Turgeņevs Ivans

Pavasara ūdeņi

Ivans Turgeņevs

Pavasara ūdeņi

.

Līksmības gadi,

Laimīgās dienas

Kā pavasara ūdeņi

Aizšalca drīz.

No senlaika

.

... PEC VIENIEM NAKTI viņš atgriezās savā kabinetā. Viņš izsūtīja laukā apkalpotāju, kas bija aizdedzinājis sveces, un, atkritis krēslā pie kamīna, ar abām rokām aizklāja seju.

Nekad vēl viņš nebija juties tik noguris — miesīgi un garīgi. Visu vakaru viņš bija pavadījis patīkamu dāmu un izglītotu vīriešu sabiedrībā; dažas dāmas bija skaistas, gandrīz visi vīrieši bija apveltīti ar lielisku prātu un talantiem, pats viņš bija tērzējis visai veiksmīgi un pat spīdoši... un tomēr nekad vēl šis taedium vitae, par kuru runājuši jau romieši, — šis «riebums pret dzīvi» ar tik neatvairāmu spēku nebija sagrābis, nebija smacējis viņu. Bijis viņš mazliet jaunāks, būtu raudājis aiz skumjām, aiz garlaicības, aiz uztraukuma: kodīgs un dedzinošs rūgtums kā vērmeles piepildīja visu viņa dvēseli. Kaut kas neatvairāmi apnicīgs, pretīgi smags viņam uzmācās no visām pusēm kā rudens tumšā nakts, un viņš nezināja, kā izkļūt no šīs tumsas, no šī rūgtuma. Uz miegu nebija ko cerēt: viņš zināja, ka ne-aizmigs.

Viņš sāka pārdomāt... lēni, gurdi un pikti.

Viņš domāja par dzīves nīcību un veltīgumu, visa cilvēciskā banalitāti un melīgumu. Visi cilvēka mūža posmi domās aizslīdēja viņam garām (viņš pats nesen bija kļuvis piecdesmit divus gadus vecs), un neviens neatrada žēlastības viņa priekšā. Visur viena un tā pati tukšu salmu kulšana, tā pati mēles trīšana, tā pati pa pusei godprātīgā, pa pusei apzinātā pašapmānīšanās — lai bērns spēlējas, ar ko vien grib, ka tikai neraudātu, — bet tad pēkšņi kā sniegs uz galvas uzbrūk vecums un līdz ar to pastāvīgi augošās, arvien vairāk tirdošās un krem-tošās bailes no nāves... un buh! — bezdibenī. Labi vēl, ja tā nobeigsies dzīve! Bet tad, kas zina, pie beigām vēl var uzbrukt nevarība un ciešanas kā rūsa dzelzij... Ne jau viesuļvētras sabangota, kā to apraksta dzejnieki, viņam tēlojās dzīves jūra; nē, šo jūru viņš bija iedomājies nesatraucami gludu, mierīgu un dzidru līdz pašām tumšajām dzīlēm; pats viņš sēž mazā, vieglā laiviņā, bet tur, šais tumšajos, dūņainajos dziļumos, kā milzu zivis tikko saredzami ķēmīgi briesmoņi: visas dzīves likstas, slimības, bēdas, vājprāts, nabadzība, aklums... Viņš skatās: un, lūk, viens briesmonis izslīd no tumsas, ceļas arvien augstāk un augstāk, kļūst arvien redzamāks, tā pretīgums aizvien jaušamāks... Vēl mirklis — un laiviņa, tā pagrūsta, apgāzīsies! Bet tad, lūk, briesmonis atkal it kā izgaist, attālinās, nogrimst dziļumos un guļ tur, laiski kustinādams spuras. Bet liktenīgā diena atnāks, un briesmonis apgāzīs viņa laiviņu.

Viņš papurināja galvu, uzlēca no krēsla, pāris reižu pārgāja pāri istabai, apsēdās pie rakstāmgalda un, atvilkdams citu pēc citas atvilktnes, sāka rakņāties savos papīros, kuru lielākā tiesa bija sieviešu vēstules. Viņš pats nezināja, kāpēc dara to: viņš nekā nemeklēja, viņš gluži vienkārši vēlējās ar kādu ārēju nodarbošanos izkliedēt mokošās domas. Uz labu laimi atvēris dažas vēstules (vienā atradās sakaltis ziediņš, ar nobālējušu lentīti pārsiets), viņš tikai paraustīja plecus un, palūkojies kamīnā, nometa tās sāņus, acīmredzot taisīdamies sadedzināt visus šos nevajadzīgos niekus. Steidzīgi bāzdams rokas te vienā, te otrā atvilktnē, viņš pēkšņi plati ieplēta acis un, lēni izvilcis ārā nelielu, senlaicīgi apdarinātu, astoņstūrainu kārbiņu, bez steigas pacēla tās vāciņu. Zem divkārtēja nodzeltējuša kokvilnas pārsega tur atradās mazs granāta krustiņš.

īsu brītiņu viņš nesaprašanā uzlūkoja šo krustiņu un tad pēkšņi klusu iekliedzās... Viņa sejas vaibstos jautās it kā nožēla, it kā prieks. Tāda izteiksme rodas sejā cilvēkam, kad tas pēkšņi sastop otru cilvēku, kuru sen nav redzējis, kuru kādreiz maigi mīlējis un kurš tagad negaidot nostājas viņa priekšā — arvien vēl tas pats agrākais un tomēr gadu pārvērsts.

Viņš piecēlās un, atgriezies pie kamīna, atkal atsēdās krēslā un atkal ar rokām aizklāja seju... «Kāpēc šodien, taisni šodien?» viņš domāja un atcerējās daudz ko sen pagājušu.

Lūk, ko viņš atcerējās ...

Bet iepriekš jāpasaka viņa vārds, tēvvārds un uzvārds: Saņins Dmitrijs Pavlovičs.

Lūk, ko viņš atcerējās.

I

Tas notika tūkstoš astoņi simti četrdesmitā gada vasarā. Saņins bija kļuvis divdesmit divus gadus vecs, un viņš atradās Frankfurtē — atpakaļceļā no Itālijas uz Krieviju. Viņš bija cilvēks ar nelielu kapitālu, bet neatkarīgs, gandrīz bez ģimenes. Pēc kāda attālāka radinieka nāves viņš bija mantojis dažus tūkstošus un bija apņēmies notērēt tos ārzemēs pirms iestāšanās dienestā, pirms galīgas iejūgšanās kroņa sakās, bez kurām viņam nebija iespējama nodrošināta dzīve. Saņins pilnām bija izpildījis savu nodomu un rīkojies tik izmanīgi, ka, iebraucot Frankfurtē, viņam bija palicis pāri tikai tik daudz naudas, lai varētu nokļūt līdz Pēterburgai. Toreiz — tūkstoš astoņi simti četrdesmitajā gadā — dzelzceļu bija vēl visai maz; tūristu kungi ceļoja diližansos. Saņins rezervēja sev vietu «beivāgenā», bet diližanss devās ce]ā tikai pulksten vienpadsmitos vakarā. Atlika daudz laika. Par laimi, laiks bija jauks, un Saņins, iebaudījis pusdienas toreiz slavenajā viesnīcā «Baltais gulbis», devās paklaiņāt pa pilsētu. Iegāja paskatīties Dannekera Ariadni, kas tam ne visai patika, apmeklēja Gētes namu, lai gan no šā rakstnieka darbiem viņš bija lasījis tikai «Verteru» un to pašu franču tulkojumā, pastaigājās Maiņas krastā, pagarlaikojās, kā tas pieklājas kārtīgam ceļotājam, beidzot, pēc pieciem vakarā noguris, apputējušām kājām viņš bija nokļuvis kādā no Frankfurtes visne-ievērojamākām ielām. So ielu pēc tam viņš ilgi nespēja aizmirst.

Pie vienas no šīs ielas nedaudzajām mājām viņš ieraudzīja izkārtni. «Džovanni Rozelli. Itāliešu konditoreja» — tā atgādināja sevi garāmgājējiem. Saņins iegāja tur, lai izdzertu glāzi limonādes, bet pirmaja istabā, kur aiz vienkāršas letes, tāda kā nekrāsota aptiekas skapja plauktos stāvēja dažas pudeles ar zeltītām etiķetēm un tikpat daudz stikla burku ar sausiņiem, šokolādes maizītēm un konfektēm, — šai istabā nebija neviena cilvēka, tikai pelēks runcis blisināja acis un ņurdēja, cilādams ķepas augstā pīteņa krēslā pie loga, un, koši kvēlodams novakara saules slīpajos staros, uz grīdas gulēja liels sarkanas dzijas kamols līdzās apgāztam izgriezta koka kurvītim. Blakusistabā bija sadzirdams neskaidrs troksnis. Saņins brīdi pastāvēja un tad, ļāvis durvju zvaniņam izskanēt līdz galam, sacīja paceltā balsī: — Vai te neviena nav? — Tai pašā brīdī atvērās blakusistabas durvis — un Saņinam vajadzēja negribot pabrīnīties.

II

Ar tumšām matu cirtām pār kailajiem pleciem un uz priekšu izstieptām kailām rokām konditorejā strauji ieskrēja gadus deviņpadsmit veca meitene un, ieraudzījusi Saņinu, tūdaļ piesteidzās viņam klāt, saķēra viņa rokas un sāka_raut viņu sev līdzi, aizelsusies čukstēdama: — Ātrāk, ātrāk, šurp, glābiet! — Nevis aiz nevēlēšanās paklausīt, bet gluži vienkārši aiz pārlieku liela izbrīna Saņins tūdaļ vis nesekoja meitenei un it kā tiepīgi palika stāvam uz vietas: visā savā mūžā viņš nebija redzējis tādu skaistuli. Tā pievērsās viņam un ar tik lielu izmisumu balsī, skatienā un sažņaugtās, pie bālās sejas paceltās rokas drudžainajā kustībā iesaucās: — Nāciet taču, nāciet! — ka viņš tūliņ steigšus sekoja viņai pa atvērtajām durvīm.

Istabā, kurā viņš iesteidzās nopakaļ meitenei, uz vecmodīga zirgu astru dīvāna gulēja baltum balts ar iedzeltenu nokrāsu kā vasks vai vecs marmors gadus četrpadsmit vecs zēns, pārsteidzoši līdzīgs meitenei, acīmredzot viņas brālis. Viņa acis bija aizdarītas, melnie, kuplie mati apēnoja viņa it kā sastingušo pieri un smalkās, nekustīgās uzacis; starp pavērtajām zilganajām lūpām bija redzami sakosti zobi. Likās, ka viņš neelpo; viena roka bija nokārusies lejup pret grīdu, bet otru viņš bija atmetis aiz galvas. Zēns bija apģērbies, pogas aizpogātas, šaurā kravate žņaudza viņa kaklu.

Meitene raudādama pieskrēja viņam klāt.

— Nomiris, nomiris! — viņa iesaucās. — Nupat vēl viņš te sēdēja, runāja ar mani — un piepeši pakrita un kļuva nekustīgs... Mans dievs! Vai patiesi

nevar palīdzēt? Un mātes ar nav. Pantaleone, Pantaleone, nu, ko teica ārsts? — viņa pēkšņi sāka runāt itāliski. — Tu biji pēc ārsta?

— Sinjora, es negāju pats, aizsūtīju Luizi, — aiz durvīm atskanēja aizsmakusi balss, un, ar līkajām kājelēm klibodams, istabā ienāca mazs vecītis violetā frakā ar melnām pogām, vēl viņam bija augsta, balta kravate, īsas nankina bikses un zilas vilnas zeķes. Viņa mazā sejiņa pilnīgi pazuda lielā sirmu — tādu kā dzelzs krāsas matu gubā. No visām pusēm stāvus kāpdami un sajukušām šķipsnām atpakaļ krizdami, tie vecīti padarīja līdzīgu cekulainai vistai, pārsteidzoši līdzīgu tai jo vairāk tāpēc, ka zem tumšpelēkās matu gūzmas tik vien bija saredzams kā smailais deguns un apaļās, dzeltenās acis.

— Luize ātrāk aiztecēs, es nevaru paskriet, — vecītis itāliski turpināja, pamīšus cilādams plakanās, podagras izmocītās kājas, kas bija ieautas augstās, ar lentītēm sasietās kurpēs, — bet es, redz, atnesu ūdeni.

Savos kaulainajos, līkajos pirkstos viņš spieda garo pudeles kakliņu.

— Bet Emils tikmēr nomirs! — meitene iesaucās un izstiepa rokas pret Saņinu. — Ak, mans kungs, o, mein Herr! Vai patiesi jūs nevarat palīdzēt?

— Viņam jānolaiž asinis — tā ir trieka, — piebilda vecītis, ko sauca par Pantaleoni.

Kaut gan Saņinam nebija ne mazākās saprašanas medicīnā, tomēr vienu viņš zināja droši: četrpadsmit gadus veciem zēniem trieka nemēdz būt.

— Tas ir ģībonis, nevis trieka, — viņš sacīja, pievērsies Pantaleonem. — Vai jums ir sukas?

Vecītis pacēla savu sejiņu: — Kas?

— Sukas, sukas, — Saņins atkārtoja vāciski un franciski, — sukas, — viņš piemetināja, rādīdams, ka tīra sev drēbes.

Vecītis beidzot viņu saprata.

— Aha, sukas! Spazzette! Kā nu nebūs suku!

— Dodiet šurp! Mēs novilksim viņam svārkus un sāksim viņu berzēt.

— Labi... Benone! Bet vai ūdeni uz galvas nevajag liet?

— Nē ... vēlāk; ejiet tagad ātrāk pēc sukām!

Pantaleone nolika pudeli uz grīdas, izskrēja ārā un

tūliņ atgriezās ar divām sukām: viena bija galvas, otra — drēbju suka. Viņu pavadīja sprogains pūdelis; stipri asti luncinādams, tas ziņkāri apskatīja vecīti, meiteni un pat Saņinu, it kā vēlētos zināt, ko nozīmē viss šis uztraukums.

Saņins veikli novilka guļošajam zēnam svārkus, atpogāja apkakli, atlocīja viņa krekla piedurknes un, apbruņojies ar suku, sāka spēcīgi berzēt viņam krūtis un rokas. Pantaleone tikpat centīgi otru — galvas suku vilka pa zēna zābakiem un biksēm. Meitene nometās ceļos pie dīvāna un, abām rokām galvu apķērusi, ne plakstiņa nepakustinādama, kā sastingusi lūkojās brāļa sejā.

Saņins gan berzēja, bet iešķībi vēroja meiteni. Mans dievs! Kas tā bija par skaistuli!

III

Viņai bija diezgan prāvs, bet skaists ērgļa deguns; augšējo lūpu kā viegla ēna klāja pūciņas; toties sejas krāsa — viscaur vienādi blāva — mats matā kā ziloņkauls vai pienains dzintars; cirtaino matu

spīdums kā Allori Judītei Palacco-Pitli — un sevišķi acis, tumšpelēkas, melnām redzokļu apmalēm, brīnišķīgas, triumfējošas acis — pat tagad, kad izbailes un bēdas bija apēnojušas to spožumu ... Saņins neviļus atcerējās jauko zemi, no kurienes viņš pašreiz atgriezās... Un pat Itālijā nekā tamlīdzīga viņš nebija saticis! Meitene elpoja reti un nevienmērīgi; likās, viņa ik brīdi gaidīja, vai brālis nesāks elpot.

Saņins turpināja viņu berzēt, bet pats redzēja tikai meiteni; Saņinu saistīja arī Pantaleones īpatais izskats. Vecais bija galīgi saguris un elsāja, pie katra sukas piecirtiena palēcās un pīkstoši nosēcās, bet milzīgās, sviedrainās matu šķipsnas smagi plandījās no vienas puses uz otru kā ūdens izskalotas liela auga saknes.

«Novelciet viņam vismaz zābakus,» Saņins gribēja teikt...

Pūdelis, laikam šī neparastā skata uzbudināts, pie-plaka uz priekšķepām un sāka riet.

— Tarlaglia, canaglia! — vecais nošņācās uz viņu...

Bet tajā mirklī noskaidrojās meitenes seja. Viņas uzacis pacēlās, acis kļuva vēl lielākas un priecīgi iemirdzējās...

Saņins atskatījās ... Jaunā cilvēka seja saka viegli sārtoties, plakstiņi sakustējās ... nāsis iedrebējās. Viņš ievilka gaisu caur vēl arvien sakļautajiem zobiem, nopūtās...

— Emil! — meitene iesaucās. — Emilio mio!

Lēni atvērās lielas, melnas acis. Tās raudzījās vēl

truli, bet jau gurdi smaidīja; tas pats gurdais smaids atplauka arī bālajās lūpās. Pēc tam viņš pakustināja nokārušos roku un ar spēju atvēzienu uzlika to uz krūtīm.

— Emilio! — meitene atkārto]'a un piecēlās. Viņas sejas izteiksme bija tik spēcīga un spilgta, ka likās, lūk, tūliņ viņa sāks raudāt vai arī smieties.

— Emil! Kas ir? Emil! — atskanēja aiz durvīm, un istabā iesteidzās kārtīgi ģērbusies dāma sudrabaini sirmiem matiem un melnīgsnēju seju.

Viņai sekoja pavecs vīrietis; aiz viņa pleciem pazibēja apteksnes galva.

Meitene steidzās viņiem pretim.

— Viņš ir glābts, māmiņ, viņš ir dzīvs! — viņa iesaucās, cieši apkampdama ienākušo dāmu.

— Bet kas noticis? — dāma atkārtoja. — Es pārnāku ... un pēkšņi sastopu ārsta kungu un Luizi...

Meitene sāka stāstīt, kas noticis, bet ārsts piegāja pie slimnieka, kas arvien vairāk un vairāk atguva samaņu un arvien vēl turpināja smaidīt: viņš it kā sāka kaunēties par paša sacelto uztraukumu.

— Jūs, es redzu, esat viņu berzējuši ar sukām, — ārsts sacīja, pievērsies Saņinam un Pantaleonem, — un labi darījāt... Ļoti laba doma ... Bet tagad mēs paraudzīsimies, kādi līdzekļi vēl būtu vajadzīgi ...

Viņš pataustīja jaunā cilvēka pulsu.

— Hm! Parādiet mēli!

Dāma norūpējusies noliecās pie zēna, Zēns pasmaidīja vēl vaļsirdīgāk, pievērsa viņai acis un nosarka.

Saņinam ienāca prātā, ka viņš kļūst lieks; viņš iegāja konditorejā. Bet nepaguva vēl pavērt durvis uz ielu, kad meitene atkal nostājās viņa priekšā un apturēja viņu.

— Jūs aizejat, — viņa iesāka, maigi lūkodamās viņam sejā. — Es jūs neaizturu, bet jums katrā ziņā jāatnāk pie mums šovakar: mēs esam jums parād-

nieki _ ļQS varbūt izglābāt brāli — mēs vēlamies jums pateikties — māte vēlas. Jums jāpasaka mums, kas jūs esat, jums jāpapriecājas kopā ar mums...

— Bet es šodien aizbraucu uz Berlīni, — Saņins ieminējās.

— Gan jau vēl pagūsiet! — meitene mundri iebilda. — Atnāciet pie mums pēc stundas uz tasi šokolādes! Jūs apsolāties? Bet nu man atkal jāsteidzas pie viņa! Jūs atnāksiet?

Ko Saņinam atlika darīt?

— Atnākšu, — viņš atbildēja.

Skaistule strauji paspieda viņam roku, izspurdza ārā, un viņš atradās uz ielas.

IV

Kad Saņins pēc stundas pusotras atgriezās Rozelli konditorejā, viņu tur saņēma kā savējo. Emilio sēdēja uz tā paša dīvāna, kur viņu berzēja; ārsts bija parakstījis slimniekam zāles un ieteicis «lielu uzmanību izjūtu sarežģījumos», jo subjekts esot nervoza temperamenta, ar tieksmi uz sirdskaitēm. Viņš jau agrāk dažreiz paģībis, bet nekad nebija kritis tik dziļā un ilgā nemaņā kā tagad. Tomēr ārsts paziņoja, ka visas briesmas jau esot garām. Emils bija ietērpts, kā tas slimību pārvarējušam piederas, ērtā guļamtērpā; māte viņam ap kaklu bija aptinusi zilu vilnas lakatiņu; tomēr viņa izskats bija līksms, gandrīz svētdie-nīgs; arī viss apkārt pauda svētku noskaņu. Dīvāna priekšā uz apaļa, ar tīru drānu apklāta galda starp tasēm, sīrupa karafēm, biskvītiem, maizēm un ziediem stāvēja smaržīgas šokolādes pilna porcelāna kafijas kanna; sešas tievas vaska sveces dega divos

senlaicīgos sudraba svečturos; dīvāna vienā pusē Voltēra laika stila krēsls bija atvēris savus apkampienus, un Sapinu nosēdināja taisni šinī krēslā. Visi konditorejas ļaudis, ar kuriem viņš todien iepazinās, tagad atradās te, pat pūdelis Tartals un runcis bija klāt; visi šķita neizteicami laimīgi; pūdelis pat nošķaudījās aiz prieka; tikai runcis, kā agrāk, gorījās, acis piemiedzis. Saņinu piespieda paskaidrot, kādu ļaužu viņš, no kurienes un kā viņu sauc; kad viņš pateica, ka ir krievs, abas dāmas mazliet pabrīnījās un pat viegli iekliedzās, un tūdaļ vienā balsī paziņoja, ka viņš ļoti jauki runājot vāciski, bet, ja viņam ērtāk izteikties franciski, tad viņš varot runāt arī šai valodā, jo viņas abas ļoti labi saprotot un runājot arī šai valodā. Saņins nekavējās izmantot šo priekšlikumu. «Saņins? Saņins!» Dāmas nekādi nebija gaidījušas, ka krievu uzvārds tik viegli izrunājams. Viņa vārds Dmitrijs arī viņām iepatikās. Vecākā dāma piebilda, ka viņa jaunībā dzirdējusi jauku operu «Demetrio e Polibio», bet Dimitri skanot daudz labāk nekā Demetrio. Tādā garā Saņins runājās kādu stundu. No savas puses dāmas iepazīstināja viņu ar savu dzīvi visos sīkumos. Lielāko tiesu runāja māte, sirmmatainā dāma. Saņins no viņas uzzināja, ka viņas vārds — Leonora Rozelli; ka viņa palikusi atraitne pēc vīra Džovanni Balistas Rozelli nāves, kurš pirms divdesmit pieciem gadiem apmeties Frankfurtē kā konditors; ka Džovanni Batista bijis pēc dzimšanas vičencietis un ļoti labs, kaut gan mazliet paātras dabas un uzpūtīgs un pie tam republikānis! To teikdama, Rozelli kundze norādīja uz viņa portretu, kas bija gleznots eļļas krāsām un karājās virs dīvāna. Jādomā, ka gleznotājs — «arī republikānis!», it kā nopūzdamās piebilda Rozelli kundze — ne visai

pilnīgi bija pratis fiksēt līdzību, jo portretā nelaiķis Džovanni Batista izskatījās kā tāds drūms un bargs brigants^1 — līdzīgs Rinaldo Rinaldīni^2! Pati Rozelli kundze bija dzimusi «vecajā un skaistajā Parmas pilsētā, kur atradās tas brīnišķīgais kupols, ko bija izgleznojis nemirstīgais Korredžo^3». Bet, ilgi dzīvodama Vācijā, viņa bija jau galīgi pārvācojusies. Pēc tam, skumji palocīdama galvu, viņa piebilda, ka viņai tik vien palicis kā, lūk, šī meita un šis dēls (viņa pa kārtai norādīja uz tiem ar pirkstu); ka meitu sauc Džemma, bet dēlu — Emils; ka viņi abi ir ļoti jauki un paklausīgi bērni, sevišķi Emilio... (— Es neesmu paklausīga? — iebilda meita. — Ak, tu arī esi republikāniete! — atbildēja māte); ka veikals, protams, nezel vairs tā kā tad, kad vēl dzīvs bija vīrs, kas bija liels meistars — konditors (— Un grand’ uo/no,[1] — ar bargu seju piebilda Pantaleone)... tomēr, paldies dievam, dzīvot vēl var.

V

Džemma klausījās mātē — te pasmējās, te nopūtās, te noglāstīja viņai plecu, te padraudēja viņai ar pirkstu, te pavērās Saņinā —, beidzot piecēlās, apkampa māti un noskūpstīja viņai kaklu «dobītē», tāpēc māte ilgi smējās un pat iespiedzās. Pantaleoni arī stādīja priekšā Sapinam. Izrādījās, ka tas kādreiz bijis oper-dziedonis baritona partijām, bet sen jau beidzis dar-

boties teātros un tagad Rozelli ģimenē bija kaut kas līdzīgs mājasdraugam un kalpam. Lai gan diezgan ilgi jau bija nodzīvojis Vācijā, tomēr vāciski runāt viņš bija iemācījies vāji un šai valodā prata tikai lamāties, nežēlīgi kropļodams pat lamuvārdus. «Fer-roflukto spičebubio!» viņš uzbrēca gandrīz ikkatram vācietim. Itāliešu valodu viņš-pārvaldīja pilnīgi, jo bija dzimis un uzaudzis Sinigalijā, kur dzirdama lingua toscana in bocca romānā'.

Emilio acīmredzot tīksminājās tāda cilvēka patīkamajās izjūtās, kurš nupat izglābies no briesmām vai atveseļojas; un bez tam viss liecināja, ka mājinieki viņu lutina. Viņš bikli pateicās Saņinam, bet vislielāko uzmanību tomēr pievērsa ievārījumam un konfektēm. Saņinam vajadzēja izdzert divas lielas tases lieliskas šokolādes un apēst lielu daudzumu biskvītu: tiklīdz viņš vienu bija apēdis, Džemma viņam sniedza jau otru, bet atteikties nebija iespējams. Viņš drīz vien te jutās kā mājās; laiks aizskrēja neticami ātri. Viņam vajadzēja daudz stāstīt: par Krieviju, šīs zemes klimatu, par krievu sabiedrību, par krievu zemnieku un sevišķi par kazakiem, par divpadsmitā gada karu, par Pēteri Lielo, par Kremli un par krievu dziesmām un zvaniem. Abām dāmām bija visai vāja nojausma par mūsu plašo un tālo dzimteni; Rozelli kundze vai, kā viņu biežāk sauca, Lenoras kundze pat pārsteidza Saņinu ar jautājumu, vai Pēterburgā vēl esot tā slavenā, pagājušajā gadsimtā celtā ledus pils, par kuru viņa nesen izlasījusi tik interesantu aprakstu kādā no viņas nelaiķa vīra grāmatām — «Dellezze delle arti»[4] [5]. Bet,

atbildot uz Saņina izsaucienu: — Vai jūs patiesi domājat, ka Krievijā nekad nav vasaras?! — Lenoras kundze atzinās, ka līdz šim viņa Krieviju iedomājusies tā: mūžīgs sniegs, visi staigā kažokos, un visi ir karavīri, bet viesmīlība ārkārtīga, un visi zemnieki ļoti paklausīgi. Saņins papūlējās viņai un viņas meitai sniegt daudzmaz patiesākas ziņas. Kad saruna pieskārās krievu mūzikai, viņu tūdaļ palūdza nodziedāt kādu krievu āriju un norādīja uz istabā stāvošām mazām klavierītēm ar melniem taustiņiem balto vietā un baltiem melno vietā. Viņš padevās bez turpmākām ierunām un, pats sevi pavadīdams ar diviem labās un trim (lielo, vidējo un mazo) kreisās rokas pirkstiem, smalkā deguna tenoriņā nodziedāja vispirms «Sarafānu», pēc tam «Pa ielu bruģēto». Dāmas pacildināja viņa balsi un mūziku, bet visvairāk jūsmoja par krievu valodas maigumu un skanlgumu un palūdza pārtulkot tekstu. Saņins izpildīja viņu vēlēšanos, bet, tā kā dziesma «Sarafāns» un jo sevišķi «Pa ielu bruģēto» («Sur une rue pavēe une jeune HUe allait ā ileau,»[6] [7] — tā viņš pārtulkoja oriģināla domu) nevarēja viņa klausītājām iedvest augsto nojēgumu par krievu dzeju, tad viņš vispirms nodeklamēja, pēc tam pārtulkoja un tad nodziedāja Puškina «Man atmiņā vēl brīdis skaistais», ko skaņās ietvēris Gļinka, kura minorīgajās kuplejās viņš mazliet samelojās. Tagad dāmas staroja sajūsmā. Lenoras kundze pat atklāja, ka krievu valoda ir apbrīnojami līdzīga itāliešu valodai. Mgnoveņije — o, vieni^7, so mnoi — siam noi^8 utt. Pat vārdi «Puškins» (viņa izrunāja: Pusekin) un «Glinka» viņai likās skanam tik mīlīgi. Saņins savukārt palūdza dāmas kaut ko padziedāt; arī viņas nemēģināja atrunāties. Lenoras kundze nosēdās pie klavierēm un kopā ar Džemmu nodziedāja dažus duetus un stornello. Mātei kādreiz bija bijis labs kontralts; meitas balss nebija spēcīga, tomēr patīkama.

VI

Ne jau par Džemmas balsi — par viņu pašu tīksminājās Saņins. Viņš sēdēja mazliet nostāk un iesāņus un sevī nodomāja, ka neviena palma — pat Bene-diktova — toreizējā modes dzejnieka dziesmās — nespēj sacensties ar viņas slaido, glezno augumu. Bet, kad sentimentālākās vietās viņa pacēla acis augšup, viņam likās, ka nav tādas debess, kas neatvērtos šādam skatienam. Pat vecais Pantaleone, kas plecu bija atspiedis pret durvju stenderi un zodu un muti paslēpis platajā kravatē, klausījās nopietni, lietpratēja izskatā, pat tas apbrīnoja skaistās meitenes seju, kas to tīksmināja, kaut gan, liekas, viņam jau vajadzēja būt pieradušam pie tās. Nobeigusi savus duetus ar meitu, Lenoras kundze piebilda, ka Emilio esot jauka balss, īsts sudrabs, bet tagad viņš esot tajos gados, kad balss mainās (viņš patiesi runāja tādā pastāvīgi lūstošā basā), un aiz šī iemesla viņam bija aizliegts dziedāt, bet, lūk, Pantaleone gan varētu par godu viesim uzdziedāt kā senos laikos. Pantaleone tūdaļ sataisīja neapmierinātu seju, sabozās, sabužināja matus un paziņoja, ka viņš sen jau to visu esot pametis, kaut gan jaunībā patiesi varējis lepoties, un vispār dzīvojis tajā dižajā laikmetā, kad bijuši

īsti, klasiski dziedoņi — ne tagadējie pīkstētāji! — un pastāvējusi īsta dziedāšanas skola; ka viņam, Varēzes Pantaleonam Čipatolam, Modēnā reiz pasnieguši lauru vainagu un šim gadījumam par godu pat palaiduši teātrī dažus baltus baložus; ka, starp citu, kāds krievu kņazs Tarbuskis — il principe Tar-busski —, ar kuru viņš bijis visai draudzīgās attiecībās, ikreiz pie vakariņu galda aicinājis viņu uz Krieviju, solījis viņam zelta kalnus, kalnus ... bet viņš nevēlējies šķirties no Itālijas, no Dantes^9 zemes — il paese del Dante! Pēc tam, protams, uzbrukuši... nelaimīgie apstākļi, pats arī bijis nepiesardzīgs ... Te viņš pārtrauca pats sevi, pāris reižu dziļi nopūtās, novērsa skatienu un tad atkal sāka runāt par klasisko dziedāšanas laikmetu, par slaveno tenoru Garsiju, kuru dievinājis, bezgalīgi cienījis. — Tas tik bija cilvēks! — viņš iesaucās. — Nekad lielais Garsija — il gran Garda — nenolaidās tik zemu, lai kā tagadējie tenoriņi — tenoracci — dziedātu falsetā; arvien tikai ar krūtīm, ar krūtīm, voce di petto, si! — vecais ar savu izkaltušo dūrīti spēcīgi iesita pa savu žabo. — Un kāds aktieris! Vulkāns, signori miei^10 [11], vulkāns, un Vesuvio! Man bija tas gods un. laime kopā ar viņu dziedāt dell' illustrissimo maestro^3 Rosini operā «Otello»! Garsija bija Otello, es biju Jago, un kad viņš izrunāja šo frāzi...

Te Pantaleone nostājās pozā un nodziedāja drebošā un aizsmakušā, tomēr vēl arvien patētiskā balsī;

— «L'i... ra da ver... so da ver... so il ialo

lo piū no... no.. no non temerd!

Teātris drebēja, signori miei, bet arī es nepaliku iepakaļ, un pēc viņa arī es:

«L'i... ra da ver... so da ver... so il lato Temer più non dovrô!»[12]

Un tad viņš pēkšņi kā zibens, kā tīģeris: «Morro!. . . ma vendicato!. ..

Un vēl, lūk, kad viņš dziedāja . .. kad viņš dziedāja šo slaveno «Malrimonio segrelo»[13] [14] [15] āriju «Pria che spunti» ... Tur viņš, il gran Garda, pēc vārdiem «I' cavalli di galoppo», pie vārdiem «Senza posa caccera» taisīja . . . paklausieties, cik tas brīnišķīgi, com'è stupendo! Viņš taisīja tik ... — Vecais uzsāka kādu neparastu fioritūru, bet pie desmitās nots viņam aizķērās, viņš ieklepojās, atmeta ar roku, aizgriezās un nomurmināja: — Kāpēc jūs mokāt mani?

Džemma tūliņ pietrūkās no krēsla un, skaļi plaukšķinādama, saukdama: — Bravo! . .. Bravo! — pieskrēja pie nabaga atvaļinātā Jago un abām rokām mīļi paplikšķināja viņam plecus. Tikai Emīls nežēlīgi smējās. «Cet âge est sans pitié («šādos gados nepazīst žēluma»),» teicis jau Lafontēns^11.

Saņins mēģināja mierināt veco dziedoni un sāka ar to sarunāties itāliski (šai valodā viņš bija mazliet ielauzījies pēdējā ceļojuma laikā), sāka runāt par «paese del Dante, dove il s) suona»A. Šī frāze kopā ar «Lasciate ogni sperama»[16] bija jaunā tūrista vienīgā itāliešu poētiskā bagāža; bet Pantaleone neatsaucās uz viņa pieglaimošanos. Tik dziļi kā nekad vēl ierāvis kravatē zodu un drūmi acis valbīdams, viņš atkal atgādināja, pie tam dusmīgu, kraukli vai liju. Tad Emīls, pēkšņi viegli pietvīkdams, kā tas parasti novērojams pie lutinātiem bērniem, pievērsās māsai un sacīja, ja viņa vēloties pakavēt laiku ciemiņam, tad nekā labāka viņa nevarot izdomāt kā nolasīt tam kādu Malca komēdiju, kuras viņa tik jauki protot lasīt. Džemma iesmējās, iesita brālim pa roku, iesaucās, ka viņš «vienmēr izdomā kaut ko tādu!». Tomēr tūliņ iegāja savā istabā un, no turienes atgriezusies ar nelielu grāmatiņu rokā, atsēdās pie galda labi tuvu lampai, pavērās apkārt, pacēla pirkstu — sak, kļūsiet! — tīri itālisks žests — un sāka lasīt.

VII

Malcs bija Franklurtes trīsdesmito gadu rakstnieks. Viņš savās īsajās, visai viegli vietējā izloksnē sarakstītajās komēdijās ar uzjautrinošu un modru, kaut arī ne visai dziju humoru attēloja arī vietējos frank-furtiešu tipus. Izrādījās, ka Džemma lasa lieliski — kā īsta aktrise. Katrai personai viņa piešķīra kādu īpatnību un teicami izturēja katru raksturu, laizdama darbā savu mīmiku, ko bija mantojusi līdz ar itāliešu asinīm, nežēlodama ne savu maigo balsi, ne daijo seju, kad vajadzēja attēlot vai nu kādu prātu izkūkojušu veceni, vai muļķi burgomistru, viņa taisīja visnejēdzīgākās grimases, izvalbīja acis, sakrunkoja degunu, šļupstēja, spiedza. .. Pati lasīšanas laikā viņa nesmējās, bet, kad klausītāji (tiesa, izņemot Pan-taleoni: tiklīdz sākās saruna o quel ferroflucto Te-desco', vecais tūdaļ noskaities aizgāja) — kad klausītāji viņu pārtrauca ar draudzīgu smieklu uzplūdu,

1 Par nolādēto vācieti (it. vai.).

viņa, grāmatu uz ceļiem nolaidusi un galvu atpakaļ atmetusi, skanīgi smējās arī pati — un melno matu cirtas kā mīksti gredzeni lēkāja viņai uz kakla un drebošajiem pleciem. Kad smiekli apklusa, viņa tūdaļ paņēma grāmatu un, vaibstiem atkal piešķirdama pienācīgo izteiksmi, nopietni turpināja lasīšanu. Sa-ņins nevarēja vien apbrīnot meiteni; viņu sevišķi pārsteidza tas, kādā brīnišķīgā kārtā tik ideāli skaista seja varēja pēkšņi pieņemt tik komisku, dažreiz gandrīz pat triviālu izteiksmi. Mazāk veiksmīgi Džemma lasīja jaunu meiteņu lomas — tā saucamās jeunes premières^17; it īpaši viņai nepadevās mīlestības skati; viņa arī pati to juta un tāpēc piešķīra tiem viegli ironisku nokrāsu, it kā viņa neticētu visiem šiem jūsmīgajiem zvērestiem un cēlajiem vārdiem, no kuriem, jāpiebilst, gan arī pats autors bija turējies pēc iespējas tālāk.

Saņins nepamanīja, kā aizskrēja vakars, un priekšā stāvošo ceļojumu atcerējās tikai tad, kad pulkstenis nosita desmit. Viņš pietrūkās no krēsla kā dzelts.

— Kas jums? — Lenoras kundze ievaicājās.

— Man taču šodien vajadzēja doties uz Berlīni — un es jau aizņēmu vietu diližansā!

— Bet kad diližanss dodas ceļā?

— Pusvienpadsmitos!

— Nu, tad jau vairs nepagūsiet, — Džemma piebilda, — palieciet... es vēl palasīšu.

— Jūs visu naudu samaksājāt vai tikai daļu? — Lenoras kundze painteresējās.

— Visu! — Saņins skumji atsaucās.

Džemma pavērās viņā, acis piemiegusi, un iesmējās, bet māte meitu sabāra:

— Jaunais cilvēks veltīgi naudu izdevis, bet tu smejies!

— Nekas, — Džemma attrauca, — tādēļ jau nu viņš neizputēs, bet mēs papūlēsimies viņu pajautrināt. Vai limonādi vēlaties?

Saņins izdzēra glāzi limonādes, Džemma atkal ķērās pie Malca, un viss atkal gāja kā smērēts.

Pulkstenis nosita divpadsmit. Saņins sāka atsveicināties.

— Jums tagad dažas dienas jāpaliek Frankfurtē, — Džemma viņam sacīja. — Kur jums jāsteidzas? Citā pilsētā jautrāk nebūs. — Viņa brītiņu klusēja. — Nudien nebūs, — viņa piebilda un pasmaidīja. Saņins nolēma, ka tukšā naudasmaka dēļ viņam gribot negribot vajadzēs palikt Frankfurtē, kamēr pienāks atbilde no kāda viņa drauga Berlīnē, pie kura viņš bija nolēmis griezties pēc naudas.

— Palieciet, palieciet! — arī Lenoras kundze piebilda. — Mēs jūs iepazīstināsim ar Džemmas līgavaini Kārli Klībera kungu. Viņš šodien nevarēja atnākt, jo ir ļoti aizņemts veikalā .. . droši vien jūs redzējāt Ceila ielā vislielāko vadmalas un zīda drānu veikalu? Nu, tur viņš ir galvenais. Bet viņš ļoti priecāsies ar jums iepazīties.

Saņinu šī ziņa — dievs vien zina kāpēc — mazliet sarūgtināja. «Laimīgais līgavainis!» viņam pazibēja domās. Viņš pavērās Džemmā, un viņam likās, it kā meitenes acīs tas būtu pamanījis nicīgu izteiksmi. Viņš sāka atsveicināties.

— Līdz rītdienai? Vai nav tiesa — līdz rītdienai? — Lenoras kundze jautāja.

— Līdz rītdienai! — Džemma piebilda nevis vaicājošā, bet gan apliecinošā tonī, it kā tas citādi nemaz nevarētu būt.

— Līdz rītdienai! — Saņins atsaucās.

Emīls, Pantaleone un pūdelis Tartals pavadīja viņu līdz ielas stūrim. Pantaleone nenocietās neizteicis savu neapmierinātību ar Džemmas lasīšanu:

— Kā viņai nav kauna! Ķēmojas, spiedz — una carricaturaM Viņai vajadzētu Meropu vai Klitaim-nestru tēlot, kaut ko lielu, traģisku, bet viņa atdarina kaut kādu riebīgu vācieti! Tā jau arī es varu .. . Mērc, kerc, smēre, — viņš piebilda gārdzošā balsī, pastiepis seju uz priekšu un izplētis pirkstus.

Tartals sāka viņu riet, bet Emils iesmējās. Vecais strauji pagriezās atpakaļ.

«Baltā gulbja» viesnīcā (tur viņš savas lietas bija atstājis kopējā zālē) Saņins atgriezās diezgan neizskaidrojamā garastāvoklī. Viņa ausīs arvien vēl skanēja visa šī vācu-franču-itāliešu saruna.

— Līgava! — viņš čukstēja, jau gultā gulēdams viņam ierādītā vienkāršā istabelē. — Un kāda skaistule! Bet kāpēc gan es paliku?

Tomēr nākamajā dienā viņš nosūtīja vēstuli savam draugam uz Berlīni.

VIII

Viņš vēl nebija paguvis apģērbties, kad sulainis viņam pieteica divus kungus. Viens no tiem, kā noskaidrojās, bija Emils, otrs, izskatīgs, labi noaudzis jauns vīrietis ar visgodīgāko seju, bija Kārlis Klī-bera kungs, skaistās Džemmas līgavainis.

Jādomā, ka tajā laikā visā Frankfurtē nevienā veikalā nebija tik laipna, pieklājīga, cienīga un [18] patīkama galvenā komija, kāds bija Klībera kungs. Viņa nevainojamā tualete pilnīgi saskanēja ar viņa cienīgo augumu un eleganci — tiesa, mazliet stīvu un apvaldītu, pēc angļu parauga (viņš divus gadus bija nodzīvojis Anglijā), tomēr valdzinošu un smalku. No pirmā acu uzmetiena bija skaidri redzams, ka šis skaistais, mazliet stingrais, teicami audzinātais un lieliski koptais jaunais cilvēks bija radis paklausīt augstākajiem un pavēlēt zemākajiem un ka aiz sava veikala letes viņš gribot negribot iedvesa cienību arī pašiem pircējiem. Viņa pārdabisko godīgumu apšaubīt nebija iespējams: vajadzēja tikai uzmest skatienu viņa cieti sastērķelētai apkaklītei! Un arī balss viņam bija tāda, kādu varēja gaidīt, — rupja un pašpārliecināti sulīga, bet ne pārāk skaļa, pat ar zināmu maiguma skaņu. Tādā balsī sevišķi ērti izrīkot zemākos komijus, sak: «Parādiet to sarkanā Lionas samta gabalu!» — vai: «Padodiet krēslu šai dāmai!»

Klībera kungs iesāka ar iepazīšanos, pie tam tik cienīgi palocījās, tik jauki salika kopā kājas un tik uzmanīgi piesita papēdi pie papēža, ka ikviens bija spiests sajust: «Šim cilvēkam kā veļa, tā dvēseles īpašības ir pirmā labuma!» Kailās labās rokas apdare (kreisajā — zviedru cimdā tērptajā rokā viņš turēja platmali, kura laistījās kā spogulis un kurā atradās otrs cimds) — šīs rokas, kuru tas bikli, bet stingri sniedza Saņinam, apdare pārspēja katru ticamību: katrs nadziņš bija savā ziņā pilnība! Pēc tam viņš izmeklētā vācu valodā paziņoja, ka vēlējies izteikt savu cienību un savu atzinību ārzemnieka kungam, kas izdarījis tik lielu pakalpojumu viņa nākamajam radiniekam, viņa līgavas brālim; to sakot, viņš ar kreiso roku, kurā turēja platmali, norādīja

uz Emilu, kas it kā nokaunējās un, pagriezies pret logu, iebāza pirkstu mutē. Klībera kungs piemetināja, ka uzskatīs sevi par laimīgu, ja no savas puses varēs izdarīt kādu pakalpojumu ārzemnieka kungam. Saņins atbildēja, lai gan ar zināmām grūtībām, tomēr vācu valodā, ka viņš ļoti priecīgs... ka viņa pakalpojums bijis niecīgs... un lūdza savus ciemiņus apsēsties. Klībera kungs pateicās un, pēkšņi pasitis sānis frakas ļipas, apsēdās uz krēsla, bet apsēdās tik viegli un turējās uz tā tik nestipri, ka bija jāsaprot: šis cilvēks apsēdies aiz pieklājības un tūliņ atkal aizlaidīsies! Un patiesi viņš drīz vien piecēlās no krēsla un, kaunīgi pamīņādamies, it kā dejodams, paziņoja, ka, par nožēlošanu, nevarot ilgāk uzkavēties, jo jāsteidzoties uz savu veikalu — darīšanas pirmajā vietā! — bet, tā kā rīt esot svētdiena, tad viņš ar Lenoras kundzes un Džemmas jaunkundzes piekrišanu sarīkošot izpriecas braucienu uz Zo-deni un viņam esot tas gods ielūgt ari ārzemnieka kungu, un viņš cerot, ka tas neatteikšoties izdaiļot šo braucienu ar savu klātbūtni. Saņins neatteicās to izdaiļot, un Klībera kungs vēlreiz palocījās un aizgāja, jauki pazibinādams vismaigākās zirņu krāsas bikšu staras un tikpat jauki švīkstinādams jauno zābaku zoles.

IX

Emils, kurš pat vēl pēc Saņina uzaicinājuma piesēsties turpināja stāvēt ar seju pret logu, tiklīdz viņa nākamais radinieks bija izgājis, apgriežas pa kreisi apkārt un, bērnišķīgi mulsdams un sarkdams, jautāja Saņinam, vai viņš varot vēl mazliet palikt pie tā. — Man šodien jau daudz labāk, — viņš piebilda, — bet ārsts man aizliedza strādāt.

— Palieciet! Jūs mani nemaz netraucējat, — tūliņ iesaucās Saņins, kurš, kā jau katrs īsts krievs, ar prieku bija gatavs izmantot jebkuru iemeslu, lai tikai pats nebūtu spiests kaut ko darīt.

Emils viņam pateicās un visīsākajā laikā pilnīgi pierada pie viņa un viņa dzīvokļa, apskatīja viņa lietas, izjautāja viņu gandrīz par katru, kur viņš to pircis un kāds no tās labums. Palīdzēja viņam no-skūties, pie tam piebilda, ka velti viņš neaudzējot ūsas, beidzot, pastāstīja daudzus sīkumus par savu māti, par māsu, par Pantaleoni, pat par pūdeli Tar-talu, par visu viņu dzīvi. Katra kautrībai līdzīga izjūta Emilā bija zudusi; viņš piepeši pret Saņinu izjuta vissirsnīgāko draudzību un nepavisam ne tādēļ, ka tas dienu iepriekš bija viņam izglābis dzīvību, bet gan tādēļ, ka tas bija tik simpātisks cilvēks. Viņš nekavējās uzticēt Saņinam visus savus noslēpumus. Ar sevišķu dedzību viņš stāstīja, ka māte no viņa katrā ziņā gribot iztaisīt tirgotāju, bet viņš zinot, noteikti zinot, ka esot dzimis mākslinieks, mūziķis, dziedātājs; ka teātris esot viņa īstais aicinājums; ka viņu atbalstot pat Pantaleone, bet Klībera kungs atbalstot māti, uz kuru tam esot liels iespaids; ka pati doma iztaisīt no viņa tirgoni patiesībā piederot Klībera kungam, pēc kura saprašanas, pasaulē nekas nevarot līdzināties tirgotājam. Pārdot vadmalu un samtu un krāpt publiku — ņemt no tās «Narren-oder Russen-Preise» («Muļķu jeb krievu cenas») — tas, lūk, viņa ideāls![19]

— Nu, ko tad! Tagad jāiet pie mums! — viņš iesaucās, tiklīdz Saņins bija pabeidzis savu tualeti un uzrakstījis vēstuli uz Berlīni.

— Vēl jau agrs, — teica Saņins.

— Tas neko nenozīmē, — glauzdamies pie viņa, iebilda Emīls. — Iesim! Mēs iegriezīsimies pastā un no turienes — pie mums. Džemma būs tik priecīga par jums! Jūs pabrokastosiet pie mums... Jūs varat pateikt mātei kaut ko par mani, par manu karjeru ...

— Nu, iesim, — teica Saņins, un viņi devās ce]ā.

X

Džemma tiešām bija priecīga par viņa ierašanos, un Lenoras kundze apsveica viņu ļoti draudzīgi; bija redzams, ka vakar viņš uz abām atstājis labu iespaidu. Emils, iepriekš iečukstējis Saņinam ausī: — Nepiemirstiet! — aizskrēja dot rīkojumus par brokastīm.

— Nepiemirsīšu! — atbildēja Saņins.

Lenoras kundze nejutās īsti vesela: viņa mocījās ar migrēnu un, atlaidusies pusguļus krēslā, centās nekustēties. Džemma bija ģērbusies platā, dzeltenā blūzē, kas bija apjozta ar melnu ādas jostu; arī viņa izskatījās nogurusi un mazliet pabāla; patumši riņķi apēnoja viņas acis, taču to mirdzums tādēļ nebija mazinājies, bet bālums piešķīra viņas klasiski stingrajiem sejas pantiem kaut ko noslēpumainu un mīļu. Tanī dienā Saņinu sevišķi pārsteidza viņas roku gleznais daiļums; kad viņa ar tām sakārtoja vai pieturēja savas tumšās, spīdīgās cirtas, Saņina skatiens nespēja atrauties no viņas pirkstiem, lokaniem un gariem, kas bija cits no cita atdalīti kā Ra-laēla Fornarīnai.

Laukā bija ļoti karsts; Saņins pēc brokastīm gribēja iet prom, bet viņam aizrādīja, ka tādā dienā vislabāk nekustēties no vietas, un viņš tam piekrita — viņš palika. Dibenistabā, kur viņš sēdēja ar savām saimniecēm, valdīja vēsums: logi bija neliela, ar akācijām aizauguša dārziņa pusē. Liels daudzums bišu, lapseņu un kameņu kāri dūca to biezajos, zelta ziediem apbērtajos zaros; šī neapklustošā skaņa ieplūda istabā caur puspievērtajiem aizvirtņiem un nolaistajiem aizkariem; tā stāstīja par tveices piesātušo āru, un tādēļ jo patīkamāks kļuva noslēgtās, ērtās mītnes vēsums.

Saņins, tāpat kā vakar, runāja daudz, bet ne jau par Krieviju un krievu dzīvi. Gribēdams izpatikt savam jaunajam draugam, kurš tūliņ pēc brokastīm bija aizsūtīts pie Klībera kunga praktizēties grāmatvedībā, viņš iesāka sarunas par mākslas un tirdzniecības iespējamo izdevīgumu un neizdevīgumu. Ka Lenoras kundze atbalstīja tirdzniecības pusi, viņš nebrīnījās — to viņš bija gaidījis; bet arī Džemma piekrita viņai.

— Ja tu esi mākslinieks, sevišķi dziedātājs, — viņa apgalvoja, enerģiski vēcinādama roku no augšas uz leju, — tev noteikti jābūt pirmajā vietā! Otrā jau vairs neder nekur; bet kas zina, vai tu vari pirmo vietu sasniegt? — Pantaleone, kas arī piedalījās sarunā (viņam kā ilggadējam kalpotājam un vecam cilvēkam bija atjauts saimnieku klātbūtnē pat sēdēt uz krēsla; itālieši vispār nav stingri etiķetes ziņā), — Pantaleone, protams, ar visu krūti aizstāvēja mākslu. Viņa pierādījumi, taisnību sakot, bija diezgan vāji; visvairāk viņš spriedelēja, ka vispirms vajagot būt d un cerlo estro dinspirazione — kādam iedvesmas uzplūdumam. Lenoras kundze aizrādīja, ka ari viņam, protams, esot bijis tāds eslro — un tomēr...

— Man bija ienaidnieki, — drūmi piezīmēja Pantaleone.

— Bet kā tu vari zināt (itālieši, kā zināms, viegli pāriet uz «tu»), ka Emilam nebūs ienaidnieku, ja viņā arī atklātos šis eslro?

— Nu, tad taisiet no viņa tirgoni, — ar dusmām noteica Pantaleone, — bet Džovanni Batista tā nedarītu, kaut gan pats bija konditors!

— Džovanni Batista, mans vīrs, bija prātīgs cilvēks, un ja arī viņš jaunībā aizrāvās...

Bet vecais vairs negribēja nekā dzirdēt un, vēlreiz ar pārmetumu pateicis: — Ak, Džovanni Batista! — izgāja ārā. Džemma iesaucās — ja Emils justos patriots un gribētu visus savus spēkus ziedot Itālijas atbrīvošanai, tad, protams, tādai augstai un svētai lietai varētu ziedot nodrošinātu nākotni, taču ne jau teātrim! Te Lenoras kundze uztraucās un sāka lūgt meitu nejaukt vismaz brālim prātus un apmierināties ar to, ka viņa pati ir tik kvēla republikā-niete. Izteikusi šos vārdus, Lenoras kundze sāka vaidēt un sūdzēties par galvu, kas esot «gatava pārplīst». (Lenoras kundze aiz pieklājības pret viesi ar meitu sarunājās franciski.)

Džemma tūliņ ņēmās māti aprūpēt: pūta viņai uz pieres, papriekš to saslapinājusi ar odekolonu, rāmi skūpstīja mātei vaigus, nolika viņai galvu spilvenos, liedza runāt un skūpstīja viņu atkal. Pēc tam pievērsusies Saņinam, viņa sāka pa pusei jokojošā, pa pusei aizkustinātā balsī stāstīt tam, cik laba viņai esot māte un kāda tā bijusi skaistule. — Ko es saku — bijusi! Viņa arī tagad jauka. Paskatieties, paskatieties, kādas viņai acis! [20]

Džemraa vienā mirklī izņēma no kabatas baltu lakatiņu, aizsedza ar to mātes seju un, lēni laizdama malu no augšas lejā, pakāpeniski atklāja Lenoras kundzes pieri, uzacis un acis, mirkli pagaidīja un palūdza tās atvērt. Māte paklausīja. Džemma aiz sajūsmas iekliedzās (Lenoras kundzes acis tiešām bija ļoti skaistas) un, ļāvusi lakatam ātri pārslīdēt pār mātes sejas apakšējo — mazāk pareizo daļu, metās viņu skūpstīt no jauna. Lenoras kundze smējās un viegli novērsās, un ar tēlotu piepūli stūma meitu nost. Tā arī izlikās cīnāmies ar māti, bet ne kā kaķe, ne pēc franču manieres, bet ar itālisku grāciju, kura vienmēr sajūtama spēka klātbūtne.

Pēdīgi Lenoras kundze paziņoja, ka esot nogurusi ... Tad Džemma tūliņ ieteica viņai mazliet nosnausties turpat atzveltnī — «bet mēs ar krievu kungu — avec le monsieur russe — būsim tik klusi, tik klusi... kā mazas pelītes... comme des petites souris». Lenoras kundze par atbildi viņai uzsmaidīja, aizvēra acis un, viegli nopūtusies, iesnaudās. Džemma veikli nometās uz soliņa viņai blakus un vairs nekustējās; tikai paretam viņa pacēla vienas rokas pirkstu pie lūpām — ar otru roku viņa turēja spilvenu aiz mātes galvas — un tikko dzirdami izdvesa «š-š-š», nosānis lūkodamās Saņinā, līdzko tas atļāvās mazāko kustību. Beidzās ar to, ka arī viņš it kā pamira un sēdēja nekustīgi kā apburts, un no visas sirds tīksminājās par ainavu, kas bija vērojama šai pustumšajā istabā, kurā šur un tur kā spilgti punkti vizēja zaļās, veclaicīgās glāzēs ieliktas svaigas, krāšņas rozes, un šī iemigusi sieviete ar pazemīgi saliktām rokām un labsirdīgu, nogurušu, sniegbalta spilvena ietvertu seju, un šī jaunā, vērīgi uzmanīgā un arī labsirdīgā, gudrā, tīrā un neizsakāmi daiļā būtne ar tik melnām, dziļām, ēnu klātām un tomēr mirdzošām acīm... Kas tas ir? Sapnis? Pasaka? Un kā viņš te gadījies?

XI

Pie āra durvīm nošķindēja zvaniņš. No ielas konditorejā ienāca jauns zemnieku puisis kažokādas cepurē un sarkanā vestē. Kopš paša rīta tur nebija manīts neviens pircējs... «Tā, lūk, mēs tirgojam!» brokastu laikā Lenoras kundze nopūzdamās bija sacījusi Saņinam. Viņa turpināja snaust; Džemma baidījās atņemt roku no spilvena un pačukstēja Saņinam:

— Ejiet patirgojiet manā vietā! — Saņins tūliņ uz pirkstgaliem iegāja konditorejā. Puisim vajadzēja ceturldaļmārciņas piparmētru plācenīšu. — Cik viņam jāmaksā? — Saņins pa durvju spraugu čukstus jautāja Džemmai. — Seši kreiceri! — viņa atbildēja tādā pašā čukstā. Saņins nosvēra ceturtdaļmārciņas, sameklēja papīru, uztaisīja tūtiņu, tina iekšā plāce-nīšus, izbārstīja tos, tina atkal, atkal izbārstīja, beidzot atdeva tos pircējam un saņēma naudu... Maidzīdams uz vēdera cepuri, puisis ar izbrīnu lūkojās viņā, bet blakusistabā, muti ar roku aizspiedusi, Džemma vai plīsa no smiekliem. Nepaguva šis pircējs iziet pa durvīm, kad ieradās otrs, pēc tam trešais... «Bet man, redzams, laimīga roka,» nodomāja Saņins. Otrais prasīja glāzi mandeļu dzēriena, trešais — pusmārciņu konfekšu. Viņš to vajadzības apmierināja, aizrautīgi tinkškinādams ar karotītēm, pārbīdīdams tases un veikli bāzdams pirkstu kastēs un burkās. Pie aplēses izrādījās, ka mandeļu dzērienu viņš atdevis par lētu, bet par konfektēm saņēmis divus kreicerus par daudz. Džemma nemitējās klusītiņām smieties, un arī pats Saņins jutās neparasti jautri un sevišķi laimīgā garastāvoklī. Likās, viņš visu mūžu tā stāvētu aiz veikala letes un tirgotos ar konfektēm un mandeļu dzērienu, kamēr šī mīļā būtne pa durvīm nolūkojās viņā draudzīgi zobgalīgām acīm, bet vasaras saule, lauzdamās caur kastaņu vareno lapotni, kas kuplo aiz loga, pilda visu istabu ar pusdienas staru, pusdienas ēnu zaļga-nīgo zeltu, un sirds ļaujas saldam slinkumam, bezrūpības un jaunības — pirmās jaunības tvīksmei.

Ceturtais pircējs paprasīja tasi kafijas: bija jāgriežas pie Pantaleones (Emils vēl arvien nebija pārnācis no Klībera kunga veikala). Saņins atkal apsēdās pie Džemmas. Lenoras kundze, meitai par lielu prieku, turpināja snaust.

— Māmiņai miegā pāriet migrēna, — viņa piezīmēja.

Saņins ierunājās — protams, tāpat kā iepriekš, čukstus — par savu «tirgošanos»; viņš pavisam nopietni iztaujāja Džemmu par dažādu konditorejas preču cenām; Džemma tikpat nopietni viņam nosauca šīs cenas, un abi sirsnīgi smējās, it kā apzinādamies, ka spēlē ļoti jautru komēdiju. Piepeši uz ielas leijerkaste sāka spēlēt āriju no «Burvju strēlnieka»[21] — «Durch die Felder, durch die Auen.. ,»[22]. Nekustīgajā gaisā trīsuļodamas un svilpdamas, sāka gausties raudulīgas skaņas. Džemma nodrebēja... — Viņš uzmodinās māmiņu! — Saņins tūliņ izskrēja uz ielas, iedeva leijerkastniekam dažus kreicerus un piespieda viņu apklust un aiziet. Kad Saņins atgriezās, Džemma viņam pateicās, viegli pamādama ar galvu, un, domīgi pasmaidījusi, tikko dzirdami pati sāka dziedāt skaisto Vēbera melodiju, ar kuru Makss izteic visu pirmās mīlas mulsumu. Pēc tam viņa jautāja Saņinam, vai viņš pazīstot «Burvju strēlnieku», vai mīlot Vēberu, un piebilda, ka viņa, lai gan esot itāliete, tādu mūziku mīlot visvairāk. No Vēbera saruna pārslīdēja uz poēziju un romantismu, uz Hof-mani, kuru toreiz vēl lasīja visi...

Bet Lenoras kundze vēl arvien snauda, pat drusciņ iekrākdamās, un saules stari, šaurām strēmelītēm lauzdamies caur slēģiem, nemanāmi, bet bez mitas pārvietojās un ceļoja pa grīdu, pa mēbelēm, pa Džemmas tērpu, pa puķu lapām un ziedlapiņām.

XII

Izrādījās, ka Džemma ne visai cienī Hofmani un pat uzskata viņu par... garlaicīgu! Viņa stāstu fantastiski miglainais ziemeļnieciskais elements viņas gaišajai dienvidnieciskajai dabai bija maz izprotams. — Tas viss tikai pasaciņas, tas viss rakstīts tikai bērniem! — viņa apgalvoja ne bez nevērības. Arī poēzijas trūkumu viņa Hofmanī neskaidri izjuta. Bet viņam bija viens stāsts, kura virsrakstu viņa bija aizmirsusi, bet kurš viņai ļoti paticis; patiesību sakot, viņai paticis stāsta sākums: beigas viņa vai nu nebija izlasījusi, vai arī aizmirsusi. Runa bija par kādu jaunekli, kurš kaut kur — vai tikai ne konditorejā? — sastop brīnišķīgi daiļu meiteni, grieķieti; to pavada savāds, noslēpumains, ļauns vecis. Jauneklis no pirmā acu uzmetiena iemīlas meitenē; viņa lūkojas tajā tik žēli, it kā lūgdama jaunekli, lai tas viņu atsvabina ... Jauneklis uz mirkli atstaj konditoreju un atgriezies neatrod vairs ne meitenes, ne veča, metas viņu meklēt, aizvien uzduras pavisam svaigām pēdām, dzenas pa tām pakal un nekādi, nekur, nekad nevar viņus panākt. Skaistule nozūd tam uz mūžiem, un jauneklis nespēj aizmirst viņas lūdzošo skatienu un nomokās domās, ka varbūt visa dzīves laime tam izslīdējusi no rokām ...

Diezin vai Hofmanis tādā veidā nobeidzis savu stāstu, bet tā tas bija izveidojies un palicis Džem-mas atmiņā.

— Man liekas, — viņa piebilda, — tamlīdzīgas sastapšanās un tamlīdzīgas šķiršanās pasaulē gadās biežāk, nekā mēs domājam.

Saņins klusēja... un mazliet vēlāk sāka runāt... par Klībera kungu. Viņš pirmo reizi ieminējās par par to; līdz pat šim mirklim viņš ne reizes nebija to atcerējies.

Džemma savukārt apklusa un nogrima domās, viegli košļādama rādītājpirksta nagu un skatīdamās sāņus. Pēc tam viņa paslavēja savu līgavaini, ieminējās par viņa rīkoto rītdienas izbraukumu un, ātri palūkojusies Saņinā, atkal apklusa.

Saņins nezināja, par ko uzsākt sarunu.

Trokšņaini ieskrēja Emils un uzmodināja Lenoras kundzi... Saņins bija priecīgs par viņa ierašanos.

Lenoras kundze piecēlās no atzveltņa. Ieradās Pantaleone un paziņoja, ka pusdienas gatavas. Mājas-draugs, bijušais dziedātājs un kalpotājs izpildīja arī pavāra pienākumus.

XIII

Saņins palika ari pēc pusdienām. Viņu nelaida projām tā paša šausmīgā karstuma dēļ, bet, kad karstums bija pierimis, viņu aicināja dārzā akāciju ēnā dzert kafiju. Saņins piekrita. Viņam bija ļoti labi. Vienmulīgi klusajā, vienādajā -dzīves plūdumā slēpjas lieli jaukumi, un viņš nodevās tiem ar baudu, neprasīdams no šodienas nekā sevišķa, bet arī nedomādams par rītdienu un neatcerēdamies vakardienu. Cik daudz nozīmēja tādas meitenes tuvums, kāda bija Džemma! Drīz viņš šķirsies no tās un droši vien uz visiem laikiem; bet, kamēr — kā Ulanda^23 romancē — viena un tā pali laiviņa nes viņus pa dzīves kluso straumi, priecājies, baudi, ceļiniek! Un laimīgajam ceļiniekam viss likās tīkams un mīļš. Lenoras kundze uzaicināja Saņinu pacīnīties ar viņu un Pantaleoni «tresetē», iemācīja viņam šo itāliešu nekomplicēto kāršu spēli, apspēlēja viņu par dažiem kreiceriem, un viņš bija ļoti apmierināts. Pantaleone uz Emila lūgumu lika pūdelim Tar-talam, lai tas izrāda visus savus stiķus, un Tartals lēca pār spieķi, runāja, tas ir, rēja, šķaudīja, ar purnu aizvēra durvis, atstiepa sava saimnieka nomīto tupeli un, beidzot, ar vecu ķiveri galvā tēloja maršalu Bernadotu^24, kas no ķeizara Napaleona izpelnījās nežēlīgus pārmetumus par nodevību. Napoleonu, protams, tēloja Pantaleone — un tēloja ļoti pareizi: sakrustoja rokas uz krūtīm, uzmauca trīs-stūreni uz acīm un runāja rupji un griezīgi franču, bet, mans dievs, kādā franču valodā! Tartals sēdēja sava valdnieka priekšā pavisam sakumpis, asti ierāvis un izbijies mirkšķināja piemiegtās acis zem šķībi uzmauktās ķiveres naga; laiku pa laikam, kad Napoleons pacēla balsi, Bernadots saslējās uz pakaļkājām. — Fuori, traditorel^25 — beidzot uzkliedza Napoleons, pārliekā uzbudinājumā aizmirsis, ka viņam vajag līdz beigām izturēt savu franču raksturu, un Bernadots pa galvu pa kaklu metās zem dīvāna, bet tūliņ atkal izlēca laukā no turienes, priecīgi riedams un it kā ar to ziņodams, ka izrāde beigusies. Visi skatītāji daudz smējās — un Saņins visvairāk.

Džemmai bija sevišķi mīļi, nepārtraukti, klusi smiekli ar maziem, ļoti jocīgiem iespiedzieniem ... Šie smiekli Saņinu tik ļoti aizrāva, ka viņš būtu meiteni noskūpstījis par šiem iespiedzieniem.

Beidzot pienāca nakts. Vajadzēja taču arī godu prast! Vairākkārt no visiem atvadījies, vairākas reizes pateicis visiem: «Līdz rītam!» (ar Emilu viņš pat saskūpstījās) — Saņins devās mājup, aiznesdams līdzi jaunās, te smejošās, te domīgās, te mierīgās un pat vienaldzīgās, bel: vienmēr pievilcīgās meitenes tēlu. Viņas acis, te plaši ieplestas un gaišas un priecīgas kā diena, te skropstu pusaizsegtas un dziļas un tumšas kā nakts, viņa acu priekšā vien stāvēja, savādi un saldi iznirdamas no visu citu tēlu un priekšstatu j ūkļa.

Par Klībera kungu, par iemesliem, kas viņu pamudinājuši palikt Frankfurtē, vārdu sakot, par visu to, kas viņu satrauca vēl dienu iepriekš, viņš neiedomājās ne reizes.

XIV

Tomēr daži vārdi jasaka par Saņinu pašu.

Pirmkārt, viņš bija ļoti glīta izskata. Stalts, slaids augums, patīkami, mazliet izplūduši sejas panti, laipnas, gaišzilas actiņas, zeltaini mati, balta un sārta āda, bet galvenais — tā labsirdīgi jautrā, uzticīgā, sākumā mazliet pamuļķīgā izteiksme, pēc kuras agrākos laikos tūliņ varēja pazīt cienīgo muižnieku bērnus, «tēvu dēlus», labus kundzēnus, kas dzimuši un uzbarojušies mūsu plašajos pusstepju apgabalos; stomīga gaitiņa, balss mazliet čukstoša, smaids kā bērnam, tiklīdz uz viņu palūkosies... beidzot, svaigums, veselība un maigums, maigums, maigums — lūk, jums Saņins. Un, otrkārt, viņš nebija arī muļķis un bija šo to lasījis. Lai gan atradās ārzemju ceļojumā, viņš bija palicis svaigs; trauksmainās jūtas, kas bija sagrābušas tā laika jaunatnes labāko daļu, viņam bija pasvešas.

Pēdējā laikā mūsu literatūrā pēc veltīgas «jaunu cilvēku» meklēšanas sākuši attēlot jaunekļus, kas apņēmušies palikt svaigi par jebkuru cenu... svaigi kā Flensburgas austeres, kas tikko ievestas Sankt-Pēterburgā... Saņins nebija tiem līdzīgs. Ja jau nu runa ir par salīdzinājumiem, tad viņš drīzāk atgādināja jaunu, kuplu, nesen potētu ābeli mūsu melnzemes dārzos vai, vēl labāk, labi koptu, gludu, resn-kājainu, maigu trīsgadīgu kumeļu no bijušajām «kungu» zirgaudzētavām — kumeļu, kuru tikko sākts virvē dancināt... Tie, kas satikās ar Saņinu vēlāk, kad dzīve viņu bija jau krietni palauzījusi un jaunie, uzkrātie taimiņi bija sen nodzīti, redzēja viņā jau pavisam citu cilvēku.

* * *

Nākamajā dienā Saņins vēl gulēja gultā, kad Emils svētku uzvalkā, spieķīti rokā, sasmaržojies jau iebruka viņa istabā un paziņoja, ka Kllbera kungs tūliņ ieradīšoties ar karieti, ka laiks soloties būt brīnišķīgs, ka viņiem viss jau gatavs, bet ka māmiņa nebraukšot, jo viņai atkal sasāpējusies galva. Viņš sāka steidzināt Saņinu, apgalvodams, ka nedrīkstot zaudēt ne minūti... Un tiešām — Klībera kungs pārsteidza Saņinu, vēl kārtojot tualeti. Pieklauvēja pie durvīm, palocījās, pieliecās, izteica gatavību gaidīt, cik ilgi vien vajadzēs, un apsēdās, graciozi atspiezdams roku ar cepuri pret celi. Izskatīgais komijs bija uzcirties un sasmaržojies uz nebēdu: katru viņa kustību pavadīja stipra vissmalkākā aromāta plūsma. Viņš bija ieradies platā, vaļējā karietē, tā sauktajā lando, kurā bija iejūgti divi spēcīgi un lieli, kaut arī ne visai glīti zirgi. Pēc ceturtdaļstundas Saņins, Klībers un Emils šinī pašā karietē svinīgi piebrauca pie konditorejas lieveņa. Rozelli kundze noteikti atteicās piedalīties izbraukumā; Džemma gribēja palikt pie mātes, bet tā viņu, kā saka, aizdzina.

— Man neviena nevajag, — viņa apgalvoja, — es gulēšu. Es sūtītu jums līdzi arī Pantaleoni, bet nebūs kas tirgo.

— Vai var ņemt Tartalu? — jautāja Emils.

— Protams, var.

Tartals tūliņ priecīgs pūlējās uzrāpties uz bukas un laizīdamies apsēdās: redzams, tā viņam bija parasta lieta. Džemma uzlika lielu salmu cepuri ar brūnām lentēm. Šī cepure priekšā noliecās uz leju, aizsegdama no saules gandrīz visu seju. Ēnas svītra apstājās virs pašām lūpām, kas sārtojās nevainīgi un maigi kā simtlapu rozes ziedlapiņas, pazagšus pamirdzēja zobi — ari nevainīgi kā bērniem. Džemma apsēdās pakaļējā sēdeklī blakus Sapinam. Klibers un Emils ierīkojās pretim. Lenoras kundzes bālais tēls parādījās pie loga, Džemma pamāja viņai ar lakatiņu, un zirgi sāka iet.

XV

Zodene ir neliela pilsētiņa pusstundas braucienā no Frankfurtes. Tā atrodas jaukā apvidū, Taunusa kalnāja atradzē, un pie mums Krievijā pazīstama ar saviem ūdeņiem, kas it kā esot derīgi cilvēkiem ar vājām krūtīm. Frankfurtieši uz turieni izbrauc vairāk izpriecas dēļ, jo Zodenē ir skaists parks un dažādas virtšaftes^26, kur augsto liepu un kļavu ēnā var dzert alu un kafiju. Ceļš no Frankfurtes līdz Zode-nei iet pa Maiņas labo krastu un visgarām apstādīts ar augļu kokiem. Kamēr kariete lēnām ripoja pa sevišķi labo šoseju, Saņins zagšus vēroja Džemmu, kā tā izturas pret savu līgavaini: viņš pirmo reizi redzēja tos abus kopā. Viņa bija mierīga un vienkārša, bet mazliet apvaldītāka un nopietnāka nekā parasti; viņš izskatījās pēc labvēlīga audzinātāja, kas atvēlējis pats sev un saviem apakšniekiem nelielu un pieklājīgu izpriecu. Sevišķu lakstošanos ap Džemmu, to, ko franči sauc empressement^27, Saņins pie viņa netika ievērojis. Bija redzams, ka Klībera kungs šo lietu uzskata par galīgi nokārtotu, tādēļ viņam nebija iemesla rūpēties vai uztraukties. Bet laipnība neatstāja viņu ne mirkli. Pat lielajā priekšpusdienas pastaigā aiz Zodenes pa mežainajiem kalniem un ielejām, pat baudot dabas jaukumus, viņš izturējās pret to, šo dabu, vienmēr ar to pašu labvēlīgo raudzīšanos no augšas, kurai cauri dažreiz bija jaušama priekšnieciska stingrība. Tā viņš, piemēram, par kādu strautiņu piezīmēja, ka tas pa graviņu tekot par daudz taisni, kur tam vajadzētu mest dažus gleznainus līkumus, neatzina par labu ari kāda putna — žubītes uzvešanos, kura savu dziesmu neizlokot, kā vajadzētu. Džemma negarlaikojās un, redzams, izjuta pat prieku, bet Saņins viņā vairs nepazina agrāko Džemmu: ne tas, ka viņas sejai būtu pārslīdējusi ēna — nekad vēl viņas daiļums nebija tik starojošs —, bet viņa bija ieslēgusies sevī, savā pasaulē. Atvērusi saulessargu un neatpogājusi cimdus, viņa pastaigājās cienīgi, nesteigdamās, kā pastaigājas izglītotas jaunavas, un runāja maz. Emils arī jutās nebrīvs, bet Saņins jau pavisam. Viņu, starp citu, mazliet mulsināja tas apstāklis, ka saruna visu laiku norisinājās vācu valodā. Neskuma vienīgi Tartals. Traki riedams, viņš dzenāja strazdus, kas gadījās viņam pa ceļam, lēca pār rakumiem, celmiem, izlauzto celmu bedrēm, metās ar sparu ūdenī un steidzīgi laka to, noskurinājās, iesmilkstējās — un atkal lidoja kā bulta, jo garu izkāris sarkano mēli. Klībera kungs no savas puses darīja visu, ko atzina par vajadzīgu sabiedrības uzjautrināšanai: palūdza to apsēsties kupla ozola ēnā un, izvilcis no sānkabatas nelielu grāmatiņu ar virsrakstu «Knallerbsen — oder du sollst und wirst lachen!» («Petardes^28 jeb Tev jāsmejas, un Tu smiesies!»), ņēmās lasīt dzēlīgas anekdotes, ar kurām šī grāmatiņa bija pilna. Izlasīja kādas divpadsmit, tomēr rada maz jautrības: vienīgi Saņins aiz pieklājības pasmējās, un viņš pats, Klībera kungs, pēc katras anekdotes iesmējās aprautu, lietišķu un tomēr it kā pazemīgu smieklu. Ap pulksten divpadsmitiem visa sabiedrība atgriezās Zodenē — labākajā turienes restorānā.

Vajadzēja parūpēties par pusdienām.

Klībera kungs ieteica ieturēt šīs pusdienas no visām pusēm slēgtā lapenē — im Gartensalon; bet te piepeši Džemma sadumpojās un paziņoja, ka neēdīs pusdienas citādi kā svaigā gaisā dārzā pie viena no mazajiem, restorāna priekšā noliktajiem galdiņiem, ka viņai jau apnicis vienmēr būt kopā ar vienām un tām pašām personām un ka viņa gribot redzēt citas. Pie dažiem galdiņiem jau sēdēja jaunieradušos viesu grupas.

Kamēr Klībera kungs, pazemīgi piekāpies «savas līgavas untumam», aizgāja apspriesties ar virsvies-rnīli, Džemma stāvēja nekustīgi, nodūrusi acis un sakodusi zobus; viņa juta, ka Saņins neatlaidīgi un it kā jautājoši lūkojās viņā — tas, kā likās, viņu kaitināja. Beidzot Klībera kungs atgriezās, paziņoja, ka pusdienas būšot gatavas pēc pusstundas, un lika priekšā līdz tam laikam paspēlēt ķegļus, piebilzdams, ka tas veicinot ēstgribu, he-he-he! Ķegļus viņš spēlēja meistariski; mezdams bumbu, viņš pieņēma brīnišķīgi brašas pozas, lepni rotaļājās muskuļiem, lepni vicināja un kratīja kāju. Savā veidā viņš bija atlēts — un skaisti veidots. Arī rokas viņam bija tik baltas un skaistas, un arī slaucīja viņš tās tādā dārgā zeltaini raibā Indijas lulārā.

Pienāca pusdienu brīdis, un visņ sabiedrība apsēdās pie galdiņa,

XVI

_ Kam gan nav zināms, kādas ir vācu pusdienas? Ūdeņaina zupa ar grubuļainām klimpām un kanēli, vārīta liellopu gaļa, sausa kā korķis, baltiem taukiem klāta, ar glumiem kartupeļiem, sažulgušām bietēm un sarīvētiem mārrutkiem, sazilējis zutis ar kaperiem un etiķi, cepetis ar ievārījumu un neiztrūkstošā Mehlspeise — kaut kas līdzīgs sacepumam — ar skābenu, sarkanu mērci, toties vīns un alus — varens! Taisni tādu maltīti Zodenes viesnīcnieks lika galdā saviem viesiem. Vispār pati pusdienošana noritēja labi. Tiesa, sevišķas omulības nebija; tā neradās arī tad, kad Klībera kungs uzsauca tostu par to, «ko mēs mīlam» (was wir lieben). Tas viss izskatījās pārāk cienīgi un pieklājīgi. Pēc pusdienām pasniedza kafiju, šķidru, iesarkanu, īstu vācu kafiju. Klībera kungs kā īsts kavalieris Džemmai palūdza atļauju aizsmēķēt cigāru . . . Bet tad pēkšņi notika kaut kas neparedzēts un patiesi nepatīkams, un pat nepieklājīgs.

Pie viena no blakusgaldiņiem bija atsēdušies daži Mainas garnizona virsnieki. Viņu skatieni un sačukstēšanās skaidri liecināja, ka viņus pārsteidzis Džemmas skaistums; viens no viņiem, kas laikam jau bija iepazinies ar Frankfurti, raudzījās viņā kā labi pazīstamā cilvēkā: acīmredzot viņš zināja, kas viņa tāda ir. Viņš piepeši uzslējās kājās un ar paceltu glāzi rokā — virnieku kungi bija jau krietni iemetuši, un viņu galds bija apkrauts ar pudelēm — tuvojās tam galdam, pie kura sēdēja Džemma. Tas bija ļoti jauns cilvēks gaišām uzacīm un skropstām, diezgan patīkamiem un pat simpātiskiem sejas pantiem, ko izdzertais vīns tagad bija stipri pārvērtis: viņa vaigi raustījās, iekaisušās acis klīda apkārt un

izskatījās bezkaunīgas. Sākumā biedri gribēja viņu atturēt, bet pēc tam palaida: nu lai — sak, redzēs, kas tur iznāks.

Viegli grīļodamies, virsnieks nostājās Džemmas priekšā un uzbāzīgi bļaustīgā balsī, kurā bez viņa tīšas gribas tomēr izpaudās cīņa ar sevi pašu, izsaucās: — Es dzeru uz visā Frankfurtē, visā pasaulē daiļākās kafejnieces veselību (viņš vienā rāvienā iztukšoja glāzi) un par atmaksu paņemu šo ziedu, ko plūkuši viņas dievišķīgie pirkstiņi! — Viņš paņēma no galda rozi, kas bija nolikta pie Džemmas šķīvja. Sākumā viņa izbrīnījās, sabaidījās un stipri nobālēja . .. pēc tam viņas izbailes pārvērtās dusmās, pēkšņi viņa nosarka līdz matu galiem, un viņas apvainotājam pievērstās acis tai pašā laikā satumsa un uzliesmoja, sadrūma un iedegās nevaldāma naida kvēlē. Virsnieku, domājams, samulsināja šis skatiens; viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu, palocījās un atgriezās pie saviem biedriem. Viņi saņēma to ar smiekliem un viegliem aplausiem.

Klībera kungs pēkšņi piecēlās no krēsla un, saslējies visā augumā un uzlicis platmali, cienīgi, bet ne pārāk skaļi izsaucās: — Kaut kas nedzirdēts! Nedzirdēta nekaunība! (Unerhört! Unerhörte Frechheit!) — un tūdaļ, bargā balsī pasaucis viesmīli, pieprasīja rēķinu ... bez tam vēl lika iejūgt karieti, piebilzdams, ka krietniem cilvēkiem šī vieta nav piemērota, jo te jāklausās apvainojumi. To dzirdot, Džemma, kas nepakustēdamās joprojām sēdēja savā vietā — viņas krūtis cilājās spēji un augsti —, savu skatienu pievērsa Klībera kungam .. . un tikpat cieši, ar tādu pašu izteiksmi, kā bija skatījusies virsniekā, paskatījās viņā; Emils it vienkārši drebēja aiz dusmām.

— Celieties, mein Fräulein, — Klībera kungs sa-

cīja tikpat stingra balsī, — te jums nepieklājas uzkavēties! Mēs apmetīsimies tur, traktierī!

Džemma klusēdama piecēlās, Klībera kungs sniedza viņai kliņģerī saliektu roku, viņa padeva tam savējo, un tas devas uz. traktieri lepna gaiļa, kas, tāpat ka Klībera kunga izskats, kļuva jo .svinīgāka un augstprātīgāka, jo vairāk attālinājās no vietas, kur bija notikusi pusdienu maltīte. Nabaga Emils viņiem sekoja.

Kamēr Klībera kungs norēķinājās ar viesmīli, kuram viņš par sodu neiedeva neviena kreicera dzeramnaudas, Saņins ātrā gailā piegāja pie galda, pie kura sēdēja virsnieki, un, pievērsies Džemmas apvainotājam (tas šai brīdī sniedza saviem biedriem pēc kārtas paost viņas rozi), sacīja skaidrā franču valodā: — Tas, ko jūs nupat izdarījāt, godāts kungs, nav godīga cilvēka cienīgi, nav cienīgi mundiera, kuru jūs valkājat, un es atnācu jums pateikt, ka jūs esat nejēdzīgi audzināts bezkauņa! — Jaunais cilvēks uztrūkās kājās, bet otrs virsnieks, vecākais, ar rokas kustību apvaldīja to, piespieda apsēsties un, pievērsies Sapinam, arī franciski pajautāja, vai viņš esot radinieks, brālis vai līgavainis šai jaunavai.

— Es viņai esmu gluži svešs cilvēks, — Saņins iesaucās, — esmu krievs, bet nespēju vienaldzīgi noskatīties šādā nekrietnībā; te, lūk, ja ievajagas, mana kartīte un adrese: virsnieka kungs var uzmeklēt mani!

To pateicis, Saņins uzmeta uz galda savu vizīt-kartīti un tai pašā brīdī žigli paķēra Džemmas rozi, kuru kāds virsnieks nupat bija nometis uz sava šķīvja. Jaunais cilvēks atkal gribēja piecelties no krēsla, bet viņa biedrs to no jauna apvaldīja, [29]

piebilzdams: — Dēnhof, rāmāk! (Donhof, sei stili!) — Pēc lam piecēlās pats un, pielicis roku pie cepures naga, ar zināmu cienības pieskaņu balsī un manierēs pateica Saņinam, ka citrit vienam no pulka virsniekiem būs gods ierasties pie viņa dzīvoklī. Saņins atbildēja ar vieglu palocīšanos un aizsteidzās pie saviem biedriem.

* * *

Klībera kungs izlikās, it kā nemaz nebūtu pamanījis ne Saņina prombūtni, ne viņa izskaidrošanos ar virsnieku kungiem; viņš steidzināja kučieri, kas jūdza zirgus, un stipri piktojās par tā tūļību. Džemma arī nekā neteica Saņinam, pat nepaskatījās viņā; viņas sarauktās uzacis, nobālušās un sakniebtās lūpas, visa viņas nekustīgā izturēšanās liecināja, ka viņai nelādzīgs garastāvoklis. Vienīgi Emils izrādīja atklātu vēlēšanos parunāties ar Saņinu, viņš vēlējās izvaicāt to: viņš bija redzējis Saņinu pieejam klāt virsniekiem, pasniedzam tiem kaut ko baltu — papīra strēmeli, zīmīti, kartīti... Nabaga jaunekļa sirds spēji dauzījās, vaigi kvēloja, viņš bija gatavs mesties ap kaklu Saņinam, bija gatavs raudāt vai tūliņ kopā ar Saņinu iet un piekaut visus šos riebīgos virsniekus. Tomēr viņš savaldījās un apmierinājās ar uzmanīgu sava cēlā krievu drauga novērošanu.

Kučieris beidzot bija sajūdzis zirgus; visa sabiedrība sasēdās karietē. Emils, sekodams Tartalam, uzrāpās uz bukas, viņš tur jutās brīvāk un arī Klī-bers, kurā viņš nespēja vienaldzīgi noskatīties, nerē-gojās viņa acu priekšā.

* ❖ *

Visu ceļu runāja Kllbera kungs ... un runāja viens pats; neviens, neviens nekā neiebilda, bet neviens arī nepiekrita viņam. Sevišķi viņš uzsvēra to, cik nepareizi darīts, nepaklausot viņa aicinājumam iebaudīt pusdienas slēgtā lapenē. Nekādas nepatikšanas tad nebūtu piedzīvotas. Pēc tam viņš izteica dažas skarbas un pat liberālas domas par to, cik nepiedodami rīkojas valdība, atļaujot virsniekiem pārāk lielu vaļu, neuzliekot tiem disciplīnas iemauktus un nepiespiežot tos pienācīgi cienīt sabiedrības pilsonisko elementu (der bürgerliche Element in der So-cielät), un ka tādēļ ar laiku rodoties neapmierinātība, no kuras vairs neesot tālu līdz revolūcijai, kam par bēdīgu piemēru (te viņš nopūtās līdzjūtīgi, bet stingri) noderot Francija. Tomēr tūdaļ arī piemetināja, ka personiski viņš dievinot valdīšanu un varu un nekad . . . nekad! . . . revolucionārs nebūšot, tomēr nevarot neizteikt savu .. . neapmierinātību ar tādu izlaidību. Pēc tam vēl pateica dažus vispārīgus slēdzienus par tikumību un netikumību, par pieklājību un cieņu.

Visu šīs garās runāšanas laiku Džemma, kas jau priekšpusdienas pastaigā nelikās īsti apmierināta ar Klībera kungu — tādēļ viņa turējās zināmā atstatumā no Saņina un it kā kautrējās no viņa klātbūtnes, — Džemma acīmredzot sāka kaunēties par savu līgavaini. Brauciena beigās viņa jau noteikti cieta un, lai gan, tāpat kā agrāk, nerunāja ar Saņinu, tomēr piepeši sāka viņā lūdzoši lūkoties .. . No savas puses viņš sajuta daudz vairāk iežēlas pret viņu nekā piktuma pret Klībera kungu; viņš klusībā pat netīši priecājās par visu, kas šai dienā bija noticis, kaut gan nākamajā rītā varēja sagaidīt izaicinājumu.

Beidzot šis mokošais par tie de plaisir^1 bija galā. Konditorejas priekšā, palīdzēdams Džemmai izkāpt no karietes, Saņins, ne vārda neteikdams, lika viņai rokā atgūto rozi. Viņa nosarka, paspieda viņam roku un steidzīgi paslēpa rozi. Viņš novēlējās iet iekšā viņu mājā, lai gan vakars nulo likai sākās. Džemma pati viņu neuzaicināja. Turklāt lieveni iznākušais Pantaleone paziņoja, ka Lenoras kundze atdusoties. Emils bikli atvadījās no Saņina; viņš it kā baidījās no viņa; viņš loti brīnījās par Saņinu. Klībers aizveda Saņinu līdz viņa dzīvoklim un stīvi palocījās viņam. Kārtīgi dzīvojošais vācietis, neraugoties uz visu savu pašapziņu, jutās neveikli. Visi jutās neveikli.

Jāpiebilst, ka Saņinam šīs jūtas — šī neomulības sajūta — drīz vien izgaisa. Tās vietā iestājās nenoteikts, bet patīkams, pat jūsmas pilns garastāvoklis. Viņš staigāja pa istabu, nevēlējās nekā domāt, svilpoja un bija ļoti apmierināts ar sevi.

XVII

«Gaidīšu virsnieka kungu uz izskaidrošanos līdz pulksten desmitiem,» viņš prātoja nākamajā rītā, kārtodams savu tualeti, «bet pēc tam lai viņš meklē mani!» Taču vācu ļaudis ccjas agri: pulkstenis vēl nebija nositis deviņi, kad jau apkalpotājs ziņoja Saņinam, ka podporučiks fon Rihtera kungs (der Herr Seconde Lieulenanl) vēloties viņu redzēt. Saņins steidzīgi uzmeta svārkus un lika «lūgt». Rihtera kungs — pretēji gaidītajam — izrādījās vēl gluži jauns cilvēks, [30] gandrīz zēns. Viņš pūlējās piešķirt svarīgumu savai bezbārdas sejai, bet tas viņam nemaz nepadevās; viņš pat nespēja apslēpt savu apmulsumu un, sēzdamies uz krēsla, tikko nepaklupa, aizķerdamies ar kāju aiz zobena. Stomīdamies un stostīdamies viņš negludā franču valodā paziņoja Saņinam, ka esot ieradies sava drauga barona fon Dēnhofa uzdevumā, proti, saņemt no fon Zaņina kunga atvainošanos par vakar izteiktajiem apvainojumiem, un ka fon Zaņina kunga atteikšanās gadījumā barons fon Dēnhofs prasot satis-fakciju. Saņins atbildēja, ka atvainoties viņš nedomājot, bet satisfakciju esot ar mieru dot. Tad fon Rihters, arvien vēl tāpat stostīdamies, jautāja, ar ko, kad un kur viņš varēšot kārtot turpmākās sarunas. Saņins atbildēja, ka fon Rihters varot ierasties pie viņa pēc pāris stundām un ka līdz tam viņš, Saņins, papūlēšoties sameklēt sekundantu. («Ko gan, velns lai parauj, es varētu izvēlēties par sekundantu?» viņš klusībā nodomāja.) Fon Rihtera kungs piecēlās un sāka atvadīties ... bet durvīs viņš apstājās, it kā sirdsapziņas tirdīts, un, pievērsies Saņinam, piebilda: viņa draugs barons fon Dēnhofs neslēpjot pats sev, ka zināmā mērā . .. vainīgs vakarējā notikumā, un tāpēc apmierinātos ar vieglu atvainošanos — dcs cxghizes lčchēres. Bet Saņins uz to atbildēja, ka viņš nevēlas atvainoties ne smagi, ne viegli, jo neuzskata sevi par vainīgu. — Tādā gadījumā, — sacīja fon Rihtera kungs un nosarka vēl vairāk, — vajadzēs apmainīties draudzīgiem šāvieniem — des goups de bisdolel a l'amiaplc!

— To nu gan es nemaz nesaprotu, — Saņins piebilda, — vai lai mēs šaujam gaisā, vai?

— Ak, ne jau nu tā tas, ne tā, — nomurmināja galīgi samulsušais podporučiks, — bet es domāju —

tā kā tas viss notiek starp krietniem ļaudīm ... Es parunāšu ar jūsu sekundantu ... — viņš aprāvās un aizgāja.

Tiklīdz fon Rihters bija aizgājis, Saņins apsēdās uz krēsla un sāka raudzīties grīdā. «Ko gan tas nozīmē? Kā gan tik pēkšņi sagriezusies virpulī dzīve? Visa pagātne, visa nākotne pēkšņi izgaisusi, pazudusi, un palicis tikai tas, ka es Frankfurtē ar kādu par kaut ko došos divkaujā.» Viņš atcerējās savu prātā jukušo krustmāti, kas dažreiz dejoja un dziedāja:

«Podporučik!

Manu gurķīt!

Manu amoriņ!

Padejo ar mani, balodīt!»

Viņš iesmējās un nodziedāja tāpat kā krustmāte: — Podporučik! Padejo ar mani, balodīt! Tomēr jārīkojas, nedrīkst zaudēt laiku! — viņš skaļi iesaucās, uztrūkās kājās un savā priekšā ieraudzīja Pantaleoni ar zīmīti rokā.

— Es vairākas reizes piedauzīju, bet jūs neatsaucāties; es nodomāju, ka jūs neesat mājās, — vecais nomurmināja un pasniedza viņam zīmīti. •i— No Džemmas.

Saņins zīmīti paņēma, kā saka, neapzināti, atlocīja to un izlasīja. Džemma rakstīja viņam, ka esot ļoti uztraukusies par viņam zināmo lietu un vēloties tūliņ redzēt viņu.

— Sinjorīna ir uztraukusies, — iesāka Pantaleone, kuram acīmredzot bija zināms zīmītes saturs, — viņa man lika palūkoties, ko jūs darāt, un aizvest jūs pie viņas.

Saņins pavērās vecajā itālietī un kļuva domīgs.

Viņam galvā pazibēja pēkšņa doma. Pirmajā mirklī tā viņam likās pagalam dīvaina . ..

«Tomēr... kādēļ gan ne?» viņš vaicāja pats sev.

— Pantaleones kungs! — viņš sacīja skaļi.

Vecais sakustējās, ierāva zodu kravatē un skatījās

Saņinā.

— Vai jūs zināt, — Saņins turpināja, — kas notika vakar?

Pantaleone pačāpstināja lūpas un papurināja savu lielo cekulu.

— Zinu.

(Emils, līdzko bija pārnācis, tūdaļ pastāstīja viņam visu.)

— Ahā! Zināt! Nu tad lūk, kas. Nupat no manis aizgāja virsnieks. Tas nelietis izaicina mani uz divkauju. Es pieņēmu viņa izaicinājumu. Bet man nav sekundanta. Vai jūs nevēlētos būt mans sekundants?

Pantaleone nodrebēja un tik augstu sacēla uzacis, ka tās paslēpās zem viņa noslīdējušo matu šķipsnas.

— Vai jums katrā ziņā jāduelējas? — viņš beidzot ieminējās itāliski; līdz šim brīdim viņš bija runājis franciski.

— Katrā ziņā! Citādi rīkoties — nozīmētu apkaunot sevi uz visiem laikiem.

— Hm. Ja es neuzņemšos sekundanta pienākumus, tad jūs meklēsiet citu?

— Jā ... katrā ziņā.

Pantaleone nolaida acis.

— Bet atļaujiet jums jautāt, siņjor de Sanīni, — vai jūsu divkauja nemetīs nevēlamu ēnu uz kādas personas reputāciju?

— Nedomāju; bet, lai kā tas būtu, nekā vairs nevar darīt.

— Hm! — Pantaleone galīgi iegrima savā kravatē. — Nu, bet tas ferroflukto Klubērio — ko tas? — viņš pēkšņi iesaucās un pacēla seju uz augšu.

— Tas? Neko.

— Ke! (Che!') — Pantaleone nicinoši paraustīja plecus. — Katrā ziņā man jums jāpateicas, — viņš beidzot sacīja nedrošā balsī, — ka jūs manā tagadējā pazemojošā stāvoklī esat pratis mani alzīt par krietnu cilvēku — un galant' uomo. Tā rīkodamies, jūs esat parādījis pats savu krietnumu. Bet es pārdomāšu jūsu priekšlikumu.

— Laiks negaida, mīļais Ci. . . Čipa kungs ...

— ...tolas, — vecais izlaboja. — Es izlūdzos apdomāšanai tikai vienu stundu. Te iejaukta manu labdaru meita ... Un tāpēc esmu spiests, mans pienākums ir — apdomāt! . . . Pēc stundas . . . pēc nepilnas stundas jums būs zināms mans lēmums.

— Labi, es pagaidīšu.

— Bet tagad ... ko lai es atbildu sinjorīnai Džem-mai?

Saņins paņēma papīra lapiņu un uz tās uzrakstīja: «Esiet mierīga, mana dārgā draudzene, pēc kādām trim stundām es ieradīšos pie Jums, un tad viss noskaidrosies. Sirsnīgi pateicos Jums par līdzjūtību,» — un nodeva šo zīmīti Pantaleonem.

Tas vēstuli rūpīgi noglabāja sānkabatā, vēlreiz atkārtoja: — Pēc stundas! — un gribēja jau doties projām, bet tad strauji apgriezās, pieskrēja pie Sa-ņina, saķēra viņa roku un, piespiedis to pie sava žabo, acis pacēlis pret debesīm, iesaucās: — Krietnais jaunekli! Cēlā sirds! (Nobil giovanolto! Gran [31] cuore!) Atļaujiet vecam, vārgam vīram (a un vecchi-olto) paspiest jūsu vīrišķīgo labo roku! (. . . La voslra vaJorosa destra!) — Pēc tam atlēca mazliet atpakaļ, pacēla abas rokas un aizgāja.

Saņins noraudzījās viņa aiziešanā . . . paņēma laikrakstu un sāka lasīt. Bet viņa acis veltīgi slīdēja pār rindām: viņš nekā nesaprata.

XVIII

Pēc stundas apkalpotājs atkal ienāca pie Saņina un pasniedza tam vecu, netīru vizītkartīti, kurā bija lasāms: «Pantaleone Čipatola no Varēzes, viņa karaliskās augstības Modēnas hercoga galma dziedonis (cantante di camera),» —- un apkalpotājam tūliņ sekoja arī pats Pantaleone. Viņš bija pārģērbies no galvas līdz kājām. Viņš bija tērpies melnā frakā, kas bija kļuvusi jau rūsgana, un baltā piķē vestē, pār kuru rotaļīgi locījās sarkanā tombaka važiņa; smags karneola zīmogs zemu nokarājās uz šaurajām, melnajām biksēm ar «ķīli». Labajā rokā viņš turēja melnu zaķa pūku platmali, kreisajā — divus biezus zamšādas cimdus: kaklautu viņš bija sasējis vēl platāk un augstāk nekā parasti un sastīvinātajā žabo bija iespraudis adatu ar akmeni, tā saucamo «kaķa aci» (oeil de chat). Labās rokas rādītāja pirkstu rotāja gredzens, kas attēloja divas sakļautas rokas ar liesmojošu sirdi vidū. No vecā vīra plūda sastāvējusies kampara un muskusa smarža; viņa izskats liecināja par svinīgām rūpēm, kas pārsteigtu pat visvienaldzīgāko novērotāju. Saņins piecēlās viņu saņemt.

— Esmu jūsu sekundants, — Pantaleone sacīja franciski un ar visu augumu noliecās uz priekšu, pie

tam zābaku purnus izvērsa uz āru, kā to dara dejotāji. — Esmu ieradies pēc instrukcijām. Vai jūs vēlaties cīnīties bez žēlastības?

— Kāpēc gan bez žēlastības, mans dārgais Čipato-las kungs? Nekas visā pasaulē mani nepiespiedīs atsaukt vakar teiktos vārdus, taču es neesmu asinskārs! . . . Bet, lūk, uzgaidiet, tūliņ ieradīsies mana pretinieka sekundants. Es ieiešu blakusistabā, bet jūs ar viņu vienojieties. Ticiet man, es nekad neaizmirsīšu jūsu pakalpojumu un jums sirsnīgi pateicos.

— Gods pirmajā vietā! — Pantaleone atbildēja un atlaidās krēslā, nenogaidījis, kad Saņins palūgs viņu to darīt. — Ja šis ferroflukto spičebubio, — viņš sacīja, jaukdams franču un itāliešu vārdus, — ja šis graša vērtais vīrs Klubērio neizprot savu tiešo pienākumu vai arī nobijies — jo ļaunāk viņam pašam! . . . Sīks cilvēciņš — un gana! . . . Kas attiecas uz jūsu divkaujas noteikumiem — esmu jūsu sekundants un jūsu intereses man svētas! ... Kad es dzīvoju Padujā, tur stāvēja balto dragūnu pulks un ar daudziem virsniekiem es biju visai draudzīgās attiecībās ... Viss viņu kodekss man ir jo labi zināms. Nu, un ar jūsu prinčipe Tarbuski es bieži pārspriedu šos jautājumus ... Vai tas sekundants drīz ieradīsies?

— Es gaidu viņu kuru katru mirkli, tur jau viņš arī nāk, — Saņins piebilda, palūkojies uz ielu.

Pantaleone piecēlās, paskatījās pulkstenī, saglauda matus un steidzīgi iebāza kurpē no bikšu staras nokārušos saitīti. Ienāca jaunais podporučiks, vēl arvien tikpat nosarcis un samulsis.

Saņins iepazīstināja sekundantus: — M-r Richter, sous-lieulenant! — M-r Zippatola, artiste!' — Podpo- [32]

ruaks mazliet pabrīnījās, ieraudzījis veco... Ak, ko gan viņš teiktu, ja kāds šai mirklī pačukstētu, ka ar viņu iepazīstinātais «artists» nodarbojas arī ar pavāra mākslu! . . . Bot Pantaleone rādīja tādu seju, it kā divkauju organizēšana viņam būtu visparastākā nodarbošanās; jādomā, šajā gadījumā viņam palīdzēja viņa teātra karjeras atmiņas, un savu sekundanta lomu viņš spēlēja, kā to būtu tēlojis uz skatuves. Kā viņš, tā podporučiks brīdi klusēja.

— Ko tur vairāk? Sāksim! — Pantaleone pirmais pārtrauca klusēšanu, rotajādamies ar savu karneola zīmogu.

— Sāksim, — podporučiks atbildēja, — bet... viena pretinieka klātbūtne ...

— Es jūs tūliņ pametīšu, kungi, — Saņins iesaucās, palocījās, iegāja guļamistabā un aizslēdza durvis.

Viņš iemetās gultā un sāka domāt par Džemmu . .. Bet sekundantu saruna bija dzirdama arī caur aizslēgtām durvīm. Ta notika franču valodā; viņi abi to kropļoja nežēlīgi, katrs pēc savas saprašanas. Pantaleone atkal pieminēja dragūnus Padujā, prinčipe Tarbuski, podporučiks — exghizes lēchēres un goups ü lämiaple. Eet vecais pat dzirdēt nevēlējās par exghizes! Par šausmām Saņinam, viņš pēkšņi savam sarunu biedram sāka melst par kādu jaunu, nevainīgu meiteni, kuras mazais pirkstiņš esot vairāk vērts nekā visi pasaules virsnieki... (oune zeune dami-gella innoucenla, qu'a ella sola dans soun pēli doa vāle piu que tou.ll le zouflissiē del mondo) un vairākas reizes dedzīgi atkārtoja: — Tas ir kauns! Tas ir kauns! (E ouna onia, ouna onta!) — Podporučiks sākumā viņam nekā neiebilda, bet pēc tam jaunā cilvēka balss dusmīgi iedrebējās un viņš piezīmēja, ka neesot te ieradies klausīties morālās sentencēs . . ,

— Jūsu vecumā vienmēr derīgi uzklausīt taisnīgas runas! — Pantaleone iesaucās.

Sekundantu vārdumaiņa reizēm kļuva vētraina; tā turpinājās ilgāk par stundu un beidzot noslēdzās ar sekojošiem noteikumiem: «Barons fon Dēnhofs un de Sapina kungs šausies rīt pulksten desmitos nelielā mežiņā Hānavas tuvumā no divdesmit soļu atstatuma; katram tiesība šaut divas reizes pēc sekundantu dota mājiena; pistoles bez šnellera un vītnēm.» Fon Rihtera kungs aizgāja, bet Pantaleone svinīgi atvēra guļamistabas durvis un, paziņojis sarunu rezultātu, no jauna svinīgi izsaucās:

— Bravo, Russo! Bravo, giavanotto!' Tu būsi uzvarētājs!

Pēc brīža viņi abi devās uz Rozelli konditoreju. Saņins jau iepriekš pieprasīja no Pantaleones godavārdu, ka divkauju turēs vislielākajā slepenībā. Par atbildi vecais tikai pacēla pirkstu un, acis piemiedzis, divas reizes nočukstēja: — Segredezza\ (Slepenība!) — Viņš bija kļuvis it kā jaunāks un pat kustējās staltāk. Visi šie neparastie, kaut arī nepatīkamie notikumi aiznesa viņu tajos laikos, kad viņš pats ir pieņēma, ir izteica izaicinājumus — protams, uz skatuves. Baritoni, kā zināms, dižojas kā gaiļi savās lomās.

XIX

Emils izskrēja saņemt Saņinu — viņš ilgāk nekā stundu bija uzmanījis, vai jau nenāk, — un pasteidzās pačukstēt tam, ka māte nekā nezinot par vakar- [33]

dienas nepatikšanām un ka labāk tās nemaz nepieminēt, un ka viņu atkal sūtot uz veikalu ... bet ka viņš turp neiešot un paslēpšoties kaut kur. Visu to paziņojis viena mirkli, viņš piepeši piepluka Sapinam pie pleca, strauji viņu noskūpstīja un tad aizskrēja lejup pa ielu. Konditorejā Saņinu sagaidīja Džemma; viņa gribēja kaut ko teikt, bet nespēja. Viņas lūpas viegli drebēja, bet piemiegto acu skatiens šaudījās apkārt. Saņins pasteidzās viņu mierināt ar apgalvojumu, ka visa lieta beigusies ar... tīriem niekiem.

— Vai pie jums šodien neviens nebija? — viņa pajautāja.

— Bija viens cilvēks — mēs izrunājāmies — un mēs ... mēs nonācām pie vislabākā rezultāta.

Džemma atgriezās aiz letes.

«Viņa man nenoticēja!» viņš nodomāja ... bet tad iegāja blakusistabā, kur sastapa Lenoras kundzi.

Lenoras kundzei migrēna bija pārgājusi, bet noskaņa vēl bija melanholiska. Viņa priecīgi uzsmaidīja Saņinam, bet tajā pašā laikā arī brīdināja viņu, ka viņš šodien garlaikošoties viņas sabiedrībā, jo viņa nevarēšot pakavēt laiku. Saņins apsēdās viņas tuvumā un pamanīja, ka viņas acu plakstiņi ir piesarkuši un uztūkuši.

— Kas jums ir, Lenoras kundze? Vai patiesi jūs esat raudājusi?

— Tsss ... — viņa čukstēja un ar galvu pamāja uz tās istabas pusi, kur atradās viņas meita. — Nerunājiet par to .. . skaļi.

— Bet par ko gan jūs raudājāt?

— Ak, mesjē Sapin, pati nezinu, par ko!

— Jūs kāds sarūgtinājis?

— Ai nē! .. . Man piepeši kļuva ļoti skum ji. Atce-

rējos arī Džovanni Batistu ... savu jaunību ... Pēc tam — cik ātri tas viss pagāja. Kļūstu veca, mans draugs, un nekādi nespēju ar to samierināties. Liekas, pati esmu vēl arvien tā pati, kas agrāk .. . bet vecums — klāt... klāt jau! — Lenoras kundzei acīs sariesās asariņas. — Jūs, es redzu, skatāties manī un brīnāties ... Eet arī jūs novecosiet, mans draugs, un uzzināsiet, cik tas rūgti!

Saņins sāka viņu mierināt, pieminēja viņas bērnus, kuros augšāmcēlusies viņas pašas jaunība, mēģināja pat pajokoties, apgalvojot, ka viņa tīko pēc komplimentiem ... bet viņa gluži nopietni palūdza viņu mitēties, un viņš nu pirmo reizi varēja pārliecināties, ka tamlīdzīgas skumjas, vecuma izraisītas skumjas, nekas nespēj klusināt un izgaisināt; jānogaida, kamēr tās pāriet pašas no sevis. Viņš uzaicināja Lenoras kundzi nospēlēt ar viņu partiju «tresetes» — un tas bija jo labi izdomāts. Viņa tūliņ piekrita un kļuva it kā jautrāka.

Saņins spēlēja ar viņu līdz pusdienai un pēc pusdienas. Pantaleone arī piedalījās spēlē. Nekad viņa cekuls nebija kritis tik zemu uz pieres, zods tik dziļi ierāvies kravatē. Katra viņa kustība pauda tik koncentrētu svarīgumu, ka, viņā lūkojoties, neviļus radās doma: «Kādu noslēpumu tik cieši glabā šis cilvēks?»

Bet — segredezza, segredezza!

Visu šo dienu viņš pūlējās izrādīt Sapinam savu dziļāko cienību: pie galda svinīgi un nopietni, apiedams dāmas, ēdienus vispirms pasniedza viņam, kāršu spēlē atļāva viņam piepirkt, vairījās viņu gāzt bētē, gluži nevietā atzina, ka krievi ir visaugstsirdīgākā, varonīgākā un vīrišķīgākā tauta visā pasaulē.

«Ak tu, vecais liekuli!» Saņins nodomāja sevī.

Un ne tik daudz viņš brīnījās par Rozelli kundzes negaidīto garastāvokļa maiņu, cik par to, kā izturējās viņas meita. Ne jau nu, ka tā vairītos no viņa ... gluži otrādi: tā allaž apsēdās viņa tuvumā, klausījās viņa runā, bet kategoriski nevēlējās uzsākt ar viņu valodas, un, tiklīdz viņš uzsāka sarunu, viņa klusi piecēlās no savas vietas un klusi aizgāja uz dažiem mirkļiem. Pēc tam viņa atkal ieradās un atkal apsēdās kaut kur kaktiņā, un sēdēja nepakustēdamās, it kā ko pārdomādama un mulsdama... visbiežāk mulsdama. Pati Lenoras kundze beidzot pamanīja viņas savādo izturēšanos un pāris reižu apjautājās, kas viņai kaiš.

— Nekas, — Džemma atbildēja, — tu zini, es dažreiz esmu tāda.

— Tas tiesa, — māte viņai piekrita.

Tā pagāja visa šī garā diena — ne spraigi, ne gurdi, ne jautri, ne skumji. Ja Džemma izturētos citādi, Saņins — kas zina — nenoturētos nepadevies kārdinājumam mazliet padižoties vai gluži vienkārši jautos skumjām jūtām par iespējamo, varbūt mūžīgo šķiršanos... Bet, tā kā viņam ne reizes nelaimējās pat parunāties ar Džemmu, tad viņam vajadzēja samierināties ar to, ka veselu stundas ceturksni pirms vakara kafijas viņš virknēja skumjus akordus uz klavierēm.

Emils atgriezās vēlu un, lai izvairītos no izvaicājumiem par Klībera kungu, nozuda loti drīz. Pienāca kārta iet prom arī Saņinam.

Viņš sāka atvadīties no Džemmas. Viņam nezin kāpēc ienāca prātā Ļenska atvadīšanās no Olgas «Oņe-ginā». Viņš cieši paspieda viņai roku un mēģināja ielūkoties viņas sejā, bet viņa viegli novērsās un atbrīvoja savus pirkstus.

XX

Bija jau pilnīgi «sazvaigžņojies», kad viņš iznāca lievenī. Un cik gan nebija izsēts šo zvaigžņu — lielu, mazu, dzeltenu, sarkanu, zilu, baltu! Un tās visas mirdzēja un spulgoja, sacenzdamās staru rota līgumā. Mēness nebija redzams pie debess, bet arī bez tā katrs priekšmets bija saskatāms pusgaišajā bezēnu krēslainībā. Saņins aizgāja līdz ielas galam .. . Viņš nevēlējās tūliņ atgriezties mājās; viņš juta vajadzību paklaiņāt svaigā gaisā. Viņš gāja atpakaļ un vēl nepaguva nonākt pie nama, kur atradās Rozelli konditoreja, kad viens no logiem ielas pusē pēkšņi noklaudzēja un atveras; tā melnajā četrstūrī (istabā nebija uguns) parādījās sievietes stāvs, un viņš dzirdēja uzsaucam;

— Monsieur Dimitri/'

Viņš tūliņ piesteidzās pie loga ... Džemma!

Viņa bija atbalstījusies uz palodzes un paliekusies uz priekšu.

— Monsieur Dimitri, — viņa iesāka piesardzīgā balsī, — jau visu šo dienu es tīkoju jums nodot kādu lietu ... bet neuzdrošinājos; un tagad, negaidot jūs atkal ieraugot, nodomāju, ka tas tā lemts...

Džemma neviļus apklusa pie šī vārda. Viņa nespēja turpināt; viņā pašā šajā mirklī norisinājās kaut kas neparasts.

Piepeši dziļajā klusumā zem gluži skaidrās debess iebruka tāds vēja brāziens, ka pati zeme, likās, iedrebējās zem kājām, ietrīsējās un iezibējās zvaigžņu smalkā mirdza, gaiss sāka virpuļot. Vētras brāziens, ne vēss, bet silts, gandrīz tveicīgs, uzbruka kokiem, mājas jumtam, sienām, aizjoņoja pa ielu; tas

1 Dimitrija kungs! (Fr. vai.)

pēkšņi norāva platmali no Saņina galvas, sacēla un saplivināja Džemmas melnās cirtas. Saņina galva atradās vienā augstumā ar palodzi; viņš nevijus piespiedās pie tās, un Džemma abām rokām pieķērās viņam pie pleciem, ar krūtīm pieplaka viņam pie galvas. Troksnis, dimdoņa un šalkoņa ilga kādu minūti ... Kā milzīgu putnu bars • aizšalca vētras brāziens ... Un atkal iestājās dzijš klusums.

Saņins paskatījās augšup un ieraudzīja pār sevi noliekušos brīnišķīgu, pārbijušos, satrauktu seju, tik lielas, baismīgas, burvīgas acis — tādu skaistuli viņš ieraudzīja, ka viņa sirds pamira, viņš pieplaka ar lūpām pie smalko matu sprogas, kas bija noslīdējusi viņam uz krūtīm, un spēja pateikt tikai: — Ak, Džemma!

— Kas tas bija? Zibens? — viņa jautāja, plaši pavērusi acis un nenoņēmusi savas kailās rokas no viņa pleciem.

— Džemma! — Saņins atkārtoja.

Viņa nopūtās, palūkojās atpakaļ istabā un ar vieglu kustību izņēmusi savītušo rozi no ņiebura, nometa to Saņinam.

— Es gribē ju nodot jums šo ziediņu ...

Viņš pazina rozi, ko bija atkarojis vakar ...

Bet logs jau aizcirtās, un aiz tumšā stikla nekas vairs neēnojās, nekas vairs nebija saredzams.

Saņins pārnāca mājās bez platmales ...

Viņš pat nebija pamanījis, ka ir to pazaudējis.

XXI

Viņš aizmiga tikai pret rītu. Un nav jau nekāds brīnums! Vasarīgās viesuļvētras jonī viņš pēkšņi sajuta ne jau to, ka Džemma ir skaistule, ne to, ka [34]

viņam tā patīk, — to viņš zināja jau agrāk . . . bet to, ka viņš ir gandrīz iemīlējies šajā meitenē! Acumirklī kā tas vētras brāziens viņā bija iebrukusi mīla. Bet nu tā muļķīgā divkauja! Viņu sāka mocit skumīgas priekšnojautas. Nu, teiksim, viņu nenošaus ... Bet kas var iznākt no viņa mīlas uz šo meiteni, cita līgavu? Pieņemsim pat, ka šis «cits» nav viņam bīstams, ka pati Džemma iemīlēs vai pat ir jau iemīlējusi viņu ... Kas gan var iznākt no visa tā? Kā — kas? Tāda skaistule .. .

Viņš staigāja pa istabu, apsēdās pie galda, paņēma papīra lapu, uzrakstīja uz tās dažas rindas un tūliņ tēs sasvītroja ... Atcerējās Džemmas brīnišķīgo augumu tumšajā logā, zvaigžņu apmirdzētu, siltas vēsmas apvēdinātu; atcerējās viņas marmorbaltās rokas, kas bija līdzīgas Olimpa dieviešu rokām, sajuta to dzīvo smagumu uz saviem pleciem ... Pēc tam viņš paņēma viņam nomesto rozi — un viņam likās, ka tās pusnovītušās ziedlapiņas izelpo citu smaržu, vēl smalkāku par rožu parasto smaržu ...

Un piepeši viņu nošaus vai sakropļos!

Viņš neapgūlās gultā un tāpat apģērbies aizmiga uz dīvāna.

Kāds sapurināja viņu aiz pleca ...

Viņš atvēra acis un ieraudzīja Pantaleoni.

— GuJ kā Maķedonijas Aleksandrs Bābeles kaujas priekšvakarā! — vecais iesaucās.

— Cik pulkstenis? — Saņins pajautāja.

— Bez ceturkšņa septiņi; līdz Hānavai divu stundu brauciens, bet mums tur jānokjūst pirmajiem. Krievi vienmēr aizsteidzas ienaidniekam priekšā. Es paņēmu labāko karieti Frankfurtē!

Saņins sāka mazgāties.

— Bet kur pistoles?

— Pistoles atvedīs tas ferroflukto Tedesko. Arī ārstu viņš atvedīs.

Pantaleone acīmredzot centās būt modrs tāpat kā vakar, bet, kad viņš iesēdās karietē blakus Saņinam, kad kučieris pašmīkstināja pātagu un zirgi uzreiz uzņēma riksi, ar bijušo dziedoni un Padujas dragūnu draugu piepeši notika pārmaiņa. Viņš samulsa, pat sāka baidīties. Viņā it kā kaut kas sabruka kā slikti uzcelta sieniņa.

— Tomēr — ko gan mēs darām, mans dievs, san-tissima Madonna!' — viņš negaidot pīkstošā balsī izsaucās un ieķērās sev matos. — Ko es daru — es, vecais muļķis, ārprātīgais frenelico?

Saņins pabrīnījās, iesmējās un, viegli apskāvis Pantaleoni ap. viduci, atgādināja viņam franču sakāmvārdu «Le vin est tirē — il faul le boire»[35] [36]. («Ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ».)

— Jā, jā, — vecais atbildēja. — Šo biķeri mēs abi iztukšosim, — bet es tomēr esmu neprātis! — Es — neprātis! Viss bija tik klusi, tik jauki... un pēkšņi: ta-ta-ta, tra-ta-ta!

— Gluži kā tutti^37 orķestrī, — Saņins piebilda, piespiesti pasmaidīdams. — Bet jūs taču neesat vainīgs.

— Zinu, ka neesmu vainīgs! Tā tikai vēl trūka! Tomēr šī... ir tāda neapvaldīta rīcība. Diavolo! Dia-volo!* — Pantaleone atkārtoja, cekulu purinādams un nopūzdamies.

Bet kariete tikai ripoja un ripoja.

* * *

Rīts bija jauks. Frankfurtes ielas, kas nule tikai modās dzīvei, likās tik tīras un mājīgas; māju logi lāsmaini spīdēja kā folija; bet, tikko kariete izbrauca aiz pilsētas vārtiem, no augšas — no zilganās, vēl ne sevišķi spilgtās debess dzīlēm sāka skanēt cīruļu dziesmas. Piepeši šosejas līkumā aiz augstas papeles parādījās pazīstams slāvs, paspēra dažus soļus un apstājās. Saņins pavērās ciešāk... Mans dievs! Emils!

— Vai tad viņš zina kaut ko? — Saņins vaicāja Pantaleonem.

— Es jau jums saku, ka esmu bezprātis, — izmisis gandrīz vai kliedza nelaimīgais itālietis, — šis nabaga zēns tirdīja mani visu nakti, un es viņam šorīt beidzot visu atklāju!

«Te tev nu bija segredczzaļ» Saņins nodomāja.

Kariete panāca Emilu; Saņins lika kučierim pieturēt zirgus un piesauca pie sevis «nabaga zēnu». Emils pienāca nedrošiem soļiem, bālum bāls kā savas lēkmes dienā. Viņš tikko turējās kājās.

— Ko jūs te darāt? — Saņins stingri tam jautāja. — Kāpēc jūs neatrodaties mājās?

— Atjaujiet... atļaujiet man braukt jums līdzi! — Emils nomurmināja drebošā balsī un salika rokas. Zobi viņam klabēja kā drudzī. — Es jūs netraucēšu, tikai ņemiet mani līdzi!

— Ja jūs kaut mazdrusciņ mīlat un cienījat mani, — Saņins sacīja, — tad tūliņ atgriezieties mājās vai Klībera kunga veikalā un nevienam nesakiet ne vārda, gaidiet manu atgriešanos!

— Jūsu atgriešanos... — Emils ievaidējās, un viņa balss ieskanējusies pārtrūka, — bet ja jūs...

— Emil! — Saņins viņu pārtrauca un ar acīm norādīja uz kučieri. — Attopieties! Emil, lūdzu, ejiet mājās! Klausiet mani, mans draugs! Jūs apgalvojat, ka mīlat mani. Nu, es jūs lūdzu!

Viņš sniedza Emīlam roku.' Emils paliecās uz priekšu, nosarka, piespieda roku pie savām lūpām un, nolēcis no ceļa, skriešus pāri laukam devās atpakaļ uz Frankfurti.

— Arī cēla sirds, — Pantaleone nomurmināja, bet Saņins viņā drūmi paskatījās. Vecais ierāvās karietes kaktā. Viņš apzinājās sevi vainīgu, turklāt ik brīdi arvien vairāk brīnījās par sevi: vai patiesi viņš kļuvis sekundants un arī zirgus viņš sameklējis un visu izrīkojis, un savu kluso, mierīgo mītni pametis jau pulksten sešos rītā? Pie tam vēl viņam sākušas sāpēt kājas.

Saņins uzskatīja par vajadzīgu viņu uzmundrināt un uzgāja arī īsto āderi, atrada trāpīgu vārdu:

— Kur palicis jūsu agrākais spars, cienījamais sinjor Čipatola? Kur — il antico valor?' — Sinjors Čipatola izslējās un sarauca uzacis.

— II antico valor? — viņš basā izsaucās. — Non e ancora spento (tā vēl visa nav izšķiesta) — il antico valor!

Viņš pieņēma cienīgu izskatu, sāka runāt par savu karjeru, par operu, par slaveno tenoru Garsiju un Hānavā iebrauca vīrišķīgi noskaņots. Kad tā labi padomā, pasaulē nav nekā spēcīgāka... un nevarīgāka par vārdu! [38]

XXII

Mežiņš, kur vajadzēja notikt divkaujai, atradās ceturtdaļjūdzi no Hānavas. Saņins un Pantaleone ieradās pirmie, kā jau bija pareģots, karietei lika gaidīt mežmalā un paši devās diezgan brangi saaugušo koku ēnainā biezoknī. Viņiem vajadzēja gaidīt apmēram stundu.

Gaidīšana Saņinam nelikās sevišķi nomācoša; viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ pa celiņu, klausījās, kā dziedāja putni, vēroja lidotājas spāres un, kā vairums krievu šādās reizēs, pūlējās nekā nedomāt. Tikai reizi viņam uzbruka pārdomas: viņš atrada jaunu liepu, nolauztu, domājams, vakarējā viesulī. Tā patiesi mira... visas tās lapas mira. «Kas tas ir? Ļauns pareģojums?» pazibēja viņam galvā, bet tūliņ viņš sāka svilpot, pārlēca tai pašai liepai pāri un turpināja staigāt pa celiņu. Pantaleone — tas rūca, lamāja vāciešus, krekšķināja, berzēja te muguru, te ceļus. Viņš pat žāvājās aiz uztraukuma; tas viņa mazajai, sarauktajai sejiņai piešķīra visai jocīgu izteiksmi. Saņins tikko neiesmējās, viņu uzlūkodams.

Beidzot uz ceļa atskanēja ratu rīboņa. — Viņi! — Pantaleone noteica, izslējās un sāka klausīties, mazliet nervozi nodrebēdams — to gan viņš pasteidzās noslēpt, izsaukdamies: brrr! — un piezīmēdams, ka šis rīts ir diezgan svaigs. Zāle, koki — viss bija rasas pilns, bet tveice jau iesniedzās pat pašā mežā.

Abi virsnieki drīz vien jau bija saredzami zem tā lapotnes; viņus pavadīja plecīgs neliela auguma cilvēciņš ar flegmatisku, gandrīz vai samiegojušos seju — kara ārsts. Vienā rokā viņš nesa ūdeni māla krūzē katram gadījumam; soma ar ķirurģiskajiem instrumentiem un saitēm karājās pār kreiso plecu.

Bija redzams, ka pie šādām «ekskursijām» viņš ir pieradis līdz apnikumam; tas bija viens no viņa ienākumu avotiem: katra divkauja viņam deva astoņus dukātus — pa četri no katra divkaujas dalībnieka. Fon Rihtera kungs nesa kasti ar pistolēm, fon Dēn-hofa kungs rokā grozīja — domājams, šika labad — nelielu pātadziņu.

— Pantaleone, — Saņins pačukstēja vecajam, — ja... ja mani nošaus — viss var notikt —, izņemiet no manas sānkabatas papīriņu — tajā ietīts ziediņš — un nododiet šo papīriņu sinjorīnai Džem-mai. Dzirdējāt? Jūs apsolāties?

Vecais skumji paskatījās viņā un apstiprinot palocīja galvu... Bet dievs vien to zina, vai viņš saprata, ko lūdza Saņins.

Pretinieki un sekundanti, kā pieņemts, palocījās vieni otriem, tikai ārsts pat aci nepamirkšķināja un žāvādamies apsēdās zālē: sak, uz mani neattiecas šī bruņnieciskās pieklājības izrādīšana. Fon Rihtera kungs uzaicināja «Tšibadolas» kungu izraudzīties vietu; «Tšibadolas» kungs atbildēja, stīvi mēli kustinādams (viņā atkal sabruka «sieniņa»): rīkojieties jūs, cienījamais kungs, es noskatīšos...

Un fon Rihtera kungs sāka rīkoties. Atrada turpat mežā visai jauku, ziediem rotātu klajumiņu, noskaitīja sojus, divos galapunktos iesprauda zemē uz ātru roku sameklētas nūjiņas, izņēma no kastes pistoles un pietupies ielādēja lodes — vārdu sakot, rūpējās un pūlējās vaiga sviedros, bieži vien noslaucīdams seju baltā lakatiņā. Viņa pavadītājs Pantaleone drīzāk atgādināja nosalušu cilvēku. Visu šo priekšdarbu laikā abi pretinieki stāvēja savrup, atgādinādami divus sodītus skolniekus, kas dusmojas uz saviem audzinātājiem.

Pienāca izšķirošais brīdis...

«Katrs paņem savu pistoli...»

Bet te fon Rihtera kungs atgādināja Pantaleonem, ka viņam kā vecākajam sekundantam saskaņā ar divkaujas noteikumiem pirms liktenīgā «Viens, divi, trīs!» izsauciena jāgriežas pie pretiniekiem ar pēdējo padomu un priekšlikumu samierināties; lai gan šim priekšlikumam nekad nav nekādu panākumu un vispār tas nav nekas vairāk kā tukša formalitāte, tomēr ar šīs formalitātes izpildīšanu Čipatolas kungs novērsīšot no sevis zināmu daļu atbildības; tiesa, tamlīdzīga allokūcija esot tā saucamā «neitrālā liecinieka» tiešs pienākums (unparteiischer Zeuge), bet, tā kā viņiem tāda neesot, tad viņš, fon Rihtera kungs, šo privilēģiju piešķirot savam cienījamam amatbrālim. Pantaleone, kas jau bija paguvis paslēpties aiz krūma tā, lai nemaz nebūtu jāredz virsnieks apvainotājs, sākumā nekā nesaprata no fon Rihtera kunga runas, jo vairāk tāpēc, ka to visu tas izrunāja caur degunu, bet tad piepeši saņēmās, mundri pagājās uz priekšu un, iespaidīgi dauzīdams rokas pret krūtīm, gārdzošā balsī savā juceklīgajā valodā nobrēca: — A-la-Ia-la... Che bestiâlità! Deux zeun'ommes comme ça que si battono — perché? Che diavolo? Andate a casa!'

— Es atsakos izlīgt, — Saņins ātri noteica.

— Es arī atsakos, — to pašu atkārtoja viņa pretinieks.

— Nu tad sauciet: viens, divi, trīs! — sacīja fon Rihters, pievērsies samulsušajam Pantaleonem. [39]

Tas tūliņ atkal aizmuka aiz krūma un no turienes, sarāvies čokurā, aizmiedzis acis, pagriezis sānis galvu, tomēr visā kaklā nokliedza: — Una ... due... e tre\

Pirmais izšāva Saņins — un netrāpīja. Viņa lode atsitās pret koku. Barons Dēnhofs izšāva tūliņ pēc viņa — ar nodomu — sāņus, gaisā.

Iestājās saspīlēts klusums... Neviens nepakustējās savā vietā. Pantaleone vāji ievaidējās.

— Vai pavēlēsiet turpināt? — Dēnhofs pajautāja.

— Kāpēc jūs izšāvāt gaisā? — Saņins jautāja.

— Tā nav jūsu darīšana.

— Vai arī otrreiz jūs šausiet gaisā? — Saņins atkal vaicāja.

— Varbūt, nezinu.

— Atjaujiet, atļaujiet, kungi... — iesāka fon Rih-ters, — duelantiem nav tiesību sarunāties savā starpā. Tā jau vairs nav nekāda kārtība!

— Es atsakos no sava šāviena, — Saņins teica un nometa pistoli zemē.

— Arī es nedomāju turpināt divkauju, — Dēnhofs iesaucās un arī nometa pistoli. — Turklāt tagad esmu ar mieru atzīt, ka man nebija taisnība aizvakar.

Viņš pamīņājās savā vietā un nedroši pastiepa roku. Saņins piesteidzās viņam klāt un paspieda roku. Abi jaunie cilvēki smaidīdami paskatījās viens otrā, un abu sejas nosarka.

— Bravi, bravi! — piepeši kā ārprātīgs iebļāvās Pantaleone un, rokas plaukšķinādams, kā putns izspurdza no krūmiem; bet ārsts, kas bija apsēdies savrup uz nocirsta koka, tūliņ piecēlās, izlēja no krūzes ūdeni un, laiski gorīdamies, gāja prom mežmalas virzienā.

— Gods ir glābts, un divkauja pabeigta! — paziņoja fon Rihters.

— Fuori! (Fora!)' — kā senos laikos vēlreiz no-ķērca Pantaleone.

* * *

Atsveicinājies no virsnieku kungiem un sēzdamies karietē, Saņins, tas tiesa, sajuta visā savā būtnē ja nu ne gluži prieku, tad vismaz zināmu vieglumu kā pēc pārciestas operācijas; bet ari kādas citas jūtas sarosījās viņā — jūtas, kas bija līdzīgas kaunam ... Melīgs formālisms, parastā virsnieku, studentu niekošanās viņam nu likās divkauja, kurā viņš nupat bija nospēlējis savu lomu. Viņš atcerējās flegmatisko ārstu, atcerējās, kā tas pasmaidīja, tas ir, savilka degunu, kad ieraudzīja viņu gandrīz vai roku rokā ar baronu Dēnhofu izejam no meža. Bet pēc tam, kad Pantaleone izmaksāja tam pašam ārstam viņam pienākošos četrus dukātus... Eh! Kaut kas nav labi!

Jā, Saņinam bija mazliet neveikli un kauns... kaut arī, no otras puses, ko tad viņš varēja darīt? Nevarēja atstāt jaunā virsnieka bezkaunību nesodītu, nevarēja taču kļūt līdzīgs Klībera kungam. Viņš, Saņins, aizstāvēja Džemmu, viņš to aizsargāja. .. Tā ir, tomēr sirdi kaut kas kremta un viņam bija neveikli un pat kauns.

Toties Pantaleone it vienkārši triumfēja. Viņu pēkšņi bija sagrābis lepnums. Varens ģenerālis, atgriezdamies no kaujas lauka, kur nupat izcīnījis uzvaru, [40]

nestarotu lielākā pašapmierinātībā. Saņina izturēšanās divkaujas laikā pildīja viņu ar sajūsmu. Viņš cildināja to kā varoni un ne klausīties nevēlējās tā apsaucienos un lūgumos. Viņš salīdzināja to ar marmora vai bronzas monumentu — ar komandora statuju «Donā Zuānā»! Viņš atzinās, ka pats gan sajutis zināmu apjukumu. — Bet es taču esmu artists, -— viņš piebilda, — man nervoza daba, bet jūs esat sniegu un granītklinšu zemes dēls.

Saņins tiešām nezināja, kā apklusināt nesavaldīgo artistu.

* # *

Gandrīz tajā pašā vietā uz ceļa, kur pirms pāris stundām viņi pamanīja Emilu, tas atkal izlēca no savas paslēptuves aiz koka un, priecīgi iesaukdamies, vicinādams cepuri virs galvas un palekdamies, metās taisni pie karietes, tikko nepaklupdams zem riteņa, un, nenogaidījis zirgu apstāšanos, pār aizvērtām durtiņām uzrāpās augšā un platām acīm raudzījās Saņinā.

— Jūs esat dzīvs, jūs neesat ievainots! — viņš iesaucās. — Piedodiet man, es nepaklausīju, es neatgriezos Frankfurtē... Es nespēju! Es gaidīju jūs te... Pastāstiet man — kā tas notika? Jūs... nošāvāt viņu?

Saņins ar pūlēm nomierināja un apsēdināja Emilu.

Neskopodamies vārdiem, ar redzamu baudu Panta-leone viņam pastāstīja par nolikušo divkauju visos sīkumos un, protams, neaizmirsa atkal pieminēt bronzas monumentu •— komandora statuju! Viņš pat piecēlās savā vietā un, kājas izpletis, lai noturētu līdzsvaru, rokas uz krūtīm sakrustojis, nicinoši pār

plecu šķielēdams, attēloja komandora Sapina pozu. Emils klausījās godbijīgi, brīžiem stāstījumu pārtraukdams ar izsaucieniem vai strauji pieceldamies un tikpat strauji noskūpstīdams savu varonīgo draugu.

Karietes riteņi sāka dārdēt pa Frankfurtes ielu akmeņiem un beidzot apstājās pie viesnīcas, kur dzīvoja Saņins.

Savu divu ceļabiedru pavadībā viņš uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā, un piepeši no tumšā gaiteņa izsteidzās sieviete: viņas seja bija aizplīvurota; viņa apstājās Saņinam iepretī, mazliet sagrīļojās, satraukta nopūtās, tad steidzīgi noskrēja lejā uz ielas un nozuda — par lielu izbrīnu viesmīlim, kas paziņoja, ka «šī dāma jau vairāk nekā stundu gaidījusi ārzemnieka kunga atgriešanos». Lai cik pēkšņa bija viņas parādīšanās, Saņins tomēr paguva sazīmēt viņā Džemmu. Viņš pazina viņas acis zem biezā brūna zīda plīvura.

— Vai Džemmas jaunkundzei bija zināms... — viņš novilka neapmierinātā balsī vāciski, pagriezies pret Emilu un Pantaleoni, kas viņam sekoja.

Emils nosarka un samulsa.

— Es biju spiests viņai visu pateikt, — viņš nomurmināja. — Viņa bija uzminējusi, un es nekādi nevarēju... Bet tagad tak tas neko nenozīmē, — viņš mundri piebilda. — Viss tik jauki beidzies, un viņa jūs redzēja sveiku un neievainotu!

Saņins novērsās.

— Kādi pļāpas jūs tomēr abi esat! — viņš īgni noteica, iegāja savā istabā un apsēdās uz krēsla.

— Nedusmojieties, lūdzu! — Emils lūdzās.

— Labi, es nedusmošos. (Saņins patiesi nedusmojās, un, beidzot, vai viņš jel maz varēja vēlēties, lai

Džemma nekā neuzzinātu?) Labi... diezgan apkampienu! Ejiet tagad! Es vēlos palikt viens. Es atgulšos. Esmu noguris.

— Lieliska doma! — Pantaleone iesaucās. — Jums nepieciešama atpūta! Jūs to esat pilnā mērā nopelnījis, cēlais sinjor! Iesim, Emilio! Uz pirkstgaliem! Uz pirkstgaliem! Šššš!

Teikdams, ka vēlas atpūsties, Saņins vēlējās tikt vajā no saviem biedriem, bet, palicis viens, viņš patiesi sajuta zināmu nogurumu visos locekļos: visu pagājušo nakti viņš gandrīz nemaz nebija acis aizvēris un, iemeties gultā, drīz vien iegrima dzijā miegā.

XXIII

Dažas stundas viņš nogulēja bez pamošanās. Pēc tam viņš sāka sapņot, ka atkal cīnās divkaujā, ka viņa pretinieks šoreiz ir Klībera kungs, bet eglē tup papagailis un šis papagailis ir Pantaleone, un tas sauc čērkstošā deguna balsi: viens — viens — viens, viens — viens — viens!

«Viens... viens... viens!!» viņš sadzirdēja jau pārāk skaidri; viņš atvēra acis, mazliet pacēla galvu... kāds dauzīja pie istabas durvīm.

— Ienāciet! — Saņins iesaucās.

Ienāca viesmīlis un paziņoja, ka viņu ļoti vēloties redzēt kāda dāma.

«Džemma!» pazibēja Saņinam prātā... bet šī dāma bi ja viņas māte — Lenoras kundze.

Tikko ienākusi, viņa atlaidās uz krēsla un sāka raudāt.

— Kas jums kaiš, mana labā, mijā Rozelli

kundze? — Saņins iesāka, apsēzdamies viņai blakām un maigi, glāstoši pieskardamies viņas rokai.

— Kas noticis? Apmierinieties, lūdzu!

— Ak, Herr Dimitrj, esmu loti, loti nelaimīga!

— Jūs nelaimīga?

— Ak, ļoti! Un vai es to varēju gaidīt? Piepeši kā pērkons no skaidrām debesīm...

Viņa tikai ar pūlēm spēja paelpot.

— Bet kas nolicis? Paskaidrojiet! Vai nevēlaties glāzi ūdens?

— Nē, pateicos. — Lenoras kundze nožāvēja ar kabatlakatiņu asaras un tad sāka raudāt no jauna.

— Es taču visu zinu! Visu!

— Tas ir, kā tā — visu?

— Visu, kas šodien notika! Un iemesls... man arī zināms! Jūs esat rīkojies kā godavīrs; bet cik nelaimīga apstākju sagadīšanās! Ne jau velti man nepatika šis izbraukums uz Zodeni... ne velti! (Lenoras kundze pašā izbraukuma dienā nekā neteica, bet tagad viņai likās, ka jau tad visu nojautusi.) Un es tad nu arī ierados pie jums kā pie godavīra, kā pie drauga, kaut gan es jūs pirmo reizi ieraudzīju tikai pirms piecām dienām... Bet es taču esmu atraitne! Vientuļa ... Mana meita ...

Asaras apslāpēja Lenoras kundzes balsi. Saņins nezināja, ko domāt. — Jūsu meita? — viņš atkārtoja.

— Mana meita Džemma, — gandrīz kā vaids izskanēja zem asarās mirkstošā kabatlakatiņa, — paziņoja man šodien, ka negrib kjūt Klībera kunga sieva un ka man jāatsakot viņam!

Saņins pat atkāpās mazliet: viņš nebija to gaidījis.

— Es jau nerunāju par to, — Lenoras kundze turpināja, — ka tas ir negods — kur tas dzirdēts, ka līgava atsaka līgavainim! — bet mums tas nozīmē izputēšanu, llerr Dimilril — Lenoras kundze rūpīgi savīstīja savu kabatdrāniņu cietā kamoliņā, it kā vēlētos tajā ieslēgt visas savas bēdas. — No sava veikala ienākumiem mēs vairs nespējam dzvot, lien Dimitri! Bet Klibera kungs ir ļoti bagāts un būs vēl bagātāks. Un kādēj gan viņam atteikt? Vai tāpēc, ka viņš neaizstāvēja savu līgavu? Pieņemsim, ka tas nebija skaisti no viņa puses, bet viņš taču ir privāt-cilvēks, universitātē nav mācījies, un kā solīdam tirgotājam viņam vajadzēja nicināt nepazīstamā virs-nieciņa vieglprātīgo draiskulību. Un kāds nu gan tur apvainojums, Ilerr DimilrU

— Atļaujiet, Frau Lenora, — jūs it kā nosodāt mani...

— Nemaz es jūs nenosodu, nemaz! Jūs esat pavisam kas cits; jūs, kā visi krievi, esat karavīrs.

— Atļaujiet, es nemaz ne...

— Jūs esat ārzemnieks, garāmbraucējs, es esmu jums pateicīga, — turpināja Lenoras kundze, Sa-ņinā neklausīdamās. Viņa elsāja, plātīja rokas, atkal atvīstīja kabatdrāniņu un noslaucīja degunu. Jau tas vien, kā viņa izteica savas bēdas, liecināja, ka viņa nav dzimusi zem ziemeļu debesīm.

— Un kā gan Klībera kungs varēs tirgoties savā veikalā, ja viņš duelēsies ar pircējiem? Tas būtu pavisam neprātīgi! Un tagad man viņam jāatsaka! Bet no kā mēs dzīvosim? Agrāk tikai mēs cepām pistācijas riekstu cepumu — un pie mums nāca pircēji, bet tagad visi to cep!! Jūs tikai padomājiet: arī tā pilsētā runās par jūsu divkauju... vai tādas lietas noslēpjamas? Un tad piepeši izjūk kāzas! Tas taču ir skandāls, skandāls! Džemma ir skaista meitene; viņa mani ļoti mīl, bet viņa ir ietiepīga republikā-niete, ignorē citu domas. Tikai jūs varētu viņu pārliecināt!

Saņins izbrīnījās vēl vairāk. — Es, Lenoras kundze?

— Jā, tikai jūs... Tikai jūs. Es tāpēc vien atnācu pie jums; nekā cita es nevarēju izdomāt! Jūs esat tik gudrs, tik labs cilvēks! Jūs taču viņu aizstāvējāt. Jums viņa ticēs! Viņai vajag jums ticēt — jūs taču riskējāt ar savu dzīvību! Jūs viņai pierādīsiet — bet es vairs nekā nespēju! — jūs viņai pierādīsiet, ka viņa sevi un visus mūs pazudinās. Jūs izglābāt manu dēlu — paglābiet ari meitu! Pats dievs jūs atsūtījis šurp... Esmu ar mieru krist ceļos un lūgt jūs...

Un Lenoras kundze mazliet piecēlās no krēsla, it kā taisīdamās mesties ceļos pie Saņina kājām... Viņš to atturēja.

— Lenoras kundze! Dieva dēļ! Ko jūs tā?

Viņa drudžaini satvēra Saņina rokas: — Jūs apsolāties?

— Lenoras kundze, padomājiet •— kāds iemesls man...

— Jūs apsolāties? Jūs taču nevēlaties, lai es te tūliņ nomirtu jūsu priekšā?

Saņins apjuka. Pirmo reizi mūžā viņam vajadzēja iepazīties ar iekarsušām itāliešu asinīm.

— Es darīšu visu, ko jūs vēlēsieties! — viņš iesaucās. — Es parunāšu ar Džemmas jaunkundzi...

Lenoras kundze iekliedzās no prieka.

— Tikai es, nudien, nezinu, kāds būs rezultāts...

— Ak, neatsakieties, neatsakieties, — Lenoras kun-

dzc teica lūdzošā balsi, — jūs jau piekritāt! Rezultāts droši vien būs teicams. Katrā ziņā es vairs nekā nespēju darīt! Mani viņa vairs neklausīs!

— Vai viņa tik noteikti jums paziņoja savu nevēlēšanos kļūt par Klībera kunga sievu? — brīdi klusējis, Saņins jautāja.

— Kā ar nazi nogrieza! Pilnīgi atsitusies tēvā — Džovanni Batistā! Pārgalvīga!

— Pārgalvīga? Viņa?... — Saņins atkārtoja, gari novilkdams.

— Jā... jā... bet viņa ir arī eņģelis. Viņa jums paklausīs. Jūs atnāksiet— atnāksiet drīz? Ak, mans mīļais krievu draugs! — Lenoras kundze strauji piecēlās no krēsla un tikpat strauji apkampa viņai iepretim sēdošā Saņina galvu. — Pieņemiet mātes svētību — un pasniedziet man ūdeni!

Saņins atnesa Rozelli kundzei glāzi ūdens, ar godavārdu apsolījās drīz aiziet, pavadīja viņu pa kāpnēm līdz ielai un, atgriezies savā istabā, pat rokas sasita un acis ieplēta.

«Tā,» viņš nodomāja, «tagad sāk virpuļot dzīve! Un tā virpuļot, ka galva reibst.» Viņš pat nemēģināja ieskatīties dzijāk sevī, saprast, kas tur notiek; juceklis — un gana! — Ir gan dieniņa! — neviļus čukstēja viņa lūpas. — Pārgalvīga... saka viņas māte... Un man jādod viņai padoms — viņai?! Un kāds padoms?!

Sapinam patiešām reiba galva — un pār visu šo dažādo sajūtu, iespaidu, neizteiktu domu viesuli vienmēr staroja Džemmas tēls — tas tēls, kas tik dziļi bija iegūlis viņa atmiņā tai siltajā, gluži kā elektrizētajā naktī, tai tumšajā logā zem zvaigžņu miriāžu mirdzuma.

e - 1887

XXIV

Nedrošiem soliem Saņins tuvojās Rozelli kundzes mājai. Viņa sirds stipri dauzījās; viņš skaidri juta un pat dzirdēja, kā tā dauzījās starp viņa ribām. Ko viņš sacīs Džemmai, kā uzsāks valodas ar viņu? Viņš neiegāja mājā caur konditoreju, bet gan no sētas lieveņa. Nelielajā priekšistabā viņš sastapa Lenoras kundzi. Viņa ir nopriecājās, ir sabaidījās par viņa atnākšanu.

— Es gaidīju, gaidīju jūs, — viņa sacīja čukstošā balsī, pārmaiņus abām rokām spiezdama viņa roku. — Ejiet dārzā; viņa ir tur. Tikai pielūkojiet: es uz jums paļaujos!

Saņins izgāja dārzā.

Džemma sēdēja uz sola celiņa tuvumā un no liela, ķiršiem pilna groza visgatavākos atlasīja uz šķīvja. Saule jau bija zemu — pulksten septiņi vakarā, un platajos, slīpajos staros, kas pieplūdināja visu mazo Rozelli kundzes dārziņu, bija vairāk sārtuma nekā zeltainības. Brīdi pa brīdim tikko dzirdami un it kā nesteigdamās sačukstējās lapas, aprauti iesanējās no zieda uz ziedu lidojošās nosebojušās bites, un kaut kur dūdoja ūbele — vienmuļi un nenogurstoši.

Džemmai galvā bija tā pali apajā cepure, kurā viņa brauca uz Zodeni. No cepures izliektās malas apakšas viņa paskatījās Saņinā un no jauna noliecās pār grozu.

Saņins tuvojās Džemmai, neviļus saīsinādams katru nākamo soli, un ... un ... Un neattapa nekā cita, ko viņai pateikt, kā tikai pajautāt, kāpēc viņa atlasa ķiršus.

Džemma nesteigdamās atbildēja viņam.

— Šie — gatavākie, — viņa beidzot sacīja, — ievārījumam, bet tie — cepumu pildījumam. Jūs zināt, mēs pārdodam tādas apaļas cukurmaizītes.

Pateikusi šos vārdus, Džemma vēl zemāk nolieca galvu, un viņas labā roka ar divām ķiršogām pirkstos brīdi palika pacelta gaisā starp grozu un šķīvi.

— Vai drīkst pie jums apsēsties? — Saņins jautāja.

— Drīkst. — Džemma atvirzījās mazliet tālāk uz soliņa. Saņins apsēdās viņai blakus. «Kā iesākt?» viņš domāja. Bet Džemma palīdzēja viņam izkļūt no grūtā stāvokļa.

— Jūs šodien šāvāties divkaujā, — viņa dedzīgi iesāka un pievērsa viņam savu daiļo, kaunīgi pietvīkušo seju, un cik dziļu pateicību izstaroja viņas acis! — Bet jūs esat tik mierīgs! Tātad jums pasaulē briesmas neeksistē?

— Apžēlojieties! Man nekādas briesmas nebija jāpārcieš. Viss notika miermīlīgi un beidzās jo laimīgi.

Džemma pakustināja pirkstu acu priekšā uz labo un kreiso pusi... Arī itāliešu žests. — Nē, nē, nesakiet tā! Jūs mani nepiemānīsiet! Man Pantaleone visu pastāstīja!

— Atradusi, kam ticēt! Vai viņš mani nesalīdzināja ar komandora statuju?

— Viņa izteicieni varbūt ir smieklīgi, bet ne viņa jūtas, ne arī tas, ko jūs šodien izdarījāt, nav smieklīgs. Un tas viss manis dēļ... manis dēļ... Es to nekad neaizmirsīšu!

— Apgalvoju jums, Džemmas jaunkundz...

— To es neaizmirsīšu, — viņa lēni atkārtoja, vēlreiz cieši paskatījās viņā un tad aizgriezās.

Viņš tagad redzēja meitenes smalko, tīro profilu, un viņam likās, ka viņš nekad nav redzējis nekā tamlīdzīga un nav jutis nekā tāda, ko juta šai mirklī. Viņa sirds iekvēlojās.

«Bet mans solījums?» pazibēja viņa domās.

— Džemmas jaunkundz... — viņš iesāka pēc īsas šaubīšanās.

— Nu?

Viņa nepagriezās, viņa turpināja šķirot ķiršus: ar pirkstu galiņiem uzmanīgi ņēma tos pie kātiņiem, rūpīgi pacēla lapiņas... Bet cik maigā uzticībā izskanēja šis viens vārdiņš «nu»!

— Vai jums jūsu māmiņa nav nekā teikusi... par...

— Par?

— ... par mani?

Džemma paņemtos ķiršus pēkšņi atmeta grozā atpakaļ.

— Viņa runāja ar jums? — tā savukārt jautāja.

— Jā.

— Un ko viņa jums tādu teica?

— Viņa sacīja man, ka jūs... ka jūs pēkšņi nolēmusi grozīt... savus agrākos nodomus.

Džemmas galva atkal noliecās. Viņa visa pazuda zem cepures; bija redzams tikai kakls, lokans un maigs kā lielas puķes kāts.

— Kādus nodomus?

— Jūsu nodomus... sakarā ... ar jūsu nākamās dzīves iekārtošanu.

— Tas ir... Jūs to sakāt... par Klībera kungu?

— Jā.

— Vai jums matē teica, ka es nevēlos kļūt Klībera kunga sieva?

— Jā.

Džemma sakustējās uz soliņa. Grozs sašķiebās, nokrita ... dažas ķiršogas aizvēlās pa celiņu. Pagāja viena minūte... otra...

— Kāpēc viņa jums to teica? — atskanēja Džem-mas balss.

Saņins arvien vēl redzēja tikai meitenes kaklu. Viņas krūtis cēlās un plaka ātrāk nekā iepriekš.

— Kāpēc? Jūsu māmiņa domā — tā kā mēs abi tik īsā laikā, var teikt, esam iedraudzējušies un jūs zināmā mērā uzticaties man, tad es varētu dot jums derīgu padomu — un jūs man paklausītu.

Džemmas rokas lēni noslīdēja uz cejiem... Viņa sāka kārtot sava tērpa krokas.

— Kādu padomu tad jūs man dodat, monsieur Dimitril — viņa pēc brītiņa jautāja.

Saņins pamanīja Džemmas pirkstus drebam uz viņas cejiem... Arī sava tērpa krokas viņa kārtoja tikai tādēļ, lai apslēptu šo drebēšanu. Viņš klusi uzlika roku uz šiem bālajiem, drebošajiem pirkstiem.

— Džemma, — viņš sacīja, — kāpēc jūs neskatāties manī?

Viņa pēkšņi atgrūda atpakaļ par plecu cepuri un pievērsa viņam acis, uzticīgas un pateicīgas kā agrāk. Viņa gaidīja, ko viņš teiks... Bet viņas seja samulsināja un it kā apžilbināja Saņinu. Vakara saules siltais spožums apmirdzēja viņas jaunavīgo galvu, un šīs galvas izteiksme bija gaišāka un spilgtāka par pašu šo spožumu.

— Es jums paklausīšu, monsieur Dimilri, — viņa iesāka, viegli pasmaidīdama un viegli paceldama uzacis, — bet kādu gan padomu jūs man dosiet?

— Kādu padomu? — Saņins atkārtoja. — Lūk,

jūsu māmiņa doma, ka atteikt Klībera kungam tikai tāpēc, ka viņš aizvakar neizturējās visai drošsirdīgi ...

— Tikai tāpēc? — Džemma noteica, pieliecas, paņēma grozu un nolika to sev blakus uz soliņa.

— Ka ... vispār... atsakot viņam, jūs rīkotos neprātīgi; ka tas būtu tāds solis, kura sekas vajadzētu labi apsvērt; ka, beidzot, jūsu apstākli uzliek zināmus pienākumus katram jūsu ģimenes loceklim...

— Tās ir mātes domas, — Džemma pārtrauca, — tie visi ir viņas vārdi. Tos es zinu; bet kādas ir jūsu domas?

— Manas? — Saņins apklusa. Viņš juta, ka kaut kas iestrēdz kaklā un aizžņaudz elpu. — Es arī domāju, — viņš iesāka ar piespiešanos.

Džemma saslējās: — Arī? Jūs — arī?

— Jā... tas ir... — Saņins nespēja, itin nemaz nespēja piebilst kādu vārdu.

— Labi, — Džemma sacīja. — Ja jūs kā draugs ieteicat man grozīt manu lēmumu ... tas ir, negrozīt manu iepriekšējo lēmumu, es padomāšu. — Un, pati neatskārzdama, ko dara, saka likt ķiršus no šķīvja atpakaļ grozā. — Māte cer, ka es jums paklausīšu ... Ko tad cilu? Varbūt es patiesi paklausīšu...

— Bet atļaujiet, Džemmas jaunkundz, — es vispirms gribētu uzzināt, kāds iemesls jūs pamudināja ...

— Es paklausīšu, — Džemma atkārtoja, bet viņas uzacis savilkās arvien vairāk, vaigi nobālēja; viņa iekoda apakšlūpā. — Jūs manis labā esat tik daudz darījis, ka mans pienākums rīkoties, kā jūs vēlaties, mans pienākums izpildīt jūsu vēlēšanos. Es teikšu māmiņai... es padomāšu. Lūk, viņa jau arī nāk šurp.

Patiesi Lenoras kundze parādījās mājas durvīs — dārza pusē. Viņu tirdīja nepacietība; viņa nespēja mierīgi nosēdēt istabā. Pēc viņas domām, Saņinam sen jau vajadzēja būt beigušam savu izskaidrošanos ar Džemmu, kaut gan viņu saruna vēl nebija ilgusi ne stundas ceturksni.

— Nē, nē, nē, dieva dēļ, nesakiet viņai pagaidām nekā! — steigšus, gandrīz izbailēs sacīja Saņins. — Pagaidiet... es jums pateikšu... es jums uzrakstīšu... bet līdz tam nekā neizlemiet... pagaidiet!

Viņš paspieda Džemmai roku, žigli piecēlās no soliņa un, par lielu izbrīnu Lenoras kundzei, ātri pagāja tai garām, platmali pacēlis, nomurmināja kaut ko nesaprotamu un nozuda.

Viņa piegāja pie meitas.

— Saki man, lūdzu, Džemma...

Tā pēkšņi piecēlās un apkampa viņu: — Mīļā mā-miņ, vai jūs varat vēl mazdrusciņ pagaidīt, tikai mazdrusciņ... līdz rītdienai? Varat? Un ar noteikumu, ka līdz rītdienai vairs neviena vārda?... Ak!...

Pēkšņi viņai sāka birt pašai negaidītas gaišas asaras. Tas pārsteidza Lenoras kundzi — jo vairāk tāpēc, ka Džemmas sejas izteiksme nemaz neizskatījās skumja, drīzāk priecīga.

— Kas tev noticis? — viņa jautāja. — Tu man nekad neraudi — un nu pēkšņi...

— Nekas, māmiņ, nekas! Tikai jūs pagaidiet! Mums abām jāpagaida. Nejautājiet nekā līdz rītam, un nu pabeigsim pārlasīt ķiršus, kamēr saule vēl nav nogājusi!

— Bet tu būsi prātīga?

— Ai, es esmu loti prātīga! — Džemma nozīmīgi pamāja ar galvu. Viņa sāka siet ķiršus nelielos pušķos, turēdama tos paceltus sasarkušās sejas priekšā. Asaras viņa nenoslaucīja — tās nožuva pašas.

XXV

Saņins gandrīz vai skriešus atgriezās savā dzīvoklī. Viņš juta, viņš apzinājās, ka tikai tur, vientulībā, viņam beidzot noskaidrosies, kas ar viņu ir, kas viņā notiek. Un patiesi — viņš vēl nebija paguvis ieiet savā istabā, nebija vēl paguvis apsēsties pie rakstāmgalda, kad, abām rokām atspiedies uz šī paša galda un seju paslēpis plaukstās, smeldzoši un smagi iesaucās: — Es viņu mīlu, neprātīgi mīlu! — un iekšēji viss iekvēlojās kā ogle, kurai pēkšņi nopūsta bieza nedzīvu pelnu kārta. Tikai acumirklis... un viņš vairs nespēja saprast, kā bija varējis sēdēt viņai blakus... viņai! — un runāties ar viņu, un nejust, ka dievina pat sīkāko viņas tērpa krociņu, ka spēj, kā mēdz teikt jauni ļaudis, «nomirt pie viņas kājām». Pēdējā sastapšanās dārzā bija visu izšķīrusi. Tagad, kad viņš domāja par Džemmu, viņa vairs netēlojās viņam plīvojošām matu cirtām, zvaigžņu apmirdzēta, viņš redzēja viņu sēdošu uz soliņa, redzēja, kā viņa pēkšņi nomet cepuri un paskatās viņā tik uzticīgi... un caur viņa dzīslām izskrēja trīsas un mīlas alkas. Viņš atcerējās rozi, kuru, lūk, jau trešo dienu nēsāja kabatā; viņš strauji izņēma to un tik drudžaini piespieda pie savām lūpām, ka neviļus saviebās sāpēs. Tagad viņš vairs nekā nesaprata, nedomāja un neapsvēra; viņš bija atraisījies no savas pagātnes, viņš bija izdarījis lēcienu uz priekšu: no savas skumjās neprecēta cilvēka dzīves viņš bija meties līksmā, mutuļojošā, varenā straumē, un viņam maza bēda, viņš nevēlas zināt, kurp šī straume viņu aiznesīs un vai tā nesadauzīs viņu pret klinti. Tās vairs nav klusās Ulanda romances vēdas, kas nesen viņu aijāja ... Tie ir spēcīgi, neapturami viļņi! Tie bango un joņo uz priekšu,' un viņš traucas tiem līdzi!

Viņš paņēma papīra lapu un bez strīpojumiem, gandrīz vienā spalvas vilcienā uzrakstīja:

«Mīļā Džemma!

Jūs zināt, kādu padomu es biju apņēmies Jums dot. Jūs zināt, ko vēlas Jūsu māmiņa un ko viņa man lūdza, bet tas, ko Jūs nezināt un ko teikt Jums ir tagad mans pienākums, — tas ir tas, ka es mīlu Jūs — mīlu ar visu sirds dedzību, kā mīl tikai pirmo reizi! Šī uguns manī uzliesmoja pēkšņi, bet tik spēcīgi, ka es neatrodu vārdu!! Kad Jūsu māmiņa atnāca pie manis un lūdza mani, tā tikai gruzdēja manī — citādi es kā godīgs cilvēks droši vien būtu atteicies izpildīt viņas vēlēšanos... Pati šī atzīšanās, ar ko es tagad vēršos pie Jums, ir godīga cilvēka atzīšanās. Jums jāzina, ar ko Jums darīšana, starp mums nedrīkst būt pārpratumu. Jūs redzat, ka es nespēju Jums dot nekādu padomu... Es Jūs mīlu, mīlu, mīlu — un nekā cita nav ne manā prātā, ne sirdī!

Din. Saņins.»

Salocījis un aizzīmogojis šo zīmīti, Saņins jau gribēja piezvanīt, lai ienāk apkalpotājs, un likt tam aiznest... «Nē! Tā nevar... Aizsūtīt ar Emilu? Bet doties uz veikalu, uzmeklēt to citu komiju barā — arī neveikli. Turklāt ārā ir jau nakts un viņš varbūt jau aizgājis no veikala.» Tā pārdomādams, Saņins tomēr uzlika platmali un izgāja uz ielas, pagriezās gar vienu stūri, , gar otru un, sev par neaprakstāmu prieku, savā priekšā ieraudzīja Emilu. Ar somu padusē, papīru vīstokli rokā jaunais entuziasts steidzās mājup.

«Ne velti mēdz teikt, ka katram mīlētājam ir sava laimes zvaigzne,» Saņins nodomāja un pasauca Emilu.

Tas apgriezās un tūliņ piesteidzās pie viņa.

Saņins Emīlam neļāva izplūst jūsmīgos vārdos, pasniedza zīmīti, paskaidrodams, kam un kā tā nododama ... Emils uzmanīgi klausījās.

— Lai neviens neredzētu? — viņš jautāja, sejai piešķirdams nozīmīgu un noslēpumainu izteiksmi: sak, mēs saprotam, kur tas āķis!

— Jā, mans draudziņ, — Saņins piebilda un mazliet samulsa, tomēr paplikšķināja Emilam pa vaigu.

•— Un ja būs atbilde... Jūs man to atnesīsiet, vai jā? Es sēdēšu mājā.

— Par to neraizējieties! — Emils jautri pačukstēja, metās prom un skriedams vēl pamāja viņam.

Saņins atgriezās mājās un, sveci neaizdedzinājis, atlaidās uz dīvāna, salika rokas aiz galvas un ļāvās tām nupat apzinātās mīlas jūtām, kuras aprakstīt nav nozīmes: kas tās ir piedzīvojis, tas pazīst to liego saldumu, kas tās nav piedzīvojis, tam tik un tā ne-ieskaidrosi.

Durvis atvērās — un parādījās Emila galva.

— Atnesu, — viņš sacīja čukstošā balsī, — te ir tā atbilde!

Viņš parādīja un virs galvas pacēla salocītu papīriņu.

Saņins nolēca no dīvāna un izrāva zīmīti Emilam no rokām. Saņinā uzliesmoja nepārvarama kaisle;

viņš tagad nebēdāja ne par noslēpuma saglabāšanu, ne pieklājības ievērošanu — pat šī zēna — viņas brāļa priekšā. Viņš kaunētos, piespiestu sevi — ja to varētu!

Viņš piegāja pie loga un mājas priekšā stāvošās laternas gaismā izlasīja šādas rindas:

«Es Jūs lūdzu, ļoti lūdzu visu rītdienu nenākt pie mums, nerādīties. Man tas vajadzīgs, katrā ziņā vajadzīgs, un tad viss būs jau izlemts. Es zinu, Jūs man neatteiksiet, tāpēc ka ...

Džemma.»

Saņins divas reizes izlasīja šo zīmīti — ak, cik aizkustinošs un skaists viņam likās rokraksts! •— viņš brītiņu padomāja un, pagriezies pret Emilu, kas, gribēdams likt noprast, kāds viņš godprātīgs jauns cilvēks, stāvēja, ar seju pievērsies sienai, un ar nagu to drupināja, — skaļi nosauca viņu vārdā.

Emils tūliņ piesteidzās pie Saņina: — Ko pavēlēsiet?

— Klausieties, draudziņ...

— M-r Dimitri, — Emils viņu pārtrauca žēlā balsī, — kāpēc jūs nesakāt man «tu»?

Saņins iesmējās: — Nu labi! Klausies, draudziņ (Emils mazliet palēcās aiz prieka), klausies: tur, tu saproti, — tur tu teiksi, ka viss tiks izpildīts pilnīgi (Emils saknieba lūpas un nopietni pamāja ar galvu), bet pats... Ko tu darīsi rīt?

•— Es? Ko es darīšu? Ko tad jūs vēlētos, lai es darītu?

— Ja tev iespējams, atnāc pie manis rīt tā paagrāk, un mēs līdz vakaram paklaiņāsim pa Frankfurtes apkārtni... Vai vēlies?

Emils atkal palēcās: — Apžēlojieties, kas gan var būt jaukāks pasaulē! Pastaigāties ar jums — tas taču ir brīnišķīgi! Atnākšu katrā ziņā!

— Bet ja nu tevi nelaidīs?

— Laidīs!

— Klausies... Nestāsti lur, ka es tevi uzaicināju uz veselu dienu.

— Kāpēc gan stāstīt? Gan jau tāpat aiziešu! Tad ta liela bēda!

Emils cieši noskūpstīja Saņinu un aizskrēja.

Bet Saņins ilgi staigāja pa istabu un vēlu likās gulēt. Viņš joprojām ļāvās baisajām un saldajām izjūtām, priecīgajam pamirumam jaunas dzīves priekšā. Saņins bija ļoti apmierināts, ka viņam bija radusies •doma uzaicināt uz rītdienu Emilu; zēns sejā bija līdzīgs māsai. «Atgādinās man viņu,» Saņins nodomāja.

Bet visvairāk viņš brīnījās par to, kā gan viņš vakar varēja būt cits, nekā bija šodien. Viņam likās, ka viņš jau «mūžīgi» mīlējis Džemmu un taisni tā mīlējis, kā mīlēja šodien.

XXVI

Otrā dienā pulksten astoņos rītā Emils ar Tartalu saitē ieradās pie Saņina. Būtu viņš cēlies no vācu vecākiem, viņš nebūtu varējis parādīt lielāku akurātību. Mājās viņš sameloja — sacīja, ka pastaigāsies ar Saņinu līdz brokastīm, bet pēc tam dosies uz veikalu. Kamēr Saņins ģērbās, Emils uzsāka, tiesa, diezgan nedroši, valodu par Džemmu, par viņas atteikšanu Klībera kungam; Saņins drūmi klusēja, bet

Emils, izlikdamies, ka saprot, kāpēc neklājas pavirši pieskarties šim nopietnajam jautājumam, vairs arī neatgriezās pie tā un tikai retu reizi kļuva izskatā domīgs un pat stingrs.

Iebaudījuši kafiju, abi draugi devās — protams, kājām — uz Hauzeni, nelielu ciemu, kas atradās netālu no Frankfurtes, mežu ielokā. Taunusa kalnu grēda no turienes bija redzama kā uz delnas. Laiks bija jauks: saule spīdēja un sildīja, bet nekarsēja; svaigs vējš modri šalca zaļajās lapās; nelieliem plankumiem pār zemi viegli un raiti slīdēja augsto, apaļo mākoņu ēnas. Jaunie cilvēki drīz vien izkļuva no pilsētas un naski un jautri devās tālāk pa gludo ceju. Iegāja mežā un krietni tur paklaiņāja, pēc tam iebaudīja kārtīgas brokastis ciema traktierī, pēc tam kāpa kalnos, apbrīnoja jaukās ainavas, vēla no augšas akmeņus un sita plaukstas, vērodami šos akmeņus uzjautrinoši un savādi, gluži kā trusīšus, lēkājam, kamēr kāds neredzams — pa leju ejošs cilvēks viņus izbāra skanīgā un spēcīgā balsī; pēc tam viņi pagulēja, atlaidušies īsā, sausā, dzelteni violetā sūnā, pēc tam dzēra alu citā traktierī, gāja skrieties, sacentās tāllēkšanā, saderējuši, kurš tālāk. Atklāja, kur atsaucas atbalss, un sarunājās ar to, dziedāja, sasaucās, cīkstējās, lauza zarus, izrotāja savas platmales ar papardes zariem un pat dejoja. Tartals, cik jau nu varēja un prata, piedalījās visās šais nodarbībās: akmeņus, tiesa, viņš gan nesvieda, bet pats kūleņoja tiem līdzi, gaudoja, kad jaunie cilvēki dziedāja, un pat dzēra alu, kaut gan ar redzamu riebumu; šo «mākslu» viņam bija iemācījis students, kuram tas kādreiz bija piederējis. Jāpiebilst, Emilam tas lāgā neklausīja, ne tā kā savam saimniekam Pan-taleonem, un, kad Emils tam pavēlēja «runāt» vai

«šķaudīt», tas tikai paluncināja astīti un izkāra mēli, saliektu caurulītē.

Jaunie cilvēki ari tērzēja. Pastaigas sākuma Sa-ņins kā vecākais un tātad arī prātīgākais uzsāka valodu par to, kas ir liktenis vai likteņa nolēmums un ko nozīmē un kas ir cilvēka dzīves uzdevums; bet saruna drīz vien ņēma mazāk nopietnu virzienu. Emils savu draugu un patronu sāka izvaicāt par Krieviju, par to, kā tur notiek divkaujas, vai tur ir skaistas sievietes, vai ātri var iemācīties krievu valodu un ko viņš sajutis, kad virsnieks mērķējis uz viņu. Bet Saņins savukārt izvaicāja Emilu par viņa tēvu, par māti, vispār par viņu ģimenes lietām, visādi izvairīdamies pieminēt Džemmas vārdu, bet domādams tikai par viņu. Patiesību sakot, viņš pat par viņu nedomāja, bet par rītdienu — par to noslēpumaino rītdienu, kas atnesīs viņam nezināmu, nebijušu laimi! It kā aizkaru, smalku, viegli plīvojošu aizkaru redz viņš savā priekšā, bet aiz šī aizkara viņš jūt... jūt jaunu, nekustīgu, dievišķīgu seju smaidošām lūpām un bargi, šķietami bargi nolaistām skropstām. Un šī seja nav Džemmas seja, tā ir pašas laimes seja! Un, lūk, beidzot pienākusi viņa stunda: priekškars paceļas, lūpas atveras, skropstas paceļas, dieve viņu ieraudzījusi, un tūdaļ arī gaisma sāk plūst kā no saules, un līksmība un sajūsma neizbeidzama! Viņš domā par šo rītdienu, un viņa dvēsele atkal grimst saldi skumīgā mūžam atplaukstošo gaidu gurdā saldmes izjūtā.

Un šīs gaidas, šīs skumjas netraucē. Tās pavada ikkatru viņa kustību, bet bez traucējumiem. Tās netraucē viņam Emila sabiedrībā iebaudīt lieliskas pusdienas trešajā traktierī, un tikai retu reizi kā pēkšņs zibens viņā pazib doma: ja nu kāds pasaulē to zi-

natu?! Šis skumjas nekavē viņu pēcpusdienā ar Emilu spēlēt kukuriņus. Šī spēle notiek jaukā, zaļā pjaviņā... un kāds izbrīns, kāds apjukums pārņem Saņinu, kad, Tartala niknai riešanai atskanot, veikli izpletis kājas un kā putns pārlēcis pāri sakņupušajam Emilam, viņš piepeši ierauga savā priekšā — šās pašas zaļās pļaviņas malā — divus virsniekus, kuros viņš tūdaļ pazīst savu vakarējo pretinieku un viņa sekundantu — fon Dēnhofa un fon Rihtera kungus! Katrs no viņiem ielicis aci pa stiklam, novēro viņu un smīn ... Saņins nokrīt uz kājām, aizgriežas, steigšus uzrauj nomesto mēteli, strupi kaut ko pasaka Emilam, tas arī uzvelk svārkus, un abi tūliņ dodas projām.

Frankfurtē viņi atgriezās vēlu.

— Mani gan bārs, — Emils atvadīdamies sacīja Saņinam, — nu, bet vienalga! Toties es pavadīju tik jauku, brīnišķīgi jauku dienu!

Atgriezies savā viesnīcā, Saņins atrada tur zīmīti no Džemmas. Viņa to aicināja uz satikšanos nākamajā dienā pulksten septiņos no rīta vienā no publiskajiem dārziem, kas no visām pusēm ieslēdza » Frankfurti.

Kā nodrebēja viņa sirds! Kā viņš nopriecājās, ka bija bez ierunām viņai paklausījis! Un, mans dievs, ko solīja... ko viņam solīja šī nebi jusī, vienīgā, neciešamā un neapšaubāmā rītdiena!

Viņš ar acīm ieurbās Džemmas zīmītē. Garais, daiļi izliektais burts D, viņas apakšā parakstītā vārda pirmais burts, atgādināja viņas skaistos pirkstus, viņas roku... Viņš atcerējās, ka ne reizes nebija šai rokai pieskāries ar lūpām... «Itālietes,» viņš domāja, «pretēji ļaužu valodām ir kautrīgas un stingras ... Bet Džemma it īpaši! Valdniece . .. dieve... marmors nevainīgs un šķīsts...»

«Bet pienāks laiks — un tas nav tālu vairs...»

Tonakt Frankfurtē bija viens laimīgs cilvēks... Viņš gulēja, bet viņš varēja par sevi teikt dzejnieka vārdiem:

«Es guļu ... bet sirds ir modra, negul...»

Tā pukstēja tik viegli, kā spārniņus plivina tauriņš, kas pieplacis ziedam un ir vasaras saules apmirdzēts.

XXVII

Saņins uzmodās pulksten piecos, sešos bija jau apģērbies, pusseptiņos jau pastaigājās publiskajā dārzā, paturēdams acīs nelielo lapeni, kuru Džemma bija minējusi savā zīmītē.

Bija kluss, silts, pelēks rīts. Reizēm likās, ka nupat, nupat sāks līt lietus, bet izstieptā roka nekā nejuta, un, tikai aplūkojot apģērba piedurkni, uz tās varēja pamanīt tik sīciņu kā smalkākās pērlītes pilienu pēdas, bet arī tās drīz nozuda. Vēja it kā nekad pasaulē nebūtu bijis. Ikkatra skaņa nevis lidoja, bet izplūda visapkārt; tālē tikko jaušami biezēja baltgans tvaiks; smaržoja rezēdas un balto akāciju ziedi.

Veikali vēl nebija atvērti, bet ielās gājēji jau parādījās; retumis aizrībēja vientuja kariete... dārzā ļaužu nebija. Dārznieks nesteigdamies nolīdzināja ar lāpstu celiņu, un veca vecenīte melnā vadmalas apmetnī aizkliboja pa aleju. Saņins ne uz mirkli nevarēja piejaut, ka šī kroplā būtne būtu Džemma, un tomēr sirds sarāvās — un viņš vērīgi sekoja ar acīm melnajam plankumam, kas attālinājās.

Septiņi! — nodunēja torni pulkstenis.

Saņins apstājās. «Vai tiešām Džemma neatnāks?» Viņa locekļiem piepeši pārskrēja saltuma drebuļi. Mirkli vēlāk viņā atkārtojās tās pašas trīsas, bet jau cita iemesla dēļ. Saņins aiz sevis izdzirda vieglus soļus, vieglu sievietes tērpa čaukstoņu... Viņš apgriezās: viņa!

Viņam pa celiņu sekoja Džemma. Viņai bija pelēks apmetnis un neliela, tumša cepure. Viņa palūkojās Saņinā, novērsa galvu sāņus un, viņu panākusi, ātri pagāja garām.

— Džemma, — viņš sacīja tikko dzirdami.

Viņa viegli pamāja tam ar galvu un turpināja iet

uz priekšu. Saņins sekoja viņai.

Viņš elpoja saraustīti. Kājas lāgā neklausīja.

Džemma pagāja garām lapenei, nogriezās pa labi, pagāja garām nelielam, lēzenam baseinam, kurā cītīgi plunčājās zvirbulis, un, aizgājusi aiz augsta ceriņu pudura, apsēdās uz sola. Vieta bija tīkama un apslēpta. Saņins apsēdās viņai līdzās.

Pagāja kāds brīdis, un ne viņš, ne viņa neizteica ne vārda; viņa pat nelūkojās uz viņu, un viņš lūkojās nevis viņas sejā, bet uz saliktajām rokām, kurās viņa turēja mazu saulessardziņu. Ko lai runātu? Ko lai teiktu tādu, kas savā nozīmē spētu līdzināties kaut vai tikai tam, ka viņi atrodas te kopā, vienatnē, tik agri, tik tuvu viens otram?

— Jūs... uz mani nedusmojaties? — beidzot Saņins teica.

Saņinam bija grūti pateikt kaut ko muļķīgāku par šiem vārdiem... to viņš apzinājās pats... Bet vismaz bija pārtraukta klusēšana.

— Es? — viņa atjautāja. — Par ko? Nē.

— Un jūs man ticat? — viņš turpināja. [41]

— Tam, ko jus atrakstījāt?

— Jā.

Džemma nodūra galvu un neteica nekā. Saulessargs izslīdēja no viņas rokām. Viņa steidzīgi to saķēra, un tas nepaspēja nokrist uz celiņa.

— Ak, ticiet man, ticiet tam, ko es jums rakstīju! — Saņins iesaucās; piepeši izzuda viss viņa biklums, viņš sāka dedzīgi runāt: — Ja virs zemes ir patiesība, svēta, neapšaubāma patiesība, tad tā ir tā, ka es jūs mīlu — mīlu neprātīgi, Džemma!

Viņa tam iesāņus uzmeta acumirklīgu skatienu un atkal tikko nejāva nokrist saulessargam.

— Ticiet man, ticiet man! — viņš atkārtoja. Viņš lūdzās viņu, izstiepa pret viņu rokas un uzdrošinājās pieskarties viņai. — Ko jūs gribat, lai es izdarītu ... lai jūs pārliecinātu?

Viņa atkal palūkojās Saņinā.

— Sakiet, monsieur Dimitri, — viņa iesāka, — aizvakar, kad jūs atnācāt mani pierunāt, jūs tātad vēl nezinājāt... nejutāt...

— Es jutu, — uztvēra Saņins, — bet nezināju. Es iemīlēju jūs no tā paša mirkļa, kad jūs ieraudzīju, tikai vēl nesapratu, kas jūs man esat kļuvusi! Bez tam es vēl tiku dzirdējis, ka jūs esat saderināta līgava... Bet, kas attiecas uz jūsu māmiņas uzdevumu, tad, pirmkārt, kā gan es būtu varējis atteikties, bet, otrkārt, es, liekas, tā jums attēloju šo uzdevumu, ka jūs varējāt noģist...

Kļuva dzirdami smagi soļi, un diezgan drukns kungs ar ceļasomu pār plecu, acīmredzot ārzemnieks, iznāca no pudura viņas puses un, ar iebraukuša ceļotāja nekaunību pārlaidis skatienu uz sola sēdošajam pārītim, skaļi noklepojās un aizgāja tālāk.

— Jūsu māmiņa, — ierunājās Saņins, tiklīdz apklusa smago kāju dunoņa, — teica man, ka jūsu atteikums sacelšot skandālu (Džemma mazliet sarauca uzacis), ka pa daļai es pats esot devis pamatu neglītām tenkām un ka ... tātad ... uz mani zināmā mērā gulstoties pienākums pierunāt jūs neatteikt jūsu līgavainim Klībera kungam...

— Monsieur Dimitri, — ierunājās Džemma un pārvilka roku pār matiem Sapinam pievērstajā pusē, — nesauciet, lūdzu, Klībera kungu par manu līgavaini. Viņa sieva es nebūšu nekad. Es viņam atteicu.

— Jūs viņam atteicāt? Kad?

— Vakar.

— Viņam pašam?

— Viņam pašam. Pie mums mājās. Viņš bija atnācis pie mums.

— Džemma! Tātad jūs mīlat mani?

Viņa pavērsās pret to.

— Citādi... vai tad es būtu atnākusi šurp? — viņa čukstēja, un abas viņas rokas noslīdēja uz sola.

Saņins satvēra šīs bezspēcīgās, ar delnām uz augšu guļošās rokas un piespieda tās pie savām acīm, savām lūpām... Lūk, kad pacēlās tas aizkars, kas rādījās viņam dienu iepriekš! Lūk, viņa laime, lūk, viņas starojoši mirdzošā seja!

Viņš pacēla galvu un palūkojās Džemmā — tieši, droši. Arī viņa lūkojās viņā — mazliet no augšas lejup. Viņas pusaizvērto acu skatiens, vieglu lieg-laimcs asaru aizmiglots, bija tikko jaušams. Bet seja nesmaidīja ... nē! Tā smē jās tādiem pašiem lieglai-mes, kaut arī bezskaņas smiekliem.

Viņš gribēja pievilkt viņu pie savas krūts, bet viņa atvairījās un, nemitēdamās smieties tiem pašiem bezskaņas smiekliem, noraidoši šūpoja galvu. «Pagaidi,» likās sakām viņas laimīgās acis.

— Ak, Džemma! — Saņins iesaucās. — Vai es varēju domāt, ka tu (lūpām pirmoreiz izrunājot šo «tu», sirds viņā ietrīsējās kā stiga) — ka tu iemīlēsi mani?

— Es pati to negaidīju, — klusi noteica Džemma.

— Vai es varēju domāt, — Saņins turpināja, — vai, tuvodamies Frankfurtei, kur gribēju palikt tikai dažas stundas, varēju domāt, ka te atradīšu visas savas dzīves laimi?

— Visas dzīves? Tiešām? — jautāja Džemma.

— Visas dzīves, mūžīgi un uz visiem laikiem! — ar jaunu dedzību iesaucās Saņins.

Piepeši divus soļus no sola, uz kura viņi sēdēja, iešņirkstējās dārznieka lāpsta.

— Iesim mājā, — nočukstēja Džemma, — iesim kopā — gribi?

Ja šinī mirklī viņa tam teiktu: «Meties jūrā — gribi?» — viņa nepagūtu izrunāt pēdējo vārdu, kad viņš jau uz galvas mestos bezdibenī.

Kopā viņi izgāja no dārza un devās mājup nevis pa pilsētas ielām, bet caur priekšpilsētu.

XXVIII

Saņins gāja te Džemmai līdzās, te mazliet iepakaļ, nenolaida no viņas acu un nepārstāja smaidīt. Bet viņa it kā steidzās... it kā apstājās. Taisnību sakot, viņi abi, viņš — bālum bāls, viņa — sārti pietvīkusi aiz uztraukuma, gāja kā apmāti. Tas, ko viņi pirms dažiem mirkļiem bija divatā izdarījuši, — šī savas dvēseles atdošana otrai dvēselei — bija kaut kas stiprs un jauns, un baigs; viss viņu dzīvē bija tik spēji grozījies un mainījies, ka viņi abi nespēja at-ģisties un vienīgi jutās kā viesuļa varā, kas bija līdzīgs tam nakts viesulim, kurš tikko nebija viņus iemetis vienu otra apkampienos. Saņins gāja un juta, ka viņš pat raugās uz Džemmu citādi: pēkšņi viņš ievēroja dažas īpatnības viņas gaitā, viņas kustībās, un — mans dievs! — cik bezgalīgi dārgas un mīļas tās bija viņam! Un viņa juta, ka viņš uz viņu tā raugās.

Saņins un viņa mīlēja pirmo reizi; ar viņiem notika visi pirmās mīlas brīnumi. Pirmā mīla — tā ir pati revolūcija: līdzšinējās dzīves vienmuļi pareizais veids tiek sagrauts un izpostīts vienā mirklī, jaunība stāv uz barikādes, augstu pland tās spilgtais karogs, un, lai kas to tur priekšā arī gaidītu — nāve vai jauna dzīve, — visam tā sūta savu sajūsmas pilno sveicienu.

— Kas tas? Vai nav mūsu vecais? — ierunājās Saņins, norādīdams ar pirkstu uz satinušos stāvu, kas steidzīgi zagās nomaļus, it kā gribēdams palikt nepamanīts. Lieglaimes pārpilnībā Saņins izjuta vajadzību runāt ar Džemmu nevis par mīlu — ta bija izlemta, svēta lieta —, bet par kaut ko citu.

— Jā, tas ir Pantaleone! — jautri un laimīgi atbildēja Džemma. — Viņš laikam iznācis no mājas pa manām pēdām; viņš jau vakar visu dienu uzmanīja katru manu soli... Viņš nojauš!

— Viņš nojauš! — ar sajūsmu atkārtoja Saņins. Ko gan Džemma varētu pateikt tādu, kas viņu nesajūsminātu?

Pēc tam viņš to palūdza izstāstīt, jo sīki visu, kas tieši noticis iepriekšējā dienā.

Un tūlīt viņa sāka juceklīgi stāstīt, steigdamās, smaidīdama, nopūzdamās īsām nopūtām un apmai-

nldamās ar Saņinu īsiem, gaišiem skatieniem. Viņa tam izstāstīja, kā pēc aizvakardienas sarunas māte visu laiku centusies izdabūt no viņas, Džemmas, kaut ko noteiktu; kā viņa atvairījusies no Lenoras kundzes ar solījumu paziņot savu lēmumu diennakts laikā; kā viņa sev izlūgusies šo laiku un cik grūti tas nācies; kā, pilnīgi negaidot, ieradies Klībera kungs, vēl klīrīgāks un vairāk sastērķelēts nekā jebkad; kā viņš izteicis savu sašutumu par puiciski nepiedodamo un viņu, Klīberu, dziji apvainojošo (tieši tā viņš izteicās) krievu svešinieka izlēcienu — viņš ar to saprata tavu divkauju — un kā viņš pieprasījis, lai tev tūliņ parādot durvis.

— «Tādēļ,» viņš piebilda, — un te Džemma ar vieglu izsmieklu atdarināja viņa balsi un kustības, — «ka tas met ēnu arī uz manu godu; it kā es nebūtu pratis aizstāvēt savu līgavu, ja būtu uzskatījis to par nepieciešamu vai lietderīgu! Rīt visa Frankfurte dabūs zināt, ka svešs cilvēks cīnījies divkaujā ar virsnieku manas līgavas dēļ, — kā tas izskatās? Tas aptraipa manu godu!» Māmuļa, iedomājies tik, viņam piekrita, bet te es piepeši viņam paziņoju, ka viņš velti uztraucas par savu godu un savu personu, velti apvainojas par tenkām, kas skar viņa līgavu, tādēļ ka es vairs neesmu viņa līgava un nekad nebūšu viņa sieva! Jāatzīstas, es gan gribēju papriekš parunāt ar jums... ar tevi, pirms galīgi viņam atsaku; bet viņš atnāca ... un es nevarēju noturēties. Māte aiz bailēm pat iekliedzās, bet es izgāju otrā istabā un atnesu viņa gredzenu — tu neesi ievērojis, es jau pirms divām dienām nomaucu šo gredzenu un atdevu viņam. Viņš briesmīgi apvainojās; bet, tā kā viņš ir neganti patmīlīgs un uzpūtīgs, viņš daudz

nerunāja un aizgāja. Protams, man māmuļa lika daudz ciest, un man bija ļoti sāpīgi redzēt, cik viņa sarūgtināta, un es domāju, ka esmu mazliet pārsteigusies; bet man taču bija tava zīmīte, un es zināju jau arī bez tās...

— ... ka es tevi mīlu, — uztvēra Saņins.

— Jā... ka tu esi mani iemīlējis.

Tā runāja Džemma, mulsdama, smaididama un katrreiz, tiklīdz kāds nāca viņai pretī vai gāja garām, pazeminādama balsi vai apklusdama pavisam. Bet Saņins sajūsmināts klausījās, tīksminājās par pašu viņas balss skaņu, kā dienu iepriekš bija tīksminājies par viņas rokrakstu.

— Māmiņa ir ļoti sarūgtināta, — Džemma uzsāka no jauna, un viņas vārdi ātri, ātri ritēja cits aiz cita. — Viņa nekādi negrib ņemt vērā to, ka Klībera kungs varēja kļūt man pretīgs, ka es jau gatavojos iziet pie viņa bez mīlas, vienīgi viņas neatlaidīgo lūgumu dēļ... Viņa tur aizdomās ... jūs ... tevi, tas ir, tieši sakot, viņa ir pārliecināta, ka esmu iemīlējusi tevi, un tas viņai jo sāpīgāk tādēļ, ka vēl aizvakar viņai nekas tamlīdzīgs ne prātā nevarēja ienākt un viņa pat uzdeva tev mani pierunāt... Bet tas bija savāds uzdevums — vai nav tiesa? Tagad viņa tevi... jūs godā par viltnieku, viltīgu cilvēku, saka, jūs esot nelietīgi izmantojis viņas uzticību, un pareģo man, ka jūs mani pievilšot...

— Bet, Džemma, — iesaucās Saņins, — vai tad tu viņai neteici...

— Es neteicu nekā! Kādas man bija tiesības, neparunājot ar jums?

Saņins sasita rokas: — Džemma, es ceru, ka vismaz tagad tu atzīsies viņai visā, tu aizvedīsi mani

pie viņas... Es gribu tavai māmuļai pierādīt, ka es neesmu viltnieks!

Saņina krūtis cilājās augstsirdīgu un liesmainu jūtu uzplūdumā.

Džemma palūkojās viņā plaši ieplestām acīm: — Jūs tiešām gribat tagad ar mani iet pie māmiņas? Pie māmiņas, kas apgalvo, ka:.. ka starp mums tas viss nav iespējams un nekad nevar piepildīties? — Bija viens vārds, kuru izteikt Džemma neuzdrošinājās... Tas dedzināja viņas lūpas; toties jo labprātāk to izteica Saņins.

— Doties ar tevi laulībā, Džemma, būt tavam vīram — augstākas svētlaimes es vairs nezinu!

Viņš vairs nezināja robežu ne savai mīlai, ne savai augstsirdībai, ne savai apņēmībai.

Izdzirdusi šos vārdus, Džemma, kas bija uz mirkli apstājusies, sāka iet vēl ātrāk... Viņa it kā gribēja aizbēgt no šīs pārāk lielās un negaidītās laimes.

Bet piepeši viņai saļodzījās kājas. No šķērsieliņas stūra, dažus soļus no viņas, jaunā svārkā un jaunu cepuri galvā, taisns kā bulta, sacirtots kā pūdelis iznira Klībera kungs. Viņš ieraudzīja Džemmu, ieraudzīja Saņinu un, it kā klusībā iespurdzies un atgāzis atpakaļ savu lokano stāvu, lepni gāja viņiem pretī. Saņins saviebās, bet, palūkojies Klīberam sejā, kurai tās īpašnieks, cik nu viņam pietika prasmes, pūlējās piešķirt nicīga izbrīna un pat līdzjūtības izteiksmi, — palūkojies šajā sārtajā, vulgārajā sejā, tas piepeši sajuta niknuma uzplūdumu un devās uz priekšu.

Džemma satvēra viņa roku un, ar mierīgu noteiktību pasniegusi viņam savējo, palūkojās bijušajam līgavainim tieši sejā ... Tas piemiedza acis, sakumpa, metās sāņus un, nomurminājis caur zobiem: — Vecum vecais dziesmiņas nobeigums! (Das alte Ende vom Liede!) — aizgāja tādā pašā lepnā, mazliet lēkājošā gaitā.

— Ko viņš teica, nelietis? •— jautāja Saņins un gribēja mesties Kliberam pakaļ; bet Džemma viņu atturēja un gāja ar viņu tālāk, vairs neizņemdama no viņa elkoņa roku.

Priekšā parādījās Rozelli konditoreja. Džemma apstājās vēlreiz.

— Dimitri, monsieur Dimitri, — viņa teica, — mēs vēl neesam tur iegājuši, mēs vēl neesam redzējuši māmiņu... Ja jūs gribat vēl apdomāt, ja ... jūs vēl esat brīvs, Dimitrij.

Par atbildi Saņins cieši jo cieši piespieda viņas roku pie savām krūtīm un pavilka viņu uz priekšu.

— Māmiņ, — teica Džemma, ieiedama ar Saņinu istabā, kur sēdēja Lenoras kundze, — es atvedu īsto!

XXIX

Ja Džemma būtu paziņojusi, ka atvedusi sev līdzi holeru vai pašu nāvi, Lenoras kundze, jādomā, šo ziņu nebūtu uzņēmusi ar lielāku izmisumu. Viņa tūliņ apsēdās kaktā ar seju pret sienu un izplūda asarās, raudādama gandrīz vai pilnā balsī, — mats matā kā krievu zemniece pie vīra vai dēla zārka. Pirmajā brīdī Džemma tā apjuka, ka nepiegāja mātei pat klāt un kā statuja apstājās istabas vidū; bet Saņins bija pavisam apmulsis — gandrīz vai pašam bija jāraud. Šīs neapmierināmās raudas ilga veselu stundu — veselu stundu! Pantaleone ieskatīja par labāku noslēgt konditorejas āra durvis, lai neienāktu kāds svešs, jo vēl jau bija agrs. Arī vecais pats bija nesaprašanā,

katrā ziņā neatzina par labu tādu steigu, kādā bija rīkojušies Džemma un Saņins, bet nosodīt viņus tomēr neuzdrošinājās un bija gatavs pat parādīt viņiem savu labvēlību — vajadzības gadījumā; viņam tik ļoti nepatika Klībers! Emils uzskatīja sevi par vidutāju starp savu draugu un māsu un gandrīz vai lepojās ar to, cik labi izdevies. Viņš nekādi nebija spējīgs saprast, kāpēc Lenoras kundze tā nomokās, un savā sirdī tūliņ nāca pie slēdziena, ka sievietes, pat vislabākās, slimo ar attapības trūkumu. Saņinam klājās sliktāk par visiem. Lenoras kundze, tiklīdz viņš tai tuvojās, cēla brēku un vairījās ar rokām, un velti viņš, stāvēdams pa gabalu, vairākkārt mēģināja skaļi iesaukties: — Lūdzu jūsu meitas roku! — Lenoras kundze sevišķi skaitās uz sevi par to, kā viņa varējusi būt tik šausmīgi akla un nekā neredzēt. — Būtu mans Džovanni Batista dzīvs, — viņa atkārtoja caur asarām, — nekas tāds nebūtu noticis! — «Kungs, kas tad tas ir?» domāja Saņins. «Tas taču galu galā muļķīgi!» Ne viņš pats drīkstēja palūkoties uz Džemmu, ne arī viņa uzdrošinājās pacelt uz viņu acis. Viņa aprobežojās ar to, ka pacietīgi aprūpēja māti, kura no sākuma atgrūda arī viņu ...

Beidzot vētra pamazām aprima. Lenoras kundze mitējās raudāt, Jāva Džemmai izvest sevi no kakta, kurā bija ielīdusi, apsēdināt krēslā pie loga un pasniegt padzerties pomeranču dzērienu, atļāva Saņinam ne jau nu tuvoties viņai — o nē! — bet vismaz palikt istabā (sākumā viņa vēlējās, lai tas iet prom) un nepārtrauca viņu, kad tas runāja. Saņins nekavējoties izmantoja iestājušos klusumu un izrādīja apbrīnojamas runas dāvanas; diezin vai pašai Džemmai viņš prastu ar tādu dedzību un tik pārliecinoši izteikt savus nodomus un jūtas. Šīs jūtas bija vissirsnīgākās,

šie nodomi vistīrākie — kā Almavivam «Sevijas bārddzinī». Viņš neslēpa ne no Lenoras kundzes, ne pats no sevis šo nodomu neizdevīgo pusi; bet šis neizdevīgums bija tikai šķietams! Taisnība: viņš ir ārzemnieks, ar viņu tikai nesen iepazinušies, nezina nekā noteikta ne par viņa personību, ne par viņa līdzekļiem; bet viņš gatavs, ja tas vajadzīgs, pierādīt, ka ir kārtīgs cilvēks un ne gluži bez līdzekļiem, viņš var atsaukties uz neapšaubāmām savu tautiešu liecībām. Viņš cer, ka Džemma būs ar viņu laimīga un ka viņš pratīs saldināt tai šķiršanos no savējiem... Šķiršanās pieminēšana — šis viens vārds «šķiršanās» tik tikko visu nesamaitāja... Lenoras kundze uzreiz sāka trīcēt un raustīties ... Saņins pasteidzās piebilst, ka šķiršanās būšot tikai uz laiku un ka galu galā varbūt tās nebūšot nemaz.

Saņina daiļrunība nebija veltīga. Lenoras kundze sāka lūkoties viņā, kaut gan vēl arvien ar sāpēm un pārmetumu, tomēr vairs ne ar agrāko pretīgumu un niknumu; pēc tam viņa atjāva pienākt klāt un pat apsēsties viņai blakus (Džemma sēdēja viņai otrā pusē); pēc tam viņa sāka viņam pārmest — ne ar skatieniem vien, bet ar vārdiem, tas jau nozīmēja, ka viņas sirds kļuvusi mazliet mīkstāka; viņa sāka sūdzēties, un viņas sūdzēšanās kļuva arvien klusāka un rimtāka; tā mijās ar jautājumiem gan meitai, gan Saņinam; pēc tam viņa atļāva Saņinam saņemt viņas roku un uzreiz to neatrāva... un tad atkal sāka raudāt, bet jau pavisam citām asarām... Pēc tam skumji pasmaidīja un nožēloja, ka Džovanni Batista nav klāt, bet jau citādā nozīmē nekā iepriekš ... Pagāja kāds mirklis — un abi noziedznieki, Saņins un Džemma, jau stāvēja uz ceļiem pie viņas kājām un viņa lika savas rokas pēc kārtas tiem uz galvas; pagāja vēl mirklis — un viņi jau apkampa un skūpstīja viņu; Emils priekā starojošu seju ieskrēja istabā un ari metās pie cieši sakļāvušās grupas.

Pantaleone palūkojās istabā, pasmīnēja, vienlaikus sarauca pieri un, izgājis konditorejā, atslēdza āra durvis.

XXX

Pāreja no izmisuma uz grūtsirdību, bet no tās uz klusu rezignāciju Lenoras kundzē norisinājās diezgan ātri; bet arī šī klusā rezignācija nekavējās pārvērsties slepenā apmierinātībā, kas tomēr pieklājības pēc tika visādi slēpta un apvaldīta. Saņins jau no pirmās pazīšanās dienas bija Lenoras kundzei patīkams; pierodot pie domas, ka tas būs viņas znots, viņa vairs neatrada tajā nekā sevišķi nepatīkama, kaut arī uzskatīja par pienākumu saglabāt savā sejā mazliet apvainotu ... drīzāk gan norūpējušos izteiksmi. Bez tam vēl viss pēdējās dienās notikušais bija tik neparasts ... Pārsteigums pēc pārsteiguma! Kā praktiska sieviete un kā māte Lenoras kundze tāpat uzskatīja par savu pienākumu Saņinam uzdot dažādus jautājumus; un Saņins, kam no rīta, ejot uz satikšanos ar Džemmu, pat ne prātā nebija ienācis, ka viņš to precēs, — taisnību sakot, viņš tad nedomāja itin nekā, tikai ļāvās savai kvēlajai tieksmei, — Saņins ar pilnīgu gatavību un, var pat teikt, ar azartu iedzīvojās savā lomā, līgavaiņa lomā, un uz visiem jautājumiem atbildēja pamatīgi, sīki un labprāt. Pārliecinājusies, ka viņš ir īsts, dzimis muižnieks, un pat pabrīnījusies, ka viņš nav kņazs, Lenoras kundze pieņēma nopietnu izskatu un brīdināja viņu jau iepriekš, ka būšot ar viņu pilnīgi atklāta, runāšot bez jebkādām ceremonijām, jo uz to viņu spiežot svētais mātes pienākums. Saņins atbildēja, ka viņš no tās nekā cita neesot gaidi jis un pats to ļoti lūdzot viņu nesaudzēt.

Tad Lenoras kundze aizradija viņam, ka Klībera kungam (izteikusi šo vārdu, viņa viegli nopūtās, saknieba lūpas un aprāvās) — Klībera kungam, bijušajam Džemmas līgavainim, jau tagad esot astoņi tūkstoši guldeņu ienākumu un šī summa ar katru gadu ātri palielināšoties, bet kādi esot ienākumi viņam, Saņina kungam?

— Astoņi tūkstoši guldeņu, — stiepti atkārtoja Saņins. — Tas būtu mūsu naudā ap piecpadsmit tūkstošu rubļu asignācijās^42 ... Mani ienākumi ir daudz mazāki. Man Tulas guberņā ir neliela muižiņa ... Ja saimniecība ir labi iekārtota, tā var dot un tai pat noteikti jādod tūkstoši pieci vai seši... Un, ja es iestājos dienestā, es viegli varu dabūt tūkstoši divi algas.

— Dienestā Krievijā? — iesaucās Lenoras kundze. — Man tātad būs jāšķiras no Džemmas!

— Varēs ierīkoties diplomātiskajā daļā, — bilda Saņins, — man ir daži sakari... Tad dienests ir ārzemēs. Un vēl, lūk, ko varēs izdarīt, un tas būs vislabākais: pārdot muižu un iegūto kapitālu izlietot kādā izdevīgā veikalā, piemēram, jūsu konditorejas paplašināšanai.

Saņins gan juta, ka runā kaut ko nesaprātīgu, bet viņu bija pārņēmusi neizprotama drosme. Viņš palūkojās Džemmā, kas no tā brīža, kad sākās «praktiskās» sarunas, šad un tad piecēlās, pastaigāja pa istabu un atkal apsēdās, — viņš palūkojās viņā, un viņam vairs nebija nekādu šķēršļu, un viņš bija gatavs nokārtot visu, tūliņ, vislabākajā veidā — lai tikai viņa nebažītos.

— Klibera kungs ari man gribēja dot nelielu summu konditorejas uzlabošanai, — pēc nelielas šaubīšanās ierunājās Lenoras kundze.

— Māmiņ! Dieva dēļ! Māmiņ! — iesaucās Džemma itāliski.

— Par šīm lietām jārunā jau laikus, manu meitiņ, — lajā pašā valodā atbildēja Lenoras kundze.

Viņa no jauna pievērsās Saņinam un sāka iztaujāt, kādi likumi pastāvot Krievijā attiecībā uz laulībām un vai neesot šķēršļu laulības slēgšanai ar katolietēm kā Prūsijā. (Tajā laikā, četrdesmitajā gadā, visa Vācija vēl atcerējās Prūsijas valdības strīdu ar Ķelnes arhibīskapu jaukto laulību dēļ.) Kad Lenoras kundze dzirdēja, ka, iziedama pie krievu muižnieka, viņas meita arī pati kļūst muižniece, viņa izrādīja zināmu prieku.

— Bet jums taču papriekš jādodas uz Krieviju?

— Kādēļ?

— Kā tad ne? Saņemt atļauju no jūsu ķeizara.

Saņins viņai paskaidroja, ka tas nepavisam neesot

vajadzīgs, bet... ka varbūt viņam tiešām būšot pirms kāzām uz pavisam īsu laiku jāaizbrauc uz Krieviju {viņš izteica šos vārdus, un sirds viņam sāpīgi sažņaudzās; Džemma, viņā raugoties, saprata, ka tā sažņaudzās, un nosarkusi iegrima domās) un ka viņš pacentīšoties izmantot savu uzturēšanos dzimtenē muižas pārdošanai... šā vai tā viņš izvedīšot no turienes vajadzīgo naudu.

— Es jūs ari palūgtu atvest man no turienes labas Astrahaņas jērādiņas apmetnim, — ierunājās Leno-ras kundze. — Tās tur, kā dzird, esot apbrīnojami labas un lētas!

— Noteikti, ar lielāko prieku atvedīšu ir jums, ir Džemmai! — iesaucās Saņins.

— Bet man ar sudrabu izšūtu safjāna cepurīti, — iejaucās Emils, pabāzis galvu no blakusistabas.

— Labi, atvedīšu arī tev... un Pantaleonem rītakurpes.

•— Ko nu par to! — piezīmēja Lenoras kundze.

— Mēs tagad runājam par nopietnām lietām. Bet vēl kas, — piebilda praktiskā dāma. — Jūs sakāt: pārdot muižu. Bet kā tad jūs to izdarīsiet? Jūs tātad pārdosiet arī zemniekus?

Saņinam sānā it kā kas iedūrās. Viņš atcerējās, ka, sarunādamies ar Rozelli kundzi un viņas meitu par dzimtbūšanu, kas, pēc viņa vārdiem, modinot viņā dziju sašutumu, viņš ne vienreiz vien tika apgalvojis, ka nekad un neparko nepārdošot savus zemniekus, jo uzskatot tādu pārdošanu par netikumīgu.

— Es pacentīšos pārdot savu muižu pazīstamam, krietnam cilvēkam, — viņš teica ne bez stomīšanās,

— bet varbūt paši zemnieki gribēs atpirkties.

— Tas būtu vislabākais, — piekrita arī Lenoras kundze.

— Bet tā — pārdot dzīvus cilvēkus... Barbari! — norūca Pantaleone, kas pēc Emila parādījās durvīs, papurināja savu matu kušķi un nozuda.

«Nejēdzīgi!» Saņins nodomāja klusībā un zagšus palūkojās Džemmā. Viņa, likās, nebija dzirdējusi viņa pēdējos vārdus. «Nu, nekas!» viņš nodomāja atkal.

Tā praktiskā saruna turpinājās gandrīz līdz pat pusdienām. Uz beigām Lenoras kundze kļuva pavisam mierīga un Saņinu jau sauca par Dimitriju, laipni draudēja viņam ar pirkstu un solījās atriebties par viņa viltību. Daudz un sīki viņa to izprašņāja par viņa radiem, tādēļ ka «tas arī ļoti svarīgi», pieprasīja arī, lai viņš tai apraksta laulību ceremoniju, kā tā notiek pēc krievu baznīcas likumiem, un jau iepriekš jūsmoja par Džemmu baitā tērpā, zelta kroni galvā.

— Viņa taču man ir daiļa kā karaliene, — Lenoras kundze piebilda ar mātes lepnumu, — un pasaulē nav pat tādu karalieņu!

— Pasaulē nav otras Džemmas! — piebilda Saņins.

— Jā, tādēļ viņa arī ir — Džemma! (Ir zināms, ka itāliešu valodā Džemma nozīmē — dārgakmens.)

Džemma metās skūpstīt māti... Likās, viņa tikai tagad uzelpoja brīvi un nomācošais smagums novēlās no viņas sirds.

Bet Saņins piepeši jutās tik laimīgs, viņa sirds pildījās ar tādu bērnišķīgu prieku, iedomājoties, ka, re, tomēr piepildījušies — piepildījušies tie sapņi, kuriem viņš vēl nesen ļāvies šais pašās istabās; visa viņa būtne kļuva tik rotaļīga, ka viņš nekavējoties devās uz konditoreju; viņam noteikti iegribējās, lai būtu kas būdams, patirgot aiz letes kā pirms dažām dienām... «Man, jāsaka, tagad uz to ir pilnīgas tiesības! Tagad taču es esmu mājas cilvēks!»

Un viņš tiešām nostājās aiz letes un tiešām patir-goja, tas ir, pārdeva divām ienākušām meitenītēm mārciņu konfekšu, bet iesvēra veselas divas, tā paņemdams no viņām tikai puscenu.

Pie pusdienām viņš kā līgavainis oficiāli sēdēja līdzās Džemmai. Lenoras kundze turpināja savus

a - !S87

praktiskos aprēķinus. Emils vienmēr smējās un uzmācās Sapinam, lai tas ņemot viņu līdzi uz Krieviju. Tika nolemts, ka Saņins aizbrauks pēc divām nedēļām. Vienīgi Pantaleone rādīja drūmu seju, tā ka pat Lenoras kundze viņu mazliet pabāra: — Un vēl sekundants biji! — Pantaleone tikai palūkojas caur pieri.

Džemma gandrīz visu laiku klusēja, bet nekad viņas seja nebija bijusi tik daiļa un gaiša. Pēc pusdienām viņa izsauca Saņinu uz brītiņu dārzā un, apstājusies pie tā paša soliņa, kur aizvakar viņa šķiroja ķiršogas, teica viņam: — Dimitrij, nedusmojies uz mani, bet es vēlreiz gribu tev atgādināt, ka tev nav jāuzskata sevi par saistītu.

Viņš nejāva turpināt...

Džemma novērsa seju. — Bet par to, ko māte pieminēja, — atceries? — par mūsu ticību dažādību, tad, lūk!...

Viņa satvēra granāta krustiņu, kas tievā aukliņā karājās viņai ap kaklu, stipri parāva un, pārrāvusi aukliņu, sniedza viņam krustiņu:

— Ja es esmu tava, tad arī tava ticība ir mana ticība!

Saņina acis bija vēl valgas, kad viņš kopā ar Džemmu atgriezās namā.

Pret vakaru viss iegāja parastajās sliedēs. Pat «treseti» saspēlēja.

XXXI

Nākamajā dienā Saņins uzmodās ļoti agri. Viņš atradās cilvēciskās labklājības augstākajā pakāpē; bet ne tas neļāva viņam gulēt; dzīves jautājums, likte-

nīgais jautājums, kā viņš varētu savu muižu pārdot pēc iespējas ātrāk un pēc iespējas izdevīgāk, traucēja viņa mieru. Galvā viņam krustojās visdažādākie plāni, bet pagaidām vēl nekas nenoskaidrojās. Viņš izgāja no mājas, lai izvēdinātos, atspirdzinātos. Ar gatavu projektu — ne citādi — viņš gribēja ierasties pie Džemmas.

*

* *

Kas ir šis cilvēks, visai smagnējs un resnām kājām, tomēr pieklājīgi ģērbies, kas iet viņam pa priekšu, viegli gāzelēdamies un kāju pievilkdams? Kur viņš ir redzējis šo gaišām cirtām apaugušo pakausi, šo it kā tieši uz pleciem uzlikto galvu, šo mīksto, tauko muguru, šīs pilnīgās, nokārušās rokas? Vai tas tiešām ir Polozovs, viņa vecais pansijas biedrs, kuru viņš jau pirms pieciem gadiem pazaudējis no redzes loka? Saņins aizsteidzās garām pa priekšu ejošajam cilvēkam, pagriezās atpakaļ... Plata, iedzeltena seja, mazas it kā cūkas actiņas ar baltām skropstām un uzacīm, īss, plakans deguns, lielas, it kā salīmētas lūpas, apaļš, gluds zods — un šī visas sejas izteiksme, nīgra, slinka un neuzticīga, — jā, tiešām tas ir viņš, tas ir Ipolits Polozovs!

«Vai tikai atkal neatspīd mana zvaigzne?» Sapinam pazibēja domās.

— Polozov! Ipolit Sidorič! Tas esi tu?

Cilvēks apstājās, pacēla savas mazās actiņas, mazliet pagaidīja un beidzot, pavēris cieši sakļautās lūpas, ierunājās aizsmakušā falsetā:

— Dmitrijs Saņins?

— Tas pats jau ir! — iesaucās Saņins un paspieda vienu no Polozova rokām, kas bija tērptas šauros pelnu pelēkas krāsas suņādas cimdos un kas, tāpat kā agrāk, nedzīvi karājās gar viņa apaļīgajām gūžām. — Vai tu jau sen esi te? No kurienes tu atbrauci? Kur apmeties?

— Es atbraucu vakar no Vīsbādenes, — nesteidzoties atbildēja Polozovs, — pēc iepirkumiem sievai un jau šodien pat atgriezīšos Vīsbādenē.

— Ak jā! Tu taču esi precējies un, kā runā, ar tādu skaistuli!

Polozovs novērsa acis sāņus: — Jā, runā.

Saņins iesmējās: — Kā redzu, tu vēl vienmēr esi tāds pats... flegmātiķis, kāds biji pansijā!

— Kādam tad man vajadzētu būt?

— Un stāsta, — Saņins piebilda, sevišķi uzsvērdams vārdu «stāsta», — ka tava sieva esot Joti bagāta.

— Stāsta arī to.

— Bet vai tad tev pašam, Ipolit Sidorič, tas nav zināms?

— Es, brāl, Dmitrij... Pavlovič? — jā, Pavlovič! — sievas darīšanās nemaisos.

— Nemaisies? Itin nekādās darīšanās?

Polozovs atkal novērsa acis: — Nekādās, brāl. Viņa — pati par sevi... nu, un es — pats par sevi.

— Kurp tad tu tagad iedams? — jautāja Saņins.

— Pašreiz nekur; stāvu uz ielas un sarunājos ar tevi; bet, tiklīdz mēs beigsim, došos uz savu viesnīcu un ēdīšu brokastis.

— Mani biedros negribi?

— Tas ir — tu to par brokastīm?

— Jā.

— Esi tik labs, divatā ēst daudz jautrāk. Tu taču neesi nekāds pļāpa?

— Nedomāju.

— Nu, tad labi.

Polozovs devās uz priekšu. Saņins gāja viņam blakus. Un Saņins domāja — Polozova lūpas atkal bija salipušas ciet, viņš tikai dvesa un klusēdams gāzelējās, — Saņins domāja, kā šim gaļas blāķim izdevies noķert skaistu un bagātu sievu. Pats viņš nav ne bagāts, ne slavens, ne gudrs, pansijā tika uzskatīts par kūtru un trulu, miegamici un rīmu un pat palamu bija ieguvis — Ņuņņa. Brīnumi!

«Bet, ja viņa sieva ir ļoti bagāta — stāsta, viņa esot kāda uzpircēja meita, — vai viņa nenopirktu manu muižu? Kaut viņš arī saka, ka nemaisoties nekādās sievas darīšanās, bet tam jau nevar ticēt! Bez tam es arī cenu noteikšu pieņemamu, izdevīgu! Kādēļ nepamēģināt? Varbūt te joprojām spīd mana zvaigzne... Nolemts! Pamēģināšu!»

Polozovs ieveda Saņinu vienā no labākajām Frankfurtes viesnīcām, kurā, protams, ieņēma labāko istabu. Uz galdiem un krēsliem kaudzēm bija sakrautas kārbas, kastes, saiņi... — Tur, brāl, iepirkumi Marjai Nikolajevnai! {Tā sauca Ipolita Sidoriča sievu.) — Polozovs atlaidās krēslā, nokunkstēja: — Kāds karstums! — un atraisīja kaklasaiti. Pēc tam pazvanīja vecākajam viesmīlim un pasūtīja rūpīgi izmeklētas, jo bagātas brokastis. — Bet pulksten vienos lai būtu gatava kariete! Dzirdiet — tieši vienos!

Vecākais viesmīlis iztapīgi palocījās un verdziski nozuda.

Polozovs atpogāja vesti. Jau pēc tā vien, kā viņš rauca pieri, dvesa, krunkoja degunu, varēja redzēt, ka runāšana viņam sagādās lielas grūtības un ka

viņš ne bez zināmām bažām gaidīja, vai Saņins liks viņam kulstīt mēli vai pats uzņemsies sarunas vadīšanas pūles.

Saņins saprata sava drauga noskaņojumu un tādēļ neapgrūtināja viņu ar jautājumiem, aprobežodamies vienīgi ar visnepieciešamāko, uzzināja, ka viņš divus gadus bijis dienestā (ulānos — tad ta laikam skaists izskatījās īsajā mundierītī!), pirms trīs gadiem apprecējies un nu jau otru gadu ar sievu dzīvo ārzemēs, «kura tagad Vīsbādenē ārstē kādu tur kaiti», bet pēc tam dosies uz Parīzi. Saņins no savas puses arī maz stāstīja par savu dzīvi pagātnē, par saviem plāniem; viņš ķērās tieši pie galvenā, tas ir, ierunājās par savu nodomu pārdot muižu.

Polozovs klausījās viņā klusēdams, tikai paretam palūkodamies uz durvīm, no kurienes vajadzēja ierasties brokastīm. Beidzot brokastis ieradās. Vecākais viesmīlis divu citu apkalpotāju pavadībā atnesa vairākus ēdienus zem sudraba vākiem.

— Tā muiža Tulas guberņā? — beidzot izrunāja Polozovs, sēzdamies pie galda un sprauzdams salveti aiz krekla apkakles.

— Jā. Tulas.

— Jefremovas apriņķī... Zinu.

— Tu pazīsti manu Aleksejevku? — jautāja Saņins, arī sēzdamies pie galda.

— Pazīstu, kā tad. — Polozovs iebāza sev mutē gabalu olu kulteņa ar trifelēm. — Marjai Nikolajev-nai, manai sievai, tur kaimiņos ir muiža... Viesmīl, attaisiet šo pudeli! Zeme pieklājīga, tikai mežu tev zemnieki izcirtuši. Bet kādēļ tu pārdod?

— Nauda, brāl, vajadzīga. Es lēti atdotu. Tu varētu nopirkt... Izdevīgi,

Polozovs norija glāzi vīna, noslaucījās salvetē un ņēmās atkal gremot — lēnām un skali.

— N-jā, — viņš beidzot ierunājās. — Es muižas nepērku: nav kapitāla. Pastum man sviestu! Varbūt sieva nopirks. Parunā ar viņu. Ja neprasīsi dārgi — viņa tādas lietas nenoniecina... Edz, kādi ēzeli tomēr ir tie vācieši! Zivis nemāk- izvārīt. Kas gan, liekas, būtu vienkāršāk? Bet vēl spriedelē: fāterlandi, sak, vajag apvienot. Viesmīl, ņemiet projām šo draņķi!

— Vai tad tava sieva tiešām pati rīkojas... saimniecībā? — jautāja Saņins.

— Pati. Kotletes gan labas. Ieteicu. Es jau tev, Dmitrij Pavlovič, sacīju, ka nemaisos nekādās sievas darīšanās, un tagad atkārtoju to pašu.

Polozovs turpināja šmakstināt.

— Hm... Bet ka es varētu ar viņu parunāt, Ipo-lit Sidorič!

— Nu, loti vienkārši, Dmitrij Pavlovič! Dodies uz Vīsbādeni! No šejienes nav tālu. Viesmīl, vai jums nav angļu sinepes? Nav? Lopi! Tikai nekavējies! Mēs parīt aizceļojam. Atjauj, es tev ieliešu glāzītē: vīns ar buketu — nav nekāds skābenis!

Polozova seja atdzīvojās un piesarka; tā atdzīvojas vienīgi tad, kad viņš ēda ... vai dzēra.

— Es tiešām nezinu, kā to izdarīt, — nomurmināja Saņins.

— Kas tad tev tā piepeši aizsvilies?

— Tur jau tas āķis, brāl, ka aizsvilies.

— Un liela summa vajadzīga?

— Liela. Es... kā to lai tev pasaka ... esmu nodomājis ... precēties.

Polozovs nolika uz galda glāzi, kuru bija jau pacēlis pie lūpām.

— Precēties! — viņš sacīja aizsmakušā, aiz izbrīna aizsmakušā balsī un salika savas pilnīgās rokas uz vēdera. — Tik piepeši?

— Jā ... drīz.

— Līgava, protams, Krievijā.

— Nē, nav vis Krievijā.

— Kur tad?

— Te, Frankfurtē.

— Un kas viņa ir?

— Vāciete, tas ir, nē, — itāliete. Vietējā iedzīvotāja.

— Ar kapitālu?

— Bez kapitāla.

— Tātad Joti stipra mīlestība?

— Kāds tu jocīgs! Jā, stipra.

— Un tam tev vajadzīga nauda?

— Nu jā... jā, jā.

Polozovs norija vīnu, izskaloja muti, nomazgāja rokas, rūpīgi tās noslaucīja salvetē, izņēma un aizsmēķēja cigāru. Saņins klusēdams raudzījās viņā.

— Vienīgais līdzeklis, — beidzot norūca Polozovs, atmezdams galvu un izpūzdams dūmus tievā strūkliņā, — griezies pie sievas! Viņa, ja vien gribēs, visu tavu nelaimi ar vienu rokas mājienu izklīdinās.

— Bet kā tad es viņu satikšu, to tavu sievu? Tu saki, jūs parīt aizceļosiet?

Polozovs aizvēra acis.

— Zini, ko es tev teikšu? — viņš beidzot izrunāja, grozīdams lūpās cigāru un nopūzdamies. — Ej uz māju, labi veicīgi saposies un nāc šurp! Vienos es izbraucu, kariete man ērta, es ņemšu tevi līdzi. Tā būs vislabāk. Bet tagad es pagulēšu. Man, brāl, kā

paēdu, noteikti jāpaguļas. Daba prasa, un es nepretojos. Un tu netraucē mani!

Saņins padomāja, padomāja un piepeši pacēla galvu: viņš bija izšķīries!

— Nu, labi, esmu ar mieru un pateicos tev. Pusvienos es būšu te, un mēs dosimies kopā ar Vīsbā-deni. Ceru, tava sieva nedusmosies.

Bet Polozovs jau šņāca. Nošļupstēja: — Netraucē! — pacilāja kājas un aizmiga kā mazs bērns.

Saņins vēlreiz pārlaida skatienu viņa smagnējam stāvam, viņa galvai, kaklam, viņa augstu paceltajam, kā ābols apaļajam zodam un, izgājis no viesnīcas, veikliem soļiem devās uz Rozelli konditoreju. Vajadzēja to paziņot Džemmai.

XXXII

Viņš to sastapa kopā ar māti konditorejas istabā. Lenoras kundze pielīkusi mērīja ar nelielu saliecamo mēru logu atstarpi. Ieraugot Saņinu, viņa atliecās taisna un priecīgi viņu apsveica, kaut ne bez maza apjukuma.

— Man pēc jūsu vakardienas vārdiem, — viņa iesāka, — visu laiku nedod miera domas, kā uzlabot mūsu veikalu. Te, lūk, es domāju nolikt divus skapīšus ar spoguļu plauktiņiem. Tagad, vai zināt, tas ir modē. Un pēc tam vēl...

— Jauki, jauki, — Saņins viņu pārtrauca, — to visu vajadzēs apdomāt... Bet panāciet šurp, es jums kaut ko paziņošu. — Viņš paņēma Lenoras kundzi un Džemmu zem rokas un veda viņas uz otru istabu. Lenoras kundze uztraucās, pat mēru izmeta no rokām. Džemma arī uztraucas, bet ciešāk palūkojās

Saņinā un nomierinājās. Viņa seja, tiesa, gan rūpju pilna, tajā pašā laikā pauda mundru spirgtumu un apņēmību.

Viņš palūdza abas sievietes apsēsties, bet pats nostājās viņām iepretī un, rokām mētādamies, bužinā-dams matus, pastāstīja viņām visu: par sastapšanos ar Polozovu, paredzamo braucienu uz Vīsbādeni, muižas pārdošanas iespējamību. — Iedomājieties manu laimi! — viņš beigās iesaucās. — Lieta ņēmusi tādu virzienu, ka man pat varbūt nemaz nevajadzēs braukt uz Krieviju! Un kāzas mēs varēsim nosvinēt daudz agrāk, nekā es domāju!

— Kad jums jābrauc? — jautāja Džemma.

— Šodien pat — pēc stundas; mans draugs ir noīrējis karieti, viņš mani aizvedīs.

— Jūs mums atrakstīsiet?

— Nekavējoties! Tiklīdz būšu visu pārrunājis ar šo dāmu, tā tūliņ ari atrakstīšu.

— Sī dāma, jus sakāt, ir ļoti bagāta? — jautāja praktiskā Lenoras kundze.

— Ārkārtīgi! Viņas tēvs bija miljonārs un visu atstāja viņai.

— Visu viņai vienai pašai? Nu, tā jums ir laime! Tikai pieraugiet, neatdodiet savu muižu par lētu! Esiet apdomīgs un ciets. Neaizraujieties! Es saprotu jūsu vēlēšanos kļūt cik iespējams drīzāk par Džem-inas vīru... bet piesardzība pirmajā vietā! Neaizmirstiet: jo dārgāk jūs pārdosiet savu muižu, jo vairāk paliks jums abiem — un jūsu bērniem.

Džemma novērsās, un Saņins atkal sāka mētāties ar rokām: — Par manu piesardzību, Lenoras kundze, varat būt pārliecināta! Un es pat nesākšu tirgoties. Pateikšu viņai īsto cenu: dos — labi, nedos — dievs ar viņu!

— Jūs viņu pazīstat... šo dāmu? — jautāja Džemma.

— Nekad vaigā neesmu redzējis.

— Un kad tad jūs atgriezīsieties?

— Ja mūsu darījums būs neveiksmīgs — parīt, bet, ja tas kārtosies labi, būs varbūt jāpaliek dienu vai divas ilgāk. Sā vai tā — nevilcināšos ne mirkli. Es taču atstāju te savu sirdi! Esmu tomēr ar jums te aizrunājies, bet man pirms aizbraukšanas vēl jā-ieskrej mājās... Dodiet man, Lenoras kundze, roku ar laimes novēlējumu — pie mums Krievijā vienmēr tā tiek darīts!

— Labo vai kreiso?

— Kreiso — tuvāk sirdij. Parīt ieradīšos ar vairogu vai uz vairoga! Man kaut kas liek nojaust, ka es atgriezīšos ar vairogu! Ardievu, manas labās, manas mijās...

Viņš apkampa un noskūpstīja Lenoras kundzi, bet Džemmu palūdza uz mirkli ienākt viņas istabā, jo viņam jāpasakot kaut kas loti svarīgs... Viņam it vienkārši gribējās no Džemmas atvadīties vienatnē. Lenoras kundze to saprata un pat nepainteresējās, kas tā par svarīgu lietu ...

Saņins vēl nekad nebija bijis Džemmas istabā. Visa mīlas burvība, visa tās uguns un sajūsma, un saldās šausmas uzliesmoja viņā, iešalca viņa dvēselē, tikko viņš bija pārkāpis pār svēto slieksni... Viņš pameta visapkārt aizgrābtības pilnu skatienu, nokrita ceļos pie mīļotās meitenes kājām un piespieda se ju pie viņas stāva ...

— Tu esi mans? — viņa nočukstēja. — Tu drīz atgriezīsies?

— Es esmu tavs... Es atgriezīšos, — viņš apgalvoja, smagi elpodams,

— Es tevi gaidīšu, mans mīļais!

Pēc dažiem mirkļiem Saņins jau skrēja pa ielu uz savu dzīvokli. Viņš pat nemanīja, ka tūliņ pēc viņa pa konditorejas durvīm izpērušiem matiem izlēca Pantaleone, kaut ko kliedza viņam nopakaļ un, it kā viņam draudēdams, kratīja augsti pacelto roku.

* * *

Tieši bez ceturkšņa vienos Saņins ieradās pie Po-lozova. Pie viņa viesnīcas vārtiem jau stāvēja četrjūga kariete. Ieraudzīdams Saņinu, Polozovs tikai noteica: — A, esi izlēmis? — un, uzlicis cepuri, uzvilcis mēteli un galošas, aizbāzis ausis ar vati, kaut gan bija vasara, izgāja lievenī. Viesmīļi pēc viņa aizrādījumiem novietoja karietes iekšpusē daudzos iepirkumus, aplika viņa sēdvietu ar zīda spilveniem, somiņām, sainīšiem, pie kājām nolika grozu ar ēdarn-lietām, piesēja ceļasomu pie bukas. Polozovs bagātīgi samaksāja un, godbijīgi, kaut ari no mugurpuses pakalpīgā viesnīcas vārtsarga atbalstīts, krekšķinādams ielīda karietē, apsēdās, krietni aptaustīja visu sev apkārt, sameklēja un aizsmēķēja cigāru un tikai tad pamāja ar pirkstu Saņinam: «Kāp iekšā, tā sacīt, tu arī!» Saņins apsēdās viņam blakus, Polozovs lika vārtsargam, lai tas pasta puisim piekodina braukt kārtīgi, ja grib dabūt dzeramnaudu; kāpšļi nodārdēja, durtiņas aizcirtās, kariete devās ceļā.

XXXIII

No Frankfurtes līdz Vīsbādenei tagad ar vilcienu var aizbraukt nepilnas stundas laikā; toreiz ekstrā pasta rati šo gabalu veica tikai kādās trīs stundās,

Zirgus mainīja reizes piecas. Polozovs vai nu snauda, vai tāpat vien šūpojās, turēdams cigāru zobos, un runāja visai maz; lodziņā nepalūkojās ne reizi: skaistās ainavas viņu nevaldzināja, un viņš pat atzinās, ka daba esot viņa nāve! Ari Saņins klusēja un nejūsmoja par dabas ainavām; tās viņu tagad neinteresēja. Viņš lāvās pārdomām, atmiņām. Stacijās Polozovs kārtīgi nokārtoja maksājumus, vēroja laiku pulksteni un apdāvināja pasta puišus — kā nu kuro, pēc katra centības. Pusceļā viņš no pārlikās groza izņēma divus apelsīnus un, sev izvēlējies labāko, otru piedāvāja Saņinam. Saņins cieši pavērās savā ceļabiedrā un pēkšņi iesmējās.

— Kāpēc tu smejies? — tas vaicāja, ar saviem īsajiem, baltajiem nagiem cītīgi lobīdams apelsīnam mizu.

— Kāpēc? — Saņins atkārtoja. — Nu, par mūsu kopīgo ceļojumu.

— Kas tad ir? — Polozovs pārvaicāja, bāzdams mutē vienu no tām iegarenajām daiviņām, kādās sadalās apelsīns.

— Tas ir visai savādi. Vakar es, atzīstos, tikpat maz domāju par tevi, kā par Ķīnas ķeizaru, bet šodien es braucu ar tevi pārdot savu muižu tavai sievai, par kuru arī es vēl nekā nezinu.

•— Visādi notiek, — Polozovs atbildēja. — Kad padzīvosi, visu ko vēl pieredzēsi. Piemēram, vai tu vari iedomāties mani jāšus raitnieka lomā? Bet man to vajadzēja darīt, un lielkņazs Mihails Pavlovičs komandēja: «Rikšos, lai laiž rikšos šis resnais kor-nets! Rikšos!»

Saņins pakasīja sev aiz auss.

— Saki man, lūdzu, īpolit Sidorič, — kāda ir tava sieva? Kāda viņai daba? Man taču tas jāzina.

— Komandēt jau viegli: «Rikšos!» — pēkšņā dedzībā iesaucās Polozovs, — bet man... kā man ir? Un es tad nodomāju: «Paturiet sev savas činas un uzplečus — dievs ar tiem!» Jā... tu vaicāji par sievu? Kāda — sieva? Cilvēks — kā jau cilvēks. Pirkstu viņai mutē nebāz — tas viņai nepatīk. Galvenais — vairāk runā... lai būtu ko pasmieties. Pastāsti par savu mīlestību, vai... tikai labi jautri, zini!

— Kā — jautri?

— Nu, tāpat... Tu taču man stāstīji, ka esi iemīlējies, gribi precēties. Nu, un to visu arī pastāsti!

Saņins apvainojās: — Un kas tad tur smieklīgs?

Polozovs tikai acis nogrozīja. Apelsīna sula tecēja pa viņa zodu.

— Vai sieva tevi atsūtīja uz Frankfurti iepirkties? — brīdi klusējis, jautāja Saņins.

— Viņa pati.

— Kādi ir šie iepirkumi?

— Zināms — rotaļlietiņas.

— Rotaļlietiņas? Vai tad tev ir bērni?

Polozovs atvirzījās nostāk no Saņina: — Nu, vai

zini! Kāpēc gan lai man būtu bērni? Sieviešu greznuma priekšmeti... Rotas. Tualetes piederumi.

— Vai tad tu ko saproli šais lietās?

— Saprotu.

— Bet kā tad tu man teici, ka sievas darīšanās nemaisies?

— Citās lielās ne. Bet šajās te... var. Aiz gara laika var. Un sieva paļaujas uz manu gaumi. Arī uz tirgošanos neesmu mudināms.

Polozovs sāka runāt saraustīti; viņš bija jau piekusis.

— Un Joti bagāta ir tava sieva?

— Bagāta, bagāta gan. Tikai vairāk priekš sevis.

— Tomēr, liekas, ari tu nevari sūdzēties?

— Tāpēc jau es esmu virs. Kādēļ gan man neizmantot! Un es taču esmu viņai noderīgs cilvēks! Viņai ar mani izdevīgi! Ērti!

Polozovs noslaucīja seju fulārā un smagi nopūtās: «Sak, apžēlo — nespied mani vairāk runāt! Redzi, cik tas man grūti!»

Saņins lika viņu mierā un no jauna iegrima pārdomās.

* * #

Vīsbādenes viesnīca, kuras priekšā apstājās kariete, izskatījās pēc pils. Tās dziļumos tūliņ ieskanējās zvaniņi, sākās kņada un rosība; cienījama izskata ļaudis melnās frakās atsteidzās pie galvenās ieejas; zeltā mirdzošs šveicars ar plašu vēzienu atvēra karietes durtiņas.

Kā tāds triumfators Polozovs izkāpa no karietes un sāka kāpt augšup pa kāpnēm, kas bija izklātas ar celiņiem un labi smaržoja. Pie viņa pieskrēja cilvēks, arī smalki ģērbies, bet krieva seju, — viņa kambarsulainis. Polozovs pateica tam, ka turpmāk viņš vienmēr ņemšot to līdzi, jo vakar Frankfurtē viņš, Polozovs, visu nakti pamests bez silta ūdens. Kambarsulainis taisīja šausmu pārņemtu seju un, veikli pieliecies, novilka kungam galošas.

— Vai Marja Nikolajevna mājās? — Polozovs ievaicājās.

— Mājās. Pašreiz labpatīk ģērbties. Pusdienos pie grāfienes Lasunskas.

— A! Pie tās!... Pagaidi! Tur karietē ir mantas — visu izņem pats un ienes iekšā! Bet tu, Dmitrij Pav-lovič, — Poiozovs bilda, — paņem sev istabu un pēc nepilnas stundas ierodies pie mums! Paēdīsim kopā pusdienas.

Poiozovs aizpeldēja tālāk, bet Saņins pieprasīja sev vienkāršāku numuru un, sakārtojis savu tualeti un mazliet atpūties, devās uz milzīgajiem apartamentiem, kurus apdzīvoja viņa gaišība (Durchlauchl) kņazs fon Poiozovs.

Viņš atrada šo «kņazu» sēžam visgreznākajā samta krēslā vislielākā salona vidū. Saņina flegmatiskais draugs bija jau paguvis ieiet vannā un ietērpties jo greznā atlasa rītatērpā; galvā viņš bija uzlicis aveņkrāsas fesku. Saņins piegāja viņam klāt un brīdi viņā nolūkojās. Poiozovs sēdēja nepakustēdamies kā elks, pat seju nepagrieza sāņus, pat uzacis nepakustināja, nevienas skaņas neizdvesa. Skats bija patiesi lielisks! Apbrīnojis to minūtes divas, Saņins gribēja uzsākt sarunu, izkliedēt šo svēto klusumu, bet tad pēkšņi atvērās blakusistabas durvis — un uz sliekšņa parādījās jauna, skaista dāma baltā zīda tērpā ar melnām mežģīnēm, briljantiem uz rokām un ap kaklu — pati Marja Nikolajevna Polozova. Viņas kuplie, gaišbrūnie mati krita abās pusēs galvai sapītās, bet neuzspraustās bizēs.

XXXIV

— Ak, atvainojiet! — viņa sacīja, it kā mulsi, it kā zobgalīgi smaidīdama, pēkšņi satverdama rokā bizes galu un ar savām lielajām, pelēkajām, gaiša-

jām acīm cieši raudzīdamās Saņinā. — Es nedomāju, ka jūs jau esat atnācis.

— Saņins, Dmitrijs Pavlovičs, mans bērnības draugs, — Polozovs sacīja, tāpat kā agrāk nepagriezdamies pret to un nepieceldamies, tikai norādīdams uz to ar pirkstu.

— Jā... zinu ... Tu jau man sacīji. Ļoti priecājos iepazīties! Bet es gribēju tevi palūgt, Ipolit Sido-rič ... Mana istabene šodien tada nepraša ...

— Matus tev uzspraust?

— Jā, jā, lūdzu! Atvainojiet! — Marja Nikola-jevna atkārtoja, arvien vēl tāpat smaidīdama, pamāja ar galvu Sapinam un, strauji pagriezusies, nozuda aiz durvīm, atstādama aiz sevis mirklīgu iespaidu, ka viņai ir skaists kakls, brīnišķīgi pleci un brīnišķīgs augums.

Polozovs piecēlās un, smagi gāzelēdamies, iegāja pa tām pašām durvīm.

Saņins nevienu mirkli nešaubījās, ka viņa atrašanās «kņaza» Polozova salonā bija ļoti labi zināma pašai mājasmātei; visa šī klīrēšanās viņai bija vajadzīga tikai tādēļ, lai parādītu savus matus, kas patiesi bija skaisti. Saņins klusībā pat nopriecājās par šādu Polozova kundzes izlēcienu: sak, ja vēlējās mani pārsteigt, palepoties manā priekšā, varbūt — kas to lai zina? — arī par muižas cenu daudz nekaulēsies. Viņa dvēselē mitinājās vienīgi Džemma, un visas citas sievietes viņam nebija nekas: viņš tās tik tikko ievēroja; šoreiz viņš aprobežojās vienīgi ar to, ka nodomāja: «Jā, taisnība gan, šī kundze ir lieliska!»

Bet, ja viņa dvēsele neatrastos tādā izņēmuma stāvokli, viņš droši vien izteiktos citādi: Marja Ni-kolajevna Polozova, dzimusi Koliškina, bija ļoti

ievērojama persona. Un ne tikai tas, ka viņa bija izdaudzināta skaistule; viņā pat diezgan labi bija saskatāmas plebejiskās izcelšanās pazīmes. Piere viņai bija zema, deguns mazliet gajigs un uzrauts, ne ar ādas smalkumu, ne roku un kāju skaistumu viņa lepoties nevarēja — bet ko tas viss nozīmēja? Ne «daiļuma svētnīcas» priekšā, runājot Puškina vārdiem, apstātos katrs, kas viņu sastaptu, bet gan varenās — ne īsti krieviskās, ne īsti čigāniskās sievietes ziedošās miesas priekšā... un ne jau bez iemesla apstātos!

Bet Džemmas tēls apsargāja Saņinu kā tās trīskārtīgās bruņas, par kurām dzied dzejnieki.

Pēc minūtēm desmit atkal ienāca Marja Nikola-jevna sava laulātā drauga pavadībā. Viņa piegāja pie Saņina... bet viņas gaita bija tāda, ka daži savādnieki tajos — ak! — sen pagājušajos laikos jau vienīgi no šīs gaitas zaudētu prātu. «Kad šī sieviete nāk pie tevis, liekas, viņa nes tev pretī visu tavas dzīves laimi,» ir teicis kāds no viņiem. Viņa piegāja pie Saņina un, sniegdama tam roku, savā maigajā it kā apvaldītajā balsī krieviski sacīja: — Jūs mani pagaidīsiet, vai jā? Es drīz atgriezīšos.

Saņins godbijīgi palocījās, bet Marja Nikolajevna jau nozuda aiz durvju aizkariem un aiziedama atka) atskatījās pār plecu un atkal pasmaidīja, un atkal atstāja aiz sevis agrāko cēlo iespaidu.

Kad viņa smaidīja, nevis viena un nevis divas, bet veselas trīs bedrītes iezīmējās katrā viņas vaigā un viņas acis smaidīja vairāk nekā lūpas, nekā viņas sārtās, garās, garšīgās lūpas ar divām maziņām dzimumzīmītēm to kreisajā pusē.

Polozovs ievēlās istabā un atkal ievietojās krēslā. Viņš klusēja tāpat kā iepriekš, bet savāds, nicīgs

smīns brīžiem iegūla viņa bezkrāsainajos un jau krunkainajos vaigos.

Viņš izskatijas vecs, kaut gan bija tikai trīs gadus vecāks par Saņinu.

Pusdienas, ar ko viņš pacienāja savu ciemiņu, zināms, apmierinātu visizsmalcinātāko gastronomu, bet Saņinam tās likās bezgalīgas, neciešamas. Polo-zovs ēda lēni, «ar izjūtu, ar apdomu, pauzēdams», uzmanīgi pārliecies pār šķīvi, apostīdams gandrīz vai katru kumosu; vispirms ar vīnu izskalo muti, pēc tam tikai norij un pačamstina lūpas... Bet pie cepeša viņš piepeši sāk runāt — un par ko? Par me-rīnaitām, kuras izrakstīšot veselu ganāmpulku, un tik sīki, ar tādu maigumu, bieži lietodams pamazināmos vārdus. Izdzēris tasi gluži verdošas kafijas (viņš vairākas reizes asaraini satrauktā balsī atgādināja viesmīlim, ka vakar viņam pasniegta kafija, «auksta, auksta kā ledus») un savos dzeltenajos, šķībajos zobos iekodis Havanas cigāru, viņš, kā bija paradis, iesnaudās, par lielu prieku Saņinam, kas nedzirdamiem soļiem sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa mīksto paklāju un sapņot par to, kā viņš dzīvos ar Džemmu un ar kādām ziņām atgriezīsies pie viņas. Polozovs tomēr pamodās, kā pats atzinās, agrāk nekā parasti — viņš bija nogulējis tikai pusotras stundiņas — un, izdzēris glāzi zeltera ar ledu un norijis karotes astoņas ievārījuma, krievu ievārījuma, kuru viņam kambarsulainis atnesa tumšzaļā, īstā Kijevas trauciņā un bez kura, pēc paša vārdiem, nespēja dzīvot, uztūkušām acīm cieši paskatījās Saņinā un ievaicājās, vai tas nevēloties paspēlēt ar viņu uz «durakiem». Saņins labprāt piekrita; viņš baidījās, ka Polozovs atkal nesāk stāstīt par savām aitiņām, jēriņiem un taukastēm. Saimnieks un

ciemiņš abi iegaja viesistaba, viesmīlis atnesa kārtis, un spēle sākās, protams, ne jau uz naudu.

Sājā nevainīgajā nodarbībā iegrimušus, viņus atrada Marja Nikolajevna, atgriezusies no grāfienes Lasunskas.

Viņa skaļi iesmējās, tiklīdz ienāca istabā un ieraudzīja kārtis un atvērto spēļu galdu. Saņins strauji piecēlās, bet viņa iesaucās: — Sēdiet, spēlējiet! Es tūliņ pārģērbšos un atgriezīšos pie jums, — un atkal nozuda, pašvīkstinādama tērpu un ejot novilkdama cimdus.

Viņa tiešām atgriezās visai drīz. Savu lepno tērpu viņa bija apmainījusi pret platu zīda blūzi violetā krāsā, platām, vaļējām piedurknēm; resna, vīta saite aptvēra viņas vidukli. Viņa apsēdās blakus vīram un, nogaidījusi, kamēr tas paliek «durakos», sacīja tam: — Nu, pūpēdlti, diezgan! (Pie vārda «pūpēdīti» Saņins izbrīnā pavērās viņā, bet viņa jautri pasmaidīja, ar skatienu atbildēdama uz viņa skatienu un izrādīdama visas savas bedrītes vaigos.) Diezgan; es redzu, tu vēlies gulēt; noskūpsti roku un dodies ceļā; bet mēs ar Saņina kungu parunāsim divatā.

— Gulēt es nevēlos, — Polozovs sacīja, smagnēji celdamies no krēsla, — bet iet iešu, arī rociņu noskūpstīšu.

Viņa sniedza Saņinam savu delnu, nemitēdamās smaidīt un skatīties viņā.

Polozovs arī pavērās viņā un aizgāja neatvadījies.

— Nu, stāstiet, stāstiet! — Marja Nikolajevna dedzīgi sacīja, uzlikdama uz galda alnis kailos elkoņus un nepacietīgi dauzīdama vienas rokas nadziņus pret otras nadziņiem. — Vai taisnība, ko runā, — jūs precēšoties?

Šos vārdus pateikusi, Marja Nikolajevna pat galvu nolieca mazliet uz sāniem, lai vērīgāk un dziļāk ielūkotos Sapinam acīs.

XXXV

Polozova kundzes vaļīgā izturēšanās senāk droši vien samulsinātu Sapinu, lai gan viņš nebija vairs nekāds iesācējs un jau bija apbružājies ļaudīs, ja pašā šajā vaļībā un familiaritātē atkal nebūtu saskatījis sava nodoma realizēšanās vēlamu sākumu. «Izdabāsim šīs bagātās kundzes kaprīzēm,» viņš sevī nolēma un tikpat nepiespiesti, kā viņa tam jautāja, viņai atbildēja: — Jā, es precos.

— Ar ko? Ar ārzemnieci?

— Jā.

— Jūs nesen ar viņu iepazināties? Frankfurtē?

— Gluži pareizi.

— Un kas viņa tāda ir? Vai atļauts zināt?

— Jā. Viņa ir konditora meita.

Marja Nikolajevna plati iepleta acis un sarauca pieri.

— Bet tas taču ir jauki, — viņa gari novilka, — tas ir brīnišķīgi! Es jau domāju, ka tādu jaunu cilvēku kā jūs pasaulē vairs nav. Konditora meita!

— Tas jūs, es redzu, pārsteidz, — Saņins cienīgi iebilda, — bet pirmām kārtām man gluži sveši tādi aizspriedumi...

— Pirmām kārtām tas mani nemaz nepārsteidz. — Marja Nikolajevna pārtrauca, — aizspriedumu nav arī man. Es pati esmu zemnieka meita. Skat, ko izdomājis! Mani pārsteidz un iepriecina tas, ka, lūk, cilvēks nebaidās mīlēt. Jūs taču viņu mīlat?

— Jā.

— Vai viņa ir ļoti skaista?

Saņinam mazliet derdzās šis pēdējais jautājums... Bet atkāpties vairs neklājās.

— Jūs zināt, Marja Nikolajevna, — viņš iesāka, — katram cilvēkam viņa iemīļotās seja liekas skaistāka par visām citām; bet mana līgava tiešām ir skaistule.

— Patiesi? Vai viņas skaistums ir itāliešu vai antīkais?

— Jā, viņas se jas panti ir ļoti pareizi.

— Vai jums nav viņas ģīmetnes?

— Nē! (Toreiz par fotogrāfijām nebija ne jausmas. Dagerotipi^43 nule tikai sāka izplatīties.)

— Kā viņu sauc?

— Viņas vārds ir Džemma.

— Bet jūsējais?

— Dimitrijs.

— Tēvvārds?

— Pavlovičs.

— Vai zināt ko, — Marja Nikolajevna sacīja arvien vēl tai pašā mierīgajā balsī, — jūs man ļoti patīkat, Dmitrij Pavlovič. Jūs droši vien esat labs cilvēks. Dodiet man savu roku! Būsim draugi!

Viņa ar saviem skaistajiem, baltajiem, stiprajiem pirkstiem cieši paspieda viņa roku. Viņas roka bija tikai mazliet mazāka par viņa roku, bet daudz siltāka un gludāka, un maigāka, un dzīvāka.

— Tikai zināt, kas man nāk prātā?

— Kas?

— Jūs nedusmosieties? Nē? Viņa, jūs sakāt, ir jūsu līgava. Bet vai... vai tas katrā ziņā bija vajadzīgs?

Saņins sapīka: — Es jūs nesaprotu, Marja Nikolajevna.

Marja Nikolajevna klusi iesmējās un ar galvas kustību atmeta atpakaļ sejai pārslīdējušos matus. — Patiesi viņš ir jauks, — viņa noteica ne īsti domīgi, ne īsti izklaidīgi. — Bruņiniek! Ticiet nu pēc visa tā ļaudīm, kas apgalvo, ka ideālistu vairs pasaulē nav!

Marja Nikolajevna visu laiku runāja krieviski, apbrīnojami skaidrā, īstā maskaviešu valodā — tautas, ne muižnieku valodā.

— Jūs droši vien esat audzināts senlaicīgā, dievbijīgā ģimenē? — viņa jautāja. — No kādas guberņas jūs esat?

— No Tulas.

— Nu, tad jau esam viena novada ļaudis. Mans tēvs . .. Jums taču zināms, kas bija mans tēvs?

— Jā, zināms.

— Viņš dzimis Tulā ... Bija tulietis. Nu, labi... (So «labi» Marja Nikolajevna jau ar nolūku izrunāja gluži sikpilsoniski.) Nu, tagad ķersimies pie lietas!

— Tas ir... kā tā — ķerties pie lietas? Ko jūs ar to gribat teikt?

Marja Nikolajevna piemiedza acis: — Nu, kādēļ jūs šurp atbraucāt? (Kad viņa piemiedza acis, to izteiksme kļuva ļoti laipna un mazliet zobgalīga; kad viņa tās atvēra visā platumā — acu gaišajā, gandrīz aukstajā mirdzumā pavīdēja kaut kas nelabs ... kaut kas draudošs. Sevišķu skaistumu viņas acīm piešķīra uzacis, kuplas, mazliet savilktas, melnas, zīdainas

uzacis.) Jus vēlaties, lai es nopērku jūsu muižu? Jums vajadzīga nauda laulībām? Vai nav tiesa?

— Jā, vajadzīga.

— Un vai daudz jums vajadzīgs?

— Sākumam man pietiktu ar dažiem tūkstošiem franku. Jūsu laulātajam draugam mana muiža pazīstama. Jūs varat aprunāties ar viņu, bet es dārgi neprasītu.

Marja Nikolajevna pašūpoja galvu uz labo un kreiso pusi.

— Pirmkārt, — viņa lēni iesāka, ar pirkstu galiem piesizdama pa Saņina svārku atlokiem, — neesmu paradusi apspriesties ar viru, ja nu vienīgi varbūt tualetes lietās — tur viņš man ir lietpratējs; bet, otrkārt, kāpēc jūs sakāt, ka dārgi neprasītu? Es nevēlos izmantot to apstākli, ka jūs esat stipri iemīlējies un esat ar mieru nest visādus upurus ... Es nekādus upurus no jums nepieņemšu. Kā tad tā? Es nevis veicināšu jūsu... nu, kā to labāk pateikt... cēlās jūtas, vai? — bet gan sākšu no jums plēst kā no liepas lūkus? To neesmu paradusi darīt. Gadās, ka es ļaudis nežēloju, tikai ne šādā kārtā.

Saņins nekādi nevarēja saprast, vai viņa smejas par viņu vai runā nopietni, bet sevī nodomāja: «O, ar tevi jātur acis vaļā!»

Apkalpotājs uz lielas paplātes ienesa krievu patvāri, tējas traukus, krējumu, sausiņus uti., salika visu šo dieva dāvanu uz galda starp Saņinu un Polozova kundzi un izgāja.

Viņa ielēja tam tasīti tējas. — Vai neļaunosieties? — viņa jautāja, iemezdama ar pirkstiem cukuru tā tasītē... lai gan standziņas stāvēja turpat,

— Apžēlojieties! ... No tik skaistas rokas ..,

Viņš nepabeidza frāzi un tikko neaizrijās ar tējas malku, bet viņa skatījās viņā uzmanīgi un gaiši.

— Es tāpēc ieminējos par savas muižas nelielo cenu, — viņš turpināja, — ka, tā kā jūs tagad atrodaties ārzemēs, tad es nevaru cerēt, ka jums būs daudz brīvas naudas, un, beidzot, es pats jūtu, ka muižas pārdošana... vai pirkšana šādos apstākļos ir kaut kas nenormāls, un man tas jāņem vērā.

Saņins mulsa un stostījās, bet Marja Nikolajevna lēni atlaidās pret krēsla atzveltni, sakrustoja rokas un vēroja viņu ar to pašu uzmanīgo un gaišo skatienu. Viņš beidzot apklusa.

— Nekas, runājiet, runājiet! — viņa sacīja, it kā piepalīdzēdama viņam. — Es klausos, man patīk jūsos klausīties; runājiet!

Saņins sāka aprakstīt savu muižu, cik desetīnu liela un kur atrodas, un cik aramzemes, pļavu, mežu, un kādi labumi no visa tā iegūstami... viņš pieminēja pat māju apkārtnes dabas jaukumus; bet Marja Nikolajevna skatījās un skatījās viņā arvien gaišāk un ciešāk, un viņas lūpas tikko jaušami, bez smaida kustējās: viņa tās košļāja. Beidzot viņam kļuva neveikli; viņš apklusa otrreiz.

— Dmitrij Pavlovič, — Marja Nikolajevna iesāka un nogrima domās. — Dmitrij Pavlovič, — viņa atkārtoja, — vai zināt ko — esmu pārliecināta, ka jūsu muižas pirkšana ir man ļoti izdevīga afēra un ka mēs vienosimies; bet jums jādod man . .. divas dienas, jā, divas dienas laika. Jūs taču spēsiet nodzīvot divas dienas šķirti no līgavas? Ilgāk es jūs neaizkavēšu pret jūsu gribu — dodu jums godavārdu. Bet, ja jums tagad vajadzīgi pieci seši tūkstoši franku, ar lielāko prieku esmu ar mieru jums tos piedāvāt kā aizdevumu — gan vēlāk norēķināsimies.

Saņins piecēlās. — Man jums jāpateicas, Marja Nikolajevna, par jūsu labsirdīgo un laipno gatavību pakalpot gandrīz pilnīgi nepazīstamam cilvēkam ... Bet, ja jau jums katrā ziņā tā patīk, tad es labāk nogaidīšu jūsu lēmumu manas muižas lietā — palikšu te šīs divas dienas.

— Jā, man tā patīk, Dmitrij Pavlovič. Bet vai jums tas būs ļoti grūti? Ļoti? Sakiet!

— Es mīlu savu līgavu, Marja Nikolajevna, un man nav viegli dzīvot šķirti no viņas.

— Ak jūs, zelta cilvēks! — Marja Nikolajevna sacīja nopūzdamās. — Apsolos jūs pārāk neskumdi-nāt. Jūs aizejat?

— Ir jau vēls, — Saņins sacīja.

— Bet jums jāatpūšas no ceļa un no «duraku» spēles ar manu vīru. Sakiet — jūs Ipolitam Sidori-čam, manam vīram, esat liels draugs?

— Mūs audzināja vienā pansijā.

— Un vai viņš jau toreiz bija tāds?

— Kāds «tāds»? — Saņins jautāja.

Marja Nikolajevna piepeši iesmējās — iesmējās un nosarka, pielika kabatdrāniņu pie lūpām, piecēlās no krēsla un, šūpodamas kā nogurusi, piegāja pie Saņina un sniedza viņam roku.

Viņš atvadījās un devās uz durvīm.

— Bet rīt ierodieties agrāk — dzirdat? — viņa uzsauca, viņam aizejot. Viņš atskatījās, iziedams no istabas, un redzēja, ka viņa atkal atlaižas krēslā un rokas aizliek aiz galvas... Blūzes platās piedurknes noslīdēja gandrīz līdz pašiem pleciem, un nevarēja neatzīt, ka šo roku poza, ka viss šis augums bija apburoši skaists.

XXXVI

Ilgi pēc pusnakts dega lampa Saņina istabā. Viņš sēdēja pie galda un rakstīja «savai Džemmai». Pastāstīja viņai visu: aprakstīja viņai Polozovus — vīru un sievu —, tomēr visplašāk stāstīja par savām jūtām un beidza ar to, ka noteica viņai satikšanos pēc trim dienām (ar trim izsaucējiem). Rītā agri viņš aiznesa šo vēstuli uz pastu un tad aizgāja pastaigāties pa Kūrmājas dārzu, kur jau spēlēja mūzika. Ļaužu bija vēl maz; viņš pastāvēja pie lapenes, kur bija novietojies orķestris, paklausījās «Velna Roberta»[44]popūriju un, padzēris kāliju, aizgāja nomaļus, vientuļā alejā, atsēdās uz sola un iegrima domās.

Saulessarga rokturis draiski — un diezgan stipri — padauzīja viņam pa plecu. Viņš satrūkās... Viņa priekšā vieglā, pelēki zaļā vilnas muslīna tērpā, ar balta tilla cepuri un zviedru cimdiem, svaiga un sārta kā vasaras rīts, bet vēl ar saldu, bezrūpīgu miegainību kustībās un skatienā stāvēja Marja Ni-kolajevna.

— Labrīt! — viņa sacīja. — Es šodien aizsūtīju pēc jums, bet jūs jau bijāt aizgājis. Es nupat izdzēru savu otro glāzi — mani, vai zināt, piespiež te dzert ūdeni — dievs zina kāpēc ... vai tad es neesmu vesela? Un, lūk, man jāstaigā vesela stunda. Vai nevēlaties būt mans ceļabiedrs? Pēc tam padzersim kafiju.

— Es jau dzēru, — Saņins atbildēja pieceldamies, — bet man liels prieks pastaigāties jūsu sabiedrībā.

— Nu, tad dodiet taču man savu roku ... Nebaidieties, jūsu līgavas te nav, viņa jūs neredzēs.

Saņins piespiesti pasmaidīja. Viņam kļuva nepatīkami vienmēr, kad Marja Nikolajevna pieminēja Džemmu. Tomēr viņš steidzīgi un paklausīgi pieliecās ... Marjas Nikolajevnas roka lēni un maigi nogūla uz viņa rokas un paslīdēja pa to, it kā ciešāk piekļaudamās.

— Iesim, lūk, te, — viņa sacīja viņam, atvērto saulessargu pārlikdama pār plecu. — Es šai dārzā jūtos kā mājās: parādīšu jums jaukas vietas. Zināt ko (viņa bieži lietoja šos divus vārdus): mēs tagad nerunāsim par šo pirkšanu; par to mēs kārtīgi izrunāsimies pēc brokastīm; bet tagad jūs man pastāstiet par sevi... lai es zinātu, ar ko man darīšana. Bet vēlāk, ja jūs vēlaties, es jums pastāstīšu par sevi. Vai esat ar mieru?

— Bet, Marja Nikolajevna, kas gan varētu jūs interesēt ...

— Pagaidiet, pagaidiet! Jūs neesat mani pareizi sapratis. Ne jau koķetēt es vēlos ar jums. — Marja Nikolajevna paraustīja plecus. — Viņam līgava kā senlaiku statuja, bet es ar viņu koķetēšu!? Taču jums ir prece, un es esmu pircējs. Es vēlos zināt, kāda ir jūsu prece. Nu, parādiet, kāda tā ir! Es vēlos zināt ne tikai, ko es pērku, bet ari, no kā pērku. Tāds bija arī mana tētiņa paradums. Nu, sāciet. . . Nu, ja arī ne no pašas bērnības, tad vismaz... vai sen jau jūs ārzemēs? Un kur jūs bijāt līdz šim? Tikai ejiet lēnāk — mums nekur nav jāsteidzas.

— Es te atbraucu no Itālijas, kur pavadīju dažus mēnešus.

— Bet jums, redzams, sevišķi patīk viss itāliskais? Dīvaini, ka jūs tur neatradāt savu mīlas objektu. Jūs mīlat mākslu? Gleznas? Vai vairāk mūziku?

— Es mīlu mākslu ... Es mīlu visu skaisto.

— Un mūziku?

— Un mūziku arī.

— Bet es to nemaz nemīlu. Man patīk vienīgi krievu dziesmas — un arī tikai sādžā un tikai pavasarī, zināt, kopā ar deju .. . Sarkanie tērpi, apakšsvārki, jaunā zālīte ganībās, ož pēc dūmiem.. . brīnišķīgi! Bet ne jau par mani ir runa! Runājiet taču, stāstiet!

Marja Nikolajevna gāja, bet iedama arvien lūkojās Saņinā. Viņa bija gara auguma, viņas seja atradās gandrīz vienā augstumā ar Saņina seju.

Viņš sāka stāstīt — sākumā negribēdams, nemākulīgi, bet vēlāk kļuva runīgāks, atraisījās. Marja Nikolajevna klausījās ļoti prātīgi; bez tam viņa pati likās tik atklāta, ka negribot modināja vaļsirdību arī citos. Viņai bija tās jaukās izturēšanās dāvanas — le terrible don de la familiarité', kuras piemin kardināls Recs. Saņins runāja par saviem ceļojumiem, par dzīvi Pēterburgā, par savu jaunību ... Būtu Marja Nikolajevna bijusi sabiedrības dāma ar izsmalcinātām manierēm, viņš tā nekad neizlaistos, bet viņa pati nosauca sevi par «lāga puiku», kas necieš nekādas ceremonijas: tieši tā viņa stādīja sevi priekšā Saņinam. Un tajā pašā laikā šis «lāga puika» soļoja viņam blakus kaķa gaitā, viegli piekļaujoties viņam, un lūkojās viņam sejā; un tas gāja jaunas, sievišķīgas būtnes veidā, no kuras bez apstājas plūda tas satraucošais un aizraujošais, klusais un dedzinošais kārdinājums, ar ko spējīgas nomocīt mūs, nabaga grēciniekus, vājus vīriešus, vienīgi — [45]

un ari tikai dažas, un arī ne vairs liras, bet jau ar zināmu piemaisījumu — slāvu dabas sievietes.

Saņina pastaiga ar Marju Nikolajevnu, Sapina saruna ar Marju Nikolajevnu ilga vairāk nekā stundu. Un viņi neapstājās ne reizi, tikai gāja un gāja pa parka bezgalīgajām alejām, te kāpdami kalnā un priecādamies par ainavu, te nokāpdami ielejā un apslēpdamies necaurredzamajā paēnā, — un visu laiku roku rokā. Reizēm Sapinam uznāca pat dusmas: ar Džemmu, ar savu mīļo Džemmu viņš nekad nebija tik ilgi pastaigājies... bet te šī kundze paņēmusi viņu savā varā — un beigas! «Vai neesat noguris?» viņš vairākkārt jautāja viņai. — «Es nekad nenogurstu,» viņa atbildēja. Paretam gadījās pretimnācēji, gandrīz visi sveicināja Marju Nikolajevnu — daži ar cienību, daži glaimīgi pazemīgi. Vienam, ļoti skaistam, grezni ģērbtam tumšmatim, viņa iztālēm uzsauca vislabākajā Parīzes izrunā: — Comte, vous savēz, il ne faut pas venir me voir — ni aujourd'hui, ni demain/'

Tas klusēdams pacēla cepuri un zemu palocījās.

— Kas tas tāds? — pēc visiem krieviem piemītošas nelāgas paražas izprašņāt jautāja Saņins.

— Tas? Kāds francūzītis — viņu te daudz apgrozās... Arī aplido mani. Tomēr laiks kafiju dzert. Iesim mājās; jūs laikam būsiet izsalcis? Mans laulātais varbūt būs miegu no acīm izberzis.

«Laulātais! Miegu no acīm izberzis!» klusībā atkārtoja Saņins. «Un tik brīnišķīgi runā franciski... Kas par savādnieci!» [46]

* :}: *

Marja Nikolajevna nebija kļūdījusies. Kad viņa ar Saņinu atgriezās viesnīcā, «laulātais» jeb «pūpē-dītis» ar neizbēgamo fesku galvā jau sēdēja pie uzklāta galda.

•— Tad tik es tevi nogaidījos! — viņš iesaucās, savilkdams skābu seju. — Gribēju jau dzert kafiju bez tevis.

— Nekas, nekas, — jautri atbildēja Marja Nikolajevna. — Tu dusmojies? Tev tas veselīgi: citādi tu pavisam sastingsi. Es, lūk, atvedu viesi. Pazvani ātrāk! Dzersim kafiju, kafiju — vislabāko kafiju Sak-sijas porcelāna tasītēs uz sniegbalta galdauta!

Viņa nometa cepuri, cimdus un sasita plaukstas.

Polozovs palūkojās viņā caur pieri.

— Ko tad jūs, Marja Nikolajevna, šodien tā atraisījusies? — viņš ierunājās pusbalsī.

— Tā nav jūsu darīšana, Ipolit Sidorič! Pazvani! Dmitrij Pavlovič, sēdieties un dzeriet kafiju otrreiz! Ak, kāds prieks pavēlēt! Cita prieka jau pasaulē nav!

— Kad paklausa, — atkal norūca laulātais draugs.

— Tieši tā — kad paklausa! Tādēļ man ir tik jautri. Sevišķi ar tevi. Vai nav taisnība, pūpēdīti? Bet tur jau arī kafija!

Uz milzīgas paplātes, ar kuru ieradās viesmīlis, atradās arī teātra afiša. Marja Nikolajevna tūliņ tvēra pēc tās.

— Drūma, — viņa noteica ar sašutumu, — vācu drāma! Vienalga, labāk nekā vācu komēdija. Lieciet paņemt man ložu parterā — vai, nē... labāk Fremden-Loge', — viņa teica viesmīlim. — Vai dzirdat — noteikti Fremden-Logel [47]

— Bet ja viesu ložu jau būs aizņēmis viņa ekselence pilsētas galva (seine Exccllenz der Hcrr Stadt-Direktor)... — iedrošinājās bilst viesmīlis.

— Dodiet viņa ekselencei desmit dālderus, bet loža lai būtu man! Dzirdat?

Viesmīlis padevīgi un skumji nolieca galvu.

— Dmitrij Pavlovič, jūs brauksiet ar mani uz teātri? Vācu aktieri gan ir šausmīgi, bet jūs brauksiet... Jā? Jā! Cik jūs laipns! Bet tu, pūpēdīti, neiesi?

— Kā pavēlēsi, — Polozovs teica tasītē, ko bija pielicis pie mutes.

— Zini ko — paliec! Tu teātrī vienmēr guli, un arī vāciski tu slikti saproti. Tu labāk izdari zini ko: aizraksti pārvaldniekam atbildi — atceries, par mūsu dzirnavām... par malšanu zemniekiem. Pasaki viņam, ka es negribu, negribu un negribu! Lūk, tev nodarbošanās visam vakaram...

— Klausos! — piezīmēja Polozovs.

— Nu redzi, cik jauki! Tu jau man esi prātīgs. Bet tagad, kungi, ja jau mēs esam sākuši runāt par pārvaldnieku, apspriedīsim mūsu galveno lietu. Tiklīdz viesmīlis novāks galdu, jūs, Dmitrij Pavlovič, pastāstīsiet mums visu par savu muižu — kā, ko, par kādu cenu pārdodat, cik gribat iemaksas uz priekšu — vārdu sakot, visu! («Beidzot!» nodomāja Saņins. «Paldies dievam!») Šo to jūs jau man pastāstījāt, savu dārzu, atceros, aprakstījāt brīnišķīgi, bet tad pūpēdītis nebija klāt... Lai viņš paklausās — tomēr kaut ko norūks! Man ļoti tīkami domāt, ka varu jums palīdzēt apprecēties, un es jau jums apsolīju, ka pēc brokastīm nodarbošos ar jums; bet es vienmēr turu savus solījumus — vai nav tiesa, Ipolit Sidorič?

Polozovs paberzēja ar delnu sev seju: — Kas tiesa, tas tiesa, jūs nemānāt neviena.

— Nekad! Un nekad neviena nemānīšu. Nu, Dmit-rij Pavlovič, celiet lietu priekšā, kā mēs izsakāmies senātā!

XXXVII '

Saņins ņēmās «celt lietu priekšā», tas ir, otrreiz aprakstīt savu muižu, šoreiz nepieskaroties dabas skaistumam, minēto faktu un skaitļu apstiprināšanai laiku pa laikam atsaukdamies uz Polozovu. Bet Polozovs tikai dīca un locīja galvu — apstiprinoši vai noraidoši — to, šķiet, nesaprastu pats velns. Taču Marjai Nikolajevnai viņa līdzdalība arī nebija vajadzīga. Viņa parādīja tādas tirdznieciskas un administratīvas spējas, ka atlika tikai pabrīnīties! Visi saimniecības sīkumi viņai bija ļoti labi zināmi; viņa pamatīgi izjautāja par visu, iedziļinājās visā; katrs viņas vārds trāpīja mērķī, lika punktu tieši uz «i». Tādu eksāmenu Saņins nebija gaidījis: viņš nebija sagatavojies. Un šis eksāmens ilga pusotras stundas. Saņins izbaudīja visas apsūdzētā izjūtas, kādas tas pārdzīvo uz šaura soliņa stingra un vērīga tiesneša priekšā. «Bet tā taču ir nopratināšana!» viņš grūtsirdīgi čukstēja savā nodabā. Marja Nikolajevna visu laiku smējās, it kā jokoja, bet Saņinam no tā nebija vieglāk; taču, kad «nopratināšanas» laikā noskaidrojas, ka viņš ne visai skaidri izprot vārdu «pārdalīšana» un «aramzemes platība» nozīmi, viņam izspiedās pat sviedri...

— Nu labi! — beidzot nolēma Marja Nikolajevna. — Jūsu muižu es tagad pazīstu... ne sliktāk kā jūs

10 1887

pats. Kādu tad jūs noteiksiet cenu par dveseli? (Tam laikā, kā zināms, muižu cenas noteica pēc dvēselēm.)

— Nu ... es domāju ... mazāk par pieci simti rubļiem nevar ņemt, — ar pūlēm sacīja Saņins. (Ak, Pantaleone, Pantaleone, kur tu esi? Lūk, kad tev atkal nāktos izsaukties: «Barbari!»)

Marja Nikolajevna it kā pārdomādama pacēla acis uz augšu.

— Nu, ko tad? — viņa beidzot izteica. — Man šī cena neliekas apvainojoša. Bet es izlūdzos sev divas dienas laika, un jums jāpagaida līdz rītam. Man šķiet, mēs vienosimies, un tad jūs pateiksiet, cik jums vajag iemaksas. Bet tagad basta cosi^48! — viņa pateica, redzēdama, ka Saņins grib ko iebilst. — Mēs esam pietiekami nodarbojušies ar nicināmo metālu ... ā demain Ies alfairesl^49 Vai zināt ko: tagad es jūs atlaižu (viņa palūkojās emaljas pulkstenītī, kas bija aizbāzts aiz jostas)... līdz pulksten trijiem... Jāļauj taču jums atpūsties. Ejiet paspēlējiet ruleti!

— Es azarta spēles nekad nespēlēju, — piezīmēja Saņins.

— Tiešām? Jūs esat pati pilnība! Arī es, patiesību sakot, nespēlēju. Muļķīgi kaisīt naudu vējā — tīšām. Bet aizejiet uz spēļu zāli, paskatieties fizionomijas! Gadās ļoti jocīgas. Tur ir viena vecenīte ar feron-jeru^50 un ūsām — tīrais brīnums! Viens mūsu kņazs arī tur ir — arī jauks. Majestātisks stāvs, deguns kā ērglim, bet, uzlicis dālderi, met krustus zem vestes. Lasiet žurnālus, pastaigājieties, vārdu sakot, dariet, ko gribat... Bet pulksten trijos es jūs gaidu... de pieci ierme'. Vajadzēs pusdienas paēst agrāk. Šiem smieklīgajiem vāciešiem teātris sākas pusseptiņos. — Viņa sniedza roku: — Sāns rancune, n'cst-ce pasi^2

— Apžēlojieties, Marja Nikolajevna, par ko lai uz jums dusmotos?

— Nu, par to, ka es jūs mocīju. Pagaidiet, es jūs vēl ne tā vien! — viņa piebilda, piemiegusi acis, un sarkstošajos vaigos uzreiz parādījās visas viņas bedrītes. — Uz redzēšanos!

Saņins palocījās un izgāja. Viņam pakaļ noskanēja jautri smiekli, un spogulī, kuram viņš patlaban gāja garām, attēlojās šāda aina: Marja Nikolajevna bija uzmaukusi savam laulātajam draugam uz acīm fesku, bet tas bezspēcīgi ķepurojās ar abām rokām.

XXXVIII

O, cik dziļi un līksmi uzelpoja Saņins, tiklīdz viņš atradās savā istabā! Tiešām Marja Nikolajevna bija teikusi taisnību — viņam vajadzēja atpūsties — atpūsties no šiem jaunajiem paziņām, sadursmēm, sarunām, no visa šī tvana, kas tagad valdīja viņa galvā, dvēselē, no šīs necerētās, nelūgtās tuvības ar viņam tik svešu sievieti. Un kad tas viss notiek? Gandrīz vai otrā dienā pēc tam, kad viņš dabūjis zināt, ka Džemma mīl viņu, kad viņš kļuvis tas līgavainis! Bet tā taču ir svētuma apgānīšana! Tūkstoš reižu viņš domās lūdza piedošanu savai tīrajai, nevainīgajai dūjiņai, kaut gan patiesībā viņš sevi

1 Noteikti [ir. vo/J.

2 Jūs nedusmojaties, vai ne? (Fr. v<;/.)

m*

nekādi nevarēja vainot; tūkstoš reižu skūpstīja viņas doto krustiņu. Ja viņam nebūtu cerības drīz un labi nokārtot darījumu, kura dēļ viņš bija atbraucis uz VIsbādeni, viņš pa kaklu pa galvu būtu meties no turienes atpakaļ uz mīļo Frankfurti, uz to dārgo, tagad viņam jau radniecīgo māju, pie viņas, pie viņas mīļotajām kājām ... Bet neko darīt! Biķeris jāiztukšo līdz dibenam, jāpārģērbjas, jāiet pusdienās, bet no turienes uz teātri... Kaut jel rīt viņu atlaistu drīzāk!

Vēl kaut kas viņu mulsināja, kaitināja viņu: viņš ar mīlu, ar tīksmi, ar cēlu sajūsmu domāja par Džemmu, par dzīvi divatā ar viņu, par laimi, kas gaidīja nākotnē, un tomēr šī savādā sieviete, šī Polozova kundze, neatlaidīgi lidinājās... nē, ne lidinājās — rēgojās ... tieši tā ar ļaunu prieku domāja Saņins, — rēgojās viņa acu priekšā, un viņš nespēja atvairīties no viņas tēla, nevarēja nedzirdēt viņas balsi, neatcerēties viņas runas, nevarēja nesajust pat to īpatnējo smaržu, smalku, svaigu un asu kā dzelteno liliju smarža, kas plūda no viņas apģērba. Šī kundze, skaidri redzams, viņu muļķo un tuvinās viņam gan šā, gan tā... Kādēļ tas viss? Ko viņai vajag? Vai tiešām tas būtu tikai izlutinātas, bagātas un gandrīz vai netikumīgas sievietes untums? Un vīrs?! Kas tas par radījumu? Kādas viņam attiecības ar sievu? Un kādēļ šie jautājumi lien galvā viņam, Saņinam, kam patiesībā nav nekādas daļas ne gar Polozova kungu, ne gar viņa laulāto draudzeni? Kādēļ viņš nespēj aizdzīt šo neatvairāmo tēlu pat tad, ja ar visu dvēseli pievēršas otram — kā diena gaišam un skaidram tēlam? Kā iedrošinās cauri tiem — gandrīz dievišķīgajiem vaibstiem rādīties šie? Un tie ne vien rādās, tie pat izaicinoši smaida. Šīs pelēkās, plēsonīgās acis, šīs bedrītes vaigos, šīs čūskveida bizes —

vai tiešām tas viss ir viņam it kā pielipis un viņam nav spēka, viņš nevar to nokratīt, aizmest projām?

Blēņas! Blēņas! Jau rīt pat tas viss izzudīs bez pēdām ... Bet vai viņa rīt viņu atlaidīs?

Jā... Viņš sev uzdeva visus šos jautājumus, bet, kad pulksteņa rādītājs sāka virzīties uz trijiem, viņš uzvilka melnu fraku un, mazliet pastaigājies pa parku, devās pie Polozoviem.

* * *

Viesistabā viņš sastapa sūtniecības sekretāru, vācieti, garum garu gaišmati ar zirga profilu un celiņu pakausī — toreiz tas vēl bija kaut kas jauns —, un... ak, brīnums! Ko vēl? Fon Dēnhofu, to pašu virsnieku, ar kuru viņš pirms dažām dienām bija šāvies divkaujā! Viņš nekādi nebija cerējis sastapt to tieši te un neviļus apjuka, tomēr sasveicinājās ar to.

— Jūs esat pazīstami? — jautāja Marja Nikola-jevna, kurai Saņina apjukums nebija palicis nepamanīts.

— Jā... man jau bija tas gods, — noteica Dēn-hofs un, mazliet paliecies uz Marjas Nikolajevnas pusi, smaidīdams pusbalsī piebilda; — Tas pats... Jūsu tautietis ... krievs ...

— Nevar būt! — viņa tāpat pusbalsī iesaucās, padraudēja ar pirkstu un tūliņ sāka atvadīties ir no viņa, ir no garā sekretāra, kurš, spriežot pēc visām pazīmēm, bi ja līdz ausīm viņā iemīlējies, jo, lūkojoties viņā, katrreiz pat muti atplēta. Dēnhofs tūliņ aizgāja ar laipnu padevību kā mājasdraugs, kurš saprot jau no pusvārda, ko no viņa prasa; sekretārs vēl it

kā gribēja sparoties pretī, bet Marja Nikolajevna izvadīja viņu laukā bez jebkādām ceremonijām.

— Ejiet pie savas valdnieces! — viņa tam teica (toreiz Vīsbādenē dzīvoja kāda princese di Monako, kura apbrīnojami atgādināja sliktu lorneti). — Kas jums ko sēdēt pie tādas plebejietes kā es!

— Apžēlojieties, kundze, — apgalvoja nelaimīgais sekretārs, — visas princeses pasaulē ...

Bet Marja Nikolajevna neapžēlojās, un sekretārs aizgāja ar visu savu celiņu.

Todien Marja Nikolajevna bija lepni izrotājusies. Viņa bija mirdzošā, rožainā zīda tērpā ar piedurknēm a la Fontagnes, un katrā viņas ausī bija pa lielam briljantam. Viņas acis mirdzēja ne sliktāk par šiem briljantiem; viņa likās esam labā orņā un sajūsmā.

Viņa nosēdināja Saņinu sev blakus un sāka stāstīt par Parīzi, kurp gatavojās doties pēc dažām dienām, par to, ka vācieši viņai apnikuši, ka tie esot muļķi, kad izliekoties gudri, un nevietā gudri, kad muļķojoties, un piepeši, kā mēdz teikt, tieši acīs — a brule pourpoint — jautāja viņam, vai tā esot taisnība, ka viņš ar šo pašu virsnieku, kas nupat te sēdējis, kādas dāmas dēļ esot cīnījies divkaujā.

— Kā tad jums tas zināms? — izbrīnījies nomurmināja Saņins.

— Zeme ir apaļa, Dmitrij Pavlovič; bet, jāsaka, es zinu, ka jums bija taisnība, tūkstoškārt taisnība un jūs izturējāties kā bruņinieks. Sakiet — vai šī dāma bija jūsu līgava?

Saņins viegli sarauca pieri...

— Nu, nerunāšu, nerunāšu, — steidzīgi sacīja Marja Nikolajevna. — Jums tas ir nepatīkami, piedodiet man, nerunāšu, nedusmojiet! — No blakusista-

bas ar avīzes lapu rokā iznāca Polozovs. — Ko tad tu? Vai varbūt pusdienas jau gatavas?

— Pusdienas tūliņ pasniegs, bet paskaties, ko es izlasīju «Ziemeļu bitē» ... Nomiris kņazs Gromobojs.

Maija Nikolajevna pacēla galvu.

— A! Lai viņam debesu valstība! Viņš man katru gadu, — viņa pievērsās Saņinam, — februārī uz manu dzimšanas dienu visas istabas izpušķoja ar kamēlijām. Bet tādēļ vien nav vērts dzīvot ziemu Pēterburgā. Viņam, liekas, bija pāri par septiņdesmit gadiem? — viņa jautāja vīram.

— Bija. Avīzē apraksta viņa bēres. Tur bijis viss galms. Un, lūk, šim gadījumam par godu arī kņaza Kovrižkina vārsmas.

— Nu, tad jau brīnišķīgi!

— Gribi — nolasīšu. Kņazs viņu dēvē par padomes vīru.

— Nē, negribu. Kas viņš par padomes viru! Viņš bija vienkārši Tatjanas Jurjevnas vīrs. Iesim pusdienās! Dzīvais domā par dzīvi. Jūsu roku, Dmitrij Pavlovič!

* * *

Pusdienas, tāpat kā vakar, bija brīnišķīgas un pagāja visai jautri... Marja Nikolajevna prata stāstīt... reta dāvana sievietei, sevišķi vēl krievietei! Izteicienos viņa nebija izvēlīga; it sevišķi no viņas dabūja tautietes. Saņinam ne vienreiz vien bija jā-smejas par dažu labu asprātīgu un zīmīgu vārdiņu. Visvairāk Marja Nikolajevna necieta liekulību, frāzes un melus... Tos viņa saskatīja gandrīz visur. Viņa it kā lepojās un lielījās ar tām zemajām aprindām, kurās bija sākusies viņas dzīve, stāstīja diezgan savādas anekdotes par radiem no savas

bērnības, sauca sevi par vīžaini, ne sliktāku par Natāliju Kirilovnu Nariškinu. Sapinam kļuva skaidrs, ka savā mūžā viņa izbaudījusi daudz vairāk nekā lielais vairums viņas biedreņu.

Bet Polozovs ēda apdomīgi, dzēra uzmanīgi un tikai paretam uzmeta te sievai, te Sapinam savu bālgano, pēc izskata aklo, bet patiesībā ļoti redzīgo acu skatienu. — Kāds tu man gudrinieks, — griezdamās pie viņa, iesaucās Marja Nikolajevna, — kā tu izpildīji visus manus uzdevumus Frakfurtē! Es tevi noskūpstītu uz pierītes, bet tu jau man pēc tā netiecies.

— Netiecos, — atteica Polozovs, griezdams ar sudraba nazi ananasu.

Marja Nikolajevna palūkojās viņā un pabungoja ar pirkstu pa galdu.

— Tad mēs deram? — viņa zīmīgi noteica.

— Deram.

— Labi. Tu zaudēsi.

Polozovs pastiepa uz priekšu zodu: — Nu šoreiz, Marja Nikolajevna, lai cik ļoti tu uz sevi paļaujies, es domāju, tu zaudēsi.

— Uz ko tiek derēts? Vai drīkstu zināt? .— jautāja Saņins.

— Nē... tagad nevar, — atbildēja Marja Nikolajevna un iesmējās.

Pulkstenis nosita septiņi. Viesmīlis paziņoja, ka kariete piebraukta. Polozovs pavadīja sievu un tūliņ vilkās atpakaļ uz savu krēslu.

— Nu tad pielūko! Nepiemirsti vēstuli pārvaldniekam! — Marja Nikolajevna uzsauca viņam no priekšistabas.

— Aizrakstīšu, neuztraucies! Es esmu akurāts cilvēks.

XXXIX

Tūkstoš astoņi simti četrdesmitajā gadā teātris Vīsbādenē bija jau no ārienes bēdīgs, bet tā trupa ar savu frāžaino un nožēlojamo viduvējību, cītīgo un banālo rutīnu ne par matu nepacēlās virs tā līmeņa, kuru līdz šim varēja uzskatīt par normālu visiem Vācijas teātriem un kura pilnību pēdējā laikā reprezentēja Karlsrūes trupa Devrienta kunga «slavenajā» vadībā. Aiz ložas, kas bija rezervēta «viņas gaišībai fon Polozova kundzei» (dievs vien zina, kā viesmīlim bija izdevies to dabūt, vai varbūt viņš tiešām būtu piekukuļojis pilsētas galvu?), — aiz šās ložas atradās neliela, ar dīvāniņiem iekārtota istabiņa; pirms ieiešanas tur Marja Nikolajevna palūdza Saņinu aizvilkt aizkarus, kas atdalīja ložu no teātra.

— Es negribu, ka mani redz, — viņa teica, — citādi tūliņ sāks līst šurp. — Viņa arī Saņinu nosēdināja sev līdzās ar muguru pret zāli tā, lai loža liktos tukša.

Orķestris nospēlēja «Figaro kāzu» uvertīru... Priekškars pacēlās; sākās izrāde.

Tas bija viens no daudzajiem pašu radītajiem darbiem, kuros daudz lasījušie, bet neapdāvinātie autori izmeklētā, toties nedzīvā valodā centīgi, taču neveikli risināja kaut kādu «dziļu» jeb «dzīvinošu» ideju, rādīja tā saucamo traģisko konfliktu un uzdzina garlaicību... aziātisku kā Āzijas holera. Marja Nikolajevna pacietīgi noklausījās puscēlienu, bet, kad pirmais mīlētājs, uzzinājis par iemīļotās neuzticību (viņš bija tērpies brūnos svārkos ar «krokojumiem» un plīša apkakli, svītrotā vestē ar perlamutra pogām, zaļās biksēs ar lakādas siksniņām

un baltos ziemišķa cimdos), — kad šis mīlētājs, piespiedis dūres pie krūtīm un izliecis elkoņus asā leņķī uz priekšu, sāka gaudot gluži kā suns, Marja Nikolajevna vairs neizturēja.

— Pēdējais franču aktieris pēdējā provinces pilsētiņā tēlo dabiskāk un labāk nekā pirmā vācu slavenība! — viņa sašutusi iesaucās un pārsēdās diben-istabiņā. — Nāciet šurp! — viņa teica Saņinam, uzsizdama ar roku uz dīvāna sev līdzās. — Papļāpāsim.

Saņins paklausīja.

Marja Nikolajevna palūkojās viņā.

— Bet jūs, es redzu, esat mīksts kā zīds! Jūsu sievai būs ar jums viegli. Šis nerrs, — viņa turpināja, rādīdama ar vēdekli uz gaudotāju aktieri (tas izpildīja mājskolotāja lomu), — atgādināja man manu jaunību: es arī biju iemīlējusies skolotājā. Tā bija mana pirmā... nē, mana otrā mīlestība. Pirmoreiz es iemīlējos Donas klostera kalpā. Man bija divpadsmit gadu. Es viņu redzēju tikai svētdienās. Viņš nēsāja samta talāru, smaržojās ar lavandas ūdeni, spiezdamies caur pūli ar kvēpināmo trauku, dāmām teica franciski «pardon, ekskīzē» un nekad nepacēla acu, bet skropstas viņam bija — tādas! — Marja Nikolajevna ar īkšķa nagu atmērīja pusi no sava mazā pirkstiņa un parādīja Saņinam. — Manu skolotāju sauca monsicur Gaston. Man jums jāsaka, ka viņš bija briesmīgi mācīts un ārkārtīgi stingrs cilvēks, šveicietis — un tik enerģisku seju! Vaigubārda melna kā piķis, grieķu profils, un lūpas kā no dzelzs izlietas! Es no viņa baidījos. Visā savā mūžā es esmu baidījusies vienīgi no šā cilvēka! Viņš bija audzinātājs manam brālim, kas vēlāk nomira... noslīka. Kāda čigāniete arī man reiz pareģoja nedabisku nāvi — bet tās ir blēņas! Es tam neticu. Vai jūs varat iedomāties Ipolitu Sidoriču ar dunci?!

— Var nomirt arī citādi — ne no dunča, — Sa-ņins piezīmēja.

— Tas viss ir blēņas! Jūs esat māņticīgs? Es — nemaz. Kas lemts, tam jānotiek. Monsieur Gaston dzīvoja pie mums mājā, man virs galvas. Dažreiz es naktī uzmostos un dzirdu viņa soļus — viņš ļoti vēlu gāja gulēt —, un sirds pamirst aiz godbijības... vai aiz citām jūtām. Mans tēvs pats tik tikko prata lasīt, bet mums deva labu izglītību. Vai jūs ar zināt, ka es protu latīniski?

— Jūs? Latīniski?

— Jā, es. Mani iemācīja monsieur Gaston. Kopā ar viņu izlasījām «Eneīdu». Garlaicīgs gabals, bet ir skaistas vietas. Atcerieties, kad Dīdona ar Eneju^51mežā...

— Jā, jā, atceros, — steidzīgi ierunājās Saņins. Pats viņš latīņu valodu jau sen bija aizmirsis, un par Eneīdu viņam bija vāja sajēga.

Marja Nikolajevna palūkojās viņā pēc sava paraduma — mazliet iesāņus un no apakšas. — Tomēr nedomājiet, ka es esmu ļoti izglītota. Ak mans dievs, nē, es neesmu izglītota, un man nav nekādu dāvanu! Tik tikko protu rakslīt... tiešām; skaļi lasīt nevaru, ne klavieres spēlēt, ne zīmēt, ne šūt — nekā! Redzat, kāda es esmu — visa kā uz delnas!

Viņa izpleta rokas. — Es jums to visu stāstu, — viņa turpināja, — pirmkārt, tādēļ, lai nebūtu jāklausās šie muļķi (viņa norādīja uz skatuvi, kur šinī mirklī aktiera vietā iegaudojās aktrise, arī izvērsusi

elkoņus uz priekšu), bet, otrkārt, tādēļ, ka esmu jums parādā: vakar jūs man stāstījāt par sevi.

— Jums labpatikās man jautāt, — piezīmēja Sa-ņins. Marja Nikolajevna pēkšņi pagriezās pret viņu.

— Un jums netīkas zināt, kas īsti par sievieti es esmu? Nu, bet es nebrīnos, — viņa piebilda, atkal atlaizdamās dīvāna spilvenos. — Cilvēks taisās precēties un vēl aiz mīlas, un vēl pēc divkaujas... Kur nu viņš var domāt par ko citu!

Marja Nikolajevna nogrima domās un sāka ar saviem palielajiem, bet vienādajiem un baltajiem kā piens zobiem kodīt vēdekļa turekli.

Bet Saņinam likās, ka atkal sāk kāpt galvā tas tvans, no kura viņš nespēja atbrīvoties jau otru dienu.

Viņa un Marjas Nikolajevnas saruna norisinājās pusbalsī, gandrīz čukstus, un tas viņu kaitināja un satrauca vēl vairāk...

Kad gan tas viss beigsies? Vāja rakstura ļaudis nekad nebeidz paši — tikai gaida beigas.

Uz skatuves kāds šķaudīja; šīs šķavas autors bija ieviesis lugā kā «komisku momentu» jeb «elementu»; cita komiska elementa tajā, protams, nebija, un skatītāji apmierinājās ar šo momentu, smējās.

Arī šie smiekli satrauca Saņinu.

Bija mirkļi, kad viņš galīgi netika gudrs, vai viņš dusmojas vai priecājas, garlaikojas vai uzjautrinās. Ak, ja Džemma viņu redzētu!

* * *

— Tiešām tas ir savādi, — piepeši ierunājās Marja Nikolajevna. — Cilvēks jums paziņo un vēl tādā mierīgā balsī: «Es, sak, esmu nodomājis precēties,» —

bet neviens jums mierīgi nepateiks: «Es esmu nodomājis mesties ūdeni.» Taču patiesībā — kāda tur starpība? Savādi, tiešam savādi.

Sapinam uznāca dusmas: — Starpība, Marja Ni-kolajevna, ir liela! Dažam nemaz nav bail mesties ūdenī: viņš prot peldēt; bet bez tam... kas attiecas uz laulību dīvainībām ... ja jau nu par to ir runa ...

Viņš piepeši apklusa un iekoda mēlē.

Marja Nikolajevna uzsita ar vēdekli pa savu delnu.

— Izsakieties, Dmitrij Pavlovič, — izsakieties līdz galam; es zinu, ko jūs gribējāt teikt. «Ja jau nu, cienītā kundze Marja Nikolajevna Polozova, runa ir par to,» jūs gribējāt teikt, «tad kaut ko dīvaināku par jūsu laulību nevar iedomāties... es taču jūsu laulāto draugu pazīstu labi, kopš bērnības!» To jūs gribējāt teikt — jūs, peldētpratēj!

— Atļaujiet... — dzīrās uzsākt Saņins.

— Vai tad tā nav taisnība? Vai tad nav taisnība? — uzstājīgi sacīja Marja Nikolajevna. •— Nu, palūkojieties man acīs un sakiet, ka es teicu nepatiesību!

Saņins nezināja, kur likt savas acis. — Nu labi, ja jau jūs tik noteikti gribat — ir taisnība, — viņš beidzot izteica.

Marja Nikolajevna palocīja galvu: — Tā... tā. Nu, un jūs, peldētpratēj, — vai jūs sev jautājāt, kāds var būt iemesls... šādam dīvainam sievietes solim — tādas sievietes, kas nav nabaga... nav muļķe... un nav neglīta? Tas jūs varbūt neinteresē, bet vienalga. Iemeslu es jums pateikšu vēlāk, tiklīdz beigsies starpbrīdis. Es vēl vienmēr baidos, ka tik kāds neienāk...

Marja Nikolajevna vēl nebija paspējusi izrunāt šo pēdējo vārdu, kad āra durvis tiešām atvērās pusviru un ložā ielīda galva — sarkana, taukaini sviedraina, vēl jauna, bet jau bezzobaina, gludiem, gariem matiem, atkārušos degunu, milzīgām ausīm kā sikspārnim, zelta brillēm un ziņkārīgām, bet trulām ačelēm un ar pensneju virs brillēm. Galva palūkojās apkārt, ieraudzīja Marju Nikolajevnu, neķītri atņirdzās un sāka māt... Stiegrains kakls stiepās galvai līdzi...

Marja Nikolajevna savēcināja kabatlakatiņu: — Manis nav mājās! Ich bin nichl zu Huuse, Herr P...! Ich bin nich zu HauseV Kššš, kššš!

Galva pabrīnījās, piespiesti iesmējās un, atdarinot Listu, pie kura kājām kādreiz bija rāpojusi, kā raudādama ierunājās: — Sehr gul! Sehr gutl^52 [53] — un nozuda.

— Kas tas par subjektu? — jautāja Saņins.

— Tas? Vīsbādenes kritiķis. «Literāts» jeb algots sulainis — kā patīk. Viņu pieņēmis darbā vietējais uzņēmējs, un tādēļ viņa pienākums visu slavēt un par visu sajūsmināties, bet pats viņš lidz matu galiem pilns riebīgas žults, ko pat neiedrošinās izgāzt. Es baidos: viņš ir briesmīgs tenkotājs, tūliņ skries stāstīt, ka es esmu teātrī. Nu, vienalga!

Orķestris nospēlēja valsi, atkal pacēlās priekškars ... Atkal uz skatuves sākās vaikstīšanās un činkstēšana.

— Nu, — iesāka Marja Nikolajevna, atkal atlaizdamas dīvānā, — tā kā jūs esat iekritis un spiests sēdēt ar mani, nevis baudīt savas līgavas tuvumu... neboliet acis un nedusmojieties — es jūs saprotu un jau apsolīju jums, ka atlaidīšu jūs uz visām četrām

pusēm, — bet tagad klausieties manu grēksūdzi. Vai zināt, ko es mīlu vairāk par visu?

— Brīvību, — pateica priekšā Saņins.

Marja Nikolajevna uzlika roku uz viņa rokas.

— Jā, Dmitrij Pavlovič, — viņa noteica, un viņas balss noskanēja kaut kā savādi, kaut kādā neapšaubāmā sirsnībā un nopietnībā, — brīvību vairāk par visu un vispirms. Un nedomājiet, ka es ar to lielos; tur nav nekā teicama; tikai tā tas ir un tā būs līdz pat manai nāvei. Es laikam bērnībā pārāk daudz tiku redzējusi verdzību un cietusi no tās. Nu, un monsieur Gaston, mans skolotājs, atvēra man acis. Tagad jūs varbūt sapratīsiet, kādēļ es izgāju pie Ipolita Sidoriča: ar viņu es esmu brīva, pilnīgi brīva kā gaiss, kā vējš... Un to es zināju jau pirms kāzām, es zināju, ka ar viņu es būšu brīva kā putns 1

Marja Nikolajevna brīdi klusēja un aizmeta vēdekli sāņus.

— Teikšu jums vēl vienu: man patīk paprātot... tas sagādā jautrību, un tādēļ jau mums dots prāts, bet par tā sekām, ko es pati daru, es nekad neprātoju un, ja vajadzīgs, sevis nežēloju — pat ne šitik: nav vērts. Man ir paruna: «Cela ne tire pas à conséquence, »' — nezinu, kā to pateikt krieviski. Un tiešām: kam ir nozīme — tire à conséquence? Te, uz šīs zemes, no manis taču atbildību neprasīs, bet tur (viņa pacēla pirkstu uz augšu) — nu, tur lai rīkojas, kā zina. Kad mani tiesās tur, tad es nebūšu es! Jūs klausāties manī? Jums nav garlaicīgi?

Saņins sēdēja noliecies. Viņš pacēla galvu. — Man, Marja Nikolajevna, nepavisam nav garlaicīgi, un es [54]

klausos ar ziņkāri. Tikai es... jaatzīstas... es jautāju sev, kādēļ jūs visu to man stāstāt.

Marja Nikolajevna atvirzījās mazliet nostāk uz dīvāna. — Jūs jautājat sev... Vai tad jūs esat tik neapķērīgs? Vai arī tik kautrs?

Saņins pacēla galvu vēl augstāk.

— Es jums to visu stāstu, — Marja Nikolajevna turpināja mierīgā balsī, kas tomēr ne visai saskanēja ar viņas sejas izteiksmi, — tādēļ, ka jūs man ļoti patīkat; jā, nebrīnieties, es nejokoju; tādēļ, ka pēc tikšanās ar jums man būtu nepatīkami domāt, ka jūs saglabāsiet par mani nelabas atmiņas... pat nevis nelabas — tas man vienalga —, bet nepareizas. Tādēļ arī jūs atvilināju šurp un palieku ar jums vienatnē, un runāju ar jums tik atklāti... Jā, jā, atklāti. Es nemeloju. Un ņemiet vērā, Dmitrij Pavlo-vič, es zinu, ka jūs esat iemīlējies citā, ka jūs taisāties viņu apprecēt... Atzīstiet taču manu nesavtību! Un, starp citu, jums nu savukārt ir īstā reize teikt: «Cela ne tire pas à conséquence!»

Viņa iesmējās, bet viņas smiekli pēkšņi aptrūka, un viņa palika nekustīga, it kā viņas vārdi viņu pašu būtu pārsteiguši, bet acīs, parasti tik jautrās un drosmīgās, pavīdēja kaut kas līdzīgs biklumam, pat līdzīgs skumjām.

«Čūska! Ai, kāda čūska!» pa tam domāja Saņins. «Bet cik skaista čūska!»

— Pasniedziet man manu lorneti! — piepeši ierunājās Marja Nikolajevna. — Man gribas paskatīties, vai šī jeune première patiesi tik neglīta. Tiešām var nodomāt, ka valdība iecēlusi viņu morālos nolūkos, lai jaunekļi par daudz neaizrautos.

Saņins pasniedza lorneti, bet viņa, to saņemdama,

ātri, tikko manāmi aptvēra ar abām rokām viņa roku.

— Neesiet tik nopietns, — viņa smaidīdama nočukstēja. — Zināt ko: man važas uzlikt nevar, bet ari es taču neuzlieku važas. Es mīlu brīvību un neatzīstu pienākumus — ne tikai attiecībā pret sevi. Bet tagad pavirzieties mazliet sāņus — un paklausīsimies lugu.

Marja Nikolajevna pavērsa lorneti pret skatuvi, un ari Saņins sāka raudzīties turp, sēdēdams ložas pustumsā viņai līdzās un ieelpodams, negribot ieelpodams viņas krāšņās miesas siltumu un smaržu, un tikpat negribot savā galvā pārcilādams visu, ko viņa tam bija teikusi šinī vakarā, sevišķi pēdējos brīžos ...

XL

Luga ilga vēl vairāk nekā stundu, bet Marja Nikolajevna un Saņins drīz vien beidza lūkoties uz skatuvi. No jauna sākās saruna, un tā virzījās atkal pa to pašu taciņu kā iepriekš, tikai šoreiz Saņins klusēja mazāk. Iekšēji viņš gan dusmojās ir uz sevi, ir uz Marju Nikolajevnu; viņš centās pierādīt viņai visu viņas «teorijas» nepamatotību, it kā viņu interesētu teorijas! Viņš sāka ar Marju Nikolajevnu strīdēties; par to viņa klusībā ļoti nopriecājās: ja jau strīdas, tad tas nozīmē — padodas vai padosies. Ķeras uz ēsmas, padodas, jau beidzis kautrēties! Viņa runāja pretī, smējās, piekrita, nogrima domās, uzbruka... bet — viņu sejas tuvojās viena otrai, Sa-ņina acis vairs nenovērsās no viņas acīm... Sīs acis it kā klīda, it kā riņķoja pa viņas sejas vaibstiem, un viņš, atbildot viņai, smaidīja — atturīgi, bet

smaidīja. Viņai bija izdevīgi jau tas, ka viņš ielaidās abstraktībās, sprieda par godīgumu savstarpējās attiecībās, par pienākumu, par mīlas un laulības svētumu ... Protams, šādas abstraktības ļoti, loti noder par sākumu, par izejas punktu ...

Ļaudis, kas labi pazina Maiju Nikolajevnu, apgalvoja, ka tad, kad viņas spēcīgajā un stiprajā būtnē piepeši parādoties kaut kas maigs un kautrs, kaut kas gandrīz jaunavīgi kaunīgs — kaut gan — no kurienes tas varēja rasties! — tad... jā, tad spēle kļūstot bīstama.

Tā, kā redzams, kļuva bīstama arī Saņinam... Izdevies viņam kaut uz mirkli koncentrēties, viņš būtu sajutis pret sevi nicināšanu, bet viņš nepaguva ne koncentrēties, ne sevi nicināt.

Taču viņa nezaudēja laiku. Un tas viss notika tādēļ, ka viņš bija ļoti glīts!... Gribot negribot būtu jāsaka: «Kā lai zina, kur atradīsi, kur pazaudēsi?»

* * *

Luga beidzās. Marja Nikolajevna palūdza Saņinu uzmest viņai šalli un nekustējās visu laiku, kamēr viņš ietina mīkstajā audumā viņas tiešām karaliskos plecus. Pēc tam viņa paņēma viņu zem rokas, izgāja gaitenī un tikko neiekliedzās: pie pašām ložas durvīm kā spoks stāvēja Dēnhofs, bet viņam aiz muguras vīdēja Vīsbādenes kritiķa draņķīgais stāvs. «Literāta» taukainā seja mirdzēja ļaunā priekā.

— Vai nepavēlēsiet, kundze, — es uzmeklēšu jūsu karieti? — jaunais virsnieks griezās pie Marjas Ni-kolajevnas ar slikti apvaldīta niknuma trīsām balsī.

— Nē, pateicos, — viņa atbildēja, — to atradīs mans sulainis. Palieciet! — viņa vēl piebilda pavē-

lošā čukstā un, vilkdama Saņinu līdzi, ātri devās prom.

— Ejiet pie velna! Ko jūs man uzbāžaties? — Dēn-hofs piepeši uzkliedza «literātam». Viņam vajadzēja uz kādu izgāzt savas dusmas.

— Sehr gul, sehr gut\ — nomurmināja «literāts» un nozuda.

Marjas Nikolajevnas sulainis, kas viņu gaidīja priekšnamā, vienā mirklī sameklēja viņas karieti, viņa veikli iesēdās tajā, viņai sekoja Saņins. Durtiņas aizcirtās, un Marja Nikolajevna sāka skaļi smieties.

— Par ko jūs smejaties? — ziņkāri jautāja Saņins.

— Ak, lūdzu, piedodiet man... bet man ienāca prātā — ja nu Dēnhofs atkal šaujas ar jums... manis dēļ... Vai tie nebūtu brīnumi?

— Vai jūs ar viņu esat ļoti tuvu pazīstama? — jautāja Saņins.

— Ar viņu? Ar šo zēnu? Viņš man ir izsūtāmais. Jūs neuztraucieties!

— Es jau arī nemaz neuztraucos.

Marja Nikolajevna nopūtās.

— Ak, es zinu, ka jūs neuztraucaties. Bet klausieties — vai zināt ko: jūs esat tāds miļš, jūs neatteiksiet izpildīt man pēdējo lūgumu. Neaizmirstiet — pēc trim dienām es aizbraukšu uz Parīzi, bet jūs atgriezīsieties Frankfurtē... Kad gan mēs tiksimies!

— Kas tas par lūgumu?

— Jāt jūs, zināms, protat?

— Protu.

— Nu tad klausieties. Rīt no rīta es ņemšu jūs līdzi — un inēs kopā izjāsim ārpus pilsētas. Mums būs teicami zirgi. Pēc tam atgriezīsimies, nobeigsim

savu darījumu — un āmen! Nebrīnieties, nesakiet man, ka tas ir untums, ka es esmu ārprātīga — tas viss var būt —, bet sakiet tikai: es esmu ar mieru!

Marja Nikolajevna pievērsa viņam savu seju. Karietē bija tumšs, bet šinī tumsā kvēloja viņas acis.

— Labi, esmu ar mieru, — nopūzdamies teica Sa-ņins.

— Ak! Jūs nopūtāties! — Marja Nikolajevna viņu izsmēja. — Lūk, ko nozīmē «Ja esi ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ»! Bet nē, nē... Jūs esat jauks, labiņš, bet savu solījumu es turēšu. Te jums mana roka, bez cimda, labējā, veikalnieciskā! Ņemiet to un ticiet tās spiedienam. Kāda es esmu sieviete, es nezinu, bet kā cilvēks es esmu godīga, un ar mani var slēgt darījumus.

Saņins, pats lāgā neapzinādamies, ko dara, pacēla šo roku pie savām lūpām. Marja Nikolajevna to viegli atņēma un piepeši apklusa, un klusēja, līdz kariete apstājās.

Viņa taisījās izkāpt... Kas tas? Vai Saņinam tikai likās, vai viņš patiesi sajuta uz sava vaiga kādu ātru un kvēlu pieskārienu?

— Līdz rītam! — nočukstēja uz kāpnēm Marja Nikolajevna. Viņu visu apmirdzēja četru sveču gaisma no luktura, ko, viņai parādoties, bija paķēris zeltā izrotātais durvju sargs. Acis viņa turēja nolaistas. — Līdz rītam!

Savā istabā atgriezies, Saņins atrada uz galda Džemmas vēstuli. Pirmajā mirklī viņš... izbijās, bet tūliņ nopriecājās, lai apslēptu pats sev savas izbailes. Tanī bija tikai dažas rindiņas. Viņa priecājās par lietas «labvēlīgo sākumu», ieteica viņam būt pacietīgam un piezīmēja, ka mājā visi esot veseli un priecājoties par viņa atgriešanos. Saņinam

šī vēstule likās diezgan sausa, tomēr viņš paņēma spalvu, papīru... un nosvieda visu. «Ko lai raksta? Rīt atgriezīšos pats... ir laiks, laiks!»

Viņš nekavējoties apgūlās gultā un centās cik iespējams drīzāk iemigt. Paliekot augšā, viņš noteikti sāktu domāt par Džemmu, bet viņam diezin kādēļ bija ... kauns domāt par viņu. Viņā ierunājās sirdsapziņa. Bet viņš mierināja sevi ar to, ka rīt viss tiks izbeigts uz visiem laikiem un viņš uz visiem laikiem šķirsies no šīs trakgalvīgās kundzes un aizmirsīs visas šīs muļķības ...

Vāja rakstura cilvēki, runādami paši ar sevi, labprāt lieto enerģiskus izteicienus.

Et puis... cela ne lire pas à conséquence!'

XII

Tā domāja Saņins apguldamies, bet, ko viņš nodomāja nākamajā dienā, kad Marja Nikolajevna nepacietīgi ar jājampātagas koraļļu rokturi pieklauvēja pie viņa durvīm, kad viņš ieraudzīja viņu uz savas istabas sliekšņa ar tumši zila amazones tērpa šlepi uz rokas, mazu vīriešu cepurīli uz resnās bizēs sapītajām cirtēm, ar plīvuru, kas atmests uz pleca, izaicinošu smaidu lūpās, acīs, visā sejā, — ko viņš nodomāja tad, par to vēsture klusē.

— Nu? Gatavi? — atskanēja līksma balss.

Saņins aizpogāja svārkus un klusēdams paņēma cepuri.

Marja Nikolajevna uzmeta viņam gaišu skatienu, [55]

pamāja ar galvu un ātri noskrēja lejā pa kāpnēm. Un viņš noskrēja viņai pakaļ.

Zirgi jau stāvēja uz ielas lieveņa priekšā. Viņi bija trīs: zeltainruda tīrasiņu ķēve ar sausu, atieztu purnu, melnām, izvalbītām acīm, brieža kājām, mazliet paliesa, bet skaista un dedzīga kā uguns — Marjai Nikolajevnai; spēcīgs, plats, pasmagnējs, melns zirgs bez zīmēm — Sapinam; trešais — zirgu puisim. Marja Nikolajevna veikli uzlēca savai... Tā sāka mīņāties un griezās riņķī, vicinādama asti un izliekdama kaklu, bet Marja Nikolajevna (teicama jātniece!) savaldīja ķēvi: vajadzēja atvadīties no Polozova, kas savā neiztrūkstošajā feskā un vaļējos rītasvārkos iznāca uz balkona un no turienes vicināja batista kabatdrāniņu, tomēr bez smaida, drīzāk ar drūmu seju. Saņins uzrāpās savā zirgā; Marja Nikolajevna pamāja Polozova kungam ar pā-tadziņu, pēc tam uzšāva ar to sava zirga izliektajam un gludajam kaklam; zirgs pacēlās pakaļkājās, palēcās uz priekšu un tad sāka soļot sīkiem, apvaldītiem solīšiem, ar visām stiegrām drebēdams, košļādams laužņus, kozdams gaisu un saraustīti sprauslādams. Saņins jāja iepakaļ un vēroja Marju Nikolajevnu: pašpaļāvīgi, veikli un cēli šūpojās viņas tievais un lunkanais, cieši un vienlaikus brīvi korsetē ietvertais augums. Viņa pavērās atpakaļ un tikai ar acīm pieaicināja viņu tuvāk. Viņš piejāja viņai blakus.

— Nu, vai redzat, cik jauki? — viņa jautāja. — Es jums saku pēdējo reizi pirms šķiršanās: jūs esat apburošs — un neko nenožēlosiet.

Pateikusi šos pēdējos vārdus, viņa dažas reizes palocīja galvu no augšas uz leju, it kā gribēdama tos apstiprināt un likt viņam sajust to nozīmi.

Viņa šķita tik laimīga, ka Saņins gluži vienkārši

pabrīnījās; viņas sejā pat parādījās tā nopietnā izteiksme, kāda ir bērniem, kad viņi ir ļoti... ļoti apmierināti.

Soļos viņi aizjāja līdz tuvējam aizšķērsim, bet aiz tā uz šosejas palaida zirgus slaidā riksī. Laiks bija lielisks — īsts vasaras laiks; vējš strāvoja viņiem pretī un patīkami šalca un svilpoja viņiem ausīs. Viņi jutās labi: jaunas, veselīgas dzīvības, brīvas, straujas uz priekšu traukšanās apziņa piepildīja viņus abus; tā auga ar katru brīdi.

Marja Nikolajevna apvaldīja savu zirgu un atkal sāka jāt soļos; Saņins sekoja viņas paraugam.

— Redzat, — viņa iesāka, dziļi, svētlaimīgi nopūzdamās, — redzat, vienīgi šādam brīdim vērts dzīvot. Ja tev laimējies izdarīt to, ko tu esi vēlējusies, kas tev licies neiespējams, — tad izmanto šo brīdi, dvēsele, visā pilnībā! — Viņa pārvilka ar roku šķērsām kaklam. — Un cik labs cilvēks tad sev šķieti! Redzat, tagad es... cik es esmu laba! Liekas, visu pasauli varētu apkampt. Tas ir, nē, ne jau visu pasauli!... To nu gan es neapkamptu, — viņa ar pātagu norādīja uz nabadzīgi ģērbušos veci, kas gāja pa ceļa maliņu. — Bet aplaimot viņu esmu ar mieru. Še, ņemiet! — viņa skaļi iesaucās vāciski un nometa pie viņa kājām naudasmaku. Smagais maisiņš (toreiz portmoneju nepazina) nobūkšķēja uz ceļa. Ceļgājējs pabrīnījās, apstājās, bet Marja Nikolajevna iesmējās un palaida zirgu aulekšos.

— Jums tik ļoti patīk jāt? — Saņins jautāja, viņu panācis.

Marja Nikolajevna atkal pēkšņi parāva savu zirgu atpakaļ: viņa citādi nemēdza to apstādināt.

— Es tikai gribēju izbēgt no pateicības vārdiem. Kas man pateicas, tas bojā manu prieku. Es taču

to nedarīju viņa, bet gan pati sevis dēļ. Kā gan viņš uzdrošinās man pateikties?! Es nesadzirdēju, ko jūs man jautājāt.

— Es jautāju... es vēlējos zināt, kādēļ jūs šodien esat tik līksma.

— Zināt ko, — Marja Nikolajevna sacīja: viņa vai nu atkal nebija sadzirdējusi Saņina jautājumu, vai arī neuzskatīja par vajadzīgu uz to atbildēt, — man šausmīgi apnicis šis zirgu puisis, kas mums seko un kas droši vien domā tikai par to, kad, sak, kungi jās mājās. Kā tikt vaļā no viņa? — Viņa veikli izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu. — Nosūtīt viņu ar vēstuli uz pilsētu? Nē... neder. A! Zinu! Kas tas tur priekšā? Traktieris?

Saņins paskatījās viņas norādītajā virzienā.

— Jā, liekas, traktieris.

— Ļoti jauki! Es pavēlēšu viņam palikt šai traktierī un dzert alu, kamēr mēs atgriežamies.

— Bet ko viņš domās?

— Kas mums tur! Un viņš jau nemaz nedomās, dzers alu — un cauri. Nu, Saņin (viņa pirmo reizi to uzrunāja tikai uzvārdā), uz priekšu, rikšos!

Sasniegusi traktieri, Marja Nikolajevna pasauca zirgu puisi un paziņoja tam, ko viņa no tā vēlas. Zirgu puisis, kas bija īsts anglis un apveltīts ar angļu temperamentu, klusēdams pielika roku pie cepures naga, nolēca no zirga un saņēma to aiz pavadas.

— Nu, tagad mēs esam brīvi kā putni gaisā! — Marja Nikolajevna iesaucās. — Kur mēs jāsim — uz ziemeļiem, dienvidiem, rītiem vai vakariem? Skatieties, es esmu kā Ungārijas karalis kronēšanas dienā (viņa norādīja ar pātagas kāta galu uz visām četrām debespusēm). Viss ir mūsu! Nē, vai zināt ko:

paskatieties, kādi tur jauki kalni un kāds mežs! Jāsim turp, kalnos, kalnos!

In die Berge, wo d/e Freiheil Ihront![56]

Viņa nogriezās no šosejas un aizauļoja pa šauru, nelīdzenu celiņu, kas tiešām it kā aizlocījās kalnu virzienā. Saņins auļos viņai sekoja.

XLII

Šis ceļš drīz pārvērtās takā un beidzot pie grāvja galīgi izzuda. Saņins ieteica griezties atpakaļ, bet Marja Nikolajevna sacīja: — Nē, es vēlos kalnos! Jāsim taisni uz priekšu, kā lido putni! — un piespieda savu zirgu pārlēkt pāri grāvim. Saņins viņai sekoja. Aiz grāvja pletās pļava, sākumā sausa, pēc tam mitra, pēc tam gluži purvaina: visapkārt bija redzamas ūdens peļķes. Marja Nikolajevna ar nodomu dzina zirgu pa šīm peļķēm, smējās un atkārtoja: — Būsim draiski skolasbērni!

— Vai jūs zināt, — viņa jautāja Saņinam, — ko nozīmē medīt pa šļakatām?

— Zinu, — Saņins atbildēja.

— Mans tēvocis medīja ar suņiem, — viņa turpināja. — Es viņam jādelēju līdzi — pavasaros. Brīnišķīgi! Arī mēs abi tagad — pa šļakatām. Tikai es redzu: jūs esat krievu cilvēks, taču precat itālieti. Nu, bet tā ir jūsu bēda. Kas tas? Atkal grāvis? Hop!

Zirgs pārlēca, bet Marjai Nikolajevnai cepure nokrita no galvas — un viņas cirtas atrisa pār pleciem. Saņins gribēja nolēkt no zirga un pacelt

cepuri, bet viņa tam uzsauca: — Neaiztieciet, es pati paņemšu! — noliecās zemu no sedliem, ar pātagas turekli aizķēra plīvuru un tiešām pacēla cepuri, uzlika to galvā, bet matus neuzsprauda un atkal auļoja uz priekšu, pat iekliedzās. Saņins joņoja viņai blakus, blakus viņai lēca pār grāvjiem, žogiem, strautiņiem, iestiga dūkstis un izķepurojās ārā, auļoja kalnup un lejup un visu laiku skatījās viņai sejā. Kāda seja! Tā visa likās it kā atvērta: atvērtas acis, kāras, gaišas, mežonīgas; lūpas, nāsis arī atvērtas un kāri elpo; skatās viņa taisni uz priekšu, un, liekas, visu, ko viņa redz, — zemi, debesis, sauli un pašu gaisu — grib iegūt šī dvēsele, un tikai viņa nožēlo, ka briesmu maz, ■— visu viņa tagad pārvarētu! — Saņin! — viņa kliedz. — Tas taču ir kā Birgera «Lenorā»[57]! Tikai vai jūs neesat miris — ko? Neesat miris?... Es esmu dzīva! — Atraisījās varenie spēki. Tā vairs nav amazone, kas trenc zirgu auļos, tur auļo jauna sieviete-kentaurs — puszvērs un pusdievs —, un krietnā labās uzvedības zeme brīnās, viņas trakulīgā skrējiena dimdināta!

Marja Nikolajevna beidzot apturēja savu putās saskrieto, nošļakstīto zirgu: tas grīļojās zem viņas; spēcīgais, taču smagais Saņina zirgs tikko jaudāja paelpot.

— Nu, kā ir? Patīk? — Marja Nikolajevna jautāja savādā, čukstošā balsī.

— Patīk! — Saņins jūsmīgi atsaucās. Viņā iekvēlojās asinis.

— Pagaidiet, tas vēl nav viss! — viņa izstiepa roku. Šīs rokas cimds bija saplēsts.

— Es sacīju, ka aizvedīšu jūs mežā, kalnos...

Lūk, tur ir tie kalni! — Tiešām — ar augstu mežu apauguši kalni sākās pāris simtu soju atstatumā no vietas, kur bija atauļojuši brašie jātnieki. — Skatieties: turpat arī ceļš! Sakārtosimies — un uz priekšu! Tikai soļos. Jāļauj zirgiem atpūsties.

Viņi jāja tālāk. Ar vienu spēju rokas kustību Marja Nikolajevna atsvieda atpakaļ matus. Pēc tam paskatījās uz saviem cimdiem un novilka tos.

— Rokas odīs pēc ādas, — viņa sacīja, — bet tas taču jums nekas? Ko?

Marja Nikolajevna smaidīja, arī Saņins smaidīja. Šī neprātīgā auļošana viņus bija it kā galīgi satuvinājusi un sadraudzējusi.

— Cik jums gadu? — viņa piepeši jautāja.

— Divdesmit divi.

— Nevar būt! Man arī divdesmit divi. Skaisti gadi! Ja saskaita kopā, arī tad līdz vecumam tālu. Tomēr karsti. Vai es esmu sasarkusi?

— Kā magones zieds.

Marja Nikolajevna noslaucīja seju kabatdrāniņā.

— Ka tikai nokļūtu līdz mežam — tur jau būs vēsāk. Tāds vecs mežs ir kā vecs draugs. Vai jums ir draugi?

Saņins mazliet padomāja. — Ir... tikai maz. īstu nav.

— Bet man ir, īsti — tikai ne veci. Redzat, kur arī draugs — zirgs. Cik uzmanīgi viņš nes! Ai, cik te ir jauki! Vai patiesi es parīt braucu uz Parīzi?

— jā... vai patiesi? — Saņins atsaucās.

— Bet jūs uz Frankfurti?

— Es katrā ziņā uz Frankfurti.

— Nu, ko tad citu — lai dievs palīdz! Toties šī diena ir mūsu ... mūsu ... mūsu!

* * *

Zirgi sasniedza mežmalu un iegāja mežā. Ena apņēma viņus plaši un maigi, un no visām pusēm.

— Ai, te ir paradīze! — Marja Nikolajevna iesaucās. — Dzi)āk, tālāk šai ēnā, Saņin!

Zirgi, viegli šūpodamies un iekrākdamies, lēnām devās «dziļāk ēnā». Taka, pa kuru tie soļoja, pēkšņi nogriezās sāņus un ielocījās diezgan šaurā aizā, kas bija pilna viršu, paparžu, priežu sveķu un trūdošo pērno lapu gurdinošo smaržu tvana. No lielo, brūno akmeņu plaisām plūda spirgts vēsums. Takas abās pusēs pacēlās apaļi, ar zaļu sūnu apauguši pau-guriņi.

— Stāt! — Marja Nikolajevna iesaucās. — Es vēlos apsēsties un atpūsties uz šī samta paklāja. Palīdziet man nokāpt!

Saņins nolēca no zirga un piesteidzās pie viņas. Viņa atbalstījās uz viņa pleciem, strauji nolēca zemē un apsēdās uz viena no šiem sūnu pauguri-ņiem. Viņš nostājās viņas priekšā, rokās turēdams abu zirgu pavadas.

Viņa pacēla acis uz viņu: — Saņin, vai jūs protat aizmirst?

Saņins atcerējās vakardienu ... karietē. — Vai tas ir jautājums... vai pārmetums?

— Nekad vēl savā mūžā es neesmu nevienam nekā pārmetusi. Bet vai burvībām jūs ticat?

— Kā?

— Burvībām — zināt, par ko dzied mūsu tautasdziesmās. Vienkāršās krievu tautasdziesmās.

— Ak par to jūs domājat... — Saņins novilka.

— Jā, par to. Es ticu ... un arī jūs ticēsiet.

— Burvības... pieburšana... — Saņins atkārtoja. — Pasaulē viss iespējams. Agrāk es neticēju, bet tagad ticu. Pats sevi vairs nepazīstu.

Marja Nikolajevna padomāja un apskatījās apkārt. — Liekas, ka šī vieta man jau ir pazīstama. Paskatieties, Saņin, — aiz tā lielā ozola slejas sarkans koka krusts, vai ne?

Saņins paspēra soļus sāņus.

— Jā gan.

Marja Nikolajevna pasmaidīja: — Cik labi! Es zinu, kur mēs atrodamies. Pagaidām vēl neesam nomaldījušies. Kas tur klaudzina? Malkas cirtējs?

Saņins ielūkojās biezoknī. — Jā... tur kāds cilvēks cērt sausus zarus.

— Jāsakārto mati, — Marja Nikolajevna noteica. — Citādi redzēs — sāks tenkot. — Viņa noņēma cepuri un sāka pīt savas garās bizes — klusi un nopietni.

Saņins stāvēja viņas priekšā... Viņas slaidie locekļi bija skaidri noskārstami zem tērpa tumšajām krokām, kas vietvietām bija aplipušas ar sūnu bārkstīm.

Viens no zirgiem pēkšņi nopurinājās Saņinam aizmugurē, arī viņam pašam neviļus pārskrēja drebuļi pār visu miesu. Viss viņā bija sajucis, nervi bija sasprindzināti kā stīgas. Ne velti viņš bija teicis, ka pats sevi vairs nepazīst... Viņš patiesi bija apburts. Visa viņa būtne bija pilna vienas... vienas dziņas, vienas vēlēšanās. Marja Nikolajevna ar caururbjošu skatienu pavērās viņā.

— Nu, lūk, tagad viss kārtībā, — viņa sacīja, uzlikdama cepuri. — Jūs neapsēdīsieties? Rau, tur! Nē, pagaidiet... nesēstieties! Kas tas?

Pār koku galotnēm, pa meža gaisu aizvēlās dobja šalkoņa.

— Vai tiešām pērkons?

— Liekas, tiešām pērkons, — Saņins atbildēja.

— Ai, tie tikai ir svētki! Īsti svētki! Tā vien jau vēl trūka! — Dobjā dunoņa atskanēja no jauna un aprāvās ar spērienu. — Bravo! Bis! Atceraties, es vakar jums stāstīju par Eneīdu. Arī viņus mežā pārsteidza pērkona negaiss. Tomēr jādodas projām. — Viņa veikli piecēlās kājās. — Pievediet man zirgu... Sniedziet man roku! Tā. Es neesmu smaga.

Viņa uzspurdza seglos kā putns. Arī Saņins uzsēdās zirgā.

— Jūs uz māju? — viņš ieminējās nedrošā balsī.

— Uz māju! — viņa atbildēja lēni un saņēma pavadu. — Sekojiet man! — viņa pavēlēja gandrīz rupji.

Viņa izjāja uz ceļa, tikusi garam sarkanajam krustam, iejāja ielejā, sasniedza krustceļu, pagrieza pa labi, atkal kalnos... Viņa acīmredzot zināja, kurp jāja, un šis ceļš veda arvien dziļāk un dziļāk mežā. Viņa nekā nerunāja, neatskatījās; viņa pavēloši devās uz priekšu, un viņš paklausīgi un pazemīgi viņai sekoja bez nevienas gribas dzirksteles pamirušajā sirdī. Sāka rasināt lietus. Viņa paskubināja savu zirgu, un viņš nepalika iepakaļ. Beidzot cauri egļu tumšajam zaļumam zem pelēkas klints nokares kļuva saredzama nabadzīga sargbūdiņa ar zemām durtiņām pītajā sienā... Marja Nikolajevna piespieda zirgu izlauzties krūmājiem cauri, nolēca no tā un, atrazdamās piepeši pie būdiņas ieejas, pagriezās pret Saņinu un izdvesa: — Enej!

* * *

Pēc četrām stundām Marja Nikolajevna un Saņins seglos snaudoša zirgu puiša pavadībā atgriezās Vīsbādenē, viesnīcā. Polozova kungs sagaidīja savu kundzi, rokā turēdams vēstuli pārvaldniekam, ielūkojies sievā ciešāk, viņš tomēr izrādīja zināmu nepatiku savā seja un pat nomurmināja: — Vai tiešām bušu zaudējis derības?

Marja Nikolajevna tikai paraustīja plecus.

.* * *

Bet tajā pašā dienā pēc divām stundām Saņins savā istabā stāvēja viņas priekšā kā nomaldījies, kā pazudis...

— Kurp tad tu brauksi? — viņa jautāja viņam. — Uz Parīzi vai uz Frankfurti?

— Es braukšu turp, kur būsi tu, un būšu pie tevis, kamēr tu mani padzīsi, — viņš izmisis atbildēja un pieplaka pie savas valdnieces rokām. Viņa tās atbrīvoja, uzlika tās viņam uz galvas un ar visiem desmit pirkstiem ieklupa viņa matos. Viņa lēni taustīja un vīstīja šos padevīgos matus, bet pati saslējās visā augumā, viņas lūpas smaidīja viltīgā uzvaras priekā, bet acis, platas un gluži vai baltas savā gaišumā, izteica nežēlīgu nejūtību un pilnīgas uzvaras apziņu. Vanagam, kas saplosa noķertu putnu, ir tādas pašas acis.

XLIII

Lūk, ko atcerējās Dmitrijs Saņins, kad kabineta klusumā, pārcilādams savus vecos papīrus, viņš starp tiem atrada granāta krustiņu. Mūsu atstāstītie

notikumi skaidri un sakarīgi virknējās viņa gara acu priekšā... Bet, nonācis līdz brīdim, kad viņš tik pazemojošā bijībā griezās pie Polozova kundzes, kad viņš pakļāvās viņas varai, kad iesākās viņa verdzība, viņš novērsās no paša izsauktajiem tēliem, viņš nevēlējās vairs atcerēties. Un ne jau tāpēc, ka atmiņa viņam vairs neklausītu, — o nē! Viņš zināja, viņš pārāk labi zināja, kas sekoja pēc šī brīža, bet viņu žņaudza kauns — pat vēl tagad, pēc tik daudz gadiem, viņš baidījās no nepārvaramām pašnicināšanas jūtām, kuras — viņš par to nešaubījās — noteikti uzbruks un kā vilnis nogremdēs visas cilas izjūtas, kamēr viņš pavēlēs apklust savai atmiņai. Bet, lai kā viņš pūlējās aizdzīt šīs atmiņas, pilnīgi iznīcināt tās nevarēja. Viņš atcerējās savu draņķīgo, raudulīgo, melīgo un nožēlojamo Džemmai nosūtīto vēstuli, kas palika neatbildēta ... Ierasties pie viņas, atgriezties pie viņas pēc tādas krāpšanas, pēc tādas neuzticības — nē, nē! Tik daudz sirdsapziņas un krietnuma viņā vēl bija palicis. Turklāt viņš bija zaudējis ticību sev, pašcieņu: viņš vairs nebija drošs par sevi. Saņins atcerējās arī, kā viņš pēc iam — ak, kauns! — Polozova sulaini aizsūtīja uz Frankfurti pēc savām mantām; kā viņš baidījās, kā viņš domāja tikai par vienu: kaut drīzāk aizbrauktu uz Parīzi; kā viņš pēc Mar-jas Nikolajevnas pavēles iztapa un pielaikojās Ipo-litam Sidoričam un glaimoja Dēnhofam, kuram pirkstā viņš ievēroja tādu pašu dzelzs gredzenu, kādu Marja Nikolajevna uzdāvināja viņam. Pēc tam atausa atmiņas, vēl sliktākas, vēl vairāk apkaunojošas ... Sulainis pasniedz viņam vizītkarti, un uz tās lasāms viņa karaliskās augstības Modēnas hercoga galma dziedoņa Pantaleones Čipatolas vārds!

12 - 1887

Viņš grib noslēpties no vecā, bet nevar izvairīties no sastapšanās ar to gaitenī, un viņa priekšā vīd saniknota seja zem sirmu, izpūrušu matu cekula, kā ogles kvēlo vecā acis, un atskan draudīgi izsaucieni un lāsti: «Maledizione!» Dzirdami pat briesmīgi vārdi: «Codardo! Infame traditore!»[58] Saņins piemiedz acis, purina galvu, novēršas atkal un atkal un tomēr redz sevi sēdošu karietē uz šaurā priekšējā sola... Pakaļējās — ērtajās vietās sēd Marja Nikolajevna un Ipolits Sidoričs, četrjūgs raiti rikšo pa Vīsbādenes ielām — uz Parīzi, uz Parīzi! Ipolits Sidoričs ēd bumbieri, ko tam viņš, Saņins, nomizojis, bet Marja Nikolajevna skatās viņā un neslēpj no viņa, verdzībā krituša cilvēka, jau pazīstamos īpašnieces, valdnieces nicīgos smaidus ...

Bet — mans dievs! Lūk, tur, uz ielas stūra pilsētas malā, — vai tur atkal nestāv Pantaleone — un kas tam blakus? Vai patiesi Emiliol Jā, tas ir viņš, jūsmīgais, uzticīgais zēns! Nesen vēl viņa jaunā sirds dievināja savu varoni, ideālu, bet tagad viņa bālā, skaistā — tik ļoti skaistā seja, ka pat Marja Nikolajevna viņu pamanīja un izliecās pa karietes lodziņu, — šī cēlā seja pauž naidu un nicināšanu, acis — tik līdzīgas viņas acīm! — ieurbjas Saņinā un lūpas sakniebjas... un pēkšņi atveras apvainošanas vārdiem...

Bet Pantaleone izstiepj roku un norāda uz Sa-ņinu — kam? Blakus stāvošajam Tartalam, un Tar-tals rej Saņinu, un godīgā suņa riešana skan nepanesami apvainojoši... Nejēdzīgi!

Bet pēc tam dzīve Parīzē un visi pazemojumi, visas riebīgās verga mocības — verga, kas nedrīkst

būt greizsirdīgs, nedrīkst žēloties un ko beidzot pamet kā novalkātu apģērba gabalu ...

Pēc tam atgriešanās dzimtenē, saindēta, tukša dzīve, sīki darbi, sīkas rūpes, rūgta un neauglīga grēku nožēlošana un tikpat neauglīga un rūgta aizmiršanās — nevis tiešs sods, bet ne mirkli nerimstoša un pastāvīga sodīšana kā niecīga, bet neizdziedināma kaite, parādu nomaksa pa kapeikai, neskaitāmu parādu...

Biķeris plūst pāri — pietiek!

* * *

Kā gan saglabājies Sapinam dotais Džemmas krustiņš, kāpēc viņš to nebija atdevis, kā tas noticis, ka līdz pat šai dienai viņš ne reizes nebija to ievērojis? Ilgi, ilgi viņš sēdēja domādams, un, jau piedzīvojumu mācīts, vēl pēc tik daudz gadiem viņš nespēja saprast, kā bija varējis pamest Džemmu, ko viņš tik maigi un kaislīgi mīlēja, sievietes dēļ, kuru viņš nemaz nemīlēja... Nākamajā dienā viņš pārsteidza visus savus draugus un paziņas: viņš paziņoja, ka aizceļo uz ārzemēm.

Sabiedrību pārņēma nesaprašana. Saņins pameta Pēterburgu baltas ziemas vidū, tikko noīrējis un iekārtojis lielisku dzīvokli, pat nodrošinājis sev vietu Itāliešu operā, kurā uzstājās pati Pati^59 kundze — pati, pati, pati Pati kundze! Paziņas un draugi bija lielā nesaprašanā; bet ļaužu dabā nav ilgi noņemties ar svešām lietām, un, kad Saņins devās uz ārzemēm, viņu pavadīt dzelzceļa piestātnē

ieradās vienīgi drēbnieks, francūzis, — un tad arī tikai cerībā saņemt samaksu pour un sciule-en-bar-que en velours noir, lout ā fait chic'.

XLIV

Saņins bija teicis saviem draugiem, ka aizceļo uz ārzemēm, bet nebija minējis, kurp īsti; lasītāji viegli uzminēs, ka viņš devās taisni uz Frankfurti. Pateicoties visur izplatītiem dzelzceļiem, viņš jau ceturtajā dienā pēc izbraukšanas no Pēterburgas bija tur. Viņš nebija tur bijis kopš paša tūkstoš astoņi simti četrdesmitā gada. Viesnīca «Baltais gulbis» stāvēja savā agrākajā vietā un joprojām zēla, kaut gan vairs neskaitījās pirmās šķiras; Ceila iela, galvenā Frankfurtē, bija maz pārvērtusies, tomēr ne tikai no Rozelli kundzes mājas, bet arī no pašas ielas, kurā kādreiz atradās viņas konditoreja, nebija palicis ne miņas. Saņins kā apmāts klejoja pa vietām, kas kādreiz bija tik pazīstamas, un nekā vairs nepazina: agrākās celtnes bija nozudušas, un to vietā bija radušās jaunas ielas, milzīgiem namiem un greznām villām apbūvētas; pat publiskais dārzs, kur notika viņa pēdējā izskaidrošanās ar Džemmu, bija sakuplojis un tik ļoti pārvērties, ka Saņins sev jautāja, vai tiešām šis ir tas pats dārzs. Ko lai viņš dara? Kā un kur ievākt ziņas? Trīsdesmit gadi bija pagājuši kopš tā laika... Tas nav viegli! Lai pie kā viņš griezās, neviens pat Rozelli vārda nebija dzirdējis; viesnīcnieks ieteica viņam apjautāties publiskajā bibliotēkā: tur viņš, tā sakot, atradīšot [60]

vecas avīzes, bet, kādu labumu viņš no tām gūs, pats viesnīcnieks nevarēja paskaidrot. Saņins izmisis apvaicājās pēc Klībera kunga. Šis vārds viesnīcniekam bija labi pazīstams, bet arī te nebija nekādu panākumu. Elegantais komijs, kļuvis slavens un bagāts kapitālists, bija izputējis, bankrotējis un nomiris cietumā ... Jāpiebilst, ka šī ziņa Saņinu nemaz neapbēdināja. Savu ceļojumu viņš sāka uzskatīt jau par mazliet nepārdomātu... Bet tad reiz, šķirstīdams Frankfurtes adrešu kalendāru, viņš ieraudzīja atvaļināta majora (Major v. D.) fon Dēnhofa vārdu. Viņš tūdaļ noīrēja karieti un devās pie viņa, kaut gan kāpēc šim Dēnhofam vajadzēja būt tam Dēn-hofam, un kā gan pat tas Dēnbofs varētu sniegt viņam kādas ziņas par Rozelli ģimeni? Visvienalga: slīcējs ķeras pat pie salmiņa.

Atvaļināto majoru fon Dēnhofu Saņins sastapa mājās, un nosirmojušajā kungā, kas viņu pieņēma, viņš tūdaļ pazina bijušo pretinieku. Arī tas pazina viņu un pat nopriecājās par šo apciemojumu: tas majoram atgādināja jaunību un jaunības draiskulības. Saņins no viņa uzzināja, ka Rozelli ģimene sen, sen jau aizceļojusi uz Ameriku, uz Ņujorku; ka Džemmu apprecējis kāds lieltirgotājs; ka, starp citu, viņam, Dēnhofam, esot kāds paziņa, arī lieltirgotājs, kam droši vien zināma viņas vīra adrese, jo tam esot daudz darīšanu Amerikā. Saņins palūdza Dēnhofu aiziet pie šī paziņas, un — ak, laime! — Dēnhofs atnesa Džemmas vīra — Jeremija Slokoma kunga adresi — Mr. J. Slocum, New-York, Broadway, Nr. 501. Tikai šī adrese bija no 1863. gada.

— Cerēsim, — Dēnhofs iesaucās, — ka mūsu bijusī Frankfurtes skaistule vēl ir dzīva un nav aiz-

ceļojusi no Ņujorkas! Pie šīs pašas reizes, — viņš piebilda klusākā balsī, — vai tā krievu dāma, kas, atceraties, toreiz viesojās Vīsbādenē, — fon Bo... ion Bolozova — vēl dzīva?

— Nē, — Saņins atbildēja, — viņa jau sen mirusi.

Dēnhofs pacēla acis, bet; ieraudzījis, ka Saņins novēršas un saviebjas, nebilda vairs neviena vārda un aizgāja.

*

* *

Tajā pašā dienā Saņins nosūtīja vēstuli Džemmai Slokoma kundzei uz Ņujorku. Šajā vēstulē viņš pastāstīja, ka raksta viņai no Frankfurtes, kur ieradies vienīgi tāpēc, lai uzmeklētu viņas pēdas; ka viņš ļoti labi apzinās, cik lielā mērā viņš zaudējis tiesības gaidīt no viņas atbildi; ka viņš ne ar ko nav izpelnījies viņas piedošanu un tikai cer, ka viņa, dzīvodama laimīgos apstākļos, būs sen jau aizmirsusi viņu. Viņš vēl piebilda, ka uzdrošinājies atgādināt viņai sevi sakarā ar kādu negaidītu apstākli, kas pārāk dzīvi atmodinājis viņā pagātnes tēlus; izstāstīja viņai visu savu vientuļo dzīvi bez ģimenes, bez prieka; lūdza viņu saprast iemeslus, kas mudinājuši griezties pie viņas, neļaut viņam aiznest līdzi kapā savas vainas rūgto apziņu — sen izciestās, bet nepiedotās vainas apziņu — un iepriecināt viņu kaut ar visīsāko vēsti par to, kā viņai klājas Jaunajā pasaulē, kurp viņa devusies. «Atrakstīdama man kaut vai vienu vārdu,» — tā Saņins nobeidza savu vēstuli, «Jūs izdarīsiet labu darbu, Jūsu cēlās dvēseles cienīgu darbu, un es būšu pateicīgs Jums līdz savam pēdējam elpas

vilcienam. Esmu te apmeties «Baltā gulbja» (šos vārdus viņš pasvītroja) viesnīcā un gaidīšu — gaidīšu līdz pavasarim Jūsu atbildi.»

Viņš nosūtīja šo vēstuli un sāka gaidīt. Veselas sešas nedējas viņš nodzīvoja viesnīcā, gandrīz nemaz neiziedams no istabas un neviena neredzēdams. Neviens viņam nevarēja rakstīt ne no Krievijas, ne no citurienes; tas patika viņa sirdij; ja viņam pienāktu kāda vēstule, viņš zinātu, ka lā ir gaidītā. Viņš lasīja no rīta līdz vakaram un nevis žurnālus, bet gan nopietnas grāmatas, vēsluriskus sacerējumus. Šī ilgstošā lasīšana, šī klusēšana, šī apslēptā dzīve kā gliemezim — tas viss ļoti atbilda viņa dvēseles noskaņai: jau par to vien paldies Džem-mai! Bet vai viņa vēl dzīva? Vai viņa atbildēs?

Beidzot uz viņa vārda pienāca vēstule ar Amerikas pastmarku no Ņujorkas. Adrese uz aploksnes bija rakstīta angliski... Viņš nepazina rokrakstu, un viņa sirds sažņaudzās. Ne tūdaļ viņš uzdrošinājās uzplēst aploksni. Viņš paskatījās parakstu: Džemma! No viņa acīm sāka līt asaras: jau tas vien, ka viņa parakstījusi savu vārdu bez uzvārda, liecināja, ka viņa samierinājusies, piedevusi! Viņš atlocīja smalko, zilo pastpapīra loksnīti; no turienes izslīdēja fotogrāfija. Viņš steidzīgi to pacēla un apstulba: Džemma, dzīva Džemma, jauna, kādu viņš to pazina pirms trīsdesmit gadiem! Tās pašas acis, tās pašas lūpas, tie paši sejas vaibsti! Fotogrāfijai otrā pusē bija rakstīts: «Mana meita Marianna». Visa vēstule bija loti mīļa un vienkārša. Džemma pateicās Sapinam par to, ka viņš nav šaubījies griezties pie viņas, ka viņš viņai uzticējies, neslēpa viņam arī to, ka viņa pēc Sapina aizbēgšanas tiešām pārdzīvojusi smagus brīžus, bet turpat

ari piebilda, ka tomēr sastapšanos ar viņu uzskata — un vienmēr uzskatījusi — par savu laimi, jo šī sastapšanās aizkavējusi viņu kļūt par Klībera kunga sievu un tādā kārtā, lai gan netieši, tomēr bijusi par iemeslu tam, ka viņa apprecējusies ar tagadējo viru, ar kuru dzīvojot laimīgi, pārticībā un pārpilnībā jau divdesmit astoto gadu: viņu māja esot pazīstama visā Ņujorkā. Džemma pastāstīja Saņinam, ka viņai esot pieci bērni — četri dēli un viena astoņpadsmit gadus veca meita, līgava, kuras fotogrāfiju viņa nosūtot, jo pēc vispārēja sprieduma meitene esot ļoti līdzīga savai mātei. Skumjās ziņas Džemma pievienoja vēstules beigās. Lenoras kundze mirusi Ņujorkā, kurp atbraukusi līdzi savai meitai un znotam, tomēr esot paguvusi papriecāties par savu bērnu laimi un paauklēt mazbērnus; Pantaleone arī posies uz Ameriku, bet nomiris pirms pašas izbraukšanas no Frankfurtes. «Bet Emilio, mūsu mīļais, nepārspējamais Emilio slavas pilnā nāvē par savas dzimtenes brīvību krita Sicīlijā, kurp viņš devās tā «Tūkstoša» skaitā, ko vadīja lielais Garibaldijs^61; mēs visi rūgti apraudājām sava dārgā brāļa nāvi, bet, asaras liedami, arī lepojāmies ar viņu — un mūžīgi leposimies un turēsim svētu viņa piemiņu! Viņa cēlā, nesavtīgā dvēsele bija mocekļa vainaga cienīga!» Pēc tam Džemma izteica savu nožēlu, ka Saņina dzīve acīmredzot izveidojusies tik nevēlama, novēlēja viņam vispirms nomierināšanos un dvēseles klusumu un atzinās, ka priecātos, ja viņu satiktu, kaut gan arī saprotot, cik maz ticama tamlīdzīga tikšanās...

Nesāksim aprakstīt izjūtas, kādas pārņēma Sapinu, šo vēstuli lasot. Tādām jūtām nav atbilstošu vārdu: tās ir dziļākas un stiprākas, un nenoteiktākas par katru vārdu. Tās spētu izteikt tikai mūzika.

Saņins atbildēja tūdaļ un kā dāvanu līgavai «Mariannai Slokomai no nepazīstama drauga» nosūtīja granāta krustiņu krāšņā pērļu kaklarotas apdarē. Šī dāvana, lai gan ļoti dārga, nepadarīja viņu nabagu: trīsdesmit gadu laikā, kas bija pagājuši kopš viņa pirmās viesošanās Frankfurtē, viņš bija paguvis iedzīvoties lielā mantā. Maija pirmajās dienās viņš atgriezās Pēterburgā, bet diezin vai uz ilgu laiku. Dzird, ka viņš pārdodot visas savas muižas un pošoties ceļā uz Ameriku.

Bāclenbādcnē, 1871

Иван Сергеевич Тургенев ВЕШНИЕ ВОДЫ 2 издание

Рига «Лиесма» 1985

На латышском языке

Перевел с русского Аугусте Межсетс

Художник Улднс Сосновскис

HB № 4314 /. Turgeņevs PAVASARA ODEŅI

Redaktore I. Bērzkalne. Mākslinieciskais redaktors J. Pctraškevlčs. Tehniskā redaktore D. Reigase. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 19.12.84. Parakstīta iespiešanai 07.05.85. Formāts 70X100/32. Dobspiedes papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7.58 uzsk. iespiedi.: 8,22 uzsk. kr. nov.; 7.68 izdevu. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1887-3. Cena 90 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevu. № 120/32057/Dt-114. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests ofset-spiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226001 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Brigund — laupītājs (fr. vai.).

2

Leģendārs laupītājs.

3

Korredžo Antonio Alegri (1494—1594) — itāliešu gleznotājs.

* Liels cilvēks (it. vai.).

4

Toskaniešu valoda romiešu izruna [it. vai.).

5

«Mtikslas skaistums» [it. vai.).

6

«Pa ielu bruģēto pēc ūdens meiča gāja (/r. vai.).

7

Ak, atnāc (it. vai.).

8

Tie esam mēs (//. vai.).

9

Dante Aligjēri (1265—1321) — itāliešu dzejnieks,

10

Mani kungi (it. vai.).

11

Slavenā maestro (it. vai

12

«Likteņa dusmu man jābaidās nav» [it. vai.).

13

«Slepenās laulības» — itāliešu komponista Domeniko Ci-marozas (1749—1801) opera.

14

2ans de Lafontēns (1621—1695) — franču fabulists.

15

«Dantes zemo, kur tas skan».

16

3 «Atmetiet katru cerību» [Dunte; it. vai.).

17

Pirmās mīlētājas (Ir. vai.).

18

Karikatūra (/(. vai ).

19

Agrākajos laikos — un, liekas, vēl arī tagad tas nav izzudis —, kad, sākot ar maiju, Frankfurtē srradās daudz krievu, visos veikalos cenas lika paaugstinātas un dabūja «Russen-» jeb — ak vai! — «Narren-Pieise» nosaukumu. (/. Turgeņeva piezīme.)

20

— ISS7

21

Vācu komponista K. Vēbera (1786—1826) opera,

22

«Pāli laukiem, pāri pļavām...» (vācu vai.).

23

Olands Ludvigs (1787—1862) — vācu dzejnieks — romantiķis.

24

Bernadols Žans Batists Zils (1763—1844) — Napoleona maršals, vēlāk Zviedrijas un Norvēģijas karalis Kārlis XIV.

25

Laukā, nodevēj! (II. vai.)

26

Wirlshalt — šeit: krogs (vācu vai.).

27

Cenšanās, pakalpība (Ir. vai).

28

Mušu sitamais — šeit: anekdotes nozīmē.

29

— 1887

30

Izpriecas brauciens (fr. vai.).

31

Neparlulkojams itāliešu izsauciens, līdzīgs mušu «nu!». (/. $. Turgeņeva piezīme.]

32

Podporučiks Rihtera kungs! — Artisls Čipatolas kungs!

33

Bravo, krievs! Bravo, jaunekli! (It. vai.)

34

- 1887

35

Vissvētā madonna! (It. vai)

36

«Vīna pudele atkorķēta — tā jāizdzer» [Ir. vai).

37

Mūzikas termins, apzīmē visu instrumentu vai balsu vienlaicīgu skanēšanu (il. vai.).

1 Velns! Velns! (II. vai)

38

Agrākā varonība (//. vai).

39

Kāda mežonība! Divi jauni cilvēki plēšas — par ko? Kāda velna pēc? Ejiet mājās! [It ya/.)

40

Piekrišanas sauciens (teātri).

41

1887

42

Papīrnaudas zīmes, kuras izlaida Katrīnas II laika. XIX gs. vidū maina notika ar aprēķinu — 3,50 rb|. asignāciju pret 1 rubli jaunizlaisto kreditzīmju.

43

Dagerotips — fotouzņēmums uz metāla platītes.

44

D. Meierbēra (1791—18G4) opera.

45

Briesmīgas familiaritātes davanas (Ir. vai.).

46

Vai zināt, grāf, nenāciet pie manis ne šodien, ne rīt! |Fr. vai.)

47

Loža ārzemniekiem (v«cu vai.).

48

Diezgan (it. vai.).

49

Darījumu uz rītu! (Fr. vai.)

50

Galvasrota stīpiņa ar dārgakmeni.

51

Romiešu rakstnieka Vergilija (70.—19. g. p. m. ē.) poēmas «Eneīda» varoņi.

52

Manis nav mājas! (Vācu vai.)

53

t.oti labi! Ļoti labi! (Vācu vai.)

54

Tam nav nekādas nozīmes [Ir. vai.).

55

Bet pēc tam... pec tam vairs nav nozīmes! (Fr. vai.)

56

Kalnos, kur brīvība valda! (Vācu vai.)

57

Vācu romantiķa Augusta Birgera (1747—1794) poēma.

58

«Gļēvulis! Riebīgais krāpnieks!» (It. vai.)

59

Pati Adelīne (XIX gs ) itāliešu dziedātāja.

60

Par vismodernākajiem jūrnieku svārkiem no melna samta.

61

Garibaldijs Džuzepe (1807—1882) — Itālijas nacionāli demokrātiskās atbrīvošanās kustibas vadonis.

Content

Turgeņevs Ivans Pavasara ūdeņi

1