs bijām gluži vieni, un es jau iedomāju, ka Lidija droši vien jūtas ne sevišķi omulīgi kopā ar tikpat kā nepazīstamu, drusku iedzērušu vīrieti. Es apstājos, lai sagaidītu viņu.

— Neesat nogurusi?

— Nē.

— Varbūt apsēdīsimies?

Viņa pašūpoja galvu, un mēs devāmies tālāk.

Uz manas kartes, protams, nebija ne šī ceļa, pa kuru mēs soļojām, ne tā ciema, kuram patlaban tuvojāmies. Te laikam vajadzēs apstāties un apjautāties, kā var nokļūt līdz Ovsjaņņikovai. Ek, būtu nu kara dienu divkilomet-rīgā karte — uz tās gan būtu atrodami visi ciemi, visi celiņi ... Atceros, ka pat Cernovas meželis bija uz tās atzīmēts un pat diezgan precīzi.

Ciemā mēs iegriezāmies pašā pirmajā mājā — pavaicāt pēc ceļa. Tās saimnieki nebija vietējie. Mums pateica, ka no vecajiem cieminiekiem te neviena vairs neesot, neviens neesot arī atgriezies pēc kara. «Agrāk_ esam dzīvojuši kur nu kurais. Ovsjaņņikova? Nē, par tādu ciemu ne dzirdējuši neesam. Černova? Arī nezinām. Usova? Usova gan ir, eku, pa to ceļu, kilometrus astoņus... Kāpēc jums tas vajadzīgs? Ak šeit karojāt? Ak ta? Vai pieniņu nevēlaties?»

No piena es neatteicos un ielēju pārkaltušajā rīklē pamatīgu krūzi. Lidija, namamātes uzaicināta, apsēdās. Bija redzams, ka viņa ir nogurusi. Atraisīju savu mugursomu.

— Pārlieciet visu, cik vien var, manā mugursomā. — Un es sāku bāzt vīstokļus no viņas somas savējā.

Iznācis uz ielas, apstājos — pretim nāca kāda vecāka sieviete, un es nolēmu apvaicāties, vai viņa ko nezina par Ovsjaņņikovu.

— Bija gan tāds ciems, bija ... Tagad vairs nav.

— Kā tā — nav?

— Bija pagalam sapostīts. Neviens no iedzīvotajiem pēc kara nepārnāca. Tāpēc arī nebija neviena, kas to būvētu no jauna... Bet kā tur nokļūt — to pastāstīšu...

Es nez kādēļ gribēju tieši no Ovsjaņņikovas puses paskatīties uz Cernovas mežu — mūsu kādreizējām priekšējām pozīcijām — un uz pašu Cernovu, un mēs aizgājām pa ceļu, ko parādīja vecā sieviete, bet nevis pa to, kuru parādīja mums mājas saimnieki un kurš veda uz Usovu. Mēs nogriezāmies vairāk pa kreisi, pa taciņu, un pēc pāris kilometriem pienācām pie ūdens pārplūdināta meža ceļa, pa kuru sen neviens nebija braucis.

Iet bija grūti, vajadzēja tikt garām peļķēm, līst krūmos, meklējot sausāku vietu, reizēm bija jāiebrien mežā metrus trīsdesmit vai pat piecdesmit no ceļa, un šie liekie metri pārvērtās kilometros, un nebija šim ceļam ne gala, ne malas.

Krūmi un jaunie kociņi gar ceļa malām nez kāpēc bija melni, un es tikai pēc brīža aptvēru, ka tie ir apsmidzināti ar kaut kādu šķidrumu, lai tos iznīcinātu, ka te laikam paredzēts visu nolīst un uzart, taču pirmajā mirklī šķita, ka laiks pagriezies atpakaļ un ka mēs ejam pa apsvilināto frontes mežu, jo vairāk vēl tāpēc, ka visapkārt te vienā, te otrā vietā rēgojās ar ūdeni pieplūdušas bedres.

Lidija sāka atpalikt, un es nolēmu, ka drusku jāatpūšas. Tikai ne jau tūdaļ atradās sausāka vieta, un ne jau tūdaļ ieraudzīju nokritušu koku, uz kura varētu atsēsties.

Satinis smēķi, ievilku mahorkas dūmus, un atkal tās garša un smarža atsauca atmiņā pagātni, un arī šis tumšais mežs, šīs ūdens lāmas un staignie dubļi pārcēla mani četrdesmit otrā gada pavasarī, Cernovas mežā, kur atradās priekšējās pozīcijas. Tikai tur pavasara smaržām jaucās klāt citas — deguma, dūmu un trūdu smakas. Bet

arī toreiz virs mums pletās šīs iezilgās debesis ar nesteidzīgi slīdošiem mākoņiem. Bija arī tas, kā nav_ patlaban, — neciešama vēlēšanās dzīvot un sajūta, ka tūlīt pec kara, ja vien būšu palicis dzīvs, priekšā gaida kaut kada neparasta dzīve, neaptverami liela mīlestība un tada laime, kādu nevari ne iedomāties ...

Diemžēl nekas no visa tā nebija iznācis ... Kaut arī karš bija beidzies, kaut arī es biju palicis dzīvs, taču nekā no visa tā, par ko sapņoju, kaut kur zemnīcā sēdēdams, nepieredzēju ...

Bija pagājuši tikai daži gadi kopš kara beigām, kad es jau sāku domāt, ka laimi mēs laikam baudījām tieši toreiz, tajos grūtajos, asiņainajos gados, kad darījam īstu darbu, pārvarēdami visu. Varbūt tieši šī pārvarēšana arī bija laime? Bet patlaban es nebiju atradis sev tādu darbu, kura dēļ varētu uzņemties visu — grūtības, trūkumu ... Jā, cilvēka dzīvē laikam ir nepieciešams kaut kāds virs-uzdevums. Jaunībā man tāds bija, taču patlaban acīmredzot tāda nav.

Lidija, laikam sapratusi, ka es kaut ko nopietni pārdomāju, neiejaucās, bet klusēdama salēja kafiju un pasniedza man krūzīti.

Izskatās, ka viņa patiešām visu saprot. Ar tādu sievieti būtu viegli sadzīvot. Es visu laiku baiļojos, ka var pagadīties tāda, kura par vari centīsies ielīst tev dvēselē un tirdīs katra nieka dē|... Droši vien tieši tādēļ pagaidām arī neesmu sasaistījis ne ar vienu savu dzīvi. Tomer nē, ne jau tādēļ ... Pavisam vienkārši — neesmu nevienu pa īstam iemīlējis. Pārāk ilgi manī saglabājās sāpe un aizvainojums pret sievieti, kas nesagaidīja mani no kara pārnākam.

— Lidij, — es, pats sev par pārsteigumu, iejautājos. — Vai tiešām pa visiem šiem gadiem jūs nevēlējāties nevienā iemīlēties?

— Kādēļ jūs tik pēkšņi sākāt par to vaicāt? Man šķita, jūs domājāt pavisam ko citu?

— Jā, par citu gan... Bet laikam jau vajadzība pēc mīlestības — pēc īstas, lielas mīlestības — mīt katrā no mums?

— Un tā var būt pat jums? — Lidija pasmaidīja.

— Velns parāvis, iespējams, ka pat man.

— Protams, ka vēlējos, — viņa vienkārši atteica. — Bet jūs taču zināt, ka manas paaudzes sievietēm karš nekādu

lielo izvēli neatstāja. Turklāt visa šī vēlēšanās nekad nepārsniedza ļoti miglainu sajūtu ietvarus...

— Nebija objektu? — es izgvelzu.

— Droši vien.

Jūs laikam, milēdij, esat vēsa temperamenta cilvēks, es nodomāju, citādi atrastos arī objekti, bet skaļi pavaicāju:

— Esat ļoti nogurusi?

— Nē, ne visai.

Es drusku iekampu no blašķes un uzsmēķēju ... Manas domas pēkšņi pagriezās pavisam citā virzienā: kas notiktu, ja es viņu tagad noskūpstītu? Kā viņa izturētos? Iekrautu pļauku? Laikam jau nē... Man likās amizanti noskūpstīt veselus divdesmit gadus neskūpstītas lūpas. Bet kā nu tā? Vai tad es patiešām ticu, ka viņas uzticība kapteinim sasniegusi tādas robežas? Nē, gan jau ir bijuši viņai gan viegli romāni, gan arī sakari... No kurienes šodien tādas sievietes? Tie ir nieki! Stulbenis! Pievirzījos Lidijai tuvāk un pieskāros ar kāju pie viņas ceļa. Viņa tūdaļ piecēlās.

— Vai jau atpūtāties? — es uzprasīju.

— Jā, iesim ...

— Tad jau iesim ar, — es nopūtos.

Vēl nemaz nemanīja, ka mežs drīz varētu beigties un jau pazibēja doma, ka mēs varbūt ejam pa aplamu ceļu. Gan laiku, gan noieto ceļa gabalu apsverot, jau sen vajadzēja būt Usovai.

Ovsjaņņikovā esmu iegājis tikai pēckara sapņos, taču allaž tas nav bijis vienkāršs krievu ciems, kura mājas un šķūnīšus es redzēju aiz Ovsjaņņikovas lauka, bet gan sa-zin kādas pilsētas drupas ar vāciešu līķiem piekrautu strūklaku vidū un nez kādu torni ar robotu augšmalu ... Tas viss bija noticis kaut kur citur, taču nez kādēļ jaucās iekšā sapņos par Ovsjaņņikovu. Arī ceļš, pa kuru soļoju sapnī, bija cits, ne jau tas, pa kuru nostaigāju četrdesmit otrajā gadā ... Taču tie bija ļoti spilgti sapņi, tie atkārtojās ļoti bieži, un tāpēc arī atceros līdz pat šai dienai.

Ko es gaidu no tikšanās ar šiem ciemiem? To es pats nezinu ... Atkal iedūra sirdī, un es apstājos.

— Es nenožēloju, Lidij, ka paņēmu jūs līdzi. Nolikt karoti uz šiem ceļiem vienam pašam nav nekāda prieka. Pa tiem laikam mēnešiem ilgi neviens ne brauc, ne staigā kājām. — Es pieliku roku pie sirds.

— Jums kļuva slikti? — viņa satraukti uzprasīja.

— Tūlīt pāries, — viņas satraukuma aizkustināts, es mīlīgi atteicu. — Tā, pāri ir. Stutējam tālāk.

To visu es pateicu mundrā balsī, bet pats nodomāju, ka mana diezgan nekārtīgā dzīve ar strādāšanu pa naktīm agrāk vai vēlāk liks sevi manīt un ka acīmredzot pienācis laiks noteikt pašam sev kaut jel elementāru režīmu.

Bet ceļš visu laiku cilpoja te uz vienu, te otru pusi, lāgiem pazuzdams zilgu lāmu ezeriņos, kurus vajadzēja apiet, metot pamatīgu līkumu pa mežu. Taču priekšā jau kļuva gaišāks, un droši vien pavisam drīz iznāksim pie Ovsjaņņikovas. Patiešām, dižmežs drīz beidzās, sākās sīk-audze, un varēja saskatīt kaut kāda ciema mājas. Tikai kāda? Ovsjaņņikovas taču nebija. Tātad Usova.

Iznākot no meža, es ieraudzīju pa kreisi Ovsjaņņikovas lauku, bet priekšā trīs mājeles — visu, kas bija palicis pāri no Gernovas.

— Te jums būs Cernova, — es sacīju Lidijai un paradīju ar roku. Viņas seja nodrebēja un kļuva bāla. — Bet šeit, Usovā, bija vācieši...

Tagad man attālums no Usovas līdz Cernovai likās pavisam niecīgs. Pirms divdesmit gadiem tas nebija pārvarams un to mērīja ne jau ar metriem... Arī Cernova, kurā mēs iegājām četrdesmit otrā gada februārī, bija samērā liels ciems, vācieši atkāpdamies nebija paguvuši to ne nodedzināt, ne sapostīt. Atceros, ka bija divas rindas māju, starp tām ar liepām apstādīta iela ...

Tagad es ieraudzīju divas melnas liepas un tikai trīs mājas ... Iegāju vienā no tām, bet Lidiju atstāju pie lieveņa, kur viņa apsēdās un sāka lūkoties apkārt, meklēdama ar acīm kaut ko līdzīgu kapa uzbērumam, taču es redzēju, ka no tā nav ne miņas.

— Labdien, — ieiedams istabā, pasveicināju sievieti, kas piecēlās man pretim.

— Labdien, — viņa atņēma sveicienu un izbrīnīti nopētīja mani (laikam jau sveši cilvēki te necik bieži neiegriežas).

— Esmu no Maskavas. Četrdesmit otrajā gada es te karoju. Te būs mana pase. Man laikam vajadzēs lūgt pie jums naktsmājas. — Es izņēmu no kabatas pasi un parādīju.

Sieviete paņēma pasi un pasniedza to puisim, kas gulēja uz krāsns.

— Paskat, Valentin, viņa dokumentu... Tātad karojāt šite? Bet vai atceraties Ovsjaņņikovas laukā sašauto tanku?

— Protams. Un vēl viens stāvēja sašauts birztalā.

— Valentin, vari dokumentus neskatīties, viss skaidrs. Protams, ka pajumti iedosim. Tur nevar būt ne runas. Valentin, kāp zemē. Atnes pienu.

— Es neesmu viens. Man līdzi ir sieviete. Te kritis viņas līgavainis. Un jābūt kapam... desmit metrus uz austrumiem no vientuļi stāvoša koka ... Nav kapa?

— Šķiet, ka nav. Arī kad atgriezāmies, nekā nepamanījām. Kad jūs ienācāt Cernovā?

— Februārī.

— Un tā bija nenopostīta?

— Jā. Tikai dažas mājas bija nodegušas. Tur lejā stāvēja liels šķūnis. Taču to jau pirmajā naktī... šāviņš, sagrāva.

— Bet vēl viens šķūnis pa kreisi?

— Nē, tā vairs nebija.

— Labi, sauciet šurp savu ceļabiedreni. Un cienājieties ar pieniņu. Kā tā — pēkšņi pēc tik daudziem gadiem sadomājāt?

— Sāka vilināt. Bet jūs vācieši aizdzina?

— Jā. Tikai ne visai tālu — aiz Ovsjaņņikiem ... Jūsējie šāviņi un mīnas atlidoja līdz mums. Pat redzējām, kā jūs ķēdē uzbrukāt Ovsjaņņikiem, kā kritāt... Ak kungs, kā mums bija jūsu žēl... Uz šejieni tikai mūsu; ģimene vien atgriezās.

— Un pārējie?

— Kur kurais. Cits aizlaidies uz pilsētu, cits pazudis pavisam ...

Puisis pa to laiku atnesa piena krūku un nolika to uz: galda.

— Eku, Valentins — tieši- četrdesmit otrajā gadā arī: piedzima. Un no visa pārciestā — no bombardēšanām, šaušanas un arī manu moku dēļ — tagad briesmīgi stostās... Usovā arī neviena vietējā nav, visi iebraucēji, — namamāte turpināja.

Izgāju laukā un paaicināju Lidiju. Viņa ienāca iekšā, sasveicinājās un apsēdās. Namamāte paskatījās viņā un-nogrozīja galvu.

— Nebija te nekāda kapiņa. Nebija. Kad mēs atgriezāmies, visa zeme bija vienās sprādzienu bedrēs. Var jau būt, ka arī bija kāda kopiņa, taču to sprādzieni varēja izsvaidīt.

Pa logu varēja redzēt kaut kādu zemes pauguriņu, un man sāka likties, ka tieši tajā vietā atradās bataljona komandiera zemnīca. Es uzprasīju.

— Jā, jā, bija zemnīca. Bet pirms kara — skābbarības bedre.

Izgāju no istabas ... Vai tas viss patiešām bijis?

— Lidij, — es teicu, atgriezies istabā. — Es aiziešu līdz bijušajām priekšējām pozīcijām. Bet jūs pagaidām atpūtieties tepat.

— Vai jūs pavadīt? — saimniece apvaicājās.

— Nē, nevajag. Es atradīšu. To taču nevar aizmirst.

— Černovas mežs tagad ir stipri izcirsts. Redziet, egļu nemaz vairs nav. Toties saaugušas mežābeles. Laikam karavīriem ar paciņām ābolus atsūtīja, un tagad no sēkliņām saaugušas ābelītes. Jūs mežu vairs nepazīsiet! Varbūt tomēr pavadīt?

— Paldies, nevajag.

— Vai es drīkstu jums līdzi? — Lidija palūdza. — Vai arī es jūs traucēšu?

— Jūs taču esat nogurusi?

— Nemaz. Vai drīkst?

Paraustīju plecus... Vai tiešām viņa nesaprot, ka uz turieni man jāiet vienam pašam.

— Zināt ko, Lidij, pameklēsim kapu ... Vai tas papīrs ir jums līdzi?

— Jā.

— Vientuļi stāvošs koks... Kur te varēja but vientuļi stāvošs koks? — es pajautāju saimniecei.

— Jūs ejiet, bet mēs te pagudrosim. Var būt, ka atcerēšos ... Norunāts! — viņa teica Lidijai.

— Norunāts.

— Bet viņš lai iet vien. Viņam arī bez mums tur pietiks, ko atcerēties. Ejiet.

Izgāju no istabas un tūlīt nogriezos pa labi. Tepat blakus Černovai mežmalā stāvēja artilērijas baterija. Kaut kādām pēdām no tās vajadzēja saglabāties. Bet no tās vietas es jau ceļu atradīšu.

Mani pārņēma dīvaina sajūta. Es vēl aizvien nespēju reāli iedomāties, ka patiešām es biju te pirms divdesmit gadiem, ka pa šo — toreiz iemīto ceļu es pēc retajiem izsaukumiem uz štābu atgriezos priekšējās pozīcijās. Jā, pa šo... Tikai toreiz abpus ceļam gulēja līdz apakšveļai

izģērbti kritušie, tikai toreiz viss mežs bija pilns trūdošu līķu smirdoņas un to nespēja apslāpēt pat atnākušā pavasara smaržas. Vēl oda pēc deguma, ugunskuru dūmiem, bet pēc apšaudes no mīnmetējiem ilgi neizklīda kodīga sēra smaka ... Un oda vēl pēc kaut kā neuztverama, nenosakāma, kas piemīt tikai priekšējām pozīcijām. Reizēm es šo dvaku sajutu arī citās vietās un vēl pēc kara, un tā tūdaļ atsauca mani atpakaļ četrdesmit otrā gada pavasarī.

Jā, viss notika šeit... Vēl neliels gabaliņš, un es ieiešu Cernovas mežā, iziešu tam cauri un nonākšu pie Ovsjaņ-ņikovas lauka... Taču tikmēr, kamēr nebiju atradis artilērijas pozīciju atliekas, es vēl tam neticēju. Bet tagad ticēju! Ierakumi bija iebrukuši... Turpat blakus mētājās sarūsējusi cauršauta bruņucepure, RGD granātas uzmava un kareivja krūzīte... Un tūdaļ viss atausa atmiņā!

Man uzmācās drebulis, es pieliku soli, cenzdamies ātrāk aizkļūt līdz mežam, drīzāk tikt pie lauka un jo ašāk ieraudzīt un sazīmēt visu — gan lidmašīnu bumbu izrautās bedres (tām jau nu katrā ziņā vajadzēja saglabāties!), gan reto zemnīcu vietas un to zemes pleķīti, uz kura bē-duļoja mana ar katru dienu aizvien vairāk sarūkošā rota ... Arī Ovsjaņņikovas gravu, pa kuru nāca uzbrukumā vācu izlūki, un to skrajo mežmalas puduri, no kura rota naktī uzbruka Panovai... Visu, visu man gribējās ieraudzīt uz ašāko un sazīmēt, jo tieši šajā pazīšanā bija smeldzošs prieks — tas viss tiešām ir, tas viss atgadījies ne jau ar kādu citu, bet tieši ar mani.

Es jau iegāju mežā ... Nesen nolijušie lieti bija piepildījuši nelielās mīnu izrautās bedrītes ar ūdeni, un tās kā zilgas tasītes spīguļoja pa visu mežu ... Cik to te ir? Visa zeme kā sētiņ nosēta ar šīm nelielajām, apaļajām peļķītēm ...

Kā mēs šeit varējām dzīvot? Kā spējām palikt dzīvi uz šās caurcaurēm apšaudītās, ik uz soļa sprādzienu saārdītās zemes? To dievs vien zina.

Protams, kamēr es vēl biju te, bedru bija mazāk. Taču fronte te nostāvēja vēl vairāk nekā gadu, un, ja jau divos mēnešos viss tika saārdīts, tad var iedomāties, kas notika, kad šajā Cernovas mežā vēl veselu gadu vairākas reizes dienā plīsa mīnas, šāviņi un aviobumbas ...

Jā, mežu es nemaz vairs nepazīstu ... Lielo koku tikpat kā nav, un tas viss pieaudzis pilns jaunu kociņu — bērziņu un apsīšu. Bet šito bedri es atceros, tā bija jau manā laikā. Ari tagad tā ir pilna ar ūdeni. Metrus divdesmit no šīs vietas atradās mana būda, un, kad izsprāga bumba, mani pasvieda drusku gaisā un apdullināja.

Es apstājos, satinu smēķi... Toreiz šī bedre jau pēc dažām stundām piesūcās pilna ar ūdeni, un mēs, sastājušies ap to, brīnījāmies par tās lielumu un par to, ka šajā bombardēšanā nevienu no mums nedz nogalināja, nedz ievainoja. Dīvaini jau gadījās ... Reizēm pēc negantas mīnmetēju vai artilērijas apšaudes nav neviena upura, bet citreiz tikai dažas mīnas izsita no ierindas trīs četrus cilvēkus.

Devos tālāk... Bija ļoti kluss, tikai tālumā ducināja traktors. Bet man šķita — teju, teju sāks dūkt lidmašīna. Un, ja tā sāktu dūkt, laikam krūtīs tūlīt iezagtos saltums, kas vienmēr tur iemitinājās, līdzko pie debesīm parādījās lidmašīnas. Es aizsteidzos uz lauku ... Ar kādām jūtām uz tā uziešu? Vai uzradīsies tā pati šķebinošā sajūta, kas rāva vai iekšas laukā un atņēma spēkus? Nē, ne jau bailes, ne šausmas, bet nenovēršamas nāves sajūta, jo, uzejot uz šī lauka, tu pārkāpi drausmīgu robežu, un nebūtības ledus jau stindzināja tavu dvēseli. Tev priekšā bija atvērtas neredzamas durvis uz mūžību, un tikai viens vienīgs solis vēl šķīra tevi no tās ... Un tu spēri šo soli! Un garā pacēlies tādā augstumā, kādā parastajās mierīgās dzīves dienās tev droši vien vairs nekad neizdosies pacelties ...

— Bet kas tad tas?

Viens, divi... Drusku tālāk vēl viens... Es vai pamiru! To gan nebiju gaidījis! Spazmas sažņaudza kaklu... Pasniedzos ar roku pie galvas, taču cepures uz tās nebija. Plīsa avīze, bira mahorka, un es nekādi ar saviem trīcošajiem pirkstiem vairs nepratu satīt smēķi: uz spilgti zaļās pavasara zāles baloja trīs galvaskausi...

— Puišuki... — es čukstēju. — Kā tad tā? Divdesmit gadu pagājis, bet jūs vēl aizvien neesat apbedīti... Kā tad tā? ...

Un miesai pārskrēja novēlotu šausmu saltas drebas, ka viens no šiem trim varēju būt ari es, un tajā pašā laikā atkal sajutu kaut kādu vainas apziņu, ka esmu palicis dzīvs, ka mani nav piemeklējis pārējo liktenis, un uzmācās nožēla, ka es šo nejaušības dāvāto iespēju dzīvot izlietoju pavisam citādi, nekā vajadzētu, un visas šīs sajūtas sapinās un samezglojās manā sirdī vienā juceklī.

Caur kokiem jau varēja samanīt Ovsjaņņikovas lauku. To pašu lauku, kurš gluži kā briesmīga robeža gulēja starp mums un vāciešiem, to pašu lauku, kuram mums tā arī neizdevās pāriet pāri...

Mežmalā ieraudzīju vēl vairākas lielas aviobumbu bedres ... Un jau klāt lauks!

Tas bija apsnidzis, kad mēs šurp atnacam, vienīgi te šur, te tur vīdēja sprādzienu izsvaidīti rudas zemes kam-šķi. Un tomēr tad tas bija balts. Pēc tam tas apkvēpa, nomelnēja, uz tā parādījās aizvien vairāk bedru, un aizvien blīvāk to noraibināja kritušo izplātie pelēkie augumi ... Pēc tam tas ilgi stāvēja kā rūsu pārklāts ar atsevišķiem neizkusušā sniega baltajiem triepieniem pa vidu. Un tikai ap maiju zemākajās vietās šur un tur sāka zaļot pavasara zāles pirmie ceri.

Te nu tas ir ... šis lauks ... Tagad tas ir uzarts, un rudi brūnā zeme aizsniedzas līdz pat apvārsnim. Tomēr tas bija tas pats lauks, tā pati zeme, un man aizrāvās elpa... Es aizvēru acis, un ap mani uzbangoja kaujas duna: no Ovsjaņņikovas puses aizrīdamies kapaja ložmetējs, pretīgi gaudoja mīnas, aiz muguras pliukšķēja sprāgstošās lodes, pie debesīm sprāga šrapneļi, šķembas svilpdamas plosīja gaisu... Tā bija... Tā, šī kaujas duna, neaprāvās uzreiz, bet, kad tā pieklusa, es atvēru acis — no kreisās puses spoži žilbināja saule, pa bāli zilajām pavasara debesīm peldēja balti mākonīši, un valdīja klusums...

Šodien es tikšu pāri šim laukam ... Taču pagaidām vēl aizsoļoju gar mežmalu, cerēdams atrast vecus ierakumus, bet to nebija. Savādi. Es taču nemeklēju mūsējos ierakumus. Mēs tos nemaz nerakām. Ziemā zeme bija sasalusi kā akmens, pēc tam visu mežu applūdināja ūdens, bet, kad apžuva, mums vairs nebija spēka, lai tos izraktu. Bet fronte taču te turējās vēl vairāk nekā gadu. Savādi...

Drīz ieraudzīju taciņu, kas aizlocījās pāri laukam, un es, soļus skaitīdams, devos pa to — gribējās uzzināt, cik metru mūs toreiz šķīra? Es spēru lielus soļus, vismaz astoņdesmit centimetrus platus, un pēc tūkstoš divi simti divdesmit soļiem izgāju neuzartā vietā. Tepat ieraudzīju arī vācu aizsardzības līnijas atliekas — dzeloņstiepļu aizsprostus, ežus, spirāles, bet mazliet tālāk arī aizbrukušus ierakumus.

Palūkojos apkārt — no Ovsjaņņikovas ne miņas. Viss aizaudzis ar zāli, ar diždadžiem, aizgruvis, nolīdzinājies ...

Bet cik daudz dzīvību atdots par šo ciemeli? Cik asiņu izliets? Protams, ne jau veltīgi mēs rāpojām pa šo lauku, taču, ja ieraudzītu ciemu dzīvu, atjaunotu, ar augļu un sakņu dārziem, — var būt, ka no sirds noveltos smagums un kļūtu vieglāk ...

Pagriezies pret Cernovas mežu, ieraudzīju mūsu izvietojumu ar vāciešu acīm un, pietupies pussabrukušā vācu ierakumā, pats skatīju, kā viņi redzēja mūs skrienam un kliedzam «urā», kā mēs visi bijām gluži kā uz delnas un cik viegli un vienkārši viņi varēja mūs apšaut, turklāt paņemot krustugunīs — gan no Panovas, gan no Usovas puses. Jā ... Tādēļ jau mūsu uzbrukumi bija tik neveiksmīgi, tādēļ tie arī apslāpa pusceļā.

Jau toreiz man šķita, ka mēs uzbrūkam aplam, ka vajadzēja gāzties virsū ar visiem brigādes spēkiem, nomācot un sagraujot vāciešus ar dzīvā spēka skaitu. Taču tagad es redzēju, ka arī tas diez vai ko dotu — pārāk liels bija lauks, un pārāk izdevīgas bija vāciešu pozīcijas.

Izkāpu no ierakuma, apsēdos un uzsmēķēju... Bija ap vieniem dienā. Vēl pāris stundas paklaiņošu pa bijušajām priekšējām pozīcijām, pakavēšos pagātnē, atšķīstīšu dvēseli no dulburīgās Maskavas dzīves mielēm, pieskaršos pie savas skaidrās un neapēnotās jaunības, bet pēc tam? ...

Es piecēlos ... Deviņsimt metru garais atceļš pāri laukam man izlikās ļoti grūts — lika sevi manīt gan negulētā nakts, gan divdesmit verstis ceļa, gan ari malki no blašķes.

Iegāju mežā, pagriezos pa kreisi un devos uz Panovas pusi. Tur pāriešu pāri Ovsjaņņikovas gravai un nokļūšu nelielā, metrus simt garā meželī, kurā apritēja mans četrdesmit otrā gada maijs. Tur droši vien atradīšu rotnieka zemnīcu un arī savējo, kuru, tiesa, toreiz nepaguvu izrakt līdz galam. Aiz šī meža pletās klajums, ko vācieši varēja pārredzēt un turēt zem tiešas uguns, bet pēc tam mazs pakalniņš ar dažiem bērziņiem uz tā. No šī pakalna arī sākās mūsu pēdējais uzbrukums Panovai. Ne jau uzbrukums, bet vāciešu uzmanības novēršanas manevrs, taču mums par to neviens nekā neteica. Mums pavēlēja uzbrukt Panovai. Bet rotā bija divdesmit divi cilvēki. Ka tas bija manevrs, to es uzzināju pēc tam, dienu vēlāk, kad man to pastāstīja otrā bataljona puiši, kas teica, ka tikmēr, kamēr mēs tonakt esot mīcījušies pa lauku pie Panovas, brigādes izlūki gājuši «mēles» medībās.

Es gāju jau krietnu brīdi, bet Ovsjaņņikovas gravas vēl nebija. Vispār šeit es vairs nepazinu apkārtni, viss bija pārvērties. Nepazinu arī gravu. Tā bija lielākā un dziļāka, bet nu vairs tikai tāda iedobe, bet aiz tās — sīki krūmi... Bet vajadzēja taču saglabāties trim berziem paugura galā? Es gāju aizvien tālāk un aizvien vēl nespēju sazīmēt agrāko, un, ja nebūtu apaļo peļķīšu — mīnu izrauto bedrīšu pēdu —, varētu domāt, ka nemaz neeju pa īsto vietu.

Tā, nekā vairs nepazīdams, aizgāju līdz meža galam. Priekšā pletās lauks, aiz kura kādreiz atradās Panovas ciems. Tā vairs nebija. Krietni tālāk varēja saskatīt pelēcīgus trīsstāvu mūra namus. Jā, nekā līdzīga. Viss aizaudzis, klajā strēmele no meža līdz tam pauguram noaugusi ar krūmiem, un šo vietu vairs ne pazīt. Arī zemnīcas neatradu — vai nu neuzgāju īsto vietu, vai arī tās bija sabrukušas un zeme kļuvusi līdzena.

Es atceros visu, kas bija noticis ar mani šajos divos priekšējās pozīcijās pavadītajos mēnešos. Atceros pat pavisam nenozīmīgas sarunas sīkumus. Tās bija pirmās kaujas, un tāpēc arī viss iespiedās atmiņā tik dziļi un pa-matīgi.

Atceros arī mūsu pēdējo skrējienu uz Panovu. Tikai vienu gan biju izdzēsis no atmiņas ... Un nu tas uzgruva man virsū, samina, un es turpat, kur stāvējis, atlaidos uz zemes, it kā man piepeši būtu paralizētas kājas,_ gluži tāpat kā tajā vakarā, kas nupat uzplaiksnīja atmiņā.

Cik gadus ar kaut kādu zemapziņu biju gainījis to prom! Un nu tas atgriezās. Varbūt tieši tādēļ mani vilka tikai uz šejieni, bet nevis uz citām vietām, kur tāpat tiku karojis? Un ne tikai tādēļ, ka te atrodas mana pirmā karošanas vieta, bet iespējams, ka vilka tieši tas, kas tagad uzausa atmiņā ar tādu nomācošu skaidrību.

Jau dienā mums pavēlēja virzīties uz to pauguru ar trim bērziem un sagaidīt tur turpmākos rīkojumus. Daži pirmie — cits līšus, cits īsiem pārskrējieniem — laimīgi nokļuva galā. Bet tad vācieši pamanīja tur kustību un sāka apšaudīt. Trīs cilvēkus ievainoja. Līmz pauguram nonāca deviņpadsmit. Sīkie krūmeļi nespēja mūs noslēpt, un visu dienu mēs nogulējām vāciešu acu priekšā zem nepārtrauktas uguns. No Panovas puses mums bija kāds nekāds aizsegs — pats paugurs, taču no Ovsjaņņikovas puses bijām saredzami kā uz delnas. Un vācieši šāva tieši no turienes.

Mēs izklīdām pa visu pauguru un cerībā, ka atradīsim kādu bedrīti vai grāvīti, kurā varētu iespiesties un kļūt nesamanāmi, bieži pārlīdām no vienas vietas uz citu, taču viss bija veltīgi.

Vieglāk ievainotie paši aizlīda atpakaļ uz mežu, bet man blakus ar cauršautām krūtīm gulēja kāds pavecs kareivis, pēc tautības tatārs. Mēs viņu pārsējām, un es palūdzu rotniekam atļauju nogādāt ievainoto uz aizmuguri.

Taču rotnieks gaidīja pie talruņa kuru katru mirkli pavēli sākt uzbrukumu un nevarēja atļaut diviem cilvēkiem pamest izejas pozīcijas. Cilvēku jau tā bija maz.

Bet es gulēju blakus cietušajam, zinādams, ka krūtīs ievainotam cilvēkam nepieciešama tūlītēja palīdzība, citādi iestāsies nāve, bet nekādi nespēju līdzēt. Toreiz es vispār nesapratu, kāpēc mēs atrodamies šeit, kā var uzbrukt, ja karavīru tikai mazliet vairāk nekā nodaļā, ja pirms tam te apsīkuši veselu bataljonu uzbrukumi? Visi mēs cerējām: ja ne šodien, tad rīt mūs nomainīs, bet nu jāiet atkal ... Un, ja jau liktenis ir bijis mums tik labvēlīgs veselus divus mēnešus, tad, vai dieniņ, cik sāpīgi būtu nomirt tagad, kad līdz nomaiņai vēl tikai dažas dienas ...

Bet man blakus klusi un bez žēlabām mira ievainotais. Viņš jau bija pilnīgi bāls un elpoja bieži un gārdzoši. Kāds tikko dzirdami, lai mirstošais nesaprastu, atgādināja senu krievu parunu, ka pirms nāves necik gaisa vairs līdzi nepakampsi.

Pēc kāda brītiņa atskrēja rotnieka ziņnesis ar pavēli, ka jāpārceļas vairāk pa kreisi, uz krūmiem. Vajadzēja pamest ievainoto un rāpties turp. Un tūlīt pat sāka darboties vācu ložmetējs. Līzdams es gluži nejauši pacēlos augstāk, un tajā pašā mirklī vairākas lodes iecirtās man blakus zemē. Es aizvēlos sāņus, bet arī tur, krūmu zarus kapādama, aizsvilpa kārta. Es pavēlos atpakaļ... Un tā vācu ložmetējnieks tvarstīja mani minūtes desmit, bet man šķita, ka tam nekad nebūs gala ...

Kad vācieši mazdrusciņ pierima, aizsūtīju vienu kareivi aplūkot ievainoto. Tas atgriezās galīgi nobālējis un ar drebošām lūpām pačukstēja, ka tatārs esot nomiris.

Es gaidīju, ka tukšajā vietā ienāks otrā rota, taču tās aizvien vēl nebija... Nesaprotu, kāpēc tad bija vajadzīgs šis manevrs? Jā, diemžēl ierindniekam vai pat vidēja ranga komandierim, kas sēž uz sev ierādītā zemes pleķa un nezina, ko šajā laikā dara kaimiņu apakšvienības, ne jau vienmēr un viss ir saprotams.

Tā arī patlaban mēs nezinājām, ka piesaistām vāciešu, uzmanību, ka kaut kur tiek gatavots izlūkgājiens ... Mēs te sapņojām par savu mežu, par mūsu būdām, kur paklāta bieza zaru kārta, kur allaž dega maza uguntiņa,, par būdām, kurās mēs bijām tikpat nepasargāti kā šeit, klajā laukā, bet kuras mums bija, lai nu kādas, tomēr mājas ...

Visi bijām izsaluši caur un cauri, bet vācieši ik pec brīža uzbēra pa īsai kārtai. Skanēja arī atsevišķi šāvieni — tur ņēma uz grauda snaiperi.

Kad sāka mesties tumsa, mums pavēlēja līst atpakaļ pie bērziem uz pauguru, un drīz pēc tam turp atlīda kareivis ar katliņu degvīna. Taču puišus tas neiepriecēja,. un viņi mundrāki nekļuva — ja jau atnesa šņabulīti, tad pēc tam dabūs pašu nelabo pieredzēt. Krūzīšu mums nebija (atstājām būdās), tāpēc katliņš sāka iet no rokas rokās, visi dzēra ar mēru, pa divi malki, lai atliktu arī pēdējiem. Man jau atnesa, kad vairs bija palicis tikai pašā dibenā — mana un mirušā tatāra tiesa. Izdzēru gluži kā ūdeni, noslaucīju ar piedurkni muti — par maz, nemaz nekļuva siltāk.

Jau bija pavisam satumsis, un vācieši saka šaudīt raķetes, turklāt pie Panovas vairāk nekā parasti. Laikam gaidīja, kas tam krievu Ivanam būs ienācis prātā. Bet tas bija sadomājis, lūk, ko.

— Pēc signāla «sarkana raķete» sākt virzīšanos uz Pa-novu, — rotnieka ziņnesis aizelsies nogārdza.

Vēl dienā lāgiem pazibēja viena otra bikla cerība, ka mēs panīksim te kādu laiku, paķircināsim vāciešus un tad mūs aizsūtīs atpakaļ uz mūsu mežu, bet nu šīm cerībām pienāca gals. Pavēle ir pavēle.

Man blakus gulēja tikko ar papildinājumu atnācis kareivis ar rokas ložmetēju. Pavēlēju viņam aizlīst metrus divdesmit pa labi un no turienes atbalstīt mūs ar ložmetēja uguni.

Un šajā mirklī ar mani notika tas, kas nebija noticis-nedz pirmajos uzbrukumos, nedz abos šajos mēnešos. Man uzbruka bailes, tādas, kādas vēl nekad nebija pieredzētas, tās paralizēja, atņēma spēkus, piespieda pie zemes, saplacināja. Un, kad es gribēju izkustēties no vietas, kājas man vairs neklausīja. Kas tad nu? Paralīze, vai? Tas, ka biju nodzīvojis divus mēnešus slapjos, nekad neizžāvējamos velteņos? Var būt, ka tas man tikai tā liekas? Nē, patiešām nevarēju kāju ne pakustināt... Sākumā tas mani nobiedēja, bet tad uzmaldījās tāds kā prieks — es taču nevaru iet uzbrukumā ar šitādām kājām. Nevaru — un beigta balle! Un ap sirdi kļuva vieglāk. Vilkdamies ar rokām vien, pielīdu pie ložmetējnieka ...

Es pacēlu galvu ... Virs manis pletās tāda pati pavasarīga debess, un iespējams, ka es gulēju tajā pašā vietā, kur pirms divdesmit gadiem. Guļu dzīvs ...

Pārējo es vairs necentos atcerēties un devos atpakaļ.

Gribēju vēl atsaukt atmiņā, kāds šis ložmetējnieks izskatījās, taču nekas neizdevās. Pie manis vadā viņš bija sabijis tikai dažas dienas. Tomēr acis, to izteiksmi, pirmsnāves skumjas, kas tajās ieplaiksnījās, — to visu es atcerējos. Atcerējos arī to, kā atgriezāmies mežā, kā ziņoju rotas komandierim par zaudējumiem, kā tikko aizvilkos līdz savai būdai un galīgi bezspēkā nokritu uz zaru paklāja. Nedz es ko domāju, nedz sajutu, tikai viena vēlēšanās — gulēt, gulēt... Pārāk daudz nāvju pieredzēts pa šiem mēnešiem, lai domātu par katru jaunu kritušo. Pārāk biju nomocījies pa visu šo bezjēdzīgo dienu, pārāk sastindzis viss bija manī. Es pavisam vienkārši iekritu miegā, pat nepapriecādamies, ka esmu izkūlies dzīvs arī no šīs jezgas.

Arī nākamajā dienā nebija laika ne par ko domāt. No rīta vācieši, atriebdamies par nakts traucējumu, sarīkoja mums pamatīgu rīta rosmi. Smagi ievainoja manu veco kareivi, ar kuru sabiju kopā priekšējās pozīcijās kopš pirmās dienas.

Gan tajā dienā, gan arī nākamajās ne reizi netiku domājis par gadījumu pie Panovas.

Bet. kādēļ piepeši tagad, pēc divdesmit gadiem, klimstot pa bijušajām priekšējām pozīcijām, es nevaru tikt vaļā no kaut kādas vainas apziņas pret visiem tiem, kuri apgūlās šeit uz mūžiem? Kādēļ gribas visu laiku čukstēt: «Piedodiet, puiši, piedodiet, ka esmu palicis dzīvs?»

Soļoju pa mežmalu atpakaļ uz Usovas pusi. Pa labi pletās lauks. Kaut kur tālumā strādāja traktors, un tā motora ducināšana uzvedināja atmiņā tos brīžus, kad pēc mūsu noslāpētā uzbrukuma vācieši izsūtīja prettriecienā dažus tankus un tie, pat ne reizi neizšaudami no lielgabaliem, ar ložmetējiem vien izšķieda pa lauku mušu-bataljona atliekas.

Ienācis Usovā, aizgaju uz veikaliņu, ko biju pamanījis jau tad, kad abi ar Lidiju nācām cauri ciemam. Pie letes stāvēja divi puiši vatētos vamžos un uzkoda sālītus, laikam no mājām līdzi paņemtus gurķus. Es sasveicinājos. Viņi atņēma sveicienu un ziņkārīgi nopētīja mani — laikam sveši cilvēki te iegriežas patiešām retL

— Atbraucu apskatīties bijušās priekšējās pozīcijas, — es teicu un pasniedzu pārdevējai naudu.

— Jūs šeit karojāt? — viens no puišiem uzprasīja.

— Jā.

— Vai fronte te ilgi nostāvēja uz vietas?

— Tieši gadu.

— Tad viss saprotams... — pateica puisis ar žokejcepuri.

— Kas saprotams?

— Daudz kaulu uz tīrumiem gulēja ... Tikai piecdesmit trešajā gadā sapulcināja cilvēkus no visiem ciemiem. No saplākšņiem sanagloja zārkus un salika tajos. Bet apbedīja Petunovā. Tur krastmalā, pakalnā, brāļu kapi. Nebraucāt garām?

— Es nāku no Čertoļinas puses.

— Ja brauksiet pa lielceļu atpakaļ uz Rževu, tad ieraudzīsiet.

Iebāzu kabatā trīs kortelīšus, domādams, ka iedzers arī saimniece un viņas dēls un ka par daudz nebūs. Arī iedams uz Černovu, sāku skaitīt soļus, taču nojuka. Bet tā gribējās uzzināt, cik tālu no Usovas līdz černovai. Toreiz Černova šķita aizmugure. Bet šī aizmugure laikam atradās tikai kādus pusotra kilometrus no vāciešiem.

Tuvodamies ciemam, jau iztālēm pamanīju, ka Lidija kopā ar saimnieci sēž uz lievenēm. Lidija piecēlās un panācās man pretim. Viņa bija bāla, acis sasarkušas — laikam raudājusi.

— Es atradu, — viņa teica, klāt pienākusi.

— Vai tiešām? — es brīnījos.

— Jā. Lūk, pie tā celma. Tur audzis vientuļš koks.-Saimniece atcerējās. Un desmit soļus uz austrumiem ... neliela kopiņa... Mēs tur uzstādījām bērzu. Aiziesim. — Viņa saņēma mani aiz rokas un aizveda.

Roka bija vēsa un viegli trīsēja. Kad piegājām klāt, viņa palaida manu roku vaļā. Apstājāmies. Jā, pilnīgi iespējams, ka te arī atradās kapteiņa Bolotova kaps. Uz zemes bija saskatāms tāds kā izcilnis un vēl bija redzams liela koka pussatrunējis celms. Ilgi stāvējām klusēdami. Man aizžņaudzās kakls tāpat kā toreiz, kad kapteinis Bolotovs atnesa man krūzīti ar degvīnu, gabalu gaļas un maizes, bet es viņam aizgūtnēm un juku jukām stāstīju par mušu dienas uzbrukumu Ovsjaņņikovai un viņš uzmanīgi klausījās, šūpoja galvu un tikai lāgiem paskubināja: «Jus ēdiet, ēdiet...» Un toreiz viņš man bija pats tuvākais cilvēks...

— Esmu jums ļoti pateicīga, ka paņēmāt mani līdzi, — Lidija klusi teica. — Tikai žēl, ka tas nav noticis agrāk. Pērn nomira viņa māte ...

— Tas viss, Lidij, ir ļoti skumīgi...

— Jā. Taču ja jūs varētu iedomāties, ko tas viss man nozīmē... Tagad braukšu uz šejieni katru gadu... Uzvaras dienā.

— Cik ilgi var dzīvot ar pagātni vien, Lidij?

— Man tā nav pagātne.

Es nogrozīju galvu.

— Man nav ko teikt, es varu tikai apskaust kapteini Bolotovu ... ka viņam ... esat bijusi jūs. Mani... dzīvu ... aizmirsa pēc diviem gadiem.

— Es saprotu, — viņa teica un paskatījās manī.

— Ko jūs saprotat? To, ka tādu arī vajadzēja aizmirst?

— Nē, nepavisam. Es saprotu, kāpēc jūs tā izturaties pret sievietēm.

— Bet tas, — es atteicu un noraustīju plecus. — Tas viss ir nieki... — Un pasniedzu Lidijai roku. — Iesim.

Viņa pavisam vienkārši un uzticīgi pasniedza man savu joprojām vēso un drusku drebošo plaukstu. Es viegli paspiedu to ar saviem pirkstiem un sacīju:

— Un tomēr nedrīkst dzīvot tikai ar pagātni vien ...

Mājās saimniece jau saridājusi galdu — uzlikusi gan

sālītas sēnes, gan skābētus kāpostus, gan sālītus gurķus. Es uzliku savus krājumus.

— Kur nu tik daudz? — saimniece iesaucās. — Mēs taču nemaz nedzeram.

Es salēju degvīnu un pacēlu glāzi...

— Apsveicu ar svētkiem, ar Uzvaras dienu, — saimniece sacīja.

— Jā, — es piekritu. — Un pieminēsim tos, kuri šeit apgūlās. Tikai viņi vienīgie nevienam nav nekā parādā. Viņi ir atdevuši visu ... Un par tiem, kuri viņus atceras. Par jums, Lidij...

Un sāka raisīties valodas... Namamāte atcerējās, kā vācieši izdzinuši viņus no Černovas, kā pusotra gada mitinājušies kur nu kurais pa svešiem ciemiem, bet, kad atgriezušies, — nevienas veselas mājas. Viņa pastāstīja, ka viena no māsām dzīvojot Maskavā un tur šās darbabiedrs, padzirdējis, ka viņa no Černovas, esot teicis, ka dabūjis te, pie Ovsjaņņikovas, karot. Interesanti, kurš tas varētu būt? Vai no mūsu brigādes? Pierakstīju māsas adresi.

Lidijai bālums no sejas pazuda, un viņa likās tāda kā apskaidrota un ļoti nopietna. Es sāku runāt par to, ka nekādi romāni, stāsti un dzejoļi nespēj pastāstīt par karu tik, cik spēj pateikt, rau, šāds neliels bijušo priekšējo pozīciju zemes pleķītis, un ka, pārstaigājot to, tikai pēc zemes brūcēm vien var rast priekšstatu par visu, kas te risinājies, un ka būtu labi, ja vienu otru vietu, kur notikušas lielas kaujas, atstātu tādu pašu, kāda tā bijusi kauju laikā — ar visiem ierakumiem, dzeloņstiepļu žogiem, sašautajiem tankiem ...

— Kā jums šķiet, — Lidija uzprasīja, — vai viņu nogalināja šeit vai...

— Kas viņš bija?

— Es nezinu. Viņš bija ķīmiķis, bija beidzis universitāti ...

— Tātad bija ķīmiskā dienesta priekšnieks... Taču strēlnieku daļās, Lidij, ķīmiskā dienesta priekšnieki pavisam ātri pārvērtās gan rotu komandieros, gan bataljonu komandieru palīgos, reizēm arī vadu komandieros. Iespējams, ka viņš pārņēma kādu no rotām un tad krita tur... Taču arī šeit varēja pavisam viegli sastapties ar nāvi. Redziet — tā ir Usova. Tur bija vācieši.

— Es gribētu aiziet... uz turieni. Jūs droši vien esat noguris?

— Ejam, — es tūlīt piekritu.

Diena jau sliecās uz vakaru, un man gribējās ieraudzīt saulrietu viņpus bijušā kaujas lauka — nekad nevarēšu aizmirst baisos, asinssarkanos ziemas saulrietus, kad nokaitētais saules aplis grima aiz Ovsjaņņikovas šķūņu un māju jumtiem, bet no melnajiem, sadegušajiem tankiem pāri laukam līda garas, violetas ēnas.

Lai nokļūtu ātrāk pie lauka, es nemetu lokus pa senajām takām, kur kādreiz tiku gājis, bet izvedu Lidiju taisni cauri mežam.

Kad pienācām pie lauka tajā vietā, kur kādreiz atradās Ovsjaņņikova, debesīs jau asinssārti kvēloja riets. Mežmalā apsēdāmies, es satinu smēķi, uzpīpēju.

— Redziet šo lauku... Tam vajadzēja tikt pāri. Rau* tur, — es parādīju ar roku, — stāvēja sašauti mūsējie tanki, bet pie tiem gulēja apdeguši mirušie tankisti...

Un tad manī sabruka kaut kāda aizture: es sāku nesakarīgi, putrodams un atkārtodamies stāstīt par mūsu pēdējo uzbrukumu Panovai... Viņa klausījās nepārtraukdama, un tikai pēc pauzes, kad biju pateicis: «Es pielīdu pie ložmetējnieka ...» — viņa sacīja:

— Jūs negribat par tālāko stāstīt? Tad arī nevajag.

— Nu, nē — ja jau esmu iesācis, tad turpināšu līdz. galam... Saprotiet, kājas man patiešām nekustējās, it kā tās nebūtu manas. Pievilkos pie ložmetējnieka un teicu, ka man vairs nav labi ar kājām, nevaru paiet... Varēju arī neteikt nekā, tikai pavēlēt, lai atstāj ložmetēju man, bet pats iet kopā ar ķēdi. Taču es vēlējos kaut kā izskaidrot... Ložmetējnieka seja pārvērtās, viņš noskatījās manī ar zobgalīgu smīnu — sak, pašam negribas iet, tāpēc sūta mani —, bet tad viņam nodrebēja lūpas, seja kļuva balta kā krīts, un no viņa acīm man uzšļāca tādas smagas skumjas, ka es nodūru acis un tikai nomurmināju: «Jūs sapratāt? Ejiet.» Viņš nekā neatbildēja, strupi pastūma uz manu pusi ložmetēju un aizlīda uz paugura galu, kur gulēja mirušais tatārs, paņēma viņa šauteni un nogūlās blakus pārējiem kareivjiem ...

Es apklusu, satinu vēl vienu smēķi un paskatījos uz Lidiju. Viņa sēdēja, zodu plaukstās atbalstījusi, un skatījās uz lauku. Oranžās saules maliņa jau bija noslīdējusi aiz zilā apvāršņa, bet visa apkārtne ietinusies zilgā dūmakā. Riets bija gluži tāds pats kā pirms divdesmit gadiem. Tikai nebija Ovsjaņņikovas, nebija Panovas, bija tikai lauks, kas aizsniedzās prom bezgalībā.

— Uzliesmoja sarkanā raķete, — es turpināju. — Es. iebļāvos: «Uz priekšu!» — un sāku šaut ar rokas ložmetēju. Cilvēki pa vienam piecēlās un ienira tumsā. Tūdaļ pat sāka šaut arī vācieši, un es redzēju, kā uz lauka tajā vietā, kur skrēja mans vads, sakrustojas uguns strūklas. Kareivji, baidīdamies, ka neatklāj sevi, nemaz nešāva, vienīgi mans ložmetējs šāva uz Panovu, un sarkani punktiņi apdzisa kaut kur melnā tumsā... Un tad nāca divas mīnas. Nokrita pavisam blakus. Nupat vajadzēja būt trešajai... Un ko jūs gribat? Varat iedomāties, ka manas kājas pēkšņi atguva spēku. Es paķēru ložmetēju un, lai aizmuktu no trešās mīnas, pārskrēju uz citu vietu... Jūs to saprotat?

— Jā!

— Es nesimuleju. Es toreiz patiešam nevarēju pakustināt kājas. Taču, pārskrējis uz citu vietu, aptvēru, ka biju to sev uztiepis... Protams, pēc visa ta es_ paķēru ložmetēju, metos pakaļ vadam un drīz vien savējos panācu. Viņi gulēja, pie zemes piespiedušies, un vienīgais jaunākais komandieris, kas man bija, nemaz ir nemēģināja viņus piecelt. Arī es to nedarīju. Tāpat pieplaku pie zemes un liku mieru sprūdam... Tad jau es sapratu, ka mūsu uzbrukums ir tikai uzmanības novēršanas manevrs ..

Apklusu un ierāvu tādu dūmu mākoni, ka sāku kāsēt.

— Ložmetējnieku nogalināja? — Lidija pēc brītiņa ievaicājās.

— Jā. Divus ievainoja, bet viņš krita.

— Un jūs uzskatāt, ka esat pie tā vainīgs? — viņa atkal pēc brīža ierunājās.

— Uzskatu, kaut arī viņš varēja palikt dzīvs, būdams uz lauka, bet mani pie ložmetēja varēja nogalināt. Tas viss tā ir... Bet šodien man uzmācās doma, ka es dzīvoju uz svešas dzīvības rēķina. Ka tie, kuri te palika, ja viņi būtu dzīvi, spētu padarīt vairāk un nodzīvotu savu mūžu labāk ...

— Jūs nenožēlosit, ka izstāstījāt to man?

— Nē. Man vajadzēja par to kādam pastāstīt... Jā, patlaban es jūtos vainīgs. Un kā domājat jūs?

— Es nezinu. Man grūti spriest... Taču labi laikam ir tas, ka jūs sajūtat kaut kādu vainas tiesu ...

— Vai tas ir labi? — Es pasmīnēju.

— Jā, labi... — viņa domīgi atbildēja, bet tad nopra sīja: — Bet tos, kuri sūtīja jūsu vadu, tos jūs neuzskatāt par vainīgiem?

— Rotnieks pildīja pavēli...

— Un jūs? Jūs taču arī pildījāt pavēli...

— Jā ... Taču saprotiet, te ir kas cits ... Ja es būtu aizsūtījis ložmetējnieku uz ķēdi kaut kādu taktisku apsvērumu dēļ, būtu cita runāšana, bet es ... es viņu aizsūtīju savā vietā... un tas jau ir pavisam kas cits. Nē, esmu vainīgs, — es teicu, nosviedu smēķa galu un pēc tam piebildu: — Es visu kara laiku sodīju sevi. Cik reižu netiku pieteicies darīt to, ko varēju nedarīt... Taču karā mani varēja nogalināt kuru katru mirkli, bet, kad tas beidzās un savu vainu vairs nevarēju izpirkt, laikam kāds aizsardzības reflekss sāka atbrīvot atmiņu no tā... — Es nodūru galvu.

Saule jau bija norietējusi aiz lauka malas, un tikai šaura maliņa vēl stīdza pie apvāršņa.

Sājā laikā vācieši sāka savu vakara apšaudi no mīnmetējiem, un visiem mums pirms tam iekšā kaut kas drebēja un sirdī durstīja ledus adatiņas — vai tikai šodien nebūs pienākusi mana kārta?

Un piepeši patlaban, pēc divdesmit gadiem, es sajutu kaut ko līdzīgu, nodrebinājos un piecēlos.

— Iesim prom, Lidij.

Mežs bija satumsis, sadrūmis un sāka atgādināt to Cernovas mežu, kāds tas bija pirms divdesmit gadiem, — tāpat melnēja koku stumbri, ūdens neskaitāmajās šāviņu un mīnu bedrēs tikpat sārti atspulgoja rieta debesis, trūka tikai būdu, un nebija dūmu, kas vakaros ietina mūsu priekšējās pozīcijas kā miglas mākonī.

— Lidij, — es uzprasīju. — Ja jūsu kapteinis Bolotovs būtu palicis dzīvs, vai viņš padarītu jūs laimīgu?

— Pats par sevi saprotams, — viņa, nemaz nepadomādama, atteica.

— Sis «pats par sevi saprotams» gan ir mazliet naivs, taču ...

— Kāpēc jūs tā pēkšņi uzprasījāt?

— Tāpat vien, — es atbildēju, bet pats nodomāju, ka laikam katram cilvēkam savā mūžā kāds jāpadara laimīgs ... Kaut vai viens vienīgs. Man tas pagaidām nav izdevies. Kādēļ? Pats nezinu.

Tālāk soļojām klusēdami, apiedami bedres un pussapuvušās kritalas. Es papliķēju pa kādu stumbru — arī jus, veterāni, mirāt nekurnēdami gan no vācu šāviņiem, gan mūsu cirvjiem, kad mēs gāzām jūs savām būdām un zemnīcu pārsegumiem ...

Kad izgājām no meža un ieraudzījām Cernovas trīs majejes, vienā logā jau spīdēja gaisma. Un šī vārgi mirdzošā uguntiņa atgrieza atpakaļ šodienā — toreiz nekādu uguņu nevarēja būt.

Namamāte piedāvāja vakariņas, bet mēs atteicāmies. Tad viņa aizveda mūs uz otru istabu un, drusku apmulsusi, sacīja:

— Mums te ir tikai viena gulta ... Nemaz nezināju, ka jums drīkst klāt? Tajā istabā vietas nav, šodien arī mana māsa pārnakšņo, un arī es ar Valentinu...

— Paklājiet kaut ko uz grīdas, ja ir. Es tepat arī atgulšos, — es teicu. — Jums nav iebildumu, Lidij? Par ērtībām tiku jūs brīdinājis.

— Protams, ka neiebilstu, — viņa vienkārši atteica.

Namamāte atnesa matraci, spilvenu un segu... Izgāju

laukā uzsmēķēt, lai ļautu Lidijai noģērbties.

Reibums bija pārgājis, pagaisis arī šīsdienas sasprindzinājums. Stāvēju uz lievenēm, smēķēju un vēlreiz pārlaidu acis apkārtnei, šim šķietami svešajam ciemelim, kas jau sen bija kļuvis tuvs, Cernovas mežam, kurā pirms divdesmit gadiem pieredzēju savu postu un bēdas, Usovu, kura melnēja tālumā un kurai uzbruka vienā gabalā, bet tā arī nevarēja ieņemt, un negaidot atjēdzos, cik dārga man ir šī Rževas apkaimes zeme, tās tīrumi, zilās tāles, tās vienkāršās ciemu mājas un, kaut arī esmu pilsētnieks, tomēr mana sākotne meklējama šeit, ka esmu cēlies no šejienes, no šīs krievu zemes, un man jākalpo viņai, un tikai viņai man jāatdod tas, kas manī mīt... Un atkal galvā jundīja doma — kaut kā labad taču es paliku šeit dzīvs četrdesmit otrajā gadā, kaut kā labad neaizgāju bojā vēlāk.

Un tad vēl skaidrāk apjēdzu, ka dzīvoju ne tā, kā vajadzētu. Sadalos sīkumos, atdodu sevi nenozīmīgam darbam peļņas dēļ, un Maskavas dzīves burzmā un steigā man vairs neatliek nekā kaut kam īstam, ko droši vien varētu paveikt, ja būtu atdevis tam sirdi un dvēseli...

Pēkšņi sen lolotā glezna — «Kareivja acis» —, kura man nekādi nepadevās, sāka likties pārāk samākslota, tāda, kas nāk no izdomas, nevis no sirds... Un iztēlē jau radās kas cits... Vēl ļoti neskaidri, nenoteikti, taču jau ieguva aprises un sakārtojās kaut kāda grafiku cikla virknē — «Rževas skices», kurās visam šeit notikušajam jāiemanto skaidra, ļoti vienkārša, līdz galam patiesa un skarba forma, jā, skarba forma, varbūt pat baiga, cik baigs un nežēlīgs bija Ovsjaņņikovas lauks... kaujas lauks ...

Jā, tikai grafika — balts, melns, sarkans... Sniega krāsa, Ovsjaņņikovas apsvilušo māju krāsa un šeit izlieto asiņu krāsa ... Tikai jāstrādā, jāstrādā, jāstrādā ... Laikam gluži viss vēl nav zaudēts. Var būt, ka liktenis man vēl ir atlicinājis desmit, piecpadsmit gadu? Un tad varbūt es izpildīšu savu pienākumu pret šo saplosīto zemi, pret cilvēkiem, kuri uz tās cīnījās un kuru mirstīgās atliekas vēl tagad dēd Černovas mežā ... Dzīvā pienākumu — mirušo priekšā.

Iegāju atpakaļ mājā un aizgāju uz mums piešķirto istabu. Lidija gulēja ar atvērtām acīm, rokas zem galvas palikusi. Nespodrā petrolejas lampas gaisma tikko izcēla viņas sejas profilu, bet skropstu tumšā ēna gūlās uz vaigu kauliem, padarīdama viņas seju vēl gurdāku un gluži kā no šīs pasaules nošķīrušos.

Un pēkšņi sirdi sažņaudza smeldzošs žēlums, uznāca kauns par agrākajām rotaļīgajām iedomām, par it kā nejaušajiem pieskārieniem... Atcerējos, kāda viņa stāvēja pie kapteiņa kapa — sevī iegrimusi, sērīga un pat zināmā mērā svinīga —, un nemaz vairs nešaubījos, ka viņa bijusi tam uzticīga visus šos divdesmit gadus, ka šī sieviete stāv galvas tiesu pāri visām tām, ko biju sastapis es, un sapratu, ka biju izturējies pret viņu neglīti un necienīgi.

Man gribējās saņemt viņas roku, piespiesties pie tās ar lūpām, taču savaldījos, jo baidījos, ka viņa var uzņemt to par mana ceļā uzsāktā neveiklā flirta turpinājumu, un es sāku meklēt sirsnīgus, labus vārdus, kas, viņu neaizvainojot, parādītu manu pašreizējo — gan līdzjūtību, gan cieņu par uzticību un pat maigumu, taču nez kādēļ nevarēju šādus vārdus atrast...

— Arlabunakti, Lidij, — es beidzot pateicu, nekā labāka tā arī neatradis.

— Ar labu nakti. — Viņa pagrieza galvu, palūkojās manī un piebilda: — Jums patlaban ir jauka seja.

— Jā? — es nenoticēju.

— Par ko jūs tikko domājāt?

— Par ko? — Es mirkli padomāju. — Par to, ka varbūt vēl viss nav zaudēts... Ka galvenais un pats īstākais vēl ir priekšā ... un es pagūšu ... — Es paskatījos Lidijā, un viņa, laikam sapratusi, ka gaidu apstiprinājumu, sacīja:

— Pagūsiet... Es tam ticu.

SATURS

Seļižarovas lielceļš Ovsjaņņikovas grava

Saša.......

Pasērst pēc ievainojuma . Uzvaras diena Černovā . .

Вячеслав Кондратьев ОТПУСК ПО РАНЕНИЮ Повести и рассказы

Рига «Лиесма» 1985 На латышском языке Перевел с русского Хуго Рукшанс Художник Арвидс Буманис

ИБ № 4321

Vjačeslavs Kondratjevs PASĒRST PĒC IEVAINOJUMA

Redaktore M. Priedniece Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevičs Tehniskā redaktore S. Balode Korektore G. Lejniece

Nodota salikšanai 24.08.84. Parakstīta iespiešanai 05.05.85. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijās papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 23,52 uzsk. iespiedi.; 24,>0 uzsk. krāsu nov.; 27,54 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 1249-1. Cena 1 rbl. 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 46/31961 /

Dt-84. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rigas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11.

VJACESLAVA KONDRATJEVA ATBILDES UZ LAIKRAKSTA «НЕДЕЛЯ» KORESPONDENTES K. POKROVSKAS JAUTĀJUMIEM

Visi Vjačeslava Kondratjeva varoņi ir jauni: gan Saša — tāda paša nosaukuma stāstā, gan leitnants Volodja no stāsta <rPasērst pēc ievainojuma», gan tie, kuri atgriezās pēc kara Sretenkā. Jauni bija ari tie, kuri palika guļam Ovsjaņņikovas laukā netālu no Rievas. Un tādēļ tieši ar Vjačeslavu Kondrat-jevu nolēmām aprunāties ne tikai par jaunekļiem, kuri piedalījās karā, bet arī par tiem, kuri ir jauni patlaban. Mūs interesēja, ko viņiem, mūsdienu puišiem, nozīmē atmiņas par kara negaisu, kas trakoja mūsu zemē pirms četrdesmit gadiem.

— Biedri Kondratjev, laikam taču katram rakstniekam ir savs lasītāju loks. Pie kā jūs vērsāties, par ko domājāt, kad rakstījāt? Par saviem vienaudžiem vai arī par mūsdienu jauniešiem?

— Šaubos, vai rakstnieks domā par konkrētu lasītāju. Kad sāku rakstīt, es nedomāju par lasītāju, man vajadzēja izteikt to, kas uz sirds, pastāstīt par savu karu cik iespējams patiesīgi. Es to uzskatīju par savu morālo pienākumu pret «dzīvajiem un mirušajiem». Epigrāfā «Sašam» tā arī uzrakstīju: «Visiem, kas karojuši pie Rževas — dzīvajiem un mirušajiem —, veltīts šis stāsts». Taču tas, protams, nebūt nenozīmēja, ka rakstīju stāstu tikai tiem, kuri bija piedalījušies kaujās pie Rževas; man bija svarīgi, lai visi uzzinātu, ko cilvēki pārcieta un kā viņi karoja Rževas pievārtē, jo vairāk tādēļ, ka par to bija rakstīts maz.

Sešdesmito gadu sākumā, kad pats vairs nebiju nekāds jaunais, pēkšņi atkal sāku pārdzīvot jaunībā pieredzēto, «nokļuvu» karā pa otri lāgi. Laikam taču bija iestājies briedums un līdz ar to radusies apjēga, ka pats galvenais notikums manā mūžā ir bijis karš. Tas sagrāba mani kā knaiblēs, un es sāku dzīvot savādu, tādu kā dubultu dzīvi. Vienu — reālo, otru — pagātnes dzīvi. Naktīs es it ka kļuvu divdesmit gadus jaunāks, ap mani sapulcējās mana vada puiši, mēs tinām smēķus, lūkojāmies Rževas augstajās debesīs — vai tik nesāksies kārtējā bombardēšana —, un es allaž pamodos, kad no piķējošās fašistu lidmašīnas atdalījās bumba, krita tieši man virsū, un es sapratu: tā ir mana bumba. Tieši tad arī sāku meklēt savus pulka biedrus no Rževas laikiem. Kā man vajadzēja sastapt

kaut vienu no viņiem! Taču meklējumi bija veltīgi. Un man iedzēla doma, ka varbūt esmu palicis dzīvs es viens vienīgs; tāpēc jo lielāks bija mans pienākums pastāstīt par to visu, par savu karu.

Protams, karš bija visiem viens. Karoja miljoni. Tomēr katram, esmu par to pārliecināts, bija savs, mazs, īpašs karš, kas nebija līdzīgs citu karam. Tikpat neatkārtojams ka cilvēka liktenis. Tajā laikā, kad es ķēros pie spalvas, par karu jau bija sarakstīts daudz lielisku lappušu. Taču šajā proza es veltīgi izmeklējos savu karu, to es tur neatradu. Neatradu un pārliecinājos, ka ir aplam to meklēt citu darbos. Par savu karu varu pastāstīt tikai es pats. Un vēl. Es aptvēru, ka tad,_ ja es to nepastāstīšu, kaut kas paliks par karu nezināms, kada tā lappuse tā arī netiks izlasīta. Bet kara dalībnieki cits aiz cita pazūd nebūtībā, mūsējo zemes virsū paliek aizvien mazāk, un katrs aizgājējs paņem līdzi savu, nepastāstīto...

Jūs jautājāt, par ko domāju, ķerdamies pie spalvas. Man prātā bija viņi, mani ieroču biedri, bet rakstīju gan laikam taču tiem, kuri nezināja, kas ir karš. Gribēju pastāstīt viņiem par cilvēkiem, kas izglāba Krieviju.

— Vai jums ir ciešāki sakari ar jauniešiem? Ko saka viņi, Sašas vienaudži?

— Es saņēmu vēstuli no kāda jaunieša, kas dien Afganistānā. Viņš pateicās par stāstu «Saša» un rakstīja, ka patiesīgais vēstījums par kara ikdienu palīdzējis viņam tikt pāri dienesta grūtībām. Skaudrā patiesība par Sašas dzīvi bija norūdījusi karavīru, iemācījusi uzveikt bailes, tātad iemācījusi būt drosmīgam.

Reiz pa radio lasīja manu stāstu «Sveiciens no frontes». Atgādināšu, ka tas ir jauniņas medmāsas un divdesmit gadus veca leitnanta mīlas romāns vēstulēs. Katru savu vēstuli viņš iesāk ar vārdiem: «Sveiciens no frontes!» Sarakstīšanās apraujas pēkšņi, un pēdējā vēstulē — sakaltis ziediņš no priekšējam pozīcijām. Tas nav izdomāts notikums. Mana sieva glaba no-frontes saņemtu vēstuļu paciņu un sažuvušu ziediņu. Vēstulēs neesmu rakstījis es, toreiz mēs vēl nebijām pazīstami.

Radio pēc šīs pārraides pienāca daudz vēstuļu. Tas varētu iedalīt divās dalās — mūsdienu jauniešu vēstulēs un to sieviešu vēstulēs, kuru jaunība sakrita ar kara gadiem._ Sievietes rakstīja pašas par sevi: «Mēs esam tās, kuram dzīve tik vien arī bija kā «sveiciens no frontes».» Viena no klausītājam pastāstīja: «Es glabāju divsimt karadienu vēstuļu. Divsimt

pirmā — ir nāves ziņa.» Taču vairāk par visu mani pārsteidza un arī iepriecināja sāpīgā līdzjūtība, kas strāvoja puišu un meiteņu vēstulēs. Viņi jauneklīgi asi pārdzīvoja svešas nepiepildītās mīlestības traģēdiju.

Rietumos mums pārmet, ka mēs pārlieku daudz runājot un rakstot par pagātni, ka pārāk bieži atceroties karu. Mus pamāca, ka vajagot vairāk domāt par nākotni. Kāpēc, viņi saka, jālūkojas atpakaļ?

— Sešdesmit otrā gada pavasarī, tieši tad, kad karš ņēma mani savā varā otro reizi, es aizbraucu uz Rževu. Nosoļoju

divdesmit kilometrus kājām līdz savām kādreizējām priekšējām pozīcijām, līdz Ovsjaņņikovas laukam. Bija apritējuši gandrīz divi gadu desmiti, kopš šeit granda kaujas. Taču Rževas zeme vēl atcerējās visu. Tā gulēja saplosīta, sprādzienu bedru izrakņāta, tur vēl mētājās gan sarūsējušas bruņucepures, gan karavīru katliņi. Šur un tur vēl rēgojās neizsprāgušo mīnu stabilizatori, un — bet tas bija pats drausmīgākais! — es ieraudzīju neapbedītus kritušo kaulus. Un manu sirdi plosīja doma, ka tur taču guļ tie, ar kuriem kopā strēbu no viena katliņa prosas viru... Ieraudzītais mani satrieca. Šeit, Ovsjaņņikovas laukā, es saplēsu trīssimt lappuses Rževas prozas, ko ap šo laiku jau biju uzrakstījis. Saplēsu, jo sapratu: nav uzrakstīts pietiekami patiesi... Pat zeme vēl nav sadziedējusi kara cirstās brūces, ko gan runāt par cilvēku sirdīm! Mūsu sirdis karš savainojis uz mūžiem. To māšu sirdis, kuras vēl joprojām gaida no kara nepārnākušos dēlus, vientulībā novecojušo atraitņu sirdis, tēva roku siltumu neizbaudījušo bērnu — tagad jau pieaugušu cilvēku — sirdis. Divdesmit miljonu kritušo nozīmēja to, ka bēdas piemeklējušas praktiski katru ģimeni.

Ja, Rietumu kritiķi pārmet mūsu autoriem, ka tie daudz rakstot par pagātni, arī par karu. Viņi nekad nespēs saprast, ko mūsu tautai nozīmēja karš, kas atnesa milzum daudz ciešanu, neaprakstāmas bēdas. Mums karš nebūt nav pagātne, mums tā ir neaizdzijusi, asiņojoša brūce, un tādēļ mēs rakstām un vēl rakstīsim par karu.

Par sevi varu sacīt: esmu gandarīts, ka man dažā ziņā ir izdevies pietuvoties kaut kam joti būtiskam — cilvēkam, kurš, Konstantina Simonova vārdiem runājot, karā pilda «pašu grūtāko amatu», — Lielā Tēvijas kara ierindniekam. Par kareivi, kara ierindnieku, vēl ir daudz kas pastāstāms.

1

2

Tabakas trūkuma reizēs frontinieku pieņemts tikums: smēķa īpašnieks nosmēķēja pusi, pārējie pa kārtai atlikušo daju pa diviem, trinu vai pat vairākiem cilvēkiem. (Tulk )

3

Sarkanās Armijas Centrālais nams. (Tulk.)

Content

Kondratjevs Vjačeslavs Pasērst pēc ievainojuma

SEĻIŽAROVAS LIELCEĻŠ

OVSJAŅŅIKOVAS GRAVA

SAŠA

2

3

PASĒRST PĒC IEVAINOJUMA

UZVARAS DIENA ČERNOVĀ

SATURS

VJACESLAVA KONDRATJEVA ATBILDES UZ LAIKRAKSTA «НЕДЕЛЯ» KORESPONDENTES K. POKROVSKAS JAUTĀJUMIEM

1