Dombrovskis Jurijs

Pērtiķis ierodas pēc sava galvaskausa

Jurijs Dombrovskis

Pērtiķis ierodas pēc sava galvaskausa

Ļubovai Iļjiņičnai Krupņikovai cieņa un pateicībā autors veltījis šo grāmatu

PROLOGS

Iekāms sīki izklāstīt visu, ko es pieredzēju tieši pirms piecpadsmit gadiem, okupācijas laikā, nepieciešams kaut vai pāris vārdos atzīmēt notikumus, kuri mani pamudināja ķerties pie spalvas. Bet, pirmkārt, — kas es tāds esmu? Mans vārds ir Hanss Mezonjē, esmu divdesmit septiņus gadus vecs, pirms divi gadiem es ar medaļu beidzu Juridisko zinātņu augstskolu un vēl līdz pēdējai nedēļai rediģēju mūsu departamenta lielākās avīzes tieslietu nodaļu. Formāli šīs jiodaļas redaktors esmu arī vēl tagad, —taču par to vēlāk. Divus gadus katru dienu no divpadsmitiem līdz četriem es kvernēju kabinetā, pārlūkodams veselām kaudzēm dažādus tieslietu fotomateriālus, avīžu izgriezumus, atskaites un policijas protokolus, bet reizes trīs mēnesī publicēju plašus rakstus vienā vai otrā jautājumā. Protams, vajadzēja rakstīt par visu ko,—mani mīļie tautieši un laikabiedri alkst pēc neparastā un asiņainā, vļiņiem patīk mīklaini noziegumi, neiedomājamas slepkavības, seifu uzlaušana, noslēpumainas automašīnas bez numuru zīmēm un prožektoriem, bet sevišķi kāri viņi ir uz tādām lietām kā tēva noslepkavošana vai līķu apgānīšana.

Jāsaka,—ar slepkavībām mums veicās. Vēl nesen, piemēram, atgadījās šāds notikums: piecpadsmit gadu veca skolniece pa logu no dārza nošāva savu tēvu, kuru viņa, starp citu, ļoti mīlēja. Meitene viņu nošāva naktī, kad tēvs visus mājiniekus bija aizsūtījis gulēt, bet pats sēdēja pie rakstāmgalda, nepacietīgi gaidīdams sievu, kas nez kurp un pie kā bija aizgājusi,—taisnību sakot, tēvs un meita labi zināja, kurp un pie kā, — šauts bija tieši ar mātes mīļākā — kriminālpolicijas virsnieka pistoli. Divas izlietotās čaulas meitene pēc slepkavības iemeta kurvī ar netīro veļu, noģērbās, aizgāja gulēt, un viņu pamodināja tikai policija, kas aizveda māti. Bija sķandalioza prāva. Māti un viņas mīļāko sodīja ar nāvi,

bet meitu, kas bija vienīgā mantiniece, nodeva vecmāmuļas aizbildniecībā. Taču pēc kāda pusgada meitene ieradās policijas prezidijā, atzinās un visu izstāstīja. Tas bija sensacionāls materiāls, un mūsu avīzes metiens tiesas dienās divkāršojās. Meitene sniedza reportieriem plašas intervijas, fotografējās visvisādās pozās, izdalīja autografus. Vajadzēja algot speciālu cilvēku, lai izsekotu visām prāvas peripetijām. Ari es šajā laikā desmit dienas neizgāju no tiesas zāles.

Vēl labāk avīze nopelnīja citā lietā, kas aplidoja visu pasauli. Kādā no lielvalstīm bez jebkādiem pierādījumiem, dibinoties uz viena vienīga liecinieka ziņojumiem, kurš turklāt pats bija apcietināts un gaidīja tiesu šajā lietā, piesprieda nāves sodu laulātam pārim. Viņus, pirmkārt, apvainoja spiegošanā, augstākā mērā slepenu militāru dokumentu nodošanā ārzemju lielvalstij, otrkārt, slepenos sakaros ar Austrumeiropu, treškārt, un taisni šis pēdējais punkts arī ienesa zināmu skaidrību visā šajā ārkārtīgi tumšajā un bez jebkādiem pierādījumiem safabricētajā prāvā. Bija nepārprotami redzams, ka apsūdzības raksts ir visvulgārākais policijas viltojums, bet spriedums — valdošās virsotnes izrēķināšanās ar tai nepatīkamiem cilvēkiem, kuriem nez kādu iemeslu pēc vairs neuzticējās. Tajās dienās mēs vienkārši publicējām no visām pusēm pienākošos materiālus, dzīdamies tikai pēc rindu skaita. Tā es nostrādāju divi gadus, bet tad pēkšņi viss pārtrūka.

Un tas notika šādi.

Pirms dažām dienām, iedams mājup no redakcijas, es iegriezos pasta kantorī, kur jau gadus piecus pienāca mana korespondence. Kad biju iegājis, meitene, kas strādāja pie korespondences izsniegšanas, man pa lodziņu paziņoja:

—  Vēstuļu jums šodien nav, bet, šķiet, ir bandrole! — un noliecās pie kastītes ar sūtījumiem.

Šajā brīdī no blakus istabas kāds viņu pasauca.

—   Acumirklīti! — meitene draiski noteica un, nometusi uz galda visu, kas viņai bija rokās, aizspurdza.

Pasta kantorī neredzēja gandrīz neviena cilvēka, tikai istabas vidū pie galda, kas bija aptašķīts ar tinti,

sēdēja izspūris večuks acenēs un, kādā papīrītl lūkodamies, ar lieliem, kaligrafiskiem burtiem rakstīja uz aploksnes adresi. Šajā brīdī es nojautu, ka mani kāds novēro. Pagriezos atpakaļ. Ar muguru pret mani pie durvīm stāvēja kāds bārdains kungs dzeltenā ādas jakā, skatījās Helsingforsas — Ženēvas — Neapoles — Aleksandrijas gaisa satiksmes līnijas sarakstā un kaut ko atzīmēja bloknotā. Bet tad pietvīkusi un spulgodama atgriezās pasta meitene, jautrā mulsā noteica: «Atvainojiet,»— un ātri sameklēja manu bandroli. Es to paņēmu un grasījos jau aiziet, bet atkal pavisam skaidri, noteikti un asi sajutu to pašu skatienu. Es spēji apcirtos. Večukiņš vēroja aploksni, turēdams to izstieptā rokā, klusām lūpas kustinādams. Bārdainis dzeltenajā jakā, beidzis rakstīt, aizsita piezīmju grāmatiņu un pagriezās uzdurvjupusi. Palūkojos iesāņus uz viņuun nodomāju, kas viņš tāds varētu būt, bet, neko neatcerējies, ieliku bandroli portfelī un grasījos iet prom. Un, tikko biju paspēris pāris soļu, bārdainis man atkal pagrieza muguru. Šādās reizēs ļoti grūti pasacīt, kāpēc un kādā veida kaut kas iešaujas prātā, bet pēkšņi es skaidri un pavisam noteikti apzinājos, ka šis cilvēks uzmana katru manu kustību, neapšaubāmi mani pazīst un taisni tāpēc negrib ar mani sastapties. E^ atkārtoju— tā nebija nejauša iedoma, tā bija pavisam stingra, kaut arī acumirklī nobriedusi pārliecība, lai gan pats nezinu, kā un no kurienes tā iestrēga man prātā. Un atkal kāda dīvainība: vai mazums tādu cilvēku, kuru gods nav nevainojams un vārds nav bez traipa un kuri pēc kara un apcietināšanām sākuši izvairīties no saviem paziņām. Līdzīgos gadījumos, protams, visprātīgākais — izlikties, ka arī pats neesi nelieti manījis, un paiet viņam garām. Tieši tā es arī vienmēr biju rīkojies. Taču šoreiz es devos taisni pie bārdaiņa un nostājos viņam blakus; viņš tūlīt mierīgi un ļoti dabiski pacēla melnā mirdzošā cimdā ietērptu roku un saka berzēt degunu tā, ka gandrīz visa seja bija aizsegta. Mēs stāvējām plecs pie pleca, lūkojāmies sarakstā un klusējām. Tas ilga droši vien kādu pusminūti, varbūt pat ilgāk, tad bārdainis, pat nepainteresējies, kas nostājies viņam līdzās, pagriezās, mierīgi pagāja man garām un devās uz izeju. Bet pie lodziņa sēdošā meitene, kas, acīm redzot, viņu nez kāpēc bija atcerējusies, tam nopakaļ uzsauca:

—   Zoslēna kungs, šodien jums kaut kas ir!

Un tad es bārdaini tikko nesatvēru no muguras aiz elkoņa. Zoslēns — tas taču bija kāds no mana tēva visvecākajiem draugiem. Es viņu dzīvu vairs netiku redzējis — Zoslēns okupācijas laikā kaut kur rietumos bija gājis bojā, — taču viņa vārds pie mums tika daudzināts gandrīz vai katru dienu: «Ak, ko gan sacītu Zoslēns, ja viņš to zinātu!», «Ak, cik žēl, ka Zoslēns to un to ir redzējis, bet to un to nav redzējis . . .».

Izdzirdis, ka meitene viņu sauc, bārdainis saminstījās, uz mirkli pat it kā apstājās, bet tad atbildēja:

— Labi, labi, es tūlīt nākšu! — un izsteidzās uz ielas.

Es drāzos viņam pakaļ un ieraudzīju bārdaini visā augumā. Nē, tas, protams, nebija Zoslēns, ko es pēc ģīmetnes tik labi pazinu, taču man šķita, ka es spējā zibens atblāzmā būtu pamanījis kaut ko ļoti tuvu, briesmīgi pazīstamu, bet jau sensenis aizmirstu. Tā dažkārt, nokļūstot svešā pilsētā, cilvēks pēkšņi atskārst, ka šo agrāk nekad neredzēto namu, šo pilnīgi svešo ielu, šo nepazīstamo pretimnākošo cilvēku, kokus, tiltu, — ar vārdu sakot, visu, visu viņš jau kādreiz skatījis sapnī vai tālā bērnībā un varbūt pat vēl agrāk, pirms savas dzimšanas.

Un tā notika arī ar mani.

Nepazīstamais gāja, atpakaļ nepalūkodamies, sperdams platus un drošus soļus, — liela auguma, slaids un smuidrs, stingri sabāzis rokas savas jakas kabatās. Ielu krustojumā stāvēja taksometrs, un svešinieks pacēla roku. Redzēdams, ka viņš tūlīt pazudīs un es nekad neuzzināšu un neatcerēšos, kas šis bārdainis tāds ir, es iesaucos: «Godātais kungs, vienu brītiņu!» — un tad viņš, vairs nevilcinādamies, atklāti un tieši metās pie automašīnas.

Bet šajā mirklī mašīnā iedegās sarkanā uguntiņa «aizņemts» un automobilis lēnām uzsāka braukt. Tagad viņam jau vairs nebija iespējams no manis aizbēgt — visi ceļi slēgti. Mēs stāvējām viens otram pretim; trešais šajā ielas posmā bija tikai policijas seržants, kas, tērpies savā pelēkajā uzmetnī,r dežurēja uz ielas stūra. Tad,

padodamies nenovēršamajam, bārdainis viegli pieskārās platmalei un vēsi iejautājās:

—   Vai mēs esam pazīstami, mans kungs?

Un tieši šajā mirklī es viņu pazinu. Viņš bija stipri pārvērties, iededzis, novājējis un ataudzinājis itāļu tipa bārdu; tas jūtami vērsa maigāku viņa garo, plēsonīgo seju ar skaudri iezīmētajām vaigu kaulu līnijām, kuras man allaž bija atgādinājušas ķirurģisko instrumentu asmeni; duļķainās acis, akurātās, bet varenās ragiem vai spārniem līdzīgās uzacis, kas uz virsdegunes gan saplūda kopā, taču allaž bija rūpīgi izskūtasKamēr es runāju un lūkojos uz viņu, bārdainis, vēl aizvien taisni izslējies un rokas sānu kabatās sabāzis, arī skatījās man acīs. Bārdainim tas neapšaubāmi bija izšķīrējs mirklis, taču, viņam par godu jāsaka, — ja arī viņš bija izbijies, tad to neizrādīja. Es noprasīju:

—   Tātad jūs esat kļuvis jau par Zoslēnu?

Es gribēju, lai jautājums būtu skarbs un izsmējīgs, taču balss man pārtrūka, notrīsēja un izskanēja gandrīz vai čukstus.

Viņš atbildēja mierīgi un vienkārši:

—  Tā man ērtāk saņemt uz pieprasījumu pienākušos pasta sūtījumus.

Galīgi apmulsināts es klusēju, bet viņš turpināja:

—   Ja jums ir kādi iebildumi, tad pasakiet.

Manī pavīdēja neprātīga iedoma: viņš tūlīt izraus revolveri, izšaus uz mani un iespruks kādos vārtos — šie kungi taču izpētījuši visas ejas pilsētas namu pagalmos. Es neviļus satvēru kabatu. Tad viņš pagrieza galvu un uzsauca:

1 — Seržanta kungs, esiet tik laipni un panāciet šurp! — Un mierīgi izņēma abas rokas no kabatām.

Policists, sīks un izkāmējis cilvēciņš ar Čaplina Ūsiņām un pelēcīgu, iekritušu seju, sakārtoja pistoles maksti un pienāca pie mums.

—  Kas jums šeit ir, kungi? — viņš aizdomīgi apjautājās. — Par ko jūs ķīvējaties?

Pozu nemainīdams, bārdainis ar divi pirkstiem pieskārās platmalei.

—  Iepazīstinu: mans vecs paziņa, populārais žurnālists Hanss Mezonjē, — policists drūmi pablenza uz

mani, — viņš vēlas pārbaudīt manu personību. Lūdzu.— Bārdainis izvilka kabatas portfeli, atvēra to, un es ieraudzīju veselu gubu dokumentu. — Lūdzu, apskatieties,— viņš laipni atkārtoja, pasniegdams to visu policistam.

Taču seržants kabatas portfeli neņēma, bet stāvēja, gaidīdams paskaidrojumus. Tas, ka man uztraukumā dreb rokas, bet bārdainis stāv pavisam mierīgi, viņu acīm redzami mulsināja.

—       Un kas jums vajadzīgs no šā kunga? — viņš jautāja.

—        Man gribētos, — es atbildēju, — lai šis cilvēks paskaidro, kad un kāpēc viņš ir kļuvis par Zoslēnu.

Uz mirkli iestājās klusums. Seržants paņēma no bārdaiņa kabatas portfeli un pagriezās uz manu pusi.

—   Kas šeit tomēr īsti notiek? — viņš īgni noprasīja.

—   Kas jums ir pret šo kungu?

—   Viņš taču ir gestapovietis, — es paskaidroju.

—   Viņš ieradās mūsu mājās un nogalināja manu tēvu.

Es vēl nebiju pabeidzis teikumu, kad vienā mirklī

viss izmainījās. Policists pastiepās par galvas tiesu garāks. Ar precīzu, asu kustību viņš iebāza dokumentus kabatā un uzlika roku bārdainim uz pleca.

—   Iesim uz policijas prezidiju, — viņš strupi noteica.

—   Nu, marš!

Un izņēma revolveri.

—       Nē, nē, vispirms ielūkojieties dokumentos, — bārdainis laipni un vēlīgi pasmaidīja, nekustēdamies no vietas. — Tie taču visi pie jums. Tas ilgs vienu mirkli, es nekur nepazudīšu.

Policists ašā, profesionālā kustībā pieskārās bārdaiņa jakas kabatām, tad aptaustīja viņa bikses; pārliecinājies, ka tur nekā nav, viņš atvēra kabatas portfeli un iedūra tajā degunu kā lūgsnu grāmatā.

—       Kā ļūs nosaucāt šo pilsoni? — viņš iejautājās, lasīdams kādu dokumentu. — Par Zoslēnu?

—   Viņa vārds ir Gardners, — es iesāku. — Viņš…

Es apklusu. Ko lai saka?! Kādiem vārdiem es spētu izstāstīt, kā melnoja apdegusī ēka ar izsistajiem logiem un izlauztajām, vienā virā nošķiebtajām durvīm, kā zem kājām nedzīvi žņirkstēja apkusušie stikli ar tikko jaušamu varavīkšņainu zaigojumu, kāda bija melnā,

izkaltusī, sakarsētā, apsvilusī zeme dārzā, un cik drausmīgi izskatījās divi līķi mūsu mājā: viens — tēva, ar palagu pārklāts, uz dīvāna, bet otrs — tieši uz grīdas, maziņš, čokurā sarāvies, ar sašķaidītu galvu un atmestām rokām, no kurām vienā bija sažņaugts, gluži kā pie delnaspieaudzis, niecīgs, mēļš brauniņš, ko vajadzēja atņemt ar spēku. Tas viss uz mirkli atplaiksnījās acu priekšā un atkal izgaisa, pamezdams vienīgi trulu sāpi un smagmi dvēselē. Stingi nolūkojos uz bārdaini un jutu, ka vārdi man iestrēguši kaklā.

Šajā brīdī policists paklusu iesaucās:

—   Kā tad, pareizi: Oto Gardners, dzimis Drēzdenē, tūkstoš deviņi simtajā gadā. Redziet, -— viņš man pasniedza Gardnera pasi. — Tātad nevis Zoslēns, bet Gardners?

Es biju tā apmulsis, ka neko neatbildēju.

—   Nu, ko tad jūs īsti gribat no šā kunga? — mirkli vilcinājies, policists iejautājās un, atbildi nenogaidīdams, atkal sāka rakņāties pa kabatas portfeli. Are, šeit ir tieslietu ministrijas lēmums pārtraukt soda izpildīšanu JohanamGardneram, ņemot vērā to, ka notiesātais… — tālāk viņš lasīja no papīra, — «veselības stāvokļa dēļ nav spējīgs sodu izciest un ari turpmāk nespēs to darīt». Bet šeit, redziet, — viņš izvilka citu papīru, — ārstu komisijas protokols, āre, vēl akts un tā tālāk. Patiesību sakot, jūs pēc slimnieka gan neizskatāties! — policists pēkšņi piebilda ar sirdīgu zobgalību. — Interesanti, ar ko jūs īsti esat saslimis? Sirds kaite, vai? — Gardners klusēja. — Tiem, ko jūs apšāvāt, arī sirds neizturēja, bet toreiz jūs tam vērības nepiegriezāt. Ņemiet, lūdzu, savus dokumentus. — Policists viņam pagrūda kabatas portfeli un rupji noprasīja: — Tātad sirds nav kārtībā, ko?

—   Jūs taču lasījāt ārstu komisijas slēdzienu,—Gardners laipni pasmaidīja. Vispār viņš izturējās lieliski, neluncinājās, necentās izdabāt, neusmaidīja, bet vienkārši stāvēja un sniedza paskaidrojumus.

—   Ārstu komisijas slēdziens, — naidīgi, it kā šķendēdamies noteica seržants un izrāva viņam no rokām kabatas portfeli. — Es vēlreiz paskatīšos uz šo slēdzienu. «Bieži zaudē samaņu, epileptiska rakstura lēkmes, galvas sāpes spranda apvidū, nelabuma sajūta.» Spranda apvidū! Dienesta pienākumus izpildot, laikam būsiet dabūjis pa sprandu?

Es nodrebēju. Paskat, kāpēc viņš nav «spējis» izciest sodu. Gankaviņu paglāba no cilpas — šāva desmit soju atstatumā un tomēr nenogalināja. It kā nespēdams apmierināt ziņkāri, es nolūkojos uz viņa kastaņkrāsas bārdu un mierīgajām, pelēkajām acīm, taču neredzēju to, bet gan pavisam ko citu — kā pirms piecpadsmit gadiem līdz nāvei pārbiedētā apsardze mīdīdamās iznes viņu no kabineta, ļenganu un asiņainu, bet tieši pie galda, melnā asins paltī guļ mazs cilvēciņš ar sašķaidītu galvu, tālu atmestajā stingajā un spīvajā dūrītē sažņaudzis brauniņu.

—   Un tāpēc jūs atbrīvoja? — es kā apstulbis noprasīju.

Policists pēkšņi uzmeta man ašu skatienu, steidzīgi atdeva Gardneram dokumentus un pavēlēja:

—   Ejiet!

Gestapovietis ielika portfeli kabatā un sacīja:

—   Es tagad ieiešu pastā, bet jūs pa to laiku padomājiet. Tūlīt būšu atpakaļ.

Un tad mani sagrāba tāds bezspēka niknums, es tā sāku drebēt, ka pats neatceros, kā uzklupu viņam un sagrābu aiz apkakles. Vēl mirklis — un es viņam būtu zvēlis pa zobiem, bet Gardners novērsa galvu un vieglā, bet spēcīgā tvērienā saķēra manu atvēzēto roku.

—   Cik nesavaldīgs jūs esat! — viņš gandrīz labsirdīgā balsī piezīmēja. Bet skaitāties taču žurnālists. Vai tad ar dūri kas pierādāms? Palasiet pats savus rakstus!

—   Nu, jūs arī nemuldiet blēņas! — policists asi viņu pārtrauca. — Kas par dūri! Jums neviens nav pat ar pirkstu pieskāries, es pats varu to apliecināt.

—   Ko nu jūs tā, seržant! — Gardners laipni noplātīja rokas. — Vai tad man kādas pretenzijas? Uz redzēšanos! — viņš gāja prom, bet tad apstājās. — Vēl tikai pāris vārdu uz atvadībām, dārgais Mezonjē kungs. Jūs taču esat jurists — es vienmēr ar lielu prieku lasu jūsu interesantos rakstus, — vai jūs tiešām nesaprotat: ja mani pirms desmit gadiem tiesāja un piesprieda sodu, tad tikai tāpēc, ka dažas ļoti godājamas aprindas domāja,

ka tām būs mierīgāka dzīve, ja, es nevis pastaigāšos pa Parīzi un Berlīni, bet gan tupēšu aiz.restēm. Un, ja mani atbrīvoja, tad atkal tikai tāpēc, ka tās pašas — augstākā mērā autoritatīvas un augsti cienījamas aprindas pēkšņi nolēma, ka tagad viņu drošības un miera dēļ vajadzīgs, lai es tiešām pastaigātos pa Berlīni un Parīzi, nevis kvernētu aiz restēm. Tas ir viss! Uz redzēšanos!

Ko es varēju darīt? Viņš visu saprata un visu zināja. Zināja, kur es esmu bijis, zināja, ko tagad daru un kur strādāju; bet es par viņu nezināju itin neko, pat tas, ka viņš ir tāds pats pilntiesīgs pilsonis kā es, man nebija zināms. Lūk, viņš pagrieza mums muguru un iegāja pastā pēc vēstulēm, kuras saņēma uz paša nogalinātā Zoslēna vārda. Protams, tagad viņš vairs nekautrēsies tās pievākt. Mēs ar seržantu viņu bijām it kā legalizējuši. Aizturējām, lai iznīcinātu, bet viņš mums parādīja, ka, salīdzinot ar viņu, neesam ne plika vērdiņa vērti. Kāpēc gan lai no mums vēl kautrētos?

. Viņš aizgāja, bet mēs abi klusēdami vēl kādu brīdi palikām stāvam.

—  Jūs viņa dēļ ļoti uztraucāties, — seržants sacīja, — esat pat nobālējis. Tātad ir gan jums sariebis, maitas gabals.

Es neatbildēju.

—   Bet es jūs saprotu, — sepants turpināja klusākā balsī. — Pats esmu bijis gūstā, un zinu, cik salda dzīve bija pie viņiem. Jūs teicāt — gestapo izmeklētājs?

—   Nē, — es atbildēju, — priekšnieks.

— Ai-ai-ai! — seržants noklakšķināja ar mēli. — Izskatās jau arī pēc zvēra. Vai viņš tirdīja kādu no jūsējiem?

Es atkal neko neatbildēju.

—   Jā, — policists sacīja, nolūkodamies uz pasta durvīm. — Atkal viņam visas tiesības, atkal viņam nauda un stāvoklis. — Seržants nopūtās. — Kas tikai pasaulē nenotiek, kas tikai nenotiek, nav pat apjēdzams! Slims šis esot! — viņš nosmīnēja. — Tādus slimniekus. ..

Gardners iznāca no pasta kantora un, uz mums pat nepalūkojies, vienmērīgā, nesteidzīgā gaitā aizsoļoja pa ielu. Aizgāja līdz krustojumam, pacēla roku, apturēja taksometru un iesēdās tajā. Policists noskatījās viņam

paka], kamēr mašīna līkumā pazuda, un tad spēji pavērsās pret mani.

—   Klausieties, — seržants briesmīgā uztraukumā iesaucās, — bet ja nu viņš mums piešuvis bārdu? Dokumenti varbūt ir viltoti, ko? Vienā kabatā papīri uz Gardnera vārda, bet otrā — uz Zoslēna .. . Pagaidiet, es .. . — Un viņš grasījās skriet uz ielas stūra, pie policijas tālruņa.

—   Liecieties mierā, — es teicu, saturēdams seržantu aiz rokas. — Liecieties mierā! Neraizējieties, viņam viss pilnīgā kārtībā. Gan uzvārds, gan darba vieta. Mums allaž kaut kas nav tā, kā vajadzētu, bet viņam viss kārtībā.

Tās pašas dienas naktī es sēdēju savā kabinetā un lauzīju galvu. Man prātā cieši bija ieēdusies kāda doma, un es nekā nevarēju no tās atbrīvoties. Pēkšņi ietrinkšķējās tālrunis. Noņēmis klausuli, es pazinu sava šefa balsi:

—   Hallo, Hans! Ko jūs patlaban darāt?

Tas, ka šefs zvanīja tik vēlu, divpadsmitos naktī, mani sevišķi nepārsteidza. Večukam es patiku, un viņš man zvanīja jebkurā laikā, kad vien bija vajadzīga kāda uzziņa. Bet tieši šis zvans lika man saausīties. Mēs taču tikai pirms stundām četrām redakcijā bijām šķīrušies, Viņu kaut kur izsauca, un es pat atcerējos vārdus, ko mēs apmainījām atvadoties. Viņš apjautājās, vai raksts par debatēm parlamentā jau gatavs. Runa bija par 14. gadsimtā izdotu likumu, kurā paredzēts sods, ja kāds no ielas ielūkojies svešos logos. Puisim, kurš pirmo reizi četru gadsimtu laikā tika apsūdzēts šādā dīvainā nodarījumā, nosacīti piesprieda divas nedēļas cietuma, un ar to lieta būtu beigusies, bet kreisā novirziena avīzes sāka rakstīt par tiesnešiem pūderētās parūkās, kuriem mīļa viduslaiku kārtība. Tāpēc lietu nodeva izskatīšanai otrā instancē, bet pēc tam arī trešajā, tas ir, augstākajā tiesā. Arī mūsu avīze ievietoja plašu rakstu par stopa un bultas laiku likumiem, kas palikuši spēkā pat vēl kodolenerģijas gadsimtā. Tad kāda cita, galēji labā spārna avīze, piezīmēja: «Ja jūs tik ļoti esat pret visu veco, kāpēc tad daudzināt viduslaiku formulu «Mans nams — mana pils»? Kāpēc arī to nenodot arhīvā kā neglāb

j.irni novecojušos un konkrētiem laikmeta apstākļiem neatbilstošu? Bet notiek taču tā — tikko kreisās avīzes redakcijā izdara kratīšanas vai arī naktī kādu apcietina, lulit saceļas brēka: «Apžēlojieties, pārkāpta dzīvokļa neaizskaramība!» — «Esiet taču loģiski, nemiernieku kungi!» Mēs atbildējām, un sacēlās jezga. Lūk, par to visu man vajadzēja uzrakstīt zinātnisku apcerējumu, dibinoties un daždažādiem likumdošanas aktiem, precedentiem un tiesu praksi. Tieši par to mēs arī runājām ar šefu, kad bijām sastapušies redakcijā. Viņš apvaicājās, vai raksts jau gatavs, un es atbildēju, ka pabeigšu to uz rīta pusi. Tad viņš vēl mani paskubināja: «Es paļaujos uz jums, Hans. Sadodiet krietni, tā lai viņiem no parūkām pūderis birtu.» Tā mēs ari šķīrāmies. Taču naktī viņš man atkal zvana un apjautājas nevis par to, vai pasūtītais raksts gatavs, bet ko es pašlaik darot. Es atbildēju, ka atpūšos. Viņš pasmējās un iesaucās:

—   Nu, protams, ne jau vienatnē?

Atbildēju, ka ne, viens gan, šajā laikā es allaž eSmu viens, — un tad viņš ātri, it kā steigdamies nopurpināja, ka tādā gadījumā uz pieci minūtēm iegriezīšoties pie manis un būtu labi, ja es šajā laikā patiešām būtu viens: vajagot aprunāties. Es atkārtoju, ka esmu viens, un, nolicis manuskriptu sāņus, sāku viņu gaidīt.

Šefs ieradās tieši pēc piecām minūtēm — tātad bijis tepat tuvumā. Kad es viņu ieraudzīju, sapratu, ka ne jau veltīgi viņa tonis bija tik viegls un draisks, bet smiekliņi — tik ilgstoši. Večuks bija ieradies uz nopietnu sarunu. Bet, lai kā arī būtu, ienācis istabā, viņš tūlīt sāka ērmoties. Ar īsti zilonisku grāciju patērgāja par spilveniem, kas bija izsvaidīti uz dīvāna («Kas tos izmētājis? Vai tikai blakus istabā nav kāds paslēpies?»), tad piebilda, ka katrā ziņā mani apprecināšot — manos gados viņam jau bijis dēls, — un pēkšņi izgrūda:

—  Ziniet, starp citu, Hans, man tikko bija ļoti nopietna saruna par mūsu avīzi.

Es pavīpsnāju — večukiņš pārāk vāji prata blēdīties — un tieši noprasīju:

—   Droši vien kādā sakarā ar mani?

Šefs savieba seju cietēja grimasē. Es večuku biju samulsinājis, viņš nevarēja tik vienkārši, viņam vaja-

dzējā ieskrieties, sasparoties, tikai tieša uzbrukuma brīž,os viņš kļuva rupjš un pat cinisks — daudz ciniskāks, nekā to prasīja apstākļi. Tāpēc arī tagad viņš karstumā man atbildēja:

—   Nē, tā nebija par jums! — Bet tūlīt apjautājās: ~-Vai jūsu raksts gatavs? Vai es varētu tajā ielūkoties?

Atbildēju, ka neesmu vēl pabeidzis un tikai rīt no rīta to nosūtīšu uz tipogrāfiju.

—  Vai par to arī bija runa? — es ievaicājos.

— Nē taču, nē! — viņš atgaiņājās ar rokām un apmulsis sāka tekalēt pa istabu. — Ai, cik karsts pie jums! Atļaujiet, es atvēršu vēdlodziņu? — Viņš kādu brīdi noņēmās gar logu un, kad pagriezās atpakaļ, tad jau atkal bija nomierinājies, labvēlīgs un rāms. — Lieta tāda, es gribētu ielūkoties šajā rakstā, iekāms to nosūta uz tipogrāfiju, — beidzot viņš stingri un laipni noteica. — Jūs taču, protams, atļausiet.

Mana rīcība arī šoreiz bija neparasta, tas ir, es vienkārši pasniedzu viņam manuskriptu. Šefs bija gaidījis satrauktus jautājumus, neizpratni, neapmierinātību, un tas, ka es tik vienkārši, bez kavēšanās noliku manuskriptu uz galda, lika viņam saausīties. Večuks paņēma rakstu, pārlaida acis dažām sākuma rindiņām, raižu pilnā balsī iesaucās: «Nu lieliski!» — un, pārlocījis divi daļās, ielika portfelī. (Viņa portfeli ir vērts tuvāk aprakstīt: tas man šķita īsts sava saimnieka simbols — nobarojies, izblīdis kā krupis, krietna trusīša lielumā, un arī krāsa šim krupim bija baismīga, tā kā apžulgusi, brūni dzeltenīga, netīros traipos un lāsumos.)

—   Es jums to atdošu pēc trim dienām, — večuks sacīja. (Tātad es sapratu, ka rīt nevarēšu to nosūtīt uz tipogrāfiju.) — Man tas nepieciešams ievadrakstam. (Tātad es sapratu, ka ievadrakstu viņš dos pats vai arī uzticēs kādam citam, katrā ziņā man to rakstīt neatļaus.) Ziniet, ir vajadzīgs, lai avīze izstrādātu kaut kādu vispārēju viedokli šajos, — viņš pasmaidīja un ar roku pamāja plašu žestu, — skandaliozajos juridiskajos ekscesos, kas tik bieži atkārtojas.

Eh, cik nepieciešami tas būtu! Tikai pēc tā jau es arī esmu brēcis visus šos pēdējos mēnešus! Ko tas nozīmē, ko tas nozīmē, godājamie kungi? Kas noticis mūsu

zemē? Sīs neiedomājamās prāvas, pašnāvības bez jebk.ida redzama iemesla, tiesu spriedumi, dibinoties uz astoņus gadsimtus veciem likumiem, un beidzot ari tas, ka tādi vecmodīgi noziegumi kā slepkavība, cilvēku nolaupīšana un izvarošana tik lielā mērā «modernizējušies», k.i k|uvuši jau par skautu nodarbībām, — visiem šiem Ir&lt;laiskajiem un reizē komiskajiem mūsu civilizācijas I mmiem taču ir kāda kopēja augsne, kurā tie savairojas kā indīgas sēnes? Kāpēc mēs tos aprakstām ar tādu aizrautību, pilnīgi aizmirsdami trūdzemi, kura tos baro «ir savām sulām?

Bet večuks tikai noknikšķināja portfeļa slēdzīli, krēslā izslējās taisnāk un noprasīja:

—   Vai jūs neesat vienis prātis ar mani, Hans?

—   Protams, — es atbildēju, — protams, esmu vienis prālis! Jūs lieliski paskaidrojāt, ka visas šīs parādības iziiug no vienas saknes.

—     Nu, nu, — šefs atplauka, — es jau zināju, ka ari jūs mani atbalstīsiet. («Arī es tevi atbalstīšot! Ak tu, pārgudrais krupi!») Un, redziet, taisni šodien man bija saruna par . .. — viņš sadurstījās.

liet es tieši noprasīju:

—   Saruna par to, ka es jūs atbalstīšu, šef?

Viņš savicināja rokas un bezmaz pielēca kājās. Večuks nevarēja paciest, ja kāds no apakšniekiem pārāk tālu aizsteidzas priekšā un uzrlnin viņa domas.

—   Kāpēc par jums, kāpēc par jums? — viņš gandrīz vai iekliedzās un tvēra sev pie krūtīm. — Ai, un vienmēr tā! Kāpēc par jums, Hans? Es taču teicu, ka runa nebija par avīzes līdzstrādniekiem, bet par visu avīzi kopumā. Nu, starp citu, mēs pieskārāmies arī jūsu nodaļai, protams. (Es viegli pavīpsnāju, un viņš atkal uztraucās.) Bet tas taču ir gluži dabiski, Hans! Ja runā par avīzi, tad piemin mūs visus — tās līdzstrādniekus, vai ne? (Es pamāju ar galvu, un viņš apmierinājās.) Un, ziniet, dažas pretenzijas ir, diemžēl ir. Daļu no Lām es tūlīt kategoriski noraidīju. Piemēram, it kā mēs publicējot pārāk daudz atsauksmju par nāves soda izpildīšanu šiem abiem nelaimīgajiem. Teitan es viņiem tieši pateicu: «Jā, mēs šādas atsauksmes esam publicējuši un publicēsim, un šeit neviens mums, protams, nevar

pavēlēt. Mēs esam brīva prese, nevis valdības aģenti, to, lūdzu, iegaumējiet!» — Kādu brīdi viņš cienīgi pie sevis kaut ko ņurdēja. — Taču zināmu daļu pārmetumu tomēr vajadzēja atzīt. Ko lai dara? — večuks pavīpsnāja. — Jābūt taču objektīviem. Vienīgi pāvests ir bez grēka, bet arī par to dažs labs šaubās! Vai ne, Hans?

Šeit mēs abi drusku pasmējāmies, un es piedāvāju:

—  Ja jūs, šef, nesteidzaties, es pagādāšu kafiju.

Es to darīju tāpēc, lai viņš varētu pasēdēt un padomāt, kādā veidā un cik plaši izklāstīt to, ko bija atnesis savā portfelī, citādi viņš šeit nokvernēs veselu dienu, bez tam arī man pašam bija nepieciešams sakārtot domas. Vajadzēja taču sākties vienai no nozīmīgākajām sarunām manā mūžā. Večuks, protams, tūlīt piekrita manam ierosinājumam un paziņoja, ka labprāt, iebaudīšot tasīti kafijas, jo mute viņam esot pavisam sausa. Kad es atgriezos, šefs jau atkal bija labvēlīgs, smaidīgs un mierīgs. Nomierinoši uzlicis man uz rokas savu balto delnu, viņš laipni ierunājās:

—   Jā, jūsu rakstus joti Joti cildina. Dažus no tiem uzskata taisni par paraugu.

Es palūkojos uz viņu gandrīz vai pateicīgi: Lai nu kā, bet viņam tas nevedās viegli. Večukam patiešām bija žēl šķirties no manis, tomēr vajadzēja likt visu uz spēles. Un es iejautājos:

—   Bet viņi taču izsacīja arī kādas piezīmes? Droši vien visos jautājumos taču man nepiekrīt?

Kolīdz to biju pasacījis, bet viņš jau pavēris muti, es atskārtu, ka veltīgi esmu vaicājis. Jo vairāk centīšos izdibināt, jo rūpīgāk večuks slēpsies. Un patiešām, viņš atbildēja, ka tā neesot, literārā un pat politiskā ziņā viņi visos jautājumos man piekrītot. Bet. . .

—   Bet esiet taču objektīvs, Hans, jautājumam ir vēl arī otrā puse. Jūs vadāt lielu, svarīgu nodaļu un — nav vārdam vietas — vadāt to ļoti labi, apzinīgi, interesanti, principiāli, ar pavisam nelielu novirzīti. Bet, palūkojieties, — kas iznāk rezultātā! Katrs raksts pats par sevi! ir tik pareizs, ka tajā nav apstrīdams neviens vārds. Taču gada laikā jūsu nodaļa ievieto avīzē nevis vienu, bet gan ap divi simti tādu rakstu un apcerējumu, ko jūs esat pasūtījis personām ar noteiktu domāšanas un faktu

uztveres veidu. Seit nav ierēķinātas sīkas informācijas, piezīmes' un hronika. Un, redziet, visu to kopā ņemot, iznāk gluži kas cits, — rodas rūpīga, pavisam skaidras tendences caurstrāvota faktu atlase.

Es klausījos un klusēju, bet viņš turpināja:

—   Redziet, ņemsim kaut vai atsauksmes par nāves soda izpildi šiem divi nelaimīgajiem. Es toreiz teicu, ka mēs tās publicējam un publicēsim, — mums, protams, ne tikai tiesība,s to darīt, bet arī tiešs pienākums. Tomēr, dārgais draugs, es atzīstos — pēc tam, kad biju tā pateicis, man tūlīt iešāvās prātā: jā, bet mūsu atsauksmes — tās taču ir tikpat kā kurpes no vienas kājas. Vienā balsī tās visas atmasko un nosoda, — tikai atmasko un nosoda! — taču nevis nosodītos, bet gan sodītājus, tas ir, nevis noziedzniekus, bet ganvaldibu. Citiem vārdiem sakot — mēs visnotaļ pieļaujam nopulgot savā avīzē visu mūsu dižā un augstsirdīgā drauga tiesisko sistēmu, nemaz lāgā nepadomādami, kāpēc šī sistēma tik nederīga un kam īsti tā nepatīkama. Taču tas jau, ziniet, atgādina ne tikai iejaukšanos citas valsts iekšējās lietās, bet arī tiešu ideoloģisku diversiju.

Es vēroju viņu. Večuks pagaidām vēl runāja klusā un mīlīgā balstiņā, bet, tā kā viņa seja jau bija viegli pietvīkusi un acis mirdzēja, es zināju, ka tagad viņš neapstāsies, iekāms nebūs visi^ izsacījis.

—  Tā, redziet, — viņš turpināja, — es ari nodomāju: «Pietiks, vai tad tas ir pareizi? Kam tas vajadzīgs? Kā labā mēs īsti strādājam?» Un — atzīstos — izvirzījis sev šādu jautājumu, es nevarēju rast tam atbildi.

«Neko tu nenodomāji,» es sapratu, «to visu tev tur iekaluši. Tāpēc jau tevi arī izsauca …»

Taču es sacīju pavisam ko citu:

—   Bet kāpēc jūs, šef, viņiem neatbildējāt, ka nule vēl pēdējā numurā cita pēc citas ar visiem parakstiem publicētas veselas piecas vēstules, kas atzinīgi izsakās par tiesas spriedumu un nāves soda izpildi?

—  Nu jā, — viņš parupji atbildēja, — mēs publicējām gan, tas, protams, taisnība, tomēr, dārgo yans, šie publicējumi — runāsim taču atklāti! — bija nevis atsauksmes, bet izsauksmes. Jā, jā! Kaut kādu ku-kluks-klana tipa apdzērušos zeņķu histēriskas izsauksmes. Un jūs,

dārgais, tās publicējāt, — viņš vairs neteica «mēs», bet «jūs», — jūs tās publicējāt vienā lappusē, bet tieši pretim — otrā ievietojāt izsmejošu un, jāsaka, ļoti pārliecinošu rakstu par tiesiskās apziņas pagrimumu masās un pierādījumam minējāt tieši šīs piecas vēstules. Vai jūs domājat, ka tas pagājis secen nemanīts?

Nolicis rokas uz krēsla apmales, es lūkojos viņam tieši acīs un klausījos. Bija taču pilnīgi skaidrs, ka viņš savā portfelī atnesis jau gatavu ultimātu un neaizies, iekāms nebūs to nolicis man priekš visā tā bargajā nesatricināmībā. Šefs bija pielaidīgs redaktors, viņš varēja bezgala ilgi kādas nodaļas darbā paciest noteiktu līniju, paciest pat to, ka labējās avīzes tādēļ uz viņa galvas izgāž samazgu straumes un visnepieklājīgākā kārtā viņu lamā, — galu galā tas taču tikai ceļ avīzes metienu. Patiesā cēlsirdībā viņš izturēja pat satīrisko žurnālu bultas, anonīmās vēstulēs izsacītus draudus, huligānu ņirdzīgos telefona zvanus un pat to, ka viens otrs sludinājums no mums aizslīdēja pie kaimiņiem. Šie upuri cēla avīzes reputāciju. Bet upuri taču ir dažādi, un vieni draudi nelīdzinās citiem. Dažkārt laipns padoms ciest klusu un padomāt sver simtkārt vairāk nekā klaigulīgi draudi un uzbrēcieni. Un tieši tādu padomu, šķiet, viņam šodien bija devuši.

Es šefam atbildēju, ka arī tāda veida vēstulēm ir savi lasītāji: atradīsies taču desmitiem tūkstošu tādu, kurus uzkliedziens: «Sit nodevējus!» ietekmē vairāk nekā visi raksti par tiesībām un taisnību. Atcerieties Dreifusa prāvu. ,

Viņš man atbildēja paskarbi, bet vēl korekti:

— Mitējieties, Hans! Tā ir bezmērķīga pļāpāšana. Šie ēzeļa brēcieni nevar nevienu pārliecināt, un jūs labi zināt, ko esat izvēlējies. Būsim vismaz viens ar otru godīgi.

—   Godīgi? — es atvaicaju un paraustīju plecus.

Tas večuku aizkaitināja, taču šoreiz viņš vēl apvaldījās.

—   Un objektīvi, Hans. Jā, turklāt vēl ari objektīvi! — viņš piebilda. — Jāuzklausa arī otra puse. Tas taču ir jūsu jurisprudences pamatprincips. Un, ja tiesa to pārkāpj par ļaunu apsūdzētajam, jūs, juristi, saceļat, piķis

viņu zina, kādu brēku. Bet avīzē, ko abonē simti tūkstoši un lasa miljoni cilvēku, jūs,, taisnīgo tiesnesi, pats atlasāt jums vajadzīgos lieciniekus. Un kā vēl allasāt!

—   Pagaidiet, — es teicu, ielūkodamies viņa piesarkušajā sejā un acīs, kas raudzījās pretī ar smagu skatienu.

—   Šās otrās puses uzklausīšanai taču nepieciešams, lai tā vispār ne tikai eksistētu, bet arī vēl prastu cilvēcīgi runāt un rakstīt.

To večuks tikai bija gaidījis, — tūlīt viņš atplauka, nomierinājās un ar tuklo roķeli uzsita pa savu pietūkušo rūsgano portfeļa krupi. Tas dobji iekvakšķējās, palēcās un atvērās, bet viņš iebāza tajā roku un ar burvju mākslinieka veiksmi izvilka no turienes četras divkārši pārlocītas papīra lapiņas.

—   Nu, un šī? — viņš jautāja kautrīgi un svinīgi.

Pirms divi nedēļām es patiešām bija saņēmis šo vēstuli, bet nepublicēju un ieliku to kādos aktu vākos. Tagad šefs sēdēja un vicināja man acu priekšā tās kopiju. Es labi zināju šīs vēstules autora pagātni. Okupācijas laikā viņš bija mūsu pilsētā iznākošās profašistiskās avīzītes «Lāpa» redaktors, bet tajā dienā, kad ienāca sabiedroto karaspēks un kā pirmā sāka degt fašistiskās avīzes redakcija, viņšpēkšņi pazuda, iegrimdams kā zemē.

Kādu pusgadu viņš slapstījās, bet tad viņu notvēra, nodeva tiesai un notiesāja spaidu darbos. Gadu vai pāris viņš pat nosēdēja kaut kur aiz restēm, bet kas viņu bija tiesājis, kur tas noticis un, galvenais, kā viņš bija izkļuvis brīvībā, — es nezināju. Svarīgi tomēr tas, ka viņš jau kādu gadu klaiņoja pa mūsu pilsētu un, spriežot pēc vēstulēm, kas, ar kopējamo papīru pavairotas, tika piesūtītas visām mūsu pilsētas avīzēm, atkal gatavojās kļūt par pasaules glābēju. Tikai tagad viņš karoja par demokrātiju, jo sevišķi nopriecādamies par to enerģisko demokrātijās formu, kura, pēc viņa vārdiem, bija pilna apņēmības «visiem tai pieejamiem līdzekļiem, sākot ar atomu bumbu un beidzot ar elektrisko krēslu» nosargāt savus sasniegumus. «Labāk riskēt ar atomu karu un cilvēces pilnīgu fizisku iznīcināšanu nekā zaudēt kaut ko no mūsu svētajiem sasniegumiem,» viņš rakstīja kādā

no šajām vēstulēm. «Labāk lai uz mūsu galvām krīt atomu bumbas, nekā krīt mūsu demokrātijā.» Es, protams, nekad nebūtu iedrošinājies šo rakstu iemest papīrkurvī vai ievietot redakcijas arhīvā, bet manā rīcībā bija kāda cita vēstule, ko šis pats cilvēks bija rakstījis pirms divpadsmit gadiem. Tajā bija sacīts: &lt;&lt;Mūs gluži veltīgi dēvē par antikomunistiem, — patiesība ir vienīgi tas, ka komunisms un komunisti patiešām izvirzās par pirmo un galveno mūsu uzbrukuma objektu, taču tikpat enerģiski un konsekventi mēs cīnāmies pret jebkuru demokrātijās un demokrātismā paveidu, pat pret vienkāršu liberālismu, ar vārdu sakot, pret jebkuru mācību vai valsts iekārtu, kuras pamatos ir cilvēku līdztiesības kategoriska atziņa.»

Toreiz, desmit gadu veco vēstuli, un otru, nule pirms desmit dienām saņemto, es glabāju vienos un tajos pašos aktu vākos un biju nodomājis tās ievietot vienā avīzes numurā.

Bet tieši to šefs nezināja un manu klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta.

—   Lūk, kāpēc, Hans, mūs arī apvaino, it kā mēs izdabājot sarkanajiem, — viņš pamācoši piezīmēja un ātlika vēstuli atpakaļ.

Kopš mūsu sarunas sākuma līdz šim brīdim, atklāti sakot, pat visu šo nedēļu, es biju diezgan drūmā noskaņojumā, taču tagad noskaitos pa īstam un uz mirkli manā iztēlē atplaiksnījās ne vairs es pats un viņš, ne vairs mūsu departamenta lielākās avīzes ietiepīgs līdzstrādnieks un tās pārlieku lēnprātīgais šefs, bet gan pavisam citi cilvēki un citā laikā. Kā jau dažu labu reizi pēdējā pusgadā, uz īsu brīdi atkal izjutu sirēnas trauksmīgo gaudošanu, kaķu ņaudām līdzīgo flautu pīkstoņu un bungu dārdoņu — iebrucēju triumfa marša baigās skaņas okupētajā pilsētā. Un no tālo gadu dzīlēm atmiņā atkal iznira plaša telpa, kurā pie sienām sakārtas pērtiķu ģipša maskas, turpat dziļā atzveltnī sēž mans tēvs — izģindis, sīciņš, ar mulsu smaidu, tuvredzīgi mirkšķinādams acis, bet viņam priekšā bargi nostājies okupācijas armijas virsnieks, slaids, kalsns un iznesīgs; es redzēju arī sevi — izspūrušu zeņķi, kas pieplacis pie puspievērtajām, pēc priedes un vaska smaržojošām

durvīm. Tas viss bija briesmīgi tālu un, protams, nemaz nelīdzinājās šodienas sarunai. Bet ari toreiz viss taču sākās ar kādu dokumentu, arī toreiz kāds mēģināja kaut ko pierādīt, arī tajās dienās ne jau tūlīt un ne jau bargā balsī tika izsacīti laipni aplinkus draudi, patiesībā pat ne draudi, bet vienkāršs brīdinājums. Un, atcerējies visu to, es vairs nevarēju ne izlikties, ne turpināt šo spēli. Lēnīgi, bet tajā pašā laikā tieši, tik tieši, kā nekad agrāk nebiju iedrošinājies runāt, es šefam noprasīju:

—  Tātad ko jūs man īsti gribat ieteikt, Lanē kungs?

Tieši «Lanē kungs», — tā viņu tajos gados mēdza uzrunāt arī mana māte. Pārsteigumā viņš nodrebēja, taču šajā mirklī ienesa kafiju — lielisku melhiora kafijas kannu; kas bija piederējusi manai mātei, ar stikla virsmu, daždažādiem sietiņiem, filtriem, nogulšņu uztvērējiem, kaut kādiem ritentiņiem un vadmalas strēmelēm, — un es sāku rosīties, kārtodams galdu. Kamēr es saliku tasītes, viņš kaut ko apsvērdams nolūkoļās manī, bet tad iemeta papīrus portfelī, aiztaisīja to, pasmaidīja un sirsnīgi un draudzīgi noteica:

—   Hans, tam visam jādara gals.

—  Jā? — es ievaicājos.

Un, tā kā manā balsī patiešām nebija nekā cita kā vien ziņkāre, viņš atkal satraucās. Smagi aizmetis mīksto portfeli — tas ļengani noplakšķēja uz atzveltņa, — šefs gandrīz vai iebrēcās:

— Jā, jā, tam jādara gals, reiz par visām reizēm! Ja visi redaktori ieturēs tādu līniju, tad, ziniet, par ko mēs pārvērtīsimies! Redziet! — viņš ar pirkstu pagrūda kaut kur uz kakta pusi. — Par komunistu aģitācijas lapeli, nevērtīgu proklamāciju, par «/' Humanitē» svētdienas pielikumu! Vai jūs to vēlaties? Nu, bet es nekādā ziņā to negribu. Es neesmu viņu rokaspuisis. Paskatieties, cik tālu mēs esam nonākuši! — Viņš atkal atvēra portfeli ūn izrāva no tā papīrus, vēstules, izgriezumus, papurināja tos un tad nosvieda uz dīvāna. — Redziet, — viņš nikni kliedza, — redziet, ko raksta par mūsu avīzi! Un vai jūs zināt, ar ko man bija saruna? Nu, redziet, man pietiek! Es vairs tā negribu! Sevi es nežēloju, bet avīzi, avīzi es jums neļaušu grūst postā!

—   Labi, — es ierunājos, — negrūdīsim avīzi postā. Un, galvenais, rīkosimies tā, lai jums vairs nebūtu jāiet uz turieni, kur jūs tik ļoti satrauca.

Viņš neklausījās.

—   Un vēl es gribētu zināt: kam mēs kalpojam, — šefs kliedza, — uz kādām dzirnavām mēs lejam ūdeni? Jā, es jums tieši gribu pajautāt: kam uz uz kādām? Nu? … Jūs nezināt? Redziet, ari es nezinu. Bet tas jau nekam neder, ja avīzes līdzstrādnieki nezin, kam viņi kalpo. Tik tiešām, dieva dēļ, ko tas nozīmē? Skuķis nošāvis tēvu, taču mums nepietiek ar prāvas atreferējumu, nē, mums jāgāž valdība. Kāpēc? Kālabad? Es to nezinu. Vecs nelga izsekojis savas meitas pielūdzēju, sadevis tam pa kaklu un aizstiepis uz policiju — neglūni citu logos, — bet otrs nelga — šoreiz ar parūku — ietupinājis viņu uz pāris nedēļām. Un kas iznāk — mēs nerunājam par būtību, slikts šis spriedums vai labs, taču sākam klaigāt, ka nevis tiesnesis ir nelga, bet slikta ir visa iekārta. Bet, ja iekārta ir slikta, tad jārīko sociāla revolūcija, jāaicina talkā komunisti? Iznāk taču tā. Aiz okeāna notverti divi spiegi — žēlīgais dievs, kur tikai neesam meklējuši vainīgos! Mēs rakstām par raganu medniekiem, par korupcijām un blēdībām, tikai par pašiem spiegiem ne pušplēsta vārda: kā lai to dara, viņi taču ir cietēji! Kas tad tā galu galā par būšanu? Man uzstāda jautājumu: «Kā vārdā tas viss pie jums tiek darīts?» Bet es ciešu klusu un domāju: «Pareizi gan, kā vārdā un kāpēc?»

—   Ieliešu jums kafiju, — es mierīgi ierunājos.

Bet viņš negribēja rimties un brēca tālāk:

—   Kāpēc viens ir vainīgs un otrs vainīgs, prezidents vainīgs, premjers vainīgs, angļu karaliene vainīga, tikai komunistiem nav nekādas vainas, pat ja viņus notver nodarījuma vietā. Nē, galu galā visam ir savs mērs. Pacietībai ir savas robežas, un arī labais nav pārspīlējams .. .

Viņš sen bija iekveldinājis sevi šādai sarunai, taču varēja manīt, ka, nelūkojoties uz visu — uz to, ka viņš ir šefs, avīzes īpašnieks, bet es viņa līdzstrādnieks, ka viņa līnija ir pilnīgi pareiza un neaizskarama, bet man nav itin nekādas līnijas, tikai nepārtraukta svaidīšanās,

ka viņš ir profesors, bet es neēšniu nekas, — nelūkojoties uz'visu to, viņš strīdā ar mani nejutās visai drošs. Es palūkojos uz viņa drebošajam rokām, uz dzelteno portfeli, uz papīriem, ko viņš bija izkaisījis pa galdu, un pēkšņi pavisam Skaidri atskārtu, ka šī bufonāde mums nevienam nav vajadzīga un neko nedod. Vienīgais, kam šobrīd jēga, — pārtraukt visas sarunas. Es nejuLos ķā prokurors un neuzskatīju savu šefu par apsūdzēto. Turklāt viņa stāvoklis arī no šā viedokļa bija skaidrāks par manējo. Patiešām — viņš grib saglābt savu avīzi, kurai draud lielas nepatikšanas, un tāpat arī savu neaptraipīto reputāciju, jo iznāks ļoti nejēdzīgi, ja ieinteresētās personas sāks rakņāties viņa pagātnē. Bet ko es īsti gribu? Rakstu izvairīgus apcerējumus, kas pilni ar mājieniem un minējumiem, par kuriem es skaļā balsī neuzdrošinos ierunāties. Kas baidās no šādiem kniepadatu dūrieniem? Taisni brīnums, ka ap šiem vienas dienas rakstiem vēl iedegas kaut kādas kaislības, šefu izsauc kaut kādas iestādes, tur pūlas viņam ieskaidrot, ka rodoties kaut kādas briesmas (paskat tik, mani raksti esot bīstami!), bet viņš nobīstas līdz nāvei, brēc uz mani nelabā balsī, vicina ar papīra skrandām piestūķēto portfeli. Ko citu es no viņa varētu gaidīt? Vai tiešām man no atmiņas izkūpējusi kāda cita pirms gadiem piecpadsmit rakstīta vēstule, kurā viņš nevis izvirzīja jautājumus, kā to dari pašreiz, bet vienkārši un noteikti pārvilka krustu visai civilizācijai, sacīdams, ka pašreiz vissvarīgākais un galvenākais — saglabāt šajā baismīgajā pasaulē savu nabaga cilvēcisko apziņu? Un tā viņš ari palicis pie dzīvības, saglabājis savu apziņu un turklāt kļuvis vēl par varoni. Bet kurp es viņu tagad bīdu un ko no viņa gribu? …

Galu galā es atskārtu, ka jāizbeidz, un sacīju:

—  Šef, es visu saprotu un ar visu esmu mierā,

—   Tad jau lieliski! — viņš pikti izgrūda.

—  Es visu saprotu. Atdodiet manu rakstu. — Un es pastiepu roku.

Taču viņš tūlīt aprāvās, seja viņam samulsa, acis tuvredzīgi samiedzās. Tas, ka nevajadzeja vairs blēdīties, kā lapsai cilpot ap mani, un līdz ar to visas rūpīgi sagatavotās runas un ultimāti izrādījušies lieki, izraisīja

viņā kļūmes sajūtu, it kā cilvēks būt notēmējis un atvēzējies, lai triektu pretiniekam pa žokli, bet pretinieks pieliecies vai arī palēcis atpakaļ — un, lūk, elastīgās sitiena sajūtas nav, smeldz tikai sastieptā roka, un nav apjēdzams, kas īsti noticis.

Es paņēmu no viņa savu rakstu un nometu to uz galda. Viņš noburkšķēja kaut ko neskaidru: «Bet vai tad jūs pats gribat? …» — un apklusa, nezinādams, ko sacīt.

Apgāju galdam apkārt no otras puses, paņēmu tasītes — viņa un savējo, — ielēju kafiju un sacīju:

—   Nestrīdēsimies. Esmu visu pārdomājis un redzu, ka mums jāšķiras, vismaz uz kādu laiku.

—   Ko? — viņš nopurpināja jau pilnīgā apmulsumā, satraucies varbūt jau pa īstam. Viss taču norisinājās pavisam citādi, nekā viņš bija gaidījis: es aizgāju pats, nevis viņš mani atlaida.

—   Uz kādiļ laiku, šef, uz kādu laiku! — es viņu mierināju.

Pēc tam kad biju pasacījis šos izšķirošos vārdus, viss mans īgnums, nepatika un gandrīz vai ienaids'izkūpēja kā dūmi vējā. Jo man priekšā nebija vairs ienaidnieka, nodevēja, kapitulanta, vienīgi šķērslis, kuru es — beigu beigās — biju pārvarējis vienā rāvienā un par kuru pēc tam vairs nebija vērts domāt.

—  Dzeriet kafiju, profesor, —es sacīju un gandrīz vai pasmaidīju, jo arī tas viss taču kādreiz jau bija piedzīvots.

Visu pēdējo gadu es ienīdu šo cilvēku, ienīdu visu, ko viņš darīja, rakstīja, organizēja, rediģēja, ienīdu viņu par visu labo, ienīdu par visu ļauno, bet visvairāk tāpēc, ka viņa loma liktenīgi mainījās. Reizēm viņš man patiešām bija tēvocis Johans, mana tēva draugs, kuram klēpī es esot rotaļājies, — tā, protams, bija pasaka, taču jau sen pierasta («Ak, es taču jūs, Hans, atceros no tā laika, kad bijāt vēl, lūk, šitāds! Atcerieties, kā jūs man klēpī rotaļājāties?» Vai arī: «Jūs taču esat šefam klēpī rotaļājies, vai tad viņš jums ko liegs?» — tādās reizēs, kad vajadzēja nokārtot kādu nepatīkamu notikumu redakcijas dzīvē.) Pēc tam sākās karš, pilsētā ienāca nacistu karaspēks, pie laternām parādījās pakārtie, uz ielām — nošautie. Mūsu ģimeni visi pameta.

Mēs dzīvojām četrdesmit kilometru no pilsētas, bet, kad tur ieradās Lanē, vispirms ieiedams pie mātes, pēc tam pie tēva, pirmo reizi gandrīz tukšajās istabās kā gluma, ložņājoša čūska aizšalca noslēpumainais vārds — «nodevējs». Taču nodevēju viņš nemaz neatgādināja, — šis tuklais, mīkstsirdīgi žēlīgais cilvēks, kas klusēdams klaiņoja pa mūsu gandrīz tukšās mājas istabām. Es skaidri atceros, kā viņš allaž notrīsēja, izdzirdot šāvienus, kā nomāktā balsī čukstēja: «Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs, ar ko tas viss beigsies?!» Kā viņš visu pārējo laiku nokvernēja dīvāna kaktā ar grāmatu rokā, to nemaz nelasīdams, bet pāri grāmatas malai blenzdams uz pretējo sienu. Viņam neuzticējās, viņa klātienē izvairījās no sarunām. Māte par viņu sacīja: «Nodevējs», tēvs izlaboja: «Pašlabuma meklētājs», bet es zagšus ielūkojos viņa apaļajās, riekstiem līdzīgajās acīs un domāju: «Tātad šitādi izskatās pašlabuma meklētāji!» Tad notikumi sāka risināties neticamā ātrumā. Vienlaicīgi man vajadzēja izturēt tēva nāvi, slepkavību un pašnāvību mūsu mājā, ugunsgrēku…

Pēc tam uzliesmoja karš austrumos, un viss sacirtās tādā virpulī, ka man sajuka laiks un notikumi. Pirmo reizi es toreiz sadzirdēju Hitlera impēriju nobrakšķam visos pakšķos. Mūsu pilsēta atradās dziļā aizmugurē, uz to vēl bumbas nemeta, tāpēc karu šeit sajuta mazāk nekā citur, bet mazāk — taļs vēl nenozīmē maz. Karš milza pāri mums kā negaisa tūce. Pilsētu pārpildīja bēgļi no rietumiem un ievainotie no austrumiem, un tur, kur viņi dzīvoja, gulēja vai apstājās atpūsties, nemitīgi bija dzirdamas sarunas par tik baismīgām lietām kā vienlaidus vai arī atkārtoti uzlidojumi, par to, ka pilsētā no veseliem kvartāliem palikušas tikai melnas krāsmatas, ka cilvēki aprakti sagruvušās patvertnēs un gājuši tur bojā. Stāstīja, ka no zooloģiskā dārza pēc uzlidojuma izlauzušies zvēri un skraidījuši pa ielām. Tie nav bēguši no cilvēkiem, bet meklējuši pie viņiem patvērumu, lācis esot rēcis un purinājis ķepas, strauss vicinājis apsvilušos spārnus, zilonis nometies uz ceļiem, pacēlis snuķi un žēli taurējis. Bet ko varēja palīdzēt cilvēki, ja arī viņiem zem kājām dega zeme? Bet koraļļu čūska, brinum skaista un indīga, kas līdzinājās sarkanmelnāin

krellēm, pa ugunsdrošības kāpnēm uzlīdusi sestajā stāvā un mierīgi saritinājusies zem kādas gultas. Šajos stāstos par drupās sagrautām lielpilsētām, par ielām, kurās ložņā Āfrikas rāpuļi un taurē mirstoši ziloņi, bija kaut kas no Vollesa un apokalipses — vispār kaut kas no leģendām par pastaro tiesu un cilvēces totālu bojā eju. Ļoti baismīgi bija arī klausīties par aviācijas uzlidojumiem. Pēkšņi sāk kaukt visas sirēnas, tās gaudo, gaudo un gaudo, cilvēki kā žurkas nobēg kaut kur pagrabos, bet lidmašīnas nāk viļņveidīgi — divi trīs un vienīgi dievam zināms, cik tūkstošos, — un rēkdamas un dunēdamas sistemātiski nodedzina kvartālu pēc kvartāla. Tajā laikā no tieša degbumbas trāpījuma nodega ari mūsu institūts. Es skaidri atceros tās dienas. Pagrabos sablīvējās tik daudz cilvēku, ka nebija iespējams nepiecelties, ne apsēsties; vienreiz kāds večukiņš aptieķnieks nomira no infarkta, bet viņa līķis palika stāvam, jo tas bija iespīlēts starp dzīvajiem.

Ļaudis sačukstējās par Krievijas sniegiem, par partizāņiem, par Kubes nāvi un atentātu uz Hitleru, par to, ka Padomju Armijas triecienos ļogoties Austrumu fronte, ka kritis Eiropas cietoksnis un ka hitleriešiem palikusi viena vienīga cerība: Neue Waffe — jaunais ierocis — līdzeklis pret visām kaitēm un likstām. Jau pēc tā vien, kā tika izrunāti šie vārdi, tūlīt bija jaušams, ar kādu cilvēku darīšana. Viens tos izrunāja, bet pats smīnēja, un tad es skaidri sapratu: «Kāds tur, pie velna, jaunais ierocis! Nekas viņiem nelīdzēs! Ierocis gan jauns, bet pērtiķis tas pats vecais (vācu valodā iznāk varen saskanīgi: «Neue Waffe und alle Affe»).

Citi izrunāja šos vārdus ar draudiem. «Redzēsim,» viņi it kā teica, «redzēsim, kungi, kas paliks pāri no Londonas un Parīzes! Redzēsim, kas būs Maskavas vietā! Zaļgana ūdens pančka ar vardēm.»

Bija arī trešā grupa — panikas taisītāji. Viņi izrunāja šos vārdus čukstošā balsī, bažīgi sejā lūkodamies: viņi no visa baidījās.

Ceturtā grupa savilka noslēpumainu seju: «Es, protams, nezinu, kāds ir jauņais ierocis, bet nesen dzirdēju kādu sarunu bumbu patvertnē, — runāja ļoti labi informēts cilvēks, ļoti labi informēts! Tas esot šausmīgi,

šausmīgi! Nabaga mātes, nabaga bērniņi!» Piektā kategorija tūdaļ sacēla brēku: «Kad jel, mīļie kungi, kad īsti!? Kamēr jūs tur sasparosieties, — mūs izsvilinās kā blaktis!»

«Jaunais ierocis noteikti parādīsies,» viņiem atbildēja sestā kategorija, un tie bija vistrulākie, bet toties vissīkstākie — impērijas balsts! Un jaunais ierocis patiešām parādījās, tas bija gan lieljaudas tanks «Tīģeris», gan tanks ar ārkārtējām manevrēšanas spējām «Pantera», gan «tanku dūre». Visām šīm «dūrēm», «Panterām» un «Tīģeriem» vajadzēja izbeigt karu vēl šajā sezonā, taču tas vilkās, vilkās un vilkās un arvien mazāk palika zemes, kur atkāpties. Bet tad parādījās kārtējais — katru nedēļu publicējamais Gebelsa raksts, un visi saprata, ka jaunais ierocis tikai vēl top, ka par to vēl spriedelē. Bet, ka beigas vairs nav tālu, to noģida visi. Drausmīgi bija sīkumi, kas apliecināja beigu tuvumu. Piemēram, veikalos parādījās stirnu un meža cūku gaļa — uz kilograma talona divi kilogrami. Slaveno «Madonnu» savīstīja un rūpīgi iesaiņoja, pieminekļus ienagloja kastēs, noslēpa pagrabos vai apraka. Aizliedza staigāt pa ielām pēc pulksten desmitiem. Sākās slepeni čuksti par spiegiem. Apkārtējos mežos esot nomesti parašutisti. Un notika, piemēram, pat šāds gadījums: kafejnīcā «Loreleja» k^ds virsnieks publikas acu priekšā nošāva citu — piecēlās no galdiņa, piegāja un ietrieca lodi pakausī pulkvedim, kas sēdēja un lasīja avīzi. Bet pēc tam izrādījās, ka darīšana bijusi ar spiegiem — tikai nebija skaidrs, kurš no šiem diviem bijis spiegs: nošautais vai šāvējs?

Kādu dienu avīzes pavēstīja: vakar giljotinētas trīs ļoti pazīstamas dāmas — esot bijušas spiedzes. Vēlkādam izpildīts nāves sods par to, ka izplatījis ar roku rakstītus uzsaukumus, citam — par spekulāciju ar pārtiku, bet vēl citam — par laupīšanu gaiša trauksmes laikā. Parādījās baigs vārds «defētisms» — valsts varas diskreditācija — un tikpat baismīgi, īsi procesi policijas tiesās. Ar katru dienu dzīve kļuva ne tik daudz drausmīgāka (protams, arī drausmīgāka, taču sāpju sajūta cilvēkos jau bija notrulināta), cik nejēdzīgāka. Un nebija jau arī tā, ka vācu tautai nebūtu gluži nekādas

izejas — šāda vai tāda izeja allaž atrodama, — taču skaidrs bija visu cerību sabrukums. Vieniem jau bija nācies iet nāvē, citus vēl gaidīja negods un posts. Šajā laikā arī Lanē kaut kur pazuda. Pēc tam es uzzināju: viņš neesot nodevējs, okupanti viņu aizveduši uz Vāciju. Pienāca ziņa, ka Baumcenē viņš giljotinēts. Tas pašos pamatos visu mainīja. Pēc uzvaras, kad mūsu institūts bija no jauna uzcelts, sēžu zālē novietoja viņa portretu, izrotātu ar sēru lentām un lauriem. Drīz vien pilsētas avīzē es izlasīju nekrologu, ko bija parakstījis viss mūsu institūta zinātniskais kolektīvs: «Gājis bojā izcils zinātnieks, tīras dvēseles cilvēks, Pretestības frontes bezbailīgs cīnītājs.» Bet tad pēkšņi parādījās viņš pats, stipri nosirmojis, pazaudējis visus zobus, mazliet klibodams ar kreiso kāju — pratināšanas laikā tā viņam esot sakropļota, — bet dzīvs un neparasti rosīgs. Atgriezās, un viss viņam rokās kūsāt kūsāja. Tagad viņš bija redzams antifašistisks darbinieks, ievērojams zinātnieks, municipālās padomes goda priekšsēdētājs, viens no progresistu partijas sekretāriem. Un kādas runas viņš sacīja pie kritušo cīnītāju kapiem! Kādās sapulcēs uzstājās! Ar kādiem darbiniekiem apskāvās un kādās pozās fotografējās! «Nē, vecie ozoli vēl dzīvi,» runāja klausītāji, izklīzdami pēc viņa runām. Bet man viņš bija tas pats vecais tēva draugs, kuram klēpī es esot rotaļājies.

Aizritēja gadi. Nomira māte. Es pabeidzu juridisko fakultāti un kādu gadu noklaiņoju bez darba, jo tajā laikā ne tādi vien juristi kā es nodarbojās ar korektūru lasīšanu. Un tad palīdzēja viņš, Lanē, kas bija pilnīgi aizgājis no zinātniskā darba un kļuvis par redaktoru kādā no mūsu departamenta vislielākajām avīzēm. Viņš atbrauca’ pie manis mājās, noskūpstīja, iesēdināja automobilī un aizveda sev līdz uz redakciju. Tur mēs sākām strādāt. Līdz karam tā bija viduvēja avīzīte: četras lappuses darbdienās, sešas — svētdienās, — viņa laikā tā palielinājās līdz divpadsmit un astoņpadsmit lappusēm. Sāka iznākt ilustrēts pielikums «Pasaule nedēļas septiņās dienās», parādījās pazīstamu autoru raksti. Un kā mēs strādājām šajā atjaunotajā avīzē, kādas runas sacījām, cik daudz mums bija spara, cik daudz mīlestī

bas pret dzīvi, nesaudzības pret tās ienaidniekiem! Kā mēs tolaik atmaskojām žurku alās paslēpušos nodevējus, cik pērkonīgās balsīs saucām pēc nāves soda! Osvencimas un Trembļinkas bendēm mēs pieprasījām karātavu cilpu. Tas bija lielo prāvu, brāļu kapu atrakšanas un svinīgo apbedīšanas ceremoniju sēru laiks, dienas, kad atklāja pieminekļus Nezināmajiem kareivjiem. Zobenu zālē tās bija zvēresta, gaišas ticības un nākotnes cerību dienas. Un šefs man tad šķita esam atriebes ģēnijs, kurš soda cilvēcības un laimes vārdā. Arī viņš taču bija lūkojies nāvei acīs un rāpojis pa Baumcenas cementa klonu, arī viņam uzvilkts trako krekls un sažņaugts tik cieši, ka brakšķējušas ribas. Mani iepriecināja apziņa, ka tagad viņš stingri sēž savā redaktora krēslā un visi pērkoni un zibeņi sakoncentrēti viņa mīkstajos, strupajos pirkstos. ,

Tā pagāja gadi. Tad pienāca lūzums, tik spējš un krass, ka es ilgi nevarēju apjēgt: kas gan īsti noticis? Viss, kas šķita iedibināts mūžu mūžos, atkal kļuva tikpat neskaidrs kā pirms desmit gadiem. Labais un ļaunais, kas pirmajos pēckara gados izveidojās par neapstrīdamiem, skaidriem, redzamiem un taustāmiem jēdzieniem, pēkšņi atkal it kā apsūbēja, pagaisa un galu galā apmainījās ar vietām. Un nebija vairs iespējams izprast, kur draugs un kur ienaidnieks, un kāda rīcība godājamāka — tvarstīt no tiesas paslēpušos nacistus vai arī atbrīvot tos, kas savā laikā bija gaidījuši karātavu valgu.

Lūk, reportāžas fragments, ko es uzrakstīju tūlīt pēc tam, kad tika attaisnots viens no galvenajiem apsūdzētajiem kara noziedznieku prāvā:

«Tiesas zāle — gara, četrstūraina telpa bez logiem, bet simtu mākslīgo sauļu mirdzums to padara neizturami žilbinošu un svelmīgu. Uz rīta pusi tajā pasludināja spriedumu.

Trīsdesmit cilvēkiem piesprieda nāvi, desmit — ieslodzījumu cietumā uz dažādiem termiņiem, bet vienam ..,

Divi kareivji piegāja pie apsūdzēto sola. No paša sola gala piecēlās mazs cilvēciņš gariem matiem, gandrīz pundurītis.

Viņš palūkojas apkārt, spēra vienu soli, tad otru un gar sienu devās, uz izeju — jo tālāk, jo ātrāk un drošāk.

Viņš bija ģērbies militārā svārkā ar noārdītām piedurkņu uzšuvēm, kājās — tiesas zālei pavisam nepiemēroti, moderni dzelteni puszābaki.

Pundurītis aizgāja līdz pagriezienam un pēkšņi apstājās.

Viņš pamanīja, ka kustība zālē mitējusies.

Visi, kas atradās durvju tuvumā, pat komandantūras nodaļās kareivji, nolūkojās uz viņu stingā klusumā.

Tā cirkā lūkojas uz akrobātu, kas soļo pa stiepli zem paša kupola: vai tiešām viņš noturēsies? Pundurītis, acīm redzot, izbijās. Tas bija varbīit tikai acumirklīgs sastingums. Tūlīt viņš atguvās — pagriezās un devās atpakaļ uz apsūdzēto sola: viņš bija uz tā sēdējis apmēram pusgadu un tagad tikai tur jutās drošībā.

Aizgājis līdz tam, viņš apsēdās un pavērsās uz loga pusi, lai no durvīm būtu redzama tikai viņa sakumpusī mugura. Pie viņa pienāca aizstāvis un komandants un kaut ko sacīja, norādīdami uz apspriežu istabu — tur laikam bija rezerves izeja.

Pundurītis ilgi klusēja, tad asi un īsi pamāja ar galvu, pilnīgi novērsās no viņiem, pēc tam pēkšņi pietrūkās un ātri aizsteidzās uz durvju pusi.

Viņš tagad gāja cauri visai zālei, neko neredzēdams un ceļa nemeklēdams, un varēja manīt, cik ļoti viņam jāapvaldās, lai nesāktu skriet. Cilvēki stāvēja viņam ceļā, to skatieni viņu it kā atmeta atpakaļ. Pundurītis neizturēja šā neredzamā aizsprosta, apstājās un mežonīgām acīm blenza pūlī. Viņš sastapa nekustīgas sejas un stingas acis, taču, būdams drosmīgs cilvēks, nolēma iet līdz. galam. Pundurītis iegāja pūlī, un šeit ap viņu pēkšņi izveidojās tukšums. Cilvēki pašķīrās klusēdami un salti, it kā bīdamies ar rokām pieskarties viņa rokām, sejai vai uzvalkam.

Tad es piecēlos un teicu apsūdzības lieciniekam, kas sēdēja turpat tuvumā:

—iIesim.

Taču liecinieks man neatbildēja un turpinaja lūkoties nopakaļ pundurītim.

— Ko jūs viņu vērojat? Kas viņā interesants? —es atkārtoju jau uzstājīgāk.

Un, vēl aizvien lūkodamies uz pundurīti, kurš tagad, galvu plecos greizi ierāvis, gandrīz paniski skrēja uz durvīm, liecinieks man mierīgi atbildēja:

—   Tas, ka viņš attaisnots!»

Ar to viss sākās. Pēc tam atbrīvoja arī tos, kas agrāk bija notiesāti lielākās vai mazākās prāvās, viņi sāka iznirt mūsu vidū ciešos militāros ģērbos ar kara gadu ordeņiem un nozīmēm. Līdzās ar ūdeņraža bumbas un atomnāves cildinājumiem parādījās ņirdzīgi aicinājumi būt žēlsirdīgiem. «Aizmirsīsim visu, kas bijis!» avīzes klaigāja. Tad pa ielām sāka maršēt kareivji, kareivji un atkal kareivji, vispirms mūsējie, pēc tam varen rosīgie amerikāņi. Pilsētās notika aptumšošanas mēģinājumi.. Pasaules ražošanas spēkus neizlietoja sagrauto galvaspilsētu un lauku ciematu atjaunošanai, bet gan nāves līdzekļu izgatavošanai visos iespējamos veidos. Nāve bija bumbās, gāzēs, kas smaržoja pēc orhidejām, pūdera kārbiņām līdzīgās perlamutra dozītēs, duļķainās, brūnganās mēģenēs, kur neskaidri, klusu un draudīgi pulsēja dzīva plazma. Tā bija patiešām baismīga nāves rūpniecība, un drīzumā visa nācija un katrs tās darba cilvēks jau strādāja nevis sava bērna dzīvības vārdā, ne savai ģimenei un pats sev, bet gan vienīgi Nezināmā kareivja nāvei. Un, lūk, lajā gadā, kad cilvēkiem, vismaz to vairumam, beidzot iekala galvā, ka visdrošākais un nesatricināmākais miera garants ir — karš, kā suņu sēnes mēslainē, sāka augt sensacionālas neiedomājamu slepkavību prāvas, mazgadīgi bandīti, skolēni ar dunčiem, meitenes, kas pagrimumā meklēja prieku, spiegi un nodevēji, beidzot baumas, ka visapkārt uzglūn tautas ienaidnieki un to skaitā varbūt arī jūsu sieva vai draugi — cilvēki, kas katru dienu sēžas ar mums pie viena galda. Vienu otru apcietināja, tiesāja un notiesāja, līdz pēdējam vienkāršodami tiesas procedūru, bez pierādījumiem un bez lieciniekiem, faktiski bez jebkādas liesas, dibinoties vienīgi uz kaut kādiem ārkārtējiem likumiem par valsts aizsardzību. Cilvēkiem izpildīja nāves sodu, bet es vēlāk šķiroju lasīLāju vēstules un publicēj u rakstus par vai pret viņu sodīšanu.

Lai gan es biju jurists, taču neko nespēju saprasī šajā valpurģu naktī, un tāpēc klusēdams pievērsu skatienus krēslam, kurā sēdēja mans šefs — mūsu avīzes saprāts un sirdsapziņa. Arī viņš līdz šai dienai bija cietis klusu, bet tagad, lūk, pēkšņi bija sācis runāt.

letrinkšķējās tālrunis. Kad es paņēmu klausuli, tūlīt sapratu, kas runā. Arī zvanītājs mani pazina.

— Vai tas esat jūs, Hans? — viņš jautāja.

Atbildēju, ka jā, es.

— Sveicināti, dārgais! Redziet — pēc tik daudz gadiem es tūlīt pazinu jūsu balsi! Ziniet, es briesmīgi nopriecājos, kad saņēmu jūsu vēstuli. Bet kā jūs uzzinājāt, ka atrodos šeit?

Es paskaidroju, ka vietējā avīzē lasīju par viņa ierašanos, bet dzīves vietu uzzināju adrešu galdā.

—       Ak tā? — viņš vada otrā galā pavīpsnāja. — Tātad jūs saņemat gan mūsu avīzi? Es arī allaž lasu jūsu rakstus un gribēju pat aizsūtīt vēstuli, taču nezināju, vai tas jums būs patīkami. — Viņš atkal iesmējās.

—   Labi, par to vēlāk . .. Jūs rakstāt, ka sastapšanās pastā jūs loti pārsteigusi? Bet vai jūs zināt, ka šis tips savā dzimtenē tagad ieņem visai redzamu posteni?

—  Tiešām! — es iesaucos. — Nē, tas man nav zināms.

—       Nu, protams, oficiāla posteņa viņam nav, tik tālu viņi nav aizgājuši— vēl kaunas, bet viņa sabiedriskā karjera ir spoža! Viņš jau ir kara veterānu fonda priekšsēdētāja vietnieks un bijušo kara gūstekņu biedrības prezidija loceklis.

—   Vai tad viņš bijis gūstā? — es nobrīnījos.

Bijis, kā jau visi viņam līdzīgie. Divi dienas pirms

kapitulācijas padevies angļiem. Ja tas viss jūs interesē un jums nav baiļu, atnāciet pie manis. Mēs vācam dažādus materiālus, kas atliecas uz mūsu bijušajiem drāugiem. Varbūt kādreiz noderēs nākamajām prāvām. _

—   Un pat ļoti drīzā laikā noderēs, — es atbildēju.

—   Tā ilgāk turpināties nevar.

Viņš kaut ko neskaidri norūca.

—       Jā, pēc vēstules es nopratu, ka jūs_ ta domājat. Satikāt Gardneru un negribējāt ticēt savām acīm. Pa

©

saucāt policistu, bet tad noskaidrojās, ka esat sastapis pilnīgi lojālu, likuma aizsargātu pilsoni, kurš jebkuru brīdi var iesūdzēt jūs tiesā par personības aizskārumu. Tāpēc ari seržants izbijās. Bet, kad es ierodos uz.Pretestības kustības veterānu un cīnītāju sanāksmēm, nemaz neesmu drošs, ka šis pats seržants Jaus man tur uzturēties līdz sanāksmes beigām. — Viņš mirkli klusēja, kaut ko pārdomādams. — Vai jūs pašreiz esat brīvs?

Es atbildēju, ķa pie manis ir ciemiņš, turklāt, vai nav jau pārāk vēls?

—  Nē, nemaz nav vēls, — viņš atbildēja. — Atbrauciet, kad būsiet brīvi.

Es noliku klausuli un sacīju Lanē: «Atvainojiet, bet man šodien bija tik neticama sastapšanās, ka …» — ar nolūku es nebeidzu. Večuks uzmeta man īsu mirkli — saruna pa telefonu viņu bija ļoti satraukusi un darījusi piesardzīgu, — paņēma no trauciņa divus cukura graudus, uzmanīgi ielika tos tasītē un, ar karotīti maisīdams, ievaicājās:

—   Un kāda īsti? — bet pirksti viņam jau drebēja.

—   Jā, saprotiet… — un visu izstāstīju.

Es neskatījos uz viņu, bet karotīte drebēja ar katru mirkli stiprāk. Tad viņš nolika tasīti uz galda un iejautājās — protams, tikai tāpēc vien, lai vispār ko jautātu:

—   Bet vai tas patiesi bija vii^š? Vai jūs nekļūdījāties?

Es pat neatbildēju uz šo nožēlojamo jautājumu, tikai

pasmīnēju. Tad viņš tikpat piesardzīgi pacēla karotīti un ielika to tasē, bet, kolīdz tā iešķindējās, ar riebumu nometa atkal uz galda.

—   Velns viņu zina, ko šie idioti dara! — večuks izsaucās izjusti un spēcīgi. — Un kāpēc? Ko viņi, nelgas tādi, kaitina? Tautu, vai? Tautu nedrīkst tā kaitināt! Žēlsirdība, protams, paliek žēlsirdība, bez tās neiztiksim, bet… Un, jūs sakāt, pilnīgi vesels?

Kā ābolltis sārts.

… Un priecīgs prāts … *

es nodeklamēju. — Un stāsta, ka viņu esot atbrīvojuši sabiedriskā miera dēļ. Bet jums, kā redzu, no tā nemaz

* Dzejas rindas šaja grāmatā atdzejojusi Vizma Belševica

nav mierīgāks prāts un man tāpat. Kas tad šie žēlsirdīgie tiesneši īsti ir? Vai jūs par to esat padomājis?

—   Nejēgas viņi ir, — večuks nikni attrauca, — nejēgas, un tas viss! Ko tur vēl domāt?

—   Ak, šef, bet arī nejēgām tāpat negribas mirt kā mums abiem, — es pasmaidīju. — Un gļēvuļi tikpat maz vēlas karu kā drosmīgie. Tātad ne jau tas ir svarīgi.

— Nu, bet kas tad? — Lanē bezcerīgi nopūtās un pēkšņi pielēca kājās. — Hans, jūs atkal plivināties pa augstajām sfērām. Pie velna viņus visus! Ticiet, ka šā nelieša parādīšanās man ir tikpat nepatīkama kā jums, tikai, lūdzu, nemeklējiet šajā lietā — kā tagad labprāt mēdz sacīt — kara un slepenu intrigu spēkus.

—   Kāpēc slepenu? — es iejautājos. — Kā tie var būt slepeni, ja …

—   Ja mēs ik dienas lasām avīzes un paši izdodam vienu, visskaļāko, — Lanē pasmaidīja. — Mīļais draugs Hans, mana vecum vecā drauga jaunais dēls! Ja mēs izrakstītu uz papīra visu to godājamo cilvēku vārdus, kurus ik dienas viena vai otra avīze dēvē par kara kūrējiem, tad nepaliks neviena kaut cik kārtīgāka cilvēka, kas nebūtu pakarams, vismaz spiegošanas pēc. Mēs, protams, darām savu darbu — neļaujam cilvēkiem nomierināties, — un tā pati par sevi ir liela lieta. Taču, dārgais, praviešu mūsu vidū nav un nebūs: neviens svētais vēl nav strādājis par reportieri.

—   Bet jūs taču kādreiz bijāt visīstākais pravietis, dārgo šef, — es sacīju.

Lanē atmeta ar roku.

—   Atradis pravieti! Esmu vecs grēku pagale, mans bērns, — viņš iesmējās. — Vecs grēku pagale, kas sen vairs netic labajam, taču cenšas pēc labā. Bet kur tas atrodams un kāds izskatās, neviens pasaulē lāgā nezin. Nelietīgais rāpulis tomēr Ievai nebija samelojis, sacīdams, ka vienīgi debesu tēvam pilnīgi zināms, kas labs un kas ļauns.

Viņš pilnīgi nomierinājās, paņēma tasīti un sāka dzert maziem, vienmērīgiem malkiem. Vecuma dienās viņš runāja tāpat kā rakstīja — gari, izplūduši un svinīgi. (Starp citu, es iekavās piebildīšu: mes visi, kad mums

nav ko sacīt, sākam ar Ādamu un Ievu, ar nebeidzamo pasaciņu par labo un ļauno.)

—   Un tomēr jūs kādreiz bijāt visīstākais pravietis, — es ietiepīgi atkārtoju. — Tas bija pašā okupācijas sākumā. Jūs ar Ganku toreiz sēdējāt ēdamistabā, runa bija par pirmajiem pakārtajiem. Kad tēvs sāka ilgi, daiļrunīgi un cēli — bet jūs taču zināt, viņš prata būf daiļrunīgs, — spriedelēt par jauniem antropoidiem, kas iedrošinājušies, i— paklausieties, cik lepni: «iedrošinājušies!» — pacelt roku pret cilvēku, atcerieties, ko jūs viņam atbildējāt?

Lanē mirkli padomāja un sacīja:

—   Iedomājieties — nē, neatceros. Taču droši vien kaut ko tādu, kas jums uz ilgiem gadiem iespiedies atmiņā.

—   Pat uz visu mūžu. Jūs tēvam atbildējāt apmēram tā: «Profesor, laiks atmest runas un nicinošos vārdus. Vārdi paliek vārdi, tas viss ir ļoti skaisti un pareizi, bet, ja pēkšņi atvērtos durvis, istabā ienāktu visīstākais pitekantrops un pieprasītu savu galvaskausu, kas glabājas pie jums seifā, ko jūs tad darītu?»

Lanē klusēdams lūkojās manī, un viņa seja pauda visdažādākās izjūtas: tajā bija gan neskaidras bailes no atmiņām, gan aizkustinājums, atceroties laiku, kad viņš bija piecpadsmit gadu jaunāk.^, gan raizes un šaubas. Pēkšņi viņš pielēca kājās.

— Jā, Hans, es visu tagad atceros, bet tas, kas sekoja maniem vārdiem, bija tīra nejaušība! — viņš iesaucās, acīm redzot, patiešām pēkšņi visu atcerēdamies.

— Bet tālāk jūs sacījāt, — es metodiski turpināju: — «Un, raugi, pērtiķis ierodas pēc sava galvaskausa, bet trīs inteliģenti sēž un idiotiski tērzē par Šilleru un Gēti — lai velns parautu, — tā jūs sacījāt, — šo drebulīgo inteliģenta dvēselīti ar tās gļēvo čaulu!» Bet diemžēl neviens no zālē sēdošajiem inteliģentiem toreiz jums nepaklausīja, un jūs zināt, ar ko tas viss beidzās. Bet es, redziet, visu pēdējo gadu domāju: pietiek! Vai tad šī pasaule, ko mēs ar jums veidojam, maz ir mūsu nelaiķu vērta?

Kamēr es runāju, Lanē sēdēja, šūpodams galvu manas runas taktī, un acis viņam bija klusas un mierīgas.

Tikai dzirdot vārdus «pasaule, ko mēs veidojam», viņš mazliet saviebās, taču viņam vairs nebija ne spēka, ne vēlēšanās izrādīt sašutumu.

—   Vai jūs, Hans, esat padomājis, ko sakāt? — viņš iesaucās gļēvā īgnumā. — «Pasaule, ko mēs veidojam.» Tā taču ir tā pati pasaule, kurā jūs, taisnīgais soģis, dzīvojat, neaizmirstiet to, lūdzu.

—   Dzīvoju kopā ar Gardneru! — es viņam atgādināju. — Ar mana tēva bendi, kas tagad brīnišķīgā kārtā atbrīvots no ieslodzījuma. Tagad viņš turpina to pašu darbu, kura dēļ pirms piecpadsmit gadiem nogalināja manu tēvu! Kā tas drīkst notikt? Kāpēc? Gardners taču nav mainījies, viņš pats man atzinās. Tātad ne tikai viņš mums kļuvis nepieciešams, bet arī mēs esam kļuvuši par piemērotiem partneriem viņam. Kā labā tad mēs radām savu pasauli? Kam tā vajadzīga? Kas tajā dzīvos?

Lanē klusēja.

—   Nē, šef, es runāju nopietni, vai nu es esmu jucis prātā, noņemdamies ar šīm nepieredzētajām slepkavībām, vai arī pasaule kļuvusi traka? Trešās iespējas nav.

Pēkšņi viņš man atbildēja ļoti vienkārši un sirsnīgi:

—   «Ja tas, Hans, ir ārprāts, tad lajā ir sistēma.» Droši vien tēvs atbildētu jums ar šiem Šekspīra vārdiem, ja viņš dzirdētu mūsu sarunu. Jums ir taisnība, jūsu tēvam patika būt daiļrunīgam.

—       Un tas viņu iedzina nāvē, — es skumji pasmaidīju.

—   Kad es rakstīšu atmiņas par viņa dzīves pēdējo gadu, es sākšu šādiem vārdiem: «Manam tēvam patika lietot daiļrunīgus izteicienus.» — Es uz mirkli apklusu un palūkojos uz šefu. — Vai es tās varēšu veltīt jums?

Pēkšņi viņš ievaicājās:

—   Hans, vai jūs varat apzvērēt, ka jūsu jautājumā nule neieskanējās draudi? Vai jūs domājat, ka jums būtu iemesls man draudēt?

Es atbildēju vienkārši un ļoti nopietni:

—   Atklāti sakot, es to vēl īsti nezinu. Viss atkarīgs no tā, kā iztulkot dažus tiesību jēdzienus. Toreiz, saskarsmē ar Gardneru, jūs izrādījāties piekāpīgs, tas ir tiesa. Taču, vispirms, kas ir piekāpība, kāda ir tās juridiskā būtība? Ja nepieciešamība aizsargāties dod tiesības būt piekāpīgam, tad es ar zvērestu varu ap

liecināt, ka tajos gados jūs šīs tiesības neesat nelietīgi izmantojis — uz spēles patiešām bija jūsu dzīvība. Bet ir vēl otrs jautājums, pie tam daudz būtiskāks: vai jūs tagad tās neizmantojat nelietīgi, atraidīdami manu rakstu par dzīvo Gardneru? Šeit jūsu dzīvība nav apdraudēta, jūs esat redaktors, bet viņš — tikai noziedznieks.

Šefs pielēca no krēsla, kā atsperes sviests.

—   Kas jums teica, ka es atsakos to publicēt? Kas jums to teica? Paskat; kāds apmātenis! Goda vārds, apmātenis! Es paņēmu, lai aplūkotos, kā tas iekļaujas ievadrakstā, bet jūs esat sagudrojis nez ko … Sūtiet rītdien to uz tipogrāfiju un nemelsiet aplamības!

Tieši pēc trim dienām Juris Križevičs man jautāja:

—   Kā jums izdevās sakūdīt večuku, lai viņš piekristu tāda raksta publicēšanai? Būs taču velnišķīgs tracis!

Mēs sēdējām kafejnīcā uz divpadsmitstāvu viesnīcas «Regīna» jumta pavasara novakarē — gaišā, siltā, puķu zirnīšu un ziedu tabakas saldās smaržas" apvēdītā. Turpat pie mūsu galdiņa, tieši no puķu dobes, klusām uzšalkoja neliels fontāns, pārmaiņus atvizēdams garf zilā, gan sarkanā gaismā, un ziedi dobē visu laiku sīki trīsēja. Dziļi lejā pletās pilsēta, un pat vislielākās ugunīgi margojošās reklāmas — zilas, saļrkanas, dzeltenas — atradās zemāk par mums. Mēs bijām tik augstu, ka šurp atplūda tikai vienmuļa, monotona naksnīgās pilsētas dunoņa.

Križevičs pavīpsnāja un sacīja:

—   Ziniet, būtu prātīgāk, ja jūs pēc tāda raksta nenāktu šeit — tik lielā augstumā.

Pēc toņa es nevarēju uzminēt, vai viņš joko vai runā nopietni, un atbildēju:

—   Es vēl neslimoju ar vajāšanas māniju.

Viņš domīgi noliecās pāri balustrādei, palūkojās lejup un, galvu pacēlis/mierīgi sacīja:

—   Vēl viens šāds raksts vai arī tikai viena ceturtdaļa šāda raksta — un jums vajadzēs saslimt ar vajāšanas māniju. Starp citu, jūs arī tagad iedzīvosieties nepatikšanās. Šefs jūs neaizsargās. — Viņš runāja pavisam mierīgi, nopietni, un es sapratu, ka viņam zināms kas gluži

konkrēts, taču es neapjautājos, kas īsti. Bet viņš tūlīt sāka runāt par ko citu — par šefu.

—   Jūsu šefs, visumā ņemot, ir pozitīvs spēks, — Križevičs domīgi turpināja. — Par to nav nekādu šaubu. Taču tagad cerēt uz viņu būtu vienkārši muļķīgi. Visdrīzāk, jūsu raksts — pēdējā lāse viņa ciešanu biķerī.

—   Droši vien, — es atbildēju.

—   Arī jūs tā domājat? Bet tad, redziet, rodas jautājums: cik tālu viņš var aiziet centienos mazināt vainu savu saimnieku acīs, jo šā raksta pēc viņi var prasīt ļoti daudz. Iespējams pat, ka viņi tīšām gaidījuši tamlīdzīgu demaršu un tagad priecājas, ka var uzstādīt večukam ultimātu — tas būtu pilnīgi viņu garā!

Viņš runāja domīgi, klusā balsī, lūkodamies nevis uz mani, bet uz pilsētu, kas atblāzmoja tālu apakšā. Tās bija balsī izsacītas pārdomas.

—   Pārāk tālu viņš neies, — es atbildēju. — Sakiet, ko gribat, bet viņš taču ir godīgs cilvēks.

It kā nedzirdēdams manus vārdus, Križevičs izņēma naudu, nolika to zem šķīvja un piecēlās.

—   Iesim, — viņš sacīja. — Es izvairos no pārāk vēlīnām pastaigām.

Pēc tam mēs ļoti ilgi gājām pa mazām, šaurām un līkumotām ieliņām un tērzējām par šo un to, par doktoru Ganku, par Martu («Vislieliskākā sieviete, kādu vien esmu pazinis!» — Križevičs iesaucās), tad parunājāmies par to, ko es iesākšu, aizgājis no redakcijas, un atkal par manu rakstu. Un tikai tad, kad mēs jau sākām atvadīties, spiezdams man roku, viņš pēkšņi ieminējās:

—   Hans, iegaumējiet tikai vienu: nelieši nekad neko nedara paši, tādam nolūkam viņiem ir godīgi cilvēki, kuriem pietiek iečukstēt tikai vienu vārdiņu, — un pāris trīs stundu laikā viss tiek izdarīts, kā pienākas.

Mans raksts patiešām izraisīja jezgu. Kad es pārbraucu no apelācijas tiesas, visiem līdzstrādniekiem uz galda bija šodienas numurs, un viņi lasīja tieši manu ievadrakstu. Iegājis mašīnrakstīšanas birojā, es pamanīju, cik dažādi uz mani nolūkojas gan lieliskās jaun

kundzītes, gan čaklās vecenītes — cita ar smaidu, cita ar ziņkāri, viena otra pat ar zināmām izbailēm. Bet tad pēkšņi pie manis ieskrēja kaimiņu nodaļas redaktors un iesaucās^

—   Eh, vecīt, pamatīgus piparus tu viņiem uzbēri! Bet vai tu esi nodrošinājis sev aizmuguri? Vai tev patiešām ir šā izbijušā redaktora vēstule? . . . Nu, tad sadod viņiem! Tad viss ir pareizāk par pareizu! Saturies, vecīt!

Pēc tam sāka zvanīt lasītāji. Zvanīja augu dienu. Viens otrs bija samulsis: vai es neko neesot piegudrojis? Kāds apvaicājās: «Un uzvārdi patiešām ir īsti?» Vēl cits pavēstīja, ka viņš zinot gluži tādu pašu gadījumu. Piemēram, viņiem kaimiņu namā, 20. dzīvoklī. .. Un, izklāstījis visu par savu kaimiņu, apjautājās, vai es nevarētu par to uzrakstīt tādu pašu rakstu, materiālu viņš došot visdrošāko un vajadzības gadījumā varot uzrādīt pat divas liecinieces. Bija arī šāda saruna: kāds, pēc balss spriežot, ļoti nikns, aizkaitināts cilvēks lūdza paaicināt pie aparāta raksta autoru, bet, kad es pienācu, jautāja:

—  Vai tas esat tieši jūs, Mezonjē kungs, nevis nodaļas sekretārs?

Atbildēju, ka jā, tas esmu tieši es.

—  Un jūs patiešām sarakstījāt šīs riebeklības? — runātājs apvaicājās tādā sašutumā, ka es pat pasmaidīju.

—   Bet kas jūs interesē? — es iejautājos.

—  Kā zeme neatveras un jūs neaprij, lūk, kas mani interesē! — viņš tā ierēcās, ka membrāna pat ietirkšķējās. — Uz ko jūs kūdāt? Uz slepkavībām, vai? «Ienaidnieks pastaigājas mūsu vidū» — kas tas tāds par saukli? Gardneru atbrīvoja slimības pēc. Bet, ja cilvēks ir slims, tad, vienalga, kas viņš tāds būtu, tas nav ienaidnieks, turpretim mans ienaidnieks ir tas, kurš musina nolinčot slimnieku. Vai jūs, godājamais, atkal alkstat karātavu? Pārāk maz jums to bijis nacistu laikā?

—  Pagaidiet, pagaidiet, — mazliet apmulsis, es ierunājos, — bet kas jūs tāds esat?

— Kāda tev daļa, kas es tāds esmu? — viņš bļāva tālruņa klausulē. — Kristietis es esmu, lūk, kas, godājamais Mezonjē kungs!

—   Es ceru, ka jūs gluži tāpat, atbilstoši kristietības normām, okupācijas gados zvanījāt arī nacistiem? — es apjautājos. — Piemēram, vai jūs tikāt zvanījis tās avīzes redaktoram, kura dēļ jūs tā uztraucaties, tolaik, kad viņš publicēja savus ievadrakstus?

—   Jā, es zvanīju! — tālruņa klausule ierēcās. — Bet kāda tev, nelieti, daļa, kam esmu zvanījis un kam ne? Tas uz tevi neattiecas. Bet es zvanu tev un saku, ka tu esi neģēlis un kūdītājs! — un viņš ar blīkšķi nometa klausuli.

Pēc tam atkal kāds piezvanīja un klusā balsī paziņoja:

—   Atvainojiet, Mezonjē kungs, es bieži redzu jūs pastaigājamies pa pilsētu. Šodien man ļoti gribējās pieiet un paspiest jums roku — kā no sevis, tā arī no biedriem, — bet jums vienmēr tāds izklaidīgs izskats …

Es jautāju:

—   Vai runa ir par šodienas rakstu?

Viņš atbildēja:

Protams.

Es jautāju:

—   Un kādas ir jūsu domas? Vai pareizi esmu izvirzījis jautājumu?

—   Nu, — viņš atbildēja, un es sajutu, ka runātājs smaida, — pareizi, — tas ir par maz sacīts.

Tad piezvanīja no mūsu avīzes ekspedīcijas un pateica, ka pēc policijas rīkojuma avīzes numurs visā pilsētā konfiscēts, tikai avīžu pārdevējiem nekas vairs neesot pāri palicis, atsevišķus numurus uz ielām pārdodot par divkāršu cenu. Vakarā es sastapos ar Križeviču.

Bet nākamās dienas rītā mani izsauca šefs.

Kad iegāju kabinetā, šefs sarunājās ar divi apmeklētājiem. Es viņus varu sīki aprakstīt, jo abus tūlīt ielāgoju, un pie tam uz visu mūžu. Viens bija liela auguma, kalsns, ar dzeltenu, it kā apputējušu seju, garām, taisnām rievām ap muti un degunu, sirmiem matiem, kuros dīvainā kārtā jaucās pilnīgi melnas un pilnīgi baltas šķipsnas. Viņš sēdēja iesāņus pie galda, un es tūlīt uzminēju, kas viņš tāds ir. Otrs apmeklētājs, arī liela auguma, bet jauns, ar vareniem, apaļiem pleciem un tikpat apaļīgu pakausi sēdēja ar muguru pret mani un pat

nepagriezās, kad es iegāju, toties šefs tūlīt pielēca kājās, un seja viņam iemirdzējās. Pēc pārmērīgā rosīguma, pēc izdabīgā un mīlīgā smaidiņa, kas bija veltīts tikai man, es nojautu, ka runa bijusi par manu rakstu. Šie abi trenkājuši viņu kā zaķi, un viņš tagad slēpās aiz smaida, kā aiz krūmiem.

—   Nu, redziet, — šefs ierunājās, rokas berzēdams un it kā priecādamies, — redziet, šeit ir arī pats autors, kas ar savu rakstu sacēlis tādu brēku. Bet šeit, — viņš pievērsās man, — ir žurnālists, kura vēstuli jūs esat citējis. Viņš vēlas ar jums aprunāties, lai iesniegtu virkni jaunu apsvērumu un jaunu datu. Viņš jāuzklausa, Hans.

—   Un tāpat mums jāuzklausa jūs, — ierunājās jaunākais vīrietis, pagriezdams uz manu pusi rūpīgi koptu, platu un pilnīgu, jau mazliet uzburbušu seju. — Sveicināti, Mezonjē kungs. Es esmu advokāts, kas pārstāv Gardnera kunga intereses, diemžēl viņš tikai vakar uzdeva man parunāties ar jums. Ja atļausiet, es gribētu tūlīt sākt.

—   Klausos, kungi, — es atbildēju. — Ko jūs vēlaties?

Šefs piecēlās no galda, savāca kaut kādus papīrus,

salika aktu vākos un, tos kā vairogu turēdams, ātri un juceklīgi nobēra:

—   Es tagadiņ iešu, kungi. Gqbām visvisādu darīšanu! Mēs ar jums, Hans, vēlāk aprunāsimies. Uz redzēšanos!— Un, ļoti noraizējies, izsteidzās no kabineta.

—   Lielisks večukiņš, jūsu šefs, — sapņaini noteica fašistu avīzes redaktors, nolūkodamies uz durvīm.

—   Gaišs un skaidrs prāts, un tas pēc visa, ko viņš pārcietis ,..

Es neatbildēju. Iestājās neērts klusuma bridis.

—' Tātad ko jūs vēlaties, kungi? — es atkārtoju, apsēzdamies aiz galda šefa vietā.

Lūkodamies man cieši acīs, advokāts laipni un nekaunīgi atbildēja:

—   Vispirms jūs draudzīgi brīdināt, Mezonjē kungs: jūs esat izdarījis nopietnu kļūdu, kuras sekas vairs nav novēršamas.

«— Un kādu? — es apjautājos tikpat laipni un nekaunīgi. — Vai es kaut ko būtu samelojis, piemēram,

f

sajaucis faktus, nomelnojis kādu? Varbūt jūsu godājamais klients patiesībā nekad nav strādājis gestapo, tāpat kā jūs, godājamais kolēģa, neskadneesat izdevis nacistu avīzi, un es vienkārši esmu jūs sajaucis ar citu cilvēku, kuram tāds pats uzvārds?

—   Starp citu, — fašistu lapas redaktors pēkšņi atguvās, — jūs citējat rakstu, kura autors it kā esot es. Ceru, ka atļausiet man ar to iepazīties pilnībā.

—   Protams, — es mundri atbildēju. — Kad beigsim sarunu, es jums izsniegšu fotokopiju. Vai tas ir viss, kas jūs interesē?

O, nē, ne tuvu viss! — redaktors pasmaidīja.

— Cik man zināms, raksts, ko jūs esat citējis, nekad un nekur nav publicēts?

Tagad es iesmējos un sacīju:

—   Gluži pareizi, nekad un nekur! Bet, kad es jums šodien izsniegšu fotokopiju, jūs redzēsiet, ka mašīnraksta tekstā ir daudz sīku labojumu, kas izdarīti ar jūsu roku. Ņemiet vērā, ka šis dokuments atrodas manās rokās jau ļoti ilgi — vismaz trīspadsmit gadu. Kad šefs vēl strādāja institūtā, viņš personīgi to nodeva manai mātei, un raksts visu laiku glabājās mātes dokumentos. Citētās rindiņas, kā jūs noteikti atcerēsieties, — ir no jūsu vēstules redakcijai, tā rakstīta institūta līdzstrādnieku grupas vārdā, kuri atsakās no mana tēva un nosoda visu viņa darbību.

Iestājās klusuma brīdis. Redaktors vēl aizvien smaidīja, taču ar katru mirkli viņa smaids vērtās domīgāks, nespodrāks, tad viņš kļuva pavisam nopietns. Es noteikti biju izsitis viņam no rokām ļoti spēcīgu argumentu.

—   Tātad es jums būšu ļoti pateicīgs par fotokopiju, — viņš beidzot ierunājās un viegli paklanījās.

—   Bet, atgriežoties pie jūsu raksta, man jāpiebilst, ka jūs pavisam nelikumīgi esat lietu iztēlojuši tā, it kā tiktu citēts kāda publicēta apcerējuma teksts.

—   Eh, sīkumi! Atļaujiet, lūdzu, labāk man, — advokāts īgni atvairījās no redaktora. — Publicēts, nepublicēts — ne jau tas galu galā ir svarīgi! Tāds raksts pastāv — tas ir galvenais, jdms nevajadzēja atstāt kompromilējošus dokumentus! Taču, Mezonjē kungs, jūsu

rakstā ietverts tiešs un ļoti aktīvs aicinājums nogalināt manu klientu, un tas jau ir pavisam nepieļaujami.

Es sēdēju un klusēdams lūkojos viņa tuklajā, mazliet uzburbušajā sejā, kas man daļēji atgādināja Oskara Vailda vaibstus, un mierīgajās acīs, kuras liecināja par viltīgu, taču ne sevišķi gudru cilvēku. Bet viņš turpināja:

—   Kā, piemēram, lai saprot šādas rindas: «Un šeit rodas cits ne mazāk svarīgs jautājums. Valsts, vadīdamās no saviem, visai īpatnējiem apsvērumiem, atsakās sodīt slepkavu. Bet kas notiks, ja no nevarīgās Temidas rokām izkritušo zobenu satvers upura brālis, tēvs, dēls vai arī pats upuris, kas, pateicoties neaptveramai laimei, palicis dzīvs? Ar vārdu sakot, kas jādara justīcijai, ja upuris izpildīs sodu savam bendem? Un vai tas galu galā nenovedīs pie bībeles asinsatriebības atdzimšanas, pie pazīstamā principa «aci pret aci, zobu pret zobu», kas valsts lomu noved līdz nullei? Un ko iesākt ar atriebēju? Slepkavības dēļ pakārt viņu? Bet tas taču nozīmē, ka mēs līdz galam novedīsim tikai to, ko nepaguva izdarīt mūsu kopējie ienaidnieki. Iesēdināt cietumā? Bet ir taču jau sēdināti! Un visbīstamākais. Ja arī iesēdinās un tiesās, vai varam būt pārliecināti, ka cijvēku, kas nogalinājis pats savu slepkavu, piesēdētāji tomēr neattaisnos? Un, ja tā notiks, vai līdz ar to nebiis radīts tieši tas precedents, kas atkal atjaunos naža, revolvera un asinsatriebes tiesības? Kā lai aizmirstam tālāk, ka valstij, kura realizē lielo principu «man pieder atriebšana, un es atmaksāšu», tikpat maz tiesību izrādīt patvarīgu un noziedzīgu žēlsirdību slepkavam, kā nevainīgu cilvēku sodīt par slepkavību.» Pietiekami skaidri, vai ne? Un, lūk, ar šīm rindām, — advokāts ar saliektu pirkstu uzsita pa avīzi, — tikai ar šo viemi vietu pilnīgi pietiek, lai ierosinātu pret jums tiesas vajāšanu par kūdīšanu uz slepkavību. Jūs esat jurists un jums jāzina, ko tas nozīmē.

Viņš apklusa, gaidīdams manu atbildi. Bet es arī klusēju. Man bija gluži skaidrs, ka viss, ko saka šis nelietis, ir ļoti saprātīgi. Taisnība, ierosināt lietu pret mani tagad diezgan grūti. Tādas prāvas un sodi iespējami tikai pēc mēģinājuma nogalināt. Bet vai nav absolūti skaidrs,

ka to lieliski apzinās ari mani pretinieki? Tātad viņi būs spēruši visus soļus, lai apdraudējums vismaz izskata pēc būtu reāls. Protams, viņam uzbruks piemērotā brīdī un ar pienācīgiem rezultātiem. Nelietis iemantos dažus punus uz pieres vai zilumus, noziedznieku aizturēs uzbrukuma vietā. Jā, visticamākais, ka viņš nemaz nemēģinās bēgt, un jau pirmajās nopratināšanas reizēs noskaidrosies, ka uz noziegumu viņu paskubinājis pazīstama žurnālista (tiek minēts mans vārds) raksts, un, lūk, dunēdams sāk griezties un rauj mani sev līdz smagais, nejēdzīgais justīcijas rats. Tas viss man bija pilnīgi saprotams, un es pat pēc pieredzes zināju, kā tas notiek.

—  Redziet, kungi, — es sacīju, — man viss ir skaidrs, izņemot vienu: ko jūs īsti no manis gribat?

Man acīs skatīdamies, advokāts atbildēja:

— Mūsu noteikumi būs diezgan bargi, Mezonjē kungs. Mēs lūgsim jūs pārtraukt graujošu darbību, tas ir, — viņš izlaboja, — graujošu, protams, tikai tajā daļā, kas virzīta uz savstarpēja naida kurināšanu. Visumā jums taisnība, bet jūs esat aizgājis pārāk tālu. Jums darišana jau ar diviem cietušajiem. Viens no tiem atnāca man līdzi, un viņam gods ar jums sarunāties. Otrs, kura pārstāvis es esmu, būtu varējis atnākt vakar, bet šodien viņš vairs neatnāks.

Advokāts runāja draudzīgi, klusā balsī, visu laiku man acīs lūkodamies. No viņa smagnējā skatiena un laipnības man kļuva tik nepatīkami, ka es rupji iejautājos:

— Vai tad Gardners pa šīm dienām kļuvis tāds gļēvulis?

—  Gļēvulis? — advokāts atkārtoja ar labi nospēlētu izbrīnu. — Nē, protams. Bet viņš vispār mitējies būt cilvēks. Pagājušo nakti viņš ārpus pilsētas nogalināts.

Jāatzīstas, ka trieciens bija meistarīgi sagatavots un tikpat meistarīgi tika izdarīts. Aiz pārsteiguma tikko neiekliedzos. Es acumirklī atskārtu, kas nenovēršami sagaida mani, šefu un vispār avīzi. Tālāk runāt nebija nozīmes. Es kaut kā aprāvu sarunas noslēgumu un gandrīz skriešus izmetos no kabineta. Kriminālās nodaļas reportieris pēc stundas pastāstīja sīkākas ziņas, Gar-

dnera līķis bija atrasts nelielā mežiņā, pareizāk sakot, ārpilsētas parkā, vienā no vecajām, pamestajām gatvēm. Viņš gulējis norā ar seju uz zemes, bet pāri visai sejai — no vienas auss līdz otrai stiepusies rēta, ļoti smalka, gar malām aprepusi ar sarecējušām, kā darva samelnējušām asinīm. Nogalinātā drēbes, jo sevišķi žakete bijusi saņurcīta, sadriskāta un samīdīta, un vispār iespaids bijis tāds, it kā Gardners būtu pakļuvis zem mašīnas un minūtes piecas vilkts pa ceļu. Un tomēr skaidri bija tikai divi apstākļi. Pirmais: nāve iestājusies no mīkstās smadzeņu vielas sašķaidīšanas ar kādu trulu rīku, iespējams ar cirvja pietu, un tas noticis pirms stundām desmit. Un otrs: līķis pārnests no citas vietas, to stiepis viens cilvēks, sākumā uz rokām, bet pēc tam vilkšus pa zemi. Slepkavības iemeslus vakara avīzes neminēja, lai gan noziegumu dēvēja par noslēpumainu, raksturīgu un pat nozīmīgu.

No rīta man piezvanīja šefs un nikni noprasīja:

—   Hans, es jums neko nevaicāju, taču ceru, ka jūs neesat tāds nelga, lai pats līstu policijā pēc informācijas?

Atbildēju, ka pošos tieši uz turieni.

—   Tādā gadījumā es jūs ļoti palūgšu, — šefs satraukti noteica, — nekādā gadījumā nekur nebāzties. Pietiek jau ar to, kas līdz šim noticis.

—   Un kas tad tāds noticis^ — es iejautājos.

Viņš pikti nokrekšķējās.

—   Taisni tas, ko mums vēl šodien vajadzēs noskaidrot tieši uz pašu ādas. Bez plašiem paskaidrojumiem tagad nekādā ziņā vaļā netiksim. Kūdīšana presē uz slepkavību — vai zināt, ko tas tagadējos laikos nozīmē?

—   Jā, bet kas tad ir kūdījis? — es iejautājos.

—   Mēs taču, mēs abi! — viņš iebrēcās klausulē.

Jūs un es, vecais nelga. Bet atbildēt mums vajadzēs

abiem, un diemžēl, šķiet, pat vienādā mērā.

Un viņš nometa klausuli.

Bet, lūk, ko es uzzināju policijas prezidijā.

Slepkavība neapšaubāmi bija ar nepārprotami politisku raksturu. Nauda un visas vērtslietas — pulkstenis un aproce —r nebija aizskarti. Slepkavības dienā, vēl pirms līķa atrašanas, policijas prezidija prezidentam bija piesūtīts avīzes izgriezums ar manu rakstu. Uz tā

malām ar lieliem sarkaniem burtiem bijis rakstīts: «Noziegums un sods». Pasta spiedogu apskate atklājusi, ka vēstule iemesta tajā rajonā, kur atrodas Komunistu partijas komiteja. Tālāk nāca (es citēju policijas paziņojumu presei), tā sakot, principiālā daļa. Ņemot to visu vērā, pats par sevi izvirzījās jautājums: kā novērtēt raksta autora rīcību? Skaidrs: pat nemaz neskarot jautājumu par rakstā izklāstīto faktu pareizību, tas ir, par apmelošanu, jāsecina, ka visai Mezonjē kunga spriedumu gaitai ir neiecietīgs raksturs un tā pilnīgi spēj izraisīt ekscesus, līdzīgus notikušajam. Skaidrs tāpat tās, ka autoram, ja arī viņš tieši nebūtu uzkūdījis, vajadzēja paredzēt sava raksta reālās sekas, jo vairāk tāpēc, ka viņš pats ir pietiekami pieredzējis jurists. Tādā kārtā, raksta publicēšana var tikt kvalificēta kā pilnīgi apzināta noziedzīga rīcība, kas virzīta pret autoram nepatīkamu personu dzīvību un veselību, bet tas savukārt atbilst tādiem un tādiem sodu likuma pantiem.

Šo paziņojumu dažiem žurnālistiem prezidenta kabinetā vispirms sniedza mutes vārdiem, bet pēc tam publicēja kā oficiālu dokumentu. Tas beidzās šādiem vārdiem: «Tādā kārtā noticis noziegums, kas sācies pirms trim dienām avīzes redakcijā un pēc tam pilnīgi noslēdzies ārpilsētā. Protams, nav pamata domāt, ka abas personas — žurnālists un slepkava — būtu rīkojušies saziņā. Tāpat vienāda nav viņu atbildības pakāpe. Tomēr neapšaubāmi pastāv pamats Mezonjē kunga saukšanai pie kriminālatbildības. Taču pagaidām neko vairāk sacīt nevaram, jo šis jautājums skar nevis policijas, bet prokuratūras kompetences. Ar šo lietu iepazīstas valsts apsūdzības orgāni, un apsvērumi šeit var būt visdažādākie.»

Ko tas nozīmēja, es pilnīgi uzzināju pēc divi dienām, kad Juris Križevičs piezvanīja man pa tālruni.

Viņš sacīja, ka tūlīt atnākšot, tikai lai neviena pie manis nebūtu. Pēc viņa toņa es sapratu, ka visam šim gadījumam viņš piešķir ārkārtēju nozīmi. Tā tas patiesībā arī bija.

—  Nu, — viņš teica, ienākdams istabā un atpogādams mēteli, — Šoreiz, šķiet, ar savu rakstīšanu būsiet iekūlies tintē. Ko saka jūsu šefs?

Es pavīpsnāju. Mans šefs nebija teicis neko, tikai pūta un grozīja galvu. Pat zvanīt viņš bija mitējies.

—  Droši vien zvana un apvaicājas par veselību? — Križevičs jautāja. — Ko? Pat nezvana? Bet vai jūs esat mēģinājis viņam piezvanīt? Arī ne? Kāpēc?… Pareizi gan! Tagad visprātīgākais — abiem klusēt un gaidīt, kā tas viss beigsies.

—   Bet pēc jūsu domām — kā būs? — es iejautājos.

Viņš neko neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

Šajās divi dienās es pārdzīvoju ļoti daudz. _

Negaiss savilkās ap mani baismā secībā. Arēji manā

apkaimē nekas it kā nebija mainījies. Tāpat kā agrāk, es gāju uz redakciju, kārtīgi atbildēju uz lasītāju vēstulēm, pieņēmu apmeklētājus, parakstīju salikšanai savas nodaļas materiālus. Tāpat kā agrāk, pie manis gan ar vaimanām, gan lamām, gan valdzinošiem smaidiņiem nāca (vai arī ielauzās) mani parastie apmeklētāji — presē it kā nevainīgi apmeloti bandīti, savās labākajās jūtās apvainoti vīri, jaunavas ar aizlauztām sirdīm, kriminālprāvās pārlieku veiksmīgi advokāti. Nekad neviens neieminējās par manu rakstu, lai gan, protams, visi zināja par to. Bet tas bija saprotams: cilvēkam, kas ieradies tieslietu nodaļā, pašam zeme deg zem kājām. Kāda viņam daļa gar citu likstām un nāvi?! Arī zvani pa tālruni bija gandrīz mitējušies. Toties pa redakcijas kabinetiem klīda neskaidras baumas. Es ilgi nevarēju uztvert to būtību, bet kādreiz pie manis kabinetā ienāca starptautiskās nodaļas redaktors, vēl jauns, taču jau daudz piedzīvojis cilvēks. Desmit gadu laikā viņš ar korespondenta apliecību bij a piedalīj ies trīs karos — divos mazos un vienā globālajā, — un tāpēc viņam bija plaša pazīšanās karavīru aprindās. Viņš ienāca jau pēc darba beigām, aizvēra durvis un, pienākdams pie paša galda (es laboju novilkumus), sacīja:

—  Ziniet, ap šā Gardnera noslepkavošanu sacelta velnišķīga jezga.

—  Jā? — es atvaicāju.

—   Jā, jā! Izrādās, ka šo nelieti paredzējuši iecelt augstā militārā postenī kādā koordinācijas komitejā, bijušas jau izdarītas visas vajadzīgās aptaujas, saņemtas atbildes — un tieši tad kā zibens spēriens nācis jūsu

raksts. Saprotiet, kā situācija tūlīt saasinājusies, sācies uztraukums un skraidelēšana?

Viņš runāja, nepārprotamā kārtā kaut ko noklusēdams un izsacīdams kaut kādus mājienus, taču es nevarēju uztvert, kurp tie tēmēti.

—   Ak tā? — es sacīju, uz viņu lūkodamies.

Viņš man uzsmaidīja, taču novērsa acis.

— Protams, ja iecelšana jau būtu notikusi un publicēta, kāds būtu iedzīvojies lielās nepatikšanās. Jūs minat ap simt liecinieku — tātad fakti, ko jūs paziņojat, absolūti nav nekāds noslēpums, tie tik lielā mērā vispār zināmi, ka neviena no ieinteresētajām personām, izlasījusi jūsu rakstu, pēc nelieša iecelšanas nebūtu varējusi sacīt: «Bet es taču to nezināju, Mezonjē man atvēra acis,» — vai arī viņu iemīļoto: «Paskat, kāds maita! Zināja tādus faktus un tomēr klusēja! Tātad viņš gaidījis piemērotu brīdi, lai saceltu traci pasaules mērogā! Redziet, kāds ir preses gods! Redziet, kur tās graujošā loma!» Nē, visiem viss bija lieliski zināms.

Es vēroju savu sarunas biedru, bet viņš blēdīgi smaidīja, rādīdams, ka nesalīdzināmi vairāk noklusē nekā pasaka. Acīm redzot, man vajadzēja palūgt, ja jau viņš sācis runāt, lai pasaka visu skaidri un gaiši, bet es biju tik noguris, man tādā mērā viss bija apnicis un uz visu gribējās uzspļaut, ka es tikai ievaicājos:

—   Tātad iznāk, ka Gardnera nāve nākusi par labu viņa labvēļiem?

—   O! — viņš priecīgi iesaucās. — Beidzot jūs kaut ko apjēdzāt! Jā, manu dārgo Hans, ir, acīm redzot, tādi laimes lutekļi, kuriem viss pasaulē palīdz — nauda, cilvēki un pat negadījumi. Kādam šoreiz atkal veicies. Ta, redziet, patiesībā būtu kvalificējams tas, kas pirms nedēļas noticis ārpilsētas mežiņā.

Ar to mūsu saruna beidzās. Bet nākamajā rītā es saņēmu pavēsti ar zelta ģerboni uz Bristoles kartona — aicinājumu vienos dienā ierasties karaliskā prokurora kancelejā. Pēc parastās aicinājuma formulas bija rakstīts: «Sakarā ar vācu Eiropas okupācijas armijas bijušā virsnieka pulkveža Johana Gardnera noslepkavošanu.» Es nenocietos, ierados agrāk par nozīmēto laiku un par sodu savai steigai pieņemamā istabā sastapos ar fašistu

lapas redaktoru. Viņš sēdēja pie galda ar muguru pret mani, steigšus kaut ko atzīmēdams bloknotā, un, kad es griezos pie viņā ar jautājumu, kad sākas pieņemšana, viņš pavērās maņī un pasmaidīja.

—   Tūlīt, tūlīt jūs pieņems, Mezonjē kungs, — viņš labvēlīgi paskaidroja, — jūs un arr mani. Sekretārs tikko jūs ieraudzīja pa logu un aizgāja paziņot priekšniekam. O, šeit visi jūs pazīst!

Es arvien iekuļos kādā ķēpā! Bet atkāpties jau bija par vēlu — es taču pats biju viņu uzrunājis, — un tāpēc apjautājos:

—  Un jūs kādā lietā?

Viņš bezcerīgi atmeta ar roku.

—   Tajā pašā. Tikai kāds man sakars ar Gardneru? — viņš viegli papleta delnas. — Par to jāpateicas jums! Jūs taču mani — un es nesacīšu, ka visai izdevīgi — izvietojāt vienās kvadrātiekavās ar viņu. Es gan to uztvēru tā: publicista paņēmiens — un nekas vairāk. Bet šeit, redzams, skatās citādi, — kā jau prokuratūrā!

Atvērās smagās, ar melnu ādu popētās durvis, un sekretārs aicināja mani pie viņa augstības.

Kolīdz es parādījos uz sliekšņa, prokurors pieklājīgi piecēlās no galda un panācās man pretim ar izstieptu roku. Mēs bijām seni paziņas. Abi nēsājām uz svārku atloka svarus un pūci — augstākās juridiskās skolas emblēmu (viņš to bija beidzis desmit gadu agrāk par mani), abi gandrīz vai divi reizes nedēļā vairākas stundas pavadījām klubā pie viena šaha galdiņa, un tāpēc viņš, kā labs paziņa, kuram tagad ar mani jārunā karaliskā prokurora kabinetā kā prokuroram, jutās apmulsis un neērti. Kādu brīdi mēs patērzējām — piķis viņu zina par ko — par šahu, par veselību, šķiet, gandrīz arī vai par laika apstākļiem. Bet tad viņš kļuva nopietns.

—   Un tagad, dārgais draugs, — viņš sacīja, nosēdinādams mani pie sekretāra mazā galdiņa, bet pats atlaizdamies atzveltnī, — ķersimies mūsu nelaimīgajam vērsim pie ragiem. Darīšanas ir darīšanas, un likums, lai gan bargs, tomēr likums. Man ar jums jāaprunājas par ļoti nepatīkamu lietu, lai gan, godīgi sakot, vainīgi neesam ne jūs, ne es, bet gan tie idioti, kas pirms desmit

gadiem nelieti neuzvilka pie staba. Taču fakts paliek fakts, Gardneru nepakāra četrdesmit piektajā gadā, bet viņš tika nogalināts trešajā dienā pēc jūsu raksta parādīšanās. Un tas groza visu pašos pamatos. Tieši tāpēc man jārunā ar jums kā karaliskajam prokuroram, un nekas tur nav grozāms. Pazīdami mani, jūs uzminēsiet, kurā pusē manas simpātijas, un tāpēc arī sapratīsiet, cik sarežģīts ir mans stāvoklis. Smēķējiet, lūdzu, šis uzraksts domāts tikai manam sekretāram.

—   Mans stāvoklis vēl sarežģītāks, — es pasmīnēju, ņemdams no viņa etvijas cigareti. — Man jāpierāda jums, augstākajam valsts likuma sargam, aksioma, kas zināma katram skolas zēnam: «pēc tā» vēl nenozīmē «tāpēc». Gardners patiešām nogalināts pēc mana raksta, bet tas arī ir viss, ko jūs varat pierādīt. Cēlonisku saikni jūs šeit neatradīsiet.

—   Es zināju, ka jūs man atbildēsiet tieši tā, — prokurors pasmaidīja un, paņēmis sev cigareti, aizdarīja etviju. — Patiešām: kā lai pierāda, ka Gardners nogalināts pēc jūsu uzkūdījuma? Protams, ja jautājumu izvirza šādi, tad jūs man, kā prokuroram, esat pilnīgi neaizsniedzams. Nepalīdzēs pat anonīmās vēstules, kas katru dienu pienāk policijas prezidijā vai prokuratūrā. Lai gan man jums jāpasaka, ka esmu saņēmis pat tādu, kurā melns uz balta bija rakstīts: «Gardneru nogalināju es, bijušais Pretestības frontes cīnītājs, pēc tam, kad no Mezonjē vēstules uzzināju, ko šis nelietis pastrādājis. Tajā laikā, kad mēs, patrioti, cīnījāmies pagrīdē, šis riebeklis . . .» Un tā tālāk, uz desmit lappusēm. Bet ir taču skaidrs, ka līdzīgu vēstuli var uzrakstīt katrs jūsu nelabvēlis speciāli tādā nolūkā, lai nosēdinātu jūs uz apsūdzēto sola. Nē, visa nelaime, mans draugs, tajā apstāklī, ka jūsu raksts ož pēc slepkavības. Tas ir noziedzīgs pats par sevi. Tieši tikai no šā viedokļa karaliskā prokuratūra vērtē jūsu lietu. Tikai no šā. Un ne no kā cita. Jūs zināt, kā mūsu likums definē uzkūdīšanu? — un viņš nodeklamēja:.— «Aicinājums presē vai uzsaukumos, kas pavairoti ar tipogrāfijās, stiklografijas vai jebkuriem citiem līdzekļiem, pastrādāt teroristiskus aktus pret personām, kuras nozieguma izdarīšanas brīdī neieņem valsts, poli-, tiskus vai sabiedriskus amatus.» Sankcija — līdz gadam

vienatnes ieslodzījuma . .. Gads viennīcā! Tas, redziet, ir viss, kas jums draud.

Viņš runāja, ļoti piemīlīgi un rāmi man acīs lūkodamies. Taču es skaidri redzēju, cik nopietns tas viss, ko viņš vērš pret mani, un cik maz es tagad varu cerēt uz kaut kādu taisnību. Uz mirkli man pat kļuva baigi. Lai ko es arī sacītu, par ko lai arī kliegtu, taču sienu, ko viņš izvirzīja pret mani, vairs nevarēja iedragāt, ne ar dūri, ne ar laūzni. Un tomēr, paklausīdams tikai instinktam, kas liek atvairīties pēkšņa uzbrukuma gadījumā, es iebildu:

—   Bet, ja nogalinātais, kā-jūs sakāt, ir nelietis, kas pelnījis cilpu, un rakstā izklāstītie fakti atbilst patiesībai, kur tad ir mana vaina?

Viņš paraustīja plecus un nomierinoši pasmaidīja.

—   Atkārtoju: kūdīšana ar preses palīdzību, un nekas vairā'k. Jūs sakāt, ka visi fakti jūsu rakstā esot pareizi. Taču, dārgais kolēģi, vispirms, likums neielaižas cietušā personības vērtējumā, bet, otrkārt, faktus var dažādi izklāstīt — noziedzīgā gadījumā tādējādi, lai beigās noteikti izrietētu secinājums: «sit!» vai, vēl ļaunāk, «nosit!». Ja mēs konstatējam šādu raksta autora nolūku vai arī šāda veida faktu izklāstu, mums jāierosina jautājums par kūdīšanu, pat neskarot apstākli, kas ir uzbrukuma objekts un cik lielā riiērā viņš to pelnījis. Šoreiz mums ir tieši šāds gadījums. — Viņš uz mirkli apklusa un tad pēkšņi ievaicājās: — Vai jums, kolēģi, ir skaidrs, cik strikti mēs norobežojam jautājumu par jūsu atbildību?

Es papletu rokas.

—   Bet es taču neesmu teicis ne «sit», ne arī «nosit».

Prokurors ko noburkšķēja un valšķīgi padraudēja man

ar pirkstu.

—   Kolēģi, kolēģi, mēs taču abi esam juristi, un abi visu saprotam! Svarīgs ir nevis frāzes gramatiskais, bet gan tiesiskais aspekts. Jā, nekur jūs burtiski neesat rakstījuši «nosit». Bet kāda tam nozīme? Aicinājums paliek aicinājums. Tieši tas ir svarīgi! Turklāt, runājot zem četrām acīm, slepkavība taču notikusi, un, ja arī mēs piemiedzam acis nacista līķa priekšā, tad tas nenozīmē, ka mēs viņu neredzam.

Es klusēju.

— Vārdu sakot, pašreiz esmu atdevis jūsu rakstu atsauksmei un konsultācijai. Tikko tajā būs konstatēti kūdīšanas momenti, tas ir, aicinājums nogalināt cilvēku, kas atrodas valsts aizsardzībā, mēs pret jums ierosināsim formālu kriminālu vajāšanu un nodosim jūs tiesai. Bet, kāds būs spriedums, to noteiks zvērināto piesēdētāju sirdsapziņa. Tā ir, tā sakot, lietas viena puse. Bet ir arī vēl otra. — Viņš paņēma no galda kādus vākus un nolika tos sev priekšā. — Starp citu, varbūt tā ir ari jūsu laime. Tas atkarīgs no tā, kā mēs tūlīt vienosimies. Runa ir par otro, jūsu «atmaskoto» žurnālistu, kura rakstu jūs esat citējis tik saasināti, ar izsaukuma zīmēm un iekavām vidū, taču, piedodiet, ne vienmēr gluži lojāli un vietā.

—   Jā, viņš, starp citu, kopā ar mani bija uzgaidāmajā istabā, — es atgādināju. — Bet kāpēc nevietā un nelojāli?

—   Vispirms jau tāpēc, ka jūs, piedodiet par izteicienu, jaucat kārtis! — prokurors mierīgi iesaucās.

—  Jūs sakāt «raksts», bet citējat vēstuli, lai ari kolektīvu, taču tomēr tikai vēstuli — pilnīgi privātu un nekur nepublicētu dokumentu.

—   Bet vai jūs zināt, kas tā bija par vēstuli? — es jautāju.

—   O, neraizējieties, jūsu fotokopija atrodas pie manis, — prokurors nozīmīgi pasmaidīja un uzsita ar pirkstiem pa aktu vākiem. — Lūk, tā ir šeit! Dokuments, protams, ir ļoti nekrietns, bet es atkal runāju ne par tā morālo, bet formālo vērtējumu un, piedodiet, par gluži neapstrīdamo tiesību pārkāpumu, ko jūs tik neapdomāti esat izdarījis. Nosaukdami vēstuli par rakstu un nododami atklātībai to, kam ir pilnīgi privāts raksturs, jūs izdarāt noziegumu. Likums atkal nav jūsu pusē. Tāpēc, ka cietušais griezās pie manis ar sūdzību…

Beidzot es vairs neizturēju un rupji un tieši noprasīju:

—   Un tieši pie jums? Pie paša karaliskā prokurora? Šis fašists? Ar sūdzību par to, ka viņš presē apvainots? Par ko jūsu augstība galu galā mani uzskata?

Es domāju, ka arī prokurors man uzkliegs, taču viņš smaidīja arvien laipnāk un laipnāk.

—   Taisni tas man arī jānoskaidro, dārgais Mezonjē kungs, — viņš atbildēja ļoti labsirdīgi un pat familiāri. — Tieši tas man jānoskaidro, par ko jūs uzskatīt. Daži saka: «Uzskatiet viņu par komunistu.» Bet es atbildu: «Man nav nekāda pamata to darīt, turklāt viņš nepavisam neatstāj tādu iespaidu.» Citi saka: «Uzskatiet viņu par godīgu žurnālistu.» — «Bet kas tad īsti ir «godīgs žurnālists»?» — es viņiem jautāju. «Kādā ziņā viņš ir godīgs? Kam viņš kalpo? Viņa raksti, kopumā ņemot, ir noteikta uzbrukuma sistēma, kas vērsta pret mūsu pasaules pamatvērtībām. Starp citu,» — viņš sāka skaitīt uz pirkstiem, — «pret sadraudzību ar mūsu lielo draugu — vispirms, pret mūsu mazās nācijas tiesībām būt augstsirdīgai un piedevīgai, otrkārt, pret mūsu pēckara politikas pamatiem, treškārt, pret mūsu satversmes pamatiem, ceturtkārt, pret atsevišķu privātpersonu dzīvību, kas iesaistīti Eiropas drošības aizsardzībā, piektkārt!» Vai pietiks? Redziet, kas iznāk, — un viņš man parādīja sažņaugtu dūri.

—  Šādas runas, jūsu augstība, es jau reiz esmu dzirdējis no kāda skaļruņa, — es teicu, — tikai man nebija zināms diktora uzvārds.

Es domāju, ka vismaz tagad prokurors saniknosies, bet viņš tikai piecēlās, pienāca klāt un apskāva manus plecus.

—   Dārgais Mezonjē kungs, es taču neesmu diktors, — viņš jokodamies iebilda, — vai, pareizāk sakot, esmu gan diktors, taču nekādā ziņā ne teksta autors. Nelaime tā, ka jūs, mans dārgais, godīgais, bet diemžēl nepiesardzīgais draugs, neņemat vērā dažus ārkārtīgi svarīgus momentus pašreizējā pasaules situācijā, kā arī spēku reālo izvietojumu. No tā arī nāk visas jūsu likstas. Tomēr pamēģināsim kaut ko darīt to novēršanai.

Viņš piegāja pie galda, paņēma tālruņa klausuli un pavēlēja sekretāram ieaicināt no uzgaidāmās istabas redaktoru.

Fašists ienāca un apsēdās uz otra krēsla, sāņus no karaliskā prokurora, tā ka tagad es sēdēju iepretim viņiem abiem, it kā uz apsūdzēto sola.

—  Redziet, — prokurors sacīja, — tagad mēs visi esam kopā un izbeigsim šo lietu. Es nezinu visā zemē neviena cilvēka, kas žēlotu šo nelieti. Viņš savu tiesu jau saņēmis, bet mēs .. *

Man ļoti grūti pilnībā izsacīt sajūtu, ko manī izraisīja šī saruna, tā bija kas līdzīgs stingam un mēmam, pat vienkārši trulam izbrīnam vai apstulbumam no visa tā, kas notiek. Es nekliedzu, neprotestēju, neizsacīju savu sašutumu, es pat neko nevaicāju. Pavisam skaidrā un noteiktā gaismā es vienkārši ieraudzīju to, ko nebiju iedrošinājies pat noģist, — visas šīs slepenās alas, tumšās ejas, noziedzīgās pagrīdes slēptuves, kas savieno mūsu valsts celtnes atsevišķos korpusus un fasādes. Viss pēkšņi izrādījās gluži citāds. Tur, kur es biju redzējis politiskus ienaidniekus — tiesnesi un noziedznieku, — izrādījās slepeni, bet savstarpēji uzticīgi draugi, ko vieno kopēji noziegumi, un viņu kopējo uzdevumu gaismā prokurors pēkšņi vairs nebija prokurors, Gardners nebija Gardners un noziedznieks nebija noziedznieks. Sīs pārmaiņas pēkšņums bija tik apstulbinošs, ka es nespēju to tūlīt ne pilnīgi novērtēt, ne skaidri saprast, tikai neskaidri nojautu, ka no šī brīža viss, kas manī bija — mana ticība cilvēkiem, mana pārliecība, mērķi, kuru labā es, taisnību sakot, gan pakūtri un gļēvi, bet toties ar pilnu ticību visu mūžu biju strādājis, uzskati, pie kuriem biju turējies, un pat mana profesija un mācību gadi, — viss pašķīda pie velna. Bet kā sākt no jauna, pie kā pietverties un pret ko cīnīties uz dzīvību un nāvi, es vēl nezināju. Un, kad staltais, labi koptais cilvēks raga acenēs, kurš smēķēja speciālas markas cigaretes un nevis vienkārši uzdevās par karalisko prokuroru, bet patiešām bija visīstākais karaliskais prokurors, man labsirdīgi un draudzīgi ierosināja: «Izbeigsim šo lietu miera ceļā!» — es neattapos, ko atbildēt.

Toties fašists ar apburošu smaidu atbildēja manā vietā no prokurora galda otrā gala:

—   Es allaž esmu cienījis saticību un domājis, ka nav jēgas ķildoties par prieku kādam trešajam. Esmu ar mieru. Izbeigsim ātrāk šo pārpratumu.

—   Jo vairāk tāpēc, — prokurors ieminējās, — ka jau pēc fotokopijas redzams, ka jūsu kolēģis izdarījis

tikai dokumenta stila labojumus, protams, nožēlojama dokumenta, taču . ..

—   Ne Ūkai tas, ne likai tas, — fašists iesaucās. — Es dokumentu ne tikai kā uzlaboju, bet faktiski padarīju to nekaitīgu, jo tajā vairs nepalika indīgo dzelkšņu. No tāarī izriet manas pretenzijas pret jums, Mezonjē kungs. Jūs par mani rakstāt: «Sastādīja nacistisku deklarāciju, kura noveda manu tēvu līdz pašnāvībai,» — bet es atbildu: nē, neko es neesmu sastādījis, gluži otrādi, es tik lielā mērā padarīju nekaitīgu institūtā uzrakstīto deklarāciju, ka to pat nepublicēja. Tieši tāpēc tā kā melnraksta projekts saglabājusies jūsu nelaiķa tēva papīros. Ciliem vārdiem izsakoties, es nevis radīju šo riebeklību, bet gan to samīdīju. Tādi ir fakti.

—   Un šos faktus jūs, Hans, nekādā ziņā nespēsiet noliegt, — prokurors piebilda nopietnā balsī, tik nopietnā, ka es gandrīz noticēju viņa patiesīgumam, — un tas ir vissvarīgākais šajā lietā.

—   Vissvarīgākais ir tas, ka mans tēvs gāja nāvē pēc tam, kad bija izlasījis šo deklarāciju, — es apvaldīti atbildēju. — Un, lūk, šoreiz izteiciens «pēc tam» patiešām nozīmē «tāpēc». To es arī pierādu. Bet publicēt šo papīreli pēc viņa nāves jau vairs nebija nekādas nozīmes.

Fašists iesaucās: «Tomēr atjaujiet paskaidrot,» — bet es triecu ar dūri pa galdu un uzkliedzu:

—   Neko es jums neatļaušu, gestapovieti tāds! Paklausieties, kungi, es vairs nesaprotu, kas šeit īsti notiek. Jūs, netīra un nelietīga papīreļa autors, esot mana tēva labdaris, lai gan pats viņu nogalinājāt. Turpretim es publicēju dažas rindas no šā riebīgā izviruma, manā rīcībā ir oriģināls, kas dod pilnvērtīgas tiesības apgalvot, ka jūs esat notverts ar visiem pierādījumiem, jums izsniegtā fotokopija jebkuru noliegumu padara neiespējamu, un tomēr — kas īsti iznāk? Paceļas nežēlīgi apvainotais taisnības princips? Kas to apvainojis? Es! Ar ko? Ar to, ka atklāju noziedznieku. Es esot slepkava un kūdītājs, bet jūs — varonis un karaliskā prokurora draugs. Un, lūk, jūs visi kopīgi, ar mirušā Gardnera ēnu priekšgalā, uzbrūkat man goda, taisnības, humānisma un, velns viņu zina, kā vēl vārdā. Vai jūs, kungi, esat

pie pilna saprāta? Tik tiešām: «Mūsu taukajā gadsimtā tikumam jālūdz piedošana no netikuma par to, ka tas iedrošinājies eksistēt.»

Iestājās smags . klusuma brīdis, bet tad karaliskais prokurors noplātīja rokas un sacīja:

—  Nu, ko tur, ja tā, tad pietiks! Esam nonākuši jau pie Šekspīra! Pat kapā neliekam viņu mierā! — Fašists klusēja. Prokurors pagriezās pret mani. — Ticiet, Iians, man ļoti žēl, ka viss notiek tieši tā, bet ko es galu galā varu darīt? — Un piecēlās.— Ardievu, kungi, — viņš skumīgi sacīja. — Visu labu.

Un tā mēs šķīrāmies.

.. . Lūk, par visu to es pastāstīju Jurim Križevičam, atkal ar viņu satiekoties. Viņš sēdēja un klausījās, bet tad pēkšņi ierunājās:

—   Redzu, ka jūs nenieka neesat sapratis.

—   Baidos, ka esmu visu sapratis, — es atbildēju.

—  Baidos, ka jūs nenieka neesat sapratis, — viņš atcirta. — Sāksim ar izejas punktu. Pirmo reizi jūs Gardneru sastapāt pirms nedēļas. Agrāk pilsētā viņa nebija. Kāpēc viņš bija ieradies?

Es paraustīju plecus.

—   Toreiz tas jums bija jautājums, bet jūsu kolēģis taču visu izskaidroja. Bandīts bija iecelts augstā starptautiskā postenī, viņš atbrauca, lai stātos tajā. Paskaidrošu tuvāk. Šeit atrodas apvienotās starptautiskās policijas nodaļas štābs, kuru vajadzēja vadīt viņam, ielāgojiet —: kā politiskās kriminālpolicijas izcilam speciālistam. Un tad atgadījās tas, ko viņiem būtu vajadzējis paredzēt, bet ko viņi tomēr nebija paredzējuši. Gardneru saslapa kāds no tiem, kurš bija izbaudījis viņa labvēlību, tas ir, jūs; jūs tūlīt iekvēlojāties un izrādījāt traku rosību. Visādiem taisnīgiem un netaisnīgiem līdzekļiem jums izdevās izvilkt kamieli caur adatas aci, tas ir, panākt, ka avīzē tiek publicēts graujošs raksts par šā laupītāja varoņdarbiem. Un tas konkrēti nozīmēja, ka Gardnera priekšnieki nokļuva šausmīgā stāvoklī. Jūs no kāršu komplekta ne tikai kā izrāvāt karali, bet izjaucāt galīgi visu banku, un, ja tracis vēl būtu turpinājies, parādītos interpelācijas un tad vienam otram būtu vajadzējis

lidot no amata. Taču viņus vienmēr glābj nejaušība. Gardners nejauši iet bojā no nezināma cilvēka rokas, un viss spēji mainās. Vispirms, atkrīt runas par Gardnera pagātni, tāpat kā Gardnera labvēju meklēšana valdības aprindās, turklāt uzmācīgais žurnālists, tas ir, jūsu godība, ne tikai kā zaudē tiesības izvirzīt valdībai nepatīkamus jautājumus un pieprasīt atbildi, bet, taisni otrādi, pats liek saukts pie atbildības, — jo vienalga, kas arī Gardneru nogalinājis (varat būt pārliecināti, ka slepkavu, nekad neatradīs), kopš šā brīža vaininieks ir tieši šis uzmācīgais un pārlieku aktīvais jauneklis, kas līdis ar stipru cīkstēties un ar bagātu tiesāties, un tāpēc ar viņu tagad var visādi izrīkoties. Ja viņš ātri neapjēgs situāciju, viņu var iespundēt arī aiz restēm. Bet pats galvenais — pēkšņi radusies neierobežota iespēja dot triecienu visai zināma virziena presei. Sak, paskatieties, kurp noved tādi raksti! Sādi, tā sakot, atmaskojumi! Līdz cilvēku medībām! Līdz slepkavībām pilsētu nomalēs! Līdz linča tiesai! Sapratāt? Jūs sakāt, ka prokuratūrā sastapāt olru neģēli? Tur taču viņa darba vieta: viņš ir prokuratūras preses nodaļas vadītājs. Fašistu lapas redaktoram tas pašlaik vispiemērotākais amats pasaulē.

Viņš runāja mierīgi, gludi, ne paceldams, ne pazeminādams balsi. Bet es jau sen sapratu ne tikai to, ka tas viss ir patiesība, bet arī zināju, kas šeit vainīgs.

—   Ko es lai tagad iesāku? — man izlauzās jautājums.

Viņš piecēlās, aizpogāja mēteli, paņēma no galda platmali un, turēdams to izstieptā rokā, atbildēja:

—   Neko. Jānogaida. Paskatīsimies, cik tālu viņi iedrošināsies iet.

Patiesībā nogaidīt nebijā nekādas vajadzības. Notikumi vēlās pār mani kā lavīna. Man loti grūti aprakstīt, kad un kā tas viss notika, jo galvā saglabājies maz skaidru atmiņu.

Pāris dienu pēc šās sarunas es iegriezos klubā un atkal sastapos ar prokuroru. Viņš ļoti nopriecājās. Šoreiz mēs runājām gandrīz vai vienīgi tikai par šaha spēli — pilsētā tikko bija beidzies turnīrs valsts meistarības izcīņā, — un tikai atvadoties viņš ieminējās:

—  Jūsu šefs bija ārkārtīgi nobijies, protams, ne jūsu, bet avīzes dēj, taču es apsolīju, ka avīzi mēs neaiztiksim.

Man gandrīz paspruka jautājums: «Un mani?» — taču es vēl laikā atguvos un tikai paspiedu viņam roku. Bija jau pilnīgi skaidrs, ka jebkuru mirkli pār manu galvu sāksies negaiss. Un tas sākās burtiski pēc dažām minūtēm.

Kad es nokāpu garderobē, pie manis pienāca viens no kluba sekretāriem un, paaicinājis mani sāņus, pusbalsī sacīja, ka mani gribot satikt kāda sieviete Suzannas Sabo lietā (Suzanna Sabo bija tās meitenes vārds, kura nošāva savu tēvu). Es aizmirsu pasacīt, ka meiteni, atzīstot viņu par nepieskaitāmu, tieši no tiesas zāles nosūtīja uz morāli defektīvo slimnīcu, kur viņa atradās jau otro gadu. Sabo lieta savā laikā mani bija ļoti ieinteresējusi, un es tai veltīju veselu ciklu nelielu apcerējumu ar virsrakstu «Kas pazudinās vienu no šiem mazajiem …». Tajā bija ietverta mana pamatdoma. Cikla teze bija: «Vainīgs nevis slepkava, bet noslepkavotais.» Jo patiešām, noslepkavotais — meitenes tēvs — man likās daudz lielākā mērā vainīgs nekā viņa mazgadīgā slepkava. Prāvā noskaidrojās, ar kādu rūpību un patiku vecāki savā bērnā ieaudzināja šo zvēru, kas vēlāk viņus abus aprija. Kādas grāmatas viņi tai pirka, kādas mežonīgas rotaļas mācīja, kādus baismīgus notikumus stāstīja, uz ko paskubināja un no kā sargāja. Es apsveicu attaisnojošo spriedumu vēl tāpēc, ka — tā man šķita — zvērinātie piesēdētāji — divi pastnieki, divi veikalnieki un viens šoferis — saprata šās lietas apslēpto būtību, kas izrādījās nepieejama psiholoģijas un kriminālistikas profesoriem, un tieši tāpēc, par spīti viņiem, piesēdētāji slepkavu attaisnoja. Kad man ieminējās par apmeklētāju, kas vēloties paziņot ko jaunu šajā lietā, es, protams, nekavējoties apjautājos:

—   Bet kur viņa ir?

—  Es aizvedu uz bibliotēku, — sekretārs bažīgi atbildēja. Un tikko es gāju prom, uzsauca man: — Pagaidiet! Vai labāk nepasacīt viņai, ka šodien jūs jau esat aizbraucis, lai rit aiziet uz redakciju.

—   Kāpēc tā? — es apstājos.

Vēl arvien bažīgā balsī viņš abildēja:

—   Nekā jau nav, tikai viņa tāda savāda, piedzērusies vai ari kokainiste. Jods zina, kas viņa tāda …

—   Paskatīsimies, — es uzņēmīgi atbildēju.

Tikko iegājis bibliotēkā, es viņu tūlīt pamanīju.

Viņa stāvēja pie skapja, maziņa, izdēdējusi, apsegusies ar kaut kādu pārklāju vai tumšu pledu. Viņas seju es neredzēju, taču nez kāpēc prātā iešāvās skaudra, griezīga doma. «Patiešām, varbūt labāk rīt redakcijā .. .»&gt; Bet skaļi sacīju:1

—   Kāpēc viņš jūs atstājis šeit? Iesim zālē.

Viņa pašūpoja galvu un atmeta no sejas pledu. Un es pazinu, ka tā ir Suzanna Sabo. Atzīstos, es biju tik apstulbis, ka nomurmināju kaut ko muļķīgu, apmēram tā: «Vai tad jūs, Suzanna, esat atbrīvota? Un vai sen jau? Es nezināju …»

—   Pirms divi dienām. Par mani galvoja kāds draugs. — Viņa paziņoja to skaidri, .cieti, aprauti, nekustēdamās, man tieši acīs lūkodamās.

Es arī vēroju viņu un redzēju, ka meitene šajos divos gados nobriedusi un kļuvusi robustāka. Toreiz viņa bija vienkārši skuķēns, sacirtotiem matiem, izkrāsojusies, pozējoša un izlauzīta (piemēram, tādos brīžos, kad prokurors uzdeva j autāj umus vai kad viņa j uta uz sevi vērstu fotoaparāta objektīvu), tikpat vienkārša kā visas meitenes viņas gados, kad tās piemeklējusi nediena. Reiz es redzēju, ka viņa — tas notika sēžu starpbrīdī — sēdēja pustumšajā zālē, klusām par kaut ko sarunājās ar sargu, spēcīgu, bakurētainu puisi ar labsirdīgu, platu seju un kuplām ūsām, un domīgi sūkāja lēLu karameli raibā papīrītī. Viņai līdzās uz koka sola bija papīra turziņa. Tieši šajā brīdī, palūkojies uz saņurcīto papīra vīstoklīti un uz karameli tievajā roķelē, es atskārtu — ne ar prātu, bet ar visu savu būtību — skaudri, stingri un pavisam neapstrīdami, — šādos gadījumos mēdz sacīt — «man it kā gaisma atausa!» — ka vainīgs nav vis slepkava, bet noslepkavotais, un raksta nosaukums «Kas pazudinās vienu no šiem mazajiem …» gluži neviļus man iešāvās prātā. Bet tagad es redzēju ne vairs skuķēnu un pat ne meiteni, bet pieaugušu, izmocītu sievieti. Viņai bija izģindusi, baismīgi bāla, mazliet pietūkusi seja, spilgtas, indīgas, ar sevišķu rūpību izzīmētas lūpas,

dziļas, melnas, ar rūsganu zilganumu apkrāsotas acis. Tās lūkojās mani no kādas neaptveramas dzelmes, un šajā skatienā bija jaušama tāda vientulība un nevarība, ka žēlums un šausmas man mirklī sažņaudza sirdi. Vispār šajā tumšajā istabā, kur dega tikai zaļās griestu spuldzes un blāvi vizmoja ozolkoka skapji, valdīja nedabīgs klusums un sastingums, un šā klusuma centrs, kas it kā izstrāvoja mēmumu, bija tieši viņa. Šādas sajūtas varā es atrados dažus mirkļus. Tad es nokratīju sastingumu un ļoti skaidri un pat paasi ievaicājos:

—   Ar ko es tagad varētu jums pakalpot? Jūsu dzīvē taču viss izkārtojies neiedomājami labi.

Stāvēdama vēl aizvien tikpat nekustīgi, rokas zem pleda sakrustojusi (tādas sievietes vienmēr kaut ko tēlo — vai nu Izidu, vai kādu statuju, vai arī slavenu aktrisi), monotonā un neizteiksmīgā balsī viņa ierunājās:

—   Man jūs žēli — Un piebilda: — Ļoti ļoti žēl!

Es pēkšņi atģidos, ka runāju ar ārprātīgu, droši vien no dziedniecības iestādes izbēgušu sievieti, un tāpēc atbildēju:

—   Man toreiz arī jūsu bija žēl.

—       Ak! Tā jau pavisam cita lieta, — viņa īgni atteica.

—  Man žēl tāpēc, ka jūs grib nogalināt.

— Kāpēc, dārgā? — es laipni iejautājos. — Ko es esmu ļauna darījis?

—   Tas nav svarīgi, — viņa pēkšņi aprāvās, — piķis ar jums! — Un netēmēdama, nepūlēdamās trāpīt, pēkšņi izrāva roku no pleda apakšas un divi reizes uz mani izšāva.

Sāpes es nejutu, tikai triecienu plecā, tik skaudru, ka roka šķita notrūkstam. Grīda zem kājām kļuva par sienu, es saļimu, aizsegdams galvu, taču viņa vairs nešāva, tikai atvēzējusies iespēra ar kāju pa skapja koka durvīm tā, ka tās nodunēja un šķindēdami izbira stikli.

—   Diezgan asiņu, diezgan slepkavību!—viņa nodeklamēja monotonā, iemācītā un spalgā balsī, it kā skārda ruporā runādama.

Un pēkšņi — bliukš! bliukš! bliukš! — vēl trīs reizes izšāva griestos.

Kad ieskrēja cilvēki — sekretārs, karaliskais prokurors un vēl kāds, — viņa izšāva sesto reizi. Vienkārši pacēla roku viņiem pāri galvām un ielaida lodi Rodenbaha bronzas biste. Kad viņu sagrāba, savaldīja un atbruņoja, tā nepretojās, tikai, uz grīdas gulēdama, skaļa, aizsmakušā un mierīgā balsī, augstu galvu izslējusi, atkārtoja:

— Diezgan asiņu! Diezgan! Diezgan, diezgan, diezgan!

Bet tālāk viss norisinājās tā, ka tūlīt kļuva skaidrs: atentāts ir tikai pēdējais, labi izdomātas un droši vien jau iepriekš kaut kur iestudētas lugas pēdējais cēliens. Mani aizveda uz slimnīcu, un otrā dienā ieradās prokurora vietnieks. Viņš izsacīja līdzjūtību, patērzēja ar mani par šo un to — mēs bijām mazliet pazīstami, — taču aiziedams paziņoja divus lēmumus: pirmais — es tiekot saukts pie atbildības pēc tāda un tāda sodu likuma panta, tādas un tādas piezīmes pie tā, otrais — man nosacīts drošības veids (paraksts par dzīves vietas neatstāšanu), ņemot vērā, ka apsūdzētais veselības stāvokļa pēc nespēj piedalīties izmeklēšanā un tiesā. Bet tālāk avīzēs parādījās informācija, ka visā pasaulē pazīstamā Suzanna Sabo, kas iedomājusies sevi par jaunu Šarloti Kordē, pēc karaliskā prokurora rīkojuma ievietota atpakaļ dziednīcā, jo jautājums par viņas nepieskaitāmību tiesas ceļā jau reiz izšķirts, betļ slimnieces stāvoklis kopš tā laika neesot uzlabojies. Ārsts, kas piekritis viņas izrakstīšanai no slimnīcas, saukts pie disciplināras atbildības. Neskatoties uz to, vairums avīžu ievietoja plašu interviju, ko viņa bija sniegusi sakarā ar mēģinājumu nogalināt žurnālistu Hansu Mezonjē. «Es ļoti nožēloju,» viņa bija paziņojusi korespondentiem, «ka acīm redzami sadomāta iegansta dēļ mani negrib nodot tiesai. Es būtu pierādījusi, ka svarīgākais šajā lietā nav nelaimīgā Hansa Mezonjē liktenis, ka mans šāviens un tāpat viss, kas mani paskubināja to darīt, ir vienīgais nācijas glābšanas ceļš.» Šos vārdus avīzes iespieda lieliem burtiem zem Suzannas portreta un bibliotēkas istabas stūra fotogrāfijās, kur viņa bija šāvusi uz mani. Pēc tam parādījās policijas paziņojums, ka tiek meklēts Juris Križevičs, Gardnera nogalināšanas līdzvaininieks. Pēc tam paziņojums, ka viņš, pēc kriminālizmeklēšanas nodaļas ziņām,

izbraucis uz ārzemēm un neesot aizsniedzams. Un tad sāka tarkšķēt visas labējā spārna avīzes. Par ko gan tās tikai nerakstīja! Par kriminālnoziedzniekiem, kuriem nez kāpēc atļaujot ierasties mūsu mierīgajā zemē un dienas laikā medīt tiem nepatīkamus cilvēkus, par nejēgām ministrijās, kuri to veicinot, par tā sauktās neatkarīgās preses graujošo lomu, par uzpērkamiem skribentiem, kuri vēršoties pret saviem ienaidniekiem ne tikai ar spalvu un sarkasmu, bet arī ar dunci; tad atkal par mani, bet nu jau tieši, nosaucot vārdā, kā par sava dižā tēva necienīgu dēlu, kurš par lēcu virumu pārdevis savas pirmdzimtības tiesības un sirdsapziņu. Un, beidzot, par tumšo un draudīgo Jura Križeviča figūru, kas rēgojoties aiz manaš muguras. Un, nonākot līdz viņam, avīzes izvirzīja virkni jautājumu. (O, es aiz tiem tūlīt pamanīju mana vecā paziņas — fašistu lapeles redaktora, prokuratūras preses nodaļas vadītāja diriģenta zizli!) «Vai notikums ar dārznieku Kurtu,» avīzes jautāja, «kurš bija pratis ielavīties profesora mājā, ir līdz galam noskaidrots? Vai apstākļi, kādos mira profesors, vēl līdz šim laikam nav tīti biezā miglā? Un manuskripts? Profesora mūža darba rezumējums, pie kura viņš bija strādājis divdesmit gadu? Kā tas varēja pazust no nama, ko bija sagrābuši nacisti, un nokļūt ārzemēs? Runā, ka profesors esot to novēlējis PSRS Zinātņu akadēmijai? Labi. Bet kurš ir redzējis īsto rokrakstu? Parādiet to mums, tad ticēsim, bet pagaidām mēs komunistiem jautājam: «Kā jūs pierādīsiet, ka tas nav viltojums?» Sākumā tie bija tikai retoriski jautājumi, bet tad avīzes sāka runāt citādi. «Derētu,» tās rakstīja, «par visām šīm dīvainībām nopratināt (ievērojiet: ne «apvaicāties», bet tieši «nopratināt») nelaiķa dēlu, kurš, starp citu, pašreiz nodots tiesai par kūdīšanu uz slepkavību. Protams, visai iespējams, ka šis izmanīgais jauneklis vai nu cietīs klusu, vai arī aizbildināsies, ka viņš neko nezina un neko neatceras — viņam toreiz taču bijis tikai divpadsmit gadu! Bet jāsaka arī, ka viņa atbildes būs atkarīgas galvenokārt no tā, kas ar viņu runās un kā runās. Ja iztaujās prasmīgi, tad droši vien kaut kas būs jāatceras.» Tā rakstīja avīzes, un es pazinu manu veco draugu balsis no prokuratūras. Tās manī arī izraisīja domas uzrakstīt šīs piezīmes. Ti

kai, prokuratūras preses biroja pārziņa un karaliskā prokurora kungi, nemaz nevajadzēs pielietot metodes, kuras jūs tik labi pazīstat no okupācijas gadiem, — es lieliski visu atceros un visu zinu — jūs to redzēsiet no mana stāsta. Tikai — es nestāstīšu jums un jūsu aizgādņiem — jums viss ir zināms ari bez manis. Es gribu par to pastāstīt visiem maniem tautiešiem, visiem cilvēkiem uz zemeslodes — ja viņi gribēs mani uzklausīt. Protams, ne jau visu esmu redzējis es pats, — šo un to esmu uzi zinājis no citiem, šo un to esmu izlasījis avīzēs un oficiālos dokumentos, šo un to, visbeidzot, esmu vienkārši piedomājis, — taču, šā vai tā, stāsts par mana tēva nāvi ir baismīgs un pamācošs, un vērts padomāt, ko mēs no tā varam izsecināt.

PIRMĀ DAĻA

… Atnāca bandīts un, ilgi nedomādams, ņēma un nodzēsa domas uguni. Viņš ne no kā nebaidījās, ne no laika biedriem, ne pēcnācējiem, un vienādā neprātā liesmas slāpētāju uzlika gan alsevišķu cilvēku dzīvei, gan to kopējai plūsmai. Sādu izdzimteņu veiksme — viens no baismīgākajiem vēstures noslēpumiem; bet, ja šis noslēpums jau ielavījies pasaulē, viss eksistējošais, konkrētais un abstraktais, reālais un fantastiskais, — viss pakļaujas tā spaidiem.

(Sallikovs-Sčedrins, «Aiz robežām*)

PIRMĀ NODAĻA

Es vēl tagad atceros, kādā veidā mūsu mājā pirmo reizi sākās runas par Kārli Voiciku.

Mans tēvs, Paleantropoloģijas un aizvēstures starptautiskā institūta direktors, profesors Mezonjē, labprāt pielīdzināja sevi senatnes varoņiem.

Tā, kad vācu karaspēks ienāca mūsu pilsētā, viņš mātei sacīja:

—   Es paliku šeit, lai, tāpat kā Arhimeds, aizsargātu savus rasējumus.

Pēc tam viņš iegāja kabinetā un aizcirta durvis, bet māte augu dienu noņēmās ar saviem porcelāna traukiem, un acis viņai bija piesarkušas.

Kas notika ar Arhimedu, to zināja arī viņa.

Nākamās dienas vakarā es ieraudzīju pirmo vācieti.

Taisnību sakot, viņš nemaz nebija tik briesmīgs, kā es sākumā biju gaidījis.

Bet sākšu visu pēc kārtas.

No rīta pilsētā izplatījās satraucošas baumas, runāja par tvarstiem, apcietināšanām, masu apšaušanām. Piemēram, stāstīja par šādu notikumu: kāds cilvēks gājis garām prefektūras namam un izņēmis kabatas lakatiņu, lai apslaucītu seju, bet sargkareivis piemetis ieroci pie pleca un — tra-ta! — noguldījis cilvēku tieši peļķē. Dzirdot šāvienu, no nama izsteigušies vairāki karavīri,

bet sargkareivis viņiem vienaldzīgi pasacījis: «Aizvāciet spiegu!» — tad cilvēku aiz kājām kaut kur aizvilkuši.

—   Debesu tētiņ, kas ar mums tālāk notiks? — iešņukstējās istabene Marta, kas šo ziņu no pilsētas bija atnesusi uz virtuvi.

—   Kas ar mums tālāk notiks? — atjautāja dārznieks Kurts (viņš kādreiz bija strādājis pie manas mātes vecākiem un tagad, pēc vairākiem gadiem, nez no kurienes atkal parādījies pilsētā). — Ziniet, kas. Es kādreiz lasīju ļoti interesantu grāmatu. Tajā kāds karotājs saviem pudeles brāļiem draudzīgas plītēšanas laikā izskaidroja kara jēgu. «Lai ko arī rakstītu avīzēs,» viņš teicis, «karš ir tāpēc, lai zemniekiem spertu vistas un sivēnus.» Un pierādījumam tūlīt minēja veco gailu parunu: «Zaldāts zagšanai kā sievai pielaulāts.»

—   Oh, ja tikai zagšanai vien! — sapņaini nopūtās istabene Marta. — Kas gan uztrauktos vistas vai sivēna dēļ. . . Bet stāsta, ka uz Karaliskā tilta margām . ..

—   Pagaidiet mirklīti! — dārznieks Kurts iesaucās un pacēla roku ar ieplestiem pieciem pirkstiem. — Vispirms, tā mēdza sacīt astoņpadsmitajā gadsimtā, bet tagad mums ir divdesmitā vidus .. .

: — Nu, redziet! — pārmetoši piebilda Marta.

—   Tad vēl — neaizmirstiet, ka to teicis franču virsnieks, bet mums darīšana ar vāciešiem, un, beidzot, pats galvenais — šis virsnieks nebija nacisma piekritējs. Tātad, Martas jaunkundze, sivēns un vista — tā jau ir tāla pagātne. Tagad vācu zaldāts jau pielaulāts ne tikai zagšanai, bet arī laupīšanai un slepkavošanai.

—  Runājiet klusāk, — iejaucās mana māte, — jūs var dzirdēt arī uz ielas.

—   Atvainojiet, kundze, bet tas taču nav noslēpums. Vācu kareivis nav no kautrīgajiem. Jā. Jūs, Marta, jautājāt, kas notiks ar mums? Redziet, kas. Viņi visur bāzīs savus degunus un pievāks, kas būs iepaticies. Ieraudzīs labu galdautu — noraus kopā ar visiem traukiem. Iepatiksies, sacīsim, zābaks, — šeit viņš pastiepa savu kāju spožā dzeltenā zābakā, — noraus zābaku un kāju ari nocirtīs. Pamanīs, ka vecīte stiepj vistiņu, — nošaus gan vecīti, gan vistiņu. Vistiņu — virā, vecīti — dārzā par putnu biedēkli…

— Dievs to zina, ko jūs melšat, Kurt! — sacīja istabene Marta: viņa bija dievbijīga sieviete un necieta, ja pieminēja nešķīstā vārdu.

—   Mirklīti, Martas jaunkundze, — Kurts jautri turpināja. — Tūlīt runa būs arī par jums. Sacīsim, jūs izejat uz ielas. Nu, tāda, kāda jūs pašlaik esat: baltā priekšautā, ar aubīti un šo apburošo rozi matos. Bet pa ielu nāk vācu kareivis ..,

Māte pienāca klāt un satvēra mani aiz pleciem.

—   Ej, ej istabā, — viņa sacīja. — Iedomājies tikai, augu dienu viņam jāslaistās pa virtuvi! Palūkojies, ko tēvs tur dara.

Ēdamistabā jau bija tumšs' Zemās, nokaitētās debesis atdzisdamas ātri kļuva nespodras un pieņēma zaļganu nokrāsu. Varēja nojaust, ka drīz jāatmirdz pirmajām jaunajām zvaigznēm. Kā skaidrs kvadrāts logā iezīmējās būris ar piejaucētu svilpi; viņa apaļais bumbierveida ķermenis skaidri atdalījās uz vēl gaišo debesu fona. Zem tā, atzveltnī, tikpat apaļš, nekustīgs un kluss sēdēja muzeja fondu glabātājs Johans Lanē. Viņš sūkāja jūras putu pīpi, kas bija darināta kailas sievietes veidā, un ap viņu pletās nekustīgs un smirdīgs dūmu mutulis.

Līdzās milzīgā ādas atzveltnī sēdēja institūta vicedirektors, doktors Ganka.

Tēvs staigāja pa ēdamistabu smagiem, nikniem soļiem, un šo soļu taktī aiz skapja nodalījumiem palēkdamās iestrinkšķējās mātes porcelāna burvju valstība.

Ar smēķa galu mādams, tēvs runāja:

—   Antropometrija, antropometrija! Viņi visi tagad ķerti uz to. Eh, ja viss būtu tik vienkārši, ka ar parastiem mērījumiem varētu noteikt, kas ir ģēnijs, kas noziedznieks un kas vienkārši zelta viduvējība! Bet šajā ziņā jau pirms pusgadsimta sev kaklu lauza mūsu godājamais kolēģis Cezare Lombrozo, bet viņš bija īsts zinātnieks. Nelaimīgā kārtā mums nav zināms, kur un kādās galvaskausa dzīlēs slēpjas noslēpumainais cilvēka intelekts.

—   Nu, tas viņiem vairāk vai mazāk skaidrs, profesor, — Ganka gurdi pasmaidīja. — Kad viņi šauj cilvēku, tad vienmēr tēmē pakausī. Tātad svarīgs tieši tas! Ka

cilvēkam smadzenes ir domāšanai, to viņi labi iegaumējuši. Tālab Vācijā ari cērt galvas.

Viņš bija tik dziļi iegrimis atzveltnī, ka bija redzamas tikai mazās, dzeltenās rokas uz atbalstņiem un galva.

Galva Gankam bija liela, apaļa un mati uz tās auga slikti, šķita, ka tā tikai aiz kļūdas nokļuvusi uz viņa kaulainajiem kamiešiem.

—   Jūs, Ganka, smejaties, — tēvs sacīja ar smagu pārmetumu, — bet tieši šajā apstāklī slēpjas atšķirība pasaules uzskatos. Mums cilvēka smadzenes ir vislielākais svētums, kura priekšā visnepieejamākie dabas noslēpumi liekas nožēlojami. Mēs ar jums zinām, ka šajā šaurajā telpā ieslēgti spēki, kas pārveido pasauli. Atceros, piemēram, ar kādu godbijību es aplūkoju pitekantropa galvaskausa kaulu. Raugi, — es toreiz nodomāju, — no šī šaurā, tumšā kaula šķirstiņa pirmo reizi izkūņojās cilvēka domas dārgumi. Viss cildenais, daiļais, saprātīgais, ko radījusi spalva, ota vai tēlnieka kalts, — šeit tēvs apstājās, viņš prata un viņam patika runāt, no viņa lūpām plūda gludas, noslēgtas un skanīgas frāzes, ne jau veltīgi viņa iemīļotākais rakstnieks bija Seneka, — visam, iekāms iemiesoties grāmatā, marmorā vai gleznā, vajadzēja izkristalizēties cilvēka smadzenēs. Daba ir neglīta, mežonīga un nesaprātīga, daiļš ir tikai cilvēks un tas, ko rada viņa saprāts. O, cilvēka smadzenes, — tās ir viscēlākais visuma metāls! Un šajā ziņā pitekantropa galvaskauss ir tūkstoš reižu pilnīgāks par Milosas Venēru.

Viņš apstājās.

—   Ziniet, Krievijā ir Smadzeņu institūts, kur vesels profesoru un akadēmiķu štats pūlas uztaustīt ceļus uz šo mums vēl nepieejamo noslēpumu. Bet šie! . .. Žēlīgais dievs, cik viņiem viss vienkārši! Ārtausts, pāris formulu, kaut kāda izmēru tabula, — un tas viss. Patiešām, tikpat cik zirgu daktera somā. Starp citu, tas gan arī saprotams. Mēs pētījam galvaskausus tāpēc, lai cilvēku padarītu vēl gudrāku, bet viņi — lai pārvērstu par lopu. Lūdzu, paskatieties… — Viņš paķēra no galda kādu grāmatu un sāka to ātri šķirstīt. — Redziet, redziet, tas patiešām ir interesanti! — Un, kā vēdekli nošvirkstinādams, viņš izklāja kādu tabulu. — «Nordiskās rases galvaskausu

antropometrisko mērījumu rādītājs pēc normāņu kapvietu materiāliem no vienpadsmitā līdz trīspadsmitam gadsimtam, otrā un trešā kategorija.» Kas par stilu, kas par stilu, vai ievērojāt, kungi? Un tā, lūk, pēc šās pašas tabulas — kauču vai pēc šās pašas tabulas! — es ar lielāko prieku izmērītu galvaskausu pašam Gebelsam, ar kura priekšvārdiem izdots šis nekrietnais murgojums.

—   Nekas jums, profesor, neiznāktu, — ierunājās Ganka. — Es viņu esmu redzējis — viņš ir mazs, nešpetns mērkaķeliš un nekādos mērījumos neiekļaujas.

Tēvs pikti aizmeta kaktā vācu profesora grāmatu.

—   Kāda daļa man gar viņu bodīti! — viņš sirdīgi noteica. — Ja viņi būtu tikai unguri vai zirgu dakteri! Bet viņi taču slimo ar nekromāniju. Ievērojiet, cik neatlaidīgi viņi greznojas ar kankariem, kas novilkti no miroņiem. Dižojas Nīčes frakā vai mana nelaiķa kolēģa Ratcela vestē, bet pat šīs sasmakušās skrandas viņiem ir pārāk greznas. Uzspīlējot tās sev mugurā, viņi tām izārda šuves. Tāpēc no viņu grāmatām nāk līķu smaka, bet nekā ļaunāka par šo smirdoņu es nevaru iedomāties.

—   Ir kaut kas vēl ļaunāks, — Ganka iebilda un pasmaidīja, atsegdams sīkus, asus zobus. — Mēs esam mediķi un pieraduši pie anatomikuma gaisa. Mēs esam vēsturnieki, tāpēc visa pagātne mums šķiet sekciju zāle. Taču no turienes nāk tāda kožu, peļu un naftalīna smirdoņa, ka tūlīt sāk kņudēt kaklā. Viņi izrok to, kas nekad nav bijis dzīvs. Publicējuši, redziet, kādu draņķa grāmateli «Ciānas gudro protokoli», kas pirms gadiem trīsdesmit izdota Krievijā un tūlīt tur aizmirsta, vai arī kaut kādus senus rituālus kanibāliskā elka Tora godināšanai. Un cik veikli viņi prot sagudrot visādas nelietības! Viņi domā, ka visa cilvēce radīta pēc viņu vaiga un līdzības. Paklausieties, Lanē, — jūs droši vien to vēl nebūsiet dzirdējis, — visai pasaulei pusotra gadsimta bija zināma Šillera un Gētes aizkustinošā draudzība. Man, protams, nav jums jāskaidro, ka tās bija tīras un spēcīgas jūtas, kas abiem sniedza daudz rosinoša. Mēs visi skolā tā esam mācījušies. Bet vai tad nacists, kura stihija ir akla sagraušana, var ticēt kaut kam, kas dibināts uz cilvēku savstarpējās cieņas jūtām?

«Cilvēks ir brīnišķīga himna dievam tam kungam,» mēdza sacīt senie mūki. Bet šiem cita paruna: «Cilvēks cilvēkam vilks.» Un viņi svēti pie tās turas. Tūdaļ viņiem gatava teorija: nekādas draudzības nav bijis, bijusi nežēlīga, bet slepena cīņa. Šillers nomira agrāk par Gēti. Tātad Gēte Šilleru noindējis. Viegli un vienkārši! Tas pilnīgi ietilpināms katra kretīna galvā. Noindēt konkurentu — tas taču, sasper jods, visai izdevīgi! No tā nekad un neviens neatteikšoties! Tikai šī lieta jāizdara, cik vien iespējams, piesardzīgi lai neiekultos ķezā! — Viņš pasmaidīja un pašūpoja galvu. — Nabaga ģēniji, kuriem bija lemts piedzimt Vācijā. Visus tos padara par noziedzniekiem un deģenerātiem: tā viņus vieglāk saprast!

Lanē pagrieza galvu. Viņš tagad patiešām līdzinājās piejaucētam svilpim — tikpat gauss, solīds un apaļš. Un, kad Lanē palūkojās uz tēvu, pat viņa acis atgādināja putna skatienu — apaļas, vērīgas un patrulas.

—   Kungi, kungi! — viņš ierunājās, aicinādams pie kārtības. — Jūs melšat velns zina ko!

Tēvs jautri un žirgti pievērsās viņam.

— Ha, Lanē! — viņš sacīja. — Pavisam biju aizmirsis! Jūs vaicājāt par temu doktora disertācijai. Tagad man tā iešāvās prātā. Ņemiet zīmuli un pierakstiet: «Eiropas sinantropa pasuga Vācijas teritorijā.»

Lanē nepatikā sa viebās.

—   Redziet, profesor, — viņš sacīja, — jūs atpaliekat no dzīves! Jūsu tema jau ir novecojusi. Pirmkārt, šis sinantrops, kā jūs asprātīgi to nosaucāt, jau sen aizsoļojis pāri Vācijas robežām un tagad steidzīgi aprij Eiropas paliekas — tas vispirms. Otrkārt, viņš neierodas pie mums ar milnu rokās, kā pienāktos sinantropam, bet pilnībā apbruņojies ar visiem iznīcināšanas tehnikas ieročiem. Viņa rīcībā ir automāti, radio, zenītlielgabali, magnētiskās mīnas un smacējošās gāzes. Viņš noslauka mūsu pilsētas no zemes virsas, tām pat nepieskardamies. Viņš pārvērš liesmās, dūmos un pelnos veselus apgabalus, tos pat neredzēdams. Un vai patiešām, kungi, jūs esat tik akli, ka varat pļāpāt velns zina par ko, kad jums ap kaklu jau apmesta cilpa?! Redziet, Ganka ļoti uztraucies, ka nez kāds ēzelis uzrakstījis muļķīgu grāmatu par to, it kā Gēte noindējis Silleru. Lai viņi iet

ratā! Papīrs pacieš visu, — ja noindējis, tad noindējis, — kāda mums tur daļa! Bet par to, ka drīz vien mūs visus nozāļos, — vai par to jūs, kungi, esat padomājuši? Taču nē! — Un viņš atmetās pret krēsla atzveltni, piktā vērībā nolūkodamies uz tēvu.

Tēvs pavērās viņā mazliet samulsis.

Lanē allaž bija gauss, apvaldīts un necieta liekvārdību. Bija vajadzīgi sevišķi apstākļi, lai viņš zaudētu savaldīšanos. Taisnība, pašreiz bija tieši tāda situācija. Vismaz vienā ziņā viņam nenoliedzami bija taisnība: cilpa jau uzmesta kaklā, tikai neviens nezina, kad tā savilksies .,.

—   Labi, — tēvs ierunājās, — pieņemsim, ka jums ir taisnība. Bet ko jūs ieteiksiet darīt? — Viņš noplātīja rokas. — Ziniet, ir tādas situācijas, kad …

— Paklausieties, — Lanē ierunājās, tik strauji pieceldamies, ka pagrūda svilpja būri. — Redziet, Ganka stāstīja, ka viņi uz Karaliskā tilta margām pakāruši Hāgenu. Pēdējo reizi es viņu redzēju pirms trim mēnešiem. Mēs sastapāmies piepilsētas vilciena vagonā. Viņš atgriezās no Flobēra piemiņas godināšanas komisijas sēdes. Un, ziniet, ko viņš man sacīja? «Pērtiķa ķetna izstiepta pāri Eiropai, taču mēs nejaušam, ka jau šodien atrodamies tās ēnā. Piesargieties, Lanē! Ja notikumi risināsies tādā pašā tempā, nepaies ne mēnesis un jūsu institūta kabinetā pēc sava galvaskausa ieradīsies dzīvs pitekantrops, tikai rokā viņam vairs nebūs milna, bet gan automāts.» Un, lūk, pērtiķis ierodas pēc sava galvaskausa, bet trīs inteliģenti sēž atzveltņos, kūpina pīpes un tērzē par Šillera un Gētes draudzību… Eh, velns lai parautu drebulīgo inteliģenta dvēselīti ar tās gļēvo čaulu!

Viņš atkal smagi atslīga krēslā, bet virs viņa laiski un miegaini iesvilpās svilpis.

Tēvs, kas klausīdamies bija uz mirkli apstājies, atkal sāka skraidelēt pa istabu. Kā no miega uzspurdzis putnu bars iestrinkšķējās porcelāna lietiņas.

Tēvs piesteidzās pie elektriskā slēdža un pagrieza to. Uz galda iedegās zaļa spuldze.

Gaismai iedegoties, Gankas kailais galvaskauss un mazās roķeles izskatījās baismīgas, kā slīkonim. Ganka

pastiepa rokas un viegli pakustināja pirkstus. Tas bija jau pārāk drausmīgi, un viņš tūlīt nolaida roku.

—   Pēdējā gaisma, — piebilda tēvs, — Citās pilsētās apgaismes tīkls jau sen izslēgts. Nabaga Hāgens! Ko viņš tiem nodarījis. Viņš taču neinteresējās ne par ko citu kā vien par savu Flobēru.

—   Itin neko! — Ganka atbildēja. — Vienkārši apsūdzēja, ka viņš esot pazīstams ar Kārli Voiciku. O! Lai notvertu šo cilvēku, viņi gatavi nodedzināt visu pilsētu! Hāgena sieva man izstāstīja, kā viss noticis. Atnākuši divi ar šiem, — viņš viegli pieskārās savam elkonim, — baltajiem zirnekļiem uz piedurkņu apsējiem. Hāgens sēdējis pie spoguļa un skuvies. Viņi apjautājušies: «Vai jās esat Hāgens?» Viņš piecēlies ar bārdas nazi rokā un atbildējis: «Jā.» Vecākais tad sacījis: «Nolieciet nazi, jums tas vairs nebūs vajadzīgs. Bet ja nu jās vēlētos pārgriezt sev rīkli…» Un abi sākuši skaļi ņirgt. . . Un tā viņš aizvests, neesot ļāvuši pat nomazgāt putas no sejas!

Ganka izrāva svārkiem pogu, kādu mirkli stingri lūkojās tajā, bet tad pikti meta pret sienu.

—   Kāda sevišķa neģēlība, kāda lopiska izprieca — dzīt pa visu pilsētu cilvēku ar ieziepētu ģīmi!

Lanē smagi sēca.

Viņa labsirdīgā, apaļā seja ar lielajiem, rupjajiem vaibstiem un masīvo degunu aiz sasprindzinājuma bija piesarkusi. Viņš pat it kā pavēra muti, lai ko sacītu, bet atmeta tikai ar roku. Ganka ar zaļgano, izģindušo roķeli noglaudīja sēdekļa masīvo atzveltni.

—   Otrā dienā viņu izveda uz tilta, uzmeta kaklā stiepli, — ziniet, tādu tievu kā stīgu, kas līdzīgi nazim iegriežas miesā, — un pakāra. Minūtes piecas viņš gārdzis un tikai tad noslāpis.

Tēvs piegāja pie skapja un sāka caur stiklu vērot lielu kā ūdensrozi baltu tasi.

Bija jau pilnīgi tumšs. Logā lūkojās skaidra, mēļa debess ar spulgām kristālā zvaigznēm. Svilpis gulēja, apsedzis galvu ar spārnu.

—   Kad Hāgenu veduši prom, — Ganka ierunājās, un es jutu, ka viņš sakož zobus, — sieva sākusi raudāt. Hāgens viņu mierinājis un sacījis: «Neraudi, es drīz

atgriezīšos, tas ir pārpratums.» Tad viens no šiem diviem, droši vien vecākais, viņam aizrādījis: «Jūs esat pārāk pašpārliecināts, jaunais cilvēk. Protams, tur vainojams pieredzes trūkums. Cik jums gadu?» — «Drīz būs trīsdesmit,» Hāgens atbildējis. «Nē, nebūs!» vecākais atbildējis, un atkal abi sākuši ņirgt… Tad viņu aizveda uz nopratināšanu un nākamajā dienā pakāra.

—    Redziet! — Lanē sacīja un ar dūri trieca pret krēslu. — Redziet, tāpēc šī impotentā tērgāšana par Šilleru un Gēti padara mani traku! Tāds pats, gluži tāds pats gals sagaida taču ari mūs! Ieradīsies vācu virsnieks un pasacīs …

—   Labi, — tēvs iesāka, — bet ko tad lai.,,

Un pēkšņi pavērās atpakaļ!

Pie portjeras turēdamās, durvīs stāvēja māte.

—    Pie tevis ieradies vācu virsnieks, — viņa sacīja un žēli pasmaidīja. — Viņš gaida tevi kabinetā.

Ganka pietrūkās kājās, pieskrēja pie tēva un nostājās viņam blakus.

—    Redziet, — Lanē ierunājās, — redziet, tā ir vācu cilpa. Un cik ātri tā savilkusies ap kaklu!

Un, nekā nesaprazdams, mulsi un nevarīgi viņš pacēla galvu un cieši pablenza uz svilpi.

Bet svilpis jau gulēja. Nekādas cilvēku nedienas viņu neinteresēja.

OTRA NODAĻA

Lanē vārdiem par cilpu, kas savilkusies ap kaklu, bija īpaša jēga.

Vispirms jāatgādina, ka šī cilpa nekādā ziņā nebija jāsaprot kā metafora.

Nē, tāda cilpa bija, un tā atradās rakstāmgalda apakšēju atvilktnē, atgādinādama saritinājušos indīgu odzi. Cilpai bija pievienota arī zīmīte, lai nepaliktu nekādu šaubu par tās lomu. Bet, lai pilnībā saprastu, ko tā nozīmēja un kas notika turpmāk, jāsāk no tālienes, no divdesmitā gadsimta pirmajiem gadiem.

Tieši šajā laikā, pēc Heidelbergas universitātes medi-

cīnās fakultātes beigšanas, tēvs uzsāka strādāt par ārstu uz kāda holandiešu akciju sabiedrības preču tvaikoņa.

Gadījuma pēc man ir zināmi daži sīkumi.

Kuģa ietilpība bija seši tūkstoši tonnu un tas saucās «Putu Afrodīte», lai gan šāds nosaukums pavisam neatbilda ne kuģa izskatam, ne uzdevumam.

Kaut vai tāpēc, ka tā bija liela netīra sile, kas derēja tikai lūžņiem vai arī apdrošināšanas prēmijas saņemšanai. Varbūt tieši uz to arī cerēja kuģa īpašnieki, sūtīdami šo toveri tik tālos reisos. Taču kuģis negrima: uz tā bija vecs, pieredzes bagāts kapteinis, četrdesmit matrožu, kā arī firmas pārstāvis, un viņi visi nekādā ziņā negribēja šķirties no dzīves.

Bet dzīve viņiem bija vienkārša, viegli apjēdzama un puslīdz ciešama.

Piestājies krastā, kuģis riēdēļām ilgi stāvēja uz enkura un gaidīja kravu, bet matroži dzēra džinu, sastapās ar sievietēm un nodevās trumpošanai. Dakterim nebija ko darīt ar šo jūras klaidoņu organismiem, kas caurcaurēm bija darvas piesātināti.

No rīta viņš paņēma spieķi, Senekas traģēdiju sējumiņu, tīklu tauriņu ķeršanai, uzkāra plecā botanizējamo kārbu un aizbrauca uz krastu. Tajā laikā viņš aizrāvās ar latīņu dzeju, eksotisku tauriņu kolekcionēšanu un indīgu augu herbārija sastādīšanu. Viņa pirmais zinātniskais darbs bija apcerējums par augu indēm Romas impērijā.

Un, lūk, kādā no šīm pastaigām viņš neviļus atrada Indonēzijas cilvēka galvaskausu.

Es uzrakstīju «galvaskausu».

Bet tas nav gluži pareizi.

Viņš atrada nevis galvaskausu, bet gan tikai daļu no galvas virsas — brūnganu, grumbuļainu pārakmeņojumu, ko pirmajā acu uzmetienā nevarēja pat atšķirt no turpat izmētātajiem oļiem.

Tēvs vēlāk stāstīja, ka viņš jau pirmajā mirklī atskārtis sava atraduma gigantisko nozīmi.

Aizelsies viņš ieskrējis kapteiņa kajītē un nolicis tam uz galda dārgo pārakmeņojumu.

—   Kas tas tāds? — pārsteigtais kapteinis ievaicājies un ar pirkstiem viegli pieskāries kaulam.

— Ādama galvaskauss! — tēvs atbildējis.

—   Ziniet ko, Leon, — kapteinis sacījis un šķebīgi nopurinājis pirkstus. — Izmetiet šo draņķi pāri bortam un nedzeriet tukšā dūšā; jūs vēl esat jauns cilvēks, un jums nevajaga pieradināties pie aplama dzīves veida.

Protams, man ir pamatotas tiesības domāt, ka šis stāsts bija krietni vien stilizēts, tāpat kā leģendas par pazīstamo Ņūtona ābolu vai Arhimēda vannu, taču tādā veidā šis stāsts uzņemts visās mana tēva zinātniskajās biogrāfijās. Atkārtoju vēlreiz — manam tēvam patika būt daiļrunīgam, ne jau veltīgi viņš tā mīlēja Seneku. Otrā dienā tēvs atveda no krasta laiku gaitā apogļojušos liela kaulu, dzerokli un kādu galvaskausa daļas drazu. Tālāk jau bija nepieciešami pamatīgi izrakumi, un vairs tēvs uz šo vietu nebrauca. Atgriezies Holandē, viņš tūlīt norēķinājās ar tirdzniecības firmu un devās uz dzimteni. Tur viņa tēvam, vecam Nantes pilsētas notāram, bija neliela muižiņa. Viņš apmetās tajā un ierakās grāmatās.

Tēva cītība un darba mīlestība bija taisni neticama.

Trijos mēnešos viņš pierakstīja divas klades pa pieci simti lappušu katrā, iesāka jau ari trešo, taču nepabeidza, bet iemeta to grozā, kur kopā ar netīro veļu vāļājās arī Seneka, un aizbrauca — sākumā uz Parīzi, bet pēc tam uz Londonu.

Vēl gads neatlaidīga, centig^, klusa darba Britu muzeja bibliotēkā — un mana tēva biogrāfijā jau izvēršas priekšplānā.

Referāts Londonas Karaliskajā arheoloģijas un seno laiku vēstures biedrībā.

Raksts Britu muzeja annalēs.

Cits raksts, populārā garā ieturēts, «Times» svētdienas numurā.

Vēl viens publisks referāts senatnes mīlētāju biedrībā,

Tēvam patika stāstīt par šo sarīkojumu.

Zāle pārpildīta.

Pirmajās rindās spīguļo slavenu veču zilgansirmās galvas un rožainie plikie pauri. Pēc divi stundas ilgā referāta pie tēva pienāk cilvēks, kura vārds pazīstams katram skolēnam. Viņš ir vecs, taču vēl slaids un žirgts kā sīksts simtgadējs koks.

—   Jaunais kolēģi, — viņš saka skaļi, tā, ka var dzirdēt

visi zālē esošie, — atļaujiet spiest jūsu roku. Jūs esat izdarījis lielu atklājumu. Jūs esat aizgājis tālāk nekā Kivjē. Viņš parādīja mana suņa priekšteci, bet jūs šodien pavērāt laika priekškaru, un es ieraudzīju pats sevi.

Trīs muzeji un divi institūti četrās dažādās zemēs ķīvējās par to, kam piekrīt gods iegūt bezgala vērtīgos atradumus. Sarakste turpinās veselu gadu, un beidzot mans tēvg tos ziedo savas dzimtās pilsētas muzejam. Tur tos pārklāja ar laku un iestiprināja stikla aplogā. «Homo indonesia Messonie» — skan uzraksts metala plāksnītē, un ar šo nosaukumu mana tēva hipotētiskais krustdēls, kas sastāvēja no viena zoba, liela kaula un galvaskausa drazām, ienāca vēsturē.

Bet kņada avīzēs turpinās.

Raugi, kāds bijis mūsu sencis!

Raugi, kāda pērtiķa seja viņam bijusi, cik asi, zvērišķīgi žokļi, kāds pussakumpis, droši vien ar spalvām apaudzis ķermenis. Paskat, kāds viņš, visu Venēru un Apolonu ciltstēvs! Pietiks! Vai patiešām tas taisnība? Vai tikai šis izmanīgais kuģa ārsts nav kaut ko sajaucis? Un, palūk, uz atraduma vietu ceļā pošas jauna ekspedīcija, ko finansē kāda garlaicības mākta angļu lēdija.

Tiek nolīgts speciāls kuģis, uz tā klāja sēž prasmīgi ģeologi ar veserīšiem kabatās, antropologi, arheoloģijas un pirmatnējās mākslas speciālisti.

Taču ne velna!

I Diluviālajos mālos nekas nav atrodams. Paugurs ir tukšs. Izrādās, ka atvestie eoliti ir vienkārši oļi. Sarūgtinātā lēdija var tos izmest atkritumu spainī.

Bet kas tālāk?

Tālāk tiek radīts pirmatnējās kultūras un paleantropoloģijas institūts.

Tēvu ieceļ par tā zinātnisko vadītāju un pirmo direktoru.

Atkal tiek noorganizēta ekspedīcija.

Varbūt zeme kaut ko atdos, ja to labi palūgs.

Nelaimīgo pauguru urbina no visām pusēm!

Izrok kaut kādus visai šaubīgus suņa kaulus, taču tēvs noliedzoši purina galvu. Nē, nekas neiznāks: Indonēzijas cilvēks nenodarbojās ar medniecību, viņam ne-

\parIiija mājdzīvnieku. Un vispār pietiks! Pietiks trokšņa, avīžu jezgas, zinātnisku rakstu un ekspedīciju! Viņām pietiks ar to, kas jau paveikts. Pietiks? Nē, tas vēl nav gluži viss. No šā sīkstā kaulu sūkļa jāizspiež viss, ko vien tas spēj dot. Jādabū kaut vai smadzeņu dobuma at-' veidojums ģipsī. Galvaskausa virsa saglabājusies labi — tātad kaut kam jāiznāk. Bet galvaskauss taču līdz malām pieblīvēts ar kramzemi, kas saaugusi ar kaulu! To iztīrīt nav iespējams ~fkauls mirklī pārvērtīsies par kaļķa putekļiem! Katrs neuzmanīgs pieskāriens var būt liktenīgs. Un mans tēvs paveic otro varoņdarbu! Viņš nopērk parasto zobārsta urbjmašīnu, novieto to savā kabinetā 1 un sāk apstrādāt, galvaskausu.

Viņš ir pacietīgs un nenogurdināms.

Šī operācija ilgst divdesmit piecus gadus. Viņš nesteidzas, dienā viņš izurbj tikai dažus milimetrus. Tik tiešām — viņš līdzinās mitoloģiskajam putnam, kas reizi gadsimtā atlido kalnos, lai knābātu granīta klinti. Nez kādā veidā to uzošņā avīzes un humoristiski žurnāli, feļetonisti nezin kā izturēties, un katram gadījumam sāk zoboties.

Tēvs nepiegriež tam vērības.

Viņš tikai urbj, urbj un urbj savu nelaimīgo kaulu.

Viņi smejas?

Ko tur, lai smejas veseli!

Tēvs pats smaida, kad viņa klātienē par to ierunājas. Bet pēc divdesmit pieciem gadiem «Institūta Ziņotājā» parādās fotoattēli, kuros redzami Indonēzijas cilvēka smadzeņu dobuma atveidojumi. Tagad jau iespējams izdarīt virkni secinājumu par šā atradņa intelektu un psihi, starp citu, noskaidrot jautājumu, vai tam bijusi artikulēta runa.

Urbjmašīna vairs nav vajadzīga. To aizstiepj no otrā stāva, kur atrodas tēva kabinets, un novieto kādas labdarības biedrības zobārstniecības kabinetā.

Staigā laimīga, vecenīt! Tu savā mūžā diezgan esi pūlējusies. Tagad tu urbsi parastos cilvēka zobus.

Un tas, lūk, arī viss, kas sakāms par Indonēzijas cilvēku.

Taču tēva zinātniskā biogrāfijā, protams, bija daudz plašāka. Nevajag iedomāties, ka viņš divdesmit piecus

gadus būtu tikai kvernējis savā kabinetā un ducinājis urbi. Nē, bija, protams, arī tādi laika posmi, kad viņš mēnešiem ilgi nerādījās institūta otrajā stāvā. Kādā no šiem starpposmiem viņš apprecējās (jāatzīmē, ka tas notika tikpat ātri un negaidīti, kā viņš savā laikā kļuva par antropologu) un iedzīvojās dēlā.

Vasarās viņš klaiņoja pa Eiropu un Āziju kopā ar studentiem un grāvračiem, rakņājās vecu upju grīvās, rušinājās paleolita apmetņu paliekās un bez Indonēzijas cilvēka izraka vēl divus vai trīs tā brājus. Viņa kabinetā parādījās vēl daži senā cilvēka paveidi: jauns neandertālieša tips, kāds Kromaņonas rasei tuvu stāvošs Bohēmijas cilvēks, tikai krietni vien vecāks, sinantropa Eiropas paveids un kaut kādi mīklaina laikmeta neskaidri kaulu fragmenti, kurus viņam neizdevās rekonstruēt.

Pēc tam tika paveikts visu institūta trīsdesmit darbības gados atklāto pirmatnējo rasu izskata restaurācijas darbs. Uz galvaskausu sejas daļām, kas bija saglabājušās, restaurēja skrimšļus, saišķaudus, muskulatūru un ādu, bet pēc tam visu to atveidoja uz papīra, ģipsī vai mālā.

Tas bija grūts darbs, ko mākslinieki veica ne tikai ar otu un kaltu, bet arī pielietojot speciālus mēraparātus.

Cilvēka seja tika aplēsta un izmērīta kā arhitekta rasējums. To sadalīja skaitļu ailēs, proporcijās un samēros.

Apritot institūta darbības desmitajam gadam, tā dārzu rotāja galerijās izvietoti baismīgi pērtiķu purni, kurus droši vien būtu apskaudis pat Parīzes Dievmātes katedrāles cēlājs.

Pēdējos piecus gadus tēvs sēdēja kabinetā un rakstīja grāmatu, tajā rezumēdams savu pētījumu rezultātus četrdesmit gadu ilgā laika posmā.

Kad bija iznākusi otrā sējuma sestā burtnīca, Oksfordas universitāte tēvu apbalvoja ar doktora mantiju.

Pēc trešā sējuma iznākšanas viņu ievēlēja par PSRS Zinātņu akadēmijas locekli.

Grāmata saucās «Agrīnā paleolita vēsture antropoloģijas gaismā (par tagadējās cilvēces rasu cilmes vienotību)» Grāmatai bija lieli panākumi visā pasaulē, un 1933. gadā vienu tās eksemplāru Berlīnē sadedzināja«

Kad tēvs to uzzinaja, viņš saberzēja rokas un nodeklamēja:

Es nebēgu, es nenovērsu acis

No rīkles rēcošās, no asiņainiem zobiem,

No pūķa midzeņa, kas brūnām lāsēm slacīts Un apkaltušu kaulu šķilām nobērts.

Taču Berlīnes ugunskurs vēl nebija izsmeļoša atbilde.

Nākamajā gadā žurnālā «Volk und Rasse» parādījās kāda Kēniga raksts «Par profesora Mezonjē melno kabinetu vai frenoloģijas brīnumi». Autors tēvam jau bija samērā labi pazīstams pēc citiem rakstiem šajā pašā žurnālā. Visi tie iztirzāja rases un asins jautājumus, uņ, kamēr tēva pozicija vēl nebija pilnīgi skaidra (tā noskaidrojās tikai pēc pēdējās grāmatas iznākšanas), viņa vārdu aizvien pavadīja epiteti: «godājamais», «ļoti cienītais» un «augsti erudītais». Kēnigs cienīja saliktus homēriskus epitetus un devīgi ar tiem apbalvoja tēvu.

Taču, lasīdams viņa rakstus, tēvs grozīja galvu un rauca pieri.

Nekādā ziņā nevarēja noliegt, ka Kēnigam piemita veiklība un kāds savāds, izsmalcināts talants izkropļot visu, kam vien viņš pieskārās. No viņa spalvas izplūda tikai meli. Meloja citāti, kurus viņš minēja neticama daudzumā, bieži vien tos nemaz nesagrozīdams, — pietika, ja vienkārši atmeta teikuma sākumu vai beigas, — meloja skaitļi, statistikas dati. No dažādām vielām viņš salasīja atsevišķus teksta gabaliņus, pretstatīja tos, piebārstīja ar izsaucējiem un jautātājiem, un, palūk, tie pārvērtās par abrakadabru, bezjēdzību, sāka runāt pretim cits citam. Bet domas pašas par sevi bija pareizas un labas.

Kēniga rokās Gēte kļuva par rasistu, Kleists apsveica Hitleru, Rūdolfs Virhovs iestājās par sterilizācijas lietderību.

Tajā gadā Eiropas grāmatu tirgū sevišķi lielu izplatību guva Čehovs. Kēnigs uzklupa arī viņam, izrakstīja no «Divkaujas» fon Korena monologu un ietilpināja to rakstā «Lielais krievu novelists par nācijas godu un asins tīrību.» Nejēgas lasīja un izbrīnā atpleta mutes.

Pagaidām tie bija diezgan nekaitīgi vingrinājumi, kas izmantoja ne tik daudz cilvēku muļķību, cik primitīvu ignoranci. Bet, palūk, vienā no saviem rakstiem. Kēnigs paziņoja, ka viņš esot augstu cienītā un ļoti autoritatīvā profesora Mezonjē māceklis un darba turpinātājs. Šajā rakstā pēc nedaudz lappusēm viņš jau tieši pavēstīja, ka daudzus gadus esot strādājis Mezonjē institūtā.

Tas tēvu samulsināja.

Raksts bija nekaunīgs, un tēvs neatcerējās nekāda Kēniga.

Tēvs uzrakstīja atbildi, kurā pietiekami skaidri izsacīja savus uzskatus par Kēniga vingrinājumiem, bet, galvenais, noskaidroja institūta poziciju pret žurnālu un rasu teoriju vispār.

Atbilde tika publicēta institūta rakstu kārtējā sējumā.

Kēnigs nomesto cimdu toreiz nepacēla, un pagaidām ar to arī viss beidzās.

Tēvs jau sāka aizmirst šo incidentu, kad parādījās jauns Kēniga raksts.

Tā tonis vēl bija apvaldīts: krāšņie Homēra epiteti vēl nebija galīgi pagaisuši, taču līdzās tiem uzpeldēja jau citi. Profesors Mezonjē, nemitēdamies būt augstu mācīts un ļoti autoritatīvs, kļūst jau āķīgi kazuistisks, bet beigās pat vienkārši izdarīgs. «Mēs nevēlētos lietot citu apzīmējumu,» piezīmēja autors. Bet, ja raksta tonis vēl pieļāva dažādus iztulkojumus, tad pati tā būtība bija pilnīgi skaidra un nepārprotama.

Kēnigs apšaubīja visu institūta zinātnisko darbu . ..

Viņš sprieda aptuveni šādā veidā.

Kā zināms, milzīga nozīme ir ne tikai pašiem atradumiem, bet arī tam, kur, kas, kad un kādos apstākļos tos atklājis.

Un viņš vēlreiz atkārtoja — kur, kad un kas?

Viss taču notiekot šādi.

Tiekot demonstrēts kāds nez no kurienes radies galvaskauss. Profesors Mezonjē apgalvojot: «Šis galvaskauss pieder izmirušas rases cilvēkam, kas dzīvojis, sacīsim, Virmas apledojuma beigu posmā.» Lieliski! Skolotājs pateicis, un visiem pārējiem jātic. Bet ja nu tomēr tas ir citādi, ja nu galvaskauss atrasts pavisam citā dziļumā un citos ģeoloģiskos slāņos un tā nelaimīgais

īpašnieks miris tikai pirms simts vai pāris simts gadiem? Kas tādā gadījumā paliek pāri no visiem izmanīgā profesora zinātniskajiem darinājumiem?

Profesora atziņas tomēr it kā balstoties uz visiem viņa atradumiem.

Institūtu taču rotā antropoidu galerija, bet to izskats runā pats par sevi. Labi! Taču autors šeit izvirza šādu jautājumu: vai augstu godājamais zinātnieks ņēmis vērā tās izmaiņas, kūdām pakļauts dobs cilvēka kauls milzīgā zemes masu spiediena rezultātā? Vai tiešām vajadzētu atgādināt lielajam antropologam, ka kauls nav ne akmens, ne bronza, pat ne sacietējis māls, bet padevīga, plastiska masa, kas piesūcināta ar kalcija sāļiem un milzīgā smaguma ietekmē var mainīt savu formu? Turklāt galvaskausa galīgā pārkaulošanās beidzas ļoti vēlu un vispār var būt nepilnīga: dažu slimīgu procesu ietekmē dažreiz iestājas tā saucamā organisma dekalcinācija, tas ir, kaulu atmiekšķēšanās.

Objektīvai izpētei to visu vajadzētu ņemt vērā!

Kurš, piemēram, ne tikai no anatomiem, bet pat vienkārši no izglītotiem cilvēkiem nezina, cik mīksts ir Turgeņeva galvaskauss, — bet viņš taču miris ļoti lielā vecumā.

Pieņemsim tagad, ka Turgeņeva galvaskauss būtu nokļuvis sākumā vienmērīgi ilgštoša zemes masu spiediena ietekmē, bet pēc tam, kādu gadsimtu vēlāk, nonācis izmanīgā profesora rokās. Kādu baismīgu izskatu lielajam rakstniekam tad būtu piedēvējis izdarīgais («Mēs nevēlētos lietot citu apzīmējumu,» piebilst Kēnigs) zinātnieks!

Šeit ir runa tikai par godīgu maldīšanos. Taču, tālāk attīstot šo domu, lai mums būtu atļauts vaicāt: kāds izskatīsies galvaskauss, kas speciāli apstrādāts nolūkā pilnīgi vai pa daļai attīrīt kalcija sāļus. Tādā gadījumā taču pietiktu pat ar gadu, lai sasniegtu jebkurus rezultātus!

O, viņš neuzlikšot punktu burtam «i», viņš neko neapgalvojot, bet vienīgi izsakot pieņēmumus un izvirzot jautājumus. Viņš vienkārši domājot, ka institūta darbu nepieciešams pārbaudīt.

Bet, ka šāda pārbaude varot sniegt visnegaidītākos rezultātus, — to viņš drīzumā mēģināšot pierādīt.

Un, lūk, žurnāla nākamajā numurā parādījās vesela sērija attēlu no «Doktora Kēniga kolekcijas».

Un kas tikai tur nebija!

Galvaskausi — iegareni kā ķirbji, apaļi kā arbūzi, no sāniem saplacināti. Cik zvērīgs izskats būtu to īpašniekiem, ja šos galvaskausus apklātu miesa un āda!

Attēliem pievienotajā rakstā, kas, starp citu, bija ļoti īss, doktors Kēnigs apgalvoja, ka viņš nepieprasot sev profesora Mezonjē laurus, bet tikai gribot pierādīt, ka arī viņš tos būtu varējis gūt, ja vien vēlējies. Kas attiecoties uz profesora uzbrukumiem patiesajai zinātnei un asins tīrības dižajam principam, kas profesoram esot tik nepatīkams, tad viņš tam iesakot izlasīt divas labas grāmatas — Hitlera «Mana cīņa» un Rozenberga «20. gadsimta mīts».

Tēvs pacēla nomesto cimdu.

Viņš atkal uzkāpa otrajā stāvā, savā kabinetā, no kura urbis jau sen bija aizvākts, un pēc mēneša Parīzē un Londonā iznāca viņa grāmata «Mana cīņa ar 20. gadsimta mītu».

Un tad, lūk, viņam piesūtīja šo cilpu.

Tai pievienotā pavadvēstule bija lakoniska:

«Ar to jūs pakārs pirmais vācu virsnieks, kas kopā ar mūsu karaspēku pāries robežu.»

Paraksta vietā bija kāsītis, punkts un tintes traips.

Tagad šis virsnieks bija ieradies un gaidīja kabinetā.

TREŠĀ NODAĻA

Virsnieks stāvēja pie gleznas, kurā lidinājās rožaini eņģelīši, un smēķēja.

Tā viņam bija jau otra cigarete.

Pirmo, kopā ar salauzītu sērkociņu kārbiņu, viņš bija iemetis pitekantropa galvaskausā, laikam noturēdams to par pelnu trauku.

Viņam bija iegarena, smaila seja ar smagu zodu, pelēkas un šķietami duļķainas, bet patiesībā ļoti vērīgas acis, kas ilgi mēdza pakavēties pie viena priekšmeta, gluda

piere, īsi tumši mati. Runādams viņš bieži pacēla roku un noglaudīja galvu, it kā pielīdzinādams matus.

Ieraudzījis tēvu, viņš aši paspēra dažus soļus tam pretim, un viņa sejā, pareizāk sakot —tikai plānajās, zilganajās lūpās parādījās laipns un reizē apvaldīts smaids …

Viņš sasita papēžus — smalki un asi iedžinkstējās pieši — un, lūkodamies tēvam sejā, franču valodā vērīgi un draudzīgi apjautājās, vai viņam esot augstais gods redzēt profesoru Mezonjē.

Tieši tā viņš arī sacīja — «augstais gods»,

Es tūlīt pamanīju, ka virsnieks runā slikti, vārdu krājums viņam trūcīgs, un pirms teikuma izrunāšanas tas prātā iepriekš jāsakārto.

Tēvs pamāja ar galvu — viņš bija uztraucies un negribēja, lai atnācējs dzirdētu viņa balsi.

—   Tādā gadījumā atļaujiet spiest jūsu roku! — virsnieks ātri nobēra un pastiepa tēvam taisnu un cietu delnu.

Tēvs konvulsīvi to saspieda un dziļi nopūtās.

Es paskatījos uz māti.

Seja viņai bija gurda un apvaldīta.

Viņa uztvēra manu skatienu, lēnām aizvēra un atkal atdarīja acis, ar to parādīdama, ka viss ir kārtībā. Tad arī viņa nopūtās un pasmaidīja.

Tā smaida, tā nopūšas un tā lūkojas cilvēks, kas nule atžirdzis no tvana gāzes radīta ģīboņa.

—    Es esmu vecs jūsu cienītājs, profesor, — virsnieks sacīja, nenovērsdams no tēva smagās alvas acis. — Es arī esmu mācījies arheoloģiskajā institūtā. Bet karš … — Viņš apstājās, kaut ko atcerējās un piebilda:

—   Kāds no dzejniekiem izteicies tā: «Kad lielgabali runā, tad mūzas bēg no Parnasa.» Vai nav tā? Bet mana apmeklējuma galvenais mērķis ..,

—   Mēs varam runāt vāciski, — tēvs sacīja, — esmu beidzis Heidelbergas universitāti.

— Jā? — priecīgi, bet mierīgi nobrīnījās virsnieks. — Lieliski! Ar Eiropas vecākās universitātes audzēkni arī nepiederas sarunāties citā valodā! Tātad, redziet, mana misija … — Cigarete viņam bija izdegusi, un viņš apstājās, ar acīm meklēdams sinantropa galvaskausu, bet māte viņam ātri piebīdīja pelnu trauku. — Manas

misijas uzdevums ir nodot jums sveicienu no jūsu radinieka. — Šeit viņš izņēma no kabatas perlamutra etviju un nolika to uz delnas. — Sveicienu un vēstuli, ko viņš lūdza nodot jums personīgi. Tas attiecas ari uz jums, kundze, — viegli paklanīdamies, viņš pagriezās pret māti.

Tad virsnieks noknakšķināja etviju un izvilka šauru zilganu aploksni.

—   Lūdzu! — viņš sacīja.

Tēvs sāka meklēt kabatā acenes. Tās neatradis, izmisumā palūkojās uz māti.

—       Acenes ir ēdamistabā, tūlīt atnesīšu, — viņa teica un izgāja.

Tēvs uzplēsa aploksni, un no tās izkrita mēļa lapiņa.

—       Mans kungs, — tēvs ierunājās, skatīdamies uz virsnieku, — ja jūs tikai zinātu, cik ļoti es visus daudzos gadus gaidīju šo vēstuli. Mans nelaimīgais brālis, kurš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit otrā gadā pazuda bez vēsts . . .

—       Bet izlasiet taču vēstuli, — virsnieks aizrādīja un atkal pasmaidīja mierīgi, laipni un nežēlīgi.

Kabinetā bija pavisam tumšs.

Ganka nedzirdami piegāja pie loga un nolaida smagās zilas portjeras.

Tad viņš noliecās pār galdu un uzdedza spuldzi. Uz rakstāmgalda nespodri ievizmojās dārgās ēģiptiešu stilā veidotās tintnīcas bronza, aizkaros blāvā perlamutra spīdumā ieplaiksnījās paradīzes putni. Virsnieks piegāja pie galda, paņēma papīrspiedni un pasvaidīja to uz delnas. Pēc tam pacēla un nolika atpakaļ tintnīcas vāciņus, kas bija izgatavoti lotosa zieda formā.

—       Dārga lietiņa, — viņš atzinīgi ieminējās, — reta un dārga lietiņa.

Tad aptaustīja aizkarus un vairs neko nebilda, tikai pašūpoja galvu.

Atgriezās māte ar acenēm.

Tēvs uzlika tās un aši pagrieza lapiņu, meklēdams parakstu.

—       Žēlīgais dievs! — viņš iesaucās pēkšņā izbrīnā,

—   tas taču! . . . Berta, vai tu zini, kas raksta?

Viņš gribēja vēl ko sacīt, bet tad pameta acis uz virsnieku un noklakšķināja ar mēli. Pēc tam izlasīja vēstuli līdz galam un klusēdams pasniedza to mātei.

—   Dārga lietiņa, — virsnieks atkārtoja, nolūkodamies uz tintnīcu, — reta un dārga lietiņa. Man kopš bērnības patīk bronza, -un ja jūs … — viņš noglāstīja bronzas sfinksu kā kaķēnu. — … Ja jūs … — viņš atkārtoja. Tad pēkšņi atguvās un pat sarauca pieri. — Es šodien runāšu pa tiešo vadu ar Berlīni. Ja jums nepieciešams paziņot ko steidzīgu . . .

Tēvs mulsi palūkojās mātē — viņa beidza lasīt vēstuli un mierīgi nolika to uz galda.

—   Nē, ko lai paziņo! Tā kā nekas nebūtu. Vai ne,'' Berta? Mēs viņam uzrakstīsim atbildi.

—   Bet jūs, kundze, — virsnieks pievērsās mātei,

—   vai jums nebūtu kas sakāms savam brālim?

—   Pasakiet Fridriham, ka mēs viņu gaidām, — māte atbildēja. — Jo drīzāk viņš atbrauks, jo labāk.

Tēvs uzmeta viņai ašu mirkli.

— Jo drīzāk, jo labāk, — viņa ietiepīgi atkārtoja, nenolaizdama no tēva acis. — Es jūs lūdzu paziņot to no mums abiem.

—   Un vēl kas, mans kungs, — māte brītiņu pārlika,

—   jums iepatikusies šī tintnīca, bet mūsu ģimenē tāda tradīcija: ja viesim, dārgam diesim, tāpēc ka jūs atnesāt mums vēsti par manu pazudušo brāli, — viņa pasvītroja,

—   kaut kas patīk , ..

—   Kā nu tā . .. — virsnieks priecīgi sarosījās. — Turklāt, — jūs mani nemaz.nepazīstat. . . Kāpēc tā? … Bet, ziniet, es redzu, ka jūs interesē bībeles sižeti!'— iepriecināts viņš priecīgi pamāja ar galvu uz rožainajiem eņģeļiem ar zoss spārniem. — No Galicijas esmu atvedis teicamu vecu bizantiešu svētbilžu kolekciju, vakarā atsūtīšu jums tās . . .

—   Bet vai šo svētbilžu kolekciju, mans kungs, — Ganka pēkšņi ierunājās, — ko jūs esat atvedis no Galicijas, jums arī uzdāvināja? — Ganka stāvēja pie durvīm, un viņa seja nebija saredzama.

Virsnieks nodrebēja un apstājās.

—   Ko? — viņš atvaicāja neizpratnē un pat ar vieglu mulsu.

&lt;7Svētbildes, svētbildes, bizantiešu svētbildes! — Ganka neatlaidīgi atkārtoja. — Vai tās jums Galicijā arī uzdāvināja? Jūs iegājāt baznīcā, palielījāt tās, un garīdznieks sacīja: «Dārgais virsnieka kungs, — par nožēlošanu nezinu, kā jūs sauc vārdā, — lūdzu, lūdzu, ņemiet par piemiņuv šīs svētbildes, ja jau tās jums tik ļoti patīk. Nez kāpēc man šķiet, ka mēs tā kā tā tās nesaglabāsim.» Vai nav taisnība, ko?

Virsnieks jau bija atģidies un vērās Gankā stingi un tieši ar smagām, bālganām acīm.

—  Jūs esat liels jokdaris! — viņš izspieda, katru vārdu noskaldīdams. — Atvainojiet, arī man nav tas gods zināt jūsu vārdu … Jā, šīs svētbildes man arī uzdāvināja! Vai jums pietiek ar to!

Tad Ganka panāca uz priekšu.

Maziņš, vājš, šaurā svārciņā, kas cieši apspīlēja viņa izdēdējušo, putnam līdzīgo augumu, viņš, patiesību sakot, izskatījās visai nožēlojams un pat smieklīgs līdzās smuidrajam, kā no metala izlietajam spēcīgajam virsnieka augumam.

Turklāt viņš nevaldāmi drebēja. Ne jau aiz bailēm, protams, bet aiz satraukuma, niknuma un piepūles apvaldīties. Taču es zināju: apvaldīties viņš vairs nevarēja, ja iesācis, tad runās līdz galam.

Viņš bija ļoti nervozs, šis Ganka, nervozs, ātras dabas un nikns, un, ja viņš kādu ienīda, tad ienīda kvēli, ar visiem dvēseles spēkiem, visām sirdsdomām un centieniem, un klusēt jau vairs nebija viņa spēkos. Viņa ienaids aizvien bija aktīvs, iedarbīgs, neatturams spēks. Tā ietekmē viņš trīsēja, viss augums konvulsīvi izlocījās, viņš viebās kā aiz kauna, un pats nezināja, kā nākamajā brīdī rīkosies, ko iesāks.

—  Jums ļoti daudz draugu, — trīsēdams viņš noburkšķēja.

Virsnieks piegāja cieši viņam klāt.

Klusēdami viņi kādu brīdi stāvēja viens iepretim otram.

Virsnieka seja, viņa smagās, pelēkās acis, plānās, zilganās lūpas, — viss bija nekustīgs un saspriegts. Ganka trīsēja, mainījās sejā, taču acis nenolaida un lūkojās uz virsnieku mežonīgi un tieši.

—   Ja! — virsnieks beidzot, kaut ko bija izlēmis un mierīgi pievērsās tēvam. — Kā šo kungu sauc?

— Žēlīgais dievs. .. Kungi, kungi! — tēvs sarosījās, it kā no smaga transa atžilbis. — Vai tad tā var? . . . Tas ir mans palīgs, vēstures zinātņu doktors Vladislavs Ganka, viņam uznāk . ..

— Es redzu, ka viņam uznāk, — virsnieks skarbi pasmaidīja. — Tā, redziet, Gankas kungs, mani sauc Oto Gardners, Valsts slepenpolicijas pulkvedis. Tagad jūs zināt, ar ko jums darīšana. Es domāju, ka pašreiz nav jēgas turpināt šo sarunu, bet apsolu jums, ka mēs sastapsimies un tad parunāsimies par visu, kā pienākas. Par draudzību, par ienaidu un citām interesantām lietām …

Un viņš jau grasījās doties uz durvju pusi, bet pēkšņi atkal apstājās.

—   Man ir daudz draugu, — viņš teica, vairs neapvaldīdams draudus, — bet ielāgojiet, ka es nekad nenoniecinu arī ienaidniekus!

—   Tas tāpēc, ka jums ar viņiem ļoti laimējies! — Ganka ātri atbildēja.

—   Vācu virsniekam visās lietās laimējas! — Gardners skarbi pasmaidīja. — Un ar ienaidniekiem, protams, vispirms. Mēs no viņiem nebaidāmies. Mēs ar viņiem rīkojamies, lūk, tā! — viņš sažņaudza un atkal atlaida vaļā dūri. — Viens, divi, trīs — un nava! Tikai slapja vieta!

—   Es to esmu redzējis, — Ganka sacīja, un viņa balss spēji izkalta un pārtrūka, — pie Karaliskā tilta margām ..,

—   A-ā, šitā! Tātad arī tur jūs jau esat bijis! — virsnieks nozīmīgi iesaucās un pēkšņi pavērsās pret māti.

—   Uz redzēšanos, Kurcera kundze, pateicos par dārgo dāvanu, bet es baidos, ka šis dīvainais kungs ar čehu uzvārdu iekodīs man pirkstā.

—   Paklausieties, Gardnera kungs, — māte ierunājās sirsnīgi un vienkārši, — doktoram Gankam mēdz uznākt smagas nervu lēkmes, tad viņš neapzinās, ko dara un kā izturas. Citādi viņš būtu sapratis, kādā stāvoklī mūs nostāda …

—       Un šīs nervu lēkmes viņam atgadās, kad ierauga vācu virsnieka mundieri? — Gardners apvaicājās jau bez smaida. — Neraizējieties, es pilnīgi saprotu doktora stāvokli. Uz redzēšanos, kungi, mēs vēl sastapsimies!

Viņš izgāja no istabas — slaids, iznesīgs un smuidrs, un tēvs pat neattapās viņu pavadīt.

Tad māte noslīga uz dīvāna un ar rokām sažņaudza deniņus.

—       Ko jūs izdarījāt, Ganka! — viņa ierunājās dobjā balsī, — ko jūs izdarījāt! Un kam tas viss vajadzīgs!

—       Kāds suns! — Ganka pēkšņi iespiedzās un ar dūri padraudēja uz portjerām. — Vācu šakalis! Ieradies šeit laupīt, raut no logiem aizkarus … Pagaidi, pagaidi! Drīz jūs!. .. Drīz jūs visus! — Viņš apklusa, konvulsīvi izlocīdamies un drebēdams.

Māte piecēlās un lēnām noglāstīja viņa galvu.

Ganka stāvēja, acis aizvēris un galvu' atmetis, līdzīgi cilvēkam, kas cenšas ar muti uztvert lietus lāses.

—   Nabadziņš! — māte sacīja.

Tad Ganka atjēdzās, dziļi nopūtās, sakļāva un izpleta rokas, palūkojās uz māti, tad uz tēvu un pēkšņi gurdi pasmaidīja.

—       Nabadziņš! — māte atkārtoja ar klusu glāstu.

—  Iesim, es jūs pacienāšu vismaz ar tēju. Lanē aiz bailēm ēdamistabā būs zaudējis prātu. Bet tu, — viņa mani satvēra pie pleciem, — gulēt, gulēt un gulēt!

No rīta es uzzināju divus jaunumus.

Pirmais: pie mums atbrauks mātesbrālis, tēvocis Fridrihs, kuru es nekad nebiju redzējis. Un otrais, ar to saistītais: tā kā tēvocim vāja veselība, mēs pēc nedēļas pārbraucam uz vasarnīcu.

Bet pēc trim dienām notika ari pats galvenais.

CETURTĀ NODAĻA

Un, lūk, kā tas atgadījās.

Šās dienas rītā, gatavodamās pārcelties uz vasarnīcu, māte iesaiņoja porcelāna lietas.

Tēvs sēdēja krēslā un smēķēja.

Māte vairāk reižu mēģināja ievilkt viņu sarunā, taču uz jautājumiem tēvs atbildēja vienbalsienīgiem vārdiem, reizēm neteica vispār neko, aprobežodamies ar galvas mājienu; ja tomēr vajadzēja runāt, viņš sāpīgi saviebās un kaut ko nomurmināja caur zobiem, turklāt tādā veidā, ka maz kas bija saprotams.

Bet diena, it kā ar nolūku, bija padevusies lietaina un pelēcīga; līņāja sīks, nepatīkams lietutiņš, jā, pat ne lietutiņš, bet vienkārši sijājās drēgna, stinga migla, tāda, kas, līdzīgi mitriem tīmekļiem, nosēžas uz ādas, uz sejas, uz drēbēm. Koku lapas, krūmi, zāle, pati debess — viss bija piemircis un blāvs, it kā no nespodras, smagas masas izliets.

Tādās dienās tēvs no rīta ievīstījās naktssvārkos, uzvilka istabas kurpes, galvā uzlika apaļo, melno cepurīti un noņēmās ar klasiķu izdevumiem latīņu valodā. Lūk, arī tagad tēvs bija paņēmis Senekas traģēdiju sējumiņu, taču grāmata gulēja viņam uz ceļiem, bet pats viņš bija atmetis galvu uz krēsla atzveltnes un aizvēris acis. Seja viņam bija gurda, neizteiksmīga, nelādzīgā zemes krāsā.

—  Vajadzēs ņemt līdzi arī tavas kolekcijas, — māte pēkšņi ierunājās, — es visu laiku lauzu galvu! Bet kā to izdarīt? Tur taču divas milzīgas kastes… Varbūt pamēģināt . ..

No visa atsvešinājies, tēvs Yēl aizvien klusēja. Acis viņam bij a pievērtas.

Māte paskatījās un nolika tasīti sāņus.

-rVai tev nelabi, Leon? — viņa iejautājās.

— Jā! — tēvs atbildēja caur zobiem.

—   Varbūt tev sāp galva?

—   Nē! — tēvs atbildēja.

Māte nopūtās un atkal ķērās pie porcelāna.

—   Kāds šausmīgs laiks! — viņa piebilda.

Tēvs klusēja.

—  Tintnīcu es tomēr nosūtīšu šim Gardneram .., Mums ir vēl viens komplekts, vienkāršs, bet labs. Atceries, tas, ko atvedu no Vīnes? Kā tad tu neatceries? — Tēvs klusēja. — Tas tev tik ļoti patika … no melnkoka, ar perlamutra inkrustācijām! 2ēl? Protams, žēl. Bet ko lai dara, tā kā tā nesaglabāsim.

Tēvs klusēja.

—  Leon! — māte pasauca.

It kā pamozdamies tēvs neizpratnē atvēra acis un palūkojās uz māti. Skatiens viņam bija neskaidrs un nelādzīgs.

— Ko tu tā, Leon? — māte iejautājās satrauktā, bet laipnā balsī un, piegājusi pie tēva, uzlika viņam roku uz pleca: — Ko? Es gribu ar tevi parunāties, bet tu . ..

—    Berta! — tēvs ieminējās, un viņa balss uzbudinājumā iedrebējās. — Lai vairs nevajadzētu pie tā atgriezties, norunāsim reiz par visām reizēm: dari visu-, kas tev patīk, visu, kas tev vien patīk, tikai, lūdzama, neprasi man padoma.

—   Kāpēc? — māte jautāja.

— Eh! Tu taču zini, kāpēc! Esmu jau izklāstījis savu viedokli. Kopš tā brīža, kad es uzzināju, ka šis netīrais dzīvnieks ierāpos mūsu mājā, man viss kļuvis tik derdzīgs, ka esmu gatavs ar rokām aizklāt seju un bēgt, bēgt kaut kur tālāk, lai tikai neko neredzētu, nedzirdētu, lai neelpotu ar viņu vienu gaisu. Saproti?

— Vai tu uz mani dusmojies, Leon? — mirkli klusējusi, māte atkal iejautājās.

—   Dusmojos! — Tēvs atmeta ar roku. — Dusmojos! Ir gan muļķīgs jēdziens, sieviešu izdoma! It kā vainīgs būtu mans noskaņojums! Es neskaišos, man vienkārši derdzas!

— Kas tev derdzas? — māte taujāja.

—  Viss man derdzas! — tēvs iebrēcās un trieca ar dūri pa galdu. Seneka novēlās uz grīdas. — Viss! Galīgi viss! Arī tu man derdzies, arī tu! Tāpēc, ka tu esi mans rupjais, praktiskais saprāts, apkārtējo notikumu reālā atskārta, kā mēdz sacīt šis gļēvulis Lanē, mans kompromiss ar sirdsapziņu. Saproti: es neskaišos uz tevi, es sevi nicinu. Vai tu apjēdz kauču to?

—  Leon .., — māte atsāka.

—  Un sliktāko par sevi es zinu pats, vissliktāko. Pagaidi, pagaidi, — tēva balsī ieskanējās mežonīgi ļauns prieks, viņš it kā priecājās par savu pazemojumu, — atbrauks tavs cilvēkēdājs, tavs godājamais brāļa kungs, un mēs mierīgi — dzirdi, Berta, mierīgi! — tērzēsim par paleantropoloģijas problēmām. Mēs ar viņu esam amata brāļi! Viņš taču arī strādā mūsu jomā, un es viņam vēl

uzsmaidīšu, redzi, tāpat kā tu vakar smaidīji šim nelietim Gardneram, kad viņš spļāva sinantropa galvaskausā. Es izlikšos neko nezinām par viņa asinsdarbiem Austrijā un Čehijā, kur viņš spēlējis futbolu ar cilvēka galvaskausu. Redzi, kas man riebj!

Māte satvēra viņu aiz rokas.

—   Bet kas pilsētā notiek, vai to tu zini? — viņa stingri noprasīja.

—       Žēlīgais dievs! — tēvs sažņaudza ar rokām galvu.

—   Kur ir tas tālais, laimīgais laiks, kad šis izdzimtenis vēl neslepkavoja cilvēkus, bet mierīgi nodarbojās ar aizvēsturisku galvaskausu fabricēšanu?! Mīļais, naivais laiks, atgriezies kaut uz mirkli! Lai es ieraudzītu nevis bērna slepkavu, bet vienkārši muļķīgu un nepiedzīvojušu blēdi! Vai atceries, kā viņš nolidoja pa kāpnēm kopā ar savu «Morāvijas eoantropu», — ar šo nelietīgo safabricējumu no pērtiķa un cilvēka kauliem. Mani toreiz satrauca tieši viņa nekrietnā, uzmācīgā nekaunība: viņš taču šos kaulus nesameklēja kaut kādā nostūrī, bet tieši pie manis, tieši manā kabinetā, vienkārši atslēdza skapi, pievāca kaulus, notriepa tos ar zemi un atnesa man pašam atpakaļ. Es laidu ar tiem viņam nopakaļ, bet tu man neko nepārmeti, Berta, goda vārds, daudz labāk būtu, ja viņš nodarbotos ar pērtiķu galvaskausiem un liktu mierā cilvēkus!

Tēvs nopūtās un noliecās, lai paceltu Seneku.

—   Liec grāmatu mierā, — māte sacīja. — Kas notiek pilsētā, vai to tu zini?

—   Dieva dēļ, Berta! — tēvs teica, piespiezdams pie krūtīm kreiso roku — labējā viņš turēja Seneku, — un ievilka elpu jaunai, dedzīgai un šaustošai tirādei. — Pie visa, kas svēts . ..

—   Met prom grāmatu! — māte atkārtoja un izrāva viņam grāmatu no rokām. — Profesors Bernss izlēca pa piektā stāva logu, kad bija atnākuši viņam pakaļ, profesoru Zoslēnu izrāva tieši no gultas un neļāva viņam atvadīties pat no bērniem. Runā, ka tagad viņš jau nošauts. Viņu redzējuši kopā ar Kārli Voiciku. Bet, kad es šodien gāju uz maizes veikalu, manu acu priekšā vācu jefreitors sita kādu garāmgājēju. Tev, Leon, nav nekādas jēgas par to, kā viņi sit.., Viņš .., Nē, nē, tu pat iedo

māties nevarēsi, tas ir jāredz! Cilvēks iegāzās augšpēdus kādā logā, bet jefreitors ar dūri zvēla viņam pa zobiem .. . Bet pa logiem noskatījās ļaudis. Tad jefreitors noslaucīja rok« viņa svārkos, uzvilka cimdu un gāja tālāk. Es vēlāk uzzināju, ka šis cilvēks neviļus uz ielas piegrūdies jefreitoram ar elkoni. Nu, saki: tu gribi, lai tas notiktu arī ar tevi?

Tēvs sēdēja satriekts un salīcis.

Nekas vairs nebija palicis pāri no viņa bargā prasīguma un lepnā diženuma.

Visvairāk viņu pārsteidza viens uzvārds.

— Profesors Bernss! — viņš ar šausmām atkārtoja.

—   Vēl pirms nedēļas es taču viņu redzēju… Žēlīgais dievs, ko tad viņš tiem nodarījis?

—   Vai tu gribi, lai arī tevi vienā apakšveļā izrautu no gultas, bet pēc tam auklā pakārtu, gribi, vai? — māte nepielūdzami turpināja.

—  Nē, nē, Berta! — tēvs kā atvairīdamies pacēla roku. — Bet es taču nevaru . . .

—   Lai pie tevis pieietu Gardners, novilktu cimdu un sāktu tev sist pa zobiem, lai tevi iespundētu pagrabā, bet pēc tam kādā kaktā nožņaugtu kā žurku, — vai tu gribi to? Bet es to negribu!

—   Nē, nē, Berta, dieva dēļ . . . Nu, ko tu, patiešām … — tēvs turpināja kaut ko burkšķēt, pats lāgā neatskārzdams savu vārdu jēgu. Mātes uzzīmētā aina satrieca viņu ar savu realitāti.

— Es to negribu, — klusā niknumā atkārtoja māte.

—   Fridrihs ir neģēlis un noziedznieks. Pirms piecpadsmit gadiem tu viņu izsviedi no mājām un darīji pareizi, bet tagad man jāsaglabā tava un Hansa dzīvība, bet tev jāsaglabā savs institūts un sava zinātne, — lūk, ko es sajēdzu no visas šīs putras! Tāpēc es turēšu pelnu trauku, kad tajā spļauj vācu virsnieks, uzdāvināšu Gardneram tavas tintnīcas un ar nepacietību gaidīšu Frīdriha atbraukšanu, jo es zinu — tas ir glābiņš. Es tevi palūgšu mani nekavēt un … — un šeit viņai ietrīsējās balss, un viņa smagi noslīga krēslā. — Un, Leon, vai patiešām tu domā, ka man ir viegli? Kad Ganka..,

—   Jā, jā, bet kur tad Ganka? — tēvs raizējās. — Viņš teicās atnākt no rīta, bet tagad ..,

Māte sēdēja atzveltnes krēslā un raudāja. Viņa aizsedza seju, bet asaras ritēja pa rokām un krūtīm.

—       Berta, mīļā! — uztraucās tēvs. — Drostaliņa mana … Vai es tev nodarīju pāri? Jā? Piedod man, vecam nelgām!

Atvērās durvis, un ienāca Ganka.

Padusē viņam bija aktu vāki ar papīriem, un ienācis viņš tūlīt nometa tos uz galda.

Ganka bija bāls un smagi elpoja.

— Tā! — aizelsdamies viņš noteica. — Šeit ir viss!

—       Kas viss? — tēvs mundri ievaicājās. Gankas klātienē viņš atkal atguva savu agrāko toni. — Vispirms, labdien, otrkārt, noņemiet platmali un apsēdieties…

Ganka akli, neko neredzēdams, ielūkojās viņam sejā, straujā tvērienā sakārtoja kaklasaiti, tad apgriezās un devās uz durvīm.

—        Ganka! — tēvs viņam uzsauca. — Patiešām, kas ar jums noticis? Atskrien, neapsveicinās, nomet aktu vākus: «Šeit viss,» — bet kas viss?

Ganka pavērsās atpakaļ un tā nogrozīja kaklu, it kā viņam spiestu apkaklīte.

—       Man dzenas pakaļ, — viņš paskaidroja gandrīz mierīgā balsī, — es negribu, lai mani apcietinātu pie jums!

—       Tas tikai vēl trūka! — tēvs pastreipuļoja atpakaļ.

—   Pagaidiet taču, kurp jūs? … Berta . . . Berta … — viņš lūdzās. — Vai tu dzirdi, ko viņš runā?

Māte stāvēja ieklausīdamās.

—   Viņi jau nāk šurp,— māte sacīja, — par vēlu!

Ienāca divi; gaiteni vel bija cilvēki, liekas, vairāki vīri, bet tie palika ārpusē.

Kā pirmais parādījās gara auguma, kalsns vīrietis, ar savu vājumu, šauro, trīsstūraino seju un spurainajām ūsām drusku atgādinādams Donu Kihotu, kādu to attēlojis Gustavs Dorē. Viņam bija grumbaina āda, ilgi stāvējuša sviesta krāsā un šaudīgas, vērīgas acis.

Tērpies viņs bija cieši aizpogātā ādas mētelī, varbūt tāpēc viņš man atgādināja mūsu mājas montieri.

Aiz viņa nāca virsnieks, skaists, sārts un ļoti tukls jauneklis ar gaišiem, cirtainiem matiem un tukšu skatienu lielajās, zilajās acīs.

—    Kurš? Vai šis? — ūsainis jautāja, norādīdams uz Ganku.

—   Tas pats! — virsnieks atbildēja, nez kam uzsmaidīdams.

Tad ūsainis ar kāju pagrūda krēslu, kas stāvēja viņam ceļā, un piegāja cieši klāt Gankam. Kādu bridi viņi abi klusēja.

Ganka pacēla roku — pirksti viņam drebēja — un sakārtoja kaklasaiti.

—   Ko jūs šeit darāt? — ūsainis jautāja.

Viņi stāvēja tik tuvu viens pie otra, ka Ganka nez vai redzētu ūsaiņa seju, ja viņš būtu lielāks. Bet Ganka sava mazā auguma dēļ lūkojās uz viņu no apakšas uz augšu — tieši, nekustīgi un bargi.

—    Es vakar paņēmu no profesora lietus mēteli, — viņš atbildēja mazliet savādākā balsī, — un tagad atnācu, lai viņam to atdotu.

—  Tā. Bet. kur tad ir šis mētelis? — ūsainis tirdīja.

—   Mētelis ir man mugurā, — Ganka atbildēja un sāka atpogāties.

—   Un kur tad jūsu paša lietus mētelis? — mierīgi, balsi nepaaugstinādams, turpināja ūsainis.

—    Manējais palika mājās, — Ganka atbildēja. Pēkšņi viņu pārņēma ašas, drebulīgas tirpas. Viņš gribēja vēl ko sacīt, bet tikai pavēra muti un ievilka gaisu.

—   Tu viņā neklausies! — ierunājās virsnieks. — Viņam mētelis bija mugurā jau tad, kad mēs piegājām pie mājas. Kāds viņu brīdinājis, un viņš pa vārtiņiem iešmauca dārziņā.

—    Vai dzirdat? — ūsainis neatlaidās, nenovērsdams no viņa skatienu. — Kāpēc jūs atnācāt šurp? .. . Bet tu nedrebinies, nedrebinies, — viņš pēkšņi piebilda ar klusu nicinājumu, &gt;— tevi taču neviens nesit. Stāvi rāms .. . Kāpēc tu atnāci šurp? Ko?

—  Es jau jums . ..— Ganka iesāka.

Ūsainis pacēla dūri un iesita Gankam pa seju.

Es ievēroju — sitiens bija precīzs, labi aprēķināts un ļoti īss.

Ganka nokrita.

Tad ūsainis saliecās un pacēla viņu aiz pleciem.

—   Tātad — kāpēc jūs šeit atnācāt? — viņš vaicāja tādā pašā toni kā iepriekš, ar spēku izlocīdams pirkstus.

Aklu vāki, ar kuriem Ganka bija atnācis, gulēja uz galda.

Skaistais virsnieks paņēma tos rokās, mazliet pašķirstīja un noteica: «A-ā!» Viņš izrunāja «a-ā» tādā tonī, kas nozīmēja: «Ak, tāpēc jūs šurp atkūlāties.»

—   Jūs pēc tiem atnācāt? — ūsainis jautāja un, atpakaļ nepavērsdamies, pavēlēja virsniekam: — Paskaties, kas tur ir!

—  Tas nav vācu valodā, — virsnieks atbildēja. — Pag, es tūlīt…

—   Es jums pārtulkošu kungi, — smagi elpodams ierunājās tēvs. — Tas ir manuskripts, jau sagatavots iespiešanai un saucas «Jautājums par eolita laikmeta cilvēku antropoloģiskā un arheoloģiskā apgaismojumā».

—   Jā, kaut kas tamlīdzīgs, — virsnieks nevērīgi piebilda un, kā vēdekli atvāzdams, pāršķirstīja dažas manuskripta lapas. — Kaut kādi akmeņi un kauli, skaitļi. — Viņš pašķirstīja vēl. — Galvaskauss, bet uz tā bultiņas un skaitļi.

—   Kas par skaitļiem? — ūsainis jautāja.

—   Kaut kas tāds: «pieci cm; divi cm; astoņi».

—   Tas taču zinātnisks manuskripts, — tēvs sacīja. Balss viņam drebēja un visnožēlojamākā kārtā pārtrūka, lai gan viņš centās izturēties braši, stāvēja brīvā pozā, neizpratnē raustīja plecus un, lūkodamies uz Ganku un ūsaini, burkšķēja: «Kas te notiek? Nekā nesaprotu, absolūti nekā.» — Tas ir doktora Gankas daudzu gadu darba rezultāts …

—   Šķir ciet. Bleķis! — ūsainis sacīja. — Tātad jūs atbildēsiet vai neatbildēsiet uz manu jautājumu? Kāpēc jūs atnācāt šurp?

—   Atļaujiet, es jums visu paskaidrošu? — tēvs solīdi piezīmēja un pasmaidīja. — Šajā apstāklī nav nekā sevišķa. Doktors Ganka strādāja manā vadībā un . ..

—   Nelieniet, kur jūs nelūdz, — virsnieks ieteica (ūsainis vispār klusēja, viņš skatījās tikai uz Ganku un redzēja tikai Ganku, viss pārējais viņam vienkārši

neeksistēja). — Jums vel vajadzēs atbildēt pašam par sevi.

—   Es, kungi, allaž ēsmu gatavs… — tēvs iesāka.

— Tad jau labi. Bet pagaidām klusējiet.

Māte pēkšņi piecēlās un izgāja no istabas.

— Kur jūs? — virsnieks jautāja un uzsauca gaitenī:

—  Gustav, pavadi Mezonjē kundzi, kur viņai vajadzīgs!

Es dzirdēju, kā māte atvēra blakus istabas durvis. Kopā ar viņu tur iegāja kareivis.

—       Tātad jūs nevēlaties atbildēt? — ūsainis jautāja un aptaustīja pistoles maksti.

Virsnieks atšķīra grāmatu un sāka to pārlapot.

—       Seneka! — viņš gari novilka un nometa grāmatu atpaka|.

—       Padod šurp manuskriptu, — ūsainis noteica. — Paskatīsimies, kas tur par gudrībām.

Viņš jau pastiepa roku, bet tad pēkšņi iegārdzās, satvēra kaklu un nogāzās uz grīdas.

Tas notika tik pēkšņi, ka es pat nespēju apjēgt, kās īsti atgadījies — kāpēc ūsainis guļ uz grīdas un krāc un kādā kārtā Ganka nokļuvis viņam virsū.

Pirmajā mirklī to nesaprata arī sārtais virsnieks, sākumā viņš tikai novaidējās un noplātīja rokas. Ūsainis krizdams vēl bija aizķēris krēslu, uz krēsla atradās vairākas vārdnīcas, un tas viss novēlās uz grīdas.

Ganka sēdēja uz ūsaiņa.

Viņš jau vispār, neraugoties uz savu kalsenumu, bija ļoti spēcīgs, bet tagad viņa mazās, kaulainās rokas rīkojās ar pērtiķa veiklumu un tvērienu. Bez tam viņš ar fiziologa un boksera precizitāti zināja, kur un kādā veidā cilvēkam jāsit. Tāpēc, tikko Ganka savu pretinieku bija sagrābis pie rīkles un piedevām iezvēlis tam vēl ar dūri pa zodu, ūsainis tūlīt sāka asiņot. Taču Ganka neļāva tam atgūties: tagad viņš jau vairs nesēdēja, bet gan gulēja uz sava pretinieka un steidzīgi, veikli un precīzi zvetēja tam pa fizionomiju. Gankas seja turklāt bija nekustīga un saspringta, tajā nebija manāms pat sevišķs niknums.

Ūsainis gārdza un krāca. Tad pēkšņi iebrēcās: «Palīgā!» — bet viņa kliedziens tūlīt noslāpa.

Tikai tagad virsnieks atjēdzās un tvēra pie pistoles

maksts, taču nešāva — apgāztais krēsls, trīs biezie vārdnīcu sējumi un nikni savijušies pretinieku ķermeņi bija samežģījušies tādā neatrisināmā jūklī, ka viņš tikai aptaustīja brauniņa spalu un tad metās palīgā. Taču tēvs aizsteidzās viņam priekšā, pārlēca pāri galdam un satvēra Ganku pie pleca.

—       Ganka, Ganka, ko jūs darāt? Mitējieties, dieva dēļ, mitējieties! — tēvs lūdzās un purināja Ganku aiz pleca.

Bet Ganka ar sarkanu, sastingušu seju un zobos iekostu lūpu tikai kulstīja ūsaini. Pie tam viņš vēl aiz baudas sprauslāja un acis viņam zvēroja kā sakaitinātam runcim.

Virsnieks ar kāju iespēra tēvam tā, ka tas atlidoja sāņus, tad izrāva brauniņu un iesita ar to Gankam.

Ganka turpināja zvetēt ūsaini.

Virsnieks zvēla otrreiz, tieši pa skaustu, izlietodams brauniņa spalu kā veseri, un tik spēcīgi, ka Gankas pakausis šķita nokrakšķam. Sitiena skaņa bija trula un kokaina.

Ganka sāniski novēlās uz grīdas.

Virsnieks satvēra viņu pie kājas un pavilka sāņus.

Istabā ieskrēja vairāki kareivji, apstājās un skatījās, kas noticis.

Abi — Ganka un ūsainis — gulēja uz grīdas.

Ūsaiņa izskats bija ļoti nožēlojams. No sadauzītā deguna pilēja asinis. Melnais ādas mētelis bija atrauts vaļā, zem tā varēja redzēt svārkus un ceriņkrāsas kreklu.

Sārtais virsnieks pagriezās atpakaļ, paskatījās uz kareivjiem, nogrozīja galvu un, ņirdzīgi smīnēdams, ar brauniņu rokā piegāja pie Gankas.

Tad ūsainis pēkšņi pacēla galvu.

Seja, acis, deguns — viss viņam bija mitrs, viss spīdēja. Viņš nošņācās, pagrozīja kaklu un sāpīgi saviebās.

—       Nevajag! — pamanījis brauniņu, viņš ierunājās vārgā balsī. — Palīdziet man piecelties.

Viņš mēģināja uzrausties kājās, atbalstīdamies ar roku uz krēsla, taču apgāza to un atkal noslīga un grīdas.

— Velns parāvis! — ūsainis sašutumā izlamājās.

Sārtais virsnieks stāvēja un smaidīja. Bija redzams, ka viņam patīk ūsaiņa pazemojums.

—       Sesks gatavais! — viņš noteica, un nebija saprotams, vai viņš Ganku lamā vai ari uzlieli. — Kur viņš jums ķēra?

—       Nevajag … — ūsainis truli atkārtoja un piesardzīgi pastaipīja kaklu. — Padodiet ūdeni!

Viņam glāzē ielēja ūdeni.

Ūsainis to paņēma, bet pielika tikai pie lūpām un atkal nolika sāņus. Tad piecēlās, paskatījās uz kareivjiem un pēkšņi pārskaitās:

—       Kas jums šeit meklējams? — viņš sāka kliegt.

—   Ko stāvat, mutes atpletuši? Ko neesat redzējuši?! Kurš no jums vecākais? Pievāc šo čehu cūku!

Ienāca māte ar lielu saini un nolika to uz galda.

—       Tas jums, Ganka, — māte laipni sacīja, noliekdamās pie viņa, it kā nekas nebūtu noticis. — Es jums tur šo to sakravāju — maizi, gaļu, veļas pāri, tad vēl segu un spilvenu.

—     Viņš jau nevarēs aiznest! — kareivis atbildēja. t — Kam viņam gaļa! Ne gaļa viņam vajadzīga, bet,..

Pa to laiku Ganku piecēla un nostatīja uz kājām. Viņš stāvēja piemiegtām acīm un pavērtu muti.

—       Gaļa! — kareivis atkārtoja. — Kam viņam gaļa! Paskatieties uz viņu! Gaļa! — un kareivis smīnēdams nogrozīja galvu.

—       Bet kā tad tā! Kā viņš tā aizies! — māte raizējās. — Viņam taču nekā nav.

—        «Kā tad tā! Kā tā aizies!» — ūsainis iebrēcās savādā, gandrīz sievišķīgā, aizkaitinātā balsī. — Skraidelēt nevajadzēja! Nevajag bēgt! Cilvēcīgi jāuzvedas! Viņam bija visas iespējas saposties, un visu!.,, .Tagad mēs viņam parādīsim visas augstās skolas

Ūsainis sāka klepot, aizelsās norīstījās, klepu pārvarēdams, sāka mīdīties un atmeta ar roku.

—       Dodiet man, — kareivis sacīja mātei, — es aiznesīšu. Nebaidieties, dodiet, es neko neaiztikšu.

Viņi aizgāja, bet manuskriptu atstāja.

Ganka bija sagumis kareivjiem uz rokām, viņa acis lūkojās kaut kur garām mātes sejai, garām visiem priekšmetiem, sienām .,,

—       Redzi, — māte ierunājās, kad durvis aizcirtās aiz pēdējā kareivja. Tagad tu sapratīsi, no kā es gribu tevi pasargāt!

Tēvs sēdēja krēslā, skatījās uz māti, un acīs viņam bija mežonīgs neprāts.

— Žēlīgais dievs, — viņš klusā balsī noteica, — kas te notika?

Tad viņš pagrāba Seneku un sāka to ātri šķirstīt, meklēdams kādu viņam vajadzīgu lappusi.

—        Neuztraucies, Leon, — māte mierināja. — Tagad neko neizdarīsim, kad atbrauks Fridrihs, mēģināsim Gankam palīdzēt. Tev derētu iedzert kafiju, bet tā, — viņa pielika roku pie kafijas kannas, — pavisam atdzisusi. Jāiet uzsildīt.

—       Pagaidi! — tēvs iesaucās, atradis vajadzīgo vielu.

—     Tā ir tā pati. Paklausies, Berta! — Un viņš skaļā un svinīgā balsī nodeklamēja:

Milzu pūķis

Šņāc, no upju šķeltnēm zarainajām lienot.

Par priedēm augstāk garo kaklu staipa Un zilo galvu aizdomīgi ceļ.

Viņš asti zvīņaino pa mēmiem klajiem vazā,

Lai nāves sēkla apaugļotu laukus Un lai no zemes sausā klēpja kāpj Dzelzs karavīru bezgalīgas rindas.

Rēc taures. Ragu vara balsis šķind.

Nav cilvēcīgā mēlē runāt dots.

Vien naida kliedziens — viņu pirmais vārds!

Un, sašķēlušies pretinieku pulkos,

Tie slepkavo un cērt, lai pierādītu,

Ka pūķu sēklas cienīgs viņu dzimums.

Pirms rīta ausmas dzemdēja jūs zeme,

Pirms vakarzvaigznes lemts jums bojā iet.

Viņš nolika grāmatu un paskatījās uz māti. _

—        Arī viņi iznīks, Berta, — tēvs ierunājās paklusā balsī ar dziļas pārliecības spēku, — visi, līdz pēdējam. Viņi labprāt atsaucas uz senlaiku vēsturi un mitoloģiju. Bet visos mītos cilvēks allaž uzvar pūķi. Vai tu redzēji, ko izdarīja Ganka? Viņš ir mazs un vājš, bet kā šis vilku suns gārdza! Tu, es, Ganka, un, palūk, mūsu jau ir trīs, viena piecpadsmitmiljonā daļa no-mūsu tautas.

Māte piegāja pie loga un parāva aizkarus.

Vientuļš, caur mākoņiem izspraucies saules stars krita uz galda, un tūlīt blāvā sudrabainā gaismā ievizmojās kafijas kanna un zilie šķīvīši ar zelta apmalēm.

Pirms rīta ausmas dzemdēja jūs zeme,

Pirms vakarzvaigznes lemts jums bojā iet!

tēvs atkārtoja un nopūtās. — Lai notiek, dzersim kafiju, Berta.

PIEKTĀ NODAĻA

Pilsētai bija pienākuši grūti laiki.

Trešajā dienā pēkšņi mitējās darboties trolejbuss. Runāja, ka drīzumā izslēgšot arī apgaismes tīklu: visu enerģiju it kā pievienojot militārajai rūpniecībai. No piecpadsmit kinoteātriem darbojās tikai trīs, un tajos demonstrēja idiotiskas filmas par kovbojiem un daiļavām. Trešā impērija ātri parādīja savu kroplo seju. Patiesību sakot, tai bija vairākas sejas.

Mazs, gandrīz pundurīša augumā, bet ļoti rosīgs vīrelis ar atpakaļ atsukātiem matiem un garenu pērtiķa galvaskausu uz ekrāna kaut ko runāja no estrādes, māja ar roku un smaidīja.

Viņam aplaudēja un pasniedza ziedus.

Otrs bija resns, plecīgs, tjet ļoti ņiprs.

No visas šīs kompānijas viņš izskatījās vissolīdākais.

Viņš nerādījās uz estrādes, neturēja runas, un viņam nepasniedza ziedus.

Smagnējā gaitā viņš gāja gar ierindā nostādītiem pulkiem un, atbildēdams suminājumiem, pacēla roku. No viņa rupjās, orangutanga purnam līdzīgās sejas, stūrainās gaitas, īsajiem, mezglainajiem pirkstiem — no visa, visa, pat no spurainajiem, strupi apcirptajiem matiem un savādā, siekstainā kumbra dvesa tas trulais, neprātīgais spēks, ko pilsētas iedzīvotāji jauda viņa maršējošajā karaspēkā, viņa likumos, viņa varmāčībās.

Tad pa zaļgano ekrānu soļoja karavīri, karavīri un atkal karavīri.

Ejot garām skatītājam, viņi pacēla roku, smaidīja un kaut ko izkliedza.

Viņi aizsoļoja gar drupām Atēnās, pa Konkordijas laukumu Parīzē, pa holandiešu pilsētu šaurajām ieliņām, pa saules izkveldētajiem Āfrikas tuksnešiem.

Un, lai kur viņi bija, tie visur vienādi klaigāja un vienādi smaidīja.

Tas nelikās diez cik interesanti, jo iedzīvotāji pietiekamā skaitā redzēja karavīrus arī savā pilsētā.

Drīz vien sākās grūtības ar pārtiku.

īsts bads gan vēl nebija iestājies, taču pa logiem es jau redzēju rindas pie maizes veikala.

Cilvēki piecēlās naktī, bet rītā no veikala iznesa trīs simti gramu ķepīgas, glīzdainas maizes. Kā ziede tā lipa pie rokām un papīra un atgādināja sliktu ziepju gabaliņu.

Mātei bija šis un tas sagādāts, tāpēc pagaidām mēs neizjutām produktu trūkumu, bet pie brokastu kafijas galda tēvs tagad ņēma kondensēta piena kārbu un ar mocekļa izteiksmi sejā taisīja to vaļā. Nākamajā dienā viņš konservu griežamo nez kur bija nobāzis vai ari vienkārši pazaudējis un jau izlietoja savu dārznieka nazi ar briežraga spalu. Kārbu atgriezt bija grūti, asmens visu laiku slīdēja no tās malām, tēvs sarka un grozīja galvu. Kā jau vairums pie fiziska darba nepieradušu cilvēku, viņš lika lietā visu savu spēku. Beidzot kārba paslīdēja sāņus, un tēvs sagriezajsev pirkstus.

—   Dod man, — māte sacīja, kurai bija apnicis šis cīniņš, — dod, es attaisīšu! Tu griez nepareizi!

Bet tēvs tikai sēca un kratīja galvu.

Reiz kārba, ko viņš turēja pavisam neparasti, izšļuka viņam no rokām un palēkdamās aizripoja pa galdu — šķaidīdama un sasizdama traukus. Tēvs gribēja satvert ripojošo kārbu, taču apgāza to galīgi, un tā šmakstēdama izšļāca pusi no sava satura un galdauta. Tēvs satvēra galvu, bet šajā mirklī ienāca piena iznēsātāja. Viņai bija divas kannas, un tēvs metās pie viņas kā glābiņu meklēdams.

&gt;— Ai, ja jūs zinātu! — piena iznēsātāja iesaucas. — Kādas briesmas es pieredzēju! …

Viņa pacēla kannas, nolika tās uz grīdas un stāvēja, trulā izbrīnā uz priekšu nolūkodamās.

—  Bet kas īsti tas bija? — viņa nevarēja atgūties.

Viņu nosēdināja, ielēja kafiju, bet viņa tikai grozīja galvu un bīdīja tasīti prom.

—   Pagaidiet, pagaidiet! — viņa atkārtoja.

Tad paņēma tasīti, iedzēra malku, paskatījās uz tēvu, tad uz māti un pēkšņi pasmaidīja, Nolūkodamies uz viņu, mēs visi sākām smaidīt.

—   Un kas ar jums tāds notika, mīļā? — māle apvaicājās.

—   Nē, kā tad tā? Kā gan es aiznesu? — piena iznēsātāja atkal iejautājās, pamādama uz kannām, un nogrozīja galvu.

Un tad viņa sāka stāstīt, kas bija atgadījies.

Bet atgadījies bija, lūk, kas.

Kaut kā viņai bija izdevies ar krējuma kannām izspraukties cauri pūlim, iespiesties pārpildītajā vilcienā, burzmā saglabāt kannas un aizbraukt līdz pilsētai. Princeses Vilhelmīnes laukumā viņa iekļuvusi kādā tvarstā. Tas ir, pa īstam tvarsta nemaz neesot bijis, tur stāvējuši policijas formas tērpos ģērbušies cilvēki, pārbaudījuši dokumentus, dažus tūlīt aizveduši, citus sastādījuši grupās, izkārtojuši ierindā un aplenkuši. Tur ietrenkta arī viņa ar abām piena kannām uz muguras. «Beigas manam krējumiņam!» šī vēl nodomājusi.

Pūlis plūdis taisni uz laukumu. Visapkārt zirgos sēdējuši jātnieki.

Pa ietvēm staigājušas policijas patruļas. Neviļus viņa izbīdīta pašā centrā, pie skaistās, dzeltenās celtnes, kur agrāk atradās kinoteātris «Arguss», bet tagad karājās izkārtne: «Virsnieku klubs». Viņa palūkojusies apkārt.

Pūli aplenkusi un aizvien ciešāk sakļāvusi kājnieku policijas ķēde.

Kluba durvis bijušas atvērtas, pa tām iekšā un ārā staigājuši kaut kādi cilvēki.

Uz ietves, drusku attālāk no durvīm, stāvējis virsnieks pusmūža gados un kaut ko gaidījis.

Uz pūli viņš nelūkojies, bet laiku pa laikam paaicinājis pie sevis jefreitoru, devis tam kaut kādus rīkojumus un mājis ar galvu uz policijas ķēdi.

Tad jefreitors kaut ko kliedzis, vicinājis ar rundziņu, un pūlis atspiests atpakaļ.

Piena iznēsātāja žēli nodomājusi, ka viņas krējums droši vien ies zudumā — kā lai to iznes no tādas drūzmas, — un neko īsti nav varējusi apjēgt.

Starp citu, neviens neko neesot, apjēdzis.

Blakus viņai stāvējusi kāda sieviete, vājiņa, melnīgsnēja, ar zaļu cepurīti; nez kāpēc tā izskatījusies pēc šuvējas. Sī sieviete nepārtraukti kārtojusi savu cepurīti' un žēlojusies: «Ak kungs un dievs, kungs un dievs, kāpēc man šodien vajadzēja iet?»

Pēc tam aizmugurē iegaudojusies sirēna. Cilvēki metušies sāņus. Piena kanna viņai sāpīgi ietriekusies mugurā, pati iespiesta kādā kaktā. Cauri pūlim braukusi slēgta melna automašīna. Pie pašas kluba ieejas tā apstājusies: no mašīnas izlēkuši divi vīrieši pelēkos formas mēteļos un ieskrējuši iekšā. Viens no tiem uzmetis paviršu skatienu pavecajam virsniekam, un tas ar diviem pirkstiem pieskāries cepurei, saglabādams ķermeņa kokaino stingumu.

Šoferis klusēdams mi nekustīgi sēdējis pie stūres.

«Ak kungs un dievs, kungs un dievs!» aiz muguras gaudusies šuvēja. Un tad pēkšņi no celtnes atskanējuši kliedzieni, bet pēc tam ar troksni taisni pa pakāpieniem vilkts smags ķermenis.

Pavecais virsnieks pagājis nostāk no durvīm.

Uz ietves izlidojis un nokritis1 gara auguma cilvēks ar melnīgsnēju, četrstūrainu seju, lielu galvu un ļoti spēcīgs. Viņam tūlīt uzklupuši vairāki karavīri, sagrābuši aiz kakla, pie rokām, nostatījuši uz kājām un piespieduši pie sienas.

Viņš stāvējis klusēdams, purinājis četrstūraino galvu un bieži raustījis plecus, taču turēts stingri un uzmanīgi. Pēc tam izveduši vēl vienu — svārkos, tie visu laiku pašķīrušies, atsegdami netīru virskreklu ar sāņus nošķiebušos kaklasaiti un sadriskātu apkaklīti. Turklāt viņš bijis izviļāts pūkās, sienā un kaut kādos netīrumos, kas pielipuši žaketei.

Piena iznēsātāja visu redzējusi ļoti skaidri, precīzi un tikpat precīzi to izstāstīja.

Bet pēc tam noticis kaut kas pavisam negaidīts.

Virsnieks pie durvīm pēkšņi nodrebējis un izstiepies.

! Vīri, kas turējuši apcietinātos, sastinguši un piespieduši' tos pie sienas.

Jefreitors stingri noklepojies, sakārtojis cepuri un pistoles maksti.

No ēkas iznākuši cilvēki civilā tērpā.

Viņu nebijis diez cik daudz, deviņi vai desmit, nekādā ziņā vairāk.

Nopakaļus nākuši karavīri.

Civilās drēbēs tērptie nogājuši no ietves, apstājušies un sarunādamies kaut ko gaidījuši.

Viens pagriezies un sācis lūkoties uz durvīm. Un tad nesteidzīgā, solīdā solī uz ielas iznācis pundurītis — izkāmējis, melniem matiem un kustīgu pērtiķa seju. Viņš apstājies un paskatījies uz pūli. Tas, kurš lūkojās uz durvīm, pusbalsī kaut ko viņam sacījis, un pundurītis viegli pamājis ar galvu.

—   Kāds viņš īsti izskatījās? — māte ievaicājās.

—     Es viņu redzēju tikai brītiņu, — piena iznēsātāja atbildēja. — Taču viņš… viņš nez kāpēc man likās šaušalīgs . . . Kad viņš sāka runāt, tam drebēja lūpas … Bet es nepaspēju viņu apskatīt — nebija laika …

Tad pundurītis pagriezies un devies pie apcietinātajiem, un šajā mirklī. ..

Piena sieva mitējās stāstīt un paskatījās uz māti.

Un šajā mirklī pašķīdusi zeme.

Gaisā uzšāvies ugunsstabs gandrīz vai tumšsārtā krāsā.

Zeme uzšļākusies kā fontāns, nošķinduši stikli, nelabā balsī iebrēkusies kāda sieviete.

Aiz muguras vai priekšā kāds izšāvis no brauniņa, un tūlīt vairākas balsis sākušas vaimanāt.

No izbīļa pusdzīvā piena iznēsātāja nodomājusi, ka viņa krīt zemē, bet tūlīt atskārtusi, ka nav kur krist, jo bijusi nekustīgi un stingri iespīlēta ļaužu pūlī kā zārkā.

Priekšā nekas vairs nebij is redzams.

' Smagiem, apaļiem vāliem ložņājuši dūmi, virs tiem rēgojusies vienīgi izkārtne:

«Virsnieku klubs».

Tas viss ildzis tikai īsu brīdi.

Tad viņa pēkšņi pacelta un aizmesta sāņus.

Šķitis, ka milzu slota varenā vēzienā izkliedējusi cilvēkus.

Un tūlīt atskanējuši kliedzieni, satrauktas balsis, sākušas gaudot taures un sirēnas, bijuši dzirdami vaidi un raudas.

Nez kādi cilvēki, nelabi bļaudami un bailēs drebēdami, gāzušies virsū pūlim, pa labi un kreisi zveldami ar brauniņu spaliem.

Pie kluba, uz izrakņātās un izvandītās zemes, Iāsmojušas asinis, vāļājušies cilvēki, un cauri dūmu un plokošo putekļu vāliem baismīgā dzeltenumā rēgojies kails cilvēka ķermenis.

Automobilis stāvējis izslējies, kā uz pakaļkājām"sacēlies zirgs triumfa arkā.

Eksplozija bija nolauzusi kociņu un kā zaļu vīšķi uzmetusi uz balkona, bet sakropļotais stumbrs spraucies no saņurcīto režģu apakšas.

Piena iznēsātāja kādu mirkli stāvējusi nekustēdamās un redzējusi, kā pundurītis iesēdināts automobilī; divi karavīri stāvējuši pie durtiņām, bet viņš rosījies, kaut ko viņiem skaidrojis un visu laiku negribējis vai arī nevarējis iekāpt mašīnā. Beidzot viņš kaut kā iesēdināts, durtiņas aizcirstas, karavīrs tās no ārpuses paraustījis un nogrozījis galvu.

To piena iznēsātāja vēl redzējusi. Pēc tam aiz kājām kaut kur aizvilkts svārkos un netīiiajā virskreklā ģērbtais cilvēks, kurš nule vēl bija stāvējis pie sienas: galva viņam bijusi pavisam norauta, bet no izmirkušā krekla stiepies kas melns un sarkans. Kad piena iznēsātāja to ieraudzījusi, mirklī nosvīdusi un viņai kļuvis nelabi. Šķitis, ka pūlis līgojās, atvirzīdams akmens kārbai līdzīgā laukuma sienas. Un tad viņa zaudējusi samaņu.

Atžirbusi skvēra vidū.

Viņa gulējusi zālājā.

Piena kannas stāvējušas līdzās.

Pie viņas noliecies policists un turējis viņu pie pleca. «Tantiņ, paklau, tantiņ!» viņš atkārtojis, un pēc balss bijis noprotams, ka policists jau sen to atkārto. Viņa nopūtusies, palūkojusies uz policista raupjo kareivja seju ar spurainajām ūsām un pēkšņi sākusi raudāt…

Viņa sāka raudāt arī tagad, kad bija beigusi savu stāstu.

—   Es gribēju viņam ieliet krējumu, bet nebija neviena trauka, taču viņš atmeta ar roku un sacīja: «Ir ļjau labi, nevajag.»

—   Nu, ko jūs raudat? — māte smaidīja un ielēja viņai vēl vienu tasīti. — Labi, ka viss tā beidzās! Iedzeriet!

—   Tencinu, — viņa sacīja šņukstēdama un arī pasmaidīja.

—: Un tu, Leon? — māte iejautājās, vērsdamās pie tēva, taču viņš vairs neklausījās, bet, sūkdams vēso, biezo krējumu, apmierināts kaut ko murmināja, stāvēdams pie kannas.

—   Bet kas tur īsti notika? — tēvs jautāja, atgriezdamies pie galda.

—   Nevar zināt'. . . — jau nomierinājusies, atbildēja piena iznēsātāja. — Kā redzams, kāds viņiem bija sagudrojis ko izdarīt.

—   Jā, bet ko tad īsti? Uzspridzināja bumbu, elles mašīnu vai granātu?

—   Kas to lai zina? Es neko neievēroju. *. — piena iznēsātāja atbildēja.

—   Jā! — Tēvs steigšus izdzēra tasīti un albīdīja to sāņus. — Un šis pundurītis …

—  Tas bija viņš, — piena iznēsātāja piebilda.

Tēvs mirklī saprata, ko viņa gribēja sacīt.

—   Viņš?

—  Viņš pats! — piena iznēsātāja nobīli apstiprināja.

—   Ko! Idioti! — Tēvs aši pietrūkās no krēsla un atkal apsēdās. — Neko nevar izdarīt kārtīgi, kā pienākas! Tāds gadījums! Stāvēja turpat blakus, bumbas sagatavotas, vajadzēja tikai pastiept roku, bet te tev nu bija — iesēdās automobilī un aizbrauca. Es par to viņiem galvas norautu. Varoņi! — Un viņš niknā izbrīnā noblikšķināja ar delnu pa galdu. — Lūdzu, iesēdās un aizbrauca! … Lopi!

— Kā tev, Leon, nav kauna! Viņi taču gāja bojā! — pārmeta māte.

—   Jā, viņi gāja bojā… pareizi, gāja bojā, — tēvs drūmi atkārtoja. — Jā, viņi jau gāja bojā! — viņš atkal iesaucās. — Bet šis! Šis taču palika dzīvs! Kā jūs tei

cāt? Stāvēja pie automobiļa, mīdījās un nekā nevarēja tajā iekāpt?

—       Pareizi, nevarēja iekāpt, — piena iznēsātāja apstiprināja. — Droši vien pārbijies.

—       Piķis un zēvele, kas tā par padarīšana! *— tēvs izlamājās un jāteniski apsēdās uz krēsla. — Es atdotu visu institūta kolekciju, ja tikai varētu palūkoties uz viņa galvaskausu! Nu labi, gaidīsim avīzes. ..

— Vai tu vēl gribi kafiju? — māte apjautājās.

—       Un tomēr tas ir neizprotami, augstākā mērā neizprotami! — atkal uztraukdamies, ierunājās tēvs. — Jūs, mīļā, stāvējāt blakus, skatījāties ….

—       Paklau, neaiztiec viņu, liec mierā! Redzi, cilvēks no izbailēm tikko dzīvs, atnesis tev krējumu, bet tu viņu spīdzini! Ko viņa var zināt? — māte iejaucās.

—       Labi, labi, — tēvs nomierinājās, — gaidīsim avīzes.

Sājā mirklī ienāca Marta.

—   Pie jums tas pats vir-snieks, — viņa paziņoja,

—   Ko? — tēvs nepaguva pat ievaicāties.

Istabā ienāca pulkvedis Gardners.

Viņš bija civilā tērpā, tikai mēteļa pogcaurumā iestiprināta kāda militāra parauga ndzīmīte.

—       O! — māte ierunājās izbrīnētā un iepriecinātā balsī. — Tik dārgs ciemiņš ..,

—         Un piebilstiet: nelūgts un negaidīts, — Gardners pasmaidīja. — Atvainojiet, sevišķi apstākļi piespieda mani…

—       Viņš vēl atvainojas! — māte sašutumā savicināja rokas. — Sēdieties, sēdieties, lūdzu! Es jums tūlīt ieliešu kafiju. Turklāt, man pie jums lūgums .. .

—       Uzklausīšu vislielākā uzmanībā, — Gardners viegli paklanījās, — citādi jūs patiešām varat nodomāt nez ko. Šis mazais, briesmīgais kungs ..« Par viņu taču droši vien būs runa, vai ne?

—       Pareizi! — tēvs pamāja ar galvu. — Tieši par to mēs gribējām ar jums parunāt, Gardnera kungs. Redziet, doktors Ganka ir slims cilvēks, prasīt no viņa atbildību …

— Nu, redziet! — Gardners pabīdīja krēslu un apsēdās pie galda. — Bet, vispirms, sakiet: vai jūs ticētu manam goda vārdam?

— Ticētu, — tēvs noteikti apgalvoja.

—       Absolūti! — sacīja māte. — Virsnieka goda vārdam …

— Piebilstiet: vācu virsnieka, Kurcera kundze, — atgādināja Gardners, savādi, it kā paslepšus pavīpsnādams.

—   Man tautība nav svarīga, — tēvs lepni paziņoja.

—       O! — Gardners priecīgi izbrīnījās. — Pat tā? Jūs esat apbrīnojami iecietīgs pret Vāciju un tās armiju, Mezonjē kungs! — viņš tēvam viegli paklanījās. — Labi, ja jūs esat tik augstsirdīgs, tad es jums dodu goda vārdu, ka doktora Gankas apcietināšana nav gluži nekādā sakarā ar sarunu, kura man pirms dažām dienām bija ar viņu. Vai tas jūs apmierina?

Tēvs nedroši palūkojās uz viņu.

—   Es, — viņš iesāka, — ne visai…

—   … man ticat, — Gardners laipni pasteidzās priekšā.

—       Nē, ne jau tā. Bet tad es pavisam nesaprotu viņa apcietināšanas iemeslus… Ko Ganka varēja izdarīt?

Gardners ielūkojās viņam acīs un pašūpoja galvu.

—       Ai-ai-ai, Mezonjē kungs, Mezonjē kungs! Vai tas patiešām tiesa? — viņš ievaicājās ar vieglu nosodījumu.

—   Kas — tiesa?

— Tas, ko jūs man pašlaik sakāt?

—       Ka es nezinu, par ko apcietināts Ganka? — tēvs paraustīja plecus. — Nu, ja jūs mani uzskatāt par viņa līdzzinātāju…

—       O, nē! Nekādā gadījumā es jūs neuzskatu par Gankas līdzzinātāju. Bet Ganka neapšaubāmi ir jūsu līdzzinātājs.

Pie galda iestājās īss satraukuma mirklis.

Gardners pagriezās un paskatījās uz piena iznēsātāju.

—   Kas viņa tāda?

Piena iznēsātāja nosarka un atbīdīja tasīti.

—       Viņa piegādā mums pienu, — māte paskaidroja.

—  Nesusi mums krējumu un iekļuvusi burzmā uz princeses Vilhelmīnes laukuma.

—     A-ā! — Gardners uzklausīja paskaidrojumu. — Bet lagad viņa jums vairs nav vajadzīga, vai ne?

Piena iznēsātāja neveikli piecēlās.

—   Es pagaidīšu virtuvē, — viņa sacīja un izgāja.

—  Jūs man apsolījāt kafiju, Kurcera kundze, — Gardners atgādināja un pievērsās tēvam. — Jūs, protams, pats sevi apmelojat, Mezonjē kungs! Esmu pārāk augstās domās par jūsu atjautību un intuīciju, lai jums noticētu. Un nav jau arī mans uzdevums noskaidrot mūsu attiecības. Bet kas attiecas uz Gankas kungu, tad man jums stingri un noteikti jāsaka: viņa apcietināšanā nav iejaukti nekādi personīgi rēķini.

—  Redziet, tagad es jums neticu, Gardnera kungs! — tēvs drūmi iebilda. — Kāpēc tādā gadījumā es neesmu apcietināts, un kāpēc jūs man visu to sakāt?

—  To es jums pagaidām nepaskaidrošu, — Gardners mīlīgi pasmaidīja. — Jūs ļoti drīz pats to uzzināsiet. Taču vienu es jums tūlīt gribētu pasacīt. — Viņš pēkšņi kļuva ļoti nopietns. — Es esmu gestapo darbinieks, es strādāju iznīcināšanas, drošības un nāves orgānā. Bet, turēdams savās rokās visu šo vareno un nesaudzīgo mehānismu, es nekad neesmu to izmantojis, lai iznīcinātu savus personīgos ienaidniekus. Vai jūs man ticat?

Tēvs klusējā.

— Es redzu, ka neticat. Bet tūlīt es paskaidrošu, kāpēc jums man jātic. Lieta, redziet, tāda: ja kāds mani aizskar vai apvaino, es viņu nekavējoties, kā suni nošauju turpat uz vietas.

—  Bet vai tas vienmēr iespējams? — tēvs painteresējās.

—  Vienmēr! — Gardners noteikti atbildēja. — Kara laikā? Ienaidnieka pilsētā? Vienmēr! Vai tagad jūs man ticat?

—   Jā! — tēvs nopūtās. — Tas ir loģiski, tam es ticu!

—   Nu, ja jūs tam ticat, tad ticiet ārī visam pārējam: Gankas apcietināšanā mana personiskā griba nekādu lomu nespēlēja. Gankas apcietināšanas galvenais vaininieks …

—   Nu? — tēvs ar šausmām ievaicājās.

Gardners negaidot pievērsās mātei.

Tagad man ir tāds lūgums. Vai jūs neatļautu aplūkot jūsu balkonu? Tas taču nav aizslēgts?

—   Nē, — māte atbildēja, paskatīdamās uz Gardneru.

—       Tad atļaujiet, es iešu palūkoties. — Viņš ātri piecēlās un izgāja uz balkona.

—       Gankas apcietināšanas galvenais vaininieks ,, i tēvs atkārtoja. — Ko viņš ar to gribēja sacīt, Berta?

—       Nedomā taču par to, nedomā! — māte pikti noteica. — Viņš nez ko var sarunāt!

Tēvs ar roku pieskārās pierei.

—       Es šo to sāku apjēgt, Berta, — viņš žēli ierunājās.

—   Taču nedod dievs, ja es apjēgtu visu līdz galain!

Atgriezās Gardners.

—       Vai jums tur dārzeņi? — viņš apjautājās, nopurinādams ceļgalus.

—   Kartupeļi! — māte sadrūmusi atbildēja.

—       Tā! Kartupeļi! Bet kad tur pēdējo reizi bijis remonts?

Māte neizpratnē pavērās viņā.

— Pasacīt noteikti, kādā mēnesī, es nevaru …

— Bet sezonu jūs taču atceraties? Vasarā? Ziemā? Pavasarī? — viņš vēl aizvien purināja ceļgalus.

—   Pēdējo reizi — martā, — tēvs atcerējās.

—       A-ā, martā! Bet kāds remonts tur bija — kārtējais vai kapitālais?

—       Kaut kas ar apmetumu, — gausi un nedroši atcerējās tēvs.

—       Kārtējais remonts, — Gardners izlēma. — Bet kas dzīvo apakšā?

—       Visu māju aizņemam mēs, bet apakšā, zem balkona, ir tukša istaba, — māte atbildēja.

—       Labi, bet tur, šajā tukšajā istabā, kaut kas taču atrodas? — Gardnera balsī bija manāma viegla nepacietība.

—   Tikai dažādas vecas grabažas! — māte sacīja.

—       Nu tad iesim apskatīties šīs vecās grabažas, — Gardners noteica un devās uz durvīm.

Es metos viņam pakaļ.

Istabā Gardners izčamdīja visus dīvānus ar dūcošām atsperēm — šķita, ka tajos iemetušies veseli spieti maijvaboļu, — pabīdīja noputējušos un sagrabējušos at

zveltņu krēslus ar ekzemātiskām zeltījuma blaugznām, pavēra skapja durvis un pabāza tajā galvu, ar kāju paspēra kādu lādi tā, ka tā pikti iedunējās zemā, būkšķošā balsī, tad ilgi, samiegtām acīm vērās griestos un pēkšņi pieprasīja kāpnes.

Kāpnes atnesa.

Viņš uzrausās tajās, aptaustīja apbirzušo plafona stūri, palūkojās zem tā.

Tur atkal bija tikai griesti.

Gardners noteica «A-ā», nopurināja rokas un nokāpa lejā.

—  Tagad iesim dzert kafiju! — viņš sacīja ar tikko jaušamu atvieglinājuma nopūtu.

—  Jūs vaicājāt, kas noticis uz princeses Vilhelmīnes laukuma? — viņš iejautājās tēvam. — Notikusi, redziet, šāda lieta. Trīs nelieši, kuru īstos vārdus pašreiz noskaidro, pazīstamā valsts noziedznieka Kārļa Voicika vadībā bija uzzinājuši, ka pilsētā ieradīsies kāda svarīga persona, lai uzstātos ar runu virsnieku klubā. Nez kādā veidā nelieši bija uzokšķerējuši arī uzstāšanās dienu, lai gan tā bija zināma tikai dažiem cilvēkiem. Pārģērbušies par strādniekiem, viņi ar viltotiem dokumentiem iekļuva klubā un trīs dažādās vietās uzstādīja elles mašīnas. Taču viens no viņiem radīja aizdomas — viņa četrstūrainais purns pazīstams visiem Eiropas policistiem, — un viņu, redziet, aizturēja tieši tajā brīdī, kad , ,,

Iezvanījās telefons.

—   Piedodiet, droši vien mani meklē, — Gardners noteica, piegāja un paņēma klausuli. — Klausos! — viņš iesaucās un atbildēja: — Jā. Viss kārtībā … Jā . . . Labi, atsūtietiJa pagūs! — Acīm redzot, viņu nebija pareizi sapratuši. — Ja pagūs, tad sastaps … — Viņš palūkojās pulksteni. — Jā, minūtes divdesmit vēl būšu … To gan es nezinu. — Taču atbilde, acīm redzot, tika pieprasīta, un viņš nikni nopurināja galvu: — Es nezinu, nezinu, es neesmu arhitekts, vajag paskatīties… Es saku, vajag atnākt un paskatīties.

Viņš uzkāra klausuli, izlamājās: «Lops,» — un tad pienāca pie gālda.

— Un tad? — tēvs iejautājās.

Gardners palūkojās uz viņu ar smagu skatienu.

—   A-ā! — viņš atcerējās. — Tātad kļuva zināms, ka pūlī atrodas vēl divi… tā sakot, rezerves algotņi, turklāt, mums bija paziņotas viņu pazīmes. Tāpēc laukumu, kā arī daļu tuvāko ielu ielenca un aizdomīgām personām sāka pārbaudīt dokumentus. Bet, kad apcietinātos grasījās vest projām, Voiciks uzsāka kautiņu ar apsardzi. lai iegūtu laiku un novērstu uzmanību. Tomēr neviens to neievēroja. Ar vārdu sakot, vajadzēja krietni noņemties, viņš izrādījās spēka vīrs, un šajā laikā viens no viņa neliešiem, kas stāvēja pūlī, meta bumbu. Laimīgā kārtā lielāki postījumi nav nodarīti. Nogalināti četri cilvēki, tajā skaitā arī viens no neliešiem, ievainoti kādi divdesmit pieci cilvēki, nolauzts koks un apgāzts automobilis, — un tas arī viss. Bet pats galvenais — izdevās notvert bandas vadoni.

—   Un persona? — tēvs iejautājās.

—  Kāda persona? — Gardners nesaprata un atbīdīja tasīti.

—   Un zināmā persona palika neskarta?

—  Jā, palika neskarta, — un drīz jūs viņu redzēsiet. Rīt pulksten vienos zem jūsu balkona aizsoļos karaspēks, runa tomēr tiks sacīta un parāde notiks, lai gan ar nokavēšanos. Tūlīt šeit ieradīsies cilvēki un sāks sagatavot telpas. — Viņš piegāja pie tēva. — Jūs, godājamais profesora kungs, un visu jūsu ģimeni es palūgšu būt tik laipniem un neatstāt šīs telpas līdz rītdienai. Jūs taču neatteiksieties, profesor, vai ne?

—  Protams, ne, — tēvs noteica un padevīgi nolieca galvu.

Mazs, žiperīgs vīrelis, kuram, likās, nebija kaulu, aši izgāja uz balkona un apstājās, nolūkodamies pūlī lielām, mēnessērdzīgām acīm.

No visām apkārtējām ielām sadzītais un aplenkuma lokā iežņaugtais cilvēku bars gandrīz bez skaņas tagad līgojās apakšā.

Kad pundurītis uznāca balkonā, drūzma it kā sakustējās, kļuva dzirdami nesaskaņoti saucieni, taču viņš bija gaidījis eksploziju, kliedzienus un tieši to nebija.

Nebija varbūt pat tādēļ, ka neviens nenoskārta, cik ļoti viņam tie nepieciešami un ka viņš gaida tieši tos. Nevarētu teikt, ka viņam tie patiktu un būtu vajadzīgi, — nē, viņam, šķiet, pat nebija nekādas daļas gar to, ko izjūt šī dzīvā plazma, šis ar apziņu apbalvotais šķīdenis, kuru viņš patiesi un dziļi nicināja. Bet viņš par visu vairāk mīlēja kārtību, no savām ieražām neatkāpās, ja to neprasīja ārkārtēji apstākļi, un visiem spēkiem tiecās pēc tradīciju ievērošanas.

Mīlestības apliecinājumi no tautas, kuru viņš kopā ar citiem barvežiem tikko bija nospiedis ceļos, nežēlīgi nomierinādams ar uguni, dzelzi un posta darbiem, bija daļa no šīm visspēcīgākām, visnegrozamākām tradīcijām, un atkāpšanos no tām viņš uzskatīja par noziegumu.

Tagad pundurītis nekā nesaprata, dusmojās, un neveiksme viņu patiešām sarūgtināja. Viņš pat sakustējās, lai palūkotos atpakaļ uz savu svītu un ar skatienu pavaicātu, ko tas nozīmē, bet šajā brīdī aiz muguras un tūlīt pēc tam arī zem paša balkona ieskanējās juceklīgi un nesaskaņoti kliedzieni — karavīri beidzot bija attapušies.

Kareivju bija ļoti daudz, un viņi visi bez izņēmuma kliedza. Pundurītis nomierinājās, izvilka lakatiņu un vairāk reižu piespieda to pie sīpailā, asā zoda. Tagad viss risinājās, kā pienākas. Viņš tikai nogaidīja kādu, viņam vienam pašam zināmu un vajadzīgu mirkli.

Viņa kroplīgā, pērtiķa purnam līdzīgā sejiņa bija dīvaini nekustīga, un tikai reižu reizēm aši ietrīsējās lūpas un skrimšļainā, tievā, niknā deguna nāsis. _

Bet kliedzieni visu laiku auga un pieņēmās spēkā.

Pūlis lejā tagad vienkārši trokšņoja, mīdījās ar kājām, pat plosījās, — tādā veidā izlādējās ilgās un nogurdinošās gaidīšanas sasprindzinājums. Apakša reti kāds saprata šo kliedzienu nozīmi, bet galveno, šķiet, zināja visi: šī diena beigsies ar runu — tātad nav ko baidīties.

Tad viņš piegāja cieši pie margām un uzlika uz tām roku.

Troksnis turpinājās. Veikli izstrādātā, precīzā žestā viņš izmeta augšup savu mazo, izdēdējušo ķepu, no

balkona augstumiem pacēla to pāri pūlim, it kā-apvaldīdams un atturēdams tur drūzmējošos cilvēkus.

Tad pundurītis sāka runāt.

Viņš runāja lēnām, sakarīgi un reizē ar to kaut kā smagnēji, it kā cenzdamies iekalt smadzenēs katru teikumu. Jāatzīstas, ka runa neatšķīrās no viņa sarakstītajām plāniņajām un riebīgajām, astoņu lapiņu lielajām brošūrelēm, kas prāvā skaitā mētājās pa ielām un sabiedriskajiem pisuāriem, un to klausīties bija garlaicīgi. Bet šis kroplis, šis ņiprais mērkaķītis, kas pāri pūlim bija pacēlis savu mazo, ļengano, mēļo un ļoti baismīgo delnu, bija liktenis, soģis, tas rupjais un nesaprotamais, taču labi organizētais spēks, kas nesa nāvi un iznīcību — tikai nāvi un iznīcību! — un tāpēc visi ar pastiprinātu uzmanību ieklausījās viņa vārdos. Ieklausījās vēl tāpēc, ka gribēja saprast neizskaidrojamo — visu to, kas nogalināja viņu bērnus, nodedzināja viņu mājokļus, viņus, veselos un brīvos cilvēkus, pārvērta kropļos. Visi gaidīja no viņa paskaidrojumu un atminējumu tam, kas dzīvē tika iemiesots ar uguni, ar tāllidojuma aviāciju, ar bezbēdīgo, nesatraucamiem zvēriem līdzīgo kareivju rokām.

Bet tieši to negribēja paskaidrot mazais mērkaķītis, kas tik nežēlīgi vērsās pret cilvēci un cilvēcību.

Pundurītis beidza un nogāja no balkona, izspūris un visai neapmierināts ar savu runu un ietekmi, ko tā bija atstājusi uz lejā sadzīto cilvēku prātiem.

Vai bija vērts stāstīt tiem par vēsturi un pasaules likteņiem? Viņa lielās, fosforiski gailējošās acis aši un satraukti sāka šaudīties, smagi un skaļi nopūties, viņš devās uz ārdurvīm. Un šajā mirkli pie viņa piegāja tēvs.

Tēvs piegāja tik pēkšņi un droši, ka apkārt stāvošā svīta nepaguva viņu aizturēt. Tikai ūsainis, tas pats, kurš apcietināja un aizveda Ganku, satvēra viņu pie rokas, — bet bija jau pārāk vēlu.

Pundurītis vaicājoši palūkojās uz viņiem,

—    Tas ir profesors Mezonje, — Gardners sacīja,

—   Aizvēstures institūta direktors.

Pundurītis ziņkārīgi palūkojās uz tēvu.

—        Tas pats, kurš uzrakstījis grāmatu «Mana cīņa ar divdesmitā gadsimta mītu»? — viņš jautāja.

Tēvs neveikli un mulsi paklanījās.

Viss notiekošais bija viņu samulsinājis un iebiedējis, un viņš pats nevarēja lāgā saprast, kāds spēks bīda viņu uz priekšu, bet tas neatlaidās, un, palūk, apdraudēdams pats savu labklājību un varbūt — kas to lai zina? — pat dzīvību, tēvs spraucās uz priekšu, pūķim pašā rīklē. Svīta visapkārt sakustējās un neskaidri iedūcās.

Tēva izturēšanās neatkarīgi no tā, ko viņš gribēja sacīt, bija neticami muļķīga. Cilvēkam, kura uzvārds Mezonjē, nevajadzēja līst priekšā.

Vīrelis klusēdams vēl aizvien nolūkojās tēvam sejā un tad iejautājās:

— Jā? Un kas jums vajadzīgs, Mezonjē kungs?

Tēvs atbildēja, ka viņš gribot izsacīt lūgumu.

—    Un kādu? — pundurītis apvaicājās.

Tēvs diezgan sakarīgi un pat nesapīdamies paskaidroja, ka viņš lūdzot, lai pret galvojumu atbrīvotu viņa labāko skolnieku, institūta vecāko zinātnisko līdzstrādnieku. "

—        Labāko skolnieku? — pundurītis atkārtoja, vēl aizvien nekustīgi un vērīgi aplūkodams tēvu. — Tas ir ļoti slikts raksturojums. Vai jūs, Mezonjē kungs, nedomājat, ka mēs tiecamies pārāk augstu novērtēt jūsu darbību?

Tēvs apmulsa, pietvīka, taču tūlīt atbildēja, ka runa nav par viņa darbību, par kuras nozīmīgumu, protams, var strīdēties, jo arī viņš pats par to ir visai pieticīgās domās…

—        Veltīgi! — vīrelis sacīja. — Diemžēl tā nav pieticīga un ir pavisam neapstrīdama.

—        … bet par primitīvu taisnību vai vismaz par objektivitāti …

— Jā, jā, — pundurītis ironiski nošūpoja galvu,

—   taisnība un objektivitāte! Cik labi vārdi jums ir krājumā un cik ātri jūs tos atceraties, kad jums iever pirkstu durvīs!

Viņš pēkšņi pasmīnēja.

—    Labi, par to mēs vēl parunāsim. Bet ko tad jūsu

skolnieks nogrēkojies? — Viņš pievērsās Gardnerara.

—   Tas droši vien jūsu kompetencēs, pulkvedi?

Gardners iznāca no pūļa.

— Runa, acīm redzot, ir par doktoru Ganku? — viņš sacīja, tēvam skatienu uzmetis. — Sis cilvēks apcietināts, pirmkārt, par ietiepīgu pretvācu darbību …

—        Blēņas! Viņš nekad nav nodarbojies ar politiku, — tēvs ātri sacīja kroplītim.

—    Acumirkli, — tas ar vienu vaigu pasmaidīja,

—   ļaujiet man noklausīties. Nu?

—        … kas izpaudās ķengu lapiņu sacerēšanā un līdzdalībā pie kāda darba, kas Vācijā nosodīts par antinacistiskām idejām.

—    Pagaidiet, pagaidiet, — tēvs sašutis ierunājās,

—   pagaidiet! Šā darba autors taču esmu es!

Gardners saldi pasmaidīja.

—        Tieši par to mēs ar jums taču runājām, profesor, bet tad jūs nez kāpēc nesapratāt.

—        Nu, kas tad ir? — kroplītis jautāja, nolūkodamies uz tēvu. — Jūs esat neapmierināts ar to, ka atrodaties brīvībā? Vai ne?

—    Es … — tēvs iesāka.

—        Kad vajadzēs un ja vajadzēs, arī jūs par visu atbildēsiet. Ja mēs jūs saudzējam, tpd ir kādi iemesli to darīt. — Viņš pagriezās pret Gardneru. — Tālāk, pulkvedi! Jūs sacījāt: «pirmkārt».

—        Otrkārt, viņš bēga, bet notverts nikni pretojās, gandrīz nožņaudza leitnantu Huberu, treškārt, viņš ir ķīlnieks, un viņam jāatbild par sprādzienu virsnieku klubā, jo pierādīts, ka viņš savā laikā slēpis Kārli Voiciku.

—    Ak, tātad viņš jau… — pundurītis ieminējās.

—        Nē, — Gardners papurināja galvu. — Bet par to es gribētu .. .

—        Tā! — Pundurītis nolieca galvu, kaut ko apsvērdams. — Taisnība! — pēkšņi viņš skaļi iesmējās uņ pašūpoja galvu. — Eh, jūs humānistu kungi, tāpēc jūs jau arī esat pārrēķinājušies! Labi, — viņš sacīja, izbeigdams sarunu, — atbildi jūs saņemsiet no pulkveža Gardnera.

Viņš devās uz durvīm, bet pēkšņi apstājās.

—   Taču ielāgojiet, Mezonjē kungs, — pundurītis sa

cīja, uzacis savilkdams, — ka jums vajadzēs padomāt par to, kāpēc jūs atrodaties brīvībā, bet jūsu skolnieks apcietināts, un padomāt, kā nākas! Mēs dzīvojam — ko tur lai dara! — nežēlīgā un netaisnīgā laikmetā, kad Lielvācija nevar sev atļauties tādu greznumu, kā būt saudzīgai pret saviem ienaidniekiem no humānistu un demokrātu nometnes, un, ja man šodien tas gods sarunāties ar jums jūsu dzīvoklī, tad viss nemaz nav tik vienkārši.

Un viņš izgāja, savas svītas pavadīts.

—    Nabaga Ganka, — māte ierunājās, — viņi l.o nomocīs.

—    Jā, — tēvs atbildēja, — ja vien . .,

SESTĀ NODAĻA

Jau veselu nedēļu mēs dzīvojām vasarnīcā, bet par tēvoci vēl aizvien nebija nekādu ziņu.

Tēvs izkritās un kļuva bāls.

Viņu mocīja tas, kas jau bija noticis un kam nenovēršami vajadzēja notikt vistuvākajās dienās.

Viņš nebija nekāds drošsirdis, mans nabaga lādzīgais tēvs, un tāpēc gaidas un neziņa viņu sevišķi nomocīja.

Viņš slikti gulēja, un kādreiz, nakts vidū pamodies, es pa logu ieraudzīju viņa vientuļo un sakumpušo augumu stāvam terases vidū mēnesnīcas violetajā gaismā.

Acīm redzot, tēvs nule bija piecēlies no galda.

Rokā viņš bija sažņaudzis svečturi ar resnu, applūdušu sveci.

Svece dega, izkusušais stearīns pilēja uz pirkstiem, bet viņš stāvēja, neredzīgām un tukšām acīm lūkodamies uz lielo, smago mēnesi. Uz terases dēļiem zem kājām, plakani iepletusies, tikpat nekustīga kā viņš pats gulēja bieza, melna ēna.

Bija redzams, ka ejot viņu pārsteigusi kāda doma un viņš apstājies — satriekts un nomākts.

Es lūkojos pa logu uz labsirdīgo, vecīgo seju ar šķidro, vīšķim līdzīgo bārdiņu, izdēdējušām, vēnu mezgliem klātajām rokām, sakumpušajiem, šaurajiem pleciem, un man bija viņa žēl, tik žēl, ka acīs sariesās asaras.

Arī rītasvārks viņam mugurā bija jau vecs, gaužām vecs, istabas kurpes novalkātas, ar nomīdītu kapi, bet pats viņš izskatījās apbružāts un nodilis, kādu es viņu dienā nekad nebiju redzējis.

Beidzot tēvs atģidās, nopūtās, palūkojās uz priekšu, dārza tumšajās dzīlēs, nogrozīja galvu un gāja atpakaļ.

Bet māte tūlīt pēc pārbraukšanas uz vasarnīcu ķērās pie saimniecības. Māja nesen tikusi remontēta, tāpēc tā bija puslīdz labā stāvoklī, tikai vietumis nobirzuši kaļķi un terasē satrusējis kāds dēlis. Toties dārzs! … Žēlīgais dievs, kāds izskatījās dārzs! Kādreiz košajās un daudzkrāsainajās milzīgiem dīvāna spilveniem līdzīgajās puķu dobēs auga nezāles — ar katru dienu leknākas un kuplākas.

Neizcirstās un netīrītās alejas pārvērtušās īstās jaunaudzēs, — visur vajadzēja cirst, tīrīt, dēstīt. Visur lekni sazēluši dadži un tievās, cietās, kā čūskas ložņājošās sīkstās ērikas, nejauki baltdadži ar smagiem, pinkainiem ziediem, maigie, rožainam porcelānam līdzīgie, drusku pēc mandelēm smaržojoši tīteņi un vēl nez kādas puķes un zāles, kurām es nezināju nosaukuma.

Māte, staigādama pa šiem čūkšļiem, kur sīkstā neatlaidībā viss plauka un ziedēja, galvu vien nogrozīja. Protams, ne viņas mīļotajām tulpēm, ne rozēm, ne mazasinīgajām un daiļajām lilijām nebija pa spēkam pievārēt šo rupjo un sīksto nezālāju.

Dīķis, kurā, kā stāstīja, kādreiz peldējuši gulbji, arī izskatījās nolaists. Tas bija aizaudzis ar ūdenslēcām un tagad līdzinājās ar malahītu klātam deju laukumam.

Baltās ūdensrozes un it kā no dzeltena vaska izlietas lēpes rotājās virs lielajām, zaļajām lapām.

—    Kur pazudis Kurts? — māte neizpratnē taujāja.

—   Solījās atnākt pēc trim dienām — taču pagājušas jau vairāk nekā divi nedēļas, bet no viņa ne vēsts.

Un, lūk, kādu dienu Kurts ieradās.

Viņš atnesa vēstuli, ko nodeva tēvam, bet tas, pagrozījis to rokās, sāka lasīt.

Vēstule patiešām šķita dīvaina.

Pirmkārt, tā bija ielikta baltā aizdarītā aploksnē bez

jebkāda uzraksta, pat adresāta vārds nebija uzrādīts. Otrkārt, tā bija rakstīta nevis ar roku, bet ar mašīnu. Un, treškārt, vēstules beigās nebija pat paraksta.

—    No kā tā ir? — māte iejautājās.

Tēvs tikai īgni saviebās un papurināja galvu.

—        Galvenais, rakstāmmašīna, rakstāmmašīna nav viņa! — tēvs ierunājās pēkšņā niknumā. — Es pēc bur' tiem pazīstu — tā ir universitātes mašīna, paskaties, burts N ar nodrupušu galu. Žēlīgais dievs!

Tēvs izlasīja vēstuli līdz galam un nevarīgi nolaida roku, violetais papīra gabaliņš izslīdēja viņam no pirkstiem un lēnām nolidinājās zemē.

Tēvs vēstuli nepacēla, bet sēdēja sakucis un nožēlojams, ar kaut ko atgādinādams sasirgušu putnu.

Māte noliecās un paņēma vēstuli.

—        Dod šurp! — tēvs asi noteica. Kad viņš pacēla lielās, apaļās acis, tajās bija redzamas asaras.

—    Paklausies! — viņš ierunājās un sāka lasīt:

«Dārgais profesor!

Pēc lielām šaubām un pat, tā sakot, sirds drebēšanas es nolēmu jums rakstīt. Nē! Pat ne rakstīt, bet, kā pats redzat, uzklabināt ar mašīnu, lai gan, patiesību sakot, tas ir bezgala muļķīgi. Patiešām, ko varētu grozīt, pielikt vai atņemt mans paraksts?

Tā kā tā viss ir skaidrs. I

Starp citu, man pat nav ko jums rakstīt, atskaitot vienu.

Esmu izdarījis nodevību, kļuvis par atkritēju.

Es pat to nebūtu jums rakstījis, cerēdams, ka jūs tā kā tā visu uzzināsiet. Bet lieta, redziet, šāda: es labi saprotu — viņi nedzenas pēc manas galvas. Ja es būtu viens, pats par sevi, viņi pagrabā mani vienkārši nosistu vai arī nožņaugtu ar elektrības vadu. Viņi ir apdomīgi ļaudis, un daudz vairāk uzticas līķim nekā dzīvam cilvēkam.

Nē, es viņiem, protams, neesmu vajadzīgs, bet caur mani viņi domā dot triecienu citiem.

Es viņu rokās esmu akls ierocis, kurš tiks pavērsts pret citiem un pret jums, dārgo skolotāj (vai man būtu atļauts jūs tā dēvēt?), vispirmā kārtā.

Un, lūk, tādēļ es arī jums rakstu.

Redziet, cik lieliski tas viss iznāk — mani ierunājusies sirdsapziņa.

Tikai nesmejieties, tikai, lūdzu, nesmejieties, skolotāj!

Redziet, Šekspīrs kaut kur rakstījis:

Jo ari bende piedošanu lūdzas,

Pirms cirvja asmeni pār notiesāto cej.

Kauču tikai šajā nozīmē — bende, kas lūdzas piedošanu, — jāiztulko arī mani vārdi par sirdsapziņu. Taču nē, es neesmu pat bende, — bende taču ir Gardners, es esmu cirvis vai vēl labāk, — bluķis — muļķīgs, truls koka gabals, ko pašu cērt reizē ar notiesāto.»

—        Maita! — tēvs sulīgi izlamājās. — Resnā, treknā cūka! Viņš nemaz nedomā slēpties no cilvēkiem, bet, paskaties, sacerē liriskas poēmas ar Šekspīra citātiem!

Tēvs trieca ar dūri pa galdu tā, ka bronzas skalojamā traukā ūdens salīgojās un no tā izspurgušie atspulgas vizuļi ieņirbējās uz galdauta.

—        Klusāk taču! — māte teica un ar sāpēm sejā pieskārās deniņiem. — Ko tu īsti lamā? Kas viņš tāds ir?

Tēvs tikai sēca.

—        Met vēstuli pie malas, tu nedrīksti uztraukties! — māte sacīja. — Tev ir slima sirds! Vai atceries, ko teica ārsts?

—        Jā, man ir slima sirds, — tēvs aizsmakušā balsī piekrita un pataustīja apkaklīti. — Bet paklausies tālāk.

Tēvs jau atkal grasījās paņemt vēstuli, bet tad nolaida roku.

—        Vai tu ievēroji, ievēroji, cik saskanīgi, cik labi viss uzrakstīts? Taisni pēc skolas retorikas likumiem, pat visas pieturas zīmes ir savā vietā. Eh, kāpēc tā mēdz būt, Berta? Ja kāds nelietis pārdodas kā ielas sieviete, drebēdams un ģībdams viņš piemin nevis Jūdasu, bet gan katrā ziņā Strindbergu vai Dostojevski.

«Jūs vaicāsiet, kāds tam iemesls? Un tūlīt atbildēsiet: «Bailes!» Bailes no fiziskas iznīcināšanas, bailes par ģimeni, bailes ciest materiālus zaudējumus,» Bet jums nebūs taisnība.

Nē, ne jau bailes, nekādā ziņā bailes, nekādā ziņā vienīgi bailes piespieda mani pārbēgt svešā nometnē.

Es turp pārgāju sirsnīgi un ar pārliecību, jo esmu patiesi pārliecināts, ka mēs esam zaudējuši daudzus gadsimtus uz priekšu. Bet, ka es esmu nodevis jūs, tā ir jau pavisam cita lieta, — taču par to vēlāk.

Visa nelaime tā, ka vēstures gaitā sastopami atsevišķi nobrukumi, tajos sagāzti melni ogļu maisi, bet viss dzīvais, saprātīgais, normāli domājošais, reizēm pat vienkārši jūtošais pasludināts par iznīcībai nolemtu.

Kaut kur no apakšas, no neskaidrām un tumšām duļķēm uzmutuļo neprātīgi, akli, bet, kā visa neorganizētā, inertā daba, vareni spēki un noslauka visu, kas nav saskaņā ar viņu likumiem. Bet šie likumi ir ļoti vienkārši: augšanas, vairošanās un sociālās antropofāgijas likumi. Daudzi nesaprot šo graujošo spēku sekmes, šo pērtiķu triumfa gājienu, kad nedēļas laikā aiziet bojā viss, kas veidojies gadu tūkstošos un kas šķitis mūžīgs un nesatricināms. Bet tas taču saprotams, tas ļoti saprotams, dārgo skolotāj, jo patiešām — kas pasaulē ir vēl spēcīgāks par dūri?

Kā mēs abi esam noskaidrojuši, cilvēks savas vēstures sākumā izgudroja kapli, apģērbu, pakļāva un pavardā ieslēdza uguni, pieradināja dzīvniekus. Visu to viņš vārda tiešā nozīmē izgudroja, kļūdams par cilvēku, bet dūre — tā taču ir dieva dāvana, to izgudrot nebija vajadzīgs, tā pati par sevi tikpat lielā mērā ir cilvēka, kā gorillas piederums.

Morāli, mākslu, reliģiju, pat pašu cilvēcību — to visu cilvēkā vajag iepotēt, ieskaidrot, pārliecināt viņu, ka tas nepieciešams; turklāt ne jau visi tam piekritīs, bet dūre — raugi, šeit tā ir.

Vai jūs, starp citu, esat ievērojis, ka rupjais spēks, atbrīvojies no savas juridiskās un humanitārās čaulas un parādījies pasaulē, tā sakot, kristāliski tīrā veidā, allaž pretendē uz dievišķīgumu?

Loģiski un konsekventi viņi mūs ienīst par mūsu mīlestību, cilvēcību, cieņu pret vājākiem, par godbijību, ko mēs apliecinām daiļas, cilvēciskas personības priekšā, uzskatīdami to par dievišķīgu. Viņi mūs ienīst mūsu izjūtu izsmalcinātības pēc, jo viņiem — reiz tiem viss ir vienkāršs, precīzs un skaidrs — nekādu izjūtu nav.

Jūs, piemēram, ar tādu cieņu izturaties pret cilvēka smadzenēm. Es atceros, labi atceros jūsu vārdus, ka smadzenes — tas ir spēks, kas pakļauj kosmosu, cēlākais visuma metāls, un ka pitekantropa galvaskauss ir skaistāks par Milosas Venēru, — es visu atceros, dārgo skolotāj! Taču, ziniet ko? Veltīgi jūs visu to esat apgalvojis! Sis receklīgais, ķīselim līdzīgais kaut kā galvaskausos ielietais biezenis ir pilnīgi nevērtīgs. Taisnība ir nevis tam, kam vairāk smadzeņu, bet gan tam, kuram rokās smagāka milna.

Un, lūk, esmu nonācis pie slēdziena, ka pretošanās ir veltīga.

Kamēr mēs rīkojām miera konferences, izstrādājām humāna kara noteikumus, dibinājām dažādas savienības vai arī vienkārši, visu aizmirsdami, noslēdzām kabinetu durvis un klusībā pētījām Indonēzijas cilvēka intelektu, viņi pamazītiņām, rūkdami un ņurdēdami, lauza sev milnu, — tad nolauza un zvēla ar tādu spēku, ka no cēlā smadzeņu metala uz visām pusēm pašķīda tikai netīras šļakatas.

Te tev nu bija humānisms!

Tātad — ko darīt?

Ar ko un kādā veidā lai es uzsāku karu pret šo pērtiķi?

Viņam rokās milna, bet kas man? Apliecība par universitātes beigšanu!

Tas tā kā būtu par maz, smieklīgi maz, profesor! Dons Kihots — taisnība, tas karoja pat ar vējenēm, kur nu vēl ar pērtiķiem, taču viņš nekad nav bijis varonis, ko es mīlētu. Turklāt arī viņam bija šķēps un Rosinante, kauču vārgs, taču zirģelis, bet man rokās nav nekā, izņemot antropometrisko ārtaustu.

Un par ko lai es cīnītos? Palūkojieties — viss sagrauts, viss apgānīts, viss iznīcināts!»

Tēvs atkal nolika vēstuli uz galda un paskatījās uz māti.

—    Žēlīgais dievs, kas gan to raksta? — viņa mulsi ievaicājās. — Pat paraksta nav.

—    Pat paraksta nav! — tēvs pavīpsnāja.

Tad, galvu nokāris, viņš iegrima domās.

Dārzā valdīja neparasts klusums, tikai uz terases margām smalkā, spalgā balstiņā čivināja kāds putniņš ar dzelteni brūnganām, satrunējušas koksnes krāsai līdzīgām krūtiņām.

Tas kustējās kā ūdenszāle, grozījās un pie katras skaņas, kas viegla kā ūdens burbulītis izlidoja no knabja, nodrebināja asti.

Debesis bija ļoti dzidras, un gurdie, izkliedētie saules stari piešķīra tām neparastu liegumu.

Nikna lapsene, dūkdama un vibrēdama ar spārniņiem tā, ka ap to šķita plosāmies vesels miniatūrs viesulis, — ložņāja pa ievārījuma trauciņu. Tā stiga ievārījumā un tādēļ izslēja ķermeņa priekšdaļu tā, ka šķita stāvam uz pakaļkājām.

Māte paņēma to karotē un izmeta zālē.

—    Tagad to aprīs pašas draudzenes, — tēvs piezīmēja, kaut ko atcerēdamies. — Paklausies tālāk.

«Tātad apsaukājiet mani, kā gribat, bet esmu ar vājiem nerviem un zinu, ka neizturēšu, kad viņi man pa gumijas šļūteniti plaušās lies petroleju vai arī mizos ar gumijas rungu. Es taču esmu vājš, ļoti ļoti vājš, un varu, piķis zina, ko samuldēt. Tāpēc ir labāk un varbūt arī skaistāk tā, kā tagad.

Šķiet, kādā Vundta grāmatā es kādreiz lasīju, ka, skudru baram ceļā sastopot tērcīti, priekšējās rindas metoties straumē un ar saviem ķermeņiem to piepildot, bet pārējās ejot pa viņu līķiem un dodoties tālāk.

Vai nav cildeni? Protams, ļoti cildeni! Bet tās'taču ir skudras; cēlsirdība un varonība tām piemīt zemapziņā, tāpēc var sasniegt tik augstu pakāpi. Manam nabaga cilvēka saprātam tā ir baismīgi augsta pakāpe. Skudra taču nomirst neko nedomādama un neprātodama, tāpēc arī nāvei neticēdama, bet es taču domāju, uztraucos un baidos no tās. «Par gļēvuļiem mūs dara saprāts,» — saka Hamlets. Nē, es nebūšu skudra.

Es gribu dzīvot, ļoti gribu dzīvot!

Iznest cauri šai baismīgajai, asiņainajai pasaulei savu nabaga cilvēka apziņu!

Es negribu, negribu pārvērsties fosforskābajos sāļos, ogļskābē un slāpekļa savienojumos. Jūs kādreiz man

citējāt Paskēla sentenci: «Ja tu gribi nebīties nāves, iedomājies: tev aiz muguras plešas tumsa un priekšā tumsa, bet tu pats — dzirkstele, kas atmirgo starp diviem bezdibeņiem.»

Un, raugi, miljardiera gadu es klaiņoju kaut kur tumsā, uz mirkli parādījos pasaulē, un atkal man turpat jāpazūd, tajā pašā tumsas valstībā, nebūtībā, — un jau uz visiem laikiem . . .

Pārvērsties dadžos, kokā, ērkšķu krūmā, leknas melnzemes slānī!

Nē, es negribu, negribu, negribu!

Tūkstoši mirušu Ahileju nav viena dzīva dezertiera vērti.

Un ziniet ko?

Darvinam nebija taisnība, kad viņš sacīja, ka dzīvi paliekot tie, kas visvairāk piemēroti cīi^ai par eksistenci.

Nē, dzīvi paliek tikai tie, kas prot pielāgoties arī pēc tam, kad apstākļi mainījušies — lūk, kas ir galvenais: pielāgoties arī turpmāk.

Juras periodā, sacīsim, vispiemērotākais bija atlantozaurs, taču saglabājās nevis viņš, bet gan mazā somainā žurka.

Kā tāda somainā žurka es arī gribu saglabāt savu dzīvību kādā šā drausmīgā laikmeta spraudziņā.

Bet kas attiecas uz atlantozauriem! .. . Žēlīgais dievsr cik viņi man sveši! Nē, lai viņi iet bojā, ja to prot un spēj. Bet es no savas tumšās žurku alas ar izbrīnu nolūkošos viņu titāniskajā bojā ejā un vēlreiz nolādēšu savu sasodīto iedabu.

Ko lai dara? Es esmu žurka! Tikai žurka — un nekas vairāk kā žurka!

Starp citu, šajā pašā sakarā.

Jūs, protams, atceraties veco un sen jau pilnīgi atmesto Kivjē teoriju par ģeoloģiskajiem apvērsumiem: pēc noteiktiem laika posmiem nezināmi spēki — vai nu ūdensplūdi, vulkāniskas parādības, vai arī kosmiskais aukstums — noslaukot visu, kas ir dzīvs, un uz kailās, tīrās, neauglīgās zemes rodoties jauna, no visa agrākā atšķirīga dzīvība.

Bet vai tas pats nenotiek arī sociālajā pasaulē?

Tā bija, kad barbaru uzbrukumā gāja bojā Trojas kultūra, tā bija, kad izzuda un sabruka seno Austrumu zemes, tā bija Romas impērijas sagrāves un sabrukuma laikā, un, raugi, tāds pats liktenis sagaida mūsdienu Eiropu.

Un kas to lai zina, kāda lopu valstība radīsies uz tās izplēnējušajām paliekām!

Laiks beigt.

Cilvēks, kurš apsolīja nogādāt jums šo vēstuli, ieradīsies pēc pusstundas.

Nezinu, kāpēc, bet viņš ļoti steidzas, un es nevaru viņu aizkavēt.

Padomājiet un varbūt jūs atzīsiet, ka man ir sava daļa taisnības …»

Tēvs beidza lasīt un nometa vēstuli uz galda.

—    Un padomā tikai, — viņš sacīja, — šīs nelietības sarakstījis profesors Lanē!

Dārznieks Kurts staigāja pa dārzu un grozīja galvu. Viņš vēl nebija nekāds vecis, viņam varēja būt gadu četrdesmit, nekādā ziņā vairāk. Ūsas un bārdu viņš mēdza noskūt, atstādams pie deniņiem nelielas vaigu bārdas svītras. Kurtu varētu dēvēt pat par skaistu, ja viņam nepiemistu viena nepatīkama I savādība: kad Kurts uztraucās, viņa seja raustījās ašās, ieslīpās un savādās — es cita vārda neatrodu — zibenīgās konvulsijās; tad viņš sāka ari stostīties, izlaida vārdus un, apzinādamies šo savādību, centās runāt lēnām un vienmērīgi, it kā skandējot.

Tērpies viņš bija pavisam neparasti: sarkans ungāru krekls no spoža, stipra zīdam līdzīga materiāla, kas tomēr nebija zīds, šaura, važota, kā čūska vizmojoša josta, un, beidzot, zilas bikses. Kājās viņam bija mirdzoši melni (tagad jau melni!) zābaki, kas, neraugoties uz sīko sprēgājumu, izskatījās gluži kā jauni, jo atmirdzēja blāvā spožumā.

Bet kas visvairāk mani pārsteidza un, atzīstos, pat mulsināja — tas bija viņa matu sukājums. Viņš tos audzēja garus, aplī apcirptus, līdz ausīm. Ar kaut ko viņš

tos iezieda, varbūt pat ar dadžu eļļu, un tāpēc ari tie spīdēja.

Nē, nekad es nevienam neesmu redzējis tik lielisku, zilgani melnu matu kodaļu. Kad viņš šāda franta izskatā, kā viegls, daudzkrāsains taurenītis (sarkans krekls! Zilas bikses! Melna josta! Spoži zābaki!) ieradās pie mums dārzā un, prasīgi galvu grozīdams, izstaigāja alejas, es, atzīstos, gandrīz vai pamiru un pazaudēju galvu. Bet istabene Marta, dievbijīga un savā nobriedušajā vecumā diezgan daudz pieredzējusi meitene, ar pāris vārdiem sagrāva manu sajūsmu.

—    Nu, ko tu blenz viņā, muti pavēris? — viņa pikti sacīja. — Visparastākais čigāns. Tikai nevaru apjēgt, kas viņu attrencis šurp. Esot dārznieks, saki nu viens cilvēks! Vai tad dārznieki ir tādi! Šis nu sākšot strādāt! Slinkums tādam jau no tēva iedzimis. Par darbu savu mūžu nav domājis. Paskat, paskat, staigā, zābaciņus spīdinādams! Spīdini vien, spīdini! Briesmīgi kādam tavi zābaki vajadzīgi! It kā tādi nebūtu redzēti!

Taču tās pašas dienas vakarā es viņus redzēju kopā virtuvē un nez kāpēc nebiju pat sevišķi pārsteigts.

Marta turēja rokās baltu audekla gabalu, bet čigāns kaut ko ātri un veikli izšuva.

Uz audekla bija uzzīmēts savāds paradīzes putnam neapšaubāmi līdzīgs dzīvnieks ar kuplu, vēdekļveidīgu asti. Čigāna ņirbošā adata to izkrāsoja visās varavīksnes krāsās.

Strādādami viņi abi par kaut ko sarunājās. Es ieklausījos.

— Nolaists, ārkārtīgi nolaists. Es vakar izgāju cauri pa centrālo aleju. Apžēlojieties, vai tad tas ir dārzs? Kur tāds pasaulē redzēts? Visur saaugusi zāle, ceļmalītes sazēlušas pašā ceļa vidū. Bet pie pašas mājas izaugusi ābele. Par puķu dobēm es nemaz nerunāju, tās nav dobes, bet mēslu bedres. Dažas pieaugušas pat ar nātrēm. Kauna lieta! Sakiet, ko gribat, bet es to neuzskatu par dārzu. Asti varbūt izšūt zeltā?

— Jā, izšujiet zeltā, — Marta atbildēja.

— Tur darba bez sava gala. Vienam cilvēkam tas nav pa spēkam. Es atceros, kāds bija šis dārzs pirms divdesmit gadiem. O-o! Nekāda salīdzinājuma! Tad puķu dobe

bija kā jau puķu dobe, zālājs kā zālājs, dīķis kā dīķis,, bet tagad šajā dīķī purva velni. ..

—    Ai, ko jūs melšat! — Marta iesaucās. — Kā jums mēle .. . Ciešāk, ciešāk šujiet, nežēlojiet diegus, man vēl ir ,.. Jūs allaž kaut ko tādu samelšat, Kurt… Vai tad tā var! Vajag taču apdomāt, ko runā!

—    Atvainojiet, zveliet man kaut pa sprandu, — Kurts drūmā ietiepībā neatlaidās, — bet es citādi neprotu izsacīt savas domas,. Es saku — šajā diķī purva velni. ..

—    Atkal! — Marta uzsita sev pa cejgalu.

—    …var dancot tarantellu — lūk, ko es gribēja sacīt.

—    Tas tāpēc, ka saimnieki šeit nekad nedzīvo, — Marta paskaidroja pamācošā balsi. — Un arī šogad viņi atbrauca tikai sevišķu apstākļu pēc.

—    Vispār, — Kurts paraustīja plecus, — viņi izvēlējušies savādu laiku: vasara jau beidzas . .. Vēl kāds mēnesis — un sāksies rīta salnas. Redziet, es pat nezinu, ko darīt — vai maz vērts dobēs sadēstīt vārīgākās puķes … Patiešām nezinu, Marta. No vienas puses, protams. .. Kāpēc jūs man dodat zelta diegus? Ar zeltu es jau beidzu.

—    Spārnu taisiet zaļu! Asti zelta, spārnus zaļus, tāpat kā Mezonjē kundzei uz aizkariem.

Acis nenovērsdama, Marta lakojās uz Kurta naskajām rokām.

—    Redziet, viss tāpēc, ka kungi negaidot atbrauca šurp . .. Jūs taču zināt notikumu ar Mezonjē kundzes brāli?

—    Kā lai es to zinātu! — Kurts atbildēja, turpinādams izšūt.

Marta pablenza uz mani.

—    Kas tas par nolikumu? — Kurts vienaldzīgi apvaicājās.

—        Redziet, — mirkli vilcinājusies, Marta atbildēja,

—   viņi gadu piecpadsmit nav redzējušies… Mezonjē kungs nez kāpēc nav sapraties ar svaini un izdzinis viņu . . . Viņš esot kaut kā blēdījies ar galvaskausiem, Redziet, zinātnieki. . .

—    Jā! — Kurts pamāja. — Pavisam jukuši cilvēciņi, es zinu.

-— Nu, redziet, viņi tik daudz gadu nav tikušies, tad — pirms gadiem pieciem — Kurcera kungs atsūtīja vēstuli no Vācijas. Izrādās, pie viņu barveža ticis par briesmīgi lielu vīru.

—    Pie Hitlera, vai? — izšūdams Kurts nevērīgi iejautājās.

—   Nepieminiet tikai viņu vārdā, — Marta saviebās.

—   Kas ar jums ir, Kurt? Te jūs pieminat nešķīsto, te atkal Hitleru. Atsūtījis, redziet, vēstuli, un tad sācies liels tracis.

—    O-o! — dārznieks brīnījās un, aplūkodams savu rokdarbu, atgāzās atpakaļ. — Vai tā būs labi? Ko? Jā, bet kāpēc tracis? Ja pienāk vēstule, tad jau labi. Vai arī šis uzrakstījis kaut ko tādu, — Kurts paņirbināja pirkstus, — kaut ko tādu nelādzīgu, sacīsim, ko tad tu, vecais . , .

— Nu! — Marta iesaucās.

—    … vecais āzi, savus tuvākos radagabalus nepazīsti vairs?

—    Debesu tētiņ, ar jums, Kurt, var vai prātu zaudēt! Kas jums par trakām iedomām! — sašutusi Marta šķendējās. — Nē, protams, nekā tāda viņš nerakstīja. Bet viņš ir no šiem, nu, kā viņus tur, nacistiem, ir kaut kādā sevišķā stāvoklī, vietvaldnieks, vai, un par viņu katru dienu muld avīzēs. Viņš it kā apspiedis kādu sacelšanos .. . Nē, lāgā nezinu. Viņš, liekas, nav armijā, bet strādā tur, nu, kā viņu, gestapo, vai? īsti gan nezinu, taču tagadiņ viņš atkal atrakstījis vēstuli un lūdz atļauju atbraukt un atpūsties muižā .. . tāpēc ka . . . Bet man ir brīnums, Kurt, jūs taču esat strādājis pie Mezonjē kundzes vecākiem un nieko nezināt.

—    Nē, neko nezinu, — Kurts nogrozīja galvu. — Es šeit strādāju tikai dažus mēnešus, turklāt pirms gadiem divdesmit, kad šeit nebija ne Mezonjē kunga, ne kundzes, ne viņas brāļāy teitan dzīvoja vienīgi vecais Kurcers, es kopu viņa rozes … — Kurts uz mirkli apklusa.

—    Tolaik arī institūts, kur strādā Mezonjē kungs, neatradās šeit, tas, liekas, tikai vēlāk pārcēlās uz šejieni. Viss piederēja Kurceram, es vēl braucu uz pilsētu ierīkot puķu dobes, viņam patika, ja tieši loga priekšā ziedēja puķes, jo sevišķi rozes un lilijas. Eh, lāga večukiņš bija,

Marta! . .. Nu, labi, ko jūs gribējāt sacīt? Kas ar šo Mezonjē kundzes brāli?

—    Viņam kaut kas neesot kārtībā ar galvu, — Marta pakustināja pirkstus pie pieres, — pārpūlējies vai arī kaut kas cits, lāgā nezinu, bet ārsti noteikuši pilnīgu mieru.

—    Viņi vienmēr beigās kļūst traki, — Kurts pārliecinoši sacīja uņ nokoda diegu, — tāds viņu gals. Es pazinu kādu bendi — vecuma dienās viņš sarunājās ar savu naktspodu . ..

Kurts saudzīgi paņēma izšuvumu no Martas rokām, nolika to un piecēlās.

—    Tā, spārni un aste gatavi, metas jau krēsla, bet es vakarā slikti redzu. Pārējo vajadzēs pabeigt rīt no rīta … Un kad šis kungs ieradīsies?

—    Kā lai es jums pateicos, Kurta kungs? — Marta sacīja. — Tas ir tik skaisti, tik skaisti!

—    Bet kad viņš ieradīsies? — dārznieks atkārtoja savu jautājumu un izstaipījās, ka mugurkauls nokrikšķēja vien, — Līdz viņa atbraukšanai vajadzētu iztīrīt tuvākās alejas, sagatavoties ,.. — Un pēkšņi aša grimase pārskrēja viņa sejai, sarāva vaigu, nošķobīja apakšējo lūpu un piespieda uz mirkli pievērt acis; viņš gribēja ko sacīt, bet tikai ddiļi nopūtās, pavēra muti un tā sastinga. — Šie kungi jokus neprot, — viņš novilka.

—    Jā, tad gan jums jāpasteidzas, Kurt, — Marta sacīja, nolūkodamās viņā jau ar zināmām bailēm. — Var sagaidīt jebkuru dienu …

—    Es iešu, — Kurts sacīja, žāvādamies un muti ar roku aizsegdams. — Atkal sāk sāpēt galva. Ir gan sasodīta kaite!

Viņš izgāja, aizdarīdams aiz sevis durvis.

Es pieskrēju pie Martas.

Viņa turēja lakatu ar diviem pirkstiem pie paša stūra un, acis samiegusi un galvu atpakaļ atmetusi, tīksminājās par savu roku.

—    Bet mah gribētos zināt, — viņa neviļus domīgi ierunājās, — kur viņš tā sakropļots, ka rausta vaigu?

SEPTĪTĀ NODAĻA

Dārzā mēs spēlējām indiāņus.

Tā bija ļoti interesanta, bet uz visstingrāko aizliegta rotaļa. Lai tajā piedalītos, vajadzēja slapstīties smilšu alās, rāpties kokos, krist vilku bedrēs, šaut ar loku un kaķeni, kas savukārt bija diezgan bīstama lieta, — ar vārdu sakot, izdarīt daudz interesantu, bet no higiēnas, pieklājības un drēbju saudzēšanas viedokļa absolūti nepieļaujamu triku. Tāpēc vajadzēja rotaļāties klusītiņām vistālākajās dārza biežņās un rūpīgi slēpties no svešām acīm. Mēs bijām astoņi sarkanādaiņi, kas, pēc spēles noteikumiem, nāvīgi nīdām cits citu un nelokāmi izpildījām trīs pamatlikumus — nebūt gļēvulim, neraudāt un nesūdzēties.

Tajā dienā, par kuru es stāstu, man sevišķi neveicās. Es biju tūļīgs un iekļuvu lamatās. Mani tūlīt nogāza zemē, atbruņoja, sasēja un iemeta krūmos. Vēl mirklis — un mani pienaglotu pie moku staba, lai nošautu ar lokiem. Bet tad maniem ienaidniekiem pēkšņi uzbruka mums draudzīga cilts, un viņi ar negodu bēga, pa ceļam pamezdami kritušos, gūstekņus un ievainotos. Burzmā mani pavisam aizmirsa.

Ar sasaistītām rokām un kājām es gulēju laukumiņā starp diviem kupliem ceriņu krūmiem. Nolīkušu zaru raupjās lapas skārās man pie sejas. Notām uzdvesa tikko samanāma, rūgtena smarža, kāda sajūtama, košļājot ceriņu zaru. Kāds kukainītis ar druknu, mīkstu ķermeni un ļoti īsiem, metāliski zilganiem, apaļiem spārnu pārsegiem nesteigdamies ložņāja pa lapiņas gropi.

Kādā lapiņā vēl bija saglabājies mazliet valgmes — no rīta rasināja sīks lietutiņš, — un, kad es pieskāros zaram, man uz sejas uzkrita smaga, dzidra lāse.

Tad es izrāpos no krūma apakšas un sāku lūkoties debesīs.

Tās bija dzidras, augstas un tik zilgas zilgas, ka šķita melnas. Dievs to zina, kur tās sākās, — varbūt man pie pašas sejas, — bet, kad es sāku lūkoties tās dzīlēs, man pēkšņi šķita, ka laiks ir zudis. Debesis tukšas, tajās neviena mākonīša, tās iesūca mani sevī, un es kritu, kritu un kritu, un nevarēju noturēties. Acis aizlipa, gurda tvīksme pārņēma visu ķermeni, un, lūk, zeme salīgojās, sakustējās un vienmērīgi aizlidoja, nesdama mani sev iīdz. Vēl cīnīdamies ar miegu, es pavēru acis, atkal ieraudzīju melnas, smailas, kā no spīdīga papīra izgrieztas stingras un tvirtas lapas, saodu tikko manāmu rūgtenu zemes un koku mizas smaržu, bet pāri visam atkal pletās melnās, tukšās debesis. Tad es pagriezos uz sāniem, paslēpu galvu un aizmigu.

Pamodos no tā, ka ļoti saudzīgi, tā, lai mani nepamodinātu, kāds grieza manas virves.

Pavēru acis un piecēlos sēdus.

Pie manis ar nazi rokās bija noliecies Kurts.

—    Jūs jau meklēja malu malās! — viņš jautrā balsī ierunājās. — Marta apskraidīja visu dārzu, nesaprotu, kā viņa jūs šeit nav atradusi!

Pārgriezis virvi, kas saistīja man kājas, Kurts to aizmeta.

—    Paskat, kā sasējuši, ciešā mezglā, — viņš nogrozīja galvu. — Indiāņus spēlējāt, vai?

— Indiāņus, — es atbildēju un tad pamanīju, ka Kurtam rokās ir paštaisīta stabule.

—    Kas jums tur tāds? — es iejautājos.

—        Tas? Tas ir nazis, — viņš atbildēja vieglā izbrīnā,

—   parasts dārznieka nazis, vai jūs neesat tāda redzējis? Nu, celieties augšā, droši vitin jaunais krekls viss nosmulēts! Paskat, kāds mitrums, — viņš ar roku novilka pa zāli kā pa zirga krēpēm. — Kad māmuļa jūs ieraudzīs šādā skursteņslauķa izskatā, ko viņa sacīs?

—    Nē, ne jau nazis, bet tur? — es teicu, rādīdams uz viņa kreiso roku.

—    Ak tas, — viņš šķelmīgi pavīpsnāja. — Ar to es gribēju pievilināt strazdu, āre, tajos krūmos man izliktas cilpas. Seit dzīvo varens strazds, tikai noteikti nezinu, kur to meklēt. — Viņš palūkojās uz sauli. — Drīz pienāks viņa laiks. Pasēdēsim kādu brītiņu klusām . ..

Tā, viens pie otra, nemaz nekustēdamies, mēs nosēdējām minūtes divdesmit. Tad Kurts pielika stabuli pie lūpām.

Sākumā viņš izvilināja no tās smalki smalcinu, kā matiņš, dziedošu toni, kas izskanēja gan kā aicinājums, gan kā signāls, un tad alņēma stabuli no lūpām.

Krūmājā viss bija kluss.

Viņš atkal iestabulējās, tagad jau gari un stiepti, apstājās, drusku pagaidīja, tad iestabulējās no jauna. Virs mūsu galvām krūmājā kas iečaukstējās, atsperīgie zariņi salīgojās un nodrebēja. Virsējais, ar lielām, smailām lapām, sašūpojās, it kā to kāds būtu pagrūdis.

—    Atlidoja, — Kurts nočukstēja, — tup un klausās.

Un viņš atkal sāka spēlēt.

Tagad stabule bez mitas dziedāja dīvainā, augstā tonī, kaut ko pavēstīdama, kaitinādama un izaicinādama uz sacensību. Augšā krūmos ietrinkšķējās skarba rīkles skaņa: trenk, rrī! Tur pelēkais strazds atbildēja savam neredzamajam sacensonim. Zariņš drebēja lieliem nevienādiem grūdieniem, it kā to kapātu krusas graudi, un pēkšņi putns sāka dziedāt.

Es tūdaļ atskārtu, ka viņš dzied, aizrautīgi iegremdēdamies melodijā, neko neredzēdams un aizmirsdams visu pasaulē. Nodomāju pat, ka šajā laikā pelēkais strazds varbūt aizver acis. Viņa balss bija gaiša, kā dzidruma caurstrāvota. Tad man prātā iešāvās lakstīgalas dziesma, taču atšķirība bija skaidri uztverama; mirkli vēlāk atcerējos, kā dzied melnais strazds, un atkal nospriedu, ka tas ir pavisam kas cits, — muzikālais audums stiepās un stiepās vienā laidā, mirdzēdams un zaigodams, lai gan tajā nebija sevišķas bagātības un daudzveidības, atskaitot neparasto dzidrumu. Taču tā bija apgarotāka nekā cilvēka balss. Nekad un nekur cilvēks nevar panākt tādu dzidrumu un saskaņu. Jau domas klātiene vien saduļķotu šās dziesmas dzidrumu, ko daba radījusi pirms cilvēka parādīšanās. Šķiet, tā sarunātos daba, ja ceriņu krūmi, zāle, pakalns un nora iegūtu balsi.

Es pavēru muti, lai kaut ko sacītu, bet Kurts pamāja man klusēt, un es atkal ieplaku zālē.

Bet putns skurba dziesmā.

Tagad viņš tupēja nekustīgi.

Krūma zari vairs nelīgojās, un nebija iespējams nosacīt, kur viņš atrodas. Droši vien dziesma un viņš tagad bija viens un tas pats. Šķiet, putni šādos spilgtākās uzplauksmes mirkļos zaudē apkārtējās pasaules atskārtu, un tad iespējams pieiet viņiem klāt un notvert tos ar kailu roku.

Dziesma plūda no viņa pati par sevi, kā gaisma no praulaina koka, kā smarža no kreimenes, kā gaisma un mirdzums no saules apspīdēta ezera. Protams, es visu to sajutu, taču neietērpu domās, šeit es pārstāstu tikai dziesmas izraisītās jausmas; vārdos izsacīta, šī doma būtu daudz vienkāršāka un saprotamāka. «Lakstīgala,» es domāju (tajā laikā es biju jau dzirdējis ari lakstīgalu), «tā dziedāt neprot. Tā pogo un vidžina trejdesmit veidos, blēdās un pozē, bet, kad dzied pelēkais strazds, tas aizmirst visu pasaulē. Kamēr viņš dzied, varētu pieiet tam klāt, uzlikt virsū cepuri — un viņš pat nemanītu.»

Tad es ieraudzīju, ka Kurts pieceļas no zāles un kaut kur aiziet ap krūmiem.

«Tagad viņš to notvers,» es nodomāju, un sirds man tā iepukstējās, ka es sajutu karstas asinis ietriecamies deniņos un mani apdullinām.

Un pēkšņi dziesma aprāvās, ieskanējās skanīgi un spalgi «disk-disk, gri-gih-gih», tad aši soļi, zaru brikšķi, sausu lapu čaboņa, un Kurts iznāca no biežņas.

— Paskat, cik sirdīgs! — viņš sacīja ar cieņu. — Pat galvu nedrīkst pabāzt. Bet es tur viņam cilpas biju izlicis, līdu nelaikā, un mani ieraudzīja. Nekas, citu reizi.. .

Kurts noliecās un pieskārās manam plecam.

—   Eima mājās, citādi būs stakas kā likts — paskat, jaunais krekls pilnīgi zaļš, — māte ņems siksnu..,

Es nevērīgi nolūkojos viņā.

—    Mani nekad nesoda fiziski, — es cienīgi noteicu,

— tas nav pedagoģiski.

—    Nav pe-da-go-ģis-ki? — Kurts atkārtoja jautrā izbrīnā. — Bet mani, — viņš atmeta ar roku un iesmējās,

—    reizēm tēsa tā, ka krekls pielipa pie muguras. Goda vārds, pielipa. Ņem, nostiepj uz ceļgala un tik dod … Eh, kā mizoja! — viņš sajūsmā piebilda. — Tātad neper? Tas ir labi! Ja neper, tad jau lieliski! Un saka, ka neesot «pe-da-go-ģis-ki»? Pati māmuļa, vai?

—   Vispār, sist cilvēku nav humāni, bet bērnu jo vairāk, — es viņu pamācīju.

—    O-o! — Kurts tā izbrīnījās, ka pat apstājas.

—    Nav humāni? Paskat tik! — Un viņš vēlreiz noteica ar sevišķu patiku: — Nav humāni. — Un tad, pēc

kādas man neizprotamas asociācijas, pēkšņi iejautājās:

—    Bet tēvocis taču atbrauks, vai ne? Jūs viņu atceraties?

Mēs jau bijām aizgājuši no noras un tagad soļojām pa dārza celiņu.

— Nekad neesam ar viņu redzējušies, — es vēsi atbildēju, lauzīdams galvu, kā mātei izmeloties.

Mans izskats patiešām bija nelādzīgs: sāns noziests zaļš, kurpē žļurkstēja dubļi — es biju iegāzies grāvī, — viens elkonis pārplēsts vai nu uz dzeloņstieples, vai ērkšķu krūma. Ar vārdu sakot, uzreiz bija redzams, ka augu dienu esmu bijis indiānis.

—        Nekad neesat redzējušies? — Kurts atjautāja ar sevišķu izteiksmi, kuras jēgu es jau atkal nevarēju apjaust. — Jā, man līdz viņa atbraukšanai jāuzpoš dārzs, bet ko es varu izdarīt? — Viņš atkal apstājās ceļa vidū.

—        Vai tad es viens šeit ko varu izdarīt, — viņš īgni noteica, un vaigs viņam sašķiebās.

Mēs pienācām pie mājas.

No istabas izskrēja Marta, ar šausmām un niknumu sejā klusēdama pieskrēja pie manis, sagrāba pie rokas un aizrāva uz virtuvi — nomazgāties.

—        Nav humāni! — Kurts atkārtoja, nolūkodamies mums nopakaļ, un atkal nez par ko pasmaidīja.

Tēvs nopūzdamies staigāja pa dārza celiņiem un, ja tuvumā neviena nemanīja, skaļi deklamēja Seneku.

Reizēm viņš uzdūrās Kurtam.

Kurts pēkšņi iznāca no krūmiem un apstājās ceļa vidū, nolūkodamies tēvā ar vislielākajām šaubām uņ pat nosodījumu.

—        A-ā, Kurts! — tēvs izklaidīgi ierunājās. — Nu, kā labi klājas?

Kurts vērās viņā bargi un stingri.

— Neņemiet ļaunā, ka es tā saku, Mezonjē kungs, bet es to negaidīju! Nudien, negaidīju! Tāds dārzs — un tā nolaist! Teitan velni…

—        Jā, jā, jā, — tēvs nobēra, veikli paiedams Kurtam garām, — tā jau ir. Tā ir! Atvainojiet, man šobrīd nav laika, bet vēlāk es ar lielāko patiku .,,

Ar māti Kurts nez kāpēc nesatikās un no viņas pat it kā vairījās. Turklāt, viņam jau arī nekad nebija laika ilgi tērzēt.

Izrādījās, ka Martai nav taisnība.

Kurts strādāja ar sīkstu neatlaidību. Viņš cirta un tīrīja biežņas, nolīdzināja un par jaunu uzraka visas puķu dobes. Mājas priekšā iztīrīja laukumu, apcirpa zāli, ierīkoja puķu dobi un iedēstīja tur kādu simtu nez kur sadabūtu asteru. Uzlīdis jumtaugšā, tur sameklēja spoguļbumbas, nomazgāja tās un uzsprauda puķu dobēs. Ar zirgu atveda divus vezumus grants un apkaisīja ar to visus celiņus. Pēc tam … Eh, vai tad dārzā darbu trūkst!

Marta ar jauno lakatiņu rokā, uz kura dīvainais putnsr izplājis spārnus un asti, mirgoja visās izšūto diegu kfāsās, stāvēja uz ceļa un ar kaut kādu savādu, man ne visai izprotamu jūtu gammu noraudzījās uz Kurtu.

—    Čigāns! — viņa sacīja. — Un kas par to, ja arī čigāns? Kad čigāns ķeras pie darba, viņam viss iet no rokas. Cits pie tāda darba staigātu nošlurcis kā vepris, bet, paskat, kā viņš uzpošas! Zābaki, redziet, kā tie nospodrināti! Spīd un laistās! Taisni vai acis žilbst!

Bet tēvs pastaigāja, pastaigāja pa celiņiem, tad apsēdās pie galda un sāka rakstīt. Viņš rakstīja pāris stundu, pēc tam izlasīja uzrakstīto, dprē saņurcīja papīru un sāka atkal.

Pirmo reizi viņš uzrakstīja: «Mans godājamais kolēģi, dārgais profesor Lanē kungs!» — saņurcīja un aizmeta.

Tad: «Dārgo profesor!»

Tad: «Profesor!»

Beidzot: «Lanē kgs!»

Pēdējā vēstule bija vienkārša: «Lanē kgs (jau bez izsaucēja), jūsu anonīmo vēstuli es saņēmu.»

Papīrs bija labs, gluds, un es to pievācu no papīru kurvja.

Trešajā dienā tēvs ielika vēstuli aploksnē, aizlīmēja un aizsūtīja mani pēc Kurta.

Kurts atnāca un nostājās pie durvīm.

—   Nē, nē, nāciet vien tuvāk, ko jūs tur stāvat, —&lt; tēvs aicināja. — Pirmkārt, es slikti dzirdu, bet, otrkārt, vienkārši… e, nāciet tuvāk.

Kurts paskatījās uz mani — es sēdēju pie loga un būvēju kuģīti. Tam uz borta bija rakstīts «Godājamais kolēģi». Kurts man pamirkšķināja un pie sevis kaut ko nočukstēja. Biju gatavs saderēt, ka viņš čukstus nobeidza tēva aprauto teikumu un nobeidza to šādi: «Tas vienkārši nav humāni.»

—    Redziet! — Tēvs pievērsās Kurtam un paņēma aploksni rokās. — Es jūs palūgšu … — Viņš bailīgi pavērās apkārt. — Vai jūs Mezonjē kundzi neredzējāt?

—    Viņa nupat bija lapenē, — Kurts atbildēja.

—        O! Lapenē. Lieliski! — tēvs tūlīt kļuva mundrāks.

—    Vai vēstuli jums iedeva Lanē kundze? Jūs, liekas, pirms desmit gadiem taču strādājāt pie viņas?

—    Nē, pats Lanē kungs, — Kurts atbildēja.

—    A-ā, Lanē kungs! Un viņš jums teica …

—    Viņš man sacīja: «Redziet, Kurt, ņemiet un kaut kur labi noslēpiet. Ja jūs aizturēs, izkratīs un atradīs šo vēstuli, tad …»

—    Tā, tā, skaidrs, — tēvs pamāja ar galvu… — Redziet, kas par lietu, Kurt. Ari es jums došu vēstuli un ,.. Bet kā jūs? Vai esat paguvis jau aplūkot dārzu, oranžēriju un visu… Nu, visu, kas nodots, tā sakot, jūsu augstākajā kompetencē… Jūsu ķeizarvalsti, tā sakot? — tēvs gurdi pasmaidīja.

—    Jā, profesora kungs, — Kurts ierunājās ļoti nopietni, neatbildēdams tēva smaidam, — bet man jums jāsaka atklāti… Es esmu tiešs cilvēks un bez kaut kādām . ..

—    Jā, jā, lūdzu, —.tēvs izklaidīgi ierunājās, — lūdzu, Kurt.

—    Man jāsaka, ka saimniecība ļoti nolaista.,. Ļoti. Paskatieties, kādas ir puķu dobes. Tajās taču nāt-res sa-zē-lu-šas! Ziniet, es šodien iztīrīju vienu dobi… — Kurts izskatījās ļoti noraizējies. Bet es lūkojos uz viņa vaigu — tas neraustījās.

—    Nu-nu, — tēvs mierīgi turpināja, — gan jau kaut kā, ziniet, pamazitiņām …

—    Un tad dīķis, velns viņu… Piedodiet, bet tas ir, velns viņu zina, kas. Apzēlis kā izmircis sausiņš, drīz tajā varēs sēņot.

— Nu-nu, gan jau jūs kaut kā, Kurt, — tēvs lūdzoši sacīja. Viņš vairs nepriecājās, ka bija sācis šo sarunu. Pagrābstījies pa galda atvilktni, viņš izņēma cigāru , kārbiņu. — Vai jūs smēķējat, Kurt?

—   Tikai pīpi. Un alejas! Kas tās par alejām!

—        Labi jau, Kurt, labi! — ar rožainu pirkstu tēvs viegli pieskārās Kurta raupjajai, sastrādātajai rokai (tagad Kurts stāvēja blakus viņam). — Es taču no tā nekā nesajēdzu, — viņš vainīgi atzinās. — Redziet, kāda lieta. Šeit, lūk, vēstule. To vajadzētu nodot personīgi, tikai — jūs dzirdat, Kurt, personīgi! — Lanē kungam. Nav neviena, af ko aizsūtīt, es zinu, ka tas nav jūsu darbs, bet redziet, — tēvs noplātīja rokas, — neviena nav, pasts nedarbojas, un vispār .. .

—        Labi, dodiet vēstuli, — Kurls sacīja un paņēma aploksni.

—        Tikai pielūkojiet, Kurt, — tēvs pacēla pirkstu,

—    šo vēstuli vajag glabāt.

—    Nu, — Kurts pasmaidīja, — it kā es nezinātu!

Viņš nolika vēstuli uz galda, nometās uz viena ceļa

un sāka attīt stilbtiņu.

(Šodien viņš nez kāpēc nebija uzvilcis stulmeņus, bet nenovalkājamus futbola zābakus, kas bija tik rupji, ka, neraugoties uz visām viņa pūlēm, nemaz nespīdēja.) Šajā brīdī ienāca māte, un t^vs ļoti izveicīgi paķēra vēstuli.

Māte pienāca klāt un izrāva aploksni viņam no rokām.

—        Dod šurp! — viņa sacīja, palūkojās uz adresi, nogrozīja galvu, nopūtās un gāja ārā no istabas.

—    Berta! — tēvs sauca.

Māte apstājās un paskatījās uz viņu.

—        Nē, tu esi zaudējis prātu! — viņa noteica pārliecinātā balsī. — Tu vienkārši esi zaudējis prātu! Kā tev nav kauna, Leon! Mēs abi, šķiet, par visu bijām vienojušies, bet šodien tu.., Vai tu proti turēt vārdu, vai ne?

—        Nē taču, Bertai — tēvs jutās ļoti neveikli. — Tas nemaz nav tā, nē, nē! Tas ir pavisam kas cits.

—        Nevis nē, bet jā! — māte stingri noteica. — Sūtīt tādu dokumentu! Tādā laikā! Un tādam cilvēkam! Pagaidi, Leon, es palūkošu tev galvu. Tu taču pats nosauci

viņu par Jūdasu. Nu, saki, kas notiks, ja š! vēstule nokļūs viņu rokās . . .

— Nu! — tēvs iesmējās pārākuma apziņā, — blēņas, Berta, kā tu to nesaproti! Tā taču atbilde viņa paša vēstulei.

— Eli, — māte nepatikā pat saviebās. — Nē, tā vien gribas pataustīt, kāda tev piere . .. Neviens taču nesaka, ka viņš ies un nodos! Pieņemsim, ka šo vēstuli pie viņa atrod, un ko tad? Tu taču nedomā, ka viņš klusēs, pacietis sitienus? Žēlīgais dievs, viņš tūlīt klās vaļā: «Šo vēstuli man atrakstīja profesors Mezonjē .. .»

—    Un pats iegāzīsies, — tēvs piebilda.

—    Pirmkārt, ja ari iegāžas: viņš taču pats tev rakstīja, ka neizturēšot, ja sākšot viņu sist ar gumijas rungām, varot nez ko sapļāpāt. Kā lai viņam tic? Otrkārt, kas viņam sevišķi ko bīties? Vai tad viņiem nav zināms, ka viņš glābj savu ādu? Pats taču par to vien tev raksta. Turklāt vēl piebilst, ka darot to ar atklātu sirdi, un bez tam, — māte palūkbjās uz Kurtu, — vai tu apjēdz, ko dari? Tu sūti cilvēku kājām vairāk nekā četrdesmit kilometru, jo nekāda transporta tagad neatradīsi, tikai tāpēc, lai. . .

Kurts piecēlās no grīdas un uzsmaidīja mātei.

—    Neraizējieties, kundze, — viņš sacīja, — es ceļa nebīstos, un nostaigāt četrdesmit kilometru — man tas viens spļāviens. Ja tik vien bēdu . . .

Māte nogrozīja galvu un noslēpa vēstuli.

—    Nu, Kurt, — viņa pasmaidīja, — bet par dārzu man bail jums pat apjautāties. Viss nolaists, izpostīts, aplauzīts. Sakiet, vai vismaz puķu dobes nebūtu savedamas kārtībā?

Kurta seja kļuva nopietna.

—    Vienu, centrālo dobi, — viņš apsvērti sacīja, — es iztīrīju un jau šodien iedēstīšu f&amp;jā hrizantēmas un kaut ko vienkāršāku, sacīsim, ģeorģīnes . ., Tikai nezinu, cik daudz to ir?

—    Kaut ko vajadzētu izdarīt, Kurt, — māte piebilda.

—    Mēs jebkuru dienu gaidām ierodamies Kurcera kungu.

— Kas jums acij vainas, Kurt? — tēvs iejautājās.

—    Tas jums no nerviem. Jūs droši vien kādreiz esat

pārbijies, Kurt, vai ari pēkšņi esat uzmodināts no miega? Es zinu, tā dažreiz mēdz būt.

—        Nē, — Kurts atbildēja, un plaksts viņam sāka raustīties, — lieta bija maķenīt citāda.

—        Droši vien pakritāt vai sasitāties? Nebaidieties, sakiet visu. Redziet, jūs negribat runāt par šo fizisko trūkumu, kaunaties un bīstaties tā, — jā, jā, bīstaties, bet to nedrīkst, nekādā ziņā nedrīkst, taisni otrādi, jums jājauj par to runāt un spriest. Tad jums būs vieglāk un tas pāries. Par to rakstījis jau Erazms Darvins.

—        Nē jau, es taču nebīstos, — Kurts sacīja, seju smaidā sašķiebdams, — tikai par to stāstīt.&lt;.

—        Paklausies, — māte iejaucās, — ko tu moki cilvēku? Viņam, protams, nav nekādas patikas uzklausīt tavu tirdīšanu.

—    Nē, nekas, es pastāstīšu, — Kurts pasmaidīja.

—   Tikai kāja, redziet, — un viņš pataustīja ceļgalu.

—   Vai atļausiet apsēsties? — Viņa smaids kļuva pavisam nelāgs, viņš atkal paskatījās uz mani, un seja viņam notrīsēja.

—        Jā, jā, — tēvs sarosījās, — kā tad … kā tad … 1 — Apmulsumā viņš paķēra cigāru kārbu. — Smēķējiet, lūdzu. Ak kungs, uz krēsla grāmatas . .. Lieciet tās, lieciet, taisni uz grīdas. — Tēvs visu laiku šaudījās ar cigāru kārbu rokās.

—        Es taču nesmēķēju cigaretes, — Kurts atkal pasmaidīja. Viņš apsēdās krēslā un pievilka kājas. — Bet viss gadījās tā, — viņš stigplā balsi iesāka ,.,

ASTOTĀ NODAĻA

(Kurta stāsts)

—        Es gulēju slimnīcā, man, ziniet, jau no bērnības uznāca lēkmes.

—        Kad tas bija? — māte uzmanīgi iejautājās, pieiedama pie galda un novākdama no tā liekos papīrus.

—        Tas bija … tas bija … — Kurts mirkli padomāja,

—   tas bija kādas pilsētas tuvumā, — viņš noteikti pasacīja. — Ziniet, man jau no bērnības uznāk lēkmes.

Pēkšņi nogāžos, tad sāku svaidīties un mētāties, saraujos čokurā, atkal izstiepjos, kļūstu gluži melns un guļu, kamēr mani pievāc. Un tā reiz mani pievāca un aizvada uz slimnīcu. Bija tāda speciāla dziednīca Libaši ielā. Es tajā nogulēju, liekas, pāris mēnešu. Tur bija večukiņš — profesors. Viņš atrada manā kaitē kaut ko interesantu, sāka ar mani izdarīt kaut kādus mēģinājumus … ar elektrību … nevaru jums īsti izskaidrot, kāpēc, bet, tā sacīt, kāda jauna metode. Nosēdina uz krēsla, tad ieslēdz strāvu, viss dūc, laiž tev cauri elektrību… vispār, nezinu … Pamatīgi koda, nehumāna metode, — viņš greizi pasmaidīja, — bet iedarbīga. Liekas, pie manis to vispirms izmēģināja. Koda līdz pat kauliem. Tā es pāris vai trīs mēnešus paārstējos, un man kļuva, ziniet, vieglāk. Lēkmes, protams, vēl atgadījās, taču tās vairs nebija tadas… Varbūt palīdzēja ši metode, bet var arī būt, ka bija pienācis tāds laiks … To es nezinu … Un tad, redziet, atgadījās šitāda lieta . . .

It kā nespēdams izšķirties, viņš apklusa.

—    Kas gadījās? — tēvs iejautājās.

— Redziet, atnāca vācieši, — Kurts stiepti atbildēja.

— Jā, jā, — tēvs sarosījās. — Un tad . ..

—    Nē, es neko neredzēju, — Kurts lēnām paskaidroja. — Es taču gulēju slimnīcā. Tad veco profesoru atlaida, liekas, nebija viņiem piemērots, un iecēla citu — no vāciešiem, tādu skaistu, ar pelēkām acīm, liela auguma. Pirmajā dienā viņš mani izsauca un sāka iztaujāt. Nu parastie dakteru jautājumi .. . Kad? No kā? Un kur? … Es arī pateicu:

«Pirmā lēkme man uznāca, kad beidzu dārzkopības skolu.»

Tad viņš saausījās.

«Vai tad jūs esat mācījies skolā?» — viņš vaicā.

«Kā tad,» es atbildu, «mācījos.»

«Un kāda jums ir specialitāte?»

«Dārzkopis,» es saku, «bet pēdējā laikā vairāk strādāju agroķimijā, tas ir, ar mākslīgiem mēslojumiem.»

Viņš apklusa un kaut ko pierakstīja uz papirīša.

«Un kur jums piederīgie?»

«Piederīgo,» es paskaidroju, «nekādu man nav. Esmu viens pats.»

Viņš pat pasmaidīja — tik ļoti tas viņam patika. Bet pēc tam atkal jautā:

«Bet vai kādam no jūsu vecākiem arī bija ši kaite?»

«Jā,» es saku, «māte slimoja ar to.»

«Labi!» viņš atkal pierakstīja. «Un tālāk, pa augšupejošo līniju neatceraties: vectēvs, vecmāmuļa, varbūt kāds no vecvecākiem?»

«Nē,» es saku, «neatceros.»

«Labi, varat iet.»

Tā es vēl kādu laiku nogulēju, tad atnāk sanitārs un

saka:

«Slimniek Kurt Vāgner, saposieties, lūdzu, ordinatoru istabā jūs gaida.»

«Kas gaida?»

«To gan es nezinu,» viņš saka, «droši vien kādi dakteri.»

«A-ā!» es nodomāju. «Konsiliums!»

Atnāku. Nē, redzu, tie nav dakteri! Nekādā ziņā nav dakteri! Zem uzsvārčiem pelēki, pusmilitāri formas tērpi. Kakla saitēs spraudes, bet uz tām viņu zirneklīši, un visiem tādi ģīmji, ziniet, kā atlasīti! Kas nu viņi, velns lai parauj, par dakteriem!

Slimnīcas direktors saka:

«Te nu vfņš ir, šis Kurts Vāgners!»

Militārie viri sāk blenzt ujz mani, vēro. Bet viens apjautājas: «Vai jūs ķīmiju labi zināt?»

«Protams,» es saku, «tajā apjomā, kādā man jāzin, zinu.»

«Tas ir? Paskaidrojiet.»

«Esmu agroķīmiķis,» es saku, «izgatavoju mākslīgos mēslojumus.»

«Tā. Bet vai laboratorijās jūs kādreiz esat strādājis?»

«Kā tad,» es saku, «man pašam bija sava laboratorija, es izstrādāju mēslojumus istabas augiem.»

Viņš saviebās.

«Nē, es runāju par citu. Ne jau par mēslojumiem! Bet vai jūs kādreiz esat strādājis īstā, kaut vai fabrikas laboratorijā?»

«Nē,» es saku, «tādā nav gadījies.»

Viņš brīdi klusēja, pazīmēja kaut ko uz papīrlša un tad pagriezās pret otru:

«Vai jums ir jautājumi?»

Tas vaicā:

«Vai sen, kamēr jums uznāk lēkmes?»

Es viņam paskaidroju, kā un kad, un ka ne tikai es viens, bet arī mana māte ar to sirgusi.

Tad direktors piegāja pie manas slimības vēstures, baksta tajā ar pirkstu: lūk, tā un, lūk, šitā. Bet tas tikai atmet ar roku:

«Jā, jā, es redzu!»

Tad pagriezās pret savējiem un sacīja kaut ko garu, liekas, latīņu valodā, jo es nenieka nesapratu. Tad tas, kurš mani agrāk bija izprašņājis par ķīmiju, paraustīja plecus. Pēc tam atnesa krēslu, tādu apaļu, ar grozāmu sēdekli.

«Sēdieties.»

Es apsēdos. Viņi sāka izmērīt man galvu, mērija gan tā, gan šitā, grozīja gan gareniski, gan arī šķērsām, izmērīja vienādi un pierakstīja, tad citādi — un atkal pierakstīja. Pēc tam sāka savā starpā runāties par šiem skaitļiem. Dzirdu tikai vārdu «nepilnvērtīgs». Tad tas, kurš agrāk mani par ķīmiju tincināja, pievēršas direktoram un saka:

«Ko tur, viss skaidrs, varat viņu pagaidām atlaist.»

Vakarā mani izsauc direktors un pastāsta, ka es tiekot izrakstīts, jo slimība esot nedziedināma, iedzimta, pamata operācijai neesot, veselību viņi man nostiprinājuši un vairāk neko nespējot, bet es, lūk, varot iestāties Agroķīmiskā institūta laboratorijā. Ja es gribot, viņš rītdien mani aizvedīšot. Par noteikumiem varēšot vienoties uz vietas.

«Labi,» es saku, «ja jau Agroķīmiskais, tad tas man ir piemērots.»

Aizgāju savā guļasvietā un vēl nodomāju: «Paskat, cik labi iznāk.»

Bet tad pēkšņi ieurdījās cita doma: «Ko viņš pēkšņi tā sācis par mani gādāt, lai gan tā nemaz nebūtu viņa darīšana?» Un neviļus atcerējos to, kurš mani bija izvaicājis par ķīmiju. Man viņš pārlieku nepatika. Un kāpēc mērīja galvaskausu? Nesaprotami! Un tad vēl šis vārds «nepilnvērtīgs». Nevaru nemaz izsacīt, kā tas mani aizskāra i,. Nelabs vārds! «Viss skaidrs!» Kas viņiem tik

skaidrs? Tas man atkal nav zināms! Tā es palauzīju galvu, palauzīju un atkal visu aizmirsu. No rīta viņš mani aizveda uz šo institūtu. Lai nebūtu velti mute jādzesē, pasacīšu, ka šā institūta direktors bija tas pats cilvēks, kurš mani pratināja par ķīmiju. Mēs ar viņu ātri "vienojāmies. Man vajadzēšot strādāt laboratorijā, ar suņiem.

«Ar kādiem,» es apjautājos, «suņiem? Es taču ņemos ar ķīmiju, jūs pats man arī sacījāt.»

«Nu, ķīmija,» viņš saka, «nāks vēlāk, sākumā ar suņiem.»

«Bet kas tie par suņiem? Dievs ar viņiem! Suņu padarīšanās es taču neesmu speciālists. Taisnība, puikas gados dīrāju nosprāgušus suņus, bet kopš tā laika pagājis jau tik daudz gadu, un tagad neatceros pat no kura gala sākt. Es taču paskaidroju: esmu vairāk nodarbojies ar agromēslojumiem — visādām slāpekļa sālīm, superfosfātu, dažādiem pelniem, kaulu miltiem un tamlīdzīgi. Varbūt, ievāj adzēsies tur? Šeit taču Agroķīmiskais institūts.»

Viņš pavērās manī un pavīpsnāja.

«Nē,» saka, «tur neviena nevajadzēs. Vēlāk, protams, mēs izmantosim jūs arī pašā laboratorijā, cilvēki mums vajadzīgi, bet pagaidām pie suņiem.»

«Labi,» es saku, «ko lai ar jums iesāk. Ja jau pie suņiem, tad pie suņiem, piķis ar tiem, jo sevišķi, ja uzturs jūsu.»

«Par uzturu,» direktors paskaidro, «neraizējieties, jums būs pat dienesta dzīvoklis.»

«O!» es saku. «Tas vēl labāk.»

«Bet ar tādu noteikumu: ārpus institūta vārtiem ne soļa. Darbs ir slepens, ar lielu valstisku nozīmi.»

«Tas nu gan,» es saku, «nelādzīgi un nav man pa prātam. Esmu jautrs cilvēks, man gribas pastaigāties un aiziet uz teātri, un vispār … Un kā tad tā — ārpus vārtiem ne soļa? Es nesaprotu! . -.»

Viņš tā nelabi savaibstījās:

«Nekas, par to neraizējieties! Kādu laiku padzīvosiet šeit un visu sapratīsiet. Bet teātri mēs jums tepat sarīkosim.»

«Nu, rauj viņu kociņš,» nodomāju, «rīkojiet.»

Viņš pazvanīja. Atnaca kāds bolacis, balta priekšauta. Viņš tam saka:

«Te jums būs jauns darbinieks piektajai laboratori jai, aizvediet viņu un iepazīstiniet ar pienākumiem. Parādiet, kur dzīvot, un tad labi paēdiniet.»

Un tā mani aizveda . ..

… Istabā ātri satumsa.

Māte paņēma lampu — elektrības nebija, — noņēma cilindru un sāka uz galda meklēt sērkociņus.

Sērkociņu nebija. Vai tad uz tēva rakstāmgalda kas bija sameklējams!

—   Sērkociņus! — Kurts uzminēja un izvilka no kabatas kārbiņu. 1 :

TēVs krēslā sarosījās: Stāsts viņu bija loti ieinteresējis, viņam bija savdabīga literārā gaume, un daiļliteratūrā viņš pēc Senekas vairāk par visu cienīja kriminālromānus ar laupīšanām, slepeniem darījumiem, cietējām daiļavām, slepkavībām un pazaudētiem noslēpumiem.

—   Un kas tā bija par laboratoriju? — viņš nepacietīgi iejautājās.

—    Jā, šajā laboratorijā, — ar smaidu nolūkodamies tēvā, Kurts atkārtoja. — Sajā laboratorijā es sāku strādāt. ..

—    Ar suņiem? — tēvs jautāja.

—   Suņu tur bija — ka tikai nesamelojos — gabalu trīssimt.

—   Šķirnes suņi? — tēvs atkal iejautājās.

—    Kur nu šķirnes! No kurienes tie lai būtu radušies! Visādi kranči. Sētas suņi! Tos tvarstīja pa visu pilsētu, bet pēc tam slepeni piegādāja mums. Suņiem bija speciāla telpa. Tie tupēja sprostos, uz katra sprosta numurs, arī sunim uz kakla — saites vietā sevišķs numurs.

Un kāds bija mans darbs? Atveda suņus, tos vajadzēja divi reizes dienā barot. Nez no kurienes, jādomā no lopkautuves, piegādāja kaulus. Vajadzēja rūpēties, lai vakarā visur būtu tīrība: kur vajadzīgs, pakaisīt salmus, citur — pabārstīt smilliņas, man bija izpalīgs, kas visu to izdarīja, es tikai uzmanīju kārtību. Viņš bija tāds strupdegunis un sarkanmatis, pat ne sarkanmatis, bet vienkārši bezkrāsains, piķis sazina, kas par cilvēku.

Savu sievu es viņam uzticētu, bet istabu — neparko! Katrā ziņā vai nu traukus saplēsīs, vai arī ugunsgrēks izcelsies. Bet citādi, nekas, ar darbiem tika galā. Vienīgi paskubināt viņu vajadzēja, dažreiz slauka, slauka, bet tad apstājas, izbola acis, un tā, ar atplestu muti, paliek stāvam. Uzsauksi viņam:

«Staņislav, Staņislav!» (Viņu sauca par Staņislavu.)

«Ko?»

«Ko tu stāvi kā stabs?»

«Ko?»

«Kāpēc neslauki?»

«Ko?»

Pieiesi, pagrūdīsi viņu viegli pie pleca — salīgosies, nopūtīsies, paskatīsies tevī un kā sāks ar slotu mēzt! Pēc tam vaicāsi:

«Kas tev notika, Staņislav?»

«Nekas!»

«Kāpēc tu stāvēji?»

«Tāpat vien, uznāca domas.»

«Par ko tu domāji?»

«Tāpat vien, ne par ko.»

«Kā — vai tad var domāt ne par ko? Domā taču par kaut ko.»

«Nē, man vienmēr tā — ne par ko.»

Un tā līdz šai dienai neesiņu izpratis, kas viņš bija par cilvēku.

Turpat suņu kūtī atradās arī Staņislava gulta. Ka$l nebija ko darīt, viņš sēdēja un dziedāja. Iedomājieties tikai, kādos apstākļos tas notika! Suņi vaukšķ, plēšas, skraida pa sprostiem. Ja es pusi dienas tur pavadīju — galva man kļuva šitāda, — Kurts ar rokām parādīja, kāda viņam kļuvusi galva, — bet šis tur dzīvoja dienas un naktis, un nekas. Desmitos vakarā es pēdējo''reizi visu pārlūkoju. Suņi paēdināti, grīda, skatos, tīra, var iet mierīgi gulēt. Tā es nokalpoju veselu nedēļu, neviena neredzēdams.

—    Un laukā nelaida? — tēvs iejautājās.

—        Kur nu laukā! — Kurts atmeta ar roku. —Iziesi sētā, aizklīdīsi kaut kur sāņus no suņu kūts, tūlīt tevi noglūn. Pagalms plašs, asfaltēts, tajā vairāki korpusi, bet pie katra korpusa žogs un kontroles būda, katram

korpusam vajadzīga caurlaide. Kur vien pamet acis, visur dzeloņstieples, aizsprosti, elektriskā signalizācija, bet naktī starmeši. Pat sētā nedrīksti pastaigāties, kur nu vēl ārpusē! Jāsaka gan, — bridi padomājis, viņš piebilda, — ka ēdināt ēdināja labi; par uzturu sūdzēties nevarēja, taisnība kas taisnība. Un arī istaba nebija slikta. Turpat pie suņu kūts, — ar elektrību, gāzi, ūdensvadu, centrālapkuri, elektrisko plītiņu, radio. Acīm redzot, agrāk tur bijusi kāda laboratorija, vispār, materiālā ziņā, — viņš sevišķi uzsvēra šo vārdu, — materiālā ziņā . . . sūdzēties nevarēja.

—   Bet, paklausieties, kam tāds lēvenis suņu? — tēvs brīnījās. —Trīssimt gabalu! Ko ar tiem varēja iesākt? — Viņš pievērsās mātei. — Un no rītiem droši vien bija tāda gaudošana, vai ne, Berta!

—   Ko ar tiem iesākt? — Kurts atkārtoja. — Redziet, ko, — viņš blēdīgi paskatījās uz tēvu. — Pēc dienām desmit piezvana pa tālruni. Aparāts karājās man turpat pie gultas. Nodod telefonogramu: «Atsūtīt četrdesmit suņu uz sesto laboratoriju. Palīgā ieradīsies divi cilvēki, nosūtīšanu organizēt nekavējoties.»

«Kā ir,» apvaicājas, «vai tiksiet galā?»

«Tiksim! Vai numurus nepateiksiet?»

«Numuri nav svarīgi, tikai atzīmējiet grāmatā — tajā ir iedaļa: «Nosūtīti uz laboratoriju.» Tur ierakstiet skaitu.»

«Un kad tos sūtīs atpakaļ?»

«Kāpēc jums tas jāzina?»

«Kā nu ne,» es saku, «pa šīm divi nedēļām esam saraduši, iedraudzējušies, viņi man tikpat kā tuvinieki.»

Atbildes nebija, varēja tikai dzirdēt, kā ar klakšķi tika uzkārta klausule. Nu labi, rauj viņu kociņš, kas man daļas, ņemiet kaut vai visus trīs simtus, raudāt jau neiešu. Es atlasīju četrdesmit suņu, kuri bija ar skaļākām rīklēm, atzīmēju grāmatā; tad ieradās divi tēvaiņi, mēs savācām suņus un vedām tos uz sesto laboratoriju. Izgājām cauri kontroles būdai, tur jau mums abiem bija caurlaides. Nokļuvām korpusa sētā, atkal asfalts, dzeloņstieples, režģi logos, dzelkšņi uz sētām, pie ieejas laboratorijā posteņa būda, pastaigājas sargs. Ieved mūs kādā koka aizgaldā un saka;

«Laidiet vaļā.»

Mēs atlaidām suņus no važas. Tie sāka skraidelēt pa aizgaldu, rēja, draiskuļojās un lēkāja pāri cits citam — nevarēja vien nopriecāties, ka izkļuvuši no būra. Sarkunmatis stāv un plati smaida. Pēkšņi redzu — ienāk vīrietis ar pelēkajām acīm, tas, kurš mani bija šeit norīkojis. Paskatījās uz mani, uz suņiem un saka:

«Cik suņu šeit ir?»

«Četrdesmit gabalu,» es atbildu.

«Bet vai grāmatā,» viņš jautā, «ierakstījāt?»

«Protams!» es saku: «Nosūtīti uz sesto laboratoriju četrdesmit suņu.»

«Bet kāpēc jūs pa tālruni tādas muļķības runājāt? _ Jums šeit restorāns, vai?»

«Nē,» es atbildu, «restorāna šeit nav.»

«Redziet nu, es jums ieteiktu mainīt stilu, šeit tas nevietā. Vai suņi pabaroti?»

«Klausos — stilu mainīt. Tieši tā — pabaroti.»

Viņš palūkojās manī ar ilgu, vērīgu skatienu, bet vairāk neko nesacīja un aizgāja. Es atgriezos suņu kūtī. Sarkanmatis sēž uz kastes un dzied — viņš bija pārnācis pirms manis. Es apsēdos iepretim un skatos uz viņu. Viņš dzied un dzied — acis izvalbītas kā lakstīgalai.

«Ko viņi,» es jautāju, «ar suņiem darīs?»

«Ko tad ar tiem var darīt? Adu nost, bet gaļu mums — citu suņu barošanai.»

«O!» es saku. «Vai tad suņus tur kauj?»

«Nē,» viņš atbild, «laikam nosmacē.»

«Un kāpēc?» jautāju.

«Kā — kāpēc! Tāpēc, ka tā vajag, kaut kādu zinātni ar suņiem izstrādājot.»

Un atkal sāk dziedāt.

Ko tu ar tādu ķēmrausi darīsi?! Nospļāvos, norausos no kastes un aizgāju uz savu istabu. Pareizi, nākamajā dienā mums atved nevis suņus, bet četrdesmit suņu liemeņus. Paskatījos uz tiem — nē, rīkles nav grieztas, nekur nevienas brūces. «Kas tā par velna būšanu?» nodomāju. «Droši vien nosmacēti.» Ar sarkanmati sacirtām tos gabalos un pasviedām suņiem — še, rijiet! Drīz ari jūs tur nokļūsiet, ja jau tāda kārtība . . .

Un, āre, šitādā veidā es nostrādāju tur vairāk nekā

divus mēnešus, pieņēmu un nosūtīju suņus, un pa šo laiku — to es skaidri atceros — nomušījām ne vairāk, ne mazāk kā pieci simti suņu. Pēc tam kādu nakti zvana tālrunis. Pietrūkos no miega: Kas noticis? Klausulē dzirdu tā cilvēka balsi, kas mani šeit iekārtoja:

«Nekavējoties ierodieties sestajā laboratorijā.»

«Ar suņiem?»

«Nē, bez suņiem.»

«Kas tie par jokiem?» nodomāju. Nekad naktī es nebiju saukts.

Apģērbos un devos turp. Kontroles būdā mani jau gaida un tūlīt, bez caurlaides, ieveda korpusā, otrā stāvā. Tur jau mans priekšnieks un vēl kāds, jaunāks. Abi baltos uzsvārčos, bet zem uzsvārčiem pelēki formas tērpi.

«Sveicināts, Kurt!» vecākais saka.

Es viegli paklanījos.

«Sveicināti, priekšnieka kungs!»

«Kā klājas jūsu suņiem?»

«Paldies,» es saku, «nekas, viss kārtībā.»

«Redziet, jums vajadzēs palīdzēt laboratorijā.»

«Labi,» es saku, «iesim.»

Gājām turp.

Viņš ieveda mani laboratorijā. Skatos — pa visu telpu marmora galdi, bet uz tiem nekā nav — ne ķīmisko trauku, ne aparatūras, ne grāmatu, nekā. Palūkojos uz logiem — priekšā dzelzs režģi, bet tie ierīkoti savādi, no iekšienes, tā ka stiklus nevar aizsniegt. «Kāpēc tā,» es nodomāju. Paraugos uz sienām. Tās gludas, apšūtas ar korķi, nekā pie tām nav. Ne plauktu, ne tabeļu, nekā! Uzmetu acis durvīm — no dzelzs, hermētiskas, bet virs tām, apmēram cilvēka augstumā lodziņš, un stikls tajā briesmīgi stiprs, divu pirkstu biezumā. Eh, kā man tas viss nepatika! Galvenais — es neredzu, ko šeit strādāt. Galdi un sienas! Ko te varētu remontēt? Un sirds man nejauki sažņaudzās, sažņaudzās, un kļuva tik nelabi.. . Nu, nemaz izsacīt nevaru, cik nelabi. Nakts … Visur klusums . . . Logos režģi. Gludas sienas, marmora galdi. «Ai,» es nodomāju, «te kaut kas nav kārtībā! Laba gala tas neņems!» Bet pūlos neko neizrādīt, it kā visam tā vajadzētu būt.

«Ķo pavēlēsiet clarīt?»

Bet viņš no manis acu nenovērš. Stāv un smaida.

«Nu kā, vai lēkmes vēl uznāk?»

«Tā,» es saku, «pāris nedēļu tagad nav bijušas.»

«Un kā pašsajūta? Vai uzlabojas?»

«Arī pašsajūta,» es saku, «tāda pati.»

«Bet vai garlaikoties tagad negarlaikojāties?»

«Kā lai negarlaikotos,» es saku, «ja neredzu neviena cilvēka, atskaitot sarkanmati. Apkārt tikai suņi, lai viņus piķis!»

Viņš iesmējās.

«Suns,» saka, «ir cilvēka draugs!»

«Nē,» es atbildu, «lai dievs mani pasarga no tādiem draugiem, kā teicis kāds filozofs. Man, tā sacīt, līgava ārpusē palika. (To es ar nodomu sagudroju — gribēju dzirdēt, ko viņš atbildēs.) Vajadzētu ar viņu satikties, bet šeit, lūdzu, suņi! . . .»

Viņš iesmējās un uzsita man pa plecu.

«Tas,» saka, «ir pareizi, suņi līgavu neaizvietos. Nu, nekas, drīz mēs jums dosim ilgāku atvaļinājumu. Suņi… jā, tas pareizi, lielākā skaitā tie uztrauc.»

Tad ienāca vēl kāds, arī baltā uzsvārcī, un saka viņam:

«Priekšnieks jūs lūdz.»

«A-ā!» mans priekšnieks noteica: «Jūs, Kurt, pagaidiet brītiņu, es tūlīt atnākšu ūn parādīšu, kas darāms. Vienu mirklīti.»

Viņš izgāja, un durvis tūlīt aizcirtās, noknakšķēja vien. Noknakšķēja spalgi un skaidri, gluži kā šautenes gailis. «Eh,» nodomāju, «nu ir dimbā.» Piegāju, paraustīju, paraustīju — kā tad, aizslēgtas! Pats nezinu, kāpēc, bet triecu ar dūri. Kur nu! Tikai roku sasitu. Tad apsēdos pie galda un aizsedzu seju ar delnām. «Kas tagad notiks?» es nodomāju. «Kāpēc mani atveda šurp? Remonts? Kāds, pie velna, remonts! Ko šeit remontēt? Viss no korķa un dzelzs. Šeit nav ko remontēt! Galīgi nav ko remontēt!» Sēžu ar tādām domām un drebu vienā drcr bēšanā, kā aukstā ūdenī iemests. Gribu noturēties, bet, iedomājieties, nevaru — ķermenis tā vien purinās. Eh, nodomāju, nu ir plāni. Bet visapkārt klusums! Tā-āds klu-sums! Dzirdams, kā pukst paša sirds. Tā minūtes pāris es nosēdēju, bet tad dzirdu, ka aiz muguras atkal

noklakšķ durvis, drusku paveras, tā, lai pa tām varētu ienākt, un parādās kāds cilvēks, tūlīt ievēroju, ka tas nav no viņējiem, lai gan arī ģērbies uzsvārcī. Tāds maziņš, galva kā kālis, deguns plakans, acis gaišas un tukšas kā kareivja pogas. Ienāca laboratorijā, papleta muti, stāv un skatās.

«Sveicināts!» es saku.

«Sveicināti!» viņš atbild, bet pats nekustas ne no vietas.

«Ko tu stāvi, nāc tuvāk!»

«Nekas, es tepat!»

«Nu, stāvi, ja esi tik smalks! Vai sen, kamēr tu šeit strādā?»

«Nē, tikko iestājos!»

«Un no kurienes,» es vaicāju, «tu šeit ieradies?»

«Izrakstījos no slimnīcas.»

«Ko, vai tad tu arī slimoji, vai?»

Viņš neatbild, stāv un smaida. Bet smaids tāds greizs un žēls, it kā ubaga dāvanu lūgtos.

«Ko tu,» es saku, «klusē?»

Bet viņš man atbild:

«Esmu nepilnvērtīgs.»

Es notrīsēju. V

«Kas tad tas tāds?» es jautāju. (Atkal šis vārds!) «Kā — nepilnvērtīgs? Kas tad tevi pērk un par kādu cenu. Kas tu esi — zirgs vai govs?»

«Nē,» viņš atbild, «esmu psihiskais.»

«Paskat tik!» es nodomāju. «Man ir lēkmes, bet viņš — psihiskais! Skaidrs! Ne jau par velti tādus savāc.»

Kurts apklusa, un viņa seja vairākkārt noraustījās.

Māte klausījās, kājās stāvēdama, ar elkoņiem pret krēsla atzveltni atbalstījusies. Tēvs izskatījās ārkārtīgi ieinteresēts. Viņš sēdēja, taisni izslējies, kā apmāts uz Kurtu nolūkodamies. Kurts izņēma lakatiņu un rūpīgi nosusināja pieri. Runāt viņam kļuva arvien grūtāk un grūtāk.

—        Nu, nu! — tēvs paskubināja. — Nu, nu, Kurt, draudziņ, un kas tālāk notika?

—        Nu, un tālāk… Mēs ar šo psihisko skatāmies viens uz otru un klusējam. Nav vairs par ko runāt. Viņš nogroza plecus un saka: «Auksti.»

Pēkšņi es dzirdu — aiz muguras atkal noknakšķ durvis, tagad jau trešo reizi, un ieveļas… ko jūs domājat — kas .. . Sarkanmatis! Acīm redzot, pretojies, nav gribējis nākt, tad viņam gaitenī devuši pamatīgu spērienu, jo viņš ievēlās, kā no koka ūdenī lēkdams, ar galvu pa priekšu un pret grīdu — brrr! — priekšā bija krēsls, to apgāza, tūlīt pielēca kājās, pieklupa pie durvīm un sāka tās dauzīt ar dūri: «Laidiet, laidiet!» Bet kur nu durvis izsitīsi? Tās no dzelzs, hermētiski noslēgtas, gāz kauču ar baļķi — pat nepakustēsies. Un tā viņš reizes trīs zvēla, bet tad nošļuka kā maiss uz grīdas. Es pieskrēju klāt, mēģinu pacelt, bet šis tikai svaida galvu un brēc, — nevis raud, bet tieši brēc, bezasarām. Es viņu saņēmu pie pleca.

«Kas ar tevi?» saku. «Atjēdzies!»

Un pēkšņi sajūtu — nāk virsū. Uz bezgala īsu mirkli man acu priekšā kaut kas ietrīsējās, tā kā divkāršojās un tad sāka nogulsnēties. Nu, vārdos tas nemaz nav izsakāms. Pats it kā kļūsti cits, un apkārt viss citāds, ne tāds kā vēl pirms mirkļa. Bet galvenais — pēkšņi visos priekšmetos baismīgā skaidrība, noteiktība un spilgtums. It kā viss būtu izgriezts no melna skārda vai, vēl labāk, it kā visu esošo uz mirkli ieraudzītu zibens gaismā. Pirms tam tumsa un pēc tam tumsa, tikai sīks mirklītis izšķiļas no šīs tumsas, un viss redzams spilgti, skaidri, asi, bet galvenais — pilnīgā sastingumā. Ar šitādu apskaidrību man allaž sākas lēkmes. Taču apziņa saglabājas gaiša, ļoti gaiša, sacīšu, vēl gaišāka un spilgtāka nekā parasti. Galvenais, — tomēr viss nav tā, kā vajadzētu, taču tas atskārstams tikai vēlāk, bet tajā brīdī stāvi nekustīgi un visu redzi kādā jaunā gaismā — skaudrā, caur urbīgā, nežēlīgā.

«Ak,» es atskārtu, «nokritīšu! Tūdaļ pakritīšu!»

Un tā, lūk, es jūtu, ka iekšā mani sāk lauzīt un staipīt… un galvu, galvu gribas atmest atpakaļ, taču patiesībā pat nelauza, vienkārši gribas, un vajadzīgs atmest galvu atpakaļ, izliekties kā asās sāpēs, bet sāpju nekādu nav. Un tajā pašā laikā visas sajūtas pagaist — nav ne baiļu, ne ilgu, nekā. Tikai stāvi, lūkojies un gaidi, ka jebkuru mirkli pār tevi aizšalks vilnis, visu

apklādams. Es stāvu, skatos uz sarkanmali un jūtu, ka mani jau apsedz šis vilnis.

«A-ā,» es nodomāju, «un tā tas notiek! Ar to nu beigas!» Un nez kāpēc man liekas, ka krītot es noteikti .sasitīšos uz akmeņiem, jo viss šeit no akmens un dzelzs! Kur vien palūkojies, visur tikai dzelzs un akmens!

«Piecelies,» es saku sarkanmatim, «ko valsties! Nav glīti, tu taču neesi maziņš!»

Bet viņš no grīdas palūkojas manī un mierīgi paskaidro:

«Pienākusi mūsu pēdējā stundiņa. Tūlīt mūs visus nosmacēs.»

Nez kāpēc es pat sevišķi nebrīnījos par to, bet cilvēks ar plakano degunu iekliedzās un arī metās pie durvīm. Viņš atsitās ar galvu kā taurenis pret stiklu, atlēca nost un brāzās pie loga, no loga —1 atkal pie durvīm un tad vēlreiz pie loga. Skatos — paceļas uz pirkstgaliem un lien, un lien gar sienu, elsodams un ar pirkstiem mēģinādams aizsniegt stiklu. Bet kur nu! Režģi divu pirkstu resnumā! Viņš kaut kā iesāņus iesprauda tajos roku, noplēsa ādu un tā iestrēdzis arī palika karājamies. Bet es sarkanmatim jautāju:

«Kā tā — nosmacēs? Ar ko nosmacēs? Un kāpēc mūs smacēs?»

Viņš no grīdas nolūkojās manī un atkal gluži mierīgi atbild:

«Suņus noindēja ar gāzi, un ari mūs nosmacēs. Vispirms izmēģina ar suņiem, bet pēc tam ar cilvēkiem, ar nepilnvērtīgiem.»

Es skatījos uz viņu un jutos tā, it kā man pie sejas būtu pieķērušies mitri zirnekļu tīmekļi vai arī kāds ar vēsu roku novilcis pa vaigiem augšup un lej up, bet ķermenis sasprindzinās un sasprindzinās, aug un arvien vairāk un vairāk liecas atpakaļ. Un es jau nolūkojos uz sevi kā sapnī, no malas, un redzu sevi it kā visā augumā. Tas ir — patiesībā ne jau burtiski redzu, bet sajūtu, vai arī iedomājos redzam kā spogulī, no kājām lidz galvai. Es to nekad nevarēšu izskaidrot.

Bet viņš, sarkanmatis, no grīdas man atkal klāsta:

«Kamēr esmu šeit, izmēģina jau trešo partiju, viņi

visi bija psihiski nepilnvērtīgi. Es domāju, ka mani neaiztiks, bet, redzi, kā iznāca.»

Un, to teikdams, pasmīnēja! Goda vārds, pasmīnēja! Bet otrs pie loga sāka atkal kliegt. Roka viņam bija iesprūdusi, un tā viņš palicis karājamies. Bet deniņos man atkal belziens! Nu, nositīšos, es iedomājos, katm ziņā nositīšos. Tieši man priekšā marmora galda šķautne, nekā vairāk neredzu, vienīgi to. Un redzu tik skaidri, spalgi un noteikti. Mani velk, velk un velk tieši tai virsū! Bet pēkšņi iestājas klusums. Tāds klusums! Are, tur viņa ir, es nodomāju. Tur ir mana nāve!

… Es atjēdzos.

Guļu uz dīvāna, bet ķermeņa man nav. Tik viegls un gurds es esmu. Mute apskretusi ar kādu pretīgu saldumu. Saglabājusies vienvienīga atskārsme: es, lūk, esmu, dzīvoju, guļu un turklāt vēl guļu tā, ka mana galva novietota kaut kur zemāk.

Dzirdu sarunu.

«Lai jau! Tas ir interesants gadījums, gribu ar to iepazīties.»

Otrs viņam iebilst, esot neērti, instrukcija, sākšoties valodas, labāk būtu tūlīt izdarīt injekciju, bet pirmais atkal saka:

«Jūs taču redzējāt — lēkme. Ko viņš Var zināt?»

Atveru acis, skatos — pie iņanis tas, kuru es dēvēju par savu priekšnieku. Stāv, turēdams manu roku savējā,

Ieraudzījis, ka esmu pamodies, jautā:

«Nu kā?»

Es tikai pašūpoju galvu.

Viņš pasmaidīja, noliecās pie manis un teica:

«Ziniet, nelaime gadījās. Naktī, kad jūs bijāt laboratorijā, pārplīsa balons ar gāzi. Bet jūs esat spēcīgs un palikāt dzīvs.»

Es viņam neatbildēju. Atkal aizvēru acis. Viss ķermenis līgojas, džinkst, kaut kur aizlidinās, un no šīs līgoņas un lidināšanās man gandrīz nelaba dūša sametās. Un tā gribas uz visu to uzspļaut, ir tik viegli un viss vienalga, ka negribas ne domāt, ne runāt, ne dzīvot. «Injekcija!» es domāju. «Rauj viņus kociņš, lai būtu injekcija! …» Un atkal dzirdu:

«Nē, tomēr vajadzētu . ,.»

«Eh,» es nodomāju, «dur taču! Dur ātrāk! Dur un vācies ratā, lai es tavu balsi nedzirdētu!»

Bet pēkšņi mans priekšnieks asi noskalda:

«Lieciet nost!»

Pēc tam klusums — tātad aizgājuši.

Kurts atkal izņēma lakatiņu un rūpīgi nosusināja seju. Viņa kreisais vaigs tagad nemitīgi raustījās.

—        Nu, ko tur, — tēvs ierunājās un piecēlās no krēsla, — bet kā tad jūs? …

Pēkšņi māte strauji pagriezās uz loga pusi.

Spalgi un pavēloši dārzā iekviecās automobiļa taure.

Ienāca slaida auguma, stalts cilvēks pelēkā mētelī un, durvis uz terasi neaizvēris, apstājās, smaidīja un nolūkojās uz mums. Viņam aiz muguras jau sabiezējušā, taču vēl rēnā mijkrēslī rosījās citi, bet viņš stāvēja, aizsprostodams tiem ceļu un viegli ar acīm pārslīdēdams no tēva uz māti un no mātes uz mani. Viņš smaidīja atturīgi un viegli, it kā nogaidīdams un kaut ko vaicādams.

—        Žēlīgais dievs! — māte iesaucās gandrīz reliģiskās baismās un, rokas papletusi, devās pie viņa.

Es uzmetu viņai ašu skatienu — mātes seja bija izstiepusies un nepauda nekā cita kā vien bezgala izbrīnu, un, ja tajā bija prieks, tad tas bija neskaidrs, neapjausts prieks, kas tikai jebkuru mirkli varēja vēl izlauzties. Tēvoča ierašanās ar savu pēkšņumu un nozīmīgumu māti it kā nomāca.

Paskatījos uz tēvu. Viņš sēdēja, dziļi iegrimis krēslā, muļķīgi muti pavēris, un nolūkojās ienācējā mulsi un nemierīgi.

Es pagriezos uz Kurta pusi. Kurta vairs nebija.

—        Nu, nu, Berta! — ienācējs sacīja, rokas paplezdams, un tagad māte metās pie viņa.

Viņš satvēra māti pie deniņiem un mirkli nekustīgi nolūkojās viņai sejā. Tad piekļāva sev klāt un skanīgi nomutēja uz abiem vaigiem. Pēc tam atvirzīja viņas galvu, no sevis, paskatījās un sacīja:

— Nē, nē, pavisam izmainījusies.

Un vēlreiz noskūpstīja — uz pašām lūpām,

—    Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs! — māte ierunājās,

un balss viņai bija kā cilvēkam, kuru pārsteigusi pēkšņa un nepelnīta laime. — Ļauj kaut vai paskatīties uz tevi.. . Nē, nē, tāds pats, kā agrāk … Tikai mazliet vecāks … Rau, matos sudraba pavedieni, šeit rievas … Citādi tāds pats … Bet kad tu atbrauci? … Mēs taču gaidījām tevi jau pirms nedēļas … Bet tu …

—    Kā tad tā, — tēvocis sacīja, — es taču vēstulē rakstīju, kad ieradīšos!

Viņš smaidīja, tagad jau laimīgi, skaidri un plati.

—    Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs! — māte atkārtoja, skatienu no viņa glītās, tīri noskūtās un bālās sejas nenovērsdama. Likās, ka viņa vēl nevar atgūties no prieka.

—    Būtu kaut vai ar «zibens» telegramu, arī istaba tev taču vēl…

—    Ko nu par istabu! — tēvocis atmeta ar roku.

—    Man, kā karavīram, zini. .. Bet pagaidi, es vēl neesmu apsveicinājies ar profesoru.

Tēvocis atbīdīja māti, un tad es kaut kur zemapziņā atskārtu, ka viņa ar nolūku to aizkavējusi, lai dotu tēvam iespēju atjēgties Un sakopot domas.

—    Jā, jā, kā tad, kā tad! Leon! Leon! — viņas balsī skaidri ieskanējās satraukums.

Viņa uzmeta tēvam īsu, bet vērīgu mirkli, taču tēvs jau bija piecēlies no krēsla un, rokas kaut kā nejēdzīgi izļodzījis, gāja pie ciemiņa. Tēvocis nolūkojās viņā ar savām ļoti skaidrajām, lūsim līdzīgajām acīm.

—    Profesor! — viņš beidzot ierunājās klusā, it kā aptautā, no visdziļākās iekšienes nākošā balsī. Tad paspēra soli un nogaidīdams apstājās.

—   Nu, nu, draudziņ! — tēvs sacīja, pienākdams un pastiepto roku purinādams. — Nu, nu, sveicināti, sveicināti!

Neveikli viņi apskāvās, un tēvocis noskūpstīja tēva pliko pakausi.

—    Tik daudz gadu pagājis, bet jūs vēl vienmēr tāds pats skaistulis, — tēvs sacīja.

—    Tomēr viņš kļuvis vecāks! — māte piebilda, glāstīdama tēvoča plecu. — Cik tev gadu, Fridrih? Jau vairāk nekā četrdesmit pieci?

—    Kur nu vecāks! — tēvs pasmaidīja, vēl arvien neatlaizdams tēvoci. — Viņš nemaz nav kļuvis vecāks, tāds

pats, kāds bijis. Es gan, tiesa kas tiesa, esmu kļuvis vecs kraķis … Šā vai tā, bet man jau sešdesmit.

Tēvocis skatījās uz tēvu, smaidīja un klusēja.

—    Žēlīgais dievs! — māte pēkšņi sarosījās, — tu vēl mūsu dēlu neesi redzējis! Hans, Hans! — viņa sauca mani.

Bet tēvocis paspēra platu soli, viegli satvēra mani rokās, vēl pameta gaisā un, turēdams mani sev priekšā (cik viņš bija spēcīgs: turēja izstieptās rokās, bet tās pat neietrīsējās!), sacīja:

— O-o, kas par kavalieri! Cik tad viņam gadu, Berta?

— Pilni divpadsmit, — māte lepni atbildēja, nolūkodamās mūsos ar zināmu nemieru.

—    Kavalieris, kavalieris! — tēvocis atkārtoja. — Nu, iepazīsimies. — Un viņš cieši un, kā man likās, sirsnīgi, noskūpstīja mani uz abiem vaigiem.

—    Berta, bet viņš droši vien nepazīst mani, — tēvocis pievērsās mātei. — Ko? Nepazīst taču?

—    Nu, ko tu runā, Fridrih, — māte apvainojās, — savu miesīgo tēvoci — un ne . . .

—    Tomēr nepazīst! — tēvocis jautri izlēma. — Nepazīsti taču, kavalier, vai nav taisnība?

Es klusēju.

—    Protams, taisnība. Nu, tad atļauj stādīties priekšā: tavs miesīgais un likumīgais tēvocis, tas ir, tavas mātes brālis, Fridrihs Kurcers, kuru tev jāmīl! Vai tu ielāgosi to, mazuli?

—    Ielāgošu, — es atbildēju, un nez kāpēc man nāca smiekli.

—    O, varens puisis, man patīk piekāpīgi cilvēki! — tēvocis uzlielīja. — Es arī, lai gan nekā noteikta par tavu eksistēšanu nezināju, tomēr… — viņš mātei uzmeta ašu skatienu, — tomēr atvedu ko interesantu. Tagad tas ir lejā, automobilī, bet rīt… Jā! — viņš atkal pievērsās mātei. — Pasaki, lai pievāc manas mantas, es paņēmu līdz tikai visnepieciešamāko — divas ceļā somas un vienu apkalpotāju, vairāk nevienas mantas un neviena cilvēka man nav līdz.

—    Bet apsardze? — tēvs negaidot iejautājās.

—    Kāda apsardze? — tēvocis neizpratnē nolaida mani uz grīdas. — Par kādu apsardzi jūs runājat?

—    Nu, jūsējā, personīgā, — tēvs pasmaidīja.

—        A-ā, jūs par to! — beidzot tēvocis uzminēja. -— Nē, jūs droši vien iedomājaties nez ko. Es esmu tikai karavīrs, un nekādas apsardzes man nav.

—        Nu! — tēvs aizvainoti sasparojās, acīm redzami gatavodamies protestēt pret tēvoča liekulīgo pazemību.

—   Es taču noteikti zinu …

—        Marta, Marta! — māte šajā brīdī sāka saukt. — Tev taču pēc ceļa droši vien jānomazgājas? Leon, ko tu mels blēņas? — viņa aši pievērsās tēvam. — Kaš vēl nebūs? Vai tad Fridrihs uz fronti atbraucis, vai?

—        Tieši tā! — tēvocis jautri atsaucās. — Tu esi gudriniece, Berta! Nekādas apsardzes! Divas ceļa somas, rotaļlietiņa māsas dēlam un vecais papagailis apkalpotājs — tā, lūk, visa mana bagāža.

Tēvs pavēra muti.

— Marta, Marta! — māte atkal sāka saukt. — Kur viņa pazudusi, žēlīgais dievs!

Bet Marta jau stāvēja uz istabas sliekšņa, apvaldīti un gaiši smaidīdama.

— Viss sagatavots, — viņa sacīja godbijīgi un svarīgi.

— Var jau nest mantas… — māte sarosījās. — Jā, atkal aizmirsu, ka neesi vēl pēc ceļa nomazgājies. Nudien, esmu galīgi pazaudējusi galvu. Ejam, ejam istabā. Žēlīgais dievs, kur Kurts pazudis? Kurt! Kurt!

—        Paklau, neraizējies, Berla, neraizējies taču, man ir savs apkalpotājs! Viņš visu izdarīs … Liec mierā savu Kurtu!

—        Ko, — māte sapīka. — Kā tad tā? Tikko viņš bija šeit…

—        Jūs patiešām labāk viņa neaiztieciet, kundze, — Marta ierunājās, — tā kā tā nekādas jēgas no viņa nebūs. Guļ puķu dobē, atkal lēkme.

—    Epileptiķis? — tēvocis iejautājās, sekodams mātei.

— Nē, vienkārši vāja sirds, — māte atbildēja. — Bet

saki man, lūdzu, kad tu ..,

Pa atvērtajām durvīm ienāca šoferis, stiepdams divas milzīgas ceļa somas, aiz viņa tēvoča apkalpotājs melnā mētelī un ļoti modernu, bet ne gluži jaunu, mīkstu, smailu platmāli galvā. Viņš nesa lielu kārbu, ietītu pelēkā papīrā. Tēvocis nepamatoti, gluži nepamatoti bija

nosaucis viņu par vecu papagaili. Nekādā ziņā viņš neatgādināja papagaili. Viņš bija vēl ļoti spēcīgs, stieg' rains vīrietis, gadus četrdesmit piecus vecs, ar lielisku Ibsena vaigu bārdu un ļoti nekustīgu, labi koptu seju. Ienākdams viņš vispirms paklanījās tēvam, tad mātei un beidzot man. Bet uz Martu, kas stāvēja pie durvīm, viņš pat nepalūkojās un pagāja garām, cienīgi ienesdams istabā savu tievo, kokaino augumu.

Kad visi bija izgājuši, tēvs atkal apsēdās krēslā un sāka sakārtot lampai degli.

—   Jā! — viņš sacīja, kaut ko apsvērdams. — Jā, tā nu tas ir, sagaidījām!

Uz atvērtās grāmatas gulēja naktstauriņš ar smailiem, mirdzošiem spārniem. Tēvs saudzīgi pacēla to un nolika uz delnas. Taurenītiš jau bija nobeidzies.

—   Jā, sākusies jaunā, laimīgā dzīve, — tēvs noteica, domīgi aplūkodams taurenīti, un nopūtās. — Jaunā . . . Laimīgā . ..

DEVĪTĀ NODAĻA

Otras dienas rītā Kurts atnāca man pakaļ, un mēs gājām dārzā ķert ķivuļus. Taču šeit nepieciešams paskaidrojums. Es visu laiku rakstu «dārzs». Bet tas nav pareizi. Tas nebija dārzs, bet parks, turklāt plašs parks, ar daudzām alejām, diviem dīķiem — lielo un mazo, — zālainēm un pat nelielām birzīm. Agrāk šis parks bija piederējis mātes tēvam, lielas puķkopības fermas īpašniekam, kas visu valsti apgādāja ar eksotisku augu sēklām, lecekšu dēstiem un dzīvām palmām zaļos toveros.

Mans vectēvs, kas agrāk bijis dārznieks un pusi mūža kalpojis citiem, dārzu apkopa pats un, tikai pakļaudamies bēdīgai nepieciešamībai, pieņēma palīgus — divus vai trīs audzēkņus no Augstākās puķkopības skolas, ko bija noorganizējis lajā pašā gadā, kad dibināja Savu fermu. Šajā laikā pie viņa strādājis arī Kurts. Parks toreiz bijis pavisam citāds nekā tagad. Stāsta, ka tas līdzinājies milzīgai dārgakmeņu atradnei, jo tajā augušas no visām piecām pasaules malām savāktas puķes, tajā skaitā arī tādas, kas agrāk nekur nebija atrodamas. Vē

lāk es redzēju šo dīvaino puķu fotoattēlus, tās bija neparastas ar savu skaistumu, liego trauslumu un pārlieko vārumu, tās bija ērmoti, no svešas planētas nākuši izceļotāji, kuri tikai nejauši nokļuvuši uz mūsu zemes. Viņu izplatības zona bija lielā oranžērija, kur tās dzīvoja mākslīgā atmosfērā, mākslīgā apgaismojumā un kaut kādā mākslīgā, gandrīz vai sintētiskā augsnē, kas arī bija mana vectēva radīta.

Starp citu, maia līdz pat šim laikam nav īsti izprotams, kā viņš, parupjš, sīksts, verdošu asiņu pārpilns zemnieks, lai arī bagāts, varēja mīlēt šīs deģeneratīvās dzīvības formas, kas gāja bojā no pirmā nepiesardzīgā pieskāriena. Taču viņš tās mīlēja, audzēja un cēla tām plašas, dārgas oranžērijas, kur, šķiet, vienīgi ūdens nebija mākslīgs.

Un, lūk, Kurts mani aizveda pie vienas no šīm oranžērijām, kas atradās brikšņos dārza viņā galā. Bet šeit atkal jāpiebilst — patiesībā nekādas oranžērijas vairs nebija, tā bija nodegusi pirms gadiem pieciem. Tagad tās vietā, starp rūsganiem, apsūbējušiem ķieģeļiem, laika gaitā un pastāvīgā mitrumā varavīkšņaini apskapstējušām stikla lauskām un melnām, apdegušām stieplēm, — pāri visai šai postažai bija sazēlušas leknas nezāles. Kopš pavasara šeit platumā un augstumā pletās milzīgi, virsdaļā gandrīz pilnīgii melni, bet apakšā liegi sudraboti dadži ar violetiem stublājiem, kas bija tik resni, ka šķita nepieveicami pat izkaptij. Tie sāka augt pēc pirmajiem lietiem un vasaras sākumā sazēla vienlaidā, necaurejamā biežņā, pilnīgi nosegdami oranžērijas krāsmatas. Vēl šeit auga sirdīgas, arī gandrīz pilnīgi melnas nātres ar smailām lapām un pelēkām spurdzēm; ērikas, kas no Lālienes atgādināja sīkas, daudzkrāsainas kroņlukturos saspraustas svecītes; vietumis liesmoja neizdeldējamie, rupjie baltdadži ar nedabīgi skaistām, it kā no skārda izgrieztām lapām un kupliem, sarkanīgiem ziediem, zirgskābenes, dzelkšņi un vēl kādi augi, tikpat lekni, vareni, sīksti un neizskaužami. Sīkāka zāle auga tikai noras malā, jo vidū tā bija pilnīgi nomākta. Lai izkļūtu cauri šiem čūkšļiem, vajadzēja paņemt līdzi pamatīgu bozi. Agrāk mēs vēl skrējām šurp spēlēt indiāņus. Brikšņu vidū, kur bija saglabājies ar ķieģeļiem

izmūrēts padziļinājums un pavasaros turējās šķidra, zaļa duļķe, mēs mēdzām ierīkot savu vigvamu.

Kāpēc nevienam neienāca prātā nopļaut nezāles, novākt ķieģeļus un apdegušās dzelzis, nolīdzināt ķēmīgo, stikla lauskām piebirušo un līdz pusei ar dūņām piepildīto ieplaku? Dievs to tikai zina. Droši vien tāpēc, ka tā neviena netraucēja. Turklāt dārzs bija liels, vietas puķu dobēm netrūka, bet jaunu oranžēriju celt neviens nedomāja.

Un, lūk, Kurts mani atveda šurp.

Viņš bija paņēmis līdz kādu vienkāršu no pelēka audekla, koka gabaliem un tievas auklas sastāvošu ierīci un nometa to visu zemē. Šādā veidā tā atgādināja kaut ko līdzīgu rotaļu šūpolēm vai šūpuļtīklam.

Nesteigdamies viņš šo ierīci uzstādīja agrāk izvēlētā vietā, pārbaudīja, cik ātri un pareizi tā darbojās — tai nebija nekādu vainu, — tad izvilka no kabatas raibu maisiņu, piebēra pilnu sauju ar kaņepju sēklām un izkaisīja tās uz audekla.

—   Tā, — Kurts noteica, apmierināti aplūkodams uzstādīto ierīci, — tagad noslēpsimies.

Viņš aizveda mani pa agrāk iztaisītu taciņu līdz ieplakai, kur uz ķieģeļu drupām stāvēja liels, balts būris, acīm redzot, nesen izgatavots no svaigām kārklu klūgām.

— Pils gatava, — viņš paskaidroja, ar aci pamirkšķinādams uz būri, — galds klāts, — būrī bija iebērtas kaņepju sēkliņas, — vīns ieliets, — divos porcelāna trauciņos spīguļoja ūdens, — gaidīsim ciemiņus.

Bet ciemiņu dadžos bija patiešām daudz.

No visām pusēm tajā ņudzēja desmitiem un simtiem ķivuļu. Ak kungs, šeit to bija bez sava gala!

Daži tupēja, pašās galotnēs šūpodamies, un knābāja durstīgās pogaļas tā, ka no tām lidoja pūkas; citi kāpaļāja pa stublājiem, lēkādami no zariņa uz zariņu un bažīgi kaut ko čivinādami, vēl citi, visdažādākās pozās, reizēm gandrīz vai ar kājām gaisā, bija iesēdušies stublājos un kauf ko čiepstēja, bet daži, kuriem guzna, liekas, bija vispilnākā, tāpat rušinājās pa zemi biežņas malā, kur jau sākās mīksta zālīte. Un viss šis ņudzeklis

čivināja, čiepstēja un pīkstēja cits pār citu, cits citā neklausīdamies.

Turpat rosījās vēl citi putni, sīki un pelēki, taču tie turējās attālāk, tāpat pa zemi ko meklēdami, vai arī, spārniņus vēdeklī izriezuši, tīrījās. Divi cienīgi un tukli kaņepīši nekustīgi kvernēja tieviņā savvaļas ķirsī, vienaldzīgi vērodami visu šo kņadu. Es labi zināju, ka šiem resnuļiem ir daudz labāka pārtika un dadžu sēklas viņus nevilina. Uz rtiirkli nez no kurienes atlaidās diezgan liels pelēks putns ar līku knābi un spīdīgām, ļaunām acīm, pastaigāja pa zāli šurp un turp, palūkojās uz mūsu ierīci, pacēlās spārnos un atkal aizlidoja.

—    Cak! — Kurts noklakšķināja ar mēli un nogrozīja galvu. — Čakste! Kas to šeit attrencis? Tas tik būtu ķēriens! Bet kur nu šo ar tādām lamatām!

Ķivuļi ķivējās, čiepstēja, knābāja dadžus un nepiegrieza Kurta ierīcei nekādu vērību. Gluži nekādu vērību! It kā ne jau viņu dēļ būtu izkaisītas taukās, spī-, dīgās sēkliņas un ierīkotas šīs šūpoles, kas aizvērās, viegli pieskaroties pie aukliņas.

Es palūkojos uz Kurlu. Viņš sēdēja uz mūra gruvešiem un smēķēja pīpi. Uz savu ierīci viņš pat acu nepameta.

—    Tabaka! — Kurts ierunājās, nosodoši pašūpodams galvu. — Tā esot tabaka … Un turklāt vēl slapja . .. Vai tad — pah-pah! — tādu — pah-pah! — var aizsmēķēt?

—    Ķivuļi! — es iesaucos, rādīdams uz dadžiem.

—    Kas ar ķivuļiem? — Kurts jautāja, galvu nepaceldams un no pīpes neatraudamies. Beidzot viņš to bija aizkūpinājis un dziļi ievilka dūmu.

—    Ķivuļi, — Kurts prātīgi uzsāka, — ir, tā sacīt, visdumjākie putni . . . Redzēsiet, kādā barā tūlīt saradīsies.

Es paskatījos uz viņu un atcerējos vakarējo sarunu.

— Bet jūs tā arī nepateicāt, kāpēc jums vaigs sāka raustīties?

Kurts pakasīja vaigu un domīgi pavērās manī.

—    Vaigs? — viņš lēni un mierīgi atkārtoja. — Vaigs man tāds no laika gala, šķiet, no piecu gadu vecuma. Rasi, nobijies kādreiz būšu, vai arī auklētāja zemē nometusi, to es nezinu.

— Bet jūs taču ..,— es uzsāku un atģidos, ka nevajag turpināt.

Kurts vēl aizvien kasīja seju.

—    Jā, vaigs! — viņš atkārtoja tādā pašā tonī, izlikdamies nesaprotam vai ari patiešām nesaprazdams, ko es gribu sacīt. — Bet ķivu|i saradīsies! Vēl viņi nav pamanījuši, bet, kad ieraudzīs, būs klāt kā likts. Ķivuļi — muļķa desas, tos var ķert vienkārši ar sietu, nekādas cilpas nevajag. Vaigs! — viņš pēkšņi atcerējās. — Ko nu par vaigu! Bet kāja sāp, tas gan nav lādzīgi.

—    Un kas jums kājai vainas? — es apvaicājos, jo mani bija nomierinājis viņa balsī jaušamais rāmais un nopietnais nicinājums pret muļķīgajiem nejēgas putniem, kurus varot notvert pat ar sietu. — Vai ļoti sāp?

—    Taisni nav izturams, kā reizēm sāp! — viņš atbildēja paklusā un nopietnā balsi kā pieaugušam un visu saprotošam sarunu biedram un palūkojās man tieši acīs. — Un zini, tas ir gaužām nelādzīgi, ka sāp kāja. Un pavisam nelaikā.

—    Kāpēc? — es jautāju.

—    Kāpēc sāp? — Viņš papurināja galvu. — Tas ir garš stāsts, un jūs arī nesapratīsiet. Kādreiz vēlāk,,.

—    Nē — kāpēc nelaikā?

—    A-ā, kāpēc nelaikā? — viņš pēkšņi atkal savilka seju greizā smaidā, un vaigs viņam noraustījās. — Pienākušas tādas jautras dienas, ka nevari vien būt pietiekami žiperīgs, — ja nepaspēsi izmanīties, nepagūsi ne atjēgties, kad jau galvas vairs nebūs uz pleciem.., Nav humāns laiks! — viņa balsī pēkšņi ieskanējās niknums un izsmiekls. Tad viņš novilka ar roku pār seju un atkārtoja: — Jā, vaigs! , .,

Liels, skaists ķivulis ar spīdošām spalvām pēkšņi mitējās knābāt, pārgalvīgi kaut ko nočiepstēja un nolaidās' uz ierīces malas. Pagrozījās, palūkojās tajā, taču knābāt vēl nesāka, bet pacēlās gaisā un aizlidoja uz agrāko vietu.

—    Tā, tūlīt būs! — Kurts ieminējās un ašā kaķa gaitā noslīdēja no sienas. — Tūlīt nāks viss bars .. 4

Un patiešām — pēc brītiņa ne jau vairs viens, bet veseli trīs ķivuļi, kas pirms tam mierīgi bija čiepstējuši

dadžu biežņā, uz lamatām ne reizi pat nepalūkodamies, no dažādām pusēm nolaidās uz tās malām.

Es satvēru Kurtu pie kājas. Ceļos nometies, viņš stāvēja uz gruvešu kaudzes un izslējies uzmanīgi vēroja putnus.

—    Tūlīt, tūlīt! — viņš teica. — Tūlīt visi būs klāt… Eh, kaņepju sēklas nav redzējuši! Tik tiešām, nejēgas putni!

Ķivuļi pagrozījās, pagrozījās, satrauktā steigā par kaut ko savā starpā aprunājās, un viens no tiem ātri (visu, ko šie putni dara, tie dara ātri) ielēca dziļāk lamatās.

— Lūdzu! — Kurts ar nepatiku piezīmēja. — Pat savvaļas kanārijputniņu, lai cik liels muļķis tas ir, tik viegli nenoķersi, bet šie .. .

To bija jau kādi pieci, un visi naskā sirdībā knābāja .kaņepju sēkliņas.

—    Ko tad jūs tā, ko jūs tā? — es raustīju Kurtu.

—   Tūlīt pacelsies un aizlidos!

—    Aizlidos! — Kurts izturējās pret ķivuļiem aizvien nicīgāk un nicīgāk. — Nekur tie neaizlidos, nav jau tādi putni, lai. .. — Viņš piecēlās uz ceļgaliem, vērodams, kas notiek, bet tur jau plosījās īsts kautiņš. — Lai. . . Vēl drusku paplūksies, pagaidiet…

Satraukumā drebēdams, Kurtam kājā ieķēries, es skatījos uz putniem, un man likās, ka Kurts palaidīs garām vajadzīgo mirkli, ķivuļi pacelsies un aizlidos.

—    Tā! — viņš spēcīgi parāva auklu.

Ierīce saplaka, un pelēkais audekls apsedza putnus, kas dzīrās pacelties gaisā.

—   Darīts! — Kurts aizgūtnēm sacīja un ātri piecēlās,

—   Dodiet šurp būri, veicīgi!

Viņš pieskrēja pie lamatām un sāka ņemt ārā putnus. Tie čiepstēja Kurta dūrē, nikni knāba viņam apaļajos, blāvajos nagos, bet viņš tos meta būra durtiņās, piebilzdams:

—    Viens, divi.,. Paskat, paskat, cik nikns, sātans. Tā vien tīko sagrābt aiz pirksta .. . Se! Še! Grāb! — viņš deva nagu. — Trīs, četri… Lido! Re, kur silītē sēkliņas, cik vien uziet.. . Pieci. O, kāds varens ķivulis, varens! Šitais dziedās .,. Seši. .,

Izrādījās, ka noķerti pavisam divpadsmit ķivuļu. Kurts satvēra pēdējo un iemeta būri. Šajā mirkli dadži iešalcās un kāda jau ļoti pazīstama balss sacīja:

—    Paskat, kur ielīdis, un vēl ar būri! Ir gan mednieks!

Tagad es varēju aplūkot viņu, kā pienākas.

Tēvocis bija baltā uzvalkā, ļoti vieglā, vienkāršā un, acīm redzot, ļoti dārgā, — tūlīt nemaz nebija pasakāms, no kāda materiāla tas šūdināts, — vieglās dzeltenās kurpēs, bet galvā viņam bija gaišs krēma krāsas tīkliņš, kaš saturēja mīkstos, paīsi apcirptos matus. Rokās vienkāršs balts spieķis ar smagu sudraba uzmavu. Tāds — balts, viegls, mirdzošs —1 viņš iznāca no krūmiem, nostādamies nātru un dadžu tumši zaļajā fonā. Tādu es viņu arī šobrīd redzu savu acu priekšā.

Izdzirdis viņa balsi, jau pie pirmajiem vārdiem, iekāms tēvocis bija parādījies, Kurts ierāva galvu plecos un iespruka oranžērijas krāsmatās, turklāt izdarīdams to tik ātri, ka es pat nepaguvu izbrīnīties.

Tēvocis pienāca un pacēla būri.

Ķivuļi nikni plosījās un knābāja būra klūgas. Daži, līdzīgi dzeņiem, karājās pat pie sienām. Kad tēvocis pieskārās pie būra ar roku, niknais un solīdais ķivulis pikti ieķērās viņam pirkstā, bet tēvocis viņam tūlīt pastiepa savu garo, pa pusei caurspīdīgo, gandrīz perlamutram līdzīgo nagu un ar patiku noteica:

—    Paskat, cik nikns!

Tēvocis vairāk reižu pagrozīja būri — putni skraidelēja pa to un, neganti čiepstēdami, pie katra grūdiena pacēlās spārnos. Turēdams būri, tēvocis iejautājās:

—    Kas vēl šeit bija?

—   Dārznieks, — es atbildēju.

—        A, dārznieks, — tēvocis sacīja un nolika būri,

—   Tas pats ar lēkmēm? Bet kur tad viņš ir?

Es palūkojos apkārt. Patiešām, kāpēc un kur npslēpies Kurts?

Paskatījos ieplakā — tur viņa nebija. Taču tēvocis jautājumu neatkārtoja. Acīm redzot, tas nebija nekas jauns, ka cilvēki, viņam tuvojoties, bēg un slēpjas. Tēvocis arī bija iejautājies tikai starp cilu, nekādas daļas gar dārznieku viņam nebija, tāpēc tūlīt aizmirsa savu jautājumu un sāka runāt par citu ko:

—    Es tevi meklēju un meklēju, visu parku izstaigāju. Bet tad jūsu istabene… kā viņu sauca? Hansa, vai?

— Marta, — es paskaidroju.

—    Jā, Marta sacīja, ka tu jau vakarā ar dārznieku esot norunājis pie oranžērijas ķert putnus.

—    Bet kā jūs … — es iesāku un apstājos.

—    Ko es? No kurienes man zināms, kur atrodas oranžērija? — tēvocis pasmaidīja. — Es taču uz šo oranžēriju staigāju kopā ar tēvu pirms gadiem trīsdesmit., kad es biju tikpat jauns kā tu tagad. Trīsdesmit gadu! — tēvocis atkārtoja, pats brīnīdamies, ka kopš tām dienām pagājis tik daudz laika. Viņš paskatījās uz nātru biežņu un brūnganajiem ķieģeļiem. — Tas arī viss, kas no oranžērijas pāri palicis. Tīri žēl! Kas ar to notika?

—    Nodega, — es atbildēju.

—    Jā, viss izmainījies, viss izmainījies, dīķis aizaudzis, liepu alejas pārvērtušās, māja kļuvusi citāda, nav vairs puķu dobju, nekas, nekas nav tāds kā agrāk, un pat māju vairs nevar pazīt. — Tēvocis runāja, visu laiku smaidīdams, bet vārdi taču bija nopietni, un tērzēja viņš ar mani kā ar pieaugušu cilvēku, kas spēj saprast viņa skumjas yn vismaz just tām līdzi, ja ne arī dalīties tajās.

—    Māja visu laiku bijusi tāda, citādas es neatceros, — es teicu.

—    Kur nu tu atcerēsies! — tēvocis pavīpsnāja. — Tevis vēl pasaulē nebija, kad veco nojauca. Labi, vēlāk mēs ar tevi pastaigāsim, aplūkosim visu . . . Bet tagad iesim mājās. Vai tu esi aizmirsis, ka es tev atvedu dāvanu?

—    Bet ko lai dara ar būri? — es iejautājos; kad viņš ieminējās par dāvanu, man kļuva neērti.

—    Ar būri? Būri atstāsim tepat, es tūlīt atsūtīšu tam pakaļ. Nebaidies, nekas nenotiks, visi tavi ķivuļi būs veseli, par to es galvoju.

Tēvocis paņēma mani pie rokas, un mēs sākām iet pa dārzu, bet tūlīt apstājāmies. Pie puķu dobes uz augstas marmora pamatnes stāvēja kāda skulptūra no mana tēva galerijas.

Masīva, plecīga, it kā salikusi no milzīgā spēka, kas tajā iemita, šī statuja attēloja noslēpumainu būtni; ar augsto cilvēka pieri un smago, pie zoda nošķelto žokli tā vienādā mērā līdzinājās kā cilvēkam, tā zvēram. Rokās tā bija sažņaugusi milnu, ne jau tādu butaforisku, izsaucēja zīmei līdzīgu rundziņu, kas redzama «Aivenho» un «Robinsona Kruzo» vecajos izdevumos, bet īstu, mežā nolauztu, liku un rupju sakārni ar sakņu žuburiem uz visām pusēm un noplēstu mizu. Mežonīgā būtne ņirdza zobus, rupjā un stūrainā pērtiķa seja bija vienās krunkās un rievās. Šim niknajam nezvēram bija necilvēcīgi kustīga seja. Taču acu izvietojums bija taisns un plats, tāpēc acis lūkojās skumji un cilvēcīgi, bet augstā, izliektā piere nepavisam nesaskanēja ar sejas apakšdaļas gorillai līdzīgo viepli.

Tā bija noslēpumainā Piltdaunas cilvēka statuja, par kura eksistenci tēvs, tāpat kā lielākā daļa citu zinātnieku, šaubījās un tāpēc viņš nebija to uzņēmis savā antropoidu kolekcijā.

Tēvocis ilgi un vērīgi nolūkojās nezvērā, un es nekādi nevarēju izprast viņa sejas izteiksmi.

—    Jā, — viņš beidzot ierunājās, — pastāv taču šāds pērtiķa un cilvēka sajaukums, un neviens neko nesaka, bet kad es gribēju… — Viņš neizrunāja līdz galam un atkal paņēma mani pie rokas. — Labi, ejam. Neko darīt, varbūt ir labāk, ka iznāca tā. Tagad būt zinātniekam . . . Eh, nav labi tagad būt zinātniekam! Jo sevišķi, tādam zinātniekam kā tavs tēvs.

Tēvoča dāvana bija nolikta uz diviem krēsliem.

Atzīstos, ka, to ieraudzījis, es sajūsmā vai pamiru.

Pirmkārt, šeit bija mirdzošas bruņas, otrkārt, ķivere ar masīviem vērša ragiem un, treškārt, montekristo pistole greznā ādas makstī. Blakus tai kārba ar patronām. Vai es no kāda būtu varējis gaidīt tādu dāvanu! Taisnība, tēvs man pastāvīgi pirka gan grāmatas ar krāsainām bildēm, gan gudras, uzvelkamas vaboles, kas rāpoja pa galdu un, nonākušas līdz pašai malai, paklausīgi griezās atpakaļ. Kādreiz viņš man pārveda pat veselu dzelzceļu ar divām lokomotīvēm, vilcienus dažādās krāsās, ar semaforiem un staciju, taču tas viss nebija tas, nē, nebija tas, nebija! Kamēr es, sajūsmā pārakmeņojies, nolūkojos šajā bagātībā, tēvocis noņēma bruņas no krēsla un sāka vilkt tās man mugurā. Ķivere ar ragiem bija mazliet par lielu, bet tēvocis ielika tajā salocītu papīra gabalu, un tad ķivere bija īsti laikā.

—    Tā, — viņš sacīja, paiedams sāņus, lai labāk mani aplūkotu.

Es mirdzēju, kā tikko no ūdens izvilkta zivs.

—    īsts Armīns Teitoburgas mežā! Ej parādies mātei.

Uz kāpnēm es sastapu tēvu. Viņš apskatīja mani no

galvas līdz kājām, noteica: «Labi, ļoti labi,» — un aiz rokas aizstiepa pie mātes.

Māte sēdēja pie spoguļa un, uzvilkusi zeķi rokā, lāpīja tai papēdi. Izdzirdusi žvadzam bruņas — tēvs vilka mani aiz rokas, un es tarkšķēju kā klaburčūska, — viņa pacēla galvu un sasita rokas.

—    Ak tu, debestiņ! — māte sajūsmā iesaucās. — Un visu to tev atvedis tēvocis?!

Tēvs norāva ķiveri man no galvas un iemeta to kaktā.

—    Vai tu par to sajūsminies? — viņš pikti noprasīja.

Es bikli pavēros viņa niknajā sejā un drebošajā apakšžoklī — tā bija visbriesmīgāko dusmu zīme — un sāku šņukstēt. Tēvs pagrūda mani, tad es tīšām nogāzos uz grīdas un sāku gaudot jau pilnā balsī.

Māte nometa zeķi un piegāja pje tēva.

— Ko tas nozīmē, Leon? — viņa neapmierināti iejautājās. — Liekas, mēs ar tevi visu norunājām? Bērnam nav jāzina tavi untumi. Tik brīnišķīga dāvana — un pēkšņi tu ..,

—    Ko? Brīnišķīga?! — tēvs iekliedzās nevaldāmā niknumā. — Apskati, apskati labi, — tu atradīsi uz tās kāškrustu! Bet es tev saku, ka neatļaušu . . .

—* Klusāk taču, klusāk, dieva dēļ! — māte iesaucās, sāpīgi saviebdamās un ar pirkstu deniņiem pieskardamās. — Žēlīgais dievs, kā tu bļausties! Tur taču ir cilvēki!

—    Lai tad viņi arī dzird un zina, ka es neatļaušu sagandēt savu dēlu! Met laukā, tūlīt met laukā, — viņš pavēlēja,—visas šīs grabažas! Bet tu… — viņš pavilka mani aiz rokas, — celies augšā! Paskaties, kāds Armīns no Teitoburgas meža. Tu esi vēl par mazu, lai nēsātu šos

laupītāju skārdus ar zirnekļu zīmēm. Kad aizspiedīsi man acis, tad…

—    Žēlīgais dievs! — māte nopūtās, glāstīdama man galvu, bet es raudāju, iespiedis galvu viņai ceļos. — Ko tad bērns saprot! Es taču arī īsti neapjēdzu. Ķivere, bruņinieka tērps , ..

—    Bruņinieka! — tēvs pikti pasmīnēja, — Lielceļu laupītāja!

—r Leon … — māte atsāka.

—    Berta! — tēvs pēkšņi ierunājās mīkstā un lūdzošā, aiz apvaldīta niknuma drebošā balsī. — Berta, tu tomēr esi vēsturnieka sieva, tāpēc neparādi tik skaidri, tik nepārprotami savu analfabētismu! Tas ir Tacita laikmeta seno teitoņu kareivja tērps. Tagad nacistiskajā Vācijā, kur atdzīvināts pagānu dieva Tora kults, nelgas dejo ap tā ragaino elku. Un, redzi, šī idiotiskā skārda bundža ar govs ragiem, — viņš pikti ar knipi noblīkšķināja pa ķiveri, — ir viņiem svēta emblēma. Un zini, ko es tev pateikšu. Lai gan mūsu reliģija būtu cik slikta būdama, es nekad nemainīšu Kristu pret Toru. Un ja tu negribi trača, liela trača …

—    Nē, nē, — māte piebilda, — nekādā ziņā es tā negribu! Un tu arī negribi… Hans, puisīt, ej pastaigājies pa dārzu. Ņem nost bruņas, tagad jau arī bez tām tik karsti… — viņa novilka ar roku man pār pieri. — Re, kā tu esi sasvīdis!

—    Jā, jā, iestāsti viņam, iestāsti, ka tas tikai karstuma pēc! Nekādā laikā, — tēvs iebrēcās, acis valbīdams, un viņam sāka drebēt bārda, — ne karstumā, ne lietum līstot, tu neuzvilksi šo jumta skārdu — un marš! … Ko tu darīji?

—    Ķēru ar Kurtu ķivulus, — es sacīju, lūkodamies uz māti un nogaidīdams izdevīgu mirkli, lai atkal sāktu pinkšķēt.

—    Un marš, ar Kurtu ķert ķivuļus!

Māte novilka man bruņas, rūpīgi salika tās uz, galda un noskūpstīja man matus.

—    Ienāc vēlāk ēdamistabā, — viņa iečukstēja, — es tev ko iedošu. Tikai ne tagad, bet vēlāk. Norunāts?

Es aizskrēju sameklēt Kurtu. Krāsmatās viņa nebija. Apskraidīju puķu dobes — visur varēja redzēt, ka viņš nesen šeit bijis; vienā vietā podi ar puķēm bija nolikti tieši uz zemes, citur dobe tikko uzrakta, vietumis sagatavotas dēstāmās bedrītes, bet pie sienas piesliets dārza grābeklis, un blakus tam ar ūdeni pielieta lejkanna.

—    Kurt, Kurt! — es saucu.

Neviens neatsaucās.

Aizskrēju uz virtuvi. Virs pavarda ņirbēja zilgani dūmi. Marta, pietvīkusi, pikta, zili sarkana kā novārīta biete, noliekusies pār pavardu, būrās ap saviem kastroļiem.

Viņai blakus stāvēja tēvoča apkalpotājs un kaut ko klāstīja.

Es ieklausījos.

—   Tad visu to sīki sakapā, aplej ar etiķi, apkaisa ar īstiem Kajennas pipariem — garšas pēc vēl var pielikt kanēli un varbūt arī drusku vaniļas — un veidņos visu novieto uz ledus.

Viņš runāja gausi, solīdi un atgādināja man tēvu, kad tas saviem studentiem izskaidroja kāda aizvēsturiska galvaskausa īpatnības.

—    Kad pie nulles grādiem pēc Celsija tas būs nostāvējis vismaz astoņas stundas… — sulainis skaidroja.

—    Nē, piedegs, noteikti piedegs! — Marta pēkšņā izmisumā iesaucās. — Vai ar tādu malku var ko uzvārīt? — viņa nīgri pavērās sulainī.

—   Nu, un līdaku ebreju gaumē jūs savam kungam ari taisāt? — viņa apvaicājās reizē pieklājīgi un naidīgi.

Es skrēju tālāk.

Kurta nebija arī viņa istabā. Uz galda stāvēja būris ar ķivuļiem, divi visdrosmīgākie, vēl aizvien čiepstēdami, pacēlās gaisā, triecās pret būra jumtu un, neveikli spārnus tirinādami, nikni ķepurojās pret klūgām, citi, jau samierinājušies, knābāja kaņepju sēkliņas vai ari ' sabozušies tupēja uz līstītēm.

«Kur viņš varēja dēties?» es izmisumā nodomāju.

Un tikai parka vidū, laukumiņā, ko apjoza neliels liepu puduris, es ieraudzīju Kurtu.

Viņš ātri soļoja uz priekšu un atpakaļ, kaut ko pie sevis murminādams.

Nezinu, kāpēc es apstājos un neskrēju viņam klāt. Laukumiņš bija samērā neliels, un Kurts pa to soļoja lieliem, vienmērīgiem soļiem — desmit soļu turp, desmit atpakaļ, un, kad viņš pavērsās pret mani ar seju, es pirmajā mirklī viņa pat nepazinu — kaut kas smalks, gandrīz neuztverams bija Kurtu tik ļoti pārvērtis, ka viņš nemaz vairs nelīdzinājās tam jautrajam, bezbēdīgajam čigānam, kas šorīt kopā ar mani ķēra ķivuļus. Kurta seja pauda lielu sasprindzinātību un liecināja, ka viņš iegremdējies kādā vienīgi viņam saprotamā, līdz šim no citiem rūpīgi slēptā pasaulē, bet tajā pašā laikā viņa seja bija bāla, nogurusi, pat it kā saņurcīta, un lielās melnās acis (es tikai tagad saredzēju, cik tās ir lielas un melnas) lūkojās kaut kur tālumā. Kurts vēlreiz ātri, gandrīz vai skriešus, pārgāja pāri klajumiņam, tad viņa soļi kļuva gausāki un gausāki. Beidzot viņš apstājās, pacēla roku pie mutes, pagrauza nagu, tad dziļi nopūtās un apsēdās uz nocirsta koka stumbra. Tas šeit gulēja jau sen, droši vien gadus piecus, pa pusei jau satrunējis, un melnās, indīgās skudras tajā bija ierīkojušas vairākus pūžņus. Kurts palūkojās sev uz kājām, tad izklaidīgi paklaudzināja pa koka mizu. No turienes tūlīt izmetās vesels bars šo kukaiņu un sāka tekalēt pa koku. Kurts atvirzījās mazliet nostāk, ar ašiem, spēcīgiem rokas vēzieniem nopurināja sev ceļgalus un tūlīt atkal aizmirsa skudras.

Tā, no visa atraisījies, galvu rokās atbalstījis, viņš nekustēdamies nosēdēja vairākas minūtes.

—   Jā, — Kurts ierunājās, it kā izlēmis kādu svarīgu un sarežģītu jautājumu. — Jā, tā gan, — un domīgi pašūpoja galvu.

Tad iebāza roku aiz zābaka stulma, izvilka garu, plānu nazi, ar kādu mednieki parasti nobeidz medījumu, un sāka drāzt kādu sprungulīti. Nolicis vienu sāņus, ķērās pie otra, nodrāza arī to, tad pēkšņi palūkojās uz savu roku.

Rokā bija nazis.

Viņš pacēla to un trieca lejup, it kā zveldams kādam. Bet seja viņam palika nekustīga, tikai lūpas ko murmināja.

Es no krūmāja nolūkojos Kurtā, viņa nepazīdams.

Jā! Jā! Tas neapšaubāmi bija cits, man gluži nepazīstams cilvēks. Viss ikdienišķais, sīkais bija pagaisis no viņa sejas, lai gan citādi tajā nekas nebija grozījies. Tā, piemēram, netverami un būtiski izmainās miruša vai nāvi vaigu vaigā skatījuša cilvēka seja.

—        Jā! — viņš atkārtoja skajā balsī, it kā atbildēdams savām domām. — Arī dzejoļi, pat dzejoļi.

Un, lūk, stingi, bet vērīgi biezoknī lūkodamies, viņš pēkšņi nodeklamēja:

Es tev vēlu, lai ienaidnieks tevi kauj,

Vaļu svina un granātu niknumam ļauj,

Viņa mīnas un lādiņi lai tevi triec,

Viņa tanki lai benzina gavilēs kliedz, lai tu ļimsti uz ceļa kā notrenkāts zvērs,

Lai kā žurku no alas tevi izkvēpē sērs,

Paša kareivis, mežoņa dusmās kurls,

Trulu durkli lai tavā vēderā dur.

Tavam pakausim smiltis un granti jaukt.

Paša tanks kad tev pāri kā rāpulim brauks.

Ik uz soļa lai nāve pār tevi krīt,

Iedzen zemē, kā naglu mēdz sienā dzīt.

Mūsu nelūgtais viesis, mūsu laikmeta kauns!

Kauns, ka tevi kā mūs par cilvēku sauc,

Kauns, ka nesodīts tīro zemi tu min,

Ja ir pasaulē runga, dunpis un svins.

Tad Kurts pacēla galvu un ieraudzīja mani. īsu mirkli, varbūt dažas sekundes daļas mēs stingi vērāmies viens otrā. Tad lēnām viņš piecēlās no koka, iebāza nazi kabatā, palūkojās apkārt un, ieraudzījis zemē sev pie kājām nodrāztos sprungulīšus, pacēla tos un nāca pie ma% nis. Viņa seju jau atdzīvināja sīkas, laipnas grumbiņas, acis nodzisa, kļuva tuvākas, parastākas, tajās nebija vairs tās milzīgās, pētījošās sasprindzinātības, kāda piemīt cilvēkam, lūkojoties tumsā, un ko es nule biju redzējis viņā. Tomēr arī tagad viņa seja nebija gluži parasta.

—        Nu, — viņš ierunājās, — pastāsti, ko tad tēvocis tev atvedis.

DESMITĀ NODAĻA

Tēvs un tēvocis sēdēja viens otram iepretim un sarunājās. Bija jau pievakare, aiz loga starp koku galotnēm sabiezēja rēns vasaras mijkrēslis.

Tēvs smēķēja pīpi, tēvocis ņurcīja cigarešu kārbiņu, bāzdams to pelnu traukā.

—           Un tad vēl šis gadījums ar Hansu, — tēvocis sacīja. — Šeit, man jāatzīstas, es jau nekā vairs nesaprotu, absolūti nekā. Ne no šā, ne no tā jūs uzklūpat bērnam, atņemat viņam dāvanu, sitat, grūstāt, tā kā viņš noveļas uz grīdas, — un tas viss tikai tāpēc, ka šī montekristo pistole izgatavota Vācijā.

Tēvs smēķēja.

Tēvocis palūkojās uz viņu un viegli paraustīja vienu plecu.

—           Protams, man gar to nav nekādas daļas. «Zem sava mēteļa es nogalinu karali,» sacījis Lamančas dons Kihots. Savās mājās jūs esat saimnieks, es tikai jūsu viesis, bet, kā mēdz sacīt angļi: «Mans nams ir mans cietoksnis».

Pēkšņi tēvs pacēla uz viņu acis.

— Un tāpēc jūs apejaties ar katru mūsu namu kā ar iekarotu cietoksni, vai ne? Redziet, jūs uzdāvināt Hansam teitoņu kaujas ķiveri ar jūsu uguns dieva zīmēm. Šķiet, uguns dieva? Es lāgā nepārzinu pagānu kultus …

Tēvocis beidza ņurcīt kārbiņu un piramīdītes veidā iegumzīja to pelnu traukā — šai nodarbībai viņam vajadzēja kādu minūti laika.

—           A-ā, no kurienes pūš vējš! — viņš uzminēja.

—  Jums tātad nepatīk kāškrusts?

—           Ļoti nepatīk! — tēvs nopietni piekrita. — Un jums, Fridrih, tas zināms!

—           Man? Zināms? — tēvocis, šķiet, patiešām bija mazliet pārsteigts.

—           Jums tas tik labi zināms, ka tieši tāpēc ieradāties pie manis parunāties!

—    Jā? — tēvocis ievaicājās un vērīgi palūkojās tēvā.

— Protams, Fridrih, — tēvs atbildēja.

Tad viņi ļoti ilgi, vairākas minūtes klusēja.

Tēvocis sēdēja, ar pirkstiem pa galdu bungodams un ko pārdomādams.

—           Padodiet, lūdzu, uguni, Fridrih! — tēvs pēkšņi palūdza.

Tēvocis izņēma šķiltaviņas un klusēdams pasniedza tās tēvam.

Tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Tēvs rūpīgi iztīrīja pīpi, no jauna piepildīja un aizsmēķēja.

—           Nu, — viņš sacīja, garu dūmu ievilkdams, — tātad …

Tēvocis vēl brīdi pastaigāja pa istabu, tad pēkšņā apņēmībā nostājās iepretim tēvam.

—           Jūs mazliet steidzaties, — viņš neapmierināti ierunājās, — un es nesaprotu, kāpēc. Bet, labi, parunāsim par to. Redziet, es šo sarunu agrāk neuzsāku, jo skaidri sapratu: tas, ko,mēs no jums pieprasīsim, nevar būt momentāls lūzums, ne arī no augšas uzsūtīta apgaisme, bet ilgstošs un grūts… pāratskārsmes process, pāratskārsmes, — es nezinu, vai ir tāds vārds, bet šajā gadījumā tas labi izsaka manu domu,— visa notiekošā pāratskārsme, tāpēc es jūs nesteidzinu un nepieprasu, lai jūs tūlīt izlemtu. Taču padomāt un labi padomāt jums vajadzēs. Pasaule un jaunā Eiropa dzīvo šim mirklim, bet jūs, atvainojiet; mani, noskatāties uz visu notiekošo no kaut kāda neolitiskā viedokļa.

—           Nē, pat no paleolitiskā, — tēvs aukstasinīgi izlaboja. — Tieši tajā laikā taču dzīvoja sinantropi.

Tēvocis piecēlās no krēsla un atkal sāka staigāt pa istabu.

—           Tie ir jociņi, profesor! — viņš īdzīgi izmeta. — Es redzu, ka mēs abi nez vai sapratīsimies, taču es gribētu jums uzdot vēl vienu jautājumu.

—           Lūdzu, — tēvs nolieca galvu un izlaida no mutes lielu dūmu mutuli.

—    Kas jūs saista pie viņiem?

Tēvs klusēdams smēķēja.

—           Mana zinātne, — viņš īsi izmeta. — Mana sirdsapziņa, — mirkli padomājis, viņš piebilda.

—    Sirdsapziņa?! — tēvocis apvainojoši iesmējās.

-—Jā, ziniet, es taču to neuzskatu par himeru kā jūsu iīrers.

—     Jūsu sirdsapziņa, jūsu zinātne! — kā lamu vārdus izmeta tēvocis. — Jūsu zinātne! Ko tad jums tā devusi? Skapi ar pērtiķu galvaskausu kolekciju, kādas universitātes mantiju un ko vēl? Jā! Sagrabējušu Forda automobili un dzīvokli ar valsts malku! Un tas viss pēc četrdesmit gadu nevainojama, es sacītu, kara klausībai līdzīga darba! Atzīstieties: tas nav daudz! Mēs saviem zinātniekiem dodam nesalīdzināmi vairāk.

Tēvs pacēla galvu, un viņam nodrebēja zods.

— Ziniet ko? — viņš teica. — Nerunāsim par zinātni, par manu zinātni, — viņš pasvītroja. — Tur mēs patiešām nesapratīsimies.

—    Labi, — tēvocis atturīgi piekrita. — Nerunāsim par jūsu zinātni. Bet lieta taču pavisam vienkārša. Divdesmit gadu jūs cīnījāties pret mums .,,

—     Divdesmit gadu, jūs teicāt, — tēvs viņu pārtrauca, it kā kaut ko rēķinādams. — Ilgāk, daudz ilgāk. Es cīnījos pret jums kopš pirmajām apzinātās dzīves dienām, bet man jau ir sešdesmit gadu,

—     Eh, nudien, cik ļoti jums patīk skaistas frāzes! — tēvocis saviebās. — Uz jums patiesi attiecināmi jūsu mīļotā rakstnieka Senekas vārdi: «Apgrēcība ar vārdiem dzen mūs postā.» Es saku, ka jūs uzstājāties pret mums ar visiem līdzekļiem, sākot ar labdarības lekcijām un beidzot ar šā jūsu pseidozinātniskā institūta organizēšanu. Jūs ar saujiņu savu līdzstrādnieku izcīnījāt pret mums morālu partizāņu karu, dēvēdami to par zinātni. Tajā laikā mums nebija fizisku iespēju saukt jūs pie kārtības, un mēs cīnījāmies ar ļoti neefektīviem, no jūsu pašu arsenāla ņemtiem ieročiem, — ar iespiestu vārdu. Uz jūsu lamām mēs arī atbildējām ar lamāšanos.

—    Jūs atbildējāt ar apmelojumiem, mans kungs! — tēvs piezīmēja un zvēla ar dūri pa galdu. — Uz nopietniem zinātniskiem argumentiem jūs atbildējāt ar šā nožēlojamā āksta Kēniga māžošanos!

Acis samiedzis, tēvocis vērās tēvā.

—     O-o! — viņš apmierināts noteica. — Es redzu, jūs skaišaties, tātad Kēnigs jums tomēr sagādājis nopietnus sarūgtinājuma brīžus.

—     Ziniet ko, — tēvs nopietni atteica un dzīrās piecelties no krēsla. — Ar viltotām kārtīm es nespēlēju, katra blēdīšanās man organiski derdzas. Jo sevišķi, ja tā attiecas uz zinātni. Atcerieties, mums kādreiz jau bija saruna par šo jautājumu.

—           Bet zinātne taču, zinātne! —tēvocis iesaucās.

—    Zinātne taču nepastāv pati par sevi, zinātne taču arī kādam kalpo. Vai tad patiešām jūsu draugi pat to jums nav paskaidrojuši? Ja runa būtu tikai par pērtiķu galvaskausiem, mēs jums ļautu rotaļāties ar tiem pēc sirds patikas. Ticiet manam goda vārdam, — mēs vēl neesam pakāruši nevienu mārku kolekcionāru vai numismātu. Bet jūs aizskārāt mūs visvārīgākajā vietā — jautājumā par mūsu rases cilmi, jautājumā par nācijas asinīm un godu, — un to mēs nevaram pieļaut. Pret jūsu institūta un paša personīgajām insinuācijām mēs cīnījāmies — es to labprāt atzīstu! — arī ar insinuācijām. Toreiz mēs rīkojāmies ar vārdiem. Tagad, kad garām jūsu institūtam maršē mūsu karaspēks un brauc mūsu tanki, mums var rasties arī citi argumenti. Mēs taču taisni tāpēc ieradāmies, lai izbeigtu visādus strīdus, kas neauglīgā kārtā ilgst jau septiņus gadus. Tagad mēs visos jautājumos varam panākt maksimālo skaidrību — un, protams, panāksim to.

—    Redziet, tā jau pavisam cita runa, — tēvs atzinīgi ieteicās. — To es saprotu. Tātad — ko jūs no manis gribat? Mēģināsim panākt vajadzīgo skaidrību mūsu savstarpējās attieksmēs.

—     Labi, — tēvocis piekrita. — Un sāksim ar ābeces patiesībām. Jums zināms, ka mēs stāvam uz cilvēku principiālās nevienlīdzības viedokļa. Mēs cīnāmies pret jums tāpēc, ka jūs esat saindējis pasauli ar žēluma idejām. Viduslaikos, — šajā līksmajā un slavenajā laikmetā, kad valdīja vienīgi saprātīgais no visiem cilvēka radītajiem dieviem — rupjais fiziskais spēks, tas ir, vienkāršāk izsakoties, kad vēsturē darbojās tas pats nežēlīgais un labdarīgais dabiskās atlases princips, kas dabā, — viss bija relatīvā kārtībā. Relatīvā — es saku tāpēc, ka nepilnvērtīgu un kroplīgu būtņu pielūdzēji atrodami visos laikmetos. Zēlums pret tādām būtnēm diemžēl pagaidām nav šķirams no cilvēka.

—    Un jums patīk viduslaiki? — tēvs ar interesi iejautājās.

—    Nekādā gadījumā, — tēvocis sparīgi papurināja galvu. — Tas ir noiets etaps un nekad vairs neatkārtosies.

—     Protams, — tēvs piekrita, — toreiz bija tikai sārts, cirvis un cilpa, bet tad ieradāties jūs — un izrādījās, ka cilvēces aplaimošanai nepieciešamas vēl smacējošās gāzes.

—    Ziniet ko … — Tēvocis piecēlās un atgrūda krēslu. Viņa lielās lūša acis satumsa un kļuva vēl dziļākas. *— Ziniet ko, profesor …

—    Jā, jā, — tēvs atsaucās.

Tēvocis izņēma no kabatas etviju, atvēra to, ar slaidajiem, smalkajiem pirkstiem paķēra cigareti, taču neaizsmēķēja, vienīgi salauzīja un nometa uz grīdas.

—    Ziniet ko, profesor, — viņš beidzot sacīja, ar pūlēm sameklēdams vārdus. — Tādā tonī sarunāties mums nav jēgas. Ja jums patīk ņirgāties, tad man neatliek nekas cits, kā iesēsties automobilī un aizbraukt.

—    Un tad sarunu ar mani pabeigs Gardners, bet jau bez jebkādas filozofijas un citātiem, vai ne? — smaidīdams iejautājās tēvs.

—    Vai jums gribētos katrā ziņā novest līdz tam? — Tēvocis izņēma citu cigareti un sāka čamdīt pa kabatām, meklēdams šķiltaviņas. — Es speciāli tikai tāpēc atbraucu, lai novērstu tādu iznākumu.

—    Pēc paša ierosmes atbraucāt? — tēvs painteresējās un pasniedza viņam šķiltaviņas.

Tēvocis, acis nemirkšķinādams, cieši pablenza tēvā, tad izšķīla uguni un aizsmēķēja.

— Mēs tomēr esam radinieki, — viņš ierunājās ne visai droši.

—    Ak tā? — tēvs pamāja ar galvu. — Labi, es klausos tālāk.

—    Jums neizdosies laupīt man pašsavaldīšanos, — tēvocis sacīja. — Neizdosies, lai gan, acīm redzot, jums to ļoti gribētos panākt. Es aiziešu tikai tad, kad būšu pasacījis visu, kas man jāpasaka.

Tātad — jūs mūs traucējat. Mēs savam tautietim pie

rādām, ka viņš ir pavisam sevišķa dzimumā un cilmes cilvēks, — tēvocis cieti noskaldīja katru burtu, — ka1 viņa rase — augstāka un tikpat lielā mērā atšķiras no kāda polu, ebreja vai slāva, kā pirmšķirīgs arābu zirgs no mongoļu klepera vai gorilla no cilvēka, bet jūs apgalvojat: «Nekā tamlīdzīga! Tu esi tāds pats cilvēks kā visi pārējie. Jūs visi esat cēlušies no viena senča, vienādi attīstījušies, un jūsu sentēvi mitinājās vienā alā, sildījās pie viena ugunskura, guļēja ar tām pašām sievietēm, un no tām jums dzima vienādi bērni.» Kad mūsu zinātnieki līdzās rupjām krama un laukakmens šķembām, kurās tikai speciālista acs spēj saskatīt cilvēka rokas pieskārienu, atrod pilnveidotus, no ziloņkaula izgatavotus darba rīkus, skulptūras un gleznojumus, mēs sakām: «Redzi, ko radījis tavs lielais sencis, tajā pašā laikā, kad zemākās rases tikko bija iemācījušās savākt un skaldīt kramu.» Bet jūs apgalvojat, ka tās ir blēņas, ka skulptūras un šās rupjās krama šķilas darinājuši vienas un tās pašas rases cilvēki, tikai krama šķilas izgatavotas, sacīsim, kādus piecdesmit tūkstoš gadus agrāk, bet skulptūra un kauls apstrādāti vēlāk. Mēs atrodam skaistu un spēcīgu cilvēku skeletus ar lieliem galvaskausiem un pareiziem, harmoniskiem sejas kauliem — varenās izzudušās Kromaņonas cilvēku rases paliekas — un sakāms vācietinl: Paskaties, redzi, kur tavs ciltstēvs.» Pēc tam parādām neandertālieša asimetrisko galvaskausu, kas vēl diezgan tuvs pērtiķim, un sakām: «Un tas, lūk, ir zemāko, nevēsturisko tautību sencis.» Bet jūs apgalvojat: «Šis neandertālietis ir Kromaņonas cilvēka priekštecis, šie cilvēki dzīvojuši dažādos laikmetos, un tāpēc viens no tiem līdzinās pusdievam, bet otrs — šimpanzei.» Un tad jūs vēl pasludināt: «Un tāpēc es uzskatu, — tieši tādiem vārdiem taču beidzas jūsu pēdējā grāmata, — ka visi cilvēki ir bioloģiski līdzvērtīgi un viņiem tiesības uz vienādu eksistenci.» Bet taisni to mēs nekādā ziņā nevaram pieļaut. ..

—    Skaidrs. — Tēvs sēdēja pavisam klusu, uzmanīgi klausīdamies, ko saka tēvocis. Acīm redzot, viņš mēģināja tēvoča vārdos atminēt visu to, kam bija jānotiek vēlāk. — Tas man bija zināms arī agrāk, bet tagad es gribētu pajautāt: kāpēc jūs to visu sakāt?

Tēvocis pienāca klāt tēvam un uzlika viņam roku uz pleca.

—    Un tagad, mūsu sarunas noslēgumā, es gribētu jums pavaicāt: vai tiešām jūs dzīvojat ziloņkaula tornī? Jūs esat kurls un akls pret visu, kas notiek aiz jūsu kabineta sienām, bet tur brauc tanki, maršē mūsu armija, tur dedzina, kauj un nogalina. Augstākā rase ieradusies, lai reizi par visām reizēm nodibinātu jaunu kārtību un uz mūžiem izlemtu visus iztikas, darba un pārošanās jautājumus.

—    Un šī augstākā rase, kas aiz manas mājas sienām dedzina, kauj un nogalina, arī jūs atsūtīja pie manis? — tēvs laipni apjautājās. — Tad, kā tās sūtnis, paskaidrojiet, ko šī rase grib no manis, un ar to arī beigsim mūsu sarunu.

Tēvocis izņēma no kabatas šķiltaviņas, uzlika uz delnas, pameta gaisā, uztvēra un atkal ielika kabatā. Bija redzams, ka viņš ir aizkaitināts, taču pūlas savaldīties.

—    Jūs galīgi atsakāties runāt ar mani cilvēcīgā valodā? — viņš gandrīz vai draudoši noprasīja.

—     Mīļo cilvēk, — tēvs atmeta ar roku, — es negribu kult tukšus salmus. Man patīk tikai labu aktieru deklamēšana, bet jūs, neņemiet ļaunā … Nu, ko tur, neķīvēsimies… Ziniet, es esmu lietišķs cilvēks un redzu, ka jums no manis kas vajadzīgs. Ne jau veltīgi jūs uzsākāt šīs sarunas. Jūs taču nedomājat pievērst mani savai ticībai un piespiest klanīties šā jūsu izkrāsotā … nu, kā viņu … dieva Tora priekšā? Lai ko es arī par jums domātu, es taču zinu, ka jūs neesat muļķis. Tātad jums ir kāds konkrēts un strikti nosacīts uzdevums — tas vispirms. Tagad es redzu. Ganka ir apcietināts, profesors Bernss izlēca pa logu, Hāgens nepaguva to izdarīt, un jūs viņu pakārāt; Lanē negribēja, ka viņu apcietina līdzīgi Gankam vai pakar tāpat kā Hāgenu, bet izlēkt pa piektā stava logu viņam pietrūka drosmes, tāpēc viņš tagad valkā kāškrustu un nelabā balsī ķērc «Heil Hitler!». Es jums esmu sagādājis vairāk raižu nekā šie cilvēki, taču mani neaizskar. Kāpēc? Acīm redzot, tāpēc, ka no manis kaut ko gaida. Tas otrkārt. Bet ko īsti? Un, beidzot, būsim taču līdz galam atklāti, šīs negaidot pamodušās radnieciskās jūtas pret mūsu ģimeni, kādas

es dažu apstākļu dēļ nevarēju no jums gaidīt, — no kurienes tās radušās? Tas jau treškārt. Un, redziet, uz šiem jautājumiem es arī palūgšu jūs atbildēt. Ko jūs vēlaties no manis un mana institūta?

Atkal iestājās klusums. Tēvocis sēdēja, šķildams uguni no šķiltaviņām. Izšķīla, paņēma cigareti, saburzīja tās galu, aizsmēķēja, pavicināja šķiltaviņas gaisā, lai nodzēstu liesmiņu, un nometa uz gaida.

Strauji biezēja tumsa.

Istabas kakti grima klusā, miegainā, nekustīgā ēnā, no kuras iznira tikai priekšmetu virsējās daļas.

—    Vispirms, — tēvocis sacīja, — jums un visam jūsu institūtam jāmaina virziens.

— Viens! — tēvs noskaitīja un salieca pirkstu.

—    Jums publiski, presē, jāatzīst visas jūsu…

—     Skaidrs, skaidrs! — tēvs viņu nomierināja. — Es zinu, kā to dara, sliktākā gadījumā Lanē pamācīs! Tālāk!

—    Tālāk — jums jāpārskata savas pozicijas, jāpalīdz mūsu zinātniekiem izstrādāt stingri zinātniska teorija. Jo mēs tikai gribam palīdzēt jums nostāties uz pareiza ceļa āriešu rases cilmes izpētē un pierādīt tās izcilo, bet varbūt arī sevišķo vietu cilvēces vēsturē.

&gt;— Divi! — tēvs salieca otru pirkstu.

— Uz šādu pieticīgu un saprātīgu noteikumu pamala mēs pārvilksim svītru jūsu pagātnei un atvērsim jaunu rēķinu. Jūsu institūts turpinās pastāvēt kā impērijas aizvēstures institūts. Jūs uz visu mūžu paliksiet tā vadītājs, jums tiks sniegta visa kara laikā iespējamā palīdzība. Vēl vairāk — Prūsijas zinātņu akadēmija un Eiropas vecākā universitāte Heidelbergā ievēlēs jūs par goda biedru.

Tēvs sēdēja, klausījās un smaidīja.

—     Un ja jūs — īsts zinātnieks un saprātīgs cilvēks … — tēvocis turpināja.

—Tā! — Tēvs piecēlās, ar elkoņiem uz galda atbalstīdamies. — Dārgo Fridrih, atcerieties, līdzīga saruna mums bija pirms piecpadsmit gadiem, kad pie cilvēka galvaskausa negaidot bija pieaudzis pērtiķa žoklis. Bet vēlāk līdzīgus padomus man deva kāds Kēnigs…

Tēvocis sākumā savaibstījās, bet tad pēkšņi pasmaidīja.

—    Ko jūs neliekat mierā šo Kēniguf — viņš izmeta.

—   Jau otro reizi pieminat viņu. Ar ko viņš jums nodarīj is tādu pārestību?

—           Paklausieties! — tēvs iesaucās — Vai jūs patiešām domājat, ka es nezinu, kurš ir šis Kēnigs?

Tēvocis viegli paraustīja plecus.

—           Jūs to zināt? Romieši sacījuši: «Lauvu pazīst pēc ķetnām,» — viņš piebilda ar smalku smaidu.

—    «Bet ēzeli — pēc ausīm,» — tēvs nobeidza.

—           Nu, profesor, — tēvocis ierunājās, kā man šķita, pat mazliet it kā apstulbis.

—           Labi, labi! — tēvs steidzīgi pavicināja roku. — Neielaidīsimies sīkumos. Bet, kas attiecas uz Heidelbergas universitāti, vecāko Eiropā, tad, mīļo cilvēk, man jāsaka, ka es esmu goda biedrs citā, ari ļoti vecā — Prāgas universitātē, ko jūs pirms dažiem gadiem sagrāvāt.

—    Tātad, — tēvocis ierunājās, — jūs atsakāties?

—           Diemžēl, — tēvs atbildēja, roku pie krūtīm pielikdams. — Jūsu priekšlikumi man nekādā ziņā nav pieņemami, jums vajadzēs sūtīt pret mani tankus un armiju, kā jūs nule izteicāties. Bet, starp citu, — kāpēc es jums esmu vajadzīgs? Jums taču ir Lanē. Viņš uzrakstīs visu, kas vien vajadzīgs.

—    Bet jūs, jūs, — tēvocis gandrīz vai iekliedzās.

—   Ko jūs domājat darīt?

—           Es? Uz to es atbildēšu ar Senekas vārdiem: «Bet man lai būtu atļauts klusēt. Kur brīvi mazāku par šo vēl atrast?»

—           Atkal Seneka! — tēvocis pasmīnēja. — Labi! Bet vai jūs, starp citu, neatceraties, kādu galu viņš ņēma?

Atkal iestājās klusums. Tēvs piecēlās un piegāja gandrīz pavisam klāt tēvocim.

—           Seneka pēc Nerona pavēles uzgrieza sev vēnas un noasiņoja, — viņš sacīja klusinātā balsī, tēvocim acīs lūkodamies. — Tagad, kad pasaulē parādījies jauns Nerons un tūkstošiem manu zinātnes un pārliecības brāļu noasiņo, viņa piemērs man allaž ir acu priekšā. Es gribētu, lai jūs to iegaumētu.

Tēvocis kādu brīdi klusēja, tad paņēma no galda šķiltaviņas un steidzīgi iegrūda tās kabatā. Tēva atbilde

viņu samulsināja. Viņš pat pagriezās, lai ko iebilstu, bet tad atmeta ar roku un piecēlās no krēsla.

—    Un jūs domājat, ka tā ir varonība? — tēvocis ievaicājās niknā, bet ne visai drošā balsī.

Abi atkal apklusa.

—    Katrā ziņā padomājiet, profesor, — viņš gandrīz lūdzoši sacīja. — Jūs nešaubīsieties, ka es patiešām vēlu jums labu.

—     Es ne par ko nešaubos, gluži ne par ko, — tēvs mierīgi atbildēja. — Jūs taču pavisam vaļsirdīgi pieminējāt Senekas piemēru. Vai tas nav raksturīgi mūsu attieksmēm vispār?

Tēvocis atkal izņēma šķiltaviņas un klusēdams sāka tās grozīt rokās.

—           Es ātri iekaistu, — viņš ierunājās jau citādā balsī,

—     Šī jūsu nejēdzīgā dižošanās, šī gaiļa lielība lika man eksplodēt, un es izgrūdu, kas pagadījās uz mēles. — Viņš greizi pavīpsnāja. — «Cilvēks nekad nevar atbildēt par savām pirmajām kustībām un uzvedību,» Šervantess saka «Donā Kihotā».

—    Cik mācīts jūs esat kļuvis, Fridrihi — tēvs pasmīnēja. — Bet atļaujiet tad arī man nocitēt Servantesu: «Viņš ātri iekaisa, kā ikviens slepkava.»

—    Ko?! — tēvocis iekliedzāb nevaldāmās, trakās dusmās, un viņa seja mirklī kļuva zaļgana. Viņš trieca ar dūri pa galdu tā, ka visā istabā notrinkšķēja porcelāna trauki. Viss viņa augums drebēja, seja pietvīka tumšsarkana, pārakmeņojās, un skaidri kļuvaredzamas vaigu kaulu asās līnijas.

—    Ko jūs teicāt? Ko? .,,

Viņš akli mācās virsū tēvam un apstājās, roku ar smagajām šķiltavām kā nāvējošam sitienam pacēlis. Likās, vēl mirklis — un viņš notrieks tēvu zemē. Viņa gaišajās lūša acīs, kas tagad nez kāpēc mazliet šķielēja, kvēloja neticams, zvērīgs niknums.

Tēvs nolūkojās viņā mierīgi un vienkārši.

— Starp citu, — viņš tajā pašā tonī teica, — jūs neesat paskaidrojis, ko darījāt Čehijā?

—    Ko?… — tēvocis nikni izelsa, tad atvēzienā iesvieda šķiltavas kaktā un skriešus izmetās no istabas.

—     Tā, nu mūsu sarunai beigas, Berta, — tēvs pats sev sacīja. Viņš, kā redzams, ir ļoti nervozs . . . «Nav ļaundarība dažkārt bīstama, vien miera tai gan nepazīt,» — jā, arī to Seneka sapratis! — Viņš iegāja kaktā un pacēla šķiltavas. — Jā, tagad viss pilnīgi noskaidrots, augstākā mērā noskaidrots, — tēvs nogrozīja galvu un pasmaidīja, — bet turpinājuma, jādomā, vairs nebūs. Jā, nebūs. — Un iebāza šķiltavas kabatā.

Atkal lija lietus, un mani augu dienu nelaida laukā.

Kā ezeri milzīgas, rūsganas, ar pūslīšiem nosētas lāmas blāvi margoja logu priekšā, un vējš pa tām dzenāja sapluinītas lapas. Puķu dobe bija izmirkusi un smaga, asteres tajā nemitīgi klanījās lietum un saltajam vējam.

Un šādā laikā ieradās Lanē.

No viņa tecēja ūdens, un tur, kur viņš stāvēja, tūlīt izveidojās peļķe. Kad viņš noņēma lielo filca platmali un sāka to purināt, ari no cepures pludoja ūdens. Priekštelpā viņu sagaidīja māte un sasita rokas.

—    Žēlīgais dievs, — viņa sacīja, — Lanē! Pēc kā jūs izskatāties!

—     Lietavas! — Lanē ierunājās, smagi elpu atvilkdams. Lietus lāses nopurinādams, viņš pakratīja galvu.

—    Laukā īstas tropu lietavas un piedevām vēl auksts vējš. Kamēr atkūlos šurp, domāju, ka pārvērtīšos lāstekā.

—    Bet kur tad jūsu automobilis? — māte jautāja.

—    Pametu kādus piecus kilometrus no šejienes, kaut kas ar motoru noticis.

—    Kā tad tā .. . — māte sasita rokas.

—     Eh, alga viena! — Lanē saviebās un sāka mīdīties, iztriepdams dubļus. —Jau ir rīkojums par visu automobiļu un motociklu konfiskāciju, pietiks, diezgan esam vizinājušies! — Un viņš atkal sāka šļūcināt kājas pa grīdu.

—     Nē, ne, nāciet vien, nāciet, — māte skubināja, —grīdu tā kā tā vajadzēs mazgāt. Tā jau pārāk netīra, pārāk .., Tūlīt atnesīšu ko uzvilkt mugurā … Žēlīgais dievs, ar jūsu kompleksiju .,. — Māte ielūkojās viņam sejā. — Paklausieties, Lanē, jūs taču esat novājējis.

—     Uf! — Lanē skaļi nopūtās un nogrozīja galvu. *— Jūsu rociņu, kundze! — Viņš vairākas reizes mātei cieši noskūpstīja pirkstus. — Novājējis? Pajautājiet, kā es vispār neesmu atstiepis kājas, tas, lūk, ir brīnums. Ja jūs', kundze, zinātu, kas notiek pilsētā… Bet kur profesors? — Lanē pēkšņi ievaicājās, zaglīgi klusinādams balsi.

— Viņš ieslēdzies augšā, kabinetā. Un ziniet ko? Labāk tagad viņu neaiztieciet — lai atvelk elpu un nomierinās. Pirms trim dienām viņam bija ļoti asa saruna ar Kurceru, un tagad … Nu, jūs taču pazīstat viņu .,,

—    Vai viņi saplēsās? — Lanē bailīgi iejautājās.

Viņš vēl vienmēr berzēja un berzēja kājas pret paklāju, kas tūlīt piesūcās ar dubļiem un tagad žļurkstēja ķā veca galoša.

—    Viņi sarunājās un… — pa pusei muti pavēris, viņš bailīgi paskatījās uz māti.

— Iesim ēdamistabā, jums jāpārģērbjas un jāizžāvējas, — māte teica. — Jā, jā, viņi parunājās ļoti ļoti stingri.

— Un … profesors kliedza? — Lanē jautāja, sekodams mātei ēdamistabā.

—    Kur nu — kliedza! Protams, nē. Viņš man deva vārdu… Taču, pēc visa spriežot, viņam izsacīti tādi priekšlikumi. .. Turklāt vēl jrisu vēstule …

—    Kas ar manu vēstuli? — Lanē steidzīgi iejautājās.

— Marta! Marta! — māte iesaucās. — Nāciet šurp,

jāiekurina kamīns. Sēdieties, Lanē, šeit, uz šā krēsla, — māte ar roku pārvilka pār viņa cietajiem, īsajiem matiem. — Nabadziņš, nabadziņš! Un kā jūs patiešām palikāt pie dzīvības?

—    Kas ar manu vēstuli? — Lanē nepacietīgi atkārtoja. — Vai viņš ļoti dusmojās?

—    Ak, jūs taču viņu pazīstat! Nē, viņš nekliedza un neuztraucās, tikai aizgāja un ieslēdzās savā kabinetā, bet, kad es sacīju: «Nabaga Lanē, viņam droši vien arī neklājas spoži,» — viņš man atbildēja: «Ko tur sacīt, tu pats to gribēji, Žorž Dandēn.»

—    Jā! — Lanē nokāra galvu un sēdēja, ilgi klusēdams'. Nabaga Lanē! — viņš beidzot aizkustināts noteica. — Jums taisnība, kundze, nabaga Lanē! Bet viņš,

viņš taču nespēj to saprast. Man stāstīja: izved cietuma sētā trīsdesmit cilvēku un nogulda rindā, ar pakaušiem uz augšu.

—    Kāpēc? — māte jautāja.

—    Kāpēc? Aiz viņiem iet virsnieks — jefreitoriem tādas lietas neuztic, — noliecas, pieliek brauniņu pie pakauša un — bliukšķ! — gatavs!

—    Šausmas! — māte iesaucās, un seja viņai notrīsēja kā no aizturēta nelabuma.

—    Šausmas! — Lanē atkārtoja. — Bet pakar šādi. Cilvēki guļ zemē kā savīstītas lelles, tad ņem pa vienam un uz rokām pienes pie karātavām. Vienu kar, bet pārējie guļ un gaida savu kārtu. Noņem vienu un nāk pakaļ citam. Tā viņi guļ — sākumā trīsdesmit, tad divdesmit deviņi, tad divdesmit astoņi. Guļ un skatās.

—    Šausmas! — māte atkārtoja.

—     Lūk, tas ir noziegums, — Lanē sacīja. — Bet tas, ka es glābu savu dzīvību un savu zinātni… — Viņš nepabeidza un atmeta ar roku.

—     Pastāstiet to Leonam! — māte ieteica. — Sevišķi viņu saniknoja tas, ka vēstule nebija parakstīta.

—    Vēstule? — Lanē sadrūma. — Vai tad es ko saku par neparakstīto vēstuli? Nē, runa ir par citu dokumentu, parakstītu.

—    Kā? — māte iesaucās. — Vai tad ir vēl kaut kas?

—     Par to taču ir runa, — Lanē rūgti noteica, — par to. Paskatieties, deklarācija, ko parakstījuši pieci mūsu institūta līdzstrādnieki. Tāpēc es atbraucu.

—    Nu, tad es jūs, — māte iesaucās, pietrūkdamās no krēsla, — tūlīt aizvedīšu pie Leona. Viņš man nekad nepiedos šo kavēšanos … Iesim, es jums tikai iedošu citas drēbes. .. Ak kungs, kur Marta palikusi?

—     Pagaidiet, kundze! — Lanē nepacietīgi un īgni atmeta ar roku. — Nekāda prieka šī deklarācija viņam nesagādās, līdz rītam es vēl varu pagaidīt. .. Nu, tad jau . .. — viņš drebulīgi nopurināja plecus.

Pēc stundas Lanē, tīri nomazgājies, apvilcis sausas drēbes un pat noskuvies, sēdēja pie galda un dzēra kafiju, patikā elsdams un šņākdams.

— Kas tā par deklarāciju? — māte apjautājās, kad

Lanē bija izdzēris piecas tasītes un atteicies no sestās. Viņš atbīdīja tasīti un atgāzās pret krēsla atzveltni.

—     Pagaidiet, — viņš pēkšņi ierunājās miegainā balsī un uz mirkli pievēra pelēkos plakstus. — Pagaidiet, es jums tūlīt nolasīšu.

Māte palūkojās uz viņu.

Lanē sēdēja, acis nolaidis, un snauda. Galva un krūtis viņam nodrebēja vienmērīgos grūdienos.

—           Jūs taču guļat! — māte pārsteigumā iesaucās.

—    Lanē! Lanē! Paldies dievam, viņš iemidzis! Ejam, es jūs aizvedīšu uz viesistabu, tur ir dīvāns, jūs ceļā esat pavisam novārdzis . .. Lanē! Lanē kungs!

—    T … tūlīt nolasīšu, — Lanē atkārtoja, galvu nepaceldams, un acis viņam vēl aizvien bija aizvērtas. — Tūlīt… tūlīt… Acumirklīti…

—    Te nu bija! — māte sacīja.

—Vienu acumirklīti! — Lanē atkārtoja un pēkšņā steigā izslēja galvu. — Deklarācija! — viņš atcerējās un izvilka lielu, biezu kabatas portfeli. To atvēris, viņš izņēma četrās daļās salocītu papīra lapu.

Deklarācija bija rakstīta ar mašīnu uz lapas abām pusēm.

—    Klausieties, — viņš notēica un sāka lasīt:

—     «Mēs, Antropoloģijas un aizvēstures starptautiskā institūta līdzstrādnieki, uzskatām par savu pienākumu paziņot zinātnieku organizācijām, zinātniekiem kopumā, kā arī visiem mūsu zinātnes interesentiem, ka pārtraucam jebkurus sakarus ar institūta zinātnisko vadību profesora Mezonjē personā un ar to līdzstrādnieku grupu, kura, par spīti zinātnes atziņām un veselajam saprātam, atbalsta pseidozinātniskās teorijas par cilvēces vienotu cilmi un attīstības ceļiem.»

—    Žēlīgais dievs! — māte iesaucās.

—     «Visā savā daudzus gadus ilgajā darbības laikā, — Lanē turpināja lasīt, — profesors Mezonjē un viņa skola aizstāvējuši antizinātnisko koncepciju par cilvēces cilmes vienotību, kā arī teoriju par zemāko izrakumos atrasto rasu tipu pāreju augstākās, līdz pat mūsdienu homo sapiens. Tuvāk aplūkojot šo antizinātnisko teoriju,

tā izrādās par aizmaskotu boļševisma propagandu, jo nevar neredzēt, ka tā cenšas mazināt rases lomu un līdz ar to bez ierunām atzīst visu pastāvošo tautību pilnīgu vienlīdzību un bioloģisku līdzvērtību, neatkarīgi no asins un vēsturisko likteņu problēmām, kas — starp citu jāatzīmē — pašos pamatos grauj uz kolonijām, mandātu teritorijām un protektorāliem dibināto pasaules sistēmu.

Par sevišķi nepieļaujamu mēs uzskatām lielās baltās rases vadošās lomas noniecinājumu, kā arī ļaunprātīgos uzbrukumus zinātniekiem, kuri visā pilnībā cenšas izvirzīt sasāpējušo jautājumu par pirmatnējo cilvēku atsevišķo pārstāvju diferenciāciju pēc rases pazīmēm, kā arī centienus izpētīt to likteni jau pilnīgi vēsturiskos laikmetos.

No arheoloģiskā viedokļa profesora Mezonjē uzskati noved pie franču zinātnieka Mortiljē rupji materiālistiskās teorijas, bet no sociālās — tieši pie angļu pētnieka Morgana komunistiskajiem uzskatiem un tālāk tiešā līnijā pie viena no marksisma nodibinātājiem — Fridriha Engelsa.

Tādā kārtā cīņai pret profesora Mezonjē un viņa «skolas» indīgo produkciju (starp citu, to daudzējādā veidā atbalsta Padomju Savienībā, kas ir sevišķi raksturīgi šīs teorijas pareizai politiskai novērtēšanai mūsdienu notikumu gaismā) jākļūst par galveno uzdevumu institūta darbā.

Atkārtojam vēlreiz: gluži veltīgi mūs dēvē tikai par antikomunistiem, — patiesībā komunisms un komunisti kopš šā brīža būs tikai galvenais mūsu institūta uzbrukuma objekts, bet tikpat apņēmīgi un konsekventi mēs cīnīsimies pret jebkuru demokrātijās un demokrātismā paveidu un pat pret vienkāršu liberālismu — ar vārdu sakot, pret jebkuru teoriju vai valsts iekārtu, kas dibinās uz cilvēku savstarpējās vienlīdzības neierobežotu atzīšanu, ignorējot rasu un bioloģiskās atšķirības.»

—    Uf! — Lanē atvilka elpu un paskatījās uz māti.

— Žēlīgais dievs! — māte ierunājās. — Un jūs ar šo papīru … Lanē, Lanē… Vai patiešām arī jūs to esat parakstījis?

Lanē daudzsološi pacēla augšup roku ar īsiem, galīgiem pirkstiem.

—     Pagaidiet, tas tikai sākums, galvenais vēl nāks ..« Es izlaidīšu gabaliņu un pāriešu pie galvenā… Paklausieties …

«Pūlēdamies pierādīt savu absurdo, bet klajiem politiskas propagandas mērķiem kalpojošo teoriju, kā arī cenzdamies iekarot sev noteiktu vietu zinātnes pasaulē, profesors Mezonjē kopā ar savu mācekļu grupu (Šeit atstāta tukša vieta, uzvārdus ierakstīs vēlāk, — Lanē paskaidroja) … profesors Mezonjē izdarījis virkni viltojumu, par ko savā laikā jau rakstīja žurnāls «Volk und Rasse».»

—    Ko? — māte pielēca kājās. — Viņi iedrošinās runāt par…

—    Pagaidiet taču, pagaidiet, lūk, galvenais: «Minētā raksta autoram ,.. — Lanē paskatījās uz māti un izlaida vienu rindu, — kas tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtā gadā strādāja institūtā kā preparators, bija izdevība novērot, kā mākslīgi tika sagatavota vesela sērija kaulu fragmentu un pat galvaskausi, kuri pēc profesora Mezonjē klasifikācijas atbilst Neoantropus Messonie, Neopitecantropus un Homo Indonesia erectus Mortilie sugām. Šī operācija tika izdarīta, ilgāku laiku apstrādājot galvaskausus ar dažādu skābju vāju šķīdinājumu nolūkā panākt to dekalcināciju. Konflikts, kas pēc tam izcēlās…» — šeit Lanē paskatījās uz māti un izlaida vairākas rindiņas.

—    Kas tas tāds? — māte iesaucās. — Lasiet taču, lasiet visu!

—     Es jau lasu visu, bet dažas vietas vienkārši nav uzrakstītas., „ — Lanē paskaidroja. — Bet, lūk, pašas beigas:

«Tādā kārtā profesora Mezonjē aplamie secinājumi dibināti uz skeletu materiāliem, kuri, pirmkārt, atrasti dažādos ģeoloģiskos slāņos un tikai vēlāk savākti vienuviet, kā tas, piemēram, izdarīts ar tā saucamā Piltdaunas cilvēka paliekām, kas — kā noskaidrots — ir cilvēka un pērtiķa galvas kaulu sajaukums un turklāt atrastas apstākļos, par kuriem nekas nav zināms; otrkārt, izman

tojot galvaskausus, kuri mākslīgi deformēti noteiktos virzienos, lai radītu vajadzīgo ainu; treškārt, uz tādu materiālu pamata, kuriem nav nekādas zinātniskas vērtības, ņemot vērā, ka nekas nav zināms par to atrašanas apstākļiem. Saprotams, ka, dažādi grupējot šo anonīmo, apšaubāmo, reizēm apzināti viltoto materiālu, profesors Mezonjē, saglabājot šķietamu zinātnisku godprātību un objektivitāti, varēja pierādīt visu, ko vien viņam vajadzēja.

Uzstājoties ar šiem atklājumiem, mēs esam nodomājuši vistuvākajā nākotnē apgaismot zinātniskajā presē visu, kam sakars ar profesora Mezonjē darbu metodi aizvēstures jomā, un tajā pašā laikā atšķirt un izdalīt visu to patiesi vērtīgo jnstitūta darbā, kas paveikts ar zinātnisko līdzstrādnieku pūlēm bez institūta vadītāja ziņas.»

—    Žēlīgais dievs! — māte klusās šausmās iesaucās. — Ko tad tas nozīmē? Un kā jūs, Lanē, kā jūs, Lanē, iedrošinājāties parakstīt šo papīru?

—     Es? — Lanē pasmīnēja, bet viņa seja sašķobījās kā lielā riebumā. — Ja tikai es būtu to izdarījis, par mani varētu arī nerunāt. Visiem taču zināms: Lanē ir gļēvulis, Lanē — pašlabuma meklētājs, Lanē — Kalibans. Bet, redziet, zem šīs platformas parakstījušies pat šķīstie, kas atrodas gestapo pagrabos.

—     Bet tas taču . . . taču … — mātei pietrūka elpas un seja pārklājās sarkaniem plankumiem. (Es pamanīju: šajā galējas garīgas, pat fiziskas sasprindzinātības brīdī viņas kustības kļuva stūrainas un aprautas kā tēvam.)

—     Parādīt šo deklarāciju Leonam — tas ir tikpat kā paņemt nazi un iedurt viņam rīklē… Jūs zināt, kā viņš rūpējas par sava vārda godu, bet uzreiz… Un turklāt vēl boļševiki. . . Kāpēc šeit boļševiki? Kāda viņam gar boļševikiem daļa? … Nē, tas … Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs! .. . Nē, tas taču nav iespējams, tas ir pilnīgi neiedomājami, Lanē!

—    Neiespējami? — Lanē pavīpsnāja. — Nē, viss iespējams, pilnīgi viss, dārgā Mezonjē kundze! Es neredzu vairs nekādu robežu cilvēku iespējām. Viņiem trūkst cilvēku, briesmīgi trūkst, tikai lielgabalu gaļas ir daudz, visi pārējie no viņiem bēg kā no spitālības.

—    Nerunājiet tik skaļi, Lanē, — mate palūdza, — šeit taču ir Kurcers . ..

—     Kurcers! — Lanē pasmīnēja. — Kāpēc jūs domājat, ka tas, ko es saku, Kurceram ir nepatīkami? Viņš tikai runā vienā valodā, bet es— citā, taču mērķis mums ir viens un tas pats.

—    Kāds?! — māte iebrēcās un pietrūkās no krēsla.

—    Neuztraucieties, kundze: mērķis — glābt profesoru Mezonjē.

—     Žēlīgais dievs, ko jūs runājat, Lanē? Glābt profesoru Mezonjē no Gardnera ar Kurcera palīdzību — es pat nezinu, kurš no viņiem labāks.

Māte smagi noslīga krēslā.

—     Kurcers, Kurcers, Kurcers ir labāks, — pamācoši sacīja Lanē. — Tāpēc labāks, ka viņš grib pievākt profesoru Mezonjē ar viņa milzīgo zināLnisko autoritāti dzīvu, bet Gardners, šķiet, aizvien priekšroku dod miroņiem.

—    Bet padomājiet taču: visam Leona četrdesmit gadu ilgajam darbam tā ir pilnīga katastrofa, — māte uztraucās. — Kad būs publicēta šī… kā jūs to saucāt… deklarācija, tad ,..

—     Nē, tādā veidā tā netiks publicēta, — Lanē pasmaidīja.

—    Tas ir — kā? — māte brīnījās. — Sī papīra jēga taču…

— Šī papīra vienīgā jēga ir tā, — Lanē mierīgi un pamācoši paskaidroja, — lai tas neeksistētu . . . Jūs nesaprotat? Bet tas taču tik vienkārši. Redziet, šo pašu papīru, — viņš turēja deklarāciju aiz stūra, kā aiz astes satver nosprāgušu žurku, — šo pašu papīru vakarā es parādīšu profesoram. Jā?

—    Jā! — māte sacīja.

—     … un ierosināšu vienu no diviem. Vai nu lai viņš tūlīt uzraksta vēstuli kādai no Eiropas ietekmīgākajām avīzēm, kurā daļēji atsakās no saviem atzinumiem, protams, neieminoties par apzinātiem .. . jūs saprotat mani, Mezonjē kundze? — apzinātiem viltojumiem, un tad viss beigsies ar to, ka nacistu avīzēs parādīsies pāris —

trīs pa pusei nosodošu, pa pusei Iīdzjūtošu rakstu. Vai ari…

—    Viņš nekad nerakstīs tādu vēstuli, — māte steigšus iebilda, — viņam vienkārši roka necelsies to darīt.

—    Lieliski! Tad lai neraksta! — Lanē mierīgi piekrita. — Nav nemaz arī vajadzīgs: tā jau uzrakstīta un atrodas manā kabatā. Lai piemiedz acis, nospļaujas un paraksta to. Un tas viss! Tad, es saku, viss beigsies ar pāris trim rakstiem, tie, protams, būs nosodoši, taču visumā gluži pieklājīgi un pat līdzjūtoši. Bet pēc tam viņš atkal varēs strādāt, meklēt galvaskausus, izdarīt izrakumus un rakstīt, rakstīt, rakstīt, — lai gan, protams , .. hm! … kā to pasacīt… maķenīt citādā garā nekā agrāk. Tas viss, protams, — es jums pilnīgi piekritu, — tajā problemātiskajā gadījumā, ja profesors būs ar mieru parakstīt šo papīru.

— Viņš nekad tam nepiekritīs, — māLe noteica, lūkodamās uz Lanē. — Un sakiet pats: kā var piekrist kaut kam tādam?

—    Man nav ko sacīt, Mezonjē kundze, — Lanē žēli pasmaidīja. — Es jau esmu ielaidies uz to. Un ziniet, kādu padomu es jums došu? Lai profesors veltīgi nespēlē varoni, bet ņem un paraksta. Kāda jēga sist sev pa krūtīm un runāt cēlus vārdus! Īstenība jāņem tāda, kāda tā ir. Viss taču ir gluži skaidrs. Mēs esam zaudējuši, un nekas mūs neglābs. Ja esam zaudējuši, tad līdz ar to mums nav taisnība, — nav taisnība jau ar to vien, ka esam zaudējuši, tie, kam taisnība, nezaudē. Septiņus gadus mums draudēja šī pērtiķa ķetna, bet mēs tikai skatījāmies uz to un smējāmies. Tagad nu esam izsmējušies, izsmējušies, — viņš atkārtoja klusā niknumā un uzsita ar dūri pa galdu. — Jā, iz-smē-ju-šies! Un, redziet, noticis tas, par ko runāja Hāgens: pērtiķis ieradies pēc sava galvaskausa. Bet vai tikai pēc savējā? Vai viņš nepieprasīs arī manējo un jūsējo? Kāda jēga kautrēties no gorillas un deklamēt tam Seneku! Zvērs atņirgs zobus un tā zvels ar dūri, ka paliks tikai slapja vieta. Tikai slapja vieta paliks — es saku. Tātad — jāglābj sava dzīvība. Jūs esat māte, jums tas jāsaprot. Es zinu, ka profesors ir liels zinātnieks, bet viņš ir vai nu traks, vai

vientiesītis, vai ari traks un vientiesītis reize. Bet jusf jūs Mezonjē kundze …

Māte sēdēja un raudāja.

Lanē saudzīgi paņēma viņas roku un sāka skūpstīt pirkstus. Pēkšņi māte pacēla galvu un ierunājās:

—           Es zināju, ka tā viss beigsies. Kolīdz mēs saņēmām Fridriha vēstuli, es sapratu, ka tas nav veltīgi, ka tiek gatavota liela nekrietnība «,, tikai es nezināju, kāda īsti.

—           Bet es gan zināju, — no gaiteņa atskanēja tēva balss.

Abi — Lanē un māte — kā pārsteigti mīlētāji feizē pietrūkās kājās. Tēvs ienāca no priekšistabas un, nepieiedams pie Lanē, apstājās istabas vidū.

Kā vienmēr, viņš bija rīta svārkos, istabas kurpēs un melnu cepurīti galvā.

— ,.. tikai tu negribēji toreiz man ticēt, Berta, — tēvs nobeidza un pagriezās pret Lanē. — Ko, stipri līst? — viņš iejautājās savā parastajā balsī.

—           Tropiska gāzme! — Lanē atbildēja noteikti un ātri.

—           Un jūs droši vien izmirkāt caur un cauri? — tēvs līdzjūtīgi apvaicājās.

—           Viss lietus mētelis bijā slapjš, — māte ierunājās.

—; Vajag izžāvēt. — Viņš paskatījās uz māti. — Kā tad tā, Berta? Bet kur mums …

—           Es jau visu izdarīju, — acis nodūrusi, māte atbildēja, — viņa negribēja skatīties uz tēvu.

—           A-ā! Lieliski! Bet jūs droši vien ceļā būsiet izsalcis? Izsalcis? Vai ne?

—           Nē, kundze tikko mani pacienāja ar kafiju, es izdzēru piecas tasītes, — Lanē žēli pasmaidīja.

Tēvs, acu nenovērsdams, lūkojās uz viņa kājām.

—           Ko tad vēl… Izžāvēti esat, paēduši tāpat.,. Likties gultā vēl par agru… Lūdzu, uznāciet augšā pie manis… Vai ne, Berta? Viņš taču tev nav vairs vajadzīgs? Nu, ja nav vajadzīgs, tad, lūdzu, pie manis, pa

vecam ieradumam! Vai savu papīru neatstājāt? . .. Visu laiku grozījāt rokās . . . Jāpārlasa vēlreiz. Stils tiešām slikts un arī sevišķas jēgas nav . . . Berta tajā daudz ko nesaprot, bet man — kā ar bomi pa pieri… — Viņš palaida Lanē sev garām un piebilda: — Lūdzu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Vēlāk es uzzināju: Lanē bija nācis kājām pavisam nelielu gabaliņu, līdz mūsu vasarnīcai viņu atveda tēvoča sulainis, kas bija sūtīts uz pilsētu pēc kādiem pirkumiem.

Šis sulainis bija, kā es jau tiku sacījis, nopietns, gauss un ļoti stingrs — protams, ne jau večuks, bet pusmūža vīrietis, apmēram gadus četrdesmit piecus vecs. Domājot par viņa ārieni, es vispirms un visskaidrāk atceros uzvirpinātās Vilhelma ūsas. Viņš tās mēdza bagātīgi ieziest ar matu pomādi un vēl ar kādu ziedi, ko nepirka, šķiet, tāda nekur nebija dabūjama, bet izgatavoja pats, un tā oda vai nu pēc ģerānijām, vai kādām lētām smaržām. No rītiem viņš vingroja, droši vien tikai pēc Millera metodes, un aplaistījās ar aukstu ūdeni. Stāvēdams pie viņa kambarīša durvīm, es dzirdēju komandas: «Viens, divi, trīs.. .» Tad nošķindēja skārda bļoda, iešļakstējās ūdens un atskanēja zvērišķīga krekšķēšana: «A! A! O, cik labi! A! Vēl reizili! O! O!» Piecas minūtes vēlāk viņš iznāca no istabas sasmaržojies, svaigs un rožains kā lētu tualetes ziepju gabaliņš. Aizmaršējis pa gaiteni, viņš nokāpa dārzā un pāris stundu soļoja pa celiņiem. Tā bija viņa pastaiga. Ar svešiem cilvēkiem viņš runāja maz un, ja arī runāja, tad tikai, ja bija vajadzība. Sarunu tema aizvien bija stingri pieskaņota sarunu biedra arodam. Tā, piemēram, reiz dzirdēju viņu uzsākam sarunu ar Kurtu — viņš pamācīja, ka lielajā, centrālajā, mājas tuvumā esošajā puķu dobē vislabāk dēstīt hrizantēmas — tās uzglabājoties ilgāk un skaistāk, rozes turpretim esot neizturīga un kaprīza prece (goda vārds, tieši tā arī viņš teica: «neizturīga prece»), dienu nostāvot, bet

tad nobirstot. Turklāt tagad esot vasaras nogale, tāpēc jāizvēloties rudens ziedi.

—    Jūs gan vairāk blēņojaties ar putniem, — viņš Kurtu strostēja, — bet uz dārzu kauns paskatīties. Kuram kārtīgam saimniekam ir tāds dārzs?

Pēc tam viņš izsacīja piezīmes Martai, viņai neesot pietiekami daudz trauku, lai pa īstam sagatavotu gaļu; piemēram, sviestu kādas tur mērces izgatavošanai vajagot kausēt alumīnija pannā, bet viņai tā esot, velns sazin, no kā.

—     Es saviem kungiem labi gatavoju arī uz šīs pašas, — Marta atcirta, — bet, ja kādam nepatīk, lai vadā līdzi savējo!

Sulainis neapvainojās, tikai vienkārši un žēlīgi pasmaidīja un paskaidroja, ka šajā traukā varot gatavot, piemēram, bifšteku, omleti, kaut kādas kapātas kotletes, bet, ja viņu, Martu, piespiestu gatavot (šeit viņš minēja kādu gudru vārdu, kas daļēji līdzinājās stāvzvaigznes nosaukumam), tad šis ēdiens, protams, nekad neizdotos. Un viņš pat pasmaidīja — žēlīgi un iecietīgi, kā zinātnieks, kas neizglītotam zemnieku puisim izskaidro kādu vienkāršu un neapgāžamu patiesību. Pēc šā smaida un sarunām par pannām, ķivuļiem un hrizantēmām viņu vienādā mērā sāka ienīst kā Kļurts, tā Marta.

Augu dienu viņš neko nedarīja. Viņa pienākumi bija pavisam īpatnēji, un tiem bija sakars tikai ar tēvoča apmazgāšanu un kafijas pasniegšanu. To paveicis, sulainis apsēdās pie centrālās puķu dobes, kur, ziedlapiņas birdinādamas, auga kuplas rozes (tomēr rozes, bet ne hrizantēmas), un gozējās saulītē.

— Ķēmarausis! — Marta par viņu mēdza sacīt, un, patiešām, šajās stundās viņš bija gandrīz tikpat nekustīgs kā jebkura no antropoidu figūrām, kas greznoja mūsu institūtu.

Starp citu, par vienu no mūsu antropoidiem. Šīs figūras dēļ arī iesākās kāda saruna — un, jāsaka, diezgan nepatīkama saruna.

—     Redziet, — Kurts pieglaimīgi ierunājās, ar nolūku tuvodamies sulainim tieši tādā brīdī, kad viņš, domās iegrimis, bija apstājies pie Piltdaunas cilvēka statujas.

—    Kas to varētu iedomāties… — piedodiet, godātais kungs, es nezinu jūsu vārdu …

Sulainis pagriezās uz Kurta pusi. Melnā, cieši pieguļošā svārkā, ar vientuļu mākslīgu ziedu pogcaurumā, garās un platās biksēs, cietā un taisnā gardibenei līdzīgā platmalē, viņš izskatījās neparasti vienkāršs un iespaidīgs.

—    Nu, nu! — viņš paskubināja biklo Kurtu.

—    Kas to varētu iedomāties, ka pat tik augsts kungs kā jūsu žēlastība cēlies no tāda … tā sacīt.«, pinkaina ciltstēva!

Sulainis izslējās taisnāk, lai gan man palika noslēpums, kā to varēja izdarīt, jo viņš jau bija taisns kā bises šāviens. Viņa komplicētā galvas rota atvizmoja blāvā, taukainā spīdumā, līdzīgi melnam zīda audumam vai patafona platei. Ar acīm viņš ieurbās Kurta vientiesīgajā sejā.

—     Ko-o? — sulainis ierunājās svelošā nicinājumā. -— Man nav zināms, no kā esat cēlies jūs, godājamais dārznieka kungs, bet es, es esmu piedzimis no sava tēva, Bencinga kunga, ar dzīves vietu Profcheimas pilsētā, un tieši tālab manās dzīslās nav nevienas lāsītes čigānu asiņu, ar ko jūs, godājamais dārznieka kungs, šķiet, nevarat lielīties.

Un tā, lūk, šis Bencinga kungs — beidzot nosaukšu viņu vārdā — nedēļas sākumā kaut kur pazuda un atgriezās tikai pēc trim dienām. Viņš arī atveda izmirkušo, dubļiem nošķiesto Lanē kungu un vairākas nelielas, biezā, pelēkā papīrā rūpīgi ievīstītas kastes. Spriežot pēc tā, cik viegli viņš šīs kastes ienesa tēvoča istabā un sakrāva citu uz citas, tām vajadzēja būt tukšām. Tēvocis jautāja, vai pa ceļam tās nav salūzušas, bet Bencinga kungs tikai pavīpsnāja savās lieliskajās Vilhelma ūsās.

Un tad notika, lūk, kas.

Kad tēvs un Lanē bija uzkāpuši augšstāvā, tēvocis ienāca ēdamistabā un griezās tieši pie manis.

—    Man ir priekš tevis dāvana, Hans, — viņš ierunājās intriģējošā tonī un pasmaidīja, — Un tu nevarēsi pat uzminēt, kāda.

—    Ar šīm dāvanām, Fridrih… — māte neapmierinātā balsī noteica. — Tu taču pazīsti Leonu. Redzi, tu jau uzdāvināji ķiveri ar ragiem — es saprotu, tavs nolūks bija sagādāt Hansam prieku, bet iznāca …

— Nebaidies, — tēvocis atbildēja, —* šoreiz viņš ne~ cels traci. Sī dāvana ir pavisam no citas rotaļlietu veikala nodaļas. Bet zini ko, Berta, nopietni runājot, saki, ar ko tas viss beigsies?

— Kāds — «tas viss»? — māte jautāja.

— Eh! Neizliecies par vientiesīti! Tas tev nepiestāv. — Tēvocis panāca uz priekšu un apsēdās atzveltnī.

—     Tavs vīrs neieredz mani. Nepurini galvu, es to redzu, un tu labi zini, ka tas man nav noslēpums. Viņam nebija iecietības pret mani jaunības gados, kad es… nu… nu… sacīsim… izdarīju pilnīgi piedodamu kļūdu. Patiešām, man negribas to citādi nosaukt. Visu varēja pārvērst par joku vai pat nemaz neievģrot, bet tu zini, kas notika. . . Sī mežonīgā bļaustīsanās, sišana ar dūri sev pie krūtīm, pēc tam no anatomiskā kabineta lidoja kaut kādi kauli, kaut kas krita un plīsa… Ar vārdu sakot, tavs vīrs visā pilnībā — es pasvītroju šo vārdu: visā pilnībā! — izmantoja savas tiesības būt nesaudzīgam. Un tu, Berta, tu, mana māsa, nenostājies manā pusē. Redzi, tas, mani sevišķi sāpināja. Labi, lai tas paliek. Bet saki: vai nebūtu dabiski, ka tagad es, no mājas izdzītais, ne tikai bez jebkādas palīdzības pamestais — tā galu galā bija viņa darīšana, — bet arī par blēdi, par nelieti, par avantūristu izdaudzinātais, ka tagad es . . . Nu … (viņš domās meklēja piemērotus vārdus) nu, kaut vai vienkārši neliktos ne zinis un atietu sāņus? Vai nav taisnība? Tu mani padzini, tu mani apvainoji, tu cēli man neslavu — tiec tagad galā, kā pats redzi, vai ne? Jūs taču mani negaidījāt?

-— Nē, negaidījām, Fridrih, — māte piekrita.

—     Nu, redzi! — tēvocis nopriecājās. — Bet es atbraucu, tikko ienāca mūsu karaspēks, — nē, pat vēl agrāk. Kolīdz es uzzināju, ka tas ieies jūsu pilsētā, Berta, es pametu visu, — bet tur man bija ne mazums darba, — parunāju ar savu ārstu, dabūju izziņu, ka man ir kāda sevišķa, asa neirastēnijas forma, beidzot panācu atvaļi-

nājuma piešķiršanu! — tēvocis sevišķi pasvītroja šo vārdu. — Tu pat iedomāties nevari, ko pie mums, mūsu laikā, nozīmē izplēst atvaļinājumu. Un, lūk, es esmu šeit. Vai tu saproti vismaz to, Berta? …

Māte sēdēja klusēdama, bet acis viņai bija asaru pilnas. Nenovērsdamās, tieši, vērīgi un vienkārši viņa nolūkojās tēvocī. Nē, tagad viņa jau vairs neliekuļoja; milzīgās, smagās, lai arī vēl līdz šim brīdim pilnībā neapjaustās bēdas, kas nospieda viņas plecus, neatstāja vietas divkosībai. Es uzrakstīju — neliekuļoja, bet varbūt arī liekuļoja, varbūt arī pašreiz ko noklusēja, taču izlikties viņa tagad nevarētu. Viņas divkosība bija gandrīz neapzināta. Jā, viņa varbūt pat ticēja tēvocim, lai arī ne pilnīgi, un tikai uz mirkli.

Bet viņš jau piecēlās no krēsla, piegāja pie viņas un laipnā, iecietīgā, bet uzstājīgā balsi noteica:

—     Un, lūk, es esmu šeit. Es tev, Berta, gribu palīdzēt. Lai kā tu arī pret mani izturētos, tu taču esi mana māsa. Mēs esam tikai divi visā pasaulē. Man nav neviena, kas būtu tuvāks un dārgāks par tevi. Tev ir vīrs, Hanss, sava māja, bet es esmu viens, gluži viens … Man nav ne sievas, ne drauga, ne bērna. Jaunībā tam visam nav nozīmes, bet man, Berta, ir jau četrdesmit pieci gadi. Un redzi, ja palūkojos atpakaļ… un … Eh, vai tad to visu tik grūti saprast, Berta? Vai tad tas viss ir liekulība, tikai liekulība, un nekas vairāk?

—    Es tev ticu, Fridrih, — māte sacīja.

—     Nu, paldies kaut par to, Berta. Bet par visu pārējo var parunāties arī vēlāk. Visas šīs apcietināšanas, apšaušanas, zvērības, kamēr es biju vietvalža amatā … Es neliedzos, esmu grēkojis! Daudzējādā ziņā grēkojis, lai gan ne tik ļoti, kā pa avīzēm skandināja. Eh, šie suņi, kas uzlaiza svešu asiņu recekļus! Zini, kad iedomājos par viņiem, es saprotu, kā Napoleons varēja nošaut kādas ķengu grāmateles izdevēju. Es negribu taisnoties. Tu neesi tiesnesis, un es neesmu noziedznieks. Es tikai pasacīšu vienu: kad ar tavām rokām tiek veidota vēsture, tu apzinies sevi nevis kā izsūtāmo, ne kā svešas, reizēm tev vienkārši uzspiestas, muļķīgas gribas izpildītāju, bet gan kā tieši darbojošos personu … vai arī nē — pat kā traģēdijas līdzautoru. Ja turklāt vēl arī pats jeb

kuru bridi riskē ar savu dzīvību, tad, goda vārds, svešu dzīvību nevērtē tik augstu, kā tas rekomendēts hrestomātijās ar svētdienās lasāmiem gabaliņiem. Vai es esmu apcietinājis cilvēkus? Jā, esmu. Vai esmu šāvis? Esmu. Un ari viņi šāvuši uz mani. Vai redzi? — Viņš atmeta matus un parādīja virs deniņiem spīdīgu, mēļu rētu.

—    Drusku zemāk — un beigas. Tātad mēs esam kviti. Ja es nokļūtu viņu rokās, mani bez vārda runas pieliktu pie sienas. K!o lai dara! Ir tāds laikmets — neviens otra nesaudzē. Bet tevi, Berta, tevi, es vēlētos saglabāt. Taču, liekas, tas man lāgā neveicas. Jā, jā, nepavisam neveicas…

—    Vai tu runā par Leonu, Frīdrih? — māte ievaicājās, un seja viņai sastinga.

—    Jā, Berta, es runāju par tavu vīru, — tēvocis nopūtās. — Un, redzi, es domāju, ko pašlaik varētu darīt. Atvaino mani par asajiem vārdiem, bet nav iedomājams, ka cilvēks vēl nekaunīgāk, ar kaut kādu, zini, nelādzīgu dižošanos tik sparīgi dzītos pēc cilpas, kā viņš to dara. Visa šī māžošanās, rupjie izlēcieni, ākstīšanās un ņirgāšanās par to, kas mums ir vissvētākais! . .. Žēlīgais dievs, viss, viss, ko mēs arī ņemtu, viss gluži loģiski novedis pie tā, ka viņa uzvārds ir pirmais Gardneram iesniegtā sarakstā. Apcietināja šo pustrako Ganku, profesoru Libertu, Zoslēnu, vēl kādus desmit viņa mācekļu, kuri vainojami tikai par to, ka bijuši kopā ar viņu un uzklausījuši viņu. Bet viņš ir vesels, viņu neaiztika, viņš tāpat kā agrāk dzer kafiju un citē Seneku. Bet tu esi gudrāka par viņu, tu sapratīsi, ka ilgi tā turpināties nevar. Seneka paliek Seneka, bet arī karš paliek karš! Dzīve tagad ir zvērīga, un runa ir par visu citādi domājošo cilvēku iznīcināšanu. Tālad — ko lai dara? Secinājums, Berta, ir skaidrs! — Tēvocis paraustīja plecus un pasmaidīja. — Protams, es šo to vēl varu saglābt. Bet arī manai ietekmei ir robežas, ilgi noturēties tādās pozicijās es nevarēšu. Tātad gals ir viens, un kāds — tu to zini, Berta.

Māte sēdēja, galvu noliekusi. Pa vaigiem viņai ritēja asaras. Es pieskrēju un ieplaku ar seju viņai klēpī.

Māte klusēdama sāka glāstīt manu galvu. Tēvocis

pienāca klāt, satvēra mani aiz pleca un atrāva nost.

Viņš bija mierīgs un stingrs.

—    Tagad palūkosimies uz visu no otras puses, — viņš metodiski turpināja. — Ja tavs vīrs piekritīs kompromisam, kuru es viņam piedāvāju, viņš tūlīt nostādīs sevi īpašā stāvoklī. Es neslēpšu, ka mums ir vajadzīgs vārds, autoritāte, neaptraipīta zinātnieka reputācija, kas tikai ar savu klātieni vien — labi, kaut vismaz ar līdzjūtošu klusēšanu! — pasaka vairāk nekā tūkstoši pļāpīgu brošūru. Tāds cilvēks var cerēt uz visaugstākajiem amatiem. Saproti, Berta: viņa karjerai nebūs nekādu šķēršļu. Runāsim atklāti — ko tavs vīrs panācis daudzajos darba gados? Vārdu? Velns lai parauj, bet es esmu redzējis profesorus ar vārdu, kuri tagad pārdod avīzes, jo pie jaunās kārtības viņi neatradīs darbu pat visnomaļākajā skolā. Savu institūtu? Es vienkārši aiz ziņkārības gribētu redzēt, ko un kādā veidā šis institūts viņam devis.

Tavs vīrs desmit gadu vāc līdzekļus ekspedīcijas organizēšanai uz Centrālo Āfriku, bet līdz šim tā nav pavirzījusies tālāk par ziedojumu vākšanas lapu. Materiālā labklājība? Piecpadsmit gadu es netiku bijis jūsu mājā, bet, tagad atbraucis, neatradu pat neviena jauna krēsla. Tikai tava porcelāna kolekcija varbūt mazliet papildinājusies, — viņš negaidot pasmaidīja. — Bet tas nav nekāds lielais ieguvums. Taču galvenais nav tas, bet gan pavisam kas cits: tu nevari apjēgt, ka tas ir ne tikai gluži likumsakarīgi, bet citādi arī nemaz nevar būt. Patiešām — tu esi nodzīvojusi kopā ar vīru tik daudz gadu, bet vai esi arī kādreiz padomājusi, uz kurieni ved ceļš, ko viņš izvēlējies? Ko Leons pierāda? Pēc kā viņš cenšas? Kā labā strādā? … Žēl, ļoti žēl, ka tu nekad par to neesi padomājusi! Ļoti ļoti žēl, tas ir vienīgais, ko es varu sacīt. Iztēlojies, piemēram, neiedomājamo: tavs vīrs un viņam līdzīgi ļaudis, — tēvocis nežēlīgi pasmīnēja, — te-orē-ti-ķi ar faktiem rokā pierādītu visai cilvēcei, ka mēs un dzīve neesam savienojami, un tāpēc mūs vajag izdeldēt kā žurkas. Lai gan tu, protams, apzinies, ka tava Leona pierādījumi un viņa zinātne nav plika vērdiņa vērti, kad pāri visai zemei dārd mūsu lielgabali un lido mūsu lidmašīnas. Bet es taču ari

saku—iztēlosimies visneiespējamāko &gt;— mēs esam noslaucīti no zemes virsas. Bet vai ar mūsu bojā eju beigtos tava vīra cīņā pret mums? Vai viņš varētu izkāpt no pretgaisa patvertnes un atkal mierīgi noņemties ar saviem galvaskausiem? Ne velna! Cīņa pa īstam nemaz vēl nav izvērsusies, ne jau mēs rasismu esam izgudrojuši un ne jau ar mums tas izbeigsies. Tava mācītā vīra ienaidnieks numurs divi — tie ir viņa šodienas draugi. Lai ko panāktu, vajadzētu ar kājām gaisā apgriezt visu pasauli. Ko liecina nēģeru linčošana dienvidu štatos? Vai vari man atbildēt? Un indiāņu cilšu stāvoklis Amerikā? Un melnādaino segregācija Dienvidāfrikā? Tālāk — arābi, neskaitāmās slepkavības Marokā. Un ārzemnieku leģions — kādiem nolūkiem tas radīts? Kas šis leģions īsti ir, no kā tas sastāv? Un, beidzot, kas notiek un notiks ar kolonijām vispār? Te jau spēkā loģikas likumi: ja tu neatzīsti vācieša tiesības sist ebreju vai padzīt poli no viņa zemes, tad līdz ar to nepierādāmas — nē, nē, vienkārši absurdas kļūst francūža tiesības valdīt pār arābu, kā arī angļa tiesības izspiest naudu no indieša. Tie franču, angļu, amerikāņu, beļģu kolēģi, kuri no universitāšu katedrām un tribīnēm saukā mani par cilvēkēdāju un pieprasa, lai humānisma vārdā es tiktu pakārts pie pirmā zara, tāpat kā es, neatdotu savu meitu nēģerim par sievu. Vai arī padomā par sevi. Kad pēc gadiem desmit vai drusku ātrāk Hans gribēs izvēlēties sev līgavu, tu taču gaidīsi, lai viņš ģimenē ieved tikai balto meiteni, vai ne? Bet jūs taču esat humānisma karogs, tā citadele! — Tēvocis pavīpsnāja. — Lai nu kā būtu ar karogu, bet, kad jūsu amerikāņu draugi bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas pie pirmā koka zara pakar nēģerus, jūs klusējat, kā ūdeni mutē ieņēmuši. «Baltās sievietes izvarošana,» — un tas viss. Bet, pēc sirdsapziņas runājot, vai tas nenozīmē to pašu, ko mēs saucam par nācijas goda un cieņas aizsardzību? Un, lūk, taisni tāpēc tavam vīram viņa draugi kādu dienu pasacīs: «Pietiek, vecīt,» — un aizžmiegs viņam muti tā pa īstam, tā, ka viņš pat neiepīkstēsies. Un tāds iznākums, Berta, ne tikai ir neizbēgams, bet nav pat atkarīgs no viņa. Vajātie taču ir viltīgi, — kas viņa labā būs teicis kaut vai «a», to viņi piespiedīs noskaitīt visu alfabētu.

Un kā gan citādi? Kolīdz tavs vīrs būs pasaulei parādījis, ka viņš iestājas par vajātajiem, tūlīt uz viņu stiepsies melnas un sarkanas rokas no abiem kontinentiem. «Jūs taču esat mūsu bruņinieks,» tie viņam sacīs, «vajāto un iznīcināšanai pakļauto nāciju aizstāvis. Jūs — vienlīdzības pravietis.» Nu, un sameklēs vēl kādus desmit līdzīgus epitetus, tos viņi iekaluši no galvas. «Kāpēc jūs mierīgi noskatāties,» viņi tālāk pārmetīs, «ka jūsu kulturālie tautas brāļi no mums izgatavo bifštekus? Humānākais no visiem humānajiem, kāpēc jūs nekliedzat, kad mūs nogalina?!» Un tavam vīram, Berta, vajadzēs kliegt tā, lai visa pasaule noskan, līdz piesteigsies viņa saimnieki un ierādīs viņam īsto vietu. Bet šī vieta, Berta, ir niecīga, gaužām, gaužām niecīga — laboratorijā, pie kaulu kastes. Un tas, lūk, ir viss, uz ko viņam tiesības. Neskaties, ka.tagad viņam ļauj izbrēkt, kas vien prātā ienāk, un reizēm dot pa spērienam pat pašam Teodoram Ruzveltam: to pacieš tāpēc, ka, pirmkārt, viņš vēl nav iemācījies visu izrunāt līdz galam un, otrkārt, tāpēc, ka suņa atvairīšanai noderīga jebkura boze, pat tik zaraina un greiza, ka to rokā riebjas ņemt. Ņem tāpēc, ka saprot: kad suni aiztrieks, bozi varēs salauzt. Tā tas viss ir, Berta, un neviens pasaulē nespēj jums palīdzēt. Jums pat uzvara nekā laba nedos, jo jūsu cīņai nav un nevar būt gala. Bet vai vērts uzsākt ko tādu, kas nekad nebeigsies? Vai nebūtu labāk apstāties un padomāt: «Pietiks, ko es īsti daru, kurp lienu? Vai es viens esmu spēcīgāks par visu pasauli!» Bet mēs Leonam dotu visu, ko vien viņš vēlas, — godu, naudu, savu akadēmiju. Jā, jā, vienas diennakts laikā viņš kļūtu par biedru trijās ārzemju akadēmijās, par zinātnisko sekretāru, viceprezidentu! Prezidentu! Mums nav žēl. Mēs protam novērtēt pakalpojumus, Berta, un samaksāt par tiem! Beidzot, vēl kas. Tikko tavs vīrs piekritīs parakstīt dažus papīrus, mēs atbrīvosim šo jukušo doktoru Ganku, Lai gan pēc Gardnera vārdiem, viņš ir ļoti kaitīgs kukainis. Turklāt…

Troksnis gaitenī neļāva viņam pabeigt. Kaut kas bruka, gāzās, lūza. Likās, ka no augstuma kristu tukšas koka kastes un izšķīstu pret zemi. Tēvocis nodrebēja un mehāniski ar roku tvēra pie kabatas.

Parādījās tēvs, vilkdams aiz rokas sapluinīto, izbiedēto un aizelsušos Lanē. Viņi ievēlās istabā un sekundes desmit abi stāvēja nekustīgi.

Tēva acis bija ieplestas. Viņš skaļi elsoja un, mēģinādams ko sacīt, tvēra pie krūtīm.

Māte aši pietrūkās no krēsla un pieskrēja pie viņa.

—    Leon, kas noticis? — viņa jautāja.

—    Es viņam… — attaisnodamies ierunājās Lanē.

—    Nelga! — tēvocis viņam uzbrēca.

Pēkšņi tēvs noslīga uz grīdas. Viņu piecēla un, zem rokām turēdami, nosēdināja krēslā.

—           Šo papīru, — viņš sacīja pēkšņi vārgā balsī un bez jebkādas izteiksmes, — ka es viltojot galvaskausus, parakstījuši visi un tajā skaitā … — Viņš apklusa, ar pūlēm apvaldīdams nelabumu.

—    Nu, nu? — māte skubināja,

—    Tajā skaitā arī Ganka,

Vakarā, iedams cauri ēdamistabai, es ieraudzīju Kurceru.

Bungādams pa rūti, viņš stāvēja pie loga un vērās augstajās, ātri satumstošajās debesīs.

Izdzirdis aiz muguras soļus, tēvocis ātri apgriezās.

&gt;— A, — viņš sacīja, — tas esi tu, kavalier? Es taisni domāju par tevi. Un zini, kādā sakarā? Panāc šurp! Paskaties, cik tīras debesis. Vai saproti, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, — tēvocis svinīgi paskaidroja, — ka rīt būs lieliska diena, dzidra, bez vēja, silta, un mēs ar tevi iesim ķert putnus. — Tēvocis apklusa un ielūkojās man acīs. — Bet saki, — viņš pēkšņi ievaicājās, — kuru no vācu karaļiem sauca par Putnķērāju? … Ko, tu nezini? Kurā klasē tu esi? … Un to jūs neesat mācījušies?.., dīvaini, ļoti dīvaini!

Es, protams, zināju šo karali. Atcerējos pat, ka viņu sauca par Heinrihu, un arī galvenos notikumus viņa valdīšanās laikā atcerējos, bet vai tad brīvdienās šādas sarunas ir patīkamas? Un es noburkšķēju kaut ko nesakarīgu.

—    Jā, — tēvocis mani saprata tieši tā, kā pats to bija vēlējies, — par neandertālieti un Piltdaunas cilvēku zini, bet Vācijas vēsturi. . . Nu, labi, ne jau par to ir runa. Cerēsim, ka viss pārmainīsies mums par prieku. Tātad es saku, laiks būs skaidrs, un mēs ar tevi iesim ķert putnus.

—    Ar stabulīti? — es ātri iejautājos.

—    Ar kādu stabulīti? — tēvocis nobrīnījās un pat it kā samulsa. — Kā tad putnus var ķert ar stabulīti? Nē, ne jau ar stabulīti! Panāc man līdz!

Viņš ieveda mani savā istabā un nosēdināja uz krēsla.

Es palūkojos apkārt.

Istaba izskatījās pavisam citāda nekā pirms tēvoča atbraukšanas, lai gan nemaz nebija tik viegli pasakāms, kas īsti tajā mainījies. Katrā ziņā ne mēbeles, ne gulta, pat ne gleznas pie sienām, bet.kaut kas cits, smalks un pirmajā acu uzmetienā pat netverams. Vienkārši istabas dvēsele bija kļuvusi cita.

Lūk, pie sienas karājās Vinčestera medību bise pelēkā audeklā, bet ceļa somai līdzīgais bises apvalks bija nomests pie gultas; turpat atradās divas garas un plakanas ceļa somas no sudrabotas, ļoti skaistas ādas, kas droši vien ļoti viegli nosmulējās. Uz tualetes galdiņa stāvēja kvadrātveida ceļa spogulis, bet ap to vāļājās priekšmeti, par kuriem es varēju izsacīt tikai minējumus, — piemēram, melna, oksidēta tērauda revolveris, taču tas droši vien nemaz nebija ierocis, bet gan šķiltavas, jo revolverim šeit nebija īstā vieta; turpat sakrautas arī baltas, vienkāršas pūdera kārbas bez jebkādiem zīmējumiem un uzrakstiem, un atkal jāšaubās, vai tas maz bija pūderis — kāpēc vīrietim vajadzētu tik daudz pūdera? Drīzāk jādomā, ka tie bija kādi speciāli pulveri, piemēram, bārdas skūšanai. Uz galdiņa stāvēja krāsaina kristālā flakoni, kādos parasti glabājas odekolons vai smaržas, bet, protams, tas viss nebija ne odekolons, ne smaržas, bet gan kaut kādi medikamenti vai ekstrakti, jo tēvocis vienmēr iesmaržojās tikai ar odekolonu, taču taisni tā tur nebija. j

Un, beidzot, turpat bija arī bārdas nazis — ka tas ir bārdas nazis, un turklāt ļoti dārgs, par to nekādu šaubu nevarēja būt. Pie sienas starp logiem karājās gumijas

steks, tropu korķa ķivere un mednieka duncis ādas makstī. Uz atsevišķa galdiņa varēja redzēt fotoaparātu, vairākas paciņas fotopapīra «Rembrants» un prizmatisko binokli.

Rakstāmgalds un drēbju skapis atradās otrā istabā, kuras durvis bija atvērtas; tur pie sienas karājās boksa cimdi. Jā, un šajā istabā bija vēl kas cits — uz krēsla pie gultas stāvēja atšķirts putnu atlass, un tajā zīmulis — acīm redzot, tēvocis pirms iemigšanas bija to šķirstījis.

Viņš ieveda mani kaktā pie lielajām, četrstūrainajām un, acīm redzot, pilnīgi tukšajām kastēm, kuras Bencinga kungs bija atvedis no pilsētas, un jautāja;

—    Vai tu zini, kas šeit ir?

Nedroši mīņādamies, es klusēju.

—    Paskaties, — tēvocis sacīja un norāva pārsegu.

Tas bija vesels mehānisms, turklāt diezgan komplicēts, ar paceļamām un aizcērtamām durtiņām, spriegām atsperēm un spolītēm, uz kurām uztīts vesels kamols tievas, pelēkas auklas. Un, beidzot, ar atsevišķu telpu būra iekšienē — tādu kā viennīcas kameru putniem.

—    Šeit, redzi, — tēvocis paskaidroja, rādīdams uz sprostu, — ieliek putnu; tas ir pieradināts un dzied, lai pievilinātu savas draudzenes, tāpēc arī to sauc par pievilinātāju, bet putnu ķeršanu tādā veidā dēvē par «ķeršanu ar pievilinātāju». Vai tagad saproti?

Atbildēju, ka saprotu.

—    Redzi, tā pievilina putnus, bet: ne ar stabulīti, kā tu teici. Taisnība, — bridi padomājis, viņš turpināja,

—     francūzis Gustavs Breils savā grāmatā par dziedātājputnu ķeršanas un audzināšanas vēsturi raksta, ka tādā veidā putni agrāk ķerti dažās slavu zemēs, arī Flandrijā un Francijas dienvidu departamentos, bet tas taču bijis agrāk … — Pēkšņi ar negaidītu, gandrīz vai pērtiķa veiklību viņš notupās pie sava viltīgā mehānisma,

—Paskaties, — tēvocis dzīvi ierunājās.

Viņš uzvilka kādu atsperi, izslēja sprungulīti, kas atradās uz būra jumta, tad nostādīja pašu būri istabas vidū.

—    Bencing!—viņš pasauca, un Bencinga kungs, jau

labi zinādams, ko no viņa gaida, ienāca no blakus istabas un pasniedza tēvocim garu, tievu maikstīti, līdzīgu tām nūjiņām, ar kurām ģeografijas stundās var izceļot visas jūras un okeānus no pola līdz ekvatoram.

Apbruņojies ar šo maikstīti, tēvocis atgādināja mūsu ģeografijas skolotāju.

—     Redzi, — viņš stāstīja, metodiski norādīdams uz vienu, tad uz otru būra daļu, — šeit ieber kaņepju sēkliņas, kanārijputnu barības mistru, skudru oliņas vai ari lakstīgalām piemērotu ēdamo, skatoties pēc tā, kādus putnus grib ķert. Mēs, pieņemsim, ķeram tavus iemīļotos ķivuļus. Tātad ieberam dadžu sēkliņas un paejam sāņus, — tēvocis patiešām atgāja gabaliņu no būra.

—    Mūsu pievilinātājs tup un dzied. Tad pielido ķivulis. Vispirms viņš, protams, nolaižas šeit, — Kurcers ar vicīti pieskārās būra slieksnim, — tad šeit, — viņš parādīja būra vidu, — tad šeit un, lūk, šeit… Tā, paņem tagad nūjiņu un pabaksti barības dēlīti. .. Jā, nē, nē! Ne jau caur durtiņām, iebāz starp stieplēm ,.. Tā, tagad tas sāk knābāt. Paskaties!

Es pieskāros dēlītim, un būra durvis aizcirtās.

—    A-ā! — tēvocis ar baudu noteica. — Tā tev nav nekāda stabulīte.

Mēs atkal uzstādījām lamatas, un atkal durtiņas aizcirtās no viegla pieskāriena barības dēlītim.

— Tā nav nekāda stabulīte! — tēvocis svinīgi atkārtoja. — Bet kas tev stāstīja par stabulītēm? Tas pats … kā viņu? Jans, Vans? Nu, kā viņu sauca? Vairs neatceros . . ,

—    Kurts, — es atbildēju un sāku smieties.

—    Jā, jā, Kurts, — arī tēvocis iesmējās. — Vai tad šis Kurts ķer ķivuļus ar stabulīti.

—    Ne jau ķivuļus, — es izlaboju, — ne ķivuļus, bet melnos strazdus.

Tēvocim iepletās acis.

— Ko? Melnos strazdus? — tēvocis izrunāja šo vārdu ar kādu sevišķu cieņu. — Paskat tik, atradies Tils Pūcesspieģelis, melno strazdu ar stabulīti! Melno strazdu tik viegli nenotversi! Pameklē ko vieglāku par melno strazdu! — Tēvocis pasmīnēja un nogrozīja galvu. — Pa

saki šim savam Kurtam: vispirms, melnos strazdus tagad vēl neķer, par agru — tas pirmkārt; melno strazdu šeit vispār nav, melnais strazds ir meža putns, bet mēs dzīvojam dārzā, — tas otrkārt! Melnajam strazdam, un vispār strazdiem neko neizdarīsi ar stabulīti un tādām peļu lamatām, kādas es viņam redzēju, tur vajadzīgas speciālas ierīces: vai nu saru cilpa, vai vismaz šitāda lietiņa, — viņš ar pirkstiem noklikšķināja pa savu mehānismu, — bet, ceturtkārt, es šodien aiziešu apskatīties, kas tas vispār tāds par putnu ķērāju! Kas viņš ir? Teis pats, ar kuru jūs ķērāt ķivuļus?

—    Tas pats! Tikai, mīļo tēvocīt, — es sāku lēkāt un smieties, — melnie strazdi šeit dzīvo, pats savām acīm esmu redzējis!

—     Pagaidi, ciet klusu! Melnais strazds šeit dzīvot nevar! Es nezinu, ko viņš tev rādījis, varbūt pelēko strazdu, tikai ne melno. Taisnība, Brēms, un arī daži franči, viņam sekodami, raksta par pārmaiņām, kas pēdējā gadsimtā notikušas melno strazdu dzīves veidā un lizdošanā. Melnie strazdi it kā esot pārcēlušies uz nelielām birzīm un pat dārziem. Bet tas pašos pamatos ir aplam, es pārbaudīju un atradu, ka Brēms kļūdās! Varētu vēl runāt par atsevišķiem vienpatņiem, kas rudens pārlidojumu laikā neviļus parādījušies dārzos, bet nekādā ziņā par melno strazdu1 pārcelšanos uz dārziem. Tās ir blēņas!

— Tēvocīt! ..,

— Pagaidi, ciet klusu! Un ne jau tavs Kurts ar savu draņķa stabuli noķers tik cēlu putnu kā melnais strazds! Tas tikpat, ja jūsu kaķis sagudrotu notvert lidojošu fazānu. Runādams par melno strazdu, allaž atceries, ko par to teicis seno romiešu dzejnieks Marcels:

Ļautu man izlemt — no visiem mums zināmiem putniem Godalgu augstāko strazds būtu saņēmis, protams.

&gt;— Redzi, ko nozīmē melnais strazds! Veltīgi tu ar šo Kurtu vispār ķēpājies, viņš nav tev piemērota sabiedrība. Starp citu, jādomā, ka šajās dienās viss nokārtosies, Tomēr ,,, Vai viņš tev patīk?

— Ai, tēvocīt! — es sajūsmā iesaucos. — Viņš ir tik' labs! Izšuva Martai lakatu un māk tik daudz visāda stāstu! — Padomājis vēl piebildu: — Arī viņš pats sacer dzejoļus.

—           Dzejojus?! — tēvocis saviebās, bet tad iesmējās.

—    Tas nu gan ir dārznieks! Tvarsta ķivuļus, izšuj lakatus, stabulē uz svilpītes, sacer dzejoļus, tikai puķes neprot audzēt, — paskaties, visas dobes ar nātrēm aizzēlušas. Bencing, Bencing!

— Slikts cilvēks, godātais kungs, kaitīgs cilvēks, — sulainis ātri atbildēja no blakus istabas! — Es tāda nevienu dienu neturētu! D-diedelnieks!

—      Dzirdēji, ko par tavu Kurtu saka? — tēvocis iesmējās. — Nu, labi, labi, paskatīsimies, kas viņš tāds par putnu. Atsūti viņu pie manis. Labi?

—      Labi, tēvocīt, — es atbildēju. — Un tad mēs visi trīs iesim ķert melnos strazdus. Labi?

—      Ko tu uzplijies ar savu Kurtu? — tēvocis sapīka, bet tad pēkšņi piekrita: — Labi, iesim! Patiešām interesanti: kas viņš tāds …

Atkal ienāca Bencings.

—    Jauno kungu meklē pa visu māju, — viņš paziņoja,

— profesora kungs gribot viņu redzēt.

—      Ej, ej, draudziņ! — Kurcers sarosījās. —Mēs ar tevi vēl parunāsimies gan par melnajiem strazdiem, gan par Kurtu, bet tagad ej žiglāk. Tēvs kopš vakardienas nav iznācis no savas istabas … Ej!

Es uzkāpu otrā stāvā.

Kabineta durvis bija aizslēgtas, bet uz tām zīmīte: «Esmu aizņemts, strādāju.» Es ieklausījos — nevienas skaņas, tad pēkšņi iečīkstējās krēsls un varēja dzirdēt smagus, mīkstus soļus. Tēvs pastaigāja pa istabu, pienāca pie durvīm un apstājās. Mēs stāvējām iepretim viens otram, starp mums bija tikai divus centimetrus biezi dēļi.

—    Tētiņ! — es klusām pasaucu.

Aiz durvīm neviens neatbildēja.

—      Hans? — tad tēvs iejautājās. — Ej, ej, puisīt, ej pie māmiņas. Man sasāpējusi galva, es pusdienās neiešu.

—    Tētiņ! — es bikli atkārtoju.

—    Ej, ej, puisīt, es strādāju.

Viņš atgāja no durvīm un atkal sāka staigāt pa kabinetu.

Es visu to atceros tik skaidri tāpēc, ka ar šo dienu iesākās to vētraino notikumu virkne, par kuriem tālāk būs mans stāsts.

OTRA DAĻA

Es zinu tavus darbus, ka tu neesi ne auksts, ne karsts. Kaut jele tu būtu auksts vai karsts! Kad tu nu esi remdens un ne auksts ne karsts, tad es tevi izspļaušu no savas mutes.

(Apokalipse)

PIRMĀ NODAĻA

Profesoram sāpēja galva.

Viņš uzkāpa savā kabinetā un ieslēdzās.

Lanē, nobēdājies un apmulsis, augu dienu klaiņoja pa māju, uzgrūdās mēbelēm, izklaidīgi šķendējās: «Kas par velna būšanu!» — un šūpoja galvu.

Uziet otrajā stāvā viņš, protams, neiedrošinājās.

Nākamās dienas pievakarē — profesors visu laiku uzturējās kabinetā, arī pusdienas viņam pasniedza turpat, — Lanē nejauši sastapa Kurlu.

Kurts aiz verandas stūra tēsa kādu mietu. Tēš, tēš, paņem rokā kā šķēpu, apskata un atkal sāk tēst.

Lanē iznāca no aizstūra un gandrīz nokļuva Kurtam zem cirvja.

—           Oh! — viņš iesaucās, palēkdams atpakaļ. — Tas esat jūs, Kurt?

— Es, — Kurts atbildēja, darbu turpinādams. — Jūsu vēstuli es nodevu.

—           Jā, jā, — Lanē uztvēra, priecādamies, ka atradies iegansts uzsākt sarunu ar Kurtu. — Jā, jā, vēstule. Un nodevāt viņam tieši rokās? Tā, kā es lūdzu?

—           Kā gan citādi, — Kurts atbildēja, izslējās un pacēla mietu pie acīm kā tālskatu, — profesoram tieši rokās.

—    Nu, un tālāk?

Kurts pavēroja, pašūpoja galvu, atkal paņēma cirvi, nolika mietu zemē un, nosēkdamies kā ists miesnieks, vienā vēzienā nocirta smailo galu.

—    Nu, un tālāk, Kurt? — Lanē nedroši atkārtoja.

—           Nu … atdevu vēstuli, — Kurts izklaidīgi stastīja, domādams par ko citu. — Velna būšana ,,, Vai nu koks

nelādzīgs, vai ari cirvis… Nē, tā nav cirvja vaina! Cirvis kā jau cirvis. Tad jau laikam es pats? … — Viņš apstājās grūtās pārdomās.

—           Un ko profesors sacīja? — Lanē turpināja nedroši iztaujāt.

—           A-ā, ko profesors sacīja? Nu, viņš pateica: «Paldies, Kurt!»

—    Un kundze?

—    Arī kundze noteica: «Paldies, Kurt!»

—           Paskat, — Kurts pēkšņi pagriezās pret Lanē un ielūkojās viņam tieši sejā. — Paskat, es jau trešo mietu samaitāju! Un kas pie tā vainīgs, nezinu! Vai nu koks nav tāds, kā vajadzētu, vai arī cirvis. Bet nē, cirvi nevar vainot! Cirvis kā jau cirvis.

—    Nu, redziet, — Lanē sadrūma un nokāra galvu.

Kurts paņēma mietu un kā šķēpu nikni aizmeta to

zālāja otrā galā, kur tas iecirtās puķu dobē.

— Nu, bet šis? — Lanē iejautājās, ar galvu viegli pamādams uz mājas pusi.

— Kas? Kurcers, vai? — Kurts skaļā balsī pūlējās uzminēt. — To es nezinu, viņa es nemaz neredzu.

Uz brīdi iestājās klusums.

—           Trešais miets! — Kurts nogrozīja galvu un nopūtās.

—           Es, Kurt, paļaujos uz jums! — Lanē pēkšņi noteica, zemē lūkodamies un ar zābaka purngalu granti rušinādams. — Jūs pats sapratīsiet, man būtu ļoti nepatīkami, ja…

—           Tas tik vēl trūka! — Kurts pat viegli ieirdzās.

—    Vai man nav galvās uz pleciem, vai? Ko tad es? Mana padarīšana — stāvēt pie ratiem, «Lai kasās, kam pēc tā prasās; ciema ēdiens — krūma stiepiens; nav peļu mēslam pa putraimiem ko maisīties,» tā visa mana gudrība. Jūs man — vārdu ausī iekšā, es — mutei sprūsli priekšā — un viss! Tā!

Atkal klusuma brīdis.

—           Vai jūs šeit uz ilgu laiku? — iejautājās Kurts, kas, acīm redzot, bija nomierinājies un aizmirsis izniekotos kokus..

—    Nē, nodošu vēstuli un tūlīt atpakaļ.

—    O! Vēstuli? Kādu vēstuli? Vai to pašu? — Kurls brīnījās.

—    Nē, tā ir cita, — Lanē nosmīnēja par viņa neattapību. — Tā ir tāda vēstule, ka profesors …

—     … sāks lēkāt kā līdaka uz pannas? — Kurts minēja, vērīgi paskatīdamies uz Lanē.

Lanē apmulsa un pat satrūkās no šā skatiena, kas bija ass, izsmējīgs un Joti skaidrs.

Šis vīrs, kuru viņš pirms daudziem gadiem bija pavirši pazinis, bet pēc tam pazaudējis no redzes loka un aizmirsis tāpat, kā mēs ik dienas aizmirstam tūkstošiem mūsu acu priekšā pavīdējušu un tūlīt uz citu pusi aizgājušu cilvēku, tagad atkal bija izniris, un Lanē atskārta, ka nespēj uzminēt tā patieso nozīmību. Viņš to sajuta tikai šajā brīdī un tūdaļ nosprieda, ka Kurts nav vienkārši Kurts, bet vēl kaut kas cits, taču, kas īsti, — to viņš nevarēja zināt un tāpēc atlika tikai minējumi. Varbūt Gardnera spiegs?

Taču vēstuli viņš bija uzticējis Kurtam, nevis kādam citam. Kāpēc? Arī to viņš nevarēja izprast.

Pirmajā mirklī, protams, viņu bija ietekmējis apmulsums un nevarība ātri apsvērt visus apstākļus, — ar viņu reizēm tā atgadījās: turklāt pārāk kvēla tajā mirklī bija Lanē vēlēšanās pierādīt profesoram, ka viņš nav nelietis. Tas ir, varbūt arī ir nelietis, taču kaut kāds sevšķs nelietis, kas, neraugoties uz visu, pat visdziļākajā pagrimumā saglabā godprātību. Arī pagrimums taču varētu būt dažāds: viens iegāžas bezdibenī, bet otrs vienkārši samazgu bedrē. Vai tad viņu, aizvēstures muzeja zinātnisko fondu glabātāju, var pielīdzināt nez kādam gūstā nokļuvušam dezertierim, kas aiz nobīļa izpļāpā visu, ko zina un nezina? Viņam tas bija pilnīgi skaidrs, un Lanē gribēja, lai tikpat skaidri to apjēgtu arī pro' fesors.

Tā kā Kurts bija ar mieru nogādāt viņa vēstuli nekavējoties, tad Lanē nevilcinādamies to atdeva Kurtam.

Tātad pirmajā mirklī viņu bija ietekmējis apmulsums, pārsteidzība un vēlēšanās ātrāk, pēc iespējas ātrāk un par katru cenu novelt no sevis kaut vai daļu no šas baismīgās nastas.

Taču pēc tam, kad Kurts jau bija aizgājis, Lanē pēkšņi iešāvās prātā skaudra doma:

«Žēlīgais dievs, ko es izdarīju? Tas taču nozīmē nodot vēstuli tieši Gardnera rokās.»

Viņš jau dzīrās paķert platmali, lai dzītos Kurtam pakaļ, bet tad tikai nopūtās un gļēvi nodomāja: «Tagad jau vienalga. Lai notiek kas notikdams.»

Un tad viņu pārņēma dziļš, skaidrs un rāms miers: atdevu vēstuli — un pareizi darīju atdodams! Lai Gardners izlasa un uzzina, ka viņš, Lanē, no savas pārliecības nav atsacījies, bet viņu nometnē pārgājis ar vaļējām acīm un atpakaļ bēgt nedomā. Un tajā pašā laikā pats apzinās sava pagrimuma dziļumu, un tas vieš viņā šausmas.

«Arī profesoru Mezonjē es aicinu darīt to pašu, tas viņiem sevišķi svarīgi,» Lanē galvā atplaiksnījās aša, blēdīga doma. «Bet kāpēc vajadzēja rakstīt par to pērtiķi?» pavīdēja atkal cita doma. «Eh, šā pērtiķa dēļ mani vēl pakārs tāpat kā Hāgenu.»

Taču arī šeit Lanē atrada sev attaisnojumu, gandrīz jau nomierinājās, bet tad nospļāvās un nodomāja: «Eh, lai notiek kas notikdams.»

Tajā pašā dienā viņš piezvanīja Gardneram un lūdza pieņemt viņu un uzklausīt.

—     Kas noticis? Vai kas steidzīgs? — Gardners jautāja. — Ja nav nekas sevišķs, tad varbūt… Redziet, pašreiz esmu tā pārslogots, ka, patiešām, nezinu . ..

Lanē atbildēja, ka lieta ļoti steidzīga un gaidīt nekādā ziņā nevarot. Viņu jau bija sagrābusi tā gļēvuma drosme, kas dažkārt pamudina cilvēkus uz patiesiem varoņdarbiem.

—     Labi! — mirkli padomājis, Gardners atbildēja. — Tad nāciet šonakt. Es pasūtīšu caurlaidi.

Plašā un skanīgā vestibilā, kur jaucās visi austrumu stili, starp spārnotiem vēršiem ar cilvēku galvām, cietā un spīdīgā akmenī, liekas, bazaltā izcirstām melnām Tēbu sfinksām, resnām, ar plaukstošiem lotosiem izrotātām trīsšķautņu kolonām un freskām, kur visi cilvēki bija attēloti ar paceltām rokām un tikai profilā, viņam vajadzēja ilgi gaidit,

Caurlaide gan bija sagatavota, bet sīks, izkāmējis, akurāts vīriņš ar pensneju, . kurš pārzināja caurlaižu izrakstīšanu, paskatījās uz viņu un noprasīja:

—   Lanē? Ir, ir caurlaide! Acumirklīti! — un noņēma tālruņa klausuli.

—           Vajadzēs pagaidīt! — pēc brītiņa viņš paziņoja.

—    Piesēdieties, lūdzu, uz tā soliņa.

Lanē apsēdās un palūkojās apkārt.

Savrupnams agrāk bija piederējis akciju sabiedrībai

«Orients» un tajā atradies valdes miteklis. Tagad to aizņēma gestapo.

Tīrība bija tāda pati kā agrāk. Akmens grīda no glazētām zilganām plāksnēm ar stilizētu, palmām apdēstītu ezera attēlu bija tīri uzmazgāta un spīdēja tā, ka vietām izstaroja pat nespodru, blāvu mirdzumu. Taču vietumis dārgās freskas bija aizlipinātas ar sadriskātu pelēku papīru, bet uz greznā baltā galda, kas bija izgatavots, šķiet, pat vai no Kararas marmora, vāļājās netīra avīze. Uz tās stāvēja melni apkvēpis tējas trauks. Lanē paskatījās uz Tēbu sfinksām un ievēroja, ka vienai no tām nodrupis deguna gals.

«Vai patiešām viņi uz to šāvuši?» viņš nodomāja un piecēlās no sola.

Uz sfinksas lauvas ķermeņa kādā vietā bija redzama melna bedrīte, citur — kāda dzelzs priekšmeta, varbūt laužņa pēdas. Uz pelēkās kolonas kāds ēzelis daudzās vietās ar ķīmisko zīmuli bija uzšvīkājis savu uzvārdu, to izgreznodams ar milzīgos lokos izliektu asti.

«Kāpēc tā?» Lanē nodomāja pat ar zināmu izbrīnu.

Viņš piegāja pie freskām.

Kādā no tām faraons Ramzess Lielais, kaujas ratos stāvēdams, vajāja savus pretiniekus, šaudams ar bultām no stopa. Taču faraons izskatījās tā, it kā viņam būtu nocirsta galva — ķermeņa augšējo daļu aizsedza plakāts. Milzīgs melns zirneklis ar cilvēka galvu un pinkainām ķetnām auda savus tīmekļus ap zemeslodi. Seja zirneklim bija trekna, izburbusi, ar līku ērgļa degunu, izvalbītām, nekaunīgām acīm, dubultzodu un melnam, kuplām ūsām. Plakāta apakšā bija_ neveikls četrrindu pantiņš ar diviem izsaucējiem beigās. Tā kā burti bija

gotu stilā, nožēlojamais pantiņš izskatījās vēl neveiklāks un muļķīgāks.

«Žēlīgais dievs, ko viņi šeit vēl aģitē?» Lanē skumīgi nodomāja.

Tad atnāca vēl divi vīri, ģērbti ciešos formas tērpos ziliem priekšautiem virs tiem, atnesa kāpnes un sāka mērīt sienu. Mērāmā līnija gāja tieši pāri Ramzesa figūrai.

—r Vēl vienmēr mērāt, celtnieki? — zobgalīgi iejautājās cilvēks, kas izrakstīja caurlaides. — Bet kad jūs sāksiet celt?

Viens no atnācējiem uzrausās uz kāpnēm, otrs palika lejā un izvilka piezīmju grāmatiņu.

—     Astoņi, četrdesmit trīs! — sauca uz kāpnēm stāvošais. — Pierakstīji? Nečinksti, sanaglosim tev suņu būdu, varēsi sēdēt svilpodams …

—    Jūs sanaglošot! Jūs! — caurlaižu izrakstītājs, ļaunā neņemdams, pasmīnēja. — Jūsu darbs — ierīkot aizgaldus, gan es pats kaut kā . ..

— Nečinksti, gan uztaisīsim! — iesaucās ari lejā stāvošais.

«Nu freskām beigas!» Lanē sērīgi nodomāja. «Viņi šeit ierīkos īstus aizgaldus!»

Sajā brīdī ieskanējās tālrunis. Izkāmējušais vīrelis ar pensneju paņēma klausuli, mirkli paklausījās un tad uzsauca:

—    Lanē kungs, nāciet šurp, tūlīt jūs pavadīs!

Viņu aizveda pa gariem, neona spuldžu gaismas pielietiem gaiteņiem.

Sienas un durvis bija nesen krāsotas, gaitenī smaržoja pēc svaigas krāsas. Galā, kur sākās kāpnes, stāvēja divi soli, un uz tiem sēdēja vairāki cilvēki militārā tērpā. Citā vietā un pie citām kāpnēm Lanē sastapa cilvēku, kuram pie katriem sāniem bija pa kareivim. Kad viņiem vajadzēja paiet garām, cilvēks paskatījās uz Laņē un apstājās.

Apstāj ās arī Lanē.

Šis cilvēks izskatījās ļoti netīrs, saņurcīts, ar sen neskūtu bārdu. Krekls viņam bija rūsganos traipos, viena svārku piedurkne slapja un melna, otrajā cau

rums, un pa to spraucās ārā lupatas. Lanē šajā skrandaini ar pūlēm pazina žurnālistu Sveiceru.

—       Žēlīgais dievs! — kā apstulbināts viņš iesaucās.

—    Tas esat jūs!

Sveicers pēkšņi atgrūda kareivi un metās pie Lanē.

-Sievai pasakiet! Marikera ielā, divdesmit astoņi, —&lt; viņš nesakarīgi iesaucās, tvarstīdams Lanē aiz drēbēm.

—    Pie mātes … lai brauc pie mātes … Lanē kungs . .. Saprotiet, viņi grib, lai es… — Viņš vēl vienmēr ķerstīja Lanē aiz drēbēm.

—           Stāt! Kur tu? — no apmulsuma atģidies, kareivis iekliedzās, sagrāba Sveiceru aiz apkakles un rāva viņu atpakaļ.

—           Marikera ielā, divdesmit astoņi! — Sveicers izmisis iekliedzās un pakrita.

—            Bet kas jums šeit jāklausās? — Lanē uzklupa otrs kareivis ar divām uzšuvēm, acīm redzot, jefreitors. -Kas jums vajadzīgs? Kur jūsu caurlaide? Kas jūs izsaucis?

—             Alfons Kope man parādā divi tūkstoši pieci simti, — kliedza Sveicers, uz grīdas gulēdams. — Lai sieva -tos paņem .,.

—           Tu!… — ierēcās kareivis un pacēla roku sitienam. — Vai turēsi žaunas vai ne?!

—           Ejam, ejam, — skubinājaiLanē pavadonis, — ejam, nekavējieties.

Neko neredzošām acīm Lanē paskatījās uz Sveiceru, pavēra muti, lai kaut ko vaicātu, tad pēkšņi palēca sāņūs un metās skriet pa kāpnēm.

Bet tur viņu atkal apturēja.

Gara auguma virsnieks, kas, acīm redzot, šeit bija stāvējis no paša sākuma un visu dzirdējis, nostājās viņam ceļā un noprasīja:

—    Pie kā jūs ejat? Kur jūsu caurlaide?

Lanē izklaidīgi iegrūda viņam rokā savu papīriņu.

—           A-ā! — virsnieks pamāja ar galvu. — Labi, ejiet! — un atdeva caurlaidi.

Nokāpis no pēdējā pakāpiena, virsnieks iegāja kabinetā, kas atradās.tieši pretim.

Kad Lanē nokļuva pie Gardnera, tas tikko bija nolicis tālruņa klausuli un kaut ko atzīmēja uz papīra gabaliņa.

Ar galvas mājienu viņš atlaida kareivi un norādīja Lanē uz pretējo krēslu.

—    Ar ko jūs gaitenī sastapāties? — Cardners apvaicājās vienaldzīgā balsī.

—    Ar Šveiceru, — Lanē atbildēja, juzdams, ka sejā iesitas bālums.

— Vai jūs ar viņu esat pazīstami?

— Jā, mēs bijām pazīstami, — bailēs sastindzis, .atbildēja Lanē (melot viņš tagad nebūtu spējis).

—    Tā! Jūs varat izpildīt visu, ko viņš lūdza. Tas gan nav atļauts, bet ko lai dara. Ja tā iznācis. Tikai viena lieta, — Gardners nozīmīgi pasmaidīja: — nav nekādas vajadzības izklāstīt jūsu paša iespaidus! Kāpēc uztraukt sievieti? Viņai taču tā kā tā jācieš, kāpēc sagādāt vēl liekas sāpes, ja tas nav vajadzīgs? Vai nav taisnība?

—    Taisnība gan! — sajūsmā iesaucās Lanē. — Ak, cik lielā mērā taisnība!

Pārliecinājies, ka viņam nekas nedraud, Lanē sajuta tādu atvieglinājumu, tādu brāzmainu prieku, tādu pacilātu un pat jūsmīgu gatavību izdarīt jebkuru neģēlību, ka viņam galvā iesitās šalkoņa kā no viegla vīna.

—    Kad jūs varētu aiziet pie Šveicera kundzes? — Gardners apjautājās.

—    Nē taču, nē, — Lanē steidzīgi atbildēja. — Kāpēc lai es tur ietu? Nedomājiet tā, lūdzu.

—     Bet kāpēc lai jūs neietu? Aizejiet! Katrā ziņā aizejiet! Pasakiet viņai par parādu un to, lai brauc projām. Kādēļ sievietei ciest par citu grēkiem? Viņa varbūt neko nav zinājusi. Nē, aizejiet, aizejiet gan! Katrā ziņā aizejiet! Mums nekas nav pretim. Pat otrādi — es lūdzu jūs aiziet! Lai neskraida šurp un veltīgi mūs neapgrūtina. Eh, šīs sievietes! Gatavais posts, kad dzīve tās izmet ārpus viņu trim Ka.

—    Trim Ka?! — Lanē priecīgi iesmilkstējās.

—    Trim Ka, — Gardners pasmaidīja.

— Trim Ka! Trim Ka! — Lanē atkārtoja gandrīz histēriskā sajūsmā. Cik tā ir dziļa patiesība! Tā taču ir vācu tautas gudrība? Tautas gudrība, vai ne?… Trim Ka! Es rītdien pat aiziešu pie Sveicera kundzes!

—    Aizejiet, lūdzu, aizejiet, — Gardners pamāja ar

galvu un noglaudīja sev matus. — Nu, bet par ko jūs gribējāt runāt ar mani?

Lanē diezgan sakarīgi izstāstīja viņam par vēstuli, tomēr pateica tikai to, ko atrada par vajadzīgu, tāpēc daudz kas palika neskaidrs.

—    Bet jūs taču rakstījāt, — Gardners viņu pārtrauca,

—   ka jūs galīgi un negrozāmi atsakāties no savas pagātnes, ka nevar būt nekādu revanša vai restaurācijas ilūziju, un ka viņš tikai tad saglabās savu vietu un pat dzīvību, ja bez ierunām sekos jūsu paraugam?

—    Nu, protams! — Lanē iesaucās, priecādamies, ka Gardners nemēģina precizēt jautājumu viņam nevēlamā virzienā. — Pēc būtības tikai par to vien es arī rakstīju!

—     Bot kas tad ko raizēties? — Gardners brīnījās, skaidri saprazdams, ka Lanē varētu būt arī šo to samelsis. — Kāpēc jūs uztraucaties? … Profesors Mezonjē ir jūsu skolotājs, un personiskas attieksmes ar viņu mēs jums nekādā ziņā nevaram aizliegt! «Kaut šķībs un greizs, bet savējais!» mēdz sacīt Čehijā.

Lanē svīda un grozījās uz krēsla.

—    Klājiet vaļā, kas īsti noticis? — Gardners mīksti paskubināja.

— Redziet, lieta tāda, ka daži izteicieni… Es taču rakstīju par sevi… — Lanē beidzot izspieda. — Ziniet, kāds no mūsu publicistiem teicis: «Nekad un neviens nav cietis tik nežēlīgu sakāvi kā cilvēks, ko pieveikuši viņa paša argumenti.» (Protams, Lanē šo citātu bija tikko sagudrojis, jo vajadzēja taču uz kaut ko atsaukties.) Tā, redziet, es …

«Ko viņš tik pretīgi drebelējas?» Gardners ar nepatiku nodomāja. «Un kas viņam vaigu saskrāpējis? Būs ar sievu kāvies, vai?» Gardners pārlaida skatienu Lanē augumam, pēc ieraduma nobeigdams aizsākto domu: «Droši vien viņš svīst un sten. Kā viņa var ar tādu dzīvot?»

—    Ar vārdu sakot, — Gardners skaļā balsī noteica,

—     dariet un rakstiet, kas vien jums patīk, bet, ja jūs esat uzņēmies goda pilno uzdevumu — glābt savu skolotāju, tad neaizmirstiet galveno: pārlieciniet profesoru, ka viņš izvēlējies nepiemērotu laiku strausa tēlošanai.

Bet, lai jums šo uzdevumu atvieglotu, šķiet, nebūtu lieki nosūtīt jūs pie profesora uz personīgām pārrunām.

—     Ko?! — Lanē šausmās pietrūkās kājās, pilnīgi aizmirsdams, kur viņš atrodas. — Mani personīgi?

—     Jā, jūs! Personīgi! — Gardners stingri atkārtoja. — Jūs personīgi! Bet kāpēc jūs tā nobijāties? Jūs, protams, brauksiet pēc paša ierosmes, tikai aizvediet viņam no mums kadu dokumentu. Tas ir — atkal ne jau no mums, bet no jūsu institūta darbinieku kolektīva. Un tad ar viņu personīgi par visu aprunāsieties. Starp citu, ieminieties arī par savu vēstuli. Lai jūs nemulsina tas, ka neesat tajā sevi saudzējis, — par to mēs nekādā ziņā jūs nevainosim. «Pazemība ir labāka par uzpūtību» — šis izteiciens šoreiz īsti piemērots . . , Turklāt, jābrauc ne jau tūlīt, bet pēc kāda laika … Jā, — viņš pēkšņi atcerējās, — starp citu! Pagājušo reizi jūs teicāt, ka Ganka savu toreizējo ciemiņu dēvējis par Oto Grūberu. Sakiet, vai profesors Mezonjē šo Oto Grūberu arī redzējis un bijis ar viņu pazīstams.

—    Nē, viņš to nepazina, — Lanē steidzīgi atbildēja.

—    Kā jūs esat tik pārliecināts? — Gardners neatlaidās.

—    Nu, vispirms šis cilvēks pie Gankas uzturējās tikai vienu dienu, un, otrkārt, profesors nekad nav iejaucies politikā!

—    Tāpat kā jūs? — Gardners pasmaidīja.

—    Tāpat kā es!

—    Un kā Ganka?

—    Tāpat kā Ganka! — Lanē steigā izgrūda un tikai tad atguvās: kā tad tā, ar politiku nav nodarbojies, bet apcietināts par politiku. — Nu, par Ganku, patiesību sakot, es īsti gan nezinu, — viņš izlaboja. — Jūs taču viņu . ..

—    Ar politiku neesot nodarbojies, — Gardners pavilka vaļā galda atvilktni un izņēma no tās grāmatu raibos vākos. — Bet kā lai nosauc šo rakstu «Mēneša Apskatā», ja ne par nekaunīgu mēģinājumu tīrās zinātnes aizsegā ievazāt politiskas idejas?

—    Tas ir pareizi, — Lanē nomāktā balsī piekrita.

—Bet profesora Mezonjē grāmata, kurā viņš pūlas atspēkot mūsu pasaules izpratni pašos tās izcelsmes avo*

tos un atņemt, mums vēsturiskās tiesības pārkārtot pasauli? Vai arī tā nav politiska, noteikti politiska koncepcija? Ko? Kā jūs domājat?

—    Jums taisnība! Tā ir politika! — Lanē atkal piekrita.

—    Atņemiet mums mūsu tiesības, ko radījusi vēsture, mūsu asinis un mūsu garu, kas veidojušies gadu tūkstošus, piespiediet atsacīties no mācības par mūsu izcilību — kas tad ņo mums paliks pāri? Akla militāra mašinērija — un tas viss? Vai ne?

—    Pareizi! — Lanē atkal piekrita.

—    Skaidrs, ka pareizi, un to, lūk, jums vajag ieskaidrot profesoram. Viņš vai nu patiešām nesaprot, vai arī izliekas nesaprotam. Es taču nevaru piesūtīt viņam mājās propagandas ministrijas brošūriņas. Profesors droši vien nemaz neapjēdz, cik nopietns ir viņa institūta un paša stāvoklis, un domā izlocīties ar dažādiem jociņiem, ko izteicis . .. Šis, nu kā viņu, ko profesors vienmēr citē? … Platons laikam vai kāds cits?

—    Seneka! — Lanē pasmaidīja.

—    Izlocīties ar jociņiem un Senekas citātiem. Nē, tas tagad neizdosies. Mēs lejam asinis, bet viņš lej tinti, taču asins tiesības aizvien ir augstākas par tintes tiesībām. Pasakiet viņam to. Profesoram patīk aforismi.

—    Pasacīšu, visu pasacīšu, i— Lanē steidzīgi ierunājās un nodomāja: «Žēlīgais dievs, viņš taču patiešām uztraucas!» s ;

Gardners sēdēja un nolūkojās uz Lanē.

—    Redziet, un jūsu vēstule arī ir politika, — Gardners pēkšņi paziņoja.

«Beigas!» Lanē šausmās nodomāja. «Jau izlasījis! Tātad Kurts patiešām mani nodevis.»

—    Tikai pareiza politika, gudra politika, tāda, kāda mums vajadzīga, tāpēc, — Gardners piecēlās un ļoti draudzīgi, gluži kā līdzīgam, sniedza Lanē roku, — tāpēc uz redzēšanos, Lanē kungs! Šeit jūsu caurlaide! Ejiet un guliet mierīgi! Pasveiciniet savu kundzi.. .

Lanē paklanījās un atmuguriski virzījās uz durvīm, Bet tad Gardņers viņu atkal uzrunāja:

—    Kad būsiet bijis pie Šveicera sievas viņas vīra uzdevumā, pēc tam,,, Kad jūs pie viņas iesiet?

—    Rīt no rīta! — Lanē rāmi atbildēja.

— Redziet, pēc tam piezvaniet man, protams, tikai pats no sava dzīvokļa. Norunāts?

—    Norunāts! — Lanē atbildēja.

—    Nu, tad ar labu nakti! — Gardners pamāja ar galvu un atšķīra kādus aktu vākus.

Atkal gaitenis, eļļas krāsas smaka, neona spuldzītes, pirmās kāpnes, otrās, Tēbu sfinksas — viena ar nodrupinātu degunu, — Ramzess bez galvas dragājam ienaidniekus, zirneklis ar cilvēka seju, pēdējās durvis — un, lūk, atkal iela!

—    Uf! — Lanē ar baudu nopūtās un paberzēja virsdeguni. «Dzīvs! Paldies dievam, dzīvs! Paskat tik! Ne tā kā Ganka ar Sveiceru! Trīs Ka! Trīs Ka! Kas tie bija par trim Ka? Kiiche, Kinder, bet kas trešais? Kleider? vai Kirche? Bet Gardners nemaz nav tik briesmīgs …»

Pēkšņi viņš nodrebēja.

«Aizejiet pie Šveicera sievas un pēc tam piezvaniet man, tikai pats no sava dzīvokļa,» viņam ieskanējās ausīs. «Kāpēc man jāzvana? Jāzvana pēc tam? … Tātad …»

Viņš stāvēja, lūkodamies tumsā.

Atšalca vējiņš un noglāstīja seju. Viņš īgni saviebās.

«Tātad tomēr esmu kļuvis viņa aģents?» Lanē pēkšņi nodomāja skumjā, bet mierīgā pārliecībā. «Kā tad tā iznācis? Šveicers! Un ne jau Sveicers pirmais, bet Kurts! Un pat ne Kurts, bet kas tad?» Viņš pēkšņi nosmīnēja un atmeta ar roku. «Eh, ko tur galvu lauzīt. Vai nav vienalga, kas! Svarīgi tas, ka esmu ieķēpājies!»

…Lūk, to visu Lanē atcerējās, nolūkodamies Kurtā. Tagad tas bija aiz muguras, bet lai nu kā, skatīties uz Gardnera spiegu viņam bija nepatīkami.

Kurts pacēla no zemes jaunu mietu — droši vien jau ceturto — un sāka to ātri un prasmīgi aptēst, šķiezdams pa zemi skaistas, baltas skaidas. Miets iespīdējās un arvien vairāk sāka līdzināties ilknim.

—    Vai jūs Kurceru neesat redzējis? ~ Kurts iejautājās.

—    Liekas, viņš ir savā istaba. Un tad? — Lanē painteresējās, Kurtu vērodams.

—     Tapāt vien… Man negribētos, lai Kurcers mani ieraudzītu.

Šī negaidītā atzīšanās Lanē tā pārsteidza, ka viņš uz mirkli pilnīgi apmulsa.

—    Vai tad jūs viņu … — Lanē iesāka.

—     Nē — Kurts steidzās paskaidrot, — es nezinu, tas ir, zinu gan, bet &lt;. . nē, nē, nezinu . . . Vienkārši negribu viņu sastapt — un tas viss.

Un tad, lūkodamies Kurta niknajā un mazliet apmulsušajā sejā, Lanē pēkšņi visu saprata.

Nu, protams, tā taču ir, šis puisis nekādā ziņā nav Gardnera spiegs un nekalpo arī gestapo, bet viņam vienkārši uzticēta Kurcera slepenā apsardze. Tas taču tik skaidrs. Vispirms, viņš ieradās tajā pašā laikā vai varbūt pat drusku agrāk, pirms vācu karaspēka ienākšanas pilsētā; otrkārt, kad Kurcera vēl nebija, šeit nebija arī Kurta. Kolīdz Kurcers parādījās pilsētā — ieradās ari Kurts. Visu apskatīja, izošņāja un sagatavoja. Treškārt, tagad saprotami Kurta vārdi, ka viņš negribot Kurceru sastapt. Apsargājamie gandrīz nekad nevar ciest savus apsargus: pēdējie neizbēgami izraisa.domas par tiem, pret kuriem apsardze domāta, — Lanē nezin cik reižu bija to lasījis dažādos memuāros. Ceturtkārt, kļūst saprotams arī tas, kāpēc Kurceram nav līdz nekādas apsardzes. Patiesībā sargi ir, tikai slepeni: viens vai divi — Kurts un sulainis — apsarga viņu tieši profesora mājā, bet pārējie aprobežojas ar ārējo apsardzi. Tas arī saprotams. No kā lai pašā mājā bītos? Profesors, viņa sieva, Hanss, kalpone Marta — vairāk cilvēku šeit nav. Bet ka dārzu labi apsargā no ārienes, to Lanē pats bija redzējis: iekāms viņš nokļuva līdz profesora mājai, redzēja trīs posteņus, un viens bija vēl pie pašiem .vārtiņiem. Tur sēdēja cilvēks baltā uzvalkā un smēķēja papirosu. Kad Kurts pienāca pie vārtiņiem kopā ar sulaini, smēķētājs noprasīja: «Kas viņš tāds ir?» Tad sulainis ātri un klusi kaut ko atbildēja. Tagad saprotams arī, kāpēc Kurts ķer putnus — šī nodarbība ir nepiemērota dārzniekam, bet visai izdevīga cilvēkam, kas apkalpo (kaut arī slepeni) Kurceru: tikai ar to Kurts var iemantot sava saimnieka labvēlību, un ja viņš vēl iemācītu

māsas dēlam … Jā, viltīgs lapsa, velnišķīgi viltīgs un izmanīgs lapsa ir šis Kurts!

Viņi stāvēja un lūkojās viens otrā.

—    Jūs tikai, lūdzu, profesoram neko nesakiet, -— it kā izlasījis Lanē domas, Kurts pēkšņi ierunājās, un tas v galīgi nostiprināja radušās aizdomas.

—    Tas tik vēl trūka, — Lanē sacīja apvainotā balsī,

—    patiešām, vai tad es… — Un tūlīt nodomāja: «Profesors katrā ziņā jābrīdina: Kurts taču atnesa manu vēstuli, viņam uzticas, bet es … »

— Uz redzēšanos, Kurt, — Lanē skumīgi noteica un aizgāja pa celiņu.

OTRA NODAĻA

Lanē tā arī Kurceru nesastapa. Kurcers bija pilsētā.

Plašajā kabinetā viņi bija trīs — Kurcers, pulkvedis Gardners un vēl kāda ļoti ļoti ievērojama persona. Mazliet dīvaini šķita tikai tas, ka šī persona bija mazs, melnmatains vīrelis ar garenu galvaskausu, rupjiem, asiem, tik taisniem un šķautnainiem vaibstiem, ka likās — kāds paņēmis cirvi un iztēsis viņu no akmens. Viņam bija dzeltenīga seja un lielas, spīdīgas acis. Ļoti baismīgas acis bija šim ar lielu varu apveltītajam nīkulīgajam kroplim, tik dziļas un gaišas, ka, tajās lūkojoties, visbiežāk vajadzēja atcerēties nevis zvēru, bet gan lielu, plēsīgu putnu vai rāpuli, — piemēram, tādas stingas un zilas acis mēdz būt svītrainajam pitonam, kas apskatāms jebkurā lielākā zooloģiskā dārzā.

Kurcers staigāja un runāja.

Gardners stāvēja atspiedies pret liela venēciešu loga spraišļiem un klausījās. Laiku pa laikam viņš pameta roku uz augšu un klusēdams lēnām un vienmērīgi noglaudīja matus — tas bija Gardneram parasts žests klausoties vai arī gaidot un par kaut ko domājot.

Pašlaik viņš priecājās. Kurcers dusmojas un runā acīm redzamas aplamības, bet pēc tā, cik vērīgi un pat ar cieņu šis kroplītis Kurceru uzklausa, pēc tā, cik nekustīgi viņš sēž, izmet piekrītošas piezīmes un pat līdzjūtīgi pasmaida, pēc visa tā Gardners skaidri redzēja -r-

Kurcers aizrāvies, pazaudējis iespējamā un pielaižamā mēra sajūtu un, šķiet, lauzīs sev kaklu. Šie kroplīši ir ļoti atriebīgi!

Bet Kurcers runāja nikni, laipni un mierīgi:

— Ticiet man, es nepavisam neesmu ieinteresēts šā vecā nelgas iznīcināšanā. Ja jūsu ministrija uzskata, ka viņam jādzīvo, ko tur, — Kurcers parausta plecus,

—    es varu tikai no visas sirds nopriecāties. Jā, jā, nopriecāties. Un tas ir viss, ko es varu sacīt. Šā vai tā, runa taču ir par manu ģimeni, to nevajadzētu aizmirst.

—    Bet kas jums saka, ka mēs aizmirstam? — kroplītis laipni pasmaidīja un ar izsmējīgām acīm paskatījās vispirms uz Kurceru, tad uz Gardneru.

«Eh,» Gardners ar patiku nodomāja, skropstas nolaizdams, «tas bija, tā sacīt, naglai uz galvas.»

Kurcers nolieca galvu, izņēma no kabatas šķiltaviņas un pamētāja tās uz delnas, taču lūpas viņam iedrebējās.

Pundurītis palūkojās uz viņu no apakšas uz augšu, ar diviem pirkstiem izvilka garu, plānu cigarešu kārbiņu, atvēra to un pasniedza Kurceram.

&gt;— Turku tabaka, speciāls izstrādājums, — viņš piezīmēja. — Es smēķēju tikai naktīs, kad strādāju. Ievērojama ar savu iedarbi uz nervu sistēmu.

Kurcers paņēma kārbiņu, ar gariem un slaidiem pirkstiem izvēlējās vienu krēma krāsas cigareti, taču neaizsmēķēja, bet tāpat paturēja rokā.

—    Es ceru vēl arī to, — viņš ierunājās jau diezgan paskarbi, — ka jūsu ministrija ņem vērā arī divkosīgo stāvokli, kādā esmu nokļuvis. Lai kā arī būtu, vai nu Mezonjē ir ienaidnieks, vai nav, bet viņš ir mans radinieks, tāpēc visa šī lieta man nemaz nav tik viegla. Un vai tā vispār kādam vajadzīga, par to, taisnību sakot, es šaubos.

—     Nešaubieties vis, — aizsmēķēdams kroplītis mīksti ierunājās. — Tā ir ļoti vajadzīga un ļoti savlaicīga. — Viņš kaut ko pameklēja kabatā. — Kas attiecas uz stāvokļa divkosību, tad, manuprāt, jūs esat novedis visu līdz loģiskam un vēlamam noslēgumam. Mēs jūs šeit ilgi neaizkavēsim… — Viņš pasmaidīja. — Šillers labi sacījis: «Es savu darbu esmu veicis, tagad jūsu kārta, kardināl.» Kardināls, protams, esmu es, — viņš

pavīpsnāja, šoreiz jau gluži labsirdīgi. — Kā jūs, pulkvedi, domājat?

—    Nu, — Gardners atbildēja, — paveikuši mēs e?am daudz. Mēneša laikā Vācija ieguvusi pasaulē vienīgo institūtu ar tādu līdzstrādnieku skaitu. Šiem takšeļiem pat prātā nenāks mūs apriet par to, ka esam nonievājuši zinātni.

—    Vai dzirdat? — pundurītis noteica. — Šajā ziņā ar; es esmu vienis prātis ar jūsu kolēģi. Viņš patiešām labi strādājis. Jā, rezultāti ir neapšaubāmi. — Pundurītis atgāzās pret krēsla atzveltni. — Tagad mēs esam noteicēji zinātnē par rasēm. Tagad mūsu uzskati ir visas zinātnes avangarda uzskati. Tas ir mūsu lielākais sasniegums. Šo panākumu vārdā bija vērts jūs patraucēt, doktor Kurcer. Bija vērts, bija. Bet kas attiecas uz jūsu it kā divkosīgo rīcību, —kur tad te ir tāda divkosība? Jūs taču esat glābējs. Kas notiktu ar Mezonjē ģimeni, ja nebūtu jūs? Vai nav taisnība, Gardnera kungs?

—    Taisnība, — Gardners piekrita. — Nav vārdam vietas.

Kurcers uzmeta Gardneram īsu, bet tik zīmīgu skatienu, ka tam tūlīt iedrebējās žoklis.

—    Mans kolēģis, — ierunājās Kurcers, spēcīgi viļādams cigareti pa galdu, — protams, kļūdās. Bet ir piedodams, ka cilvēks, kas strādā tik neintelektuālā jomā, jau priecājas par mūsu uzvaru. Taču drīz viņš redzēs, cik niecīgā mērā šī tīrā intelekta uzvara samazinās melno ikdienas darbu viņa paša resorā, turklāt, — lai viņš neņem ļaunā manus skarbos vārdus! — ne jau par to viņam pašreiz vajadzētu domāt.

—    Bet par ko tad? — pundurītis iejautājās, ar patiku abos nolūkodamies. — Varbūt jūs, doktor, arī to paskaidrosiet? Mums ir biedriska, vaļsirdīga saruna.

Kurcers dziļāk atlaidās krēslā.

—     Kauču vai par sava aparāta uzlabošanu. Aizraudamies ar akadēmiskajiem disputiem par pērtiķiem, viņš pametis novārtā savus ikdienas uzdevumus. Ņemsim šādu piemēru: mēs visu laiku runājam, ka mūs sagaida milzīgs un ļoti intensīvs darbs šīs zemes apguvē, sākot ar tā pirmo un obligāto stadiju, tas ir, ar visstingrāko četrdesmit piecus miljonus lielā iedzīvotāju skaita der

/infekciju. Divdesmit divi miljoni, tātad gandrīz puse, no tiem atrodas pulkveža Gardnera pārziņā. Bet, lai cik dīvaini tas arī būtu, izrādās, ka pulkvedis Gardners nav ņēmis vērā sava darba specifiku. Vispirms no viņa prasāma labi attīstītas ieslodzījuma un likvidācijas sistēmas ieviešana, kas atbilstu tiem speciālajiem mērķiem, ko mēs izvirzām. Ja tas nav paveikts, tad nav izdarīts nekas, tas taču katram saprotams. Tikai nelaime tāda, ka mēs to saprotam, bet pulkvedis Gardners nē. Ko tad viņš dara? Vispirms atstāj neskartu veco koncentrācijas nometni, ko esam mantojuši no kritušās valdības, taču pārblīvē to līdz pēdējai iespējai. Sā vai tā, bet simt tūkstoš cilvēkiem tā par mazu. Vairāk nekā vienu trešdaļu no tiem tur neiespiedīsim, neraugoties uz visu Gardnera atjautību. Cilvēki sāk izmirt tādos tempos, ka pulkvedis spiests jau kasīt sev pakausi. Tikai žēl, ka viņš gan kasa, taču nepūlas padomāt. Nē, manu kolēģi nav tik viegli piespiest domāt. Viņš uz ātru roku iekārto otru nometni astoņdesmit tūkstoš cilvēkiem. Esmu redzējis, kāda tā izskatās. Divkāršs dzeloņstiepļu aizsprosts, peldētavām līdzīgas barakas, divas vasarnīcas pārvaldei. Ar vārdu sakot, izpriecas dārzs, bet ne nometne, — viss uzcelts no sērkociņu kastītēm. Bet pēc nedēļas, protams, arī šī nometne kļūst par mazu. Berlīne dod rīkojumu parūpēties par atslodzi. Bet kur to izdara? Ziniet, kur? Turpat nometnē, ārpus aizžogojuma, vai pat vēl labāk — gestapo pagalmā. Līdzekļi? Lode, cilpa, cirvis, — tas ir pulkveža iemīļotais asortiments. Acumirklīti, acumirklīti, Gardner, nepārtrauciet mani! Es ar jūsu atļauju pabeigšu savu domu. Mans augstais kolēģis var vaicāt: un kas no tā secināms? Pirmkārt, viss kļūst zināms. Nosprostojuma zonā visu laiku klaiņo kaut kādas sievietes. Gribot negribot jānodarbojas vēl aitām. Taču pulkvedis Gardners tik viegli nav apmulsināms. Viņš pavēl: paņemt un iznīcināt. Labi. Paņēma un iznīcināja. Bet kur lai liek bērnus? Iznīcināt arī bērnus? Bet, ziniet, pat cilvēka pacietībai ir savas robežas. Neapmierinātības vilnis pieaug. Sāk parādīties uzsaukumi, kas šos notikumus traktē mums visnevēlamākajā garā. Ārzemēs nokļūst ziņas — un pat diezgan precīzas — par nāves nometni. Sāk tarkšķēt bulvāru avīzes, Sameklē

kādu bērnu, nogādā uz ārzemēm — un, paskat, rezultāts: ārzemju presē atkal parādās ziņas par nāves nometnēm — un šoreiz jau vissolīdākajos un pat oficiozos izdevumos. Lūk, vai negribat papriecāties? — Viņš piecēlās, nedzirdamiem lūša soļiem piegāja pie galda un izņēma no tā lielu pergamenta aploksni, attaisīja to un izbēra uz galda veselu kaudzi izgriezumu. — Lūdzu! «Times» — liels zemsvītras raksts, «Herald News» — divās slejās raksts «Nāves kombināts», «New York Herald» — te vēl puslīdz pieklājīgi, četrdesmit rindas, «Pravdas» trešajā lappusē ļoti labi informēts raksts. Un galvenais — tagad šīs ziņas jau ir tik konkrētas, ka parādās pat Gardnera uzvārds — ar jo košu epitetu atlasi, kas viņam visur iet līdzi. Vai tas viņam patīkami? Es domāju, ka ne. Bet mums tas vēl mazāk patīkami. Un, lūk, beidzot vienā no lielākajām angļu avīzēm parādās ari mana fotogrāfijā. Izrādās, es esot Gardnera kolēģis. Viņš laupot un slepkavojot, bet es nolūkojoties un dodot viņam savu svētību. Vai nav tā, Gardner? Redziet, jūs klusējat!

—    Acumirkli, — Gardners strupi atbildēja, — es jums tūlīt atbildēšu. . .

Gardners piegāja pie galda un pagrieza slēdzi. Un tūlīt iēdegās prāva bumba, cilvēka galvas lielumā. Tā mirdzēja neparastā, vienmērīgā, dzeltenīgi nespodrā spīdumā, un tāpēc viss, kas atradās tās apkaimē, — papīru kaudze, galda zaļā vadmala, rakstāmpiederumu bronza un rožainais porcelāns — it kā apdzisa, sastinga, kļuva nedzīvi dzeltenīgs un savāds.

—    Nu? — Gardners iejautājās. — Ko jūs tagad sacīsiet? Vai šī spuldze jums neko neapgaismo?

—    Tās taču… — apstulbinātais pundurītis ierunājās, — tas taču atgādina …

Tas neko neatgādināja, un tāpēc teikumu viņš nepabeidza.

Bumba nebija tukša.’ No visām pusēm to.izraibināja ļoti smalki, punktēti — zili, zaļi, sarkani zīmējumi. Un kas tikai taur nebija! Gan kuģi ar piepūstām burām, gan melni, enkuri, krusti, važas, čūskas, vēl kaut kādi uzraksti un kailas skaistules.

—    Interesanti? — Gardners. mundri apvaicājās,

—    Kas tur galu galā tāds ir? — pundurītis jautāja, pievērsdamies Kurceram.

Kurcers pavīpsnāja un paraustīja vienu plecu.

— Viņš demonstrē manu tetovējumu kolekciju, — Kurcers mierīgi atbildēja un ironiski paskatījās uz Gardneru. — Tikai es nezinu, kāpēc pulkvedis izvēlējies tieši šo abažūru. Tas izgatavots no otršķirīgiem dublikātiem un nav uzskatāms par kaut ko sevišķu. Man ir daudz labāki eksemplāri.

Pundurītis ar izbailēm paskatījās uz Kurceru, piecēlās, piegāja pie abažūra un lēnītiņām ar pirkstiem pieskārās abažūram.

—    Tā ir cilvēka āda, — viņš piesardzīgi ierunājās. — Vai jūs to kolekcionējat? . . . Patiesību sakot, dīvaina kolekcija! Ja tā nokļūtu ārzemēs, būtu lielas nepatikšanas.

—     Nu, — Kurcers sacīja, — ja arī pulkvedis Gardners nonāktu ārzemēs, tāpat būtu nepatikšanas! Bet vai neatļausiet jums pilnībā nodemonstrēt manus albumus? Pulkvedi Gardner, tādā gadījumā esiet tik laipns un pārtrauciet savu demonstrāciju. Lūk, tur, galda apakšējā nodalījumā — tas nav aizslēgts, — atrodas albumi. Padodiet tos, lūdzu!

Albums, ko pasniedza Gardners, bija milzīgs, smags, iešiets krokodiļa ādas vākos. At lieliem latīņu burtiem uz vākiem iespiests: «Tetovējumi kā pirmatnējo totēmu relikta forma. 1. albums. Eiropas nevēsturiskās tautas».

—    Šo kolekciju es vācu jau desmit gadu, — Kurcers sacīja. — Seit ir vairāk nekā divi tūkstoši paraugu, kuros redzama divdesmit tautu un sešdesmit trīs profesiju tetovēšanas māksla. Katra parauga vēsture sīki aplūkota manā monogrāfijā.

—     Patiešām, interesanti, — pundurīlis sacīja, pievilkdams sev tuvāk vienu no albumiem, un ātri pāršķirstīja smagās pelēkā kartona lapas ar sudrabotām malām. Četrstūrainie vai arī apaļie paraugi, skatoties pēc zīmējuJna īpatnībām, bija dziļi iegriezti lapās un tos vēl klāja gaišs, caurspīdīgs lakojums. Zem parauga numurs un ļoti īsa etiķete — tikai gads, tā cilvēka dzīves vieta un nodarbošanās, no kura krūtīm, muguras vai rokas bija noplēsts eksponāts,

Pundurītis nevērīgi šķirstīja albumu.

«Johans Ranke, vācietis, Ceisa rūpnīcas strādnieks.» Skaistules portrets. Rūpīgs, smalks darbs, jūtama profesionāla prasme.

Nākamā lappuse.

«Terēza Lafortīna, Parīze, prostitūta, notiesāta par noziedznieku slēpšanu.» Divi apskāvušies pērtiķi. Rūpīgs adatu darbs vairākās krāsās.

«Van den Grots, nodarbošanās nav noskaidrota.» No sabangota okeāna putām iznirstoša jūras čūska. Rupjš matrožu darbs. «Pēdersens, Kopenhāgena.» Bez jebkāda raksturojuma un panta. Akurāts sīks, punktētās līnijās izveidots Padomju Savienības ģerbonis.

«Nezināms.» Sieviete lauza rokas. Ļoti labs, smalks zīmējums, bet zem tā uzraksts:

Ak sirds, jel pukstēt rimsti,

Kad tu man aizmirstībā grimsti.

«Džons Stārks. Angļu jūrnieks.» Frakā tērpies skelets rokā tur savu smaidošo galvaskausu. Galvaskausa virsdaļa atdalīta, redzamas Rumkorfa spolītes, spirāles, dažādas vārpstas.

«Uzvārds nezināms. Holandē nosēdies lidotājs. Speciāls režīms.» Liels zaļš tetovējums — ērglis.

«Raiknopss — profesionāls bandīts.» Vīna pudele, sieviete, trīs kārtis, uzraksts:

Lūk, kas mūs postā grūž!

No nezināma cilvēka krūtīm nodīrāts paraugs. Rozes zieds un uzraksts:

Tavs vārds man mūžam līdzi nāks.

Rupjš, cinisks divu figūru zīmējums un uzraksts, kas pundurītim lika greizi pasmaidīt.

Saule.

Delfīni.

Pudele.

Nezināmu vārdu savīti iniciāļi.

Bultas caururbta sirds.

Un beidzot:

Atkal milzīgs Padomju Savienības ģerbonis kabatas lakatiņa lielumā un kāds uzraksts krievu burtiem.

— No kurienes jums šis eksemplārs? — pundurītis vaicāja, aizvērdams albumu.

Uz šo jautājumu atbildēja Gardners. Viņš bija pārskaities un tāpēc riskēja ar visu.

—    Redziet, — viņš sacīja, — ar šo jautājumu arī vajadzēja sākt. Jūs jautājat, no kurienes šis eksemplārs. Es varu šo to pastāstīt. Labi. Es esot zvērs, nekauņa, rupjš lops. Es nesaprotot un nespējot cienīt mana kolēģa un priekšnieka izsmalcināto dvēseli. Taču es, iedrošinos ziņot, citāds nemaz nevaru būt. Es esmu karavīrs. Mans darba rīks — roka, bet ne smadzenes vai mēle, lai cik veiklas man tās būtu.

—    Tās jums pietiekami veiklas, — Kurcers piebilda,

—   tikai dažkārt nevietā.

—     Piedodiet, kolēģi, — Gardners atbildēja, — es jūs uzklausīju līdz galam, atļaujiet ari man kādu vārdu sacīt. Lai mūsu augstais kolēģis pasaka, kas es tāds esmu un ko apkalpoju. Doktora Kurcera eksperimentālo laboratoriju vai koncentrācijas nometni, kas man uzticēta ar paša kara ministra pavēli? Šo jautājumu nepieciešams bez kavēšanās maksimāli noskaidrot, jo manam augsti izglītotajam kolēģim šajā ziņā ir īpašas domas. Viņam šķiet, ka es esmu galvenais laborants eksperimentālo suņu stacijā, un viņš ir ļoti izbrīnījies, ja es tam nepiekrītu. Ņemsim, piemēram, izmēģinājumus ar koncentrētajām gāzēm. Lūk, es saņemu pavēli, izlasiet to. «Persona, kuras lietas numurs ir 24581, nekavējoties likvidējama. Viņa lietošanā bijušās mantas savākt un iznīcināt. Personālā lieta, kā arī visi citi dokumenti nosūtāmi ministrijas izmeklēšanas nodaļas rīcībā. Piektās sevišķās nodaļas izmeklēšanas daļas priekšnieks Fogts.» Skaidrs? Skaidrs. Sakiet, kā es varu šo Nr. 24581 nogādāt gāzu kamerā, komplektēt vēl partiju vai gaidīt, kamēr tā saradīsies, ja pavēlēts «nekavējoties»? Tātad viss! — Gardners noklakšķināja ar pirkstiem sev pa deniņiem.

—    Dodu attiecīgu rīkojumu, lai visu nokārto septiņos no rīta nākamajā dienā. Bet pēkšņi pie manis iedrāžas Kurcera kungs un

*— Paklausieties, — Kurcers pieceļas, — Gardnera

kungs, es jūs tomēr palūgtu rūpīgāk izvēlēties vārdus. Ko nozīmē «iedrāžas»? Pat par jums es tā nerunāju.

—     Atvainojiet, atvainojiet, — Gardners skābi pasmaidīja. — Tātad es saku, pēkšņi ienāk mans augstais kolēģis un jautā: «Vai jūs esat saņēmis pavēli par Nr. 24581 likvidēšanu?» — «Esmu.» — «Vai tas ir tas pats subjekts, ko es apskatīju?» — «Tas pats». — «Tad esiet tik laipni un nogādājiet viņa līķi manam preparatoram». — «Bet tas,» es saku, «nekādā ziņā nav iespējams. Dokumentā stingri pavēlēts iznīcināt visu, kas paliek pāri no notiesātā. Līķi nodos kremācijai.» — «Lūdzu, nododiet, bet pirms tā es gribu no notiesātā krūtīm dabūt ādas gabalu kabatas lakata lielumā.» Es atbildu, ka man nav tiesību to darīt. Taču viņš ņem ļaunā un sāk draudēt. Man jāpiekāpjas. Bet ar to es izdaru noziegumu. Apcietinātais tika turēts tik lielā slepenībā, ka viņu nemaz nelaida nometnē, visu laiku bija vienatnes ieslodzījumā. Bet tetovējums taču ir pazīšanas zīme! Mans augstais kolēģis negrib ar to rēķināties. Vispār ar viņa kolekciju, — atvainojiet mani, Kurcera kungs, — notiek, velns viņu zina, kādi brīnumi. Vispirms taču nav pasakāms, kādās rokās tā nonāks un kas ar to notiks.

—    Interesanti, — Kurcers pieceldamies ierunājās. — Tā ir ļoti interesanta doma. Bet vai par nacionālsociālistu partijas likteni jūs arī nebaidītos galvot?

Gardneram iedrebējās lūpas. Iesāņus viņš palūkojās pundurītī. Tas sēdēja, rokas uz krēsla apmales atbalstījis, un smaidīja.

—     Ja partijas vadība būtu tādu vadoņu rokās kā jūs, Kurcera kungs … — pēc mirkļa vilcināšanās Gardners iesāka dobjā un it kā tālumā skanošā balsī.

—     Nu? — Kurcers pēkšņi pieliecās pie krēsla.

—     Tad es, protams . ..

—     Nu, nu! Pietiks! — paceldams roku, iejaucās pundurītis. — Pietiks, pietiks! Atļaujiet arī man sacīt kādu vārdu.

Pundurītis sāka runāt lēnām, pārliecinoši, sevišķi nozīmīgās vietās bieži apstādamies, it kā pasvītrodams vārdu jēgu un nogaidīdams atbildes reakciju. Runājot

viņš vai nu bungāja ar pirkstu pa galda virsu, vai ari paņēma no tā kādu priekšmetu — papīra nazi vai presi un grozīja tos rokā. Vispār viņš runāja pārāk viegli un nepiespiesti, varētu pat sacīt, mazliet izklaidīgi.

—    Redziet, — pundurītis iesāka, — es saprotu j ūs abus. &lt;

Viņš paņēma no galda papīra presi un sāka to grozīt, šajā laikā tomēr nolūkodamies nevis uz savām mazajām, tvarstīgajām pērtiķa ķetnām, bet gan uz sarunas biedru sejām. Kurcers sēdēja nekustīgi, muti pavēris, rādīdams savus lieliskos, baltos lūša zobus. Gardners, tāpat kā agrāk, sastindzis stāvēja pie loga spraišļiem un, skaisto, iegareno seju noliecis, uzmanīgi glaudīja sev matus.

—            Jā, — pundurītis turpināja, palūkojies uz viņu,

—     kvēles daudz, bet bez tās nekā cita jūsu strīdos, šķiet, nav. Tāpēc par lietas būtību tikai pāris vārdu. Gardnera kungs, tagad es griežos pie jums. Nē, jums nav taisnība. Tas, ar ko nodarbojas doktors Kurcers, — tā nav vienkārši zinātnet tā nav jebkura zinātne ar lielo burtu, nē, tā ir speciāli mūsu zinātne. Ja mūsu rokās nebūtu bijusi šāda, pēc viņa zinātnes parauga un līdzības veidota zinātne, mūsu rokās nebūtu bijis arī automātu, lai pieveiktu viņu zinātni. Vispirms vāļds, bet pēc tam zobens, dārgais kolēģi. Tikai pēc tam zobens! Un ne tikai zobens, bet arī cilpa visiem, kas nāvi pelnījuši. To, lūk, Gardnera kungs, jūs nedrīkstat aizmirst. Pasaules pakļaušanas ideja radusies ne kauju laukos, nelielgabalu dārdoņā, ne ugunī un dūmos, bet gan klusos fizikas, medicīnas, antropoloģijas un ķīmijas laboratoriju kabinetos. — Viņš beidza knibināties ap presi un nolika to uz galda. Tad piecēlās un piegāja pie Gardnera. — Jā, dārgais draugs, — viņš draudzīgi atkārtoja, — pat antropoloģiskajos! Tāpēc ka doktora Kurcera antropoloģiskais ārtausts nolikvidējis ne mazāk ienaidnieku kā viņa priekšzīmīgās gāzu kameras, — neraugoties uz jūsu iebildumiem pret to, — viņš pārmetoši, taču pielaidīgi pasmaidīj a. — Eļet es, redziet, zinu, ka noziedznieka galvas ātrai nociršanai vajadzīgs, lai nazis svērtu deviņus pudus, lai tas būtu ar speciālu griezumu un uz notiesātā rīkles kristu vismaz no pusotra metra liela augstuma.

Lai ķermenis nenotrūktu no cilpas, nepieciešams, lai už katru svara kilogramu būtu viens centimetrs virves, turklāt tai jābūt ari noteiktā resnumā. Lai nosmacētu piecdesmit cilvēku, uz noteiktas kvadratūras laukuma nepieciešams tik un tik kubikmetru tādas un tādas koncentrācijas gāzes, un tā jāpievada tādās un tādās porcijās tik un tik minūtes ilgi. Tas viss! Tā ir zinātne! Nenonieciniet to, lūdzu! Uzklausiet jūsu lielāko teorētiķi Kurcera kungu! Tas vispirms. Vai nav taisnība, Kurcera kungs?

—     Taisnība, — Kurcers dobjā balsī atkārtoja. Pundurīša izsmieklu viņš saprata visā pilnībā, taču nolēma to nepieņemt.

— Tiešām tā, Kurcera kungs. Līdz šim es lēju ūdeni uz jūsu dzirnavām, bet tagad es gribu vērsties arī pie jums. Patiesībai nav vienas sejas. Tā ir ar divām un pat trim sejām. Zinātne, protams, paliek zinātne, bet ļoti slikta ir tāda zinātne, kas mums rada liekus sarežģījumus politikā. Tad jau mums nepieciešams izvēlēties, bet laiks tagad ir tāds: ja es šodien pajautātu vadonim, kas mums nepieciešamāks, zinātnieka skalpelis vai pulkveža Gardnera giljotīna, kā jūs domājat, — ko vadonis man atbildētu? Jūs nezināt? Bet es zinu, Kurcera kungs! Un ari jūs, manuprāt, zināt! Tātad nevajadzētu dot ieganstu šādiem jautājumiem. Taču jūs diemžēl devāt. . . Tas arī viss. Es pie šā jautājuma vairs neatgriezīšos. Bet tagad, mani augstie kolēģi, griežos jau pie jums abiem. Es kādreiz ieminējos: «Pašreiz nav vēlams to izpaust.» Tie nav vienkārši vārdi. Pašreiz mēs atrodamies tādu notikumu priekšvakarā, kas liks nobālēt visam līdz šim paveiktajam! Redziet! — Viņš piegāja pie sienas un ar asu savas mazās rokas vēzienu pārsvītroja visu Eiropas karti no rietumiem uz austrumiem. — Jautājums par mūsu dzīves telpu, — viņš noteica skaidri un uzsvērti. — Lielais austrumu karš!

Un tūlīt iestājās klusums. Pundurītis palika pie kartes ar izstieptu roku. Nekustīgi un klusēdami, katrs no savas vietas, uz viņu nolūkojās Kurcers un Gardners. Beidzot pundurītis stingi pasmaidīja, iebāza abas rokas kabatās un atgriezās pie viņiem.

— Lielais austrumu karš, — viņš atkārtoja, — pār-&lt;

cirtis visus mezglus, tajā skaitā ari jūsējo, pulkvedi Gardner.

—     Kad tas sāksies? — Gardners jautāja, ar mēles galiņu novilkdams pār lūpām.

Hm, — pundurītis pasmīnēja un ielūkojās viņam tieši acīs. Tas sāksies lajā gadā, mēnesī un dienā, ko būs norādījis vadonis. Pēc kalendāra es to nezinu, bet, lai cik ilgi šo pavēli vajadzētu gaidīt, tā nāks.

—     Nāks? — Gardners alkatīgi ievaicājās.

—     Tā nāks. Lietu loģika ir tāda, ka līdz tam laikam, kamēr austrumos pastāvēs padomju koloss — tā pasaule, kuru mēs esam pasludinājuši ārpus likuma, neuzskatīs sevi par uzvarētu. Netīro rasu okeāns austrumos noliedz mūs jau ar savas pastāvēšanas faktu vien, Bet, kad mēs ieradīsimies austrumos, apsolu, ka netraucēsim jūs sīkumu dē]. Lūk, kur ar pilnu jaudu darbosies visas «B-214» formas. — Viņš pasmīnēja.

Viņi atkal brīdi klusēja.

—     Es palūgšu atļauju uzdot vēl vienu jautājumu, — Gardners ierunājās piesardzīgā un iztapīgā balsī: — Vai tas būs ilgstošs karš?

Pundurītis ar smaidu pievērsās Kurceram.

—     Jūs dzirdat, ko viņš jautā? Paskaidrojiet, lūdzu, jūs viņam, kādā karā vajadzēs piedalīties jūsu kolēģim.

— Pārāk plaši izvērsties jūs nepagūsiet, Gardnera kungs, — Kurcers ļauni pasmīnēja. — Lai gan es nepiekrītu teorijai par divi trīs nedēļu ilgu karu, tomēr nedomāju, ka karš varētu ieilgt līdz ziemai. Māla koloss sabruks zem vācu zobena, lai gan vajadzēs viņam dot krietni daudz cirtienu. Jā, tas tomēr būs nopietns karš. Krievija ir zeme ar stabilu dzīves veidu, ar stingri organizētu valsts iekārtu, ar lielu, labi apmācītu armiju un neizsakāmi milzīgu dzīvā spēka potenciālu.

Pundurītis sapīka. v

—     Ar jūsu atļauju, arī es piederu pie pāris — trīs nedēļu partijas, — viņš piebilda. — Ja karš ievilksies līdz ziemai, tā iznākums vispār var kļūt neskaidrs. Ilgu karu ar divi simti miljonu lielu iedzīvotāju masu mēs neizturēsim. Bet tas nebūs ilgs. Mūsu glābiņš tajā apstāklī, ka daudzrasu valsts nevar būt izturīga. Netīrais

'vienmēr ienīst tīro. Ar pirmajām mūsu uzvarām šī milzīgā, no dažādu krāsu lupatām sadiegtā sega izjuks skrandās. Sāksies slaktiņi, divdesmit piecu gadu laikā uzkrājušos rasu rēķinu kārtošana, un galu galā visi būs tā saecējušies, ka vēl priecāsies par mūsu ierašanos. Un tad mums būs vajadzīga jūsu roka, kolēģi Gardner. Mēs stingri jo stingri noliegsim kādam iejaukties jūsu karavīra pienākuma izpildē. Mēs jums uzticēsim visas šīs gandrīz vai kosmiskās, divdesmit divi miljoni kvadrātkilometru plašās telpas iztīrīšanu un rasisko apguvi. Bet tagad jums mazliet jāierobežojas. Jums, redziet, patīk, bieži atkārtot: «Es esmu karavīrs.» Jā, jūs esat karavīrs, un tas ir labi, bet šeit nepieciešams būt arī mazliet zinātniekam, politiķim un pat diplomātam. Bet šo īpašību jums pietrūkst. Labi, ka mēs par visu to sākām runāt. Kolēģi Kurcer, es jūs lūdzu personīgi nodarboties ar Voicika lietu. Es zinu, ka jūs esat intelektuālo sarunu meistars. Parunājiet ar Voiciku atsevišķi, pulkvedis Gardners jūs vairs netraucēs. Vai nav taisnība?

—    Taisnība, — Gardners sacīja un nolieca galvu.

TRESA nodaļa

Staigādams pa istabu, Kurcers diktēja:

— «Tādā kārtā šīs ziņas kjuva lielā mērā ticamas. Tomēr, nevēlēdamies parādīt savas bailes vai, vēl vairāk, izskatīties smieklīgs, es aprobežojos tikai ar ķīlnieku nošaušanu un tvarstu sarīkošanu pilsētas strādnieku kvartālos. Bet, protams, kā jau es gaidīju, nekādus rezultātus tas nedeva. Taisnība, kara tiesa piesprieda vairākus simtus nāves sodu, dibinoties uz ārkārtējiem likumiem par nācijas apsardzību, taču ne tiesa, ne prokurors un vēl vairāk arī es, kam vajadzēja spriedumu apstiprināt, nevarējām noslēpt, ka nav iespējams to uzskatīt par pamatotu. Un tomēr …»

Viņš saminstījās un apklusa.

=— Un tomēr, — sekretārs ierunājās, acis no papīra lapas nepaceldams, — jūs viņus nošāvāt?

Kurcers piegāja pie dīvāna, apsēdās uz tā un nometa spilvenus uz grīdas.

—     Atmiņa jums laba, to es zinu, — viņš gurdi sa^ clja. — Jā, mēs tomēr «apkalpojām», kā mēdz sacīt Gardners, šos nabaga skrandaiņus, taču tas, starp citu, man nekādas patikas nesagādāja, es neesmu tāds kā mans kolēģis no gestapo. Bet kur mēs palikām?

—     «… nav iespējams to uzskatīt par pamatotu. Un tomēr…»

—     Labi. Pārveidojiet teikumu tā: «Neraugoties uz to, ka spriedumi savā aprakstošā un rezultatīvā daļā, ņemot vērā mūsu vispārējos uzdevumus zemes nomierināšanā, neapšaubāmi ir taisnīgi, tomēr pašus spriedumus nevar uzskatīt par pietiekami pamatotiem.» Uzrakstījāt?

—     Uzrakstīju, — sacīja Bencings. — Tā patiešām iznāk pieklājīgāk. Tagad var arī sākt ar: «Un tomēr … »

—      «Un tomēr,» Kurcers turpināja lēnām diktēt, «visi šie pasākumi bija bezspēcīgi un, protams, nevarēja kaut cik jūtami nostiprināt mūsu stāvokli. Katru dienu zem mūsu kājām kas uzlidoja gaisā un aizdegās. Un ko šeit varēja palīdzēt iekšējās apsardzes pastiprināšana, tvarsti, gandrīz visu iemītnieku apšaušana tajā namā vai pat ciemā, kuru apkaimē notikusi diversija vai atentāts? Briesmas radās no turienes, kur es tās nekādā ziņā negaidīju. Slazdi, kuros es iekļuvu, bija pārāk nejēdzīgi.» Slazdi, kuros es iekļuvu,! — viņš lēnām atkārtoja, domās iedziļinādamies ne savos vārdos, bet tajā, kas aiz tiem slēpās.

—     To es jau uzrakstīju, — Bencings sacīja un nolika spalvu, ar to demonstratīvi parādīdams, ka turpinājuma viņš negaida.

Kādu brīdi Kurcers pastaigāja pa istabu klusēdams, tad piegāja pie sienas, noņēma angļu vinčesteru, aplūkoja to, uzvilka gaili un sāka tēmēt savam attēlam spogulī. Nolicis spalvu, sekretārs sēdēja nekustīgi, acis uz dzeltenīgo papīra lapu nolaidis. Kurcers samiedza acis un nOknakšķināja gaili. Bencings dziļi nopūtās un pagrieza galvu.

—     Viss? — viņš īsi apjautājās, lēnām un miegaini paceldams un nolaizdams plakstus.

—    Viss, — Kurcers atbildēja. Tad izņēma šķiltaviņas un pasvaidīja tās uz delnas. — Ar labu nakti, Joahim.

Bencings klusēdams piecēlās, bez trokšņa aizbīdīja galda atvilktni, ielika tur rokrakstu, tad piegāja pie loga, nolaida aizkarus, nodzēsa galda lampu un neatvadījies izgāja no kabineta.

—     Joahim! — Kurcers viņu pasauca, kad tas jau bija uz sliekšņa.

Bencings apstājās un smaidīdams palūkojās uz viņu. Smaids bija atklāts, saprotošs, pavisam citāds, nekā piederetos sekretāram.

—     Vēl arvien tajā pašā vietā? — Kurcers sacīja, greizi pasmīnēdams.

— Es jau zināju, ka mēs šeit beigsim, — Bencings atbildēja, bet Kurcers atkal klusēdams sāka staigāt pa istabu.

Sekretārs aizvēra durvis. Kurcers pastaigāja, pastaigāja, tad piegāja pie tualetes galdiņa, paņēma flakonu ar odekolonu, uzlēja drusku zaļganā šķidruma sev uz delnas, ar baudu ieelpoja tā smaržu un ar roku cieši novilka pār matiem — viņam visvairāk patika Angoras kaķi, labas smaržas un šokolādes konfektes. Tad mundri ieklepojās, piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās pie tā, izņēma zilu burtnīcu un sāka ātri rakstīt.

«Tas viss ļoti slikti atspoguļots izmeklēšanas protokolos un tiesas materiālos, lai gan tur cieta pāri par desmit tūkstoš cilvēku. Man šajā lietā nav zināms daudz vairāk par tās izmeklētājiem, bet to, ko es zinu, nezina neviens cits. Ja es būtu rakstnieks …»

Neatraudams spalvu no papīra un nepārlasīdams uzrakstīto, viņš to pārsvītroja ar greizu krustu un, jau neapstādamies, turpināja.

«Es rakstīju par slazdu: «idiotisks un nejēdzīgs», Tā tas arī bija. Sekretārs paziņoja, ka ar personīgu vēstuli no «Lāča» ieradusies kāda sieviete. Pulkstenis bija trīs naktī, un es jau pavēlēju izsaukt automobili. Neraugoties uz to, uzkavējos un vēstuli izlasīju. To neapšaubāmi bija rakstījis «Lācis», arī numerācija sakrita ar viņa iepriekšējām vēstulēm. Apakšā bija viņa spiedogs. Izlasīju vēstuli līdz galam un redzēju, ka tajā nekā būtiska nav, runa bija par kādu ķīlnieku, — taču apmeklētāju es pieņēmu. Mani pārsteidza tas, ka viņa bija ģērbusies

ļoti provinciāli, izmeklētā mietpilsoniskā gaumē, tā, kā pienākas ģērbties visām lūdzējām. Pat melnā plīvura netrūka. Pēc tam es nodomāju, ka «Lācim» vispār nav diez kāda labā gaume, un vairāk nepiegriezu tam vērības. Ar pilnu atbildības sajūtu apgalvoju: jau tobrīd es sapratu, ka ielaižos garlaicīgā un, acīm redzot, pilnīgi nelietderīgā pasākumā. Taču neraugoties uz to, es uzaicināju viņu apsēsties un izklāstīt lietas būtību. Viņa iesaucās: «O, paldies!» — un palika stāvam. Tad es diezgan strupi pateicu, ka man nav ērti lūkoties uz ,viņu tā, no apakšas uz augšu, pēc tam apmeklētāja apsēdās un es varēju viņu apskatīt, kā pienākas. Apmeklētājai bija gadu divdesmit divi, nekādā ziņā vairāk, āda lieliska, blāva, ļoti gluda un mīksta, acis melnas un mazliet iešķības, kā kaķei. To es tūlīt ievēroju, bet vēlāk aizmirsu, — taču izrādījās, ka nedrīkstēja aizmirst. Sejas izteiksme bija skarba, un, kad viņa sāka ar mani runāt, asā un skaudrā balss grieza kā ar nazi. Ak, kāpēc es toreiz nepievērsu tam uzmanību!»

Kurcera roka bez mitas slīdēja pa papīru. Viņš košļāja nobālējušās lūpas, garša mutē kļuva arvien sājāka un sājāka, galvā sāka zvanīt, un tomēr viņš bija apmierināts. Beidzot bija radies pietiekami daudz vīrišķības, lai skaidri un tieši uzrakstītu to, kas viņu nomāca gandrīz vai fiziski. Ar šo sievieti viņš nodzīvoja divi dienas. Viņš nebija gļēvulis. Pat slepenajos iekšlietu ministrijas un valsts slepenpolicijas dokumentos, runājot par šo sievieti, arvien speciāli tika atzīmēts, ka tikai vietvalža vīrišķība un savaldīšanās glābusi viņam dzīvību un devusi iespēju aizturēt noziedznieci. Taču tā bija lēta uzvara. Viņa kaut kā izmanījās noindēties vēl pirms apsardzes ierašanās. Tātad vīrišķība un pašsavaldīšanās. Viņš sevī sajuta aizvien mazāk un mazāk šo īpašību. Un nopietni nodomāja, ka gestapo cildinājumi tagad nez vai būtu pelnīti. Galvenais, ja briesmas vismaz būtu bijušas atklātas, skaidras, tiešas, bet viss taču bija kā miglā tīts. Tagad viņš rakstīja par to, ka vēstule izrādījusies viltota, bet viņa pati paguvusi noindēties un nomirusi turpat istabā, uz paklāja. Pavedieni pārtrūka. Ienaidnieks uz mirkli parādīja savu baismīgo seju, savu gandrīz pārdabīgo visvarenību un tad izgaisa, kļuva neredzams

kā Velsa romānos, deva viņam vēl zināmu laiku, — bet cik ilgu? Kas to lai pasaka?

«Vēl līdz šim laikam nevaru apjēgt, kāpēc viņa neizmantoja revolveri, — Kurcers rakstīja. — Policijas arguments, ka šāviens būtu saistījis kalpotāju un apsardzes uzmanību, ir acīm redzami aplams. Viņa labi zināja, ka vasarnīcā neviena nav, atskaitot vecos apkalpotājus, kas neiedrošinājās augšējā stāvā rādīties, ja nebija dots speciāls signāls. Bez tam turpat blakus, kabinetā, atradās līdzzinātājs, kura personība tā arī palika nenoskaidrota. Šajā naktī, kā vēlāk uzzināja, tika nofotografēti visi svarīgākie dokumenti, kas atradās manā seifā, tajā skaitā arī… — šie vārdi, kā arī tiem sekojošās četras rindiņas bija rūpīgi izsvītrotas. — Taču, man šķiet, ka viss izskaidrojams ar viņas cietsirdību. Kādu nakti es pēkšņi pamodos no tā, ka pie manis neviena vairs nebija. Es pacēlu galvu un ieraudzīju — uz galda deg lampa, turpat atvērta viņas etvija, bet istabā neviena nav. Pa vaļējām durvīm ieraudzīju, ka viņa stāv uz balkona un, rokas aiz pakauša salikusi, skatās uz mēnesi, bet, kolīdz es gribēju pasaukt, ātri pagriezās, paskatījās uz mani un pagāja uz priekšu. Viņas gaita bija klusa kā kaķei, dienā viņa nekad tā negāja. Aizvirzījās līdz balkona malai un apstājās. «Kā spīgana,» es nodomāju. Mirkli viņa stāvēja nekustīgi, it kā ieklausīdamās vai arī ko nogaidīdama, tad aši kā čūska saliecās, izstiepās un pavērsa pirkstus virzienā uz blakus logu. Tas bija mana kabineta logs. «Ak tā,» es mirklī visu atskārtu, «Krimhildas plāns.» Un tūlīt kā atbilde no tumsas atskanēja kluss, sauss, aprauts klauvējiens. Vienu reizi, tad otru un trešo — klauvējieni ar pirkstu pa stiklu. Viņa atviegloti nopūtās, pat viegli pamāja ar galvu, izslējās, savā parastajā gaitā atgriezās istabā, aizvēra durvis, piegāja pie galda, paņēma no etvijas cigareti, brīdi pastāvēja, turēdama to zobos, tad nodzēsa spuldzi un pienāca pie gultas. Es viņu satvēru, kad tā bija apgūlusies man blakus un miegaini pagriezās uz sāniem. Gribēju sagūstīt viņu dzīvu un tāpēc pavēlēju: «Guli mierīgi. Es visu zinu!» Un tad notika kas tāds, ko es nevaru izskaidrot vēl līdz šim laikam. Sagrābu viņu pie rīkles, bet zem pirkstiem un rokām, ar visu augumu

sajutu ko spēcīgu, muskuļainu, elastīgu, it kā es nebūtu satvēris sievieti, bet gan milzīgu čūsku vai zivi. Mirklī viņa izslīdēja no rokām, un tieši virs manis ar savādu, uz mūžiem atmiņā paliekošu skaidrību es ieraudzīju viņas pacelto roku un seju — sasodītās, iešķībās kaķes acis, īso, taisno tīģera rievu pierē, — un mirklī manī ielija tik sveloša sāpe un nelabums, ka es sāku kliegt. Pēc tam nojautu — viņa bija tēmējusi miega artērijā, bet kļūdījusies. Man palaimējās izlocīties un ar galvu dot viņai triecienu pa apakšējo žokli, bet, kad viņa sabruka — nav nekā briesmīgāka par šādu triecienu, — izlēkt no gultas un pieskriet pie zvana. Viņa aizelsās, nokrita, tad apsēdās uz gultas un kādu brīdi palika kā sastingusi. Šajā brīdī arī man nodrebēja ceļgali un es noslīgu uz grīdas viņai pie kājām. «Kas tu esi?» es jautāju. Viņa neatbildēja un novērsās … Tad …»

Uz galda pēkšņi ietrinkšķējās tālrunis, Kurcers saudzīgi nolika spalvu un paņēma klausuli.

— Jā, jā, — Kurcers sacīja, paskatīdamies uz sekretāru, kas bija ienācis istabā un apstājies pie durvīm.

—     Sveicināti, kolēģi, — klausule Kurceram sacīja.

— Atgādinu, ka jūs apsolījāt parunāties ar Voicika kungu. Man jāaizbrauc, bet es vēlētos būt klāt pie šīs sarunas. Es uzskatu, ka tar ir nopietna nozīme.

—    Kad jūs braucat prom? i— Kurcers iejautājās, un viņa seja saviebās.

—    Es jums aizsūtīju automobili, — tālruņa klausule sacīja. — Es gribu, lai jūs to izmēģināt. Tā ir firmas «Opel» jaunā mašīna, piektais .izmēģinājuma eksemplārs, kas iznākusi no montāžas ceha tikai pirms trim dienām.

— Labi, — Kurcers atbildēja un griezās pie Bencinga.

—    Vai mašīna jau ieradusies? Es tūlīt braukšu. Tikai pasauciet Kurtu. Viņš guļ, bet viņu tā kā tā vajag uzmodināt.

Kurts atnāca un apstājās pie durvīm. Kurcers sēdēja pie galda un ātri ar zīmuli ko rakstīja bloknotā.

—    Jā, jā, — Kurt, — viņš ierunājās, uzmezdams dārzniekam īsu mirkli. — Jā, jā, draudziņ. Sen sen mes

neesam redzējušies. Ļoti sen. Es tūlīt pabeigšu un . &lt;, Vai jūs smēķējat, Kurt?

—     Tikai pīpi, — Kurts klusām atbildēja, nenovērsdams no Kurcera lielas, liesmojošas acis. No cigaretēm man sāp krūtis.

—    A-ā, tikai pīpi! Labi, labi, ja jau pīpi. .. Bencing! — viņš pasauca sulaini, un tas tūlīt ienāca. — Redziet, — Kurcers pavēlēja, — paņemiet un izlasiet. Tādam gadījumam, ja es kāda iemesla dēļ aizkavētos.

—     Jā, kungs, klausos, — Bencings sacīja, ātri izlasīdams visādos lokos un izliekumos aprakstītās lapiņas.

—     Skaidrs.

—    Tas, protams, spēkā tikai tad, ja pilsētā aizkavējos, bet es būšu laikā.

—    Viss skaidrs, — Bencings atbildēja un viegli paklanījās.

—     Jā, jā, Kurt, — Kurcers sacīja, novērsdams no Bencinga skatienu. — Jūsu vārds taču ir Kurts? Vai ne? Mēs taču kaut kur esam tikušies!

—     Tieši tā, — Kurts klusām atbildēja un godbijīgi nolaida rokas gar sāniem. — Tieši tā! Esam tikušies. Es kalpoju jūsu laboratorijā. Toreiz vēl balons tur eksplodēja, atminaties?

—     Bet kā mēs ar jums izšķīrāmies? — Kurcers viegli sarauca uzacis, it kā pūlēdamies ko atcerēties, vai ari vienkārši Kurtam ko aizrādīdams un lūgdams no viņa paskaidrojumus. — Jūs taču, man šķiet… — viņš apstājās un nolūkojās uz Kurtu.

Kurcers skatījās tā, it kā gribētu ko pārbaudīt, bet patiesībā neko neatcerējās. Pēdējā laikā viņam ar atmiņu atgadījās dīvainas lietas (viņš neatlaidīgi pūlējās iegalvot, ka tas no ievainojuma, taču patiesībā nez vai tā bija). Atmiņā neviļus sāka atklāties robi, un visu, kas ietilpa tajos, viņš bija pilnīgi aizmirsis. Līdzās izvietotos vai arī citus, laika secībā izkārtotos notikumus viņš atcerējās visniecīgākos sīkumos, bet tas, kas nokļuva melnā, aklā traipa zonā, izgaisa pilnīgi. Dažkārt pat vajadzēja minēt: vai tiešam tas īstenībā maz bijis, varbūt nekas tāds nemaz nav noticis? Kurcers rūpīgi slēpa šo trūkumu, neizpauda to nevienam, un šajā ziņā rīkojās tik veikli un prasmīgi, ka varbūt vienīgi kāds no viņa

personīgā sekretariāta ko nojauta. Un tas notika ne tāpēc, ka viņam būtu pārāk sāpīgi atcerēties šo baismīgo un tumšo notikumu, kad viņš, asinīm noplūzdams, gulēja uz tepiķa, vai arī viņš no tā kaunētos.., Nē, šiem apsvērumiem viņa acīs nebija sevišķas nozīmes. Taisni otrādi, ar šo gadījumu viņš pat lepojās. Šā vai tā, bet viņš taču palika dzīvs. Un saņēma pat dzelzs krustu. Un dibināti saņēma. Lai kāds cits pamēģina dzīvs izkļūt no šāda slazda! Kurš iedrošinātos apgalvot, ka tas bija slikti izdomāts! Nē, pavisam citi iemesli spieda viņu slēpt savu trūkumu. Atzīties — vai tas vispirms nenozīmētu parādīt savu nepilnvērtību, savu atkarību no kāda cita atmiņas un labās gribas? Bet tā taču ir: viņš neatceras, viņš nezina — tātad kādam citam jāatceras un jāzina. Bet tas savukārt nozīmē, ka šim citam jāuzticas. Bet kas var garantēt, ka šis cits, ar labo atmiņu, neielaidīsies kādā avantūrā, kur cietušā persona varētu būt Kurcers — un atkal šā paša trūkuma pēc? Šajā vilku pasaulē, kādā viņš dzīvo, nedrīkst parādīt savas brūces, lai cik nenozīmīgas tās būtu. Viņa stāvoklī… Ar vārdu sakot, Kurcers lieliski saprata, kāpēc, kālabad un no kā slēpjams šis trūkums. Gadījumā ar Kurtu viss viņam bojāja garastāvokli: gan tas, ka viņš atcerējās tikai notikuma sākumu un beigas, gan tas, ka Kurts Vāgners nez kāpēc ķer putnus, gan arī tas, ka Kurts kādreiz pazinis viņa tēvu. Un, lūk, Kurts beidzot stāv viņa priekšā. Bijušais laborants vai arī vecākais 5. laboratorijas apkalpotājs. Pēc tam kaut kas notika (bet kas īsti,— jods lai parauj!), un Kurts Vāgners pazuda. Un pazuda ne jau tāpēc, ka būtu miris. Tātad aizbēdzis! Droši vien! Bet kā tas īsti gadījās, un, galvenais, uz kurieni viņš aizbēga?

—     Kur jūs pēc tam bijāt? — Kurcers iejautājās.

Kurts nopūtās.

— Kopš tā laika daudz ūdens aiztecejis, — viņš domīgi atbildēja.— Kur es biju? Visur. Pabiju dzimtenē, tad aizbraucu uz Francijas dienvidiem.

— Un kur īsti? — Kurcers neatlaidās.

—    Pirmajā laikā kādā kūrortā pārzināju siltumnīcas. Katru rītu uz galdiņiem — pokālos vajadzēja salikt ap pussimta melno, dzelteno un sarkano rožu. — Viņš

apklusa, gaidīdams atbildi. — Vai jūs domājat, ka tas viegli?

—           Bet vēlāk? — Kurcers tirdīja, ar pirkstiem pa galdu bungādams.

—           Pēc tam biju Berlīnē. Piegādāju puķu audzēšanas firmai «Haubsbergs un dēli» minerālmēslojumus «Tropika» istabas augiem — divi markas paciņa. «Istabā zied palmu birzis. Pie kamīna nobriest jūsu iemīļotie citrusu augļi.» Un tā tālāk. Divdesmit rindiņas sīkiem burtiem, vidū zīmējums — zem zeltainiem augļiem piebārstīta apelsīnu koka bučojas pārītis. Šai precei bija lielisks noiets.

—     Un tālāk? — Kurcers atkal tincināja.

1 — Tā pagāja gads. Tad …

—            Ziniet ko, Kurt. — Kurcers mierīgi un nozīmīgi noteica. — Es esmu brīvs cilvēks, man laika diezgan, lai noklausītos jūsu arābu pasakas, bet labāk būtu, ja mēs iztiktu bez tām. Saprotiet — jums labāk.

—            Ko? Jūs man neticat? — Kurts izbrīnā iejautājās. — Nu, tad es jums, lūdzu, parādīšu reklāmu. — Viņš iebāza roku kabatā un izvilka daudzkrāsainu reklāmu, līdzīgu tām, ar kādām mēdz aplīmēt lētus konservus: «Minerālmēslojums «Tropika».

—            A-ā, jūs pat iepakojumu esat paņēmis līdz? — Kurcers iesmējās. — Nu, Kurt, nedzīsim velnu. Jūs redzat, ka tas šeit neko nedos. Sakiet tieši: uz kurieni jūs no laboratorijas aizbēgāt?

—     Es? Aizbēgu? — Kurts brīnījās.

—’Jā. Aizbēgāt. Eksplodēja balons ar gāzi, un jūs aizbēgāt, — Kurcers mierīgi apstiprināja, — Tātad: kurp un kāpēc?

—           Es aizgāju no laboratorijas tāpēc, ka man vājas plaušas.

—     Tā, — Kurcers noteica.

—           Un strādāt ar suņiem es vairs nevarēju. Un tad vēl šī gāze, lai to piķis …

—     Tā, — Kurce.rs rezumēja,

— Nu, un tā es aizgāju, — Kurts pēkšņi saskaitās.

—     Vai man šo suņu dēļ kājas atstiept vajadzēja, vai?

—           Tā, — Kurcers novilka, jo viņš visu bija pilnīgi sapratis. — Tātad jums nepatika, un jūs aizbēgāt?

—     Nekur es neesmu bēdzis, — Kurts protestēja,

—     neesmu bēdzis. Vienkārši es …

—     Kā tad, jums sāpēja krūtis. Suņu dēļ taču negribējāt galu dabūt. Zinu, zinu! Bet tagad uzklausiet mani. Jūs aizbēgāt un aizbēgāt no kara laboratorijas viskarstākajā darba laikā, neatdodot pat atslēgas. Ja es jūs toreiz būtu notvēris, pēc divdesmit četrām stundām jūs nošautu kā dezertieri.

—    Tas jūsu ziņā, — Kurts atbildēja nomāktā balsī.

—     Manā ziņā! Pēc divdesmit četrām stundām es jūs būtu nošāvis. Bet nenošāvu un nešaušu. Taisni otrādi, es jums došu iespēju labi nopelnīt. Kādās attiecībās jūs esat ar manu māsasdēlu un profesoru?

—     Jūsu māsasdēls ir krietns zēns, — Kurts atbildēja. — Jā? Bet lai tas paliek, — Kurcers drusku saviebās,

—     Un kādas jums attiecības ar viņa tēvu?

—     Profesora kungs ir gaisa grābslis, — Kurts ātri un noteikti atbildēja.

—    Gaisa grābslis? — Kurcers mazliet nobrīnījās un pat sarauca uzacis. — Kāpēc jūs tā domājat?

— Paskatieties uz dārzu, — Kurts dedzīgi ierunājās,

—     Vai tad tas ir dārzs? Tas ir nātrājs. Nezāļu audzētava. Laidars. Tas.., tas, atvainojiet, velns sazina, kas tas tāds.

—    Jā?

—     Jā, pulkveža kungs. Es taču atceros, kāds šis dārzs bija jūsu tētiņa laikā, pirms divdesmit pieciem gadiem. Vai var maz salīdzināt? Toreiz — ja bija puķu dobe, tad puķu dobe. Dīķis kā dīķis. Ja aleja, tad aleja. Bet tagad?

&gt;— Tātad svarīgs tikai dārzs? — Kurcers iejautājās. — Alejas. Nu, godīgi runājot, vai tad tās ir alejas? — Klausieties, — Kurcers pēkšņi piecēlās, — izbeidziet! Neizliecieties par vientiesīti! Es jums neesmu Hanss.

—     Augstais dievs, es taču… — Kurts atmeta ar roku.

—     Jā! Jūs, jūs! Nepūtiet man miglu acīs. Tam nav jēgas, saprotiet! Runāsim godīgi un atklāti. Es esmu ar mieru jūs izmantot, bet tad jums jāatsakās no nelādzīgās, nevienam nevajadzīgās manieres spēlēt plānprātiņu. Ne jau dārzs te svarīgs.

— Nu, ari dārzs ir svarīgs, — Kurts dedzīgi iebilda.

—    Es jūsu domas par mani nesaprotu, bet, reiz jūs ar mani runājat, atļaujiet piebilst, ka arī dārzs ir svarīgs. Kārtīgs saimnieks dārzu tā nenolaidīs. Šeit tu taču mīti. Tas taču tavs dārzs! Ja cilvēks dzīvo kā vepris, tad galvā viņam nekā kārtīga nevar būt. Tā man domāt.

—     Labi, — Kurcers pēkšņi iesmējās. — Lai arī dārzs būtu svarīgs. Aizmirsu, ka jūs esat strādājis jau pie mana tēva. Tātad ziniet, pirmais uzdevums: paņemiet rīt zēnu un aizvediet pie oranžērijas. Sapratāt?

—     Saprotu, — Kurts atbildēja.

— Aizvediet viņu ķert strazdus un, lai kas arī mājā notiktu, neļaujiet viņam atgriezties uz turieni.

—     Arī to es saprotu, — Kurts atbildēja, pat pasmaidīdams.

—     Nu, tad lieliski. Atkārtoju: vienalga, ar kādiem līdzekļiem, bet lai rīt zēna tur nebūtu. Sapratāt? — Kurcers ar pirkstu norādīja uz griestiem, virs kuriem atradās profesora kabinets.

—     Saprotu, — Kurts atbildēja un dziļi nopūtās.

— Tātad esam vienojušies, — Kurcers teica un piecēlās no galda.

Priekšā kāds ko sauca. Automobilis spēji apstājās. Uz ceļa bija vairāki cilvēki. Pa zemi lēkādami, tuvojās balti un sarkani laternu lāsmojumi. Sarkanajā gaismā bija redzami vairāki lieli, melni, cits uz cita šķērsām ceļam sakrauti gulšņi. «īsta barikāde,» Kurcers nodomaja. Veikli strādājuši! Turpat tuvumā, uz labējiem sāniem nošķiebies, stāvēja apsardzes automobilis. Laternas baltā gaisma pieslīdēja pavisam klāt un sāka aptaustīt riteņus — kāds tos aplūkoja no visām pusēm.

—    Tā, — Kurcers sacīja Bencingam, — atkal kas atgadījies.

—     Es aiziešu, uzzināšu, — Bencings jau satvēra durvju rokturi.

—     Sēdiet, sēdiet, — Kurcers pavēlēja, — tūlīt atkal brauksim.

Viņi pabrauca dažus soļus un apstājās.

—    Velna milti! — Kurcers izlamājās.

No aizmugures piebrauca un, bremzēm iegaudojoties, apstājās pēdējais apsardzes automobilis.

— Kas tad tur vēl? — Kurcers ierunājās.

Apsardzes vīrs piegāja pie šofera, kaut ko pateica un tad uzmanīgi atvēra pasažieru kabīnes durtiņas.

Blāvajā mijkrēslī — bija redzams, ka jau svīst rīts, — Kurcers pazina pienācēju un piecēlās, kabatā sataustīdams brauniņa spalu.

Kas noticis, leitnant? — viņš īgni iejautājās.

—    Riepa pārplīsusi, vai?

Viņš labi zināja, ka riepa nav plīsusi, bet uz ceļa kas atgadījies — un varbūt pat ļoti nopietns …

—            Ko? — viņš atkal iejautājās, īdzīgi viebdamies, it kā nebūtu sadzirdējis atbildi, lai gan leitnants vēl nebija paguvis ko sacīt.

Leitnants stāvēja izstiepies, roku pie cepures naga turēdams. Viņš elpoja strauji un skaļi un izskatījās ļoti saburzīts, taču roka pie cepures naga nedrebēja.

1 — Pulkveža kungs, — leitnants ziņoja, — ceļš bija aizsprostots. — Bez tam priekšā vēl novilkta tērauda trose, priekšējam motociklistam norāva galvu.

—            Nav slikti, — Kurcers sacīja tanī mierīgajā, nesaudzīgajā un vienaldzīgajā tonī, kādā viņš līdzīgos gadījumos allaž mēdza runāt. — Tātad vienam jau vakars? Es izkāpšu.

—            Kad automobilis apstājās, — leitnants ātri turpināja, pūlēdamies aizsteigties viņam priekšā, — no krūmiem sāka šaut. Man sašāva cepuri.

—           Vēl labāk, — Kurcers pavīpsnāja. — Tad jau jūs esat varonis, leitnant!

—           Kad izkāpu no automobiļa, man no krūmiem uzbruka kāds vīrietis, bet es ..,

—     Kur viņš ir? — Kurcers īsi noprasīja.

Notikums bija daudz nopietnāks, nekā to varēja iedomāties.

—     Guļ tur priekšā.

—     Ejam, — Kurcers sacīja.

Viņš viegli izlēca no automobiļa un platiem, mīkstiem soļiem aizgāja pa ceļu, atgādinādams balto lūsi, kad tas uzbrūk savam upurim.

Bija pirmie rītausmas mirkļi. Nekustīgajā, bālganaja

gaisā skaidri un asi iezīmējās nedaudz priekšmetu — apaļie, melnie ceļmalas krūmi, tikpat melns, grāvī nespodri vizmojošs ūdens, bet tālākā perspektīvā vairāki augsti, slaidi koki. Tie stāvēja pavisam nekustīgi, kā vienā naža griezienā no finiera vai skārda plāksnes izdrāzti. Vēl tālāk kā caur biezu, matētu stiklu varēja saskatīt laukus, krūmus un blāvi sarkanus, vienā līnijā sarindotus māju jumtus. Tur, liekas, bija ciemats. Kad Kurcers izlēca no mašīnas, tālumā spalgi iedziedājās gailis. Un bezgala smalkajā, kā ledus trauslajā rīta dzestrumā viņa dziesma izskanēja sevišķi skanīgi.

«Un nodziedāja gailis trešo reizi,» Kurcers neviļus atcerējās evaņģēlija vārdus.

Nošautais gulēja uz ceļa, muti pa pusei pavēris, rādīdams spēcīgus, grauzdētiem riekstiem līdzīgus dzeltenus zobus. Pie galvas viņam jau bija satecējusi neliela melni spīdīga peļķīte.

—     Kur jūs viņam? — Kurcers jautāja un pielupās.

—     Pierē, — leitnants steidzīgi atbildēja. — Jums jāatiet no ceļa, apsardze pārmeklē krūmus.

—     Vai jūs jau sazinājāties ar pilsētu? — Kurcers vaicāja, nenovērsdams acis no nošautā.

—     Pagaidām mums nav izdevies pieslēgties telefona tīklam. Lielā starpposmā pārgiezti tālruņa vadi.

—     Pamatīgi! — Kurcers kādu uzlielīja. — Vareni nostrādāts! — un pavērsa līķa rokas ar delnām augšup.

Laternas gaismā bija redzamas dzeltenas tulznas, bieza, sarepējusi āda. Kurcers ar pirkstu pat viegli noknikšķināja pa to. Pēc tam ar roku aptaustīj a kabatas bikšu sānos.

—           Nekā nav, — sacīja blakus stāvošais kareivis.

—     Tikai šis te, — viņš parādīja mazu apaļu spogulīti bruņurupuča ietvarā.

Kurcers paskatījās uz spogulīti, taču rokās neņēma.

Pie automobiļa, kas bija nosvēries sāniski, stāvēja karavīru grupa, astoņi vai desmit cilvēku. No tiem divi parastajā militārā tērpā, dubļiem nošķiedušies, ar vecā parauga šautenēm, kurām piesprausti neveikli austriešu durkļi. Rītausmas pelēcīgā spozme atmirdzēja durkļu platajos asmeņos. «No kurienes šie ērmi?» Kurcers neskaidri, bez izbrīna nodomāja. Viņš atkal palūkojās līķa sejā. Tajā nebija nekā sevišķa. Pavisam parasta plata

seja, pilsētas iedzīvotāja zaļganā, nedzīvā āda, biezi izraibināta ar dzeltenīgiem vasaras raibumiem. Deguns plats, izplūdis. Nelielas, nokarenas ūsas.

Kurcers piecēlās un asā kustībā nopurināja rokas.

—            Alfrēd! — viņš pasauca leitnantu un norādīja uz kareivjiem ar uzspraustajiem durkļiem: — Kastie tādi?

—     No tuvākā policijas posteņa, — leitnants atbildēja.

—     Bijuši kaut kur tuvumā un atskrēja, dzirdot šāvienu. Piesūkušies. Droši vien gājuši meitās. Vienam padusē bija jauns sieviešu krekls. Dzīvojot šeit divi nedēļas, bet neko nezina.

—            Kā tas regulārai apsardzei pienākas, — Kurcers mierīgi konstatēja. — Gardnera sistēma. Ne jau veltīgi pie viņa viens vietvaldis jau nogalināts. Nē, tomēr vajadzēs nomainīt šo idiotu.

Kurcers piegāja pie kareivjiem.

—     Kur jūsu postenis? — viņš miermīlīgi apvaicājās.

—           Divus kilometrus no šejienes, — atbildēja kareivis, bikli uz viņu nolūkodamies.

—     Un cik jūsu pavisam? — Kurcers iztaujāja.

—           Četrdesmit pieci ierindas kareivji un viens leitnants, — tas pats kareivis atbildēja.

—     Četrdesmit pieci cilvēki! Un kā jūs gadījāties šeit?

—     Mūs sūtīja apgaitā. Bez tam ..,

—    Ziniet ko, puiši, — Kurcers miermīlīgi sacīja.

—     Nemelojiet man, es neesmu jūsu komandieris. Kas tā par apgaitu? Divi cilvēki divus kilometrus no posteņa? Ko jūs man melšat blēņas kā kādam puišelim? Un kāpēc jums meitiešu krekls? ..,

—            Priekšnieka kungs var pārbaudīt, — braši ierunājās kareivis, kurš līdz šim bija klusējis. — Tieši tā, vecākais leitnants Rode mūs sūtīja apgaitā.

—           Pierakstiet, Alfrēds Rode — vecākais leitnants, — Kurcers mierīgi sacīja. — Meitiešu krekls! Kā meitiešu krekls šeit gadījās? — viņš pēkšņi sāka kliegt. — Kas tas jums — durklis, šautene, revolveris? Kāda joda pēc jums krekls?

— Mums pa ceļam vajadzēja ieiet… — bikli ierunājās otrs kareivis.

—     Nu? — Kurcers kliedza, — Vajadzēja ieiet..,

—     Pie manas līgavas, — beidzot izspieda pirmais kareivis. — Un es …

—     Tā! — Kurcers atviegloti nopūtās. — Ar to arī būtu vajadzējis sākt. Tātad: jūs pametāt posteni un aizgājāt meitās? Kur viņas dzīvo?

Kareivji klusēdami minstījās.

-      — Velns lai jūs parauj, ēzeļus tādus! — Kurcers iekliedzās pilnā rīklē un nevis piespēra, bet ar kāju kaut kā pagrūda zemi. — Ja jūs klusēsiet, nošaušu šeit uz vietas!

Viņš patiešām bija briesmīgi saniknots. Viss šis idiotiskais notikums ar šaušanu no krūmiem, apturēto automobili, nošauto teroristu, diviem pārbiedētiem stulbeņiem karavīru tērpā, sieviešu naktskreklu, — Alfrēds to turēja viņam acu priekšā, tā ka viņš varēja pēc sirds patikas nopriecāties par lentītēm un mežģinēm, — Kurceru bija galīgi saniknojis. Viņš juta, ka var sākt aurot pilnā rīklē, uzbrukt ar dūrēm, mīdīt kājām, vispār izdarīt ko šausmīgu un smieklīgu.

Kurcers dziļi nopūtās, izņēma no kabatas cigarešu etviju, paturēja to brītiņu rokās un tad iebāza atpakaļ kabatā: nedrīkstēja parādīt, ka pirksti viņam sākuši sīki un pretīgi drebēt un viņš pats nezina, vai tas aiz niknuma vai bailēm.

—     Nu, draugi, liekas, es jūs iemācīšu karot, — viņš noteica klusā un mierīgā, bet niknā balsī. — Es jums, liekas, parādīšu, kas ir karš.

—     Šīs sievietes dzīvo tepat, aiz paugura, — ātrā, smalkā balstiņā sāka skaidrot brašākais kareivis. — Ja pulkveža kungs vēlas, mēs jūs aizvedīsim.

“ Nē,, pulkveža kungs jūs tūlīt aizvedīs, — Kurcers strupi pasmīnēja. — Alfrēd, iesēdiniet šos varoņus pie sevis, lai rāda ceļu.

Šajā brīdī aiz krūmiem kas notika, aši un taisni alplaiksnījās zaļš laternas stars, un tūlīt uz ceļa uzveda slaidu meiteni ar dzelžos saslēgtām rokām. Viņa bija tērpusies modernā, bet saplosītā tērpā ar pusnorautu piedurkni, un kājās viņai bija smalkas kurpes. Aiz muguras nāca apsardzes vīrs, turēdams rokā parabellumu.

—* Lūk, ar viņu runājiet, — kareivis klusā balsī teica, ar galvu pamādams uz Kurceru. — Ko mēs!

Grupas vecākais pienāca pie Kurcera.

—            Krūmos nekas nav atrasts, — viņš skaji ziņoja,

—    Vienā vietā zāle nomīdīta, tur vāļājas divas konservu kārbas, pēc lietus tās līdz pusei pilnas ar ūdeni un, acīm redzot… — kareivis aizelsās, tāpēc ka pārāk steidzās un bija nobijies.

Sis anekdotiskais raports Kurceru galīgi izsita no sliedēm. Viņš pagriezās un devās pie automobiļa. Rokas viņam viegli drebēja, krūtis smagi sēca. Dūmakainā, zilganā rītausma gandrīz pilnīgi bija izkliedējusi tumsu, bet Kurcers to nemanīja. Gribēdams ļaut norimties dusmām, viņš noliecās un norāva platu, spīdošu kreimenes lapu. Smaga, apaļa lāse kā blāva dzīvsudraba pile noripoja pa roku. Viņš pielika pie sakaisušās sejas raupjo lapu un brītiņu palika nekustīgi stāvam. Tad piegāja pie automobiļa, spēcīgi parāva durtiņas un iekāpa mašīnā. No dažādām pusēm tūlīt pie viņa ieradās arī apsardzes priekšnieks un sekretārs.

Kurcers sēdēja, aizklājis seju ar vienu cimdu, pie apakšlūpas kā pulkstenis viņam pulsēja kāda dzīsliņa.

—     Alfrēd? — pēc īsa klusuma brīža viņš ievaicājās.

—     Jā? — apsardzes priekšnieks noliecās pie viņa,

—     Kur notvēra šo nāru?

—    Viņa sēdēja krūmos, bet, ieraugot mūs, ielēca gravā un metās bēgt. Teica, ka gājusi uz pilsētu darbā un apstājusies, lai atpūstos.

—    Varētu būt arī tā, — Kurcers piekrita. — Ieraudzīja mūs un izbijās.

—    Bet viņa ir no vietējā ciemata, — sekretārs piebilda.

— Nu, kas tur, arī tas pilnīgi iespējams, — Kurcers piezīmēja un aizvēra acis. Uz mirkli viss kļuva vienaldzīgs un pretīgs. Viņam uzmācās milzīgs, bezveida nogurums. Taču viņš zināj^, ka tas tūlīt pāries.

—     Bet savādi, — ierunājās sekretārs, — viņai taču vajadzēja redzēt nošauto. Nav iespējams, ka tas nebūtu pagājis viņai garām.

Kurcers klusēja.

—    Un dīvaini vēl tas, ka viņa apsēdusies atpūsties kādu kilometru no ciemata.

—     Braucam uz turieni! — Kurcers pēkšņi pavēlēja un izslēja galvu. — Uz ciematu! Un kreklu arī paņemiet līdz! — viņš turpināja nikni, un uz lūpām viņam pat parādījās putas. — Tur atdosim, kam pienākas. Gribu redzēt, kas tas par midzeni. Braucami

Sievietes, pie kurām bija gājuši kareivji, dzīvoja aiz paugura. Bet Kurcers pēkšņi attapās: «Tas tikai vēl trūka! Tādā laikā braukt pie sievietēm! Kontrolēt komandanta apsardzi! Es patiešām sāku jukt prātā.»

—     Alfrēd! — viņš iesaucās. — Brauciet pie pašas malējās mājas, bet apturiet mašīnu kādus desmit soļus no tās. Iekšā es iešu viens.

—     Bet, pulkvedi, — leitnants nomurmināja, ar izbailēm palūkodamies uz viņu, — tikko taču …

— Es iešu viens! — Kurcers nikni atkārtoja. — Vācieties jūs pie velna, leitnant!

… Durvis tūlīt neatvērās. Vispirms kāds ilgi klepoja, tad iečīkstējās izļodzīta koka gulta, kāds šļūkāja tupelēs, pēc tam iešķindējās kas metālisks — acīm redzot, skārda spainis. Tad kāds pienāca pie durvīm, apstājās un klausījās. Lūpu piekodis, Kurcers pagrūda durvis.

—     Kas tur? — ātri noprasīja aizsmakusi, vecišķa balss.

— Atveriet! — Kurcers pavēlēja, — Apgabala pārtikas komisārs.

Brīdi aiz durvīm bija klusums.

— Nu, — leitnants sacīja, veikli ar elkoni atbīdīdams Kurceru un pats nostādamies viņa vietā, — mēs gaidām! Veicīgāk!

Noklinkšķēja aizbīdnis, bet durvis neatvērās. Tad leitnants zvēla ar dūri, un tās atdarījās.

Liela auguma sirmgalvis ar garu, dzeltenu bārdu un zilgajiem maisiņiem ap smagajiem, sarkanajiem, it kā izrieztajiem plakstiem stāvēja durvīs. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kuram norautas drēbes, — tik apmulsis un apjucis bija sirmgalvis. Viņa sklerotiskajā, dzīslainajā, violetiem mezgliem nosētajā rokā bija sažņaugta tagad jau nevajadzīga svece. Mugurā viņam bija garš krekls krēma krāsā, bet virs tā neveikli uzspīlēta sarkanas vad

malas veste (kad īsti un kas reiz valkājis tādas drēbes?. Sirmgalvis klusēdams bērnišķīgi nopūtās un atrāvās no ieejas, viņu gandrīz no kājām notriekdami, mājā iegāja leitnants, bet pēc tam Kurcers un četri apsardzes viri.

—     Atvērt logus! — leitnants pavēlēja, stāvēdams istabas vidū. — Veiklāk, nu!

Kurceram aiz muguras kas sarosījās un steigšus pārskrēja pāri istabai. Viņš uzmeta paviršu skatienu — aizvirtņi jau bija atvērti — un ieraudzīja, ka tā ir vecenīte, dzeltena, krunkaina, garā baltā kreklā un šausmīgā mežģiņu cepurītē. f

Viņš palūkojās apkārt. Istaba tīra, pat izbalsināta, bet ne sevišķi liela. Kaktā stāvēja zīdītājai līdzīga paprāva dievmātes figūra, saliktām rokām, ar diviem noputējušiem, pelēkiem salmeņu vaiņagiem. Pie starpsienām karājās vairākas Šveices ainavas, vienā no stāva, smaila kalna lejup gāzās perlamutrā veidots ūdenskritums, bet zem tā, jau gluži nevietā karājās krucifikss, ko atkal greznoja salmeņu vaiņags. Uz speciāliem plauktiņiem stāvēja divas lielas, ornamentiem izrakstītas un baltiem izciļņiem rotātas alus krūzes.

Kurcers atbīdīja salauzto krēslu un apsēdās.

—    Jūs esat saimnieks? — Viņš jautāja sirmgalvim. Tad izņēma no kabatas etviju un nolika uz galda.

—    Tieši tā, jūsu žēlastība, — sirmgalvis atbildēja, nolūkodamies uz Kurceru.

—    Jūs esat tikai divi? — Kurcers noprasīja, ātri pārlaizdams vērīgu lūša skatienu. — Es redzu dievmāti, jūs esat katoļi?

—    Tieši tā, jūsu gaišība, — sirmgalvis paklanīdamies atkārtoja, — katoļi, es un mana veča.

Kurcers novērsa no viņa acis. Sirmgalvja seja bija satraukta, taču nevarēja manīt, ka viņš būtu pārāk nobijies.

—    Un vairāk neviena pie jums nav? — Kurcers vēl arvien aplūkoja sienas, cenzdamies saskatīt kādu raksturīgu priekšmetu, kas liecinātu par trešās personas klātbūtni, taču nekā tāda neredzēja. Šveices ainavas, madonnas statuja, krucifikss un divi vācu alus kausi — tas bija viss. —Vai dēla jums nav?

—     Neredzam viņu jau piekto gadu, — vecenīte atbildēja, — pat nezinām, kur viņš atrodas. Runā, ka dzīvojot kaut kur Parīzē, bet vai tā taisnība — tā arī nezinām. Pirms pāris gadiem atsūtīja bildīti -— viņš uz automobiļa par šoferi, — un vairāk nekā no viņa nav. Teitan, jūsu gaišiba, vai negribētu paskatīties?

Viņa izbīdīja kumodes atvilktni un izņēma no turienes ar zaļu lentīti pārsietu krāsainu aplokšņu kaudzīti. Rokas viņai drebēja. Kaut ko burkšķēdama, vecīte sāka to atraisīt.

—    Nevajag, nevajag! — Kurcers šķebīgi saviebās.

—     Ko tur! Bet pasakiet man . ,.

—    Vēl pie mums dzīvo mana mazmeita, šodien viņa aizgāja pie draudzenes.

—    Jā, — Kurcers pēkšņi atcerējās. — Vediet šurp mūsu Loreleju.

Kurcers jau sāka nomierināties, taču viņam, daudz pieredzējušam cilvēkam, nepatīkami bija jau tāpēc vien, ka viņš, kaut arī uz mirkli, zaudējis pašsavaldīšanos — / un tas viss slimības pēc. Un patiešām — viņš bija sasirdzis — sājā garša mutē kļuva aizvien spēcīgāka un spēcīgāka.

Kurcers saliecās un nospļāvās tieši uz grīdas.

Kāpēc viņš šeit bija atbraucis? Kas viņam te meklējams? Vai tad tas viņa uzdevums? Tādām lietām ir gestapo un Gardners, bet tagad tieci nu galā ar šiem večiem un dezertieriem. Un vēl kā par postu uzkūlusies šī sarkanmatainā jumprava, noņemies vēl ar to …

Meiteni atveda. Viņa stāvēja, rokas uz muguras salikusi. Kurcers zagšus pavērās vecenītē. Kūkumā sametusies, viņa šūpoja galvu. «Nē, tā nav viņas mazmeita. Velns zina, kas viņa tāda!»

Kurcers pārlaida meitenei zibenīgu, pētījošu skatienu no galvas līdz kājām. Viņa izskatījās ļoti saņurcīta. Brunči notriepti rūsganiem traipiem, jaciņas piedurknes saplosītas vienās skrandās, virs kreisā ceļgala rēgojās tumšsarkans zilums, tāpēc meitene arī kliboja ar vienu kāju.

—     Kas jums kājai vainas? — Kurcers iejautājās, pārlaidis skatienu viņas spēcīgajiem pleciem, maigajai, melnīgsnējai sejai, ar neaprakstāmu, mazliet mēļu no-

krāsu, jo sevišķi pie acīm un lūpām, izspūrušajiem, ļoti maigiem un pūkainiem, droši vien jūras zālei līdzīgajiem matiem, — un kaut ko apsvērdams, samiedza acis.

«Vietējā!» viņš nodomāja. «Paskat tik, kādas tās! Nē, zemnieci viņa neatgādina!»

Meitene stāvēja, nepatīkami un tieši viņam sejā skatīdamās, un tas Kurceram lika justies sevišķi neomulīgi.

—    Tātad — kas jums kājai vainas? — viņš atkārtoja.

—            Uzklupa jūsu kareivji, — viņa pasvītroti asi pamāja uz loga pusi, — nogāza zemē, un viens ar zābaku ņēmās spārdīt man kājas.

— Tas nu nav glīti! — Kurcers nosodoši un solīdi pašūpoja galvu, turpinādams vērot viņas skaisto, kā vaskā izlieto galvu, kas atgādināja čūskas galviņu.

—    Ļoti neglīti, tā nu nedrīkstēja rīkoties.

—           Pasakiet to saviem varoņiem, — meitene skarbi noteica un nostājās tā, lai ķermeņa smagums būtu uz veselās kājas.

—            Nē, nē, to es saku jums, bet ne kareivjiem, — Kurcers mīksti pasmaidīja. — Ja jūs, viņus ieraugot, nebūtu bēgusi, bet palikusi uz vietas un cilvēcīgi paskaidrojusi, kas jūs tāda esat, kurp un kāpēc ejat, tad, vispirms, sitieni jums būtu gājuši secen un, otrkārt, iespējams, ka man vispār nebūtu bijis tas gods ar jums sarunāties. Nu, labi. Kas jūs tāda esat?

—     Es gāju uz pilsētu, — meitene atbildēja.

—           Tā. Labi. No kurienes jūs nācāt? — Kurcers tincināja un izņēma šķiltaviņas.

—           Es biju pie savas tantes, piecus kilometrus no šejienes, un steidzos uz fabriku.

—     Jūs strādājat fabrikā? — Kurcers nodrebēja.

Patiešām, ko meitene viņam īsti atgādināja? Bet kaut

ko viņa noteikti atgādināja, un līdzība bija tik liela, ka iedvesa bailes.

—           Es strādāju kā iesaiņotāja šokolādes fabrikā, —1 meitene īsi atbildēja.

«Varbūt, tas ir taisnība,» Kurcers nodomāja. «Spodra, tīrīga un izskatīga meitene. Tādas parasti iekārtojas konditorejas izstrādājumu fabrikās.»

—      Un jums, protams, ir dokuments, kas dod tiesības brīvi pārvietoties šajā zonā?

— Es dzīvoju pilsētā, — mirkli vilcinājusies, meitene atbildēja, — un tāpēc …

—     Ai-ai-ai! — Kurcers solīdi nošūpoja galvu. — Kā tad tā, kā tad tā, dārgā? Jūs taču labi zināt, kur atrodaties un kādā teikā dzīvojat. Un pēkšņi dodaties tik tālā ceļā bez dokumenta … Ko lai tagad es ar jums iesāku? Jums piemērojams kara likums par aizdomīgām personām, kas aizturētas kara darbības zonā ar ieročiem rokās.

Kādā izbrīnā, acis papletusi, meitene nolūkojās uz viņu!

&gt;— Jums garām paskrēja cilvēks, — Kurcers stingri un mierīgi turpināja, — kas šāva uz manu automobili un tika uz vietas nošauts, iespējams, ka arī citi paskrējuši jums garām un noslēpušies. Redziet, par šo apstākli man gribētos ar jums aprunāties. Jūs sakāt, ka esot sēdējusi krūmos, atpūtusies, — tātad jūs nevarējāt neredzēt, kas notiek tuvumā. Bet kas īsti notika? Kas šāva? Cik viņu bija? Es jūs lūgtu paskaidrot man to.

Meitene klusēja.

Kurcers pameta šķiltaviņas augšup, uztvēra tās un atkal ielika kabatā.

— Pastāstiet man to, — viņš neatlaidīgi un laipni atkārtoja.

Nenovērsdamies Kurcers lūkojās uz meiteni ar dzidru, vērīgu un asu skatienu. Viņš smaidīja, un no šā smaida, bet vēl vairāk no vērīgā un laipnā skatiena meitenei pārskrēja ašas tirpas. Viņa nopūtās un uz mirkli nolaida plakstus. Tas bija mirklis, kurā Kurcers noteikti un skaidri saprata, ka viņa visu redzējusi un visu zina. Arī viņš nolaida plakstus un kādu brīdi sēdēja nekustīgi, ko apsvērdams. «Zina, noteikti zina visu, bet, ja arī ne visu, tad katrā ziņā ļoti daudz.»

— Nu? — smaidīdams viņš jautāja.

Meitene pavēra muti, lai ko sacītu, ātri nopūtās, bet tad tikai papurināja galvu un neko neteica.

—     Ak šitā, — Kurcers novilka mierīgi un mīklaini, tad piecēlās un pēkšņi nodrebēja. — Alfrēd! Pievākt so padauzu! Nekavējoties! — pēkšņi, pašam to negaidot, viņš iekliedzās un trieca ar dūri pa galdu. — Bet ja viņa neko nestāstīs ..«

Kurcers brāzās pie meitenes, tas viss notika it kā bez viņa gribas un līdzdalības, viņš jau vairs nespēja sevi apvaldīt, ja arī būtu gribējis, un nez kāpēc parāva meiteni aiz apkakles. Viņa sagrīļojās un ar rokām notvarstījās gar sienu. Kurcers rāva vēlreiz … — paspīdēja kails plecs, bet zemāk blāvi zilgans ādas izcilnis. Tikai tagad viņš atģidās. Paspēra soli atpakaļ, nopurināja roku, it kā atmezdams no tās ko lipīgu, un pagāja sāņus. Bet tad pēkšņi kāds sagrāba dūrē sirdi un vairāk reižu sažņaudza. Tūlīt; viņš apsēdās. Viņam kļuva vientuļi, apnicīgi un garlaicīgi. Istaba zaudēja krāsas un nodzisa. Viņš palūkojās uz sirmgalvi un vecenīti, kas šausmās bija piespiedušies pie gultas. Ieraudzīja dzeltenas sejas, akmens krucifiksu, salmeņu vaiņagus, alus kausus un aiz sāpēm un skumjām gandrīz vai iegaudojās. «Jā, es neesmu Gardners,» viņš skaudīgi nodomāja. «Cik viegli tādiem stulbeņiem dzīvot pasaulē!»

Pacēlis galvu, viņš palūkojās uz meiteni. Ap to jau mīņājās vairāki kareivji, lāgā nesaprazdami, ko Kurcers grib un kas viņiem ar apcietināto jādara.

Kurcers atgriezās pie galda, apsēdās un nolika uz tā rokas. Viņa pirksti drebēja tikko manāmi, bet neatvairāmi.

—     Tātad mana mīļā, — viņš ierunājās sausā, apvaldītā niknumā, — gan mēs ar jums vienosimies …

Meitene lūkojās uz viņu klusēdama, pētījoši, nekustīgi. Un, skatīdamies viņas nicīgi samiegtajās un, kā viņš tagad redzēja, iešķībajās kaķenes acīs, Kurcers pēkšņi atskārta, kāpēc ir tik satraukts un ko viņa atgādina. Šī nojausma viņu pārņēma pēkšņi, kā žilbs gaismas stars, kā visa notikušā izpratne, paša personīgās lomas un sagaidāmā iznākuma novērtējums. Un tas bija tik baismīgi, ka viņš nodrebēja un nobālēja.

—     Maita! — Kurcers kā apdullis truli noteica, juzdams, ka viņam salti stingst pirkstu gali un zem nagiem sāk pulsēt, it kā viņš būtu ielūkojies dziļā aizā. — Ņemt tādu, un …

Istabā iesteidzās šoferis. Kurcers pagriezās pret ienācēju ar visu augumu, priecādamies, ka radies iegansts izbeigt nopratināšanu un jauno upuri atdot gestapo — lai Gardners izstrebj arī to visu.

—     Kas ir? — viņš aizgūtnēm iejautājās. — Atkal kas noticis?

—    Automobilis izlabots, — kareivis atbildēja, — bet telefona līnija .. &lt;

—            Braucam, — Kurcers noteica un piecēlās no galda.

—     Paskatīsimies, kādus zvērus mums būs noķēris Gardners. ,

Un viņš turpināja runāt, smaidīja, māja ar rokām, griezās gan pie viena, gan otra, kamēr viņu iesēdināja mašīnā un automobilis sāka braukt. Tad Kurcers dziji nopūtās, pārvilka ar delnu pa seju, it kā no tās visu norausdams, aizvēra acis un iegrima smagās domās.

CETURTĀ NODAĻA

Kamera, kurā ieslodzīja Ganku, oda pēc kakao, kanēja, vaniļas un vēl kādām retām un smaržīgām precēm. Ganka saprata, no kurienes šīs smakas. Vēl pirms nedēļas šeit atradusies koloniālpreču noliktava, bet tad preces kaut kur steidzīgi aizvāktas un noliktava pārvērsta par kara cietumu. Lai nokļūtu kamerā, vispirms vajadzēja iet pa garu, šauru gaiteni, kurā vietumis vēl mētājās tukšas finiera kastes ar daudzkrāsainām uzlīmēm, tad iziet cauri milzīgai, gandrīz pilnīgi tukšai telpai, kurā atradās tikai nekrāsots koka galds, bet aiz tā trīs kareivji vienmēr sita trumpus, un, beidzot atkal nonākt kādā vēl tumšākā un šaurākā gaitenī. Uzraugs, kas veda Ganku, šeit izņēma atslēgu, atdarīja kameras durvis un noburkšķēja kaut ko tādu kā: «Tā, lūdzu, šeit,» — un aizgāja.

Ganka palūkojās apkārt un piesardzīgi nosēdās uz rupjās, steigā no dēļiem sanaglotās lažas. Tā tūlīt iečīkstējās, kaut kā neparasti pretīgi un stiepti, un tajā pašā mirklī Ganka sajuta, ka viņam sāp galva. Viņš bailīgi pieskārās pakausim un iesēcās briesmīgās, svilinošās sāpēs — āda no pakauša bija atplēsta. Ganka saprata, ka viņu kaut kur situši un situši, droši vien ilgi un neatlaidīgi.

«Lai es celtos augšā,» viņš neskaidri pūlējās uzminēt un tūlīt sajuta, ka patiešām tā bijis. Viņš gulēja uz grīdas vai uz zemes, bet viņu spārdīja ar zābakiem un

kliedza: «Slienies augšā! Celies, tev saka, lops tāds! Artkā izliekas! Izstiepjas kā beigts un neelpo… Celies, maita!»

«Vajadzētu pārsiet,» viņš miglaini nodomāja, «citādi var sākties se'pse. Vai arī — ne jau sepse, bet kā to sauc . . . smadzeņu satricinājums.»

Ganka jau dzīrās piecelties no guļvietas, lai pieietu pie durvīm, bet tikai aši un dziļi ievilka elpu un palika kur bijis. Toties, kolīdz viņš sakustējās, laža atkal gari un žēli iečīkstējās, it kā ieblējās. Sāpēs viņš saviebās un sažņaudza sev deniņus. Tas viņam bija sens, pārbaudīts līdzeklis pret migrēnu, Sažņaugt sev galvu labi spēcīgi — un sāpe pamazām izgaist, aizslīd kaut kur zem ādas un beidzot izzūd pavisam. Bet tagad, lai kā viņš arī žņaudza, nekas nelīdzēja. Tad Ganka paskatījās uz saviem kalsnajiem, tievajiem pirkstiem un ieraudzīja, ka tie dreb.

«Tātad, esmu nobijies,» Ganka nodomāja, bet baiļu sajūtas viņam nebija. Viņš piegāja pie sienas un novilka pa to ar delnu. Siena bija nelīdzena, kā nosēta ar kaut kādiem grubuļiem un dobuļiem.

Ganka vēl pāris reižu pagājās pa kameru — trīs soļi turp, trīs atpakaļ, — tad pieslāja pie durvīm un atspiedās pret tām ar dūri.

Durvis nepadevās,

Viņš atspiedās pret tām ar plecu, tad ar visu augumu — vienalga, tās nepadevās, bet palika tikpat nekustīgas un nesatricināmas kā siena.

«Es baidos,» Ganka atkal nodomāja, un pats izbijās no šīm bailēm.

Pamanījis durvīs šauru spraudziņu, viņš notupās un mēģināja paskatīties pa to, taču neredzēja nekā cita kīi vien apnicīgu dzeltenas izkliedētas gaismas ņirboņu — un to arī tikai tad, ja galvu ātri kustināja turp un atpakaļ. Piecēlies viņš no jauna apsēdās uz lažas.

Tā atkal ieblējās —pretīgi, stiepti, šķebinoši.

Ganka bija nosēdējis kamerā ne vairāk kā desmit minūtes, bet viņam jau šķita, ka pasaulē nav nekā cita kā vien šīs grubuļainās, tik nepiederīgi ar dienvidus garšvielu smaržām piesūkušās sienas, dzeltenīgā spuldzīte un čīkstošā laža. Kontrasts starp to, kas bija ārpusē, kur

spīdēja saule, staigāja cilvēki, tecēja skanīgs ūdens, dvesmoja svaigs, pēc ūdens un rūgtiem lauku papeļu pumpuriem smaržojošs vējš, un šo sasmakušo, gurdo klusumu bija tik krass, ka viņš pirmajā mirklī nemaz nespēja sajust zaudējuma rūgtumu.

Gankas augumā bija iegulis tikpat miegains, nekustīgs klusums kā viņa kamerā.

Taču nez kāpēc viņš skaidri nojauta, ka šī garīgā anestēzija nav ilgstoša, un ar bažām gaidīja nākamo rītu.

Un tā arī bija.

Ganka pamodās pēkšņi un pirmajā mirklī nevarēja atjēgties, kur atrodas.

Mājās viņš varēja gulēt tikai tad, ja loga aizkari bija nolaisti, bet uz krēsla pie gultas obligāti vajadzēja būt degošai porcelāna naktsspuldzītei, glāzei ūdens, apaļajam, plakanajam pulkstenim un kārbiņai ar piparmētru konfektēm. Pamodies viņš arvien izliecās no gultas, paņēma glāzi ar ūdeni, kāri to izdzēra, bet pēc tam ielika mutē piparmētru konfekti un ilgi turēja to uz mēles.

Un, lūk, šādu neapzinātu, aklu kustību — pārliekties pāri gultas malai — viņš izdarīja arī tagad, bet tūlīt parāvās atpakaļ, atsizdamies ar pakausi pret sienu.

Nekā nebija — tikai pelēkās sienas, dzeltenīgs, caurredzams tukšums un apaļais galdiņš kaktā.

Tāpat kā agrāk dega nespodrā spuldzīte, un tās nepatīkamā gaisma gūlās uz visiem priekšmetiem.

«Lūk, kur es esmu!» viņš atģidās un pēkšņi sajuta tādu grūtsirdību, tādas sāpes un izmisumu, tik noteikti un skaidri apzinājās, ka nekad vairs no šejienes neizkļūs, ka, bijis viņam revolveris, un pat ne revolveris, bet vienkārši cilpa un āķis sienā, viņš droši vien tūlīt padarītu sev galu.

Tā bija griezīga grūtsirdība, tik skaudra, ka mirklī pārņēma visu viņa būtību. Nekad viņš nebūtu ticējis, ka grūtsirdība var sasniegt tādu pakāpi, ka tā līdzinās jau fiziskām sāpēm. Bet tagad viņš bija gatavs kliegt, triekties ar galvu sienā, valstīties pa grīdu, darīt nez ko, lai tik nevajadzētu sēdēt, domāt, dzirdēt lažas pretīgo čīkstēšanu.

Ganka pietrūkās kājās un sāka skraidīt pa kameru.

Nekā.

Klusums.

Nav dzirdams pat paša soļu troksnis.

Viņš apstājās pie sienas un ātri vairāk reižu paberzēja virsdeguni.

«Šeit vajadzētu būt atbalsij,» viņš nodomāja. «Kur es to esmu lasījis? Liekas… Pelliko grāmatā, vai? Nē, «Šiljonas gūstekni».»

—     «Šiljonas gūsteknī», — viņš noteica skajā balsī un ieklausījās.

Nē, nekā. Balss kā jau balss, nav pat manāms, ka tā atskan cietumā.

«Droši vien,» viņš nodomāja, «tā jūtas cilvēks ūdenslīdēju zvanā, ja pēkšņi pārtrūkst virve.»

«Pārtrūkst virve,» viņš sacīja sienai un atkal sāka staigāt pa kameru.

Pagājās vienu reizi, tad vēl otru — ātrāk un vēlreiz — skriešus, un atkal — skriešus! Vēl — skriešus! Vēl — skriešus! Skriešus, skriešus, skriešus! Tad spēji apstājās, nolaida rokas un pēkšņi sajuta, ka raud.

Jā, jā, viņš stāvēja zem dzeltenīgās spuldzītes — nožēlojams, izmisis, ar spilvena nospiedumu pāri vaigam, no svārku apakšas izspraucies ceriņkrāsas krekls, — tāds viņš stāvēja un raudāja. Un pēkšņi viņam iegribējās it kā sagrābt savu izmisumu, aizmest to prom! Tūlīt, šajā mirklī, pieskriet pie durvīm, zvelt ar dūri, kliegt, sasist spuldzīti, apgāzt un salauzt lažu. Lai būtu troksnis, atskrietu cilvēki, kliegtu un draudētu viņam, lai nogāztu uz grīdas un sāktu lauzt rokas, ari viņš tad sistu, kliegtu, kostu. Ar vārdu sakot, lai tūlīt, šajā mirklī, kas notiktu — kaut kas negaidīts, ass, sāpīgs, bet katrā ziņā tāds, kas paglābtu viņu no šā nekustīgā izmisuma un klusuma,

Taču viņš nez kāpēc nekliedza, neplosījās, nesasita spuldzīti. Tikai piegāja pie durvīm un sāka pa tām bungāt ar dūri. Neviens neatsaucās.

Gaitenī, tāpat kā agrāk, valdīja klusums.

Ganka pakāpās atpakaļ, iekoda lūpu zobos un no visa spēka spēra ar kāju pa durvīm. Tad durvis ātri atvērās, tik ātri, ka viņš gandrīz pakrita, un kareivis, vienaldzīgs, gadu četrdesmit vecs, — liekas, pirms kara tas kaut

kur bija strādājis par kantoristu, — mierīgi teica viņam saposties un nākt līdzi.

—     Uz kurieni? — Ganka jautāja.

—     Uz nopratināšanu, — kareivis atbildēja.

Un viņi aizgāja.

Gardncrs runāja pa telefonu.

Istaba bija gaiša, tīra, logi pagalma pusē atvērti, pa tiem spraucās kāda liela koka zari, ar maigu, spožu mizu. Bija dzidrs, saulains rīts, kaut kur tāltālu, kā pasaules malā, aizgūtnēm svilpa lokomotīve, pēc īsa klusuma mirkļa tai no dažādām pusēm atsaucās divas vai trīs citas, vēl tālākas un spalgākas.

Saule dzidrām strēlēm gulēja uz galda un papīriem, no galda malas notecēja uz grīdas, bet arī tur strāvoja spožas, tīras saules lāmas. Kādā lāmā peldēja liepas spurdze ar izliektu muguriņu, nez kāpēc atgādinādama viendienas tauriņu, un Ganka neviļus paspēra soli, lai to paceltu.

Cardners ko kliedza klausulē. Kad Ganka ienāca kabineta, viņš tikai iesāņus uz to pablenza un ar galvas mājienu atlaida kareivi.

Un pēkšņi šeit, gaismā, pieklājīgā un labi iekārtotā istabā, kur nebija ne cementa sienu, ne dzeltenīgās spuldzītes, ne kanēļa smaržas, Ganka atguva drosmi. Spurdzīti viņš gan nepacēla, bet pabīdīja krēslu, apsēdās uz tā, neatkarīgi sakrustoja kājas un demonstratīvi sāka purināt no biksēm salmus.

Gardners runāja par kaut kādām kravas mašīnām, viņu slikti dzirdēja, viņš viebās un kliedza, aizsegdams klausuli ar delnu. Tad pēkšņi asi aprāva sarunu, nolika klausuli un sāka ko atzīmēt uz garas papīra strēmeles, Sajā brīdī pie durvīm spēcīgi pieklauvēja.

—    Jā! — Gardners atsaucās sulīgā, patīkamā balsī.

Ienāca kāds karavīrs ar apaļu seju, lielām acīm un pūciņām uz vaigiem, vēl ļoti jauniņš, un iejautājās:

—    Paklau, vai tev ir medību bise?

—     Bise? — Gardners atkārtoja un pasmaidīja. — Nē, protams, nav, tu taču zini, kāds es mednieks. Bet kas ir?

—            Tā, saproti… — Jaunais virsnieks uzmetās ar elkoņiem uz galda malas un sāka Gardneram klāstīt, cik lieliskas medību vietas šeit atrodamas, cik daudz pīļu, kā vakar viņš nejauši braucis garām ezeram un iztraucējis veselu baru lielu putnu — droši vien gulbjus.

— Droši vien! — Gardners iesmējās. — Ir gan mednieks! Pats nezina, kādus putnus grib medīt!

—            Nav svarīgi, — jaunais virsnieks smaidīja, — bijusi tikai bise …

—            Nē, man nav, tu taču zini, ka es neesmu mednieks. Taisnība, *— mirkļi padomājis, Gardners piebilda, — kādreiz gan es nošāvu zaķi…

— Jā, skārda zvēriņu, šautuvē, — jaunais virsnieks nobeidza, un a,bi atkal iesmējās.

—            Jā! — Gardners pēkšņi atcerējās un sāka ko meklēt galda atvilktnē. — Kirstens taču dzīvo ar tevi viena dzīvoklī?

—            Vienā gan, vienā, — virsnieks atbildēja, — tikai es viņa nekad neredzu. Kas ir?

— Redzi! *— Gardners pasniedza viņam aploksni.

— Lasi: «Nodot personīgi, tieši adresātam.»

—            Paskat tik? — virsnieks zobgalīgi novilka. — Dod šurp, nodošu tieši adresātam. — Viņš paņēma vēstuli, izlasīja nosūtītāja adresi uz aplokjsnes un iesmējās. — Es zinu, no kā tā ir, goda vārds, zinu.

— Zini? — Gardners iejautājās un kaut ko atzīmēja uz tās pašas garās, šaurās papīra lapas.

Jaunais virsnieks sāka stāstīt par personu, kura rakstījusi šo vēstuli.

—            Un, saproti, es vienreiz sastopu viņus teātrī. Goda vārds, pēc tā, ko es zināju par viņiem abiem, es savām acīm neticēju. Bet fakts — tā pati meitene.

—           Meitene! — Gardners iesmējās. — Tumšmate, tu saki? Man nepatīk tumšmates: viņas nez kāpēc atgādina …

Iezvanījās telefons.

Gardners noņēma klausuli.

—           … atgādina mazās skudras, — viņš steigšus nobeidza.

—     Nu! — virsnieks ar apaļo seju noteica un iesmējās.

—     Tādas pašas melnas, vājas un kodīgas, — Gardners vēl ātri piebilda un iesaucās klausulē: — Jā!

Virsnieks ielika vēstuli kabatā un, vēl aizvien smaidīdams, izgāja no kabineta.

Kādu brīdi Gardners klausījās nekustīgi un uzmanīgi, bet tad sāka kliegt:

—     Galvai, galvai jābūt uz pleciem, nevis tukšam ķirbim! Jums nevajag automobiļus, bet… Ar vārdu sakot, nav mana darīšana! .. . Ko, vācieties ratā! … Kur jūs agrāk bijāt? — Viņu nesaprata, viņš pārāk skaļi kliedza. — Kur jūs ag-rāk, es/ saku, bi-jāt? Bet tagad, kad radusies vajadzība, sākat kustēties . . . Vācieties pie velna ar savu transportu!

«Transportu! Kas par transportu?» Ganka nodomāja. «Gardners taču ir gestapo priekšnieks, bet ne…» Taču šī doma uzpeldēja it kā starp citu, garām ejot, kādā bezgala niecīgā apziņas šūniņā. Ganka bija pavisam citas, vienkāršas un skaidras jutoņas pārņemts: viņš sev šķita tik maziņš, nožēlojams un pretīgs, lūk, šajā saņurcītajā kreklā, bez kaklasaites (pat kaklasaiti atņēma — baidījās, ka varētu pakārties!), saņurcītā, netīrā kreklā, tādā pašā saņurcītā žaketē — līdzās veselīgiem, tīriem, skaistiem cilvēkiem, kuri tērzē par medībām, teātri un sievietēm, smejas, izsaka asprātības un viņu neievēro, tāpēc ka viņš jau vairs nav dzīvs cilvēks, bet ir lieta, mēbele, apkārtnes piederums, kura eksistence viņus nemaz neinteresē. Un, lūk, atkal, tāpat kā toreiz kamerā, arī šajā lielajā, gaišajā, saules plaši pielietajā, skurba aromāta pilnajā istabā, viņš atkal atskārta, ka viss notikušais nav vairs par labu vēršams. Ganka palūkojās uz savām netīrajām rokām, saburzīto, it kā sazelēto uzvalku, atcerējās, ka jau trešo dienu nav skuvies, un atkal izjuta pret sevi visdziļāko necieņu.

Gardners nometa klausuli, ka nobūkšķēja vien, un ar nespodru skatienu, bez izsmiekla, dusmām un pat ziņkāres paskatījās uz Ganku.

—     Es neaicināju jūs sēsties, — viņš ierunājas savādi vienaldzīgā balsī, kurā tomēr nebija nekādu draudu,

—    Jums, Gankas kungs, jāiegaumē, ka šeit neko nedara pēc paša ierosmes, tikai izpilda pavēles.., Bet sēdiet vien!

Gardners pavilka atvilktni, izņēma no tās biezu sēj umu un atvēra to iezīmētā lappusē.

—     Lūk, — viņš sacīja, — paklausieties.

«Un tagad, pēc šā viltojuma publicēšanas, Kēnigs pieprasa, lai viņam, atlīdzinot par veiklību, piešķirtu akadēmiķa godu. Nav vārdam vietas, iespējams, ka Gebelss šo lūgumu arī izpildīs. Kaligula pavēlējis senātā iesēdināt savu zirgu, un, ņemot vērā šo faktu, mēs neiedrošināmies apgalvot, ka Kēnigs nebūtu cienīgs ieņemt vietu Prūsijas akadēmijā, kas jau sen pārvērtusies par visraibāko zvērnīcu. Taču mēs iedrošināmies atgādināt Kēnigam, ka šajā gadījumā viņa pretenzija skan vienkārši smieklīgi. Viņa izdarītie galvaskausu viltojumi ir paviršs un rupjš darbs. Deformēt galvaskausu — vēl nenozīmē kaut ko pierādīt. Jāzina, kā un kādā virzienā šis darbs darāms. Kēnigam vispirms būtu vajadzējis sagudrot izskaidrojumu tam ne ar ko un ne no viena neatspēkotajam faktam, ka dažādās pasaules malās — Eiropā, Āfrikā, Āzijā — atrod galvaskausus ar vienām un tām pašām raksturīgajām veidojuma iezīmēm, kas pēc restaurēšanas uzrāda vienu un to pašu neapstrīdamu ainu. Šie pirmatnējā antropoida galvaskausi atrasti gan pie Pekinas, gan Rietumeiropā, gan Indonēzijā. Tikai pavisam neliela daļiņa no tiem gājusi caur profesora Mezonjē rokām vai arī tikusi izpētīta viņa laboratorijā. Vispār, preparēta galvaskausa deformācija ir tehniski ļoti grūts un nez vai pat maz izpildāms uzdevums. Minētā raksta autors, protams, atceras, ka jau toreiz, kad tika izdarītas pirmās blēdības, to vaininieks, tagad jau rūdīts avantūrists un krāpnieks zinātnes un politikas jomās, nenodarbojas ar galvaskausu deformēšanu, bet gan vienkāršu cilvēkveidīgā pērtiķa un tā saucamā kurgānu cilvēka atsevišķu kaulu fragmentu apmaiņu. Kāds bija iznākums, tas, protams, viņam ari labi zināms. Tikai jāpiebilst, ka šās afēras vaininieku atmaskoja neviens cits kā tas pats profesors Mezonjē, kuru Kēnigs tagad apvaino tādā pašā, tikai nesalīdzināmi veiklākā blēdībā. Taču svarīga nav šī… »

—     Tas publicēts «Zinātnes un mākslas mēneša apskatā». Šā raksta autors — esat jūs.

«Tātad viņi apcietinājuši redaktoru,» Ganka ātri

nodomāja. «Tomēr nē, protams… Redaktors taču aizbrauca uz Angliju un nav atgriezies. .. Bet kas tad?»

Viņš paskatījās uz Gardneru. Tas sēdēja, ar grāmatas muguru pa galdu bungādams. Viņa seja bija tikpat mierīga kā agrāk.

«Ko lai tagad saka?» Ganka nodomāja. «Tā kā tā neticēs.»

Gardners nometa žurnālu uz galda un piecēlās.

—     Ziniet, — viņš ierunājās paklusā balsī, — ja es jums kaut: ko jautāju, atbildiet nekavējoties. Sā raksta autors esat jūs! Ko nozīmē visi šie miglainie mājieni: «Minētā raksta autors, protams, atceras, ka jau toreiz, kad tika izdarītas pirmās blēdības …» — un tā tālāk? Kas īsti ir šis «vaininieks»? Un tālāk: «tagad jau rūdīts avantūrists un krāpnieks». Ko jūs tā apsaukājat? Kas ir šis krāpnieks, par kuru jūs aplinkus iemināties?

Ganka klusēja. Viņa domas rosījās ātri un bez rimas.

«Ko sacīt? Ko teikt? Žēlīgais dievs, ko lai atbild?» viņš domāja, neko nevarēdams izlemt, un domas viņam vērpās ap vienu punktu.

—     Tā! — Gardners nenovērsa skatienu no viņa sejas. — Paklausieties! Man ir visas iespējas piespiest jūs runāt, un es, bez šaubām, tās izmantošu, taču tāda nieka pēc … — Viņš viegli paraustīja plecus. — Bet, ja nu jūs pats tā gribat… — Gardners atkal atgriezās savā vietā un palūkojās uz Ganku mierīgi un nežēlīgi.

Dīvainā kārtā Gankam nemaz nebija bail. Bezcerības noteiktā un mierīgā izjūta bija tik spēcīga un visaptveroša, ka Gardnera cietsirdīgajam smīnam viņš atbildēja ar stingu un gandrīz rāmu smaidu. Un tomēr tajā pašā brīdī Ganka atskārta, ka ir nepieciešams runāt. «Kur vien iespējams,» viņš nodomāja, izvairīdamies pieminēt to baismīgo un nenovēršamo, ko viņam vajadzēs pieredzēt, «jāmēģina no tā izsargāties.»

—     Man bija zināms, ka raksta autors ir profesora Mezonjē sievasbrālis.

—    Jā? — Gardners cieši, bet skaidrām, nogaidošām acīm, kurās nebija nekādu draudu, vērās viņā. — Bet pats profesors, vai arī viņam tas bija zināms?

—            Nē, manuprāt, nē, — Ganka pašūpoja galvu.

—     Katrā ziņā viņš man to būtu pasacījis.

—    Bet jūs viņam?

—    Es viņam neko neteicu.

—           Tātad profesors to nezina? — Gardners rezumēja.

—    Labi! Bet kas jums īsti zināms? Lūk, konkrēti: ko nozīmē teikums, ka Kēnigs zinot par kādu krāpnieku, kurš … redziet, šeit piemin «atsevišķu kaulu fragmentu apmaiņu», tātad runa ir par kaulu šķembām, vai ne? Ko tas nozīmē? Paskaidrojiet.

«Kāpēc tas viņam vajadzīgs?» Ganka nodomāja. «Es taču atzinos. Ko viņš vēl grib?»

Un Ganka īsi pastāstīja, kas viņam bija zināms par lielo ķīviņu starp profesoru Mezonjē un viņa svaini pirms piecpadsmit gadiem.

—     Sīkāk, sīkāk! — Gardners skubināja. — Jūs taču bijāt pašu cilvēks profesora mājā, jums viss jāzina.

«Nu, ja tev tik ļoti gribas …» Ganka nodomāja un pastāstīja, ka pirms piecpadsmit gadiem Kurcers strādājis pie profesora par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku.

—     Par jaunāko! — Gardners aiz patikas pat iekrekšķējās.

—     Jā, par jaunāko. Viņa pienākums bija preparēt materiālus un aprakstīt dažas otršķirīgas kolekcijas.

—     Tā, tā, — Gardners nenovērsa acis no Gankas sejas, — otršķirīgas! Tālāk!

—     Bet tālāk notika šāds gadījums. Kādreiz vajadzēja izdarīt nelielus, informatīva rakstura izrakumus, taču profesors bija ļoti aizņemts Starptautiskā antropoloģiskā kongresa sagatavošanā aizvēstures problēmu iztirzei, kuram vajadzēja notikt institūta telpās. Viņa līdzstrādnieki arī bija aizņemti. Un tad nosūtīja Kurceru,

—     Tāpēc, ka vecākos zinātniskos līdzstrādniekus profesors negribēja atraut no darba? — Gardners ievaicājās saprotošā un pat līdzjūtīgā balsī.

«Kāpēc tas viņu tik ļoti interesē?» Ganka nodomāja. «Vai patiešām agrāk viņš to nebūtu zinājis no paša Kurcera?» Un pēkšņi atskārta, ka tieši no Kurcera Gardners nekad to neuzzinātu. Šis notikums nebija tāds, lai par to visiem stāstītu, jo sevišķi Gardneram: tieši tāpēc viņš arī priecājas, ka pieķēris Kurceru melos. Droši vien Kurcers būs iztēlojis sevi par institūta galveno līdzstrādnieku, gandrīz vai par vadītāju, pazīstamā profesora

Mezonjē radinieku, draugu un labo roku, bet pārbaudot izradās, ka viņš bijis jaunākais līdzstrādnieks, — varbūt pats jaunākais no visiem! Ka viņš izmantots tikai kaut kādiem informatīviem darbiem, un arī tikai tad, kad visi pārējie aizņemti, citādi viņu nesūtītu pat šajos .. . nu, kā tos? … informatīvajos izrakumos.»

«Vāc materiālu,» Ganka nodomāja, un jau pavisam citā tonī — lajā ieskanējās pat zināma familiaritāte — turpināja:

—     Izrakumus vajadzēja izdarīt nelielus un turpat tuvumā, pieci vai seši simti kilometri no institūta. Kurcera kungs aizbrauca un pavadīja tur desmit dienas. Tas, ziniet, ir ļoti maz — desmit dienas, tur nepieciešama pavisam sevišķa izrakumu tehnika, ievērojot visus ģeoloģiskos slāņus un atradņu vietas. Profesoram viņš paskaidroja, ka neesot neko atradis, kaut kādi kauli tur gan bijuši, bet nepavisam tajā dziļumā un arī ne tādi, kādus bija paredzēts atrast. Profesors uz tiem pat nepaskatījās. Tā pagāja divi nedēļas, Kurcers kaut kur aizbrauca vasaras atvaļinājumā un no turienes atsūtīja savu rakstu avīzei «Vakara Apskats», paziņodams, ka viņš atklājis terciārā ērā dzīvojušas jaunas arheoloģiskas rases cilvēka atliekas, tās atrastas tādos un tādos slāņos, tādos un lādos apstākļos, — sīkumus es, protams, vairs neatceros.

—     Nav svarīgi, — Gardners sacīja. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi un laiku pa laikam ko atzīmēja uz papīra strēmeles. — Un kas notika pēc tam?

—     Pēc tam notika šādas lietas. Profesors nekavējoties aizrakstīja Kurceram vēstuli, pieprasīdams, lai tas atbrauktu un atvestu šā, tā saucamā eoantropa atliekas. Avīzē bija ievietots uzņēmums — žokļa kauls, galvaskausa fragments un četri zobi. Kurcers atbrauca, atveda kaulus, un tad izrādījās …

Ganka apstājās un palūkojās uz Gardneru. Tas sēdēja nekustīgi, abas rokas uz galda uzlicis un skatījās uz Ganku. Acis viņam spīdēja.

—    Jā! Un kas tad izrādījās?

—     Izrādījās, ka šis atradums izdarīts pašā institūtā.

—     Pašā institūtā? — Gardners atkārtoja. — Kā tā?

—     Izrādījās, ka Kurcers vienā skapī atradis šimpan

zes žokli, kas ilgu laiku bija nogulējis zemē, citā skapī sameklējis vecu galvaskausu no kurgānu kapenēm, tas ir, arī izrakteni, bet tādu, kas piederējis jau mūslaiku cilvēkam, atdalījis no tā daļu un salicis abus kopā.

—    Tā, — Gardners sacīja un pieskārās zīmulim,

—     Tālāk!

—    Bet tālāk — profesors pavisam vienkārši padzina Kurceru ar visiem viņa kauliem. Pat ar spieķi esot pret viņu atvēzējies.

—     O! Ar spieķi? — Gardners ar cieņu atkārtoja.

—   Paskat tik!

—     Jā, liekas, Mezonjē kundze tieši tā man visu attēloja. Varbūt arī nē … Bet tracis katrā ziņā bijis briesmīgs. Kurcers daudzus gadus klaiņojis pa pasauli, strādājis kādās bulvāru avīzēs, līdz beidzot… — Ganka savlaicīgi apstājās: nebija nekādas vajadzības saasināt attiecības.

—    Jā! — Gardners uzmeta uz papīra strēmelītes dažas rindas, apvilka tām apkārt svītru un nolika zīmuli.

—     Tātad neskaidrie mājieni jūsu rakstā attiecas uz šo notikumu? — viņš ierunājās tādā pašā tonī, kādā bija sācis, ar to likdams saprast, ka saruna beigusies un sākas nopratināšana.

«Pagaidām viss ir labi,» Ganka nodomāja, un kaut kas neskaidri viņā iesmeldzās, it k.| pēc mierīgās un noteiktās bezcerības būtu pavīdējusi kāda izredze un viņš uz mirkli tai noticējis.

Gardners salocīja papīra strēmelīti divkārši un nolika uz tās zīmuli.

—     Tagad parunāsim par jums, — viņš sacīja. — Brīdinu, ka es gribētu iztikt bez trešās pakāpes. Jūs taču zināt, ko nozīmē trešā pakāpe?

«Te nu bija!» Ganka nodomāja. «Te tev nu bija!»

—     Es domāju, ka mēs ar jums ātri vienosimies. Jūs esat kulturāls cilvēks un nespiedīsiet mani… Ar vārdu sakot, es gribētu zināt, kuri no Iīāgena draugiem darbojā lapelē «Paverdzinātā Eiropa».

Ganka apstulbis paskatījās uz Gardneru. Viņš neizlikās, viņš patiešām neko nevarēja saprast un pat atkārtoja:

—      «Paverdzinātā Eiropa»? Lapele «Paverdzinātā Eiropa»?

—     Jā, jā, — Gardners atkārtoja. — Tieši lapele «Paverdzinātā Eiropa». Bet kāpēc jūs tā brīnāties?

—     Pirmkārt, «Paverdzinātajā Eiropā» visi materiāli bija ar parakstiem, bet, otrkārt… es taču nerakstu avīzēs, man nav tāda stila… jūs droši vien esat sajaukuši mani ar kādu citu.

— Ne ar ko es jūs neesmu sajaucis, — Gardners atcirta.

Viņš piegāja pie skapja, atvēra to, izņēma biezus aktu vākus, pašķirstīja un sameklēja kādu aploksni.

—    Vai tas ir jūsu rokraksts? — viņš jautāja. — Pazīstat? Tā pirms mēneša rakstīta Hāgenam.

—     Jā, tā ir mana vēstule, — Ganka atbildēja, — veltīgi pūlēdamies atcerēties, kas īsti tur rakstīts, lai gan tajā pašā laikā bija pārliecināts, ka nekā sevišķi svarīga tur nevar būt — viņa attieksmes ar Hāgenu nekad nebija bijušas īsti draudzīgas.

—    Tā, — Gardners turpināja. — Es saprotu jūsu klusēšanu. Jums bija sakari ar redakciju un jūs tai piegādājāt ziņas par zvērībām protektorāta teritorijā.

—     Es? — Ganka patiešām bija izbrīnījies. Viņam nebija ne jausmas, no kurienes un kādā veidā redakcija vāc materiālus, lai gan dažreiz avīzes pēdējā lappusē, zem rubrikas «Viduseiropas moku kambaros» bija lasījis šīs baismīgās īsās vēstules. — Kā es būtu varējis …

—    Tātad, — Gardners paskatījās uz viņu, — jūs negribat mums palīdzēt?

Kādā ziņā palīdzēt?! — Ganka iekliedzās un pietrūkās kājās.

—     Sēdieties! Mierīgi! — Gardners pavēlēja. — Palīdzēt mums tajā ziņā, lai varētu jūs drīzāk atbrīvot.

—    Bet par kādu cenu? — Ganka apvaicājās nospiestā balsī.

—    Nu, par cenu vienosimies, — Gardners viņu mierināja.

—     Bet sēdiet taču, sēdiet! Klausieties, doktor, es runāju nopietni, nerīkojiet man scēnas. Vairāk nekā vienu reizi es to nevaru paciest. Tātad. Nosauciet man Hāgena draugus, dažus, nu, divus trīs cilvēkus, un . . . ejiet pie saviem pērtiķiem. Starp citu, pasveiciniet profesora kungu. Lanē stāsta, ka es esot nonievājis kādu no gal-

vaskausiem… Nu, kā viņu tur? Nu? Stāvēja viņam uz galda. Kaut kāds tur antroposs, vai?

—     Pitekantrops! — Ganka nikni izgrūda.

—     A-ā, pitekantropuss. Lanē man stāstīja..,

— Lanē neko jums nav stāstījis, — Ganka nenocietās.

Samiegtām acīm Gardners pavērās viņam sejā.

—  Nav stāstījis? Un ja nu tomēr būtu stāstījis? Protams, nav izslēgts arī, ka es jums meloju. Gankam ieminos par Lanē, un Lanē — par Ganku. Tā tas droši vien arī ir. Bet ja nu šoreiz es jums tomēr būtu patiesību runājis? Kas tad? «Kāds sabrukums! Kāds pagrimums! Kāds posts!» viņš nodeklamēja.

Ganka šņāca un klusēdams lūkojās grīdā.

—     Labi. Pagaidām lai tas paliek. Tātad: nosauciet man pāris trīs no Hāgena draugiem, protams, dzīvus, bet ne pakārtos, — un, lūdzu, es atveru cietuma durvis.« Vai Senekam nav kāds šādam gadījumam piemērots citāts?

—     Žēlīgais dievs, cik tas viss muļķīgi! — Ganka pēkšņi ievaidējās.

— Un kas īsti? — Gardners ātri un laipni iejautājās.

—     Tas, ka es gribu jūs atbrīvot, vai… arī kas cits?

Gankam galva plīsa pušu. Viņš bija gatavs uz visu, pirmkārt, gatavs atbildēt par saviem pret Kēnigu vērstajiem rakstiem, — šeit. viņš vīrišķīgi būtu cīnījies līdz galam. Bet viņu pratināja par rakstiem un cilvēkiem, par kuriem viņš neko nezināja, un tas bija visbriesmīgākais. «Kas tas par kretīnismu?» apstulbis viņš domāja. «Ko lai es saku? Es taču patiešām neko par Hāgenu nezinu … Nu, un ja zinātu, — galvā pēkšņi pavīdēja doma. — Ko tad?» Un viņam pārskrēja, saltas tirpas no šīs iedomas vien.

—     Nu? — Gardners jautāja. — Kas par lietu? Es gaidu . . .

Un pēkšņi Ganka ātri, neskaidri noburkšķēja:

—     Žēlīgais dievs, cik tas viss muļķīgi! Saprotiet taču … saprotiet, es domāju, ka jūs mani iztaujāsiet par mūsu institūtu, bet jūs, redziet.,. Bet es taču no tā nekā, pilnīgi nekā nezinu … Jūs sakāt: Hāgens. Hāgens esot mans draugs! Bet kāds viņš man draugs? … Viņš nepavisam nav mans draugs. Un nekad nav ar mani

\parrunājis par savām darīšanām. Jūs viņa nepazīstat… Nezināt, cik viņš noslēgts un kluss… Viņš ir ļoti ļoti kluss…

— Nu, kā tad es nezināšu! — Gardners labsirdīgi pasmaidīja. — Un, ka kluss, to es arī zinu. Savus līdzvaininiekus viņš nenosauca, droši vien tieši šīs noslēgtības dēļ. .. Un, redziet, es lūdzu jūs papildināt viņa liecību.

Ganka klusēja.

Gardners palūkojās uz Ganku.

—     Nu, un vēl kas — lai jūs skaidri izprastu savu stāvokli. Es varētu nekavējoties jūs nosūtīt jūsu labvēļa Koha spīdzinātavā. Pie tā paša, ar kuru jums jau bija neliels incidents. Bet ir vairāki iemesli, kuru dēļ es gribētu saglabāt jums dzīvību. Es domāju, ka šajā ziņā mūsu vēlēšanās sakrīt. Vai nav tā? — Gardners atkal pasmaidīja.

Ganku pārņēma baismīgs satraukums.

Pirmkārt, Gardnera vārdos viņš noģida kaut ko patiesībai līdzīgu. Patiešām «— šī nopratināšana nelīdzinājās tām, kuras gestapo sarīko nāvei nolemtajiem. Piemēram, šo pašu Hāgenu nopratināja, protams, pavisam citādi. Viņš, Ganka, liedzas, bet viņu nesit. Viss liecināja, ka Gardners sagudrojis kādu veiklu kombināciju. Vajadzētu uzzināt, kādu īsti, un pēc tam varētu šim tēvainim ari piešūt bārdu . . . Starp citu, sevišķi gudrs viņš neizskatās. Otrkārt, Ganka bija domājis, ka viņu tūlīt sāks tirdīt par institūta darbību, bet šeit, kā redzams, par to nemaz neinteresējas. Lūk, piemēram, viņa raksts šeit uzpeldēja tikai tāpēc, ka Gardneram vajadzēja ko uzzināt no Kurcera biogrāfijās. Pali raksta jēga viņam palikusi pilnīgi neskaidra, vai arī viņš tai nav pievērsis sevišķu uzmanību. Un patiešām — tas taču ir zinātnisks raksts par ļoti ļoti specifisku un speciālu jautājumu. Vai tad tādā var tik viegli noskaidrot, kas īsti par lietu? Viņš pēkšņi atcerējās, ka pie apcietiņāšanas taču nepaņēma viņa manuskriptu, lai gan viens no kratītājiem to pāršķirstīja, redzēja uzņēmumus un diagramas, bet tomēr neko nesaprata. Tātad varbūt patiešām ir cerības izķepuroties. Bet reizē ar to Ganka redzēja — un tas bija trešais punkts, ka viņu vai nu uzskata par kādu citu, ar redakciju cieši saistītu cilvēku, vai arī

patiešām viņa vēstulē saskatīts kaut kas tāds, kas dod pamatu pieskaitīt viņu politiski rosīgām emigrantu aprindām. No visa tā nekavējoties, tūlīt uz vietas vajadzēja izdarīt noteiktus secinājumus, un atbilstoši tiem rīkoties.

Bet kā? Kā?

Galvā dūca.

Viņš atkal ievēroja, ka dreb.

Šis nejēdzīgais un apkaunojošais piedāvājums sajauca visas viņā kārtis. Vēl taču pirms stundas viss bija skaidrs, tik lielā mērā skaidrs, ka pat domāt nebija nekādas vajadzības. Viņš noteikti zināja, ka pienācis gals un atliek tikai viens — nomirt, kā pieklājas. Turklāt vēl zināja, ka viņam nejaus tik vienkārši nomirt. Ka pirms tam viņu sitīs, salauzīs rokas, lies ausīs un degunā ūdeni, varbūt turēs pie ķermeņa kailu elektrības vadu, — un to visu vajadzēs izciest. Viņš pūlējās paredzēt, kā tas notiek, kas visu to dara, un tam arī gatavojās. Bet tas, ko Gardners tagad no viņa prasīja — turklāt prasīja bez jebkādas kliegšanas un draudiem, — tas viņu galīgi samulsināja. Un piedevām vēl šīs asprātības par Lanē. Protams, Gardners melo un ņirgājas . . . Viņš pats to nemaz arī neslēpj … Taču, žēlīgais dievs, žēlīgais dievs, cik tas viss ir nepatīkami! Un citādi, pavisam citādi, nekā viņš bija 'gaidījis, no kā baidījies, kam gatavojies. Mulsi un diezgan pamu]ķīgi_Ganka nolūkojās uz Gardneru, pat muti viņš bija pavēris.

Taču arī Gardners vēroja un gaidīja.

—     Nu, kā, — viņš iejautājās, — vai padomājāt?

— Bet es taču . .. — Ganka iesāka un atmeta ar roku: ko viņš varēja sacīt?

—    Labi, — Gardners paņēma tālruņa klausuli un nosauca kādu numuru.

—    Vai tas esat jūs, Brand? — Gardners jautāja. — Vai šis tips vēl pie jums? — Kādu brīdi viņš klausījās klusēdams. — Ziniet ko! Ātrāk beidziet un atvediet viņu šurp . .. Jau? Pie manis kabinetā! … Labi! Labi! Brand! Tātad es gaidu!

Gardners nolika klausuli, paņēma zīmuli un uz papīra strēmeles ātri ko atzīmēja.

—     Stāvoklis, redziet, ir tāds, — viņš miermīlīgi ierunājās. — Jūsu institūts mani ne sevišķi interesē. — Gardners pavīpsnāja. — Protams, jūs, tāpat kā jūsu vadītājs, pārdesmit reižu esat nopelnījuši cilpu, taču pagaidām man gar to nav daļas. Tas ir cita resora ziņā, kas, jādomā, novedīs šo lietu līdz laimīgam galam. Ja jūs mums pakalposiet kādā citā pasākumā, tad, šeit mana roka, — es pārvilkšu krustu jūsu pagātnei. Redziet, es atklāju visas savas kārtis. Bet ir nepieciešams, lai jūs mums palīdzētu vienā lietā.

Durvis atvērās, ienāca — vispirms virsnieks, tad — divi kareivji, bet starp tiem …

PIEKTĀ NODAĻA

.. . Starp tiem ienāca liela auguma melnīgsnējs vīrietis ar īsi apcirptiem, asiem matiem un smagu, četrstūrainu seju.

Viņš bija ģērbies ļoti garā, ciešā rudens mētelī ar pusizrautām pogām, tik garā, ka zem 1ā varēja redzēt tikai sarkanas, kādreiz modernas kurpes ar smailiem purniem.

Kādu soli no galda viņš apstājās un mierīgi nogaidīja.

—     Tā, — Gardners noteica, ar patiku viņā nolūkodamies. — Lieliski! Ļoti labi! Gankas kungs, piecelieties un panāciet pie manis.

Ganka piegāja.

—     Sakiet, vai jūs nepazīstat, lūk, šo cilvēku?

—     Nepavisam viņš mani nepazīst, — ienācējs ātri iejaucās.

—     Jā! — Ganka pēkšņi izmeta un aprāvās: visu, kas vien nāk prātā, varēja teikt, visu, tikai to nevajadzēja.

—     Jā, jā, — Gardners uztvēra, — pazīstat, un sauc viņu . . . nu . . . nu? . ..

—     Viņš taču mani nepazīst, nepazīst, — lielais vīrietis atkal ātri ierunājās un pievērsa Gankam savu baismīgo, zaļo seju. — Es taču nekad šajā pilsētā neesmu bijis. Es . , .

Gardners piecēlās, pārliecās pāri galdam un lielā patikā iezvēla viņam ar smago presi pa galvu,

—    Tu, netīrā cūka! — viņš kliedza, taču bez sevišķa niknuma. —Tā kā tā tev nekas neiznāks. Tā kā tā vajadzēs visu izstāstīt. Pa pavedieniņam vien no tevis izšķetināšu.

Viņš nometa presi uz galda un salauza zīmuli.

Garais vīrietis sagrīļojās, taču visumā mierīgi nobeidza:

—     …es esmu ausLrietis, mani sauc Oto Grūbers. Esmu dinamo iekārtu meistars. — Viņš kā neviļus novilka ar roku jiār māliem un noskurināja no pirkstiem smagas asins lāses. — Es esmu Oto Grūbers! — viņš atkārtoja.

—     Aizbāziet viņam rīkli! — Gardners iekliedzās.

Pielēca klāt kareivji un sagrāba apcietināto aiz rokām. Turpretim Ganka lūkojās viņam sejā un mēģināja atcerēties: kur šis cilvēks ir redzēts.

Bet atcerēties bija pavisam vienkārši.

Pirms gada Hāgens patiešām bija pie viņa atvedis šo cilvēku, lāču nepaskaidroja, kas svešinieks tāds ir. Vienkārši pateica: «Redziet, šo jūsu tautieti vajag noslēpt uz pāris, trim naklīm.» (Viņš tieši teica «naktīm», bet ne «dienām», un Ganka tūlīt to ievēroja.) Toreiz šis cilvēks bija ģērbies gaišā drapa mētelī, kas bija dārgs un labi pašūts, acīm redzot, pēc speciāla pasūtījuma. Rokā viņam bija spieķis ar ziloņkaula rokturi, un ienācis viņš pieslēja to pie sienas. So žestu, gandrīz mehānisku un ļoti pierastu, Ganka tūlīt bija ielāgojis. Tajā laikā bija nolijis neliels, spirgts, saules un vēja caurstrāvots lietutiņš, un ciemiņam uz drapa mēteļa un sudrabpelēkās platmales spīdēja melnas lietus lāses. Viesis noņēma platmali un nopurināja tās. Tad novilka mēteli; nez kāpēc zem tā nebija uzvalks, bet gan kombinezons, pieklājīgs, zilā krāsā, taču tomēr tikai kombinezons. Viņš nopurināja mēteli un, sekodams Gankam, iegāja istabā. Vakarā atnāca Lanē un pierunāja Ganku iet uz teātri, bet ciemiņš palika mājās.

—    Kas tas jums par cilvēku? — Lanē apjautājās, un pārsteigtais Ganka viņam pateica ciemiņa uzvārdu.

—    Tas ir slikts cilvēks! — Lanē padomājis piezīmēja. — Es viņu vienu neatstātu mājās. Vai jūs viņu labi pazīstat?

— Kā tad, labi! Nē, protams, — Ganka atbildēja. — Bet kāpēc jūs sakāt, ka slikts? Vai tad jūs. ..

—            Paskatieties uz viņa seju: tā ir trula, četrstūraina un savādi smaga. Starp citu, lielākā daļa austriešu gan tādi.. . Lafatērs, piemēram, raksta . ..

—            Lafatērs! — Ganka iesmējās. — Lūk, no kurienes pūš vējš! Pagaidiet, pagaidiet, es pastāstīšu profesoram, ko jūs lasāt, un viņš jums sados tādu Lafatēru , ..

—            Nē, tas nav labs cilvēks, — Lanē nopūtās. — Pat bez Lafatēra redzams, ka nav labs: tāda smaga seja . .. Gan jūs redzēsiet.

Kad Ganka atgriezās mājās, ciemiņš sēdēja pie šaha galdiņa, smēķēja un skatījās uz figūrām.

—     O! — Ganka sacīja. — Jūs esat šahists?

Viesis piecēlās.

—     Kāds nu es šahists .. . Tāpat tikai blēņojos.

Viņam, acīm redzot, nepatika, ka bija pārsteigts šādā

nodarbībā, viņš pat mazliet, nosarka.

—            Nu, mēs tūlīt saspēlēsim, — Ganka sacīja, līksmi saberzēdams rokas. — Kādas figūras ir jūsējās? Baltās?

—            Nē, nē, es nespēlēšu, — ciemiņš iesmējās. Un mulsi atkal piebilda: — Es taču tāpat, laiku kavēdams . . . Kas tas par cilvēku, kurš pirmīt bija atnācis?

—     Vai tad es jūs neiepazīstināju?

—     Jūs nosaucāt tikai uzvārdu.

—            Ak tā! Tas mans biedrs no institūta, aizvēstures muzeja zinātniskais fondu glabātājs Johans Lanē. Vai viņš jums patika?

—            Ko tur? — ciemiņš noteica un, pieiedams pie galdiņa, sajauca figūras. — Es taču viņa nepazīstu, taču, liekas, mīkstsirdīgs, lāga cilvēks.

—     Kāpēc? — Ganka nobrīnījās.

—     Vai man nav taisnība?

—     Nē, nē, taisnība, ja tikai tas atkal nav pēc Lafatēra.

—            Pēc kā? — ciemiņš iejautājās un sarauca pieri.

—    Pēc Lafatēra? Tas, šķiet, no fizionomistikas? — viņš nedroši ieminējās. — Nē, es ar to nenodarbojos. Bet viņš bija tāds resns, ar aizdusu …

—            «Resns — tātad labsirdīgs cilvēks,» Servantess kaut kur rakstījis, — Ganka piezīmēja. — Jums, protams, taisnība: mīkstsirdīgs un lāga. Tikai..,

—    Tikai drusku pagļēvs? — viesis mēģināja uzminēt.

—     Bet kā jūs pazīstat Lafatēru? — Ganka sadrūma.

—    Tāpat vien! — ciemiņš nelabprāt atbildēja un sāka likt šaha figūras kastītē. — Kad es vēl skraidīju uz skolu, pie mums tirgus laukumā sēdēja vecītis, kas nodarbojās ar pareģošanu, bet virs viņa karājās liels uzraksts: «Rakstura un spēju nosacīšana pēc Lafatēra metodes». Tā man tas palicis prātā.

Otrā dienā viņi saspēlēja šahu, un svešinieks viegli pieveica Ganku.

— Kas tā par velna būšanu! — pārsteigtais Ganka iesaucās. — Nē,' tā ir nejaušība! Saspēlēsim vēlreiz!

Viņi saspēlēja vēlreiz, un atkal Ganka cieta sakāvi.

—     Zili brīnumi! — Ganka sacīja. — Nekā nesaprotu!

Viņš piecēlās, ņurdēdams pastaigāja pa istabu un

atkal atgriezās pie šaha galdiņa.

— Nē, es nevaru! — viņš sacīja. — Kas tie par jokiem, divi reizes jūs sakāvāt mani kā puišeli… Es taču skaitos . . . Nu, spēlēsim vēlreiz . ..

Arī trešo reizi Ganka paspēlēja.

Sākumā viņš sapīka, sāka sēkt un sprauslāt, bet tad piegāja pie ciemiņa un uzsita tam pa plecu.

—     Neko darīt, — Ganka sacīja, ar atklātām simpātijām aplūkodams ciemiņa nekustīgo, četrstūraino seju, — nekam nederu! Te nu bija Lafatērs! — Viņš patikā saberzēja rokas un ska[i iesmējās. — Te nu bija Lafatērs! — viņš priecīgi atkārtoja.

… To visu Ganka atcerējās, nolūkodamies Oto Grūberā. Vesels bezdibenis pletās starp toreizējo nerunīgo, noslēgto, bet Joti spēcīgo un dzīvo cilvēku un šo baigo, izģindušo spoku, ar kuru divi, acīm redzot, nepiedzīvojuši un jauni kareivji, darīja kaut ko nesaprotamu. Viņa sejai it kā pārdvesa vēja pūsma, aizslaucīdama visu, ar ko dzīvs cilvēks atšķiras no miroņa. Tieši mironi, kuru vēl nav skārusi trunēšana, vienīgi netīri dzeltenīgs lēns savītums, atgādināja gan akmeņaini sastingusī seja, gan ādas krāsa, gan arī nedzīvais miers un skata tiešums, ar kādu viņš stingi noraudzījās vienā virzienā.

«Lafatērs?» Ganka neviļus atcerējās, un pēkšņi viņam likās, ka zaudēs prātu …

Bet asinis sūcās un sūcās.

Tagad uz grīdas jau bija krietna palts, Grūbera mati bija sarkani un lipīgi.

Nez kāpēc kareivji viņu nogāza uz grīdas, pareizāk sakot — nevis nogāza, bet kaut kā pielieca un tad apstājās, mulsi elsodami un nezinādami, ko tālāk dari!.

Gardners piecēlās no galda.

—           Gankas kungs, — viņš ierunājās skaļā balsī, — tātad kā sauc šo cilvēku?

—     Es nezinu, — Ganka atbildēja.

—     Bet jūs taču sacījāt «jā», — Gardners sapīka.

—     Es atbildēju: «Jā, es viņa nepazīstu.»

—            Atļaujiet, atļaujiet! Es jums jautāju: «Vai jūs pazīstat šo cilvēku?» Un jūs man atbildējāt: «Jā, pazīstu».

—           Jūs sacījāt, — Ganka izlaboja: — «Vai jūs nepazīstat šo cilvēku?» Un es jums atbildēju: «Jā, es nepazīstu».

—            Veikli! — Gardners iesvilpās. — Izrādās, es jums esmu pasacījis priekšā, ka jūs nepazīstat? Redziet, kur Kurcera skola! — viņš griezās pie virsnieka. — Vai pazīstat? Kā es teicu, Hans?

—            Jūs jautājāt apcietinātajam, — virsnieks metodiski atbildēja, — vai viņš nepazīst šo cilvēku, un apcietinātais uz to jums atbildēja: «Jā».

—            Skaidrs! — Gardners paskatījās uz kareivjiem — arvien vēl elsodami tie spieda Grūberu pie grīdas.

—   Laidiet viņu vaļā, — šķebinādamies noteica Gardners.

Kareivji atgāja malā un nostājās, sarkanās rokas gar sāniem nolaiduši.

Grūbers skaļi nopūtās, pacēla galvu un, atbalstīdamies ar rokām pret grīdu, mēģināja piecelties.

Asinis plūda.

—           Nu! — virsnieks teica un vienā grābienā uzrāva viņu no grīdas.

— Aizvediet! — Gardners pamāja ar roku.

Grūbers pagriezās pret Ganku.

—           Es nezinu, ko jūs gribējāt sacīt, — viņš mierīgi ierunājās, — bet ja jūs …

—            Ko tas nozīmē?! — Gardners ierēcās. — Ko jūs stāvat kā mūmijas! Metiet viņu ārā! … Nu! …

Grūberu atkal sagrāba pie rokām.

Virsnieks pienāca klāt, atvēzējās un iesila apcietinātajam.

Tad viņu izveda no istabas.

Gardners piegāja pie durvīm un nolūkojās viņiem paka].

—            Hans, atkal kreklā viņu! — Gardners uzsauca.

—    Uz veselu diennakti kreklā. Pēc tam es pats aiziešu, paskatīšos .. .

Gardners atgriezās pie Gankas.

—     Šis cilvēks ir redzēts jūsu dzīvoklī, — viņš ierunājās parastā balsī. — Un, lai jūs vairs nešaubītos, es pasacīšu arī, kas viņu tur redzējis. Doktors Lanē redzēja viņu. Lanē vēl brīdinājis, ka šis cilvēks izskatoties visai šaubīgs, bet jūs esot iesmējies un piedraudējis viņam ar profesoru Mezonjē. Kas šis cilvēks ir?

Gardners atkal apsēdās pie galda, pacēla papīra presi, paglaudīja to un nolika. Tad paņēma salauzto zīmuli, paskatījās un iemeta kurvī.

Ganka drebēja visā augumā. Gardnera seja rūsganos plankumos lēkāja viņam acu priekšā.

Tādos brīžos viņš saprata, ko nozīmē ieraudzīt visu sarkanā gaismā.

Viņš raustījās spīvā niknumā un bailēs no tā, kam tūlīt, šo pašu mirkli, vajadzēja nolikt.

«Žēlīgais dievs, žēlīgais difevš,» Ganka pūlējās sevi apvaldīt. «Ko es tūlīt izdarīšu!» Viņš juta vieglu reiboni un ar galvu atspiedās pret sienu.

Gardners sēdēja un glāstīja presi.

Un pēkšņi — Ganka nevis metās uz Gardneru, lai sagrābtu viņu aiz rīkles — pie kākšļa, pie kākšļa, pie paša kākšļa, kas tik derdzīgi izslējās virs apkakles! — nē, Ganka sagrīļojās, kājas saļodzījās, un viņš sa]ima uz grīdas.

Viņu pārņēma neparasts, miglains vājums. Atkal bija sajūtama pretīga vaniļas smarža, kas viņam tagad nešķirami saistījās ar pagrabu, cietumu un dzeltenīgo spuldzi. Tad atcerējās, kā Grūbers nekustīgi stāvēja, slaucīdams asinis no matiem, tās notraipīja viņam pirkstus un pilēja uz grīdas.

Ganka sajuta tādas skumjas un lādu riebumu pret visu, ka viņam šķita — tūlīt,, tūlīt sirds pārplīsīs,

«Lafatērs!» viņš nodomāja. «Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs, es taču zaudēju prātu!»

—           Trako kreklā! — kāds ierunājās virs viņa, un acis un vaigi viņam tūlīt sāka svilt.

Pēc tam Ganka nez kāpēc sēdēja uz grīdas — kāpēc? kāpēc? kāpēc? — skatījās uz Gardneru un raudāja.

Asaras ritēja pa vaigiem, — tas bija ļoti nepatīkami, taču viņš nekaunējās un neslaucīja tās.

Gardners noliecās, stingri satvēra viņu zem padusēm un viegli pacēla no grīdas.

—    Opā! — tas jautri noteica.

Tad Ganka sajuta sevi uz krēsla, turpat tuvumā uz galda bija tā pati papīra strēmele un zīmuļa galiņš.

—            Uzsmēķējiet, uzsmēķējiet, tas ļoti palīdz, &gt;— Gardners ierunājās un visu laiku rosījās, grūzdams viņam cigareti.

Tad Gardners aizdedzināja sērkociņu, deva piesmēķēt un nolūkojās, ka Ganka, ar visu krūti sēkdams, ieelpoja dūmus.

—           Ko, vai nav labas cigaretes? — Gardners ievaicājās.

—    Ļoti! — Ganka atbildēja.

—            Tātad — kā sauc šo cilvēku? — Ganka klusēja.

—    Jūs klusējat? Tad es jums pasacīšu: Voiciks, Voiciks. Kārlis Johans Marija Voiciks, redziet, tā viņu sauc. Un jūs to ļoti labi zināt. Nu, vai es uzminēju?

—           Nē, — Ganka atbildēja un novērsās. — Neuzminējāt. Nekā es par šo cilvēku nezinu.

SESTĀ NODAĻA

Cik daudz laika pagājis kopš visa tā? Apritējušas stundas, varbūt dienas, bet varbūt arī nedēļas. Viņš pamodās, truli vērās griestos, uz pretīgo, dzeltenīgo spuldzi, lielo, šķiet, no cinka izgatavoto trauku, kas bija apziests ar kaut ko melnu un smirdīgu *— varbūt ar degutu, varbūt ar darvu, pats sātans nepateiktu, ar ko īsti, — uz otro guļas vietu iepretim, un atkal viss iegrima neskaidrā, izplūdušā lokā, kur nebija ne tēlu,

ne skaņu. Un gandrīz nekā viņš nenojauta no tā, kas notiek ap viņu.

Taču nē, ar kādas augstākas noģiedas palīdzību, pats to tieši neaptverdams, viņš tomēr nojauta, ka neatrodas vairs iepriekšējā kamerā, ka viņa stāvoklis vairs nav agrākais, bet ir mainījies, un arī pats viņš ir pavisam pārvērties. Kā tas noticis un ko viņš izdarījis —šo jautājumu viņš pat neatskārta.

Kādreiz, atgūdams samaņu, viņš redzēja savu kaimiņu pieceļamies no lažas. Taču Gankam pat neienāca prātā painteresēties, kas ir šis kaimiņš un no kurienes tas radies. Pēc tam viņš redzēja, ka kaimiņš stāv zem spuldzes, rokās tur kreklu un kaut ko dara ar tā apkakli — droši vien lāpa, — bet vēlāk, kad vairākkārt atkal atguva samaņu, kamera bija tumša — kaimiņš gulēja, savilcies ritenī un galvu ar segu apklājis. Tātad bija jau nakts.

Tā šie skaidrie, vienkāršie un savā vienkāršībā baismīgie rēgi mijās un pastāvēja līdzās dziļai, miglainai nesamaņai. Dzeltenīgā spuldzīte, pelēkās, raupjās sienas, otrā guļvieta iepretim un tajā kaimiņš, — tas arī bija viss, ko varēja atcerēties.

Pirmo reizi, kad viņš galīgi atžirga, kaimiņš sēdēja uz lažas un nolūkojās viņā. Ganka pacēla galvu un pasmaidīja. i

—     Nu, kā klājas? — kaimiņš ievaicājās, un tikai tagad Ganka viņu pazina: tas bija Kārlis Voiciks. — Vai jūtaties labāk?

Ganka mirkli klusēja, kaut ko apsvērdams, tad pēkšņās šausmās pietrūkās no guļvietas, dzīrās kaut kur skriet, bet tūlīt atkal apsēdās. Viņa acis bija plaši pavērtas un elpa aša.

—     Kas jums kaiš? — Kārlis Voiciks jautāja.

Ganka klusēja.

-— Vai negribat ūdeni?

—     Tātad jūs nenošāva? — beidzot Ganka pavisam klusi iejautājās.

—     Vai tad jūs nodevāt tādu liecību? — Kārlis Voiciks apvaicājās,bez sevišķa satraukuma, bet ar interesi.

—     Nekādas liecības es neesmu devis, — Ganka noteica.

— Nu, tad kāpēc …

«Patiešām — kāpēc? Varbūt tas sapnī redzēts?»

—            Man likās, — Ganka atbildēja, ar pūlēm izrunādams vārdus, — ka jūs jau vakar nošāva, bet tagad redzu, ka jūs un tas otrs nemaz neesat līdzīgi.

Skatienu nenovērsdams, Voiciks nolūkojās viņā ar kaut kādu grūti uztveramu ironiju vai izsmieklu.

—           Tātad jūs veda skatīties nošaušanu? — viņš jautāja.

Ganka atkal kādu brīdi padomāja: visu laiku viņa atmiņā kas iznira un tūlīt pagaisa.

—            Nošaušanu? — viņš atkārtoja un saviebās, pūlēdamies visu atcerēties. — Veda? Nē, nekur mani neveda, es vispār no kabineta nekur neizgāju . .. bet, ziniet, pa logu . ..

—            A-ā! — Voiciks tūlīt saprata. — Viņi pieveda jūs pie loga un sacīja: «Skaties! Redzi, kas notiks ar tevi, ja tu tiepsies un neuzklausīsi labus padomus.» Vai ne?

—           Jā! — Ganka atbildēja. Taču tūlīt iesaucās: — Nē, nē, pavisam citādi! Tas ir — tā, bet. ..

—            Tomēr tā! — Voiciks ļoti stingri noteica, likdams saprast, ka sarunu par šo temu viņš uzskata par izbeigtu.

—    Un tad jūs izdarījāt visu, ko viņi lika? Vai ne?

Ganka satvēra galvu un sāka staigāt pa kameru.

—            Kaut. ko es parakstīju, — viņš žēli ierunājās. — Patiešām, kaut ko es parakstīju… kādu papīru, pēc tam vēstuli, tad deklarāciju: «Komunisms ir tikai mūsu pirmais ienaidnieks, pēc tam sāksies cīņa pret jebkura veida demokrātiju! Mēs esam rasisti! …» Kaut ko tamlīdzīgu!

— Lieliski, — Voiciks pavīpsnāja, — varens dokuments! Bet pēc tam, kad bijāt to parakstījis, jūs atsūtīja pie manis, iepriekš piekodinādami: «Bet tagad iegaumē visu, ko kaimiņš runās, — tā ir tava pēdējā izdevība.» Vai ne?

Ganka klusēja.

—            Nu, redziet! Atkal tas pats. Es negribu liekuļot, tāpēc runāju ar jums atklāti. Tātad norunāsim jau iepriekš: no tā .. .

—     Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs! — Ganka šausmas iesaucās. — Tā nebija .., Taču varētu domāt arī, ka tā! Kā es to neapjēdzu!

— Nu, redziet, Voiciks pamāja ar galvu, — bet tagad, kad jūs esat to apjēdzis, norunāsim jau iepriekš: nekas jums neiznāks. Protams, no tāda uzdevuma atsacīties jūs nevarējāt. . . Sakiet, vai viņi ļoti jūs sita?

Milzīgā sasprindzinājumā Ganka nolūkojās uz savu kaimiņu. Miglaini viņš ko atcerējās, taču tas visu laiku kaut kur pagaisa, un nekādā veidā nebija uztverams galvenais un vienīgi svarīgais, ko būtu vajadzējis saķert un izraut no šā mudžekļa.

—            Es rakstīju, taisnība, daudz ko rakstīju! — viņš atkārtoja gandrīz jau bez kādas jēgas.

—     Nu, protams! — Voiciks rupji un skaļi iesmējās.

—    Vai tad citādi jūs būtu šeit? — Viņš novērsās un apgūlās uz lažas, ar muguru pret Ganku.

Pēc tam Ganka atkal aizmiga, pareizāk sakot — nevis aizmiga, bet iegrima smagā pussnaudā, visu laiku atcerēdamies, ka atrodas cietumā, citā kamerā, ka tepat līdzās guļ arī Kārlis Voiciks, kas viņu uzskata par nodevēju, un ka tas laikam ir taisnība, jo ne jau veltīgi, ne jau veltīgi viņu ielikuši šajā kamerā.

Cik ilgi tas turpinājās, Ganka atkal neatcerējās, bet viņu pamodināja kāda rupja iļoka, purinot aiz apkakles. Viņš parāvās augšup, spēcīgi sakustināja plecu, lai nomestu šo roku un apsēdās gultā. Pie viņa stāvēja kareivis, turēdams rokā kādu papīrīti.

—            Uz nopratināšanu! — kareivis sacīja, bet, tā kā Ganka turpināja nekustīgi sēdēt, nepacietīgi piebilda:

—     Kusties, kusties veicīgāk! Tu man neesi vienīgais.

. . . Kad Ganka atgriezās, uz galda stāvēja diezgan

liela alvas bļoda, kurā bija ieliets drusku duļķaina šķidruma. Tai līdzās pelēka maizes ņuka.

—            Jūsu porcija, — Voiciks noteica, uz viņu nepaskatīdamies.

Voiciks sēdēja uz gultas, sev priekšā uz ķebļa salicis no maizes mīkstuma saviļātas figūriņas. — Ganka ilgāku laiku neaptvēra, ka tas ir šahs.

—           Nu, vai viņi jūs tur vismaz pamieloja? — Voiciks nicīgi ierunājās, pārvietodams kādu figūriņu.

Ganka stāvēja un klusēdams noskatījās uz viņu, taču' Voiciks savu jautājumu tūlīt aizmirsa. Vērīgi ielūkodamies uz ķebļa uzzīmētajā šaha galdiņā, viņš kaut ko apsvēra.

—           Jā! — beidzot Voiciks skaļā balsī pats sev paziņoja. — Tā neiznāk, un arī šitā neiznāk ..,

—     Voicik! — Ganka bikli ierunājās.

—           Jā? &gt;— Voiciks vēl arvien vēroja šaha figūriņas. — Jā, runājiet, es klausos.

— Vai jūs zināt, ko viņi man sacīja?

Voiciks aši pabīdīja kādu figūriņu, bet tūlīt papurināja galvu un nolika to atpakaļ.

—           Jā, un ko tad viņi jums sacīja? — viņš vienaldzīgi iejautājās.

Ganka dziļi nopūtās un neko neatbildēja.

— Kas par velna būšanu! — Voiciks izlamājās, nenovērsdams acis no šaha figūriņas. — Bet ja nu.. . Nē, tā arī nevar… Nu, nu, ko viņi jums sacīja? Gardners, vai, bija šis teicējs? — viņš paskatījās uz Ganku.

—            Jā, Gardners. Viņš man teica: «Jūs parakstījāt institūta darbinieku deklarāciju pret profesora Mezonjē pseidomācību un tāpēc esat kļuvis mūsu cilvēks.» Bet, ja jūs zinātu, kāda tā ir nelietība!

Voiciks klusēja.

—            Man palicis tikai viens! — Ganka sacīja, aplaizīdams izkaltušās lūpas.

—     Un kas īsti? — Voiciks painteresējās.

Ganka uzmeta viņam nedrošu skatienu.

—     Bet jūs taču … — viņš saminstījās.

Voiciks klusēja.

—            Es iešu un nogalināšu Gardneru! — Ganka pēkšņi izgrūda.

Voiciks pacēla galvu — viņš visu laiku bija cilājis šaha figūriņas — un ielūkojās Gankam sejā, ātri, vērīgi un nikni, bet tad atkal pievērsās ķeblītim.

—            Protams, jūs man neticat! — Ganka žēli ierunājās, un viņam pa seju sāka tecēt asaras.

—            Nepērciet, nepērciet mani, Ganka, tik lēti! — Voiciks ierunājās pēkšņā niknumā un pagrieza pret viņu savu naida pilno seju. — Jūs šajās lietās vēl esat iesācējs. Un viņi jūs .. . saprotiet, vienkārši ļoti slikti instru

ējuši. Jūs steidzaties un pinaties kā pa pakulām. Tas taču ir rupjš, pavisam nevīžīgi nostrādāts darbs. Kā jūs pats to nesaprotat! Pasakiet viņiem, ka no manis neko nesagaidīs! Šodien vai rīt mani izvedīs un nošaus, bet ar to arī viss beigsies, — un viņš sirdīgi sajauca šaha figūras.

—     Cardners sacīja, lai es jums piedāvājos iznest no cietuma zīmīti. Lai es sakot, ka mani drīz atbrīvošot, un ja jūs vēlētos ko izsūtīt…

—     Žēlīgais dievs! — Voiciks pēkšņi nogaudās. — Un to dara Gardners! Bet jūs, jūs, Ganka … Jūs taču esat gudrs cilvēks, jums jāsaprot…

—    Gardners mani pamācīja, — Ganka turpināja:

—     «Protams, sākumā viņš jums neticēs, bet iestāstiet, ka jūs drīz atbrīvos — nopietnu apvainojumu pret jums nav, deklarāciju jūs jau esat parakstījis, bez tam piebilstiet, ka izmeklēšanu vada jūsu universitātes biedrs Ludviķis Dofinē.»

—     Ko? — Voiciks ļoti izbrīnījās un pat satrūkās.

—     Arī par deklarāciju jums vajadzēja man pastāstīt?

—     Jā, jā, arī par to, pat speciāli par to. Viņš vairāk reižu piekodināja gan par deklarāciju, gan par to, ka Ludviķis Dofinē, mans universitātes biedrs, bijis izmeklētājs šajā lietā: «Tā, lūk, arī pastāstiet Voicikam.»

Voiciks nošūpoja galvu.

Eh, kāds maita šis Gardners! — viņš domīgi noteica. — Kāds maita! Ziniet, Ganka, viņš tikai izliekas par aprobežotu, bet patiesībā ir ļoti gudrs, gudrāks par visiem gestapo vīriem. Viņš zina, ko melot un kā melot. Un tieši šajā punktā viņi kādu iesācēju būtu varējuši ari noķert.

—    Bet jūs? — Ganka ievaicājās.

Viņš jautāja tāpēc, ka Voicika pēdējie vārdi bija izskanējuši apmēram tā: «Bet mani, godātais kungs, jūs ari šajā punktā nenoķersiet!»

—            Mani… — Voiciks domīgi atkārtoja un apstājās.

—     Nē, tas ir, varbūt jā… Tas ir, protams, nē. Taču ne tāpēc, ka es jums nenoticētu, — iespējams, ka noticētu, un, protams, pat noteikti noticētu, bet zīmītes un adreses nedotu.

Brīdi viņš vēl padomāja.

-— Un kad jūs vajadzēja atbrīvot?

—     Es taču nezinu, vai viņi vispār mani atbrīvos, — Ganka gurdi atbildēja. Viņam atkal sāka sāpēt galva, kaut kas smacēja un visu vērta nespodru. — Viņš man sacīja: «Šodien vai rīt jūs izlaidīsim.»

—     Skaidrs! Izlaidīs, Ganka, noteikti izlaidīs… — Voiciks greizi pasmīnēja. — Bet Ludviķis Dofinē, acīm redzot, jau… — viņš neizrunāja līdz galam, bet ar knipi uzsita sev pa pakausi.

Ganka izbrīnējies paskatījās uz viņu.

—     Jūs neesat mani pareizi sapratis, — viņš iebilda. — Kas tas tāds par Ludviķi Dofinē? Neviens, atskaitot Gardneru, ar mani nav runājis. Tāda Dofinē pasaulē vispār nav.

—     Nav? — Voiciks atkārtoja. — Jā, tagad, protams, vairs nav. Ja Gardners jums pieminējis viņa uzvārdu, tad vairs nav.

—     Bet vai viņš? … — Ganka izbijies iesāka.

—     «Bet vai viņš vispār bijis?» jūs gribējāt jautāt. Tur jau tā lieta, ka bijis … Gan universitāti beidza, gan bija Tautas frontes piekritējs, gan arī mūsu uzdevumā strādāja kā gestapo izmeklētājs. Redziet, to visu Gardners apsvēris ar vēsu prātu. Un, ja kļūdījās, tad tikai vienā punktā.

—    Un kādā? — Ganka painteresējās.

—     Tajā, ka ne adresi, ne vēstuli es jums tā kā tā nebūtu devis.

—    Jūs, tāpat kā agrāk, man vēl neuzticaties? — mirkli klusējis, Ganka iejautājās.

— Nē, ne tāpat kā agrāk! — Voiciks draudzīgi pasmaidīja un pieskārās viņa rokai. — Tagad es jums neuzticos vēl vairāk, jo zinu, ka jūs atkal katrā ziņā nokļūsiet Gardnera rokās.

Voiciks atslējās pret sienu un aizvēra acis. Viņš izskatījās ļoti noguris. Tā pagāja krietns laika sprīdis. Tad viņš novilka ar roku pār seju, paskatījās uz Ganku un pasmaidīja.

—     Jā, — viņš sacīja. — Tagad beigas. Ir kāds nodevējs, kas strādā ļoti prasmīgi. Vai jums lika ar manu zīmīti tūlīt iet pie viņiem?

Ganka pašūpoja galvu.

—     Nē, vienkārši pasacīja, lai izpildu jūsu uzdevumu pēc iespējas labāk un vairāk ne par ko nedomāju.

—     Gudri! — Voiciks pasmīnēja. — Gudri un tālredzīgi! Jo vairāk es iepazīstos ar Gardneru, jo pareizāk sāku viņu novērtēt. Skaidrs, ka viņš nopietni paļaujas uz jums. Kāda laime, ka viņš kļūdījies. Tā ir viņa bojā ejas ķīla, Ganka!

—     Žēlīgais dievs! — Ganka iesaucās un metās pie Voicika. — Kaut jūs tikai zinātu . .. Kaut jūs tikai zinātu, ko es esmu izdarījis, parakstīdams šīs neģēlības… Es taču … es taču esmu iegrūdis profesoru nelaimē! Viņš neizturēs, kad ieraudzīs manu parakstu līdzās Lanē parakstam. Un ja jūs vēl zinātu …

—     Es zinu, visu zinu, draudziņ, — Voiciks laipni ierunājās. — Nestāstiet man neko vairāk, nav vajadzīgs, es jau tā visu saprotu.

Ganka piecēlās, pārvilka ar roku pār seju un atkal smagi apsēdās uz ķebļa.

—     Ko lai es daru? — viņš ievaicājās klusā, savādi apmātā balsī.

—     Tagad es jums pajautāšu: kā jūs domājat — vai viņi patiešām jūs atbrīvos? — Voiciks noprasīja, kaut ko pārdomādams.

—    Jā, ja es piekritīšu ari turpmāk atbalstīt deklarāciju, ko esmu parakstījis.

— Lieliski! — Voiciks pieskārās Gankas plecam.

—     Apsoliet visu, ko vien viņi grib, parakstiet vēl desmit deklarāciju. Ja esat parakstījis vienu, tad pārējām vairs nav nozīmes, bet ārā tieciet katrā ziņā — jūs būsiet vajadzīgs. Jūs būsiet ļoti vajadzīgs. Un ja mani jau šodien nenošaus …

—     Ko? — Ganka pietrūkās. — Bet Gardners stāstīja pavisam ko citu. Man lika pat saprast, ka viņi neuzskata jūs par sevišķi bīstamu noziedznieku.

—     Protams, viņi centās jums to iestāstīt, — Voiciks atkal pasmaidīja. — Nē, Ganka, viņi ļoti labi saprot, ko es esmu vērts, un, ja es jums zīmīti nedodu, tad viņiem vairs nav ar mani ko darīt. Sapratāt?

—     Jā, — Ganka atbildēja. Viņam kaut kas sažņaudza krūtis un nejāva brīvi runāt. Atkal sāka sāpēt galva.

—     Jā, — viņš atkārtoja un dzirdēja savu balsi kā no

malas, it kā runātu nevis viņš pats, &gt; bet kāds trešais, līdzas esošs cilvēks. — Es saprotu jūs, un ja jūs …

—     Un ja ar mani nav vairs ko darīt, tad mani pēc iespējas ātrāk… jālikvidē! Cik vien iespējams ātri! Citādi es vēl varu kaut kādā veidā atrast iespēju brīdināt biedrus. Katra diena, kamēr es vēl esmu dzīvs, palielina šādu iespēju. Sapratāt?

Ganka pamāja ar galvu.

*— Bet ar jūsu starpniecību es neko nepaziņošu, un arī nevienas adreses nenosaukšu… Taču, ziniet ko, Ganka! Ja jūs varat izkulties, tad kulieties, — un viss. Bet katrā ziņā atcerieties par Ludviķi Dofinē. Tas ir ļoti svarīgi.

— Jūs esat dzelzs cilvēks, — Ganka sacīja. — Es to nojautu jau tad, kad mēs spēlējām šahu. Tikai tādi mūsu dienās noderīgi. Bet es …

—     Bet jūs? — Voiciks iejautājās. — Kāds esat jūs?

— Es? — Ganka nevarīgi noplātīja rokas. — Redziet,

kāds! — Ganka žēli pasmaidīja. — Ļoti slikts.

— No miesas, nerviem un kauliem? — Voiciks nopietni iejautājās.

— Vēl sliktāk. Tikai no nerviem!

—     Jā! — Voiciks ilgi nolūkojās Gankam sejā. — Ziniet, neilgi pirms apcietināšanas manās rokās neviļus nokļuva grāmata par Kampanellu, un es sāku domāt par viņu.

— Par Kampanellu? — Ganka brīnījās aizvien vairāk.

—    Bet.. . kāpēc tieši par Kampanellu?

—     Jā, par Kampanellu, — Voiciks stingri noteica.

—     Par cilvēku, kurš visu mūžu sapņojis par saules pilsētu. Viņš taču arī daudz cieta, vairāk nekā divdesmit gadu nosēdēja pazemes cietumā un sacerēja tur sonetus. Sacerēja varbūt pārtraukumā starp divām nopratināšanām, kas vienmēr beidzās ar kāķi vai «spāniešu zābakiem». Atcerieties: «Es divpadsmit stundu esmu karājies kāķī un šajā laikā pazaudējis sesto daļu no savas miesas.» Taču piecas sestdaļas šās šausmīgās, izmocītās miesas turpināja dzīvot, ciest, cīnīties un sapņot! Un tas, lūk, Ganka, ir galvenais: sapņot! Par saules pilsētu, ko uzcels pēc tam, kad viņu, Kampanellu, noņems no virves un iemetīs bedrē. Un viņš ticēja, kvēli ticēja, ka

tāda stunda pienāks un saules pilsētu uzcels! Kāds necilvēcīgs ticības spēks viņam piemita, Ganka! Es kādreiz tulkoju viņa sonetus. Atceros, ka viņš cietumā rakstīja:

Kā izplēn rūgtā atstumlībā savā

Tas siens, kas nepļauts satrūdējis pļavā,

Tā drūmās varas neauglībā kalst Nu tirāns pats un viņa lepnā valsts.

Viņš brīdi klusēja.

—     Un, redziet, es tāpat sēžu cietumā kā viņš, tāpat cīnos par savas dzimtenes atbrīvošanu, tikai esmu laimīgāks: es zinu, noteikti zinu, ka saules pilsēta neizbēgami tiks uzcelta, bet viņš varēja tikai sapņot par to.

—     Jā, — Ganka sacīja, — es tagad arī tam ticu. Bet neesmu vēl pelnījis godu ieiet šajā pilsētā. Neko neesmu paveicis, lai pasaulē būtu gaišāk. x

—     Bet vai jūs zināt, kas jādara? — Voiciks iejautājās.

—     Liekas, ka zinu, — Ganka īsi atbildēja.

Abi kādu brīdi klusēja.

—    Un, redziet, šodien, — Voiciks pēkšņi ierunājās,

—     es atdošu savu dzīvību par to, lai gan tajā man nav neviena paziņas. Vai jūs zināt, — viņš ievaicājās negaidot un pavisam atrauti no līdzšinējās sarunas, — kas ir trako krekls?

Ganka izbrīnījies palūkojās uz viņu.

— Bet kāds tam sakars… — viņš saminstījās, bet tūlīt atbildēja: — Džekam Londonam ir vesels romāns par to. Šķiet, tas tā arī saucas — «Trako krekls».

—     Tajā ir kaut kas par dvēseļu pārvietošanos, tās klaiņojumiem laikā un telpā? — Voiciks saviebās.

—     Zinu, esmu lasījis! Nē, tas nav nekas! Es runāju par īstu trako kreklu. Tajā tā sažņaudz cilvēku, ka visa miesa tūlīt sāk sāpēt un smelgt kā viena milzīga brūce… Eh, tās ir briesmīgas sāpes! Miesa drīz vien pamirst, pamirst gan, bet turpina justies tā, it kā būtu uzlikta uz šujammašīnas un tiktu caurcaurēm izdurstīta ar adatām. Pēc tam atliec rokas un izvelk tās caur kājām. Ar vārdu sakot, sasien vienā mezglā .. . Asinis saplūst acīs, tu guli, tikai ar šauru vēdera joslu pieskardamies grīdai, viss pārējais uzrauts gaisā. Pēc minūtēm piecām,

desmit jau zūd samaņa. Es tajā esmu nogulējis vairāk nekā diennakti un zinu, ko tas nozīmē. Tas bija jau pirms pāris gadiem. Bet, gulēdams tajā, es atcerējos Kampanellu un nodomāju . ..

Viņš nepaguva nobeigt. Atvērās mazā, apaļā actiņa durvīs un tūlīt aizsitās. Pēc tam nožvarkstēja atslēgas.

—           Pēc jums! — Voiciks ātri nosacīja. — Sakiet, ka es sāku smieties un iespļāvu jums sejā. Par Dofinē jūs man neko neesat sacījis: aizmirsāt uzvārdu.

Viņš pagriezās uz durvju pusi — tās vēl vienmēr slēdza — un aši pastiepa Gankam roku.

—           Kad jūs atgriezīsieties, manis šeit vairs nebūs. Bet kādreiz atcerieties mani, ja jums tomēr izdotos pieredzēt, kā ceļ saules pilsētu …

Pēkšņi viņš palēca nost no Gankas.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja kareivis ar papīriņu rokās.

— Ganka, — viņš uzsauca, — saposieties!

—    Uz redzēšanos, Voicik, — Ganka sacīja.

Voiciks neatbildēja.

Kad durvis aizvērās un spalgi noklakstēja atslēga, viņš kameras vidū atkal izbīdīja ķebli un salika uz tā šaha figūras tādā kārtībā, kādā tās bija bijušas pirms Gankas ierašanās. Viņš izdarīja dažus gājienus, pašūpoja galvu un sajauca figūras.

Tad piecēlās un sāka staigāt pa kameru.

—           Tā gan, Ganka! — viņš ierunājās, apstādamies pie durvīm. — Tā gan, draudziņ! Varbūt jūs Gardneru arī nenogalināsiet, bet tomēr, tomēr …

SEPTĪTĀ nodaļa

Misija, kuru Kurceram vajadzēja uzņemties, nemaz viņam nepatika.

Ne jau tāpēc, ka šim labi dresētajam, sīkstajam, gudrajam un pilnīgi bezprincipiālajam cilvēkam dergtos atmiņas par kādreiz piedzīvoto pazemojumu. Mežonīgie kliedzieni, lamāšanās divās valodās, lidojošie kauli, profesora satracinātais augumiņš — tas viss tagad, pēc tik daudz gadiem un milzīgajiem notikumiem, kas

šajā laikā risinājušies, bija pilnīgi pagaisis no atmiņas un zaudējis kādreizējo aizskarošo jēgu. Taču ne jau radnieciskas jūtas bija viņā pamodušās, ne arī, protams, sirdsapziņa, kuras eksistencei viņš nebija ticējis pat savas dzīves labākajos gados. Ne jau tas pamudināja viņu atsacīties no uzdevuma, ko uzspieda resors, ar kuru Kurceram gadus piecus nebija nekādu sakaru. Viņš atteicās tāpēc, ka uzskatīja par gluži nelietderīgu, smieklīgu un vienkārši par pazemojošu rīkoties tā, kā viņam lika to darīt.

—    Tāda nelietība! — Kurcers sacīja, un viņa skaistās lūpas sašķobījās kā asā riebumā. — Žēlīgais dievs, kādas, nelietības un muļķības sagudrojuši šie nelgas!

Un, kad ministrijā sākās spriedelēšana par to pašu, viņš arī šeit (lai gan, protams, ne jau ar tādu enerģiju un skaidrību) izsacīja apmēram tādas pašas domas.

—     Kāda joda pēc šie kumēdiņi? — viņš sacīja, neizpratnē rokas noplātīdams. — Visas šīs viltības un intrigas? Kāpēc radīt tādu lielinkvizitora un gestapo ierēdņa krustojumu, ja visu šo jautājumu atrisināšanai vajadzīgs tikai — lūk! — viņš viegli uzsita sev pa kabatu.

Bet mazais melnmatainais vīrelis ar iegareno galvaskausu un lielajām, kā nakts purniem mēnessērdzīgajām acīm, atbildot uz šo godīgo un patrulo — tīšuprāt patrulo — neizpratni, tikai pasmaidīja un nogrozīja galvu.

—    Mums ap sevi jāsapulcē Eiropas labākie prāti, — viņš paskaidroja. — Uzvarēt karā fiziski, kaujas laukos, — tas, protams, nozīmē daudz, — pundurītis pacēla pirkstu, — Joti daudz! Bet ne jau visu. Pēc tam vēl jāuzvar morāles jomā, cilvēku prātos. Ielāgojiet, ka vislielākie notikumi norisinās smadzenēs. Lūk, ko nesaprot kara resora brašie drošuļi.

—     Piedodiet, — Kurcers drūmi ierunājās, — bet arī es to nesaprotu. Principā nesaprotu. Man tas viss liekas pārāk izsmalcināti. Manuprāt, ir tā: ja es ienaidnieku esmu ar kāju pieminis pie zemes, tad viņš ir satriekts gan fiziski, gan morāli un nekādā ziņā nejutīsies vairs kā uzvarētājs. Dūre ir laba jau ar to vien, ka tā vienādā mērā veido kā miesu, tā dvēseli. Bet visas šīs

viltības, pierunāšanas, aktieru spēle … — Viņš atmeta ar roku. — Nē, tas nemaz man nepatīk.

—           Un tomēr, — ierunājās melnmatainais kroplītis,

—    jūs savā laikā teicami tikāt galā ar rakstu sēriju, ko mēs jums pasūtījām. Tas, ko tagad jums piedāvā, būtibā ir šā paša darba turpinājums. Mēs neesam izdomājuši nekā jauna.

—    Redziet, — Kurcers drūmi atbildēja, — šeit ir principiāla atšķirība! Es esmu žurnālists un varu uzrakstīt visu, ko -vien vēlaties, taču starp toreizējo laiku un tagadējo — vesels bezdibenis. Tolaik mūsu tanki vēl nebraukāja pa Eiropas galvaspilsētu ielām. Profesors Mezonjē bija mums neaizsniedzams. Bet tagad visu vajadzīgo jūs varat dabūt ar Gardnera palīdzību. Tas būs gan ātrāk, gan drošāk.

—    Ziniet ko, Kurcera kungs, — sacīja pundurītis pēc mirkļa klusēšanas. — Varbūt jums šajā lietā, — viņš paņirbināja pirksteļus, — traucē kas ļoti personisks? … Jūs taču saprotat, par ko es runāju? … Varbūt mēs patiešām slikti pārzinām jūsu ģimenes attieksmes? Tad pasakiet tieši, un ja būs tā, tad …

—    Nepavisam nav tā, — Kurcers attrauca. — Es braukšu un darīšu, ko liksiet. Bet,'—viņš drūmi pasmaidīja, — man, tāpat kā Napoleonam, nepatīk darīt to, kam nav jēgas. Kur pietiekami daudz fiziskā spēka, tur nav vajadzīga tāda māžošanās. Bet lai… — viņš piecēlās. — Lai notiek tā. Esmu skaidru un taisnu līniju cilvēks. Ja pavēlēts — es izpildu. — Viņš apklusa, tad, mirkli padomājis, piebilda: — Redziet, jūs sakāt: «morāla uzvara cilvēku smadzenēs». Bet es labi zinu, kādi šie morāli veidojošie spēki ir tīrā veidā. Es esmu redzējis un zinu, kā brauniņa stobra priekšā izmainās gan psihe, gan tikumība. Atkārtoju: es esmu dziļi pārliecināts, ka ienaidnieks, ko mana dūre notriekusi zemē, ātri pārnāks manā ticībā.

Melnmatis sabāza rokas svārku kabatās un līdz ar to kļuva vēl mazāks un vājāks.

—    Bet ja nu nē? — viņš iejautājās, ar interesi nolūkodamies uz Kurceru.

—    Tad es par maz viņam esrnu sadevis, vajag sist otru reizi un spēcīgāk,

—    Un viss? — pundurītis jautāja.

Kurcers viegli paraustīja vienu plecu. Šī saruna sāka viņu nopietni kaitināt. Viņš izņēma šķiltaviņas, pagrozīja tās rokā, uzmeta gaisā un atkal ielika kabatā.

—     Protams, — viņš gausi ierunājās, — ir tik sīksti un ietiepīgi rāpuļi; kurus nekādi sitieni neizmācīs, bet tādu nav daudz. Es saprotu, kā var sist, lai nosistu, taču vispirms sist, bet pēc tam pārliecināt… Nē, to es ar savu galvu nekā nevaru apjēgt.

Melnmatainais pundurītis vēl aizvien stāvēja nekustīgi.

—    Protams, — viņš sacīja, — jūs rīkosieties ciešā kontaktā ar Gardneru, un, ja nekas neiznāks, tad . . .

—    To jau es saprotu, — KurGers sacīja. — Bet, ja ar profesoru Mezonjē runātu viens pats Gardners, rezultāts būtu gluži tāds pats.

Kroplītis paskatījās uz Kurceru tieši, atklāti un vērīgi. Viņa lielajās melnajās acīs kaut kas uz mirkli iedzirkstījās, bet tad tūlīt nodzisa, un viņš pat viegli nožāvājās.

— Tas, ko es zinu par profesoru Mezonjē, — viņš mīksti teica, — neļauj man jums piekrist. Imperatīvo pasākumu sekmes šajā gadījumā, manuprāt, vairāk nekā apšaubāmas.

—     Bet vai jūs domājat, ka e? kaut cik ceru uz sekmēm? — Kurcers pēkšņi ierunājās īdzīgi un nikni.

—    Agrāk vai vēlāk Gardneram tā kā tā vajadzēs iejaukties, bet labāk būtu tūlīt sākt ar to .. . — Un viņš gribēja sameklēt savu platmali.

Pundurītis dziļi nopūtās, izņēma rokas no kabatām un piegāja pie galda.

—    Acumirkli! — viņš teica. — Es jums ceļam ko iedošu.

Pundurītis izbīdīja atvilktni un izņēma vairākas grāmatas krāsainos papīra apvākos.

—    Lūk, paskatieties, — viņš sacīja, — jo sevišķi šo «Zinātnes un mākslas mēneša arpskatu» sējumu. Tajā ir interesants doktora Gankas raksts.

Kurcers uzmeta tam ašu skatienu, taču nepasmaidīja, un viņa putnam līdzīgās acis lūkojās tikpat tieši un nespodri kā vienmēr.

—    Es zinu šo rakstu, — Kurcers sacīja un paņēma žurnālu.

—    Tad jau lieliski, — melnmatainais pundurītis atviegloti nopūtās. — Bet kāda vispār jūsu pašsajūta?

—     Pateicos, — Kurcers drūmi atbildēja. — Tā ir tāda, ka es pilnībā izpildīšu visu, ko jūs man pavēlat.

Pārnācis mājās, viņš ilgi staigāja pa kabinetu, svilpodams kādu idiotisku āriju, kaut ko pārdomāja, apsvēra, tad nosēdās pie galda un sāka rakstīt.

Tā viņu sastapa Gardners, kuram viņš iedeva uzrakstīto vēstuli.

—     Iestāstiet viņam, — Kurcers sacīja, — ka esmu savārdzis, guļu gultā, bet pēc dažām dienām būšu pilsētā.

Gardners neizpratnē uzmeta viņam skatienu.

—    Tātad jūs neieiesiet pilsētā kopā ar mums? — viņš jautāja.

Viņam bija pastāstīta slepenā ziņa, ka Kurcers iecelts par impērijas vietvaldi jaunajā provincē vai protektorātā un nekavējoties stāsies pie dienesta pienākumu izpildes. Par Kurcera speciālo misiju viņš zināja neskaidri un ne visu, tikai ar speciālu ministrijas rakstu viņam bija aizliegts aiztikt profesoru Mezonjē bez Kurcera ziņas vai sankcijas. Par Kurcera un Mezonjē radniecību viņš līdz šim zināja vienīgi to, kas viņam bija ministrijā pasacīts, tas ir, būtībā neko, atskaitot kailo faktu, kuru varēja dažādi novērtēt. Pat Kurcera patiesie nodomi viņam nebija pilnībā zināmi.

«Katrā ziņā šī vēstule profesoru pārāk neiepriecinās,» — Gardners ātri nosprieda, skatīdamies, kā Kurcers groza rokās šķiltaviņas. «Jā, ja tāds cilvēks grib ko panākt. . .»

Kurcers šķiltaviņas ielika kabatā, piegāja pie galda, atslēdza apakšējo atvilktni un izcēla no tās iegarenu un kā nobriedis diertvidus auglis dzeltenu pudeli. Viņš paņēma to rokās, piegāja pie loga un palūkojās stiklā kā gigantiska kristālā šķautnē.

—    Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit astotā gada! — viņš ar lepnumu noteica un nolika pudeli uz galda.

—     Ieiet pilsētā kopā ar jums? Nē, kāpēc?! — Viņš pasmīnēja tā, ka pat Gardneram kļuva neomulīgi. — Nē, es pāris nedēļas nokavēšos. Lai ļaudis jūs labi aplūko

un šo to pārdomā. Tam arī vajadzīgs zināms laiks. Ja es tūlīt ieradīšos, daudzi no viņiem nemaz nedabūs izbaudīt jūsu roku, bet viņiem, — viņš atkal pavīpsnāja,

—    nepieciešams pamatīgi iepazīties ar visu.

«Paskat, kāds maita!» apstulbinātais Gardners nodomāja. «Viņš nemaz neslēpj, ka es viņam esmu vajadzīgs tikai kā melnais fons. Mums jābūt sliktiem tāpēc, ka viņš grib būt labs. Vai es viņam esmu kāds moris, vai?»

—     Sakiet, — viņš ierunājās parastā tonī, — kas šāda gadījumā man īsti darāms? Institūta līdzstrādniekus tātad es nekādā ziņā nedrīkstu aiztikt? Vai nav tā?

Šajā mirklī Gardneram aiz muguras kāds sāka kliegt spalgā, aizsmakušā balsī. Viņš apcirtās apkārt.

Sirdīgs zils papagailis ar garu asti tupēja uz maikstīles un kaut ko pikti izkliedza, ar knābi tvarstīdams būra režģus.

—     Arra! Arrra! Arrrra! — papagailis aizgūtēm brēca, un tūlīt citā kaktā kāds uz šiem kliedzieniem atbildēja, smalkā meža putna balstiņā iečivinādamies:

—    Tsīt, tsīt, tuīt, trr .. .

Un pēc īsa klusuma mirkļa atkal atsāka:

—    Pļeņ, pļeņ, pļeņ, ssss!

Gardners paskatījas turp un tikai tagad pamanīja, ka starp diviem grāmatu skapjiem, kabineta kaktā nolikts liels būris ar ieslīpi pītām, režģotām sienām, kuru viņš sākumā bija noturējis par skapi. Ielūkodamies tajā, viņš ieraudzīja nocirsta koka neskaidros apveidus, bet uz tā rupjajiem zariem — krāsainus pūku kamoliņus: tur tupēja sīki meža putneļi, kas jau bija iekārtojušies nakts dusai.

«Velns parāvis!» pārsteigtais Gardners nodomāja. «Kas tas viņam par Noasa šķirstu? Un vēl dižojas, maita! Stāv un smaida … Vai tikai viņš nav ķerts? Are, kādas viņam acis!»

—    Arra! Arra! Arra! — rīstīdamies brēca papagailis un, pēkšņi spārnus sakulstījis, ierunājās: — Herr Kurrcer, cukurru, cukurru, herr Kurrcer!

Kurcers staroja.

—    Mana zvērnīca! viņš lepni paziņoja. — Ziniet, es no puikas gadiem nodarbojos ar putnu ķeršanu. Tas

ir hiacintu ara, ļoti reta, tagad gandrīz jau pilnīgi izzudusi šķirne. Sim eksemplāram ir gadu piecdesmit. Ziniet, papagaiļi dzīvo ļoti ilgi. Humbolts, piemēram, stāsta, ka…

«Tu varētu iestāties zvērnīcā par iekšā rāvēju,» Gardners nikni nodomāja, nez kāpēc skaizdamies arvien vairāk un vairāk, bet sirdīgais papagailis pa to laiku kaut ko bija sadomājis un priecīgi sāka saukt:

—    Garrrdner, herr Garrrdner!

Tas bija tik negaidīti, ka Gardners gandrīz atsēdās uz grīdas. Viņš jautājoši palūkojās uz Kurceru.

Kurcers stāvēja nekustīgi, taču seja viņam laistījās klusā sajūsmā.

—           Viņš atceras visu manu paziņu uzvārdus, — Kurcers sacīja lepnā aizgrābtībā. — Ejiet, Gardner, iedodiet viņam cukura graudu. Redziet, kāda atmiņa! Es viņam vakar tikai trīs reizes atkārtoju jūsu uzvārdu.

Viņš pieskrēja pie galda, izbīdīja atvilktni un izņēma no tās dažus cukura graudus.

—           Iedodiet, iedodiet viņam graudiņu pats ar savām rokām! — Kurcers sajūsmā čukstēja. — Jūs redzēsiet, cik brīnišķīgs putns …

«Vai viņš patiešām jucis?» Gardners nodomāja jau gandrīz vai ar bailēm, bet Kurcers viņam grūstin grūda rokās cukuru.

Beidzot Gardners to paņēma un piegāja pie būra.

Ieraudzījis pienācēju, hiacintu ara sarosījās, ar melnajām, spēcīgajām, lielām zvīņām segtajām kājelēm attipināja pa laktiņu, izbāza knābi un kaut kā no sāniem ierastā smalkjūtībā viegli pieskārās cukuram.

Gardners ielika putnam knābī graudiņu, tad papagailis, tikpat ņipri pa maikstīti slīdēdams, aizvirzījās uz būra vidu un sāka grauzt cukuru.

—    A! A! — viņš iebrēcās un sasita spārnus.

Bet Kurcers tūdaļ mātes lepnumā paskaidroja:

—    Redziet, cik gudrs: apēda un pateicas!

— Tcik, tcik, tcik, tss, — atskanēja aiz muguras,

Kurcers piegāja pie skapja un nospieda pogu.

Ienāca apkalpotājs.

Kurcers izņēma pulksteni.

—    Astoņi!—viņš zīmīgi teica. — Laiks iedegt ugu

nis. Kapec būris nav apsegts? Redziet, putni uztraucas, nevar iemigt.

—    Teņk, teņk, teņk, — atkal astkanēja būrī.

—    Vai dzirdat? — Kurcers sapīka,

«Vājprātīgs!» Gardners nodomāja jau dziļā pārliecībā.

«Neapšaubāmi vājprātīgs! Ari Gēringam pilna pils ar zvēriem un putniem.»

Apkalpotājs atnesa lielu baltu pārsegu un uzmeta to uz būra. Tajā tūlīt iestājās klusums.

Gardners iededza gaismu, paņēma no galda pudeli un pacēla pret galda spuldzi. Pudele iekvēlojās, iemirdzējās kā milzīgs dzidri' zeltains kristais.

—    Nē, kāpēc lai neapcietinātu, — Kurcers sacīja.

—    Nekādā gadījumā neviens no viņiem nav saudzējams! Taisni otrādi! Nekavējoties apcietiniet pāris institūta līdzstrādnieku! Es pat palūgšu — dariet to pēc iespējas brutālāk. Labi, ja jūs varētu to izdarīt profesora klātienē, tā, lai viņš redzētu.

Kurcers pēkšņi pasmaidīja greizu un niknu smaidu.

—           Man jāparādās kā glābējam! Saprotiet, man taču kāds jāglābj, un no kaut kā jāglābj! Jums šajā ziņā jānāk man talkā! Bet vispār, — viņš atmeta ar roku,

—    tā, protams, ir muļķīga un, šķiet, pilnīgi nevajadzīga ķēpāšanās! Tomēr, paskatīsimiesl

«Nē, nav vis vājprātīgs!» Gārdners nodomāja, ielūkodamies Kurcera skaidrajās lūša acīs, «bet vienkārši lops.»

Un no šīs domas viņam kļuva vieglāk.

Aiziedams viņš paņēma līdz «Mēneša Apskatu» un jau diezgan noteikti zināja, kas viņam jādara, kurš jāapcietina un pat kurš pirmais būtu pratināms. Un, lūk, abu aprēķinos ieviesās negaidīts misēklis. Viņu pasākumos iejaucās Kārlis Voiciks.

ASTOTĀ NODAĻA

Nekad Kārlim Voicikam tik ātri nemainījās izmeklētāji kā šajā pēdējā nopratināšanā.

Izmeklētāji bija divi. Pirmais ar viņu sāka runāt Gardners, tūlīt pēc tam, kad Ganka bija atbrīvots.

Gaiteni Voiciku apturēja, nosēdināja uz sola un uzlika roku dzelžus. Tad aiz elkoņiem pacēla un veda tālāk.

Gāja ilgi. Lifts nedarbojās. Lai nokļūtu līdz Gardnera kabinetam, vajadzēja iet pa vairākiem gaiteņiem un kāpnēm. Katru kāpņu galā Voiciks noteikti apstājās, lai atpūstos un palūkotos apkārt.

Tā kā ēku tūlīt bija aizņēmusi gestapo, tā paglābās no izdemolēšanas. Lielākā daļa iekārtas bija saglabājusies. Vietumis kāpņu laukumos pat stāvēja palmas, bet zem tām uz soliem, kas, acīm redzot, bija atnesti no citurienes, bariņos sēdēja kareivji.

Gardnera personiskais kabinets atradās tik augstu, ka lielajam venēciešu logam, kas izgāja uz pagalmu, nebija pat režģu. Iedams pa kabinetu, Kārlis Voiciks pēc veca paraduma palūkojās pa logu — kaut kur tālu tālu lejā viņš redzēja pagalma stūrīti, bet tajā vairākus mirdzošus, vabolēm līdzīgus, jaunus automobiļus.

«Jā, no šejienes pa logu neizlēksi,» viņš nodomāja.

Pārlaidis ašu skatienu kabinetam, Voiciks tūlīt ievēroja, ka Gardners to pārvērtis par salaupīto mantu noliktavu. Grīda bija izklāta ar dārgu gobelēnu, uz kura raibā ņirbā jaucās bezbārdaini vīrieši, kailas sievietes, daudzām kolonām rotāta tempļa drupas, bet starp tām — degoši trijkāji, zizlis ar zvirbuļa spārniem, lauri, bruņas, zobeni un balti zirgi.

«Zagta manta.» Voiciks nodomāja.

Ar acīm viņš sameklēja krēslu, kas stāvēja kaktā iesāņus pret galdu, piegāja un apsēdās tajā, un tad pāri Voicikam no tumšzaļa audekla noliecās nule no okeāna putām iznirusī Venēra, nolūkodamās viņā ar klusu un gudru smaidu. No viņas auguma uz mēļajām piekrastes smiltīm krita visliegākā viela pasaulē — jūras putas, — vienīgais materiāls, no kura pat tikai dievi spēja viņu radīt.

«Bet Ievu Sinajas ebreji izlipināja no Sīrijas māla pikas,» Voiciks nez kāpēc miglaini nodomāja. Tad pacēla acis un ieraudzīja Gardneru.

Gardners sēdēja pie galda, glaudīdams lotosa veidā izgatavotu bronzas tintnīcu, un viņa zilganās lūpas jau drebēja.

«Un šo lotosu viņš ari nozadzis,» Voicikam galvā pavīdēja doma.

—           Neviens jūs neaicināja sēsties, — aizkaitinātais Gardners pēkšņi ierunājās un pietrūkās no krēsla. — Nu, tūlīt slienies augšā!

Voiciks tikai ko noņurdēja un sakrustoja kājas.

—    Kāpēc jūs bļaustāties? — viņš mierīgi iejautājās.

—    Jūs taču zināt, ka stāvēdams es nerunāšu.

—    Nerunāsiet? — Gardners noprasīja ņurrājošā balsī.

—    Bet vai jūs pārāk daudz neiedomājaties? Runāsiet! Es piespiedīšu!

—           Ielāgojiet vēl ko, — Voiciks turpināja tikpat mierīgi, — es taču lieliski saprotu, kāpēc jūs šodien mani esat izsaucis.

—           Saprotat? — Gardners laipni ievaicājās, un viņa plānās lūpas atkal nodrebēja.

—           Protams, — Voiciks atbildēja mierīgi un pat nevērīgi.

— Un ko tad jūs tādu saprotat? — Gardners jautāja ar to pašu saldo, naida pilno smaidu, aplūkodams Voicika četrstūraino, tumšiem plankumiem nosēto seju.

Voiciks aši nopūtās, atmetās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

—    Neesat izgulējies, vai, —4 Gardners atkal iejautājās.

—    Kamera slikta?

— Nē, kāpēc, kamera kā jau kamera, — Voiciks miermīlīgi atbildēja. — Citās droši vien saslānīts pa simts cilvēku, bet kopš tā laika, kad jūs pie manis iesēdinājāt šo jukušo mērkaķi, es vēl acu neesmu aizvēris.

Gardners pavīpsnāja ar vienu vaigu un paraustīja plecus.

—           Nekā nesaprotu, —viņš sacīja. — Mērkaķis — tas, protams, būs Ganka. Bet kāpēc viņš pēkšņi ir mērkaķis? Es domāju taisni otrādi: sak, veci draugi, būs par ko aprunāties, — bet jūs pēkšņi — mērkaķis, — Gardners atkal pagriezās pret Voiciku. — Jūs varbūt domājat, ka viņš jūs nodevis? Nē, neraizējieties, jūsu īstais vārds man bija zināms jau pirms apcietināšanas. Jā, un ko tad Ganka īsti nogrēkojis?

—    Padarījāt viņu traku un vēl jautājat.

, — Kas? Es? — Gardners brīnījās un pat roku pielika pie krūtīm.

—     Jā, jūs. Nezinu, kādā veidā, bet tagad jau viņš galīgi jucis. Taču, neraugoties uz to, — Voiciks domīgi piebilda, — esmu jums ļoti pateicīgs, ka pagādājāt man tādu kaimiņu.

— Esmu aizkustināts, pārlieku aizkustināts, Kārli Voicik, — Gardners viegli paklanījās. — Papūlēšos arī turpmāk izpelnīties jūsu pateicību. — Viņš mirkli klusēja, tad pabungāja ar pirkstiem pa galdu un iejautājās:

— Nu, bet kāpēc jūs esat tik pateicīgs? Nevarot aizmigt, bet man izsakāt pateicību.

—    Redziet, — Voiciks atbildēja, — notikums ar Ganku pavisam skaidri parādīja, ka jūs pārvēršaties par vecu idiotu.

Gardneram notrīsēja seja, bet viņš tikai dziļi un lēni nopūtās un atmeta galvu atpakaļ.

—     Jūs mani intriģējat, — mirkli vilcinājies, viņš ierunājās tajā pašā drebošajā, mazliet ņurrājošā balsī.

*— No kā tad jūs to redzat?

Voiciks ļoti ilgi, apmēram kādu minūti, sēdēja klusēdams.

Atslējies pret arkveidīgo logu, Gardners nekustīgi noraudzījās uz viņu un arī klusēja.

— Kas tā par idiotisku padarīšanu, ko jūs ar Ganku ēsat sagudrojuši? — Voiciks jautāja. — Kas man viņam bija jānodod? Kādam velnam tas viss?

— Vai tad viņš teica, ka es viņu sūtīju pie jums? — Gardners pēc īsa klusuma brīža ievaicājās un atgāja no loga.

—     Te nu bija, teica! Liela vajadzība, lai viņš butu teicis! Viņš vispār nevarēja izrunāt divus sakarīgus vārdus — tā jūs viņu bijāt nobiedējis. Pat aizmirsa, kā sauc izmeklētāju. Taču, sakiet, sakiet pēc sirdsapziņas: kas ar tādiem nējēgām ielaižas? Paskatos uz viņu — trīc un dreb, ņaud . .. Tpū! Gan žēl, gan dūšu šķebina. Un jūs varējāt iedomāties, ka es līdīšu šādā cilpā? Eh, cik rupjš, šablonisks darbs. Par muļķi jūs nevarētu saukt, bet rīkojaties kā gatavais idiots. Jā, jā, kā idiots.

Gardners ātri piegāja pie galda, noliecās, izbīdīja atvilktni un sāka steigšus rakņāties tajā — un to visu

darīja tā, lai viņa seja nebūtu redzama. Kad viņš pagriezās iesāņus, Voiciks ar patiku ievēroja, ka Gardneram dreb lūpas.

—     Es taču zinu, — Voiciks bezrūpīgi turpināja, — ka agrāk jūs strādājāt gan labāk, gan tīrāk. Atzīšos, mēs no jums pat baidījāmies, bet tagad, sakiet pats, kā lai no jums bīstas? Jūsu dūres pēc, vai? Bet katram jefreitoram dūre taču lielāka par jūsējo, un ari sit tā daudz labāk, — Voiciks ar nožēlu pašūpoja galvu. — Jūs, Gardner, tomēr esat inteliģents, lai kā jūs mēģinātu izgrozīties, — Voiciks runāja ar iejūtu. — Jūs sitat, pats sajūsminādamies un priekā smilkstēdams. Bet jefreitors to dara vienkārši — zvetē un zvetē, kamēr iedzen kapā. Nē, nē, jūs noteikti kļūstat vecs, jums laiks braukt uz ogļskābajām vannām. Jūs taču esat tieši ģenerāļu vecumā. Vai hemoroīdu vēl nav?

—     Es jau nu aizbraukšu, aizbraukšu uz kūrortu, — Gardners asi pavērsa pret viņu seju, — bet jums savas saules pilsētas neredzēt. Pēc pusstundas es jūs aizsūtīšu uz bedri. Uz bedri! Bedri! Redziet, uz bedri!

—    Bet vai tu ilgi bez manis staigāsi apkārt? — Voiciks iejautājās, un tik saldi nostaipījās, ka viņam pat kauli nogurkstēja.

—     Es… — Gardners ierunājās it kā mierīgi, bet tad pēkšņi sāka kliegt: — Piecelies, maita! Piecelies, sprāgoņa! Piecelies! — Viņš trieca ar dūri pa galdu tā, ka tinte izšļācās no bronzas lotosa un aplēja viņa papīrus.

—    Piecelies, kad vācu virsnieks ar tevi runā!

Viņš akli gāzās pie Voicika un sagrāba to aiz apkakles,

—    Tu domā, — Gardners šņāca, aizelsdamies un siekalas šļakstīdams, — ka es tevi vienkārši nošaušu? Nē,: draugs, es tevi..,

Gardners viņu tā purināja, ka Voicika galva sitās pret sienu. Bet Voiciks lūkojās viņam sejā un smaidīja tāpat kā agrāk.

—     Ak, tad tādas tās lietiņas! — viņš saprotoši noteica, un viņa skaidrā, zobgalīgā balss Gardneru mirklī atskurbināja. Ar riebumu atgrūdis Voiciku, viņš sāka soļot pa kabinetu. — Ak, tad tādas tās lietiņas! Jūs esat pilnā. Es sākumā to nepamanīju. Tātad jūs jau

pašā rīta agrumā… — viņš noklakstināja sev pa kaklu.

—    Eh, cik lieliski! Vareni, Gardner! Nu, tagad jūs vairs ilgi nevilksiet. Ar to jūs visi beidzat.

Atvērās durvis un bez pieklauvēšanas kabinetā ienāca kāds cilvēks. Lokans, gaišmatains, vidējos gados, pēc izskata sportists. Viņam bija bāla, skaista aktiera sej:i, lielas un gaišas acis. Mīkstiem kaķa soļiem viņš piegāja pie rakstāmgalda un apstājās, nopietni un vērīgi nolūkodamies uz Voiciku.

— Jūs dižojāties, — Voiciks klusām sacīja, — ka uzcelsiet jaunu dzīvi, bet nekā cita jums nebija kā vien nāve. Bet ar nāvi, ar nāvi taču dzīvi neuzcelsiet? Vai jūs patiešām esat tādi muļķi, ka pat to neapjēdzat? Nāve, bailes, ienaids, — tie visi taču ir negatīvi, noliedzoši faktori. Tie noderīgi postīšanai, bet ne jauncelsmei. Lai celtu dzīvi, kaut arī vispieticīgāko, tā vispirms jāmīl, bet jūs no tās bīstaties. Lūk, tāpēc arī visur, kur rīkojas jūsu zamša cimdā tērptā dūre, iznākums ir vienāds. Piedevām jūs vēl varat apstulbināt, sist, sagraut, dragāt, nogalināt un iznīcināt! 5ajā ziņā jūs esat spēcīgi, vareni, atjautīgi un pat gaišredzīgi. Jūs esat ģeniāli attieksmē pret visu, kam sakars ar sāpēm un ciešanām, bet tur, kur savas tiesības piesaka dzīve, nevis kaila tās noliegsme, jūs esat tikpat vientiesīgi kā Sandviču salu kanibāli. Visur, kur pamostas un no tumsas iznirst gaišais cilvēka saprāts, tas izdeldē jūs, kā saules gaismā iznīkst pelējums. Jūsu pašu saprāts!

Gardners klausījās un klusēja.

—    Nē, Kurcer, — viņš noteica, griezdamies pie slaidā, lunkanā, sportistam līdzīgā cilvēka, — tā sarunāties es nevaru. Es runāju, bet viņš mītiņo. Tā ir histērija. Pilnīga histērija. Man pašam ir vāji nervi Jūs esat meistars intelektuālās sarunās, tāpēc.,. Un, galu galā, kāpēc man tas vajadzīgs …

Viņš piecēlās no galda un izgāja no istabas. Kurcers piesardzīgi aiz atzveltnes paņēma smago krēslu, viegli pacēla to, atbīdīja ūn atsēdās. Pasēdēja, palūkojās uz Voiciku un nez kāpēc pārvietoja tintnīcu.

— Vai gribat ūdeni? — viņš pēkšņi iejautājās.

—    Nē, — Voiciks atbildēja.

—    Es tomēr jums ieliešu, — Kurcers neatlaidās.

—     J ūs tā uztraucāties …

Viņš pielēja pilnu pokālu, paņēma to ar diviem pirkstiem, bez trokšņa, mīksti piecēlās un piegāja pie Voicika.

—    Dzeriet, dzeriet! — viņš lietišķi sacīja. — Es saprotu, es pats esmu tikpat dedzīgs. Saruna, acīm redzot, bija ne visai patīkama. Gardnera nostādne ikvienu var novest histērijā. Dzeriet taču — vai tad no tā kas grozīsies?

Kad pokāls pieskārās Voicika lūpām, viņš ar muti alkatīgi , pieplaka pie iesarkanā stikla un izdzēra ūdeni.

— Redziet, — Kurcers līdzjūtīgi ierunājās. — Atjaujiet, es jums vēl ieliešu. Nebaidieties, negribu jūs pielabināt. Man ar jums būs saruna, taču tīri teorētiskā plānā, bez bļaustīšanās.

Voiciks izdzēra vēl otro pokālu.

— Tā, — Kurcers sacīja, — lieliski. Vai cigareti nevēlaties? Eh piķis, rokas jums taču saslēgtas. Un, protams, gluži veltīgi. Es tūlīt aizsūtīšu pēc atslēgas. &lt;— Acis nenovērsdams, viņš skatījās Voicikam tieši sejā.

—     Es dzirdēju jūsu sarunu ar manu kolēģi. Jūs, protams, esat drosmīgs cilvēks. Viņi jūsos daudz ko zaudē, taču jāsaka atklāti: arī es nekādā ziņā neesmu vienis prātis ar jums.

»— Patīkami dzirdēt, — Voiciks rupji viņu pārtrauca.

*— Bet jūs neuztraucieties, nenervozējiet, — Kurcers pasmaidīja. — Jūsu nervi — tas taču ūdens uz manām dzirnavām. Bet es spēlēju atklāti. Guļošu es nesitīšu. Redziet, jūs nule kliedzāt: «Gaišais cilvēka saprāts!» Nav vārdam vietas, tas ir nopietns arguments. Taču stāvoklis ir šāds: pēc minūtēm trīsdesmit jūs izvedīs pagalmā, nostādīs ar seju pret sienu un nošaus. Iegarenajās smadzenēs ielaidīs svina piku, un jūsu gaišais cilvēka saprāts, kura vārdā visa šī jezga sākusies, nodzisīs uz mūžīgiem laikiem. Bet radījumi, kuru dēļ jūs mirstat, turpinās dzīvot. Man nav nekāda iemesla ne bīties no viņiem, nedz arī tos cienīt, tātad nav arī nekāda iemesla tos nošaut. Taču ar viņiem es nerunāšu, bet, redziet, atbraucu speciāli, lai aprunātos ar jums, mēs abi vispirms esam vienādas psihiskas struktūras cilvēki, un

tas paskubina uz atklātību, bet, otrkārt, jau sen esmu sapratis, ka vienīgais cilvēks, ar kuru varu būt atklāts, ir tas, kuru pēc sarunas es pats nošaušu. Vai es pareizi spriežu? — viņš pēkšņi apvaicājās.

*— Pilnīgi pareizi, — Voiciks labprāt piekrita.

*— Nu, redziet. Bet man tomēr negribētos to darīt. Papētīsim viens otru. Varbūt mēs nemaz nestāvam tik tālu viens no otra? — Viņš viegli paraustīja plecus.

—    Jūs taču man ari esat vajadzīgs tā paša saprāta vārdā, tikai mans saprāts nav tāds, par kādu jūs runājat. Mūsu laikmeta saprāts atrodas pavisam citās rokās. Tas ir negatīvs, nevis pozitīvs jēdziens. Redziet, sarunas sākumā jūs sacījāt, ka mans saprāts mani nogalinātu, ja .,. nu, un tā tālāk, tādā pašā garā. Taču tas nav taisnība, — nenogalinātu un nekad nenogalinās. Mēs, Voicik, esam izjutuši to, kas pasaulē visbaismīgākais un nemainīgākais — tukšums.Vienam no mūsu dzejniekiem ir dzejolis, es pašreiz neatceros, kā tas saucās, bet īsumā tā saturs šāds. Kādā pagānu templī, nišā, stāv statuja, kurā iemiesota vai nu patiesība, vai saprāts, vai arī kāda augstākā būtne, lāgā neatceros, bet šajā gadījumā tam nav nozīmes. Svarīgi tas, ka statuja aizsegta, bet skatīt to drīkst tikai priesteri, un arī vienīgi viņu iesvētes dienā. Bet, ja viņi spējuši ielūkoties dievībai vaigu vaigā, tad arī tie paši kļūst kā dievi. Tā vismaz viņiem apsolīts. Taču šeit ir viens āķis: pirmkārt, tas ir pēdējais pārbaudījums, kuram jāgatavojas gadiem ilgi, gavējot, dzīvojot atturībā, nemitīgi pilnveidojoties un tā tālāk tādā pašā garā; otrkārt, — un tas ir pats galvenais! — arī pēc visa tā tikai ļoti nedaudz spējuši skatīt dievības vaigu. Bet tālāk sižets risinās šādi: kad pienāk dzejoļa varoņa iesvētes diena, tiek atrauts aizsegs nišai, kurā atrodas statuja, bet varonis zaudē prātu. Kāpēc? Svarīgi tieši tas, ka autors nekā nepaskaidro. Cilvēks vienkārši paskatījies, zaudējis prātu — un tas viss. Jāvaicā: ko tādu viņš ieraudzījis slēpjamies aiz aizsega? Neviens to nezina. Bet jums, Voicik, es to pateikšu. Nekā tur nebija! Kaila un tukša niša — zirnekļu tīkli, mitrenes un peļu mēsli. Nav slikti izdomāts? Atrauj aizsegu un nopriecājies par melno bedri. Tāda ir patiesība. Skaidrs, ka tie sajūsminātie vientieši, kas cerēja ieraudzīt

ko sevišķu, nespēj pārciest šo tukšumu, šo neko. Bet ēs, atbrīvojies no žēluma, labā izjūtas un sirdsapziņas,— es izturēšu! Tēs drosmīgi nolūkošos melnajā bedrē un nopriecāšos, ka tajā nav nekā cita kā vien peļu mēsli! Ziniet, vienīgais, kas man evaņģēlijā patīk, ir tas, ka Kristus nav atbildējis uz Pilāta jautājumu, kas ir patiesība. Taču es būtu atbildējis, un mana atbilde būtu pareiza. Vācija bija monarhija, tad Vācija kļuva par republiku; Vācija bija republika un atkal no jauna kļuva par monarhiju, bet pēc tam nebūs vairs ne Vācijas, ne monarhijas, ne republikas, būs vienīgi tā pati melnā bedre. Un tas ir viss. Nu, sakiet pats: kāda jēga ciest, liet asinis, siekalas vai tinti un sajukt prātā, ja viss beidzas ar to pašu. Ar to pašu bedri. Vai nav labāk…

—    Labi, — Voiciks sacīja. — Es saprotu, kāpēc jūs runājat par bedri. Tūlīt jūs man piedāvāsiet dzīvību apmaiņā pret kādu nelietību.

Kurcers atbīdīja bronzas lotosu, piecēlās no galda, pienāca pie Voicika un uzlika viņam roku uz pleca.

—    Jums taisnība. Es jums to piedāvāju, šo brīnišķīgo, nelietīgo dzīvību. Un vai patiešām jūs būsiet tāds nelga, ka nepieņemsiet to no manām rokām, kaut vai tā iemesla pēc …

—           Kāda iemesla pēc? — Voiciks viņu pārtrauca.

—    Šās melnās bedres pēc, aiz kuras jūs vairs nekā nespējat saskatīt? Nē, nepieņemšu, turklāt visa šī saruna ir gluži veltīga, jo jūs mani tā kā tā apkrāptu.

Kurcers vērīgi, laipni un atklāti ielūkojās Voicikam acīs, vēl aizvien nenoņemdams roku viņam no pleca.

— Bet saprotiet taču pats — man vairs nebūs nekādas vajadzības jūs krāpt! Man ļoti gribētos jūs saudzēt. Redziet, stundas ceturksni es zaudēju, lai pārliecinātu jūs, ka nav vērts slieties pakaļkājās un izgāzt krūtis. Bet vai patiešām man tas neizdosies, vai patiešām jūs tik lielā mērā esat frāzes varā, ka redzat…

Voiciks skarbi saskurināja plecu un nokratīja viņa roku.

—    Redzu kaut ko vairāk nekā šo melno bedri vien. Un iedomājieties — es redzu, redzu saules pilsētu!

—    Nu, un vai drīz jūs domājat to Vācijā uzcelt? — Kurcers pavīpsnāja.

Voiciks domīgi nošūpoja galvu.

—     Nē, Kurcer, līdz tam vēl tālu. To varēs izdarīt tikai tad, kad jūsu vairs nebūs. Bet vai patiešām jūs neredzat, ka esat nolemti neizbēgamai bojā ejai, ka jums nebūs pat kur bēgt, ka, ieslodzīdami koncentrācijas nometnē veselas zemes un tautas, jūs esat tām ļāvuši sevi ielenkt, un tagad jūs kā skorpioni tupat uguns lokā? Jūs paši sev esat uzcēluši cietumu, paši tajā apmetušies un paši radījuši sargus savam cietumam, tāpēc par jūsu likteni man nav nekādu bažu. Pēc tam kad būsiet mani nošāvuši,.,

Kurcers asi atrāva roku no viņa pleca un spēji izmainījās: viņa seja pārakmeņojās, acis samiedzās; viņš stāvēja, izslējies visā augumā, stingri un brīvi no augšas uz leju nolūkodamies Voicikam sejā.

—     Nošāvuši? — viņš ievaicājās drebošā balsī, kurā bija jaušams bezgalīgs naids. — Redziet, tieši šajā ziņā jūs kļūdāties! Nē, mēs neesam tik vientiesīgi, kā jūs iedomājaties. Mēs esam sagatavojuši jums tādu pārsteigumu, ka mēms paliksiet, to ieraugot. Mēs jūs nevis nošausim, bet vienkārši dzīvu iemetīsim bedrē. Izvedīsim divus apcietinātos, piespiedīsim izrakt kapu, ieguldīsim jūs tajā un pavēlēsim: «Beriet ciet!» Uņ viņi jūs apbērs, Kārli Voicik! A-ā! Nobālējāt gan? Jums tas nepatīk? Vai patiešām jūs domājāt tikt vaļā ar lodi pakausī, ar tik vieglu un nesāpīgu nāvi? Cerējāt mūs piekrāpt ari šajā lietā? Nē, jūs alojaties, mēs neesam tādi, Kārli Voicik! Un ja jūs pats ..,

—    Redziet, jūs man atkal piedāvājat dzīvību.

—    Jums taisnība! — Kurcers stingri noteica. — Pēdējo reizi es jums to piedāvāju. Ja jūs piekritīsiet, tūlīt no šā kabineta es atlaižu jūs brīvībā. Iegaumējiet šos vārdus. Ir manā varā to izdarīt. Atlaižu jūs brīvībā! Vai saprotat? Pats pavadu jūs līdz durvīm, atveru tās, saku «uz redzēšanos» un pazūdu uz visiem laikiem. Ejiet, kurp gribat, kalpojiet, kam gribat, kaut vai atkal tam pašam cilvēka saprātam, dariet visu, ko gribat, mēs uz mūžu mūžiem liekam jūs mierā.

—     Nu, un kas man jādod pretim? — Voiciks iejautājās parastajā tonī, bet Kurcera labi trenētais skatiens pamanīja, ka viņš it kā saplacis un sabrucis.

— Pretim? — Kurcers sarosījās. — Jā, žēlīgais dievs, nekas sevišķs, tikai tas pats, par ko mēs jau tik neauglīgi mēģinājām vienoties. Nu, protams, vispirms jūs precīzi nosauksiet… Bet šim nolūkam mēs jau paaicināsim Gardneru. Viņš jums visu pēc kārtas paskaidros, bet pēc tam es jums iedošu naudu un jaunu pasi. Tas viss jau atrodas šeit, galdā. Jūs man dosiet parakstu …

Voiciks neatbildēja. Viņš sēdēja, mēmi galvu noliecis, un ko appvēra.

—    Vai jūs dzirdat? — Kurcers ierunājās skaļāk, — Jūs man dosiet parakstu.

—    Labi, — Voiciks pēkšņi ierunājās. — Esmu ar mieru. Noņemiet roku dzelžus.

Kurcers nodrebēja un, uz mirkli apklusis, pavērās viņam sejā.

—    Atraisiet man rokas, — Voiciks atkārtoja.

—     Nē, jūs esat ar mieru? — Kurcers atsāka, nespēdams savā balsī apvaldīt ne izbrīnu, ne neuzticību.

—    Bet pagaidiet, vai jūs saprotat.,«

—    Esiet mierīgs, es saprotu, — Voiciks greizi pasmaidīja. — Noņemiet roku dzelžus.

Iestājās garš klusuma brīdis. Kurcers sēdēja, abas rokas uz galda uzlicis, un nolūkojās uz Voiciku.

—    Jūs atkal izliekaties, — viņš pārliecināti ierunājās.

— Žēlīgais dievs, cik tas vips apnicīgi! — Voiciks īgni

iesaucās. — Nu, ko tad jūs īsti gribējāt, kāpēc visa šī saruna? Pasauciet savus kareivjus, un izbeigsim šo lietu.

—    Tātad jūs patiešām esat ar mieru? — vēl arvien svārstīdamies, Kurcers iejautājās.

—     Cūka! — Voiciks pēkšņi sāka kliegt un spēji pielēca no krēsla. — Nu, ko tu, ko tu īsti gribi? Jā, jā! Esmu ar mieru, man bail no šās bedres, es zinu, cik lēnā nāvē mirst dzīvi apraktie, es nevaru, nevaru to izturēt! Es zinu, ka tu mani apkrāpsi, neatbrīvosi, bet vienkārši nošausi. Taču lai, lai! — Viņš kā murgos svaidījās krēslā.

—    Es padevos, zaudēju spēkusr nobijos. Nodevu, nodevu! Bedre, bedre, bedre! Es nespēju to izturēt. Ja patiešām mani atbrīvotu, es pats pakārtos, bet šī bedre,,. Ai, cik zemisks ir cilvēks, cik zemisks! No cilpas nenobijos, no cirvja nenobijos, no lodes nenobijos, bet no

bedres …— Viņš pēkšņi metās virsū Kurcerām. — Nu, aproc, aproc mani, maita! …

Balss viņam aiztrūka, drebēdams un gārgdams viņš aizgūtnēm tvarstīja elpu.

Tad Kurcers steidzīgi piegāja pie Voicika, izņēma no kabatas atslēgu, ātri noņēma roku dzelžus un nometa tos uz grīdas. Krītot dzelži tik nelabi iežvadzējās, ka Kurcers pat nodrebēja un viņam saviebās seja:

—    Velns lai parauj! Nervi!

Voiciks sagrīļojās, sagāzās sāņus un būtu pakritis, ja Kurcers viņu nesaturētu aiz pleciem.

Turēdams Voiciku stingri un saudzīgi, Kurcers juta, ka viņam rokās sagumis pa pusei jau nedzīvs ķermenis ar ļenganu, nespēcīgu muskulatūru.

Bet Kurcers nemaz nebrīnījās. Teorētiski viņš to zināja un uzskatīja par vispārēju likumu, ka tāds mirklis pienāk katram, kas nokļuvis viņa rokās. Tikai jāzina, kad tas notiks. Un tālāk viņš ticēja, ka tāds stāvoklis iestājas pavisam pēkšņi, tieši tad, kad to nevarētu gaidīt, ilgst ļoti īsu brīdi— dažkārt mazāk nekā stundu — un tieši tad ari tas jāizmanto. Neskaidri viņš atskārta, kā tas notiek, cilvēks krīt kā tārps, pats sava spēka pieveikts, un tāpēc, jo ilgāka un neatlaidīgāka pirms tam bijusi viņa pretestība, jo dziļāks un pilnīgāks ir viņci sabrukums. Un svarīgi, ka cilvēks pats nespēj ne šādu stāvokli radīt, ne ari pasacīt, kad tas iestāsies.

Ar Voiciku viņam bija palaimējies. Un tik negaidīti, ka viņš pats apmulsa. Iedomājieties tikai, kādu seju rādīs Gardners un visi viņa iestādes varoņi! Bet jāpasteidzas!

Un viņš sāka rīkoties — piecēla Voiciku no krēsla, pieveda pie galda, nosēdināja un pats noliecās pār viņu.

Voiciks atslīga krēslā, gļēvs un mīksts, kā smiltīs izmesta medūza.

Kurcers nolika viņam papīra lapu un iespieda rokā spalvaskātu, — Voicika pirksti visu laiku ļengani atliecās, spalvaskāts no tiem slīdēja laukā, — un sacīja:

—    Rakstiet!…

Voiciks pacēla galvu un nespodrām acīm, varbūt pat neko neredzēdams, pablenza uz Kurceru; lielajos melna

jos, parasti zobgalīgajos, dzirkstošajos un ļoti dzīvajos, bet tagad ar blāvu plēvi pārvilktajos redzokļos kā uguns zem pelniem iegruzdējās neskaidrs izpratnes stars, uz mirkli atplaiksnījās un tūlīt nodzisa.

— Rakstiet! — Kurcers atkārtoja un sāka diktēt:

—     «Valsts slepenpolicijas otrās nodaļas, —tālāk nāca precīzs nosaukums, — priekšniekam pulkvedim Gardneram es, šās pašas nodaļas aģents, — šeit tika atstāta tukša vieta, lai vēlāk ierakstītu precīzu datumu, — apliecinu, ka …»

Voiciks automātiski vilka ar spalvaskātu, bet, kad tinte bija izsīkusi, turpināja skrāpēt papīru.

Kurcers paņēma no viņa spalvaskātu un noliecās pār bronzas lotosu.

Pēdējais, ko viņš saskatīja, arī bija šis blāvais, smagais zieds ar tumšo vidu. Kas notika tālāk, viņš jau vairs nesaprata, bet pēkšņi šis zieds iesāņus nozibsnīja pār galdu un pagaisa no acīm.

Kalsena, spēcīga roka satvēra viņu, pacēla, un gandrīz tajā pašā mirklī Kurcers sajuta baismīgu triecienu. Žilbinoši balts magnija uzliesmojumam līdzīgs, svelošs zibens noplandījās viņam pie pašas sejas un mirklī nodzisa. Viņš pastreipuļoja atpakaļ, kājas ceļgalos saļodzījās, un tad viņš saļima, pagūdams izgrūst kaut ko kliedzienam līdzīgu un noraudams no galda! dažādas bronzas lietiņas.

Otro reizi — kādā sekundes daļiņā uzliesmoja tas pats baltais, svelošais zibens, noplaiksnījās acu priekšā un izgaisa ar dārdoņu, pamezdams viņu pilnīgā tumsā.

Sāpes Kurcers tā arī nesajuta, varbūt vienīgi satricinājumu no sitiena; pēdējais, ko viņš apzinājās, bija tas, ka viņu paceļ augšup un viņš lido, lido, lido, gaisā izšķīzdams un izzuzdams.

Un patiesi viņš aizlidoja.

Kad, kliedzienu izdzirdis, no gaiteņa ieskrēja dežurējošais sargkareivis, tas apstājās, ieraudzījis uz zemēs palodzes divus cilvēkus, no kuriem viens — ar smagnēju, četrstūrainu seju un drebošu žokli, — pie krūtīm piespiedis, turēja otru, kas maisam līdzīgi ļengani nokarājās viņa rokās. Cilvēks ar smagnējo seju paskatījās uz sargkareivi, pasmīnēja un, iekamp kareivis paguva atjēgties, pieskriet klāt, saukt pēc palīdzības vai pat

vienkārši izbīties, saliecās, paskatījās lejup, izgrūda pa logu ķermeni, ko bija turējis rokās, un pats ar labi trenēta peldētāja profesionālu veiklību metās piecstāvīgajā bezdibenī kā ūdens dzelmē.

Tad kareivis iedrāzās kabinetā, un vispirms devās turp, kur uz grīdas vāļājās bronzas lotoss, bet apkārt pludoja tumša asins palts. Kareivis apstulbumā iegrūda tajā roku, viņa pirksti kļuva violeti. Tā nebija asins, bet tintes peļķe.

«Ar to viņš sitis,» kareivis nodomāja, aplūkodams bronzas lotosu, taču neiedrošinājās tam pieskarties.

Bet kabinetā jau no visiem stāviem saskrēja cilvēki.

Stundu pirms šā notikuma no nama, kas agrāk bija piederējis akciju sabiedrībai «Orients», bet kurā tagad mitinājās gestapo, iznāca mazs, izģindis cilvēks, gandrīz ar pilnīgi kailu pakausi, tērpies pelēkā, jaunā, bet jau stipri sagumzītā lietus mētelī.

Viņš apstājās, paskatījās pa labi, tad pa kreisi, pacēla mazo, izdēdējušo roķeli ar kaulainiem pirkstiem, novilka ar to pār galvu un aši aizsteidzās pa ielu.

Ģērbies viņš bija nevīžīgi. Kaklasaites, piemēram, viņam nemaz nebija. Cilvēks apstājās, sataustīja apkakli — viņa kustības bija straujas un nevienmērīgas, — norāva to un, pat nepaskatījies, nometa turpat uz ielas. Tad gāja tālāk.

Bet pie Aizvēstures institūta nama, kurā tas jau grasījās ieiet, viņu apturēja kāda sieviete.

Tā bija jauna un ļoti skaista, ar dabiski smalkām un pareizi izzīmētām uzacīm, ar smagām, tumšām skropstām, kas plakstus vērta līdzīgus lieliem, bikliem jebkuru mirkli uzspurgt gataviem tauriņiem.

—    Žēlīgais dievs! — iesaucās šī sieviete, rokas sasizdama, un viņas žests bija neapšaubāmi patiess. Vai tas esat jūs, Ganka? Es vienkārši neticu savām acim.

Ganka apstājās un nopietni palūkojās viņas līksmajā, izbrīnās pilnajā sejā.

—    Jā, tas esmu es, — Lanē kundze, — viņš atbildēja klusā balsī, — es pats, no papēžiem līdz deguna galam.

—     Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs! — sieviete atkārtoja un pēkšņi klusā un ātrā balsī ierunājās: — Un viss šā bronzas lotosa pēc, ko Mezonjē kundze uzdāvinājusi Gardneram? Jūs esot viņam meties virsū ar dūrēm: «Bandīts, marodieris!» — kad Johans man par to stāstīja, es tūlīt nodomāju: «Viņu noteikti apcietinās.» — Viņi jau gāja pa institūta pagalmu … — Bet jūs esat tā pārvērties, tik šausmīgi pārvērties! Varu iedomāties, ko esat pārcietis. Bet jums man viss — saprotiet, viss — jāizstāsta. Ak, cik žēl, ka Johana nav pilsētā!

*— Kur tad viņš ir? — Ganka pat apstājās.

—     Viņš aizbrauca pie profesora Mezonjē… Ak, ja jūs tikai zinātu, kas notiek pilsētā! Jūs taču, jādomā, neko nezināt. Mums šeit jaunumu bez sava gala. Kurcers sacījis .. Jā! Jūs taču nezināt, kas tas tāds par Kurceru, jums jāstāsta viss no paša sākuma… Bet kā jūs esat pārvērties, kā pārvērties, Ganka! — Viņa jau gāja augšup pa kāpnēm. — Tātad viss šās sasodītās tintnīcas dēļ? Vai nav taisnība?

— Taisnība, kundze, taisnība, — Ganka atbildēja, noņemdams platmali, — visa šī jezga iznākusi tintnīcas dēļ. Vienīgi tintnīcas dēļi

TREŠĀ DAĻA

Kāds visur seko nemanāmā gaitā Tiem, kuru acis nedeg zvērišķīgā naidā. Ar mušas modrumu ir spiegam jāsadzird — — Vai lūpas nenodos, ko apslēpusi sirds.

(Agripa d’Obinjē)

PIRMĀ NODAĻA

—    Dārgais draugs, es jūs nepārnācu, bet gribu, lai jūs iegaumētu vienu: viss, ko jūs tagad sacīsiet, mani interesē ļoti maz. Es zinu vienu — jūs esat pielaidis milzīgu kļūdu: Voiciks nogalinājis Kurceru. Tas ir fakts, vienalga, ko jūs tagad sacītu.

Taču Gardners, starp citu, neviena vārda ari nebija sacījis.

Viņš sēdēja krēslā un smēķēja. Lūpas apaļi savilkdams, viņš vienmērīgiem, spēcīgiem grūdieniem izpūta zilus, pareizus aplīšus. Seja viņam bija noslēgta un nesatraucama. Acīm redzot, viņš juta, ka viņa pozicijas ir pietiekami drošas. Un droši vien tā arī bija.

Pundurītis nolūkojās viņā.

Gardners mīksti un lunkani pieliecās un akurāti nolika smēķa galu pelnu traukā. Pēc tam atkal gurdi atlaidās pret krēsla atzveltni.

—     Pašreiz, augstais kolēģi, man nav jums ko sacīt, — viņš atbildēja laipni un asi. — Visu, kas man sakāms, es jau esmu pateicis. Vai atceraties mūsu sarunu trijatā Kurcera kunga dzīvoklī? Manas pozicijas toreiz bija ļoti skaidras, vai rie? Bet jums nez kāpēc tās šķita nepietiekami principiālas, neatbilstošas tiem augstajiem uzdevumiem, kurus vēsture toreiz izvirzīja Kurcera kungam. Ko tur lai dara, es esmu mazs cilvēciņš, es jūs brīdināju, taču jūs mani neklausījāt. Un tagad tas noticis. Tagad man atliek tikai sekot jūsu paraugam un nocitēt Šilleru: «Es savu darbu esmu veicis.»

Brīdi viņi klusēja. Smēķēja. Tad palūkojās viens otrā.

—    Jūs esat vīrišķīgs cilvēks, Gardnera kungs, — pundurītis uzlielīja.

—    Es, turklāt, esmu ari taisnīgs cilvēks, — Gardners atgādināja.

Un šeit jau pundurītis neko vairs neatbildēja, tikai pievirzīja sev tuvāk raporta lapu.

— Mujķīgs stils, — viņš neapmierināti noteica. — Kas tad tā raksta? Paklausieties: «Šis apstāklis (tas ir, acīm redzot, Kurcera apdullināšana, — viņš no savas puses paskaidroja) bija labvēlīgs tam, ka nāve iestājās acumirklī.» Jā, nav slikta labvēlība. Lai nedod dievs mums ar jums tādu. Kā jūs domājat, kolēģi?

—     Katrā ziņā tas ir viss, ko mēs esam uzzinājuši, — Gardners vēsi atbildēja. — Nav neviena, no kura varētu izdibināt ko sīkāk. No abiem pāri palikusi tikai slapja vieta.

—     Tātad, — pundurītis rezumēja, — Kurcers nav kliedzis, no kabineta nav iznācis, pēkšņi kaut kas noticis — un viņš gu[ uz bruģa ar sašķaidītu galvu. Kā tas varēja gadīties?

Gardners ar tiko samanāmu, bet nelabu smīniņu paraustīja plecus.

—    Nopratināšana, — viņš atbildēja ļoti īsi, nepārprotami parādīdams, ka varētu šajā lietā pasacīt arī ko vairāk.

—    Labi, nopratināšana. Bet Voicikam rokas taču bija saslēgtas, kādā veidā viņš spējis nomest dzelžus?

Gardners neatbildēja. Viņš smaidīja arvien platāk, arvien mierīgāk. Lai pamēģina piekasīties, kad viņš visu paredzējis, pat roku dzelžus nav aizmirsis uzlikt.. .

—    Es jums jautāju! — pundurītis paaugstināja balsi.

—     Bet ko es varu atbildēt? Viņi taču palika divatā — Kurcers pie galda, bet Voiciks istabas otrā galā, ar saslēgtām rokām. Tagad, lūdzu, iegaumējiet, ka Kurceram kabatā bija parabellums. Bet izrādās, ka tas nav bijis pielādēts. Un ne jau tāpēc, ka viņš patronas būtu iztērējis, nē, ar tādu viņš atbraucis no mājām. Bet, starp citu, es zinu, kas man par to atbildēs … Tagad par roku dzelžiem. Tie vāļājās uz paklāja, zem krēsla. Tātad tos Voicikam noņēmis pats mūsu augstais kolēģis. Kāpēc? Uz grīdas taču bija nomesta arī mana tintnīca lotosa

zieda veidā. Jādomā, ka ar to, kolīdz viņam bija atbrīvotas rokas, Voiclks apdullinājis manu augsto priekšnieku. Bet es atkārtoju, attālums starp viņiem bija savi krietni desmit metru, un šādos apstākļos vajadzēja notikt cīņai. Taču cīņas nav bijis. Tādēļ negribot jāpieņem, ka priekšnieks pats nosēdinājis Voiciku pie galda un pats noņēmis viņam roku dzelžus. Kāpēc? Droši vien tāpēc, lai Voiciks ko uzrakstītu. Vai tas būtu skaidrs?

Pundurītis pamāja ar galvu.

—           Protams, viss bija blēņas, — Gardners turpināja,

—   neko Voiciks nedomāja rakstīt. Kolēģis Kurcers rupji tika apmānīts. Nedrīkstēja noņemt noziedzniekam roku dzelžus, nedrīkstēja ļaut viņam pieiet pie galda, nekādā ziņā nedrīkstēja pielaist pie tintnīcas, ja tā sver krietnu kilogramu un noder kā labs sitamais. Uzsākot nopratināšanu, vajadzēja pārbaudīt un pielādēt pistoli un vispār ielāgot, ar ko ir darīšana. Ko tur sacīt, par šādām kļūdām jāsamaksā ar dzīvību. Mēs profesionāļi, piemēram, tādu greznību nevaram atļauties. Bet priekšnieks iekļuva šajā slazdā tāpēc, ka .. . — viņš nepabeidza.

—    Nu, nu? — pundurītis viņu paskubināja. — Es klausos!

Viņš labi pazina šā vienkāršā, enerģiskā, ciniskā bezprincipa cilvēka psihisko konstitūciju. Nekādas cilvēces glābšanas receptes viņš, Gardņers, necentās sagudrot. Par visīsāko ceļu viņš uzskatīja taisnāko ceļu. Bet taisnākais ceļš viņam allaž bija nāves simbols. Kad viņu aicināja, viņš ieradās, nogalināja, dedzināja, nolīdzināja ar zemi, un, ja pavēlētu, viņš šo vietu vēl arī uzartu. Un visu to viņš paveica ar tādu satricinošu nejūtīgumu, kas viņa vārdu padarīja gandrīz simbolisku. Viņš arī patiešām bija apspiedēja simbols. Viņam svešs bija ne tikai žēlums, bailes par pastrādātajām varmācībām, atbildības sajūta sirdsapziņas priekšā, bet pat elementārais veselais saprāts, kas Kurcerā aizvien bija skaidri un precīzi samanāms. Un tajā pašā laikā pundurītis nojauta, kāpēc Gardners uzskata par iespējamu noniecināt Kurceru. Viņš gan nebūtu izlidojis pa sava kabineta logu, viņš nebūtu vāļājies sardzes kareivju priekšā ar sašķaidītām smadzenēm. Ne jau viņš ir miris.

Pundurītis piegāja un uzlika viņam roku uz pleca.

—     Nu, nu, Gardnera kungs, runājiet, draudziņ, runājiet! Man ir sevišķi interesanti paklausīties jūs. Es zinu, ka jums ir savas domas.

Gardners dziļi nopūtās.

—Nē taču, — viņš gurdi atbildēja. — Ko es šeit lai saku? Vispirms, manuprāt, pistoli tīrīt un pielādēt vajag vienmēr pašam, bet nevis uzticēt to kādam vecam idiotam. Lai nu ko, bet savs ierocis pašam jāuztur kārtībā. Gan pienāks brīdis, kad no tā būs atkarīga paša dzīvība. Tas vispirms. Otrkārt: mūsu augstais kolēģis gribēja būt pārlieku gudrs, viņš tik smalki centās visu panākt, ka Voiciks to nemaz neprata novērtēt. Acīm redzot, Kurcers visvairāk kāroja atsēdināt mūs, praktiskos darbiniekus, mazos cilvēciņus, kas, līdzīgi suņiem, apsargā viņa dzīvību un labklājību, un ne tikai viņa vien .,,

Šeit Gardners saminstījās.

«Bet arī tavējo,» pundurītis izlasīja teikuma nepabeigto daļu. Viņš paskatījās uz Gardneru. Tas sēdēja — korekts, labi noaudzis, glītā civiluzvalkā. Pundurītis tikai tagad pamanīja, ka šis uzvalks bija vieglprātīgā, gaiši violetā krāsā, ka turklāt Gardners šodien bija uzvilcis gurkstošu, sacietinātu krēma krāsas kreklu ar košu, spilgtu kaklasaiti. Viņš pārlaida skatienu Gardnera platajiem pleciem, brīdi pakavējās pie viņa roku locītavām un nebija sevišķi pārsteigts, redzēdams, ka Gardneram ir slaidi un smalki pirksti ar ovāliem, rožainiem nagiem un sudrabainiem pusmēnešiem, pirksti, kādi mēdz būt mūziķiem. Vai viņš patiešām kādu instrumentu spēlētu? Būtu interesanti brīvākā brīdī parunāties ar viņu par muziķu! «Bīsties no radījuma, kurš nemīl muziķu,» kādreiz teicis vai nu Šekspīrs, vai Heine. Šis radījums, šķiet, mīl muziķu …

Un pēkšņi kas liels un baismīgs, lai arī ļoti miglains, it kā iznira viņa acu priekšā. Viņš neskaidri iedomājās vispirms par melnajām Indijas kobrām, kas pēc gtabulīles aicinājuma izlien no faķīra pitā groziņa, bet tad, ielūkojies Gardnera svaigajā, rožainajā sejā, atcerējās kaut kur lasījis, cik muzikāli esot lielie indīgie zirnekļi. Un, liekas, arī haizivis ilgi peldot līdzi kuģim, ja uz tā spēlējot klavieres. «Droši vien viņš spēlē klavieres. Varbūt vijoli? Jā, iespējams, arī vijoli.»

Gardners sacīja:

—    Redziet, manas domas ir šādas. Mums darīšana ar tik izcilu un politisku figūru kā Voiciks. Viņš iekrita muļķīgi, nejauša gadījuma pēc, kā ielas tirgotāja tvarsta laikā. Dažkārt arī viņiem tā atgadās. Šis cilvēks zina ļoti daudz. Tātad visiem spēkiem jācenšas viņu izķidīt.

—    Ko? — pundurītis paliecās no krēsla. Viņam bija zināms šis Berlīnes zagļu un blēžu žargona izteiciens, taču šajā mirklī tas bija izskanējis pavisam mežonīgi.

—    Kā jūs teicāt — ko jācenšas izdarīt? .,, Es jūs nesaprotu … atkārtojiet.

—     Izķidīt, izķidīt! — Gardners atkārtoja mierīgi un bez jebkādiem paskaidrojumiem, it kā runa būtu par ko vispār zināmu. — Es teicu, ka vajag izķidīt. Un tā mēs Voiciku ņemam un izķidījam. Ar viņu nodarbojās prasmīgas rokas, manas rokas, — Gardners turpināja ar labsirdīgu, pat mazliet kaunīgu smaidiņu, un pundurītis atkal uzmeta ašu skatienu viņa garajiem, ovālajiem nagiem ar sudrabainiem pusmēnešiem. *— Taču nekas neiznāk. Kas tālāk darāms? — Beigas! Ko tur vēl muti dzesināt! Izvest pagalmā un … — Gardners pamāja ar roku.

—    Un tik vien? — pundurītis naivi iejautājās, paceldam uzacis. Viņš atcerējās, ka vēl nesen ar Kurceru par to bij usi runa gandrīz tādā pašā tonī.

Gardners paraustīja plecus u^n neko neatbildēja,

Saglabādams to pašu labsirdīgo un nicīgo smīnu, pundurītis, kādu brīdi klusēdams, turpināja lūkoties Gardneram sejā.

«Lakoti nagi,» viņš nodomāja un nopūtās. «Ko lai dara? Galu galā šoreiz taisnība viņam.»

—     Ziniet ko, Gardner, &gt;— kroplītis sacīja, — šo sarunu mēs atliksim. Bet tagad man pie jums lūgums. Tā kā Kurcera nav, uz vasarnīcu vajadzēs aizbraukt jums. Tas nav tālu, kilometru četrdesmit. — Mirkli viņš klusēja. — Es jums, protams, došu šādas tādas instrukcijas, bet pēc divi dienām arī es tur būšu. Jūs pats sapratīsiet, ka kaut kas jādara. Vissvarīgākais — neatstāt māju tukšu. Par Kurcera nāvi pagaidām nevajag viņiem neko sacīt. — Pundurītis piegāja pie loga. — Arī laiks ir jauks, — viņš sajūsmināti noteica. — Dzirdiet, putniņi dzied.

—    Labi, — Gardners laipnā balsī tūlīt piekrita, taču likdams manīt, ka viņš varētu arī atsacīties. — Es jau pats domāju turp aizbraukt. Kurcers sacīja, ka ceļā uz turieni pret viņu izdarīts atentāts. Jāaizbrauc un jāapskatās, kas tur īsti noliek. Es ieminējos, ka šo ciematu brīdinājuma pēc laikam vajadzētu likvidēt. Kurcers neiebilda. Esmu jau pasūtījis automobili.

—    Aiziesim pie manis, — pundurītis nopūzdamies sacīja. — Es jums parādīšu dažus Kurcera ziņojumus. Jā, starp citu, es lāgā nesapratu: jūs ieminējāties par nepielādēto pistoli? Kas pie tā vainīgs?

— Es sacīju tikai, ka ņemšu šo apstākli vērā, — Gardners izvairīgi atbildēja. — Šī lieta pārāk sīka, lai jūs tajā iejauktos, mans augstais kolēģi.

«Eh, maita tāds, maita!» pundurītis nodomāja. «Cik veikli viņš liek saprast, ka es jau strādāju viņa resorā! Nu, pagaidi tikai…»

Un tad viņš laipni pamāja ar galvu un pasmaidīja vienu no saviem vislabvēlīgākajiem un burvīgākajiem smaidiem, gluži kā fotoaparāta objektīva priekšā.

Tikko Gardners bija atbraucis, viņš tūlīt sāka sparīgi rīkoties. Viņš parādīs, kā jāstrādā. Lai saka viens cilvēks — noķēpājušies gandrīz veselu mēnesi un neko nav izdarījuši! Lanē un Ganka viņu neinteresēja, toties Bencings . .. Gardners sastapa viņu dārzā, noņēma platmali un pārspīlēti laipni apsveicinājās, bet tad iegāja Kurcera istabā, tajā pašā, kas viņam bija kalpojusi kā pieņemamā istaba, un izsauca Lanē.

Lanē atnāca un nostājās uz sliekšņa.

—    Paklausieties, draudziņ, — Gardners laipni ierunājās, aplūkodams viņu no galvas līdz kājām, — kas šeit pie jums īsti notiek? Neko nesaprotu. Gribu ieiet pie profesora — apliecināt viņam savu cieņu, apjautāties, vai viņam nav kas vajadzīgs. Pieeju — durvis aizslēgtas. Klauvēju. Pēkšņi apakšā nez no kurienes parādās Mezonjē kundze ar šausmīgu seju un māj man kādas spiritiskas zīmes — nevaru apjēgt, vai nu «nāc šurp», vai arī «vācies prom». Vajadzēja laisties lapās. Kas šeit galu galā notiek?

Lanē stāvēja tāds kā saņurcīts, izkrities, un seja viņam bija pavisam nelādzīga, pelēka kā zeme.

—           Profesoram ir ļoti slikti, — viņš klusām sacīja un nevarīgi pasmaidīja. — Ne tikai jūs viņš nepieņem, bet arī pie ģimenes nerādās: jau trešo dienu neiziet no kabineta.

— O-o! — Gardners kādu it kā uzlielīja. — Velna vecis! Vai ne? Bet vai tad ēdienu ari viņam nes turp?

—    Jā, arī ēdienu nes turp, — Lanē mulsi atbildēja.

—    Tikai Kurtu un Martu viņš ielaiž pie sevis.

—    Kas tas par Kurtu? — Gardners samiedza acis.

—    Kurcera kunga sulainis, vai?

Lanē pacēla galvu un izbrīnījies palūkojās uz Gardneru.

—    Nu, — viņš ierunājās, — vai tad … — un apklusa.

—           Vai tad šis laidīs pie sevis Kurceru?— Ai, Lanēr Lanē! — Gardners iesmējās, — Bet ko jūs stāvat? Sēdieties, draudziņ! Es neesmu profesors, manā priekšā nav jāizstiepjas. Seit mēs esam ar vienlīdzīgām tiesībām, un pat vēl vairāk — es taču esmu jūsu viesis. Tātad — kas tas par Kurtu?

—           Kurceru ģimenes vecs kalpotājs, — Lanē paskaidroja. — Ar pulkveža kungu viņš sastapies jau Čehijā. Viņi tur strādājuši kādā laboratorijā.

— A-ā, tā? — Gardners noteica. — Vai jūs smēķējat?

—           Smēķēju! — Lanē skumīgi atzinās un nokāra galvu.

Gardners pasniedza viņam etviju.

— Pēc iedarbes uz nervu sistēmu tās ir vienreizējas, — viņš mehāniski sacīja. — O, jums asaras acīs! Neuztraucieties. Tas viss taču blēņas. Liela muiža, profesors nervozē, niķojas, ieslēdzas kabinetā. Protams, ar viņa raksturu un viņa gados nav viegli sevi lauzt, bet… — viņš aptaustīja kabatu. — Izrādās, man nav klāt sērkociņu. Eh, Kurcera kungs, kur tagad visas jūsu šķiltaviņas? Tūlīt pamēģināsim … Bencing, Bencing! Liekas, viņa vārds bija Bencings?

—    Bencing! — Lanē iesaucās pilnā balsī un aprāvās.

Bencings izhāca no portjerām un apstājās. Viņš bija

tērpies cieši aizpogātā melnā uzvalkā.

Gardners veselu minūti nolūkojās viņā ar smaidu.

—    Bencinga kungs, — viņš ierunājās, mazliet pat it kā pielabinādamies, 1 — es šeit pie jums esmu ciemos un vēl neko nezinu. Redziet, sagribējās aizpīpēt. Kur glabājas jūsu saimnieka šķiltaviņu kolekcija? Esiet tik laipns..

Bencinga kungs pazuda aiz portjerām, atgriezās pēc sekundēm desmit un klusēdams nolika uz galda sērkociņu kārbu.

—    Eh, Bencing! — Gardners paņēma sērkociņus un iesmējās. — A, tad jūs esat šitāds… izdresēts! Nav labi būt tik skopam! Es taču zinu, ka jūsu patronam ir vesela šķiltaviņu kolekcija, bet jūs man atnesat draņķīgus beļģu sērkociņus.

—    Kurcera kungs savas šķiltaviņas nevienam nedod.

—    A-ā,— Gardners novilka.

—    Viņš ir tajās domās, — Bencings turpināja, — ka tie, kuriem nav kārtīgu šķiltaviņu, iztiek ari ar sērkociņiem, ja viņiem tos dod, un vēl pateicas.

—    Bencing, — Gardners atbildēja ar to pašu labsirdīgo, atklāto smaidu, — sulainim, kuram nav kunga, neklājas būt pārāk iedomīgam. Lanē kungs, atvainojiet, bet es gribētu kolēģim šo to paskaidrot. Vai jūs uz brītiņu mūs neatstātu vienus?

Lanē atviegloti nopūtās, paklanījās un izgāja.

Iestājās klusums. Istabā palikušie lūkojās viens uz otru.

—    Vai jums vairāk pavēļu nebūs? — Bencings oficiāli iejautājās.

—           Būs, būs, Bencing, — Gardners labsirdīgi noteica.

—    Vispirms, mitējieties runāt šādā idiotiskā tonī un atmetiet šo neķītro franču alfonsa smaidiņu, no kura jums varbūt būs jāatvadās kopā ar galvu.

—    Ko? — apstulbinātais Bencings iejautājās un pat pakāpās soli atpakaļ.

Gardners aizdedzināja sērkociņu un pacēla to pie cigaretes.

—    Kopā ar galvu, kopā ar galvu, Bencing, — Gardners atbildēja aizsmēķēdams. — Kopā ar jūsu veco muļķa galvu, — dūmu ievilkdams, Gardners laipni apstiprināja. — Ar šo matu celiņu, ar šīm idiotiskajām Caplina ūsām, ar vaigu bārdu un visu jūsu skaistumu,

kas tagad, Bencinga kungs, nav vairs plika vērdiņd vērts.

Iestājās īss, saspringuma pilns klusuma brīdis.

—           Šķiet, jums tas nepatīk? — Gardners, patikā starodams, iejautājās.

— Ko jūs runājat, godātais kungs.«. — Bencings iesāka nikni, neapvaldīti, pat draudoši un pēkšņi aprāvās. Viņa mazās miegainās pūces ačeles mirklī nodzisa, seja it kā izplūda un izburbēja. Ar šausmām, kaut ko jau noskārzdams, viņš palūkojās uz Gardneru.

Taču Gardners klusēja un smēķēja.

—            A-ā, Bencing, — viņš sacīja, — aprāvāties? Es taču daudz ko zinu par jums. Piesargieties!

Un pa jokam viņš piedraudēja Bencingam ar vienu pirkstu.

Atkal iestājās klusums.

— Es .. . — Bencings iesāka.

—           Jā, jā, — Gardners tūlīt viņu labprāt paskubināja.

—     Ko tad jūs tādu? — Un nocēla tālruņa klausuli.

— Arējās apsardzes priekšnieku.

— Es domāju, ka… — Bencings apstājās.

—           Redziet, jūs par mani tikai vēl domājat, bet es par jums visu jau izdomāju līdz galam, izdomāju pa ceļam uz šejieni, — Gardners paziņoja. — Ko man tagad iesākt ar Bencinga kungu no Profcheimas pilsētas? — es domāju. — Nodot Kurcera kunga muzejā? Mārburgā taču stāv Fridriha Lielā zirga izbāznis . .. Vai arī varbūt iecelt par uzraugu cietuma sieviešu nodaļā? Dvēsele viņam ir sievišķīga, maiga, kā viņa kungam.

Bencings paspēra soli uz viņa pusi.

—    Jūs dzenat jokus, — viņš mulsi ierunājās.

—           Jokus, jokus! — Gardners viņu mierināja. — Protams, jokus, Bencing. Kur lai es jūs lieku? Ejiet vai nu uz pārtikas nodaļu, vai bendēt kaķus apkakļu ādām, vai arī dodieties griezt pogas no kritušo apakšbiksēm, vai apšaut tos, kas noslēpuši misiņa naktspodus. Man jūs neesat vajadzīgs.

—           Kas noticis ar manu kungu? — Bencings iejautājās klusā, aizsmakušā balsī.

Durvis atvērās, un ienāca apsardzes priekšnieks,

—    Kas noticis ar jūsu nelaiķa kungu? — Gardners labsirdīgi atkārtoja un pievērsās apsardzes priekšniekam: — Vai jūs dzirdat, par ko viņš interesējas?

—    Ko? — Bencings iekliedzās. — Mans nelaiķa …

—     Ai, nekliedziet! — Gardners saviebās. — Tas ir, nebļaustieties tagad. Pēc tam varēsiet izkliegties pēc sirds patikas. Es jūs tūlīt no šejienes aizsūtīšu. — Viņš piecēlās un piegāja cieši klāt Bencingam. — Es jums neticu un baidos atstāt jūs šeit. Sapratāt? Kas pēc jūsu patrona nāves man galvos par jums?

—    Par ko galvos? — apstulbinātais Bencings ievaicājās.

—     Par visu, Bencing, — Gardners ierunājās jau pavisam vēsi un cieti. — Jums viss iznāk ne tā, kā vajadzētu. Iznāk ļoti šaubīgi un juceklīgi. Redziet, nelaiķa pistole nebija pielādēta. Kāpēc nebija? Tas taču jūsu pienākums — pārbaudīt kunga ieročus. Kā tas gadījās? Jums par to vajadzēs atbildēt. Turklāt — nelaiķis vispār pirms nāves sūdzējās par jums, teica, ka nevarot vairs jums uzticēties kā agrāk, — un arī tas izraisa visādas domas.

—    Kam viņš to teicis? — Bencings iejautājās nobālēdams.

—     Man, man viņš to teica, — Gardners laipni pasmaidīja. — Man ar viņu vienreiz bija tāda saruna. Jums to visu vajadzēs izskaidrot manam izmeklētājam. Vispār jums par daudz ko vajadzēs aprunāties ar maniem puišiem. Man ar jums nav ko darīt, Jūsu kunga vairs nav, bet manās acīs jūs esat jau beigts cilvēks.

Gardners paskatījās uz apsardzes priekšnieku un, pamādams ar galvu uz sastingušo Bencingu, pavēlēja:

—    Vediet!

OTRĀ NODAĻA

Profesors sēdēja pie galda.

Acīm redzot, viņš jau ilgi bija sēdējis un smēķējis — uz galda vāļājās vesela kaudze smēķa galu. Vispār viņš bija ļoti nevīžīgs, mūždien kādam vajadzēja uzsiet viņam kaklasaiti — citādi tā tika savilkta neatraisāmā

mezglā, — mainīt apkaklītes, apkopt un mazgāt, un, ja viņš smēķēja vai rakstīja, tad arī berzt vietu, kur profesors sēdējis, — visapkārt tur bija tintes traipi, smēķu gali un citas drazas. Bet pašlaik viņš izskatījās vienkārši nosmulējies, arī apkārt viss bija netīrs — gan grīda, gan papīri, bet galvenais, protams, drēbes: tās bija nobārstītas ar pelniem un vietumis acīs dūrās ar cigaretēm izdedzināti caurumi.

Profesoram mugurā bija plats, brūns rītasvārks, — patiesībā pat ne rītasvārks, bet īsta mantija, kuru viņš agrāk valkāja, strādādams ar zobārsta urbi, — galvā melna cepurīte, basajās kājās rīta kurpes.

Uz galda starp grāmatām, starp atlasa ziedlapiņām, kas bija nobirušas kristālā vāzē ieliktajai krāšņajai puķei, pelēkajiem tabakas pelniem un sadedzinātu papīru plēnēm, kas melnā, gandrīz spīdīgā kaudzē bija sakrājušās spodrināta bruņurupuča kaula pelnutraukā, — starp visām šīm saslaukām stāvēja zema, vēderaina, blāva stikla spirta pudelīte ar pieslīpētu aizbāzni, vāļājās galvaskausa virsai līdzīga, apaļa maizes garoza ar atliektām malām, tajā bija iemestas dažas konfektes, un turpat līdzās atradās arī vienkārša, ar emalju pārklāta krūzīte.

Neskatoties uz to, ka logi uz dārzu bija aizklāti, istabā dega elektrība un bija ļoti gaišs, varbūt pat gaišāks nekā saulainā dienā — pēc Kurcera atbraukšanas apgaisme darbojās bez traucējumiem, — un ap balto, apaļo gaismas lodi nevaldāmi pludurojās tumšs nakts tauriņš. Tā mēļā ēna sikspārņa lielumā ar nomācošu vienmērību parādījās un izzuda uz ekrānam līdzīgās sienas.

Profesors sēdēja, galvu delnās atbalstījis, un smēķēja, smēķēja, smēķēja.

Izdzirdīs dēla soļus, viņš dziļi un ātri nopūtās, asi, it kā kaut ko atvairīdams, noskurināja galvu un palūkojās uz durvīm. Seja viņam bija ļoti nekustīga un ļoti mierīga, pat mazliet it kā miegaina.

—    A-ā, Hanss! — viņš noteica skaļi, bet gluži bez jebkādas izteiksmes. — Nāc šurp, sēdies. Lūk, uz šā krēsla.

Hanss sāniski aizspraucās līdz krēslam, norausa uz tā sasvaidītos papīrus un apsēdās, nolūkodamies uz tēvu.

Profesors ilgi klusēdams vērās dēlā.

—     Mīļais, — viņš beidzot ierunājās, — zini, kāpēc es tevi pasaucu. Ilgāk nevaru pie jums palikt, tāpēc esmu saposies ceļam — šonakt es aiziešu. Tu vēl esi mazs un nesapraša, un neviena tev nav, bet ko lai dara… — Viņš visu laiku pūlējās smaidīt. — Nē, nekas tur nav darāms. Es par lo domāju un domāju, bet redzu — citas izejas nav. Adresi es atstāšu Kurtam. Vēlāk viņš tev to iedos, bet pagaidām neko nejautā. Labi?

Profesors runāja lēnām un mierīgi, acīm redzot, katru teikumu iepriekš pārdomājis, taču runāt viņam bija grūti, viņš apstājās, aši elpoja un laiku pa laikam ar roku pārvilka sev pār pieri un vaigiem, — un tieši šī kustība, šķietami mierīga, rāma un tajā pašā laikā satraukta, nervoza, nez kāpēc sevišķi biedēja Hansu. Zēns lūkojās tēvā, lūpu zobos iekodis, un juta, ka, atverot muti, neizbēgami sāks kliegt.

—     Vai māmuļa neko nezina, tētiņ? — viņš jautāja, juzdams, ka tuvojas kaut kas baismīgs un neizprotams.

Profesors neatbildēja, tikai nolieca zemāk galvu.

—    Bet tu nedusmojies, nedusmojies uz mani, — viņš pēc mirkļa ierunājās. — Redzi, kā iznāk. Zini, kaut kā … — Viņš viegli papleta rokas, it kā norādīdams uz visu istabas iekārtojumu, pelniem, grāmatām ar salauzītajiem vākiem un drazām uz grīdas.

—           Man jau ari ir slikti, — viņš klusām pažēlojās,

—   ļoti slikti.

—    Vai tu dusmojies uz māmuļu, tētiņ? — Hanss jautāja un, lai apvaldītu raudas, ciešāk iekoda lūpu zobos.

Istabā.bija klusums, tikai lielais, bērnu zārciņam līdzīgais pulkstenis nerimdamies tikšķēja kaktā, un uz sienas parādījās un izzuda tauriņa ēna.

—     Man ir slikti, zēn, slikti. Ļoti slikti un ļoti vientulīgi, — brīdi klusējis, profesors atkal ierunājās. — Redzi, es sēžu un domāju. Protams, nekas jau mūžībā nepagaisīs bez pēdu, to es zinu. Taču tā mūžība, kas lemta man, ir pārlieku nožēlojama. Pēc gadiem simts kāds students savā diplomdarbā uzrakstīs: «Kādreiz pasaulē dzīvoja tāds un tāds zinātnieks, pērtiķu galvaskausu speciālists, rakstīja grāmatas, mācīja citus un ķīvējās ar viņam nepatīkamiem cilvēkiem. Viņam bija sieva, skolnieki, va-

samīca un dēls, lai gan viņš tam neveltīja nekādu uzmanību, un šis vecais ēzelis domāja, ka tas viss viņam saglabāsies mūžu mūžos. Un, raugi, pēkšņi pienāca tāds brīdis, kad viņš ieraudzīja sevi kailu un nabagu, — viņam nebija vairs ne skolnieku,, ne zinātnes, ne ģimenes. Tas notika naktī, bet viņš vairs negaidīja. Uzģērba ceļa drānas, paņēma spieķi un devās prom no mājām pasaulē. Un nakts bija tik vēla, — students uzrakstīs, — un visi tik maz rūpējās par viņu, ka sētā neviens pat ar roku viņam nepamāja …» Padod, dēliņ, ūdeni, rau, kur krūzīte.

Hanss pasniedza viņam krūzīti — rupju, zaļā krāsā, ar apdrupušu emalju. Rokas profesoram drebēja, un viņš tik kāri, trīs malkos izdzēra krūzīti tukšu, pēc tam vēl lūpas aplaizīdams, ka Hansu atkal pārņēma baismas. Klusītiņām, iesāņus viņš atvirzījās pie sienas un apsēdās uz cita, tālāk stāvoša krēsla. Tad profesors iejautājās:

—    Vai Lanē ir apakšā?

—    Es viņu pasaukšu, tēti? Labi? — Hanss nopriecājās un devās uz durvīm.

Bet profesors tikai nolūkojās viņam nopakaļ un cieti un skanīgi nolika krūzīti uz galda.

—     Jā, Lanē ir šeit, bet Ganka tā ari neatnāca, — lēnām nopūties, viņš sacīja. — Un labi, ka neatnāca. Viņš ir godīgāks. Droši vien vispār nemaz neatnāks. Tikai kādreiz vēlāk, kad viss būs beidzies, pēc gadiem pieciem, liks iztīrīt savu melno uzvalku, nopirks lielu ziedu pušķi un klusītiņām ieradīsies pie manis uz tikšanos. Palūkosies apkārt, vai kāds nav tuvumā, apsēdīsies uz plāksnes, atšieps zobus — Ganka taču ir nikns, pavisam citāds nekā Lanē, — atbalstīsies ar dūrītēm pret akmeni un caur zobiem noteiks: «Eh, skolotāj, skolotāj, kā tad tā. Kas to būtu domājis?» Nu, panāc šurp!

Hanss pienāca klāt, un profesors apglāstīja viņam galvu.

—    Paļauj apskatīt tevi, kā klājas… Paskat, cik liels izaudzis! Izstiepies, iededzis, apskrāpējies, mati tādi, ka tūlīt redzams — droši vien simts gadu nav mazgājies.— Profesors sabužināja dēlam matus, — Droši vien skraidi ar savām lamatām un posti lizdas? Ķivuļus toreiz saķēri, vai ne?

—    Saķēru, tēt, — Hanss atbildēja.

—    Tad jau labi, ja esi saķēris. Ļoti labi. Ķivuļi ir jautri putni. Tie …

Un atkal viņš neizsacīja domu līdz galam, bet nolieci galvu kā snaudā iegrimdams. Taču profesors neiemiga. Viņš elpoja smagi un čērkstoši, un krūtis viņam trīsēja. Tāpat kā agrāk pie sienas vēl aizvien tikšķēja pulkstenis, un šķita, ka pamestajā bērna zārciņā apmetusies vesela sienāžu ģimene, bet mēļā, lidojošam sikspārnim līdzīgā ēna parādījās un izzuda uz sienas. Tad pēkšņi aiz loga atskanēja stiepta rīkles skaņa, vienā un tajā pašā laikā atgādinādama gan putna, gan cilvēka balsi, patiesībā tomēr nepiederēdama ne putnam, ne arī cilvēkam; purvos tādas naktī bieži dzirdamas. '

To izdzirdis, profesors nodrebēja, steigšus novilka ar roku pār pieri un mēģināja piecelties no krēsla — viņš rausās un rausās augšup, liels, nekustīgs un izkāmējis, — beidzot tomēr piecēlās un tāds nostājās Hansam priekšā. Viņš izskatījās baismīgs brūnganajā rītasvārkā, zem kura bija redzama ar pelēkiem pelniem nobārstītā un daudzās vietās izdedzinātā apakšveļa, ar sāņus nošķiebušos cepurīti un lejup nokārtajām lielajām, netīrajām, stiegrainajām delnām. Pastāv kāda neredzama, tikai noģiedama robeža, kas atdala dzīvu cilvēku no miruša, un, lūk, profesors šķita to pārgājis. Dzīvs, bet tajā pašā laikā nelīdzinādamies vairs dzīvajiem, viņš stāvēja un nolūkojās uz savu dēlu.

—     Ielāgo vienu: Seneka … — profesors ierunājās klusām un svinīgi, — Seneka kaut kur rakstījis: «Mēs bīstamies no nāves tāpēc, ka tā mums jaušas kaut kur nākamībā, bet ielūkojies: viss, kas pagājis, jau ir tās guvums.» Nē, es tās nebīstos, — viņš atkal ierunājās tāpat paklusām, bet ar briesmīgu spēku, — arī tas, kas pagājībā, ir mans … mans … tikai mans … mans …

Nikni viņš sažņaudza dūres un no visa spēka trieca pa galdu. Seja viņam sašķobījās pēkšņas dusmās.

Nekad Hanss tēvu nebija redzējis tik briesmīgu.

Tad profesora seja pēkšņi apdzisa un no tās pazuda milzīgais iekšējais sasprindzinājums, kas tik ļoti biedēja Hansu.

Profesors atkal apsēdās krēslā un bikli pasmaidīja,

«— Esmu galīgi jucis, — viņš ierunājās, ar roku izklīdinādams dūmus. — Sēžu un biedēju tevi… Nu, ej vien, ej, manu zēn. Es vēl tevi pasaukšu, un mēs parunāsimies.

Hanss pats neatcerējās, kā bija izkļuvis no istabas. Kolīdz durvis aizvērās, profesors piecēlās no galda. Nedzirdamiem soļiem piegāja pie skapja, atvēra to, mirkli pastāvēja, ielūkodamies plauktos, kas bija pieblīvēti ar pudelītēm, mēģenēm un kārbiņām dažādās krāsās. Tad pēkšņi pastiepa roku un tūlīt sataustīja to, kas viņam bija vajadzīgs. Tā bija neliela, iegarena ampula no smalka ķīmiska stikla ar garu, aizkausētu kakliņu. Profesors to lietišķi paņēma un pacēla augstu virs galvas, apskatīdams pret balto gaismu. Atlidoja pelēks, gaismas apstulbināts tauriņš un atsitās viņam pret seju. Profesors tikai īdzīgi, kā uzmācīgu cilvēku atvairīja to un vairāk reižu saskaloja ampulu. No tās sieniņām atrāvās aši, sīki burbulīši un izzuda. Tas neko vēl nepierādīja, taču viņš tūlīt saprata: jā, tas ir tas pats. Profesors pakošļāja lūpas un vēlreiz saskaloja. Augšup paceldamies, atkal uzkūsāja sīki burbulīši. Plaši ieplestām, izbiedētām acīm viņš noskatījās tajos. «Žēlīgais dievs!» profesors beidzot noteica nomāktā balsī un aizgāja pie galda. Dziļi nosēdies krēslā, viņš lietišķi pievirzīja tuvāk emaljēto krūzīti un pielēja to līdz pusei., Palūkojies, vai pietiks, paņēma ampulu un, ar kabatas lakatiņu apklājis, nolauza tās kakliņu. Vispirms iepilināja desmit pilienus, tad izlēja visu. Krūzīti saskalojis, viņš nolika to uz galda.

Rokas profesoram drebēja, un viņš neviļus uzmeta tām skatienu! Nabaga rokas! Ar pelniem notrieptas, izģindušas, netīras, grumbainas, apdedzinātas un sagraizītas. «Vajadzētu nomazgāt,» viņš smagi nodomāja. «Kur ar šitādām rokām .. .» Taču nespēja aizdomāt līdz galam, izbijās, paķēra krūzīti un pacēla to pie mutes. Taču dzīvības spēks vēl bija nepieveicams, kāds viņu it kā sagrāba aiz rīkles un sažņaudza to, neļaudams norīt. Viņš nolika krūzīti atpakaļ un kādu brīdi sēdēja nekustīgi.

Un pirmo reizi šajā naktī profesors sajuta klusumu.

Neviena cilvēka, un tāds klusums, it kā visi mājas iedzīvotāji būtu miruši. Šķiet, tā tas patiešām ari bija,

Profesors piegāja pie loga un, piesardzīgi novilcis aizkaru sāņus, palūkojās lejup.

Pāri dārzam pletās vientuļa, stinga nakts. Un, tikai ļoti sasprindzinot redzi, varēja atšķirt pelēkos celiņus un pelēcīgus plankumus krūmājā — solus. Uz viena no tiem, tieši iepretim logam, sēdēja gaišs augums neskaidrām aprisēm. Profesors vēl brītiņu pastāvēja un tad nolaida aizkarus. Tie noklikšķēja sausi un skaudri, kā nospiests ieroča gailis.

«Laiks! Laiks!»

Profesors atgriezās pie galda un pacēla krūzīti.

Sajā mirklī kāds iejautājās:

—    Vai drīkst?

«Durvis taču nav aizslēgtas!» profesoram galvā pavīdēja doma, bet atbildēt viņš nepaguva.

Istabā ienāca Gardners. Protams, viņš bija sēdējis uz soliņa un skatījies logā. Profesors bargi pagriezās pret ienācēju, bet tas izstaroja tādu siltumu un gaismu, bija tik skaidrs un mierīgs, ka Mezonjē nezināja, ko sacīt.

—           Atvainojiet, profesor, — Gardners ierunājās, steigšus pieiedams pie galda, — bet es ieraudzīju pie jums gaismu un nolēmu apciemot jūs! Es ari ciešu no bezmiega! Nervi, nervi!

—           Jā, jā, — profesors pikti atbildēja, — bet es, redziet, strādāju, un man nav laika.

—           Es tūlīt iešu, — Gardners viņu mierināja. — Es jau tā arī ienācu: tikai uz mirklīti.

Piesardzīgi viņš paņēma no galda tukšo ampulu.

—    Droši vien broms?

—    Jā! — profesors atcirta.

Gardners uzmeta viņam īsu mirkli, tad pēkšņā paklausībā nolaida acis, nolika ampulu, pacēla krūzīti un paošņāja.

—           Nu, — viņš mierīgi sacīja, — strādājiet, es netraucēšu. Ar labu nakti. — Gardnera tonis bija tāds, it kā viņš būtu atnācis pie profesora ar kādām šaubām, bet tagad aiziet, tās galīgi izkliedējis. — Ar labu nakti, — viņš atkārtoja, durvis aizdarīdams.

Profesors neko neatbildēja, tikai divas reizes nikni pagrieza slēdzeni durvīs un piegāja pie galda — ampulas vairs nebija, Gardners paņēmis to līdzi. «Lai jau,»

profesors nodomāja ar ļaunu patiku. «Pamēģini tagad dabūt mani rokā!»

Viņš apsēdās pie galda, paņēma krūzīti un vienā paņēmienā izdzēra. Šķidrums bija bez garšas un krāsas, tikai mazliet smaržoja pēc mandelēm, drusku atgādinādams pusvārītu plūmju kompotu. «Tā, tagad viss. Atceļa vairs nav.» Brīdi viņš pasēdēja, tad nodomāja: «Žēlīgais dievs, kāds klusums!» Atri, it kā atvairīdams uzradušos baiļu sajūtu, piegāja pie etažeres un ieslēdza radio. Pulētā aparāta iekšienē kaut kas iešņācās un ietarkšķējās; meklēdams piemērotu vilni, viņš vēl pagrozīja slēdzi. Šajā brīdī profesors pēkšņi sajuta it kā grūdienu, un kaut kur zarnu apvidū nepārprotami sametās tas ļaunais un svešais, ko viņš nule bija uzņēmis sevī. Profesors spēji pagrieza slēdzi, un istabā ielauzās sprakšķoša un spalga, Remingtona rakstāmmašīnas tarkšķi atgādinoša balss. Profesors stāvēja un klausījās.

«Tad uz tauku traipa uzlieciet dzēšpapīru un pārvelciet ar karstu gludekli. Vairāk reižu izdarot šo manipulāciju, jūs panāksiet. ..»

Profesoram jau sažņaudzās žokļi, kļuva arvien karstāk un sliktāk, un tad, it kā glābjoties no šķebinošās sajūtas, viņš pagrieza slēdzi vēl par vienu iedaļu.

Rupja, aizsmakusi vīrieša balss vācu valodā sāka lamāties un kliegt:

«Un šeit mēs tiem pasacīsim: ne terorista revolveris, ne politiskā slepkavnieka bumba, ne sazvērnieka inde — nekas no visa tā, ko jūs esat mobilizējusi un no savas melnās virtuves pret mums raidījuši, neaizkavēs mūs novest līdz galam pasaules dezinfekcijas un atveseļošanas lielo pasākumu. Un katru reizi, noliekdami mūsu melnos sēru ērgļus pār nelaikā kritušo kapiem, mēs pie šās jaunās asins zvērēsim …»

Profesors pasmaidīja. Pasaule dzīvoja ar savām raizēm, bēdām un priekiem. Kāda tai daļa, ka kaut kur, istabā ieslēdzies, mirst prātā jucis večuks! Kā redzams, atkal kur nožmiegts kāds neģēlis. Lai nu kā, bet tas ir lieliski. Viņus žmiedz kā peles, visos nostūros . . &lt; Profesoram pēkšņi iedrebējās pirksti.

Skanīga meitenes balss zem viņa rokas bezkaunīgi un naivi spiedza:

Šoferīt,

Mans mī]ais draugs!

Ar tevi braukt —

Tur ir ko turēt.

Kā tu piebrauc,

Kā tu iebrauc.

Kā lu stūrē,

Stūrē, stūrē, stūrē …

Meitene dziedāja, bet profesors klausījās un vieglītēm māja viņai ar galvu.

—    Dziedi, dziedi, drostaliņ! Es dzirdu tavu smalko meitenes balsi. Un nepavisam nav svarīgi, kas tev to tādu samācījis. Labi, ka tu esi tik spēcīga, skaista un jauna, un tev tik ilgi vēl atlicis dzīvot.

Viņam jau drebēja viss augums, galva skanēja un šķita kaut kur aizdvingojam, tomēr viņš pagriezās pret aparātu, mokošā un saspringtā piepūlē ieklausīdamies jaunajā, gandrīz putna dziesmai līdzīgajā balstiņā, kas atskanēja no melnās kārbas.

Tā taču bija nākusi viņam palīgā šajā, viņa dzīves vissvarīgākajā naktī.

Bet tad atskanēja aplausi, rēkoņa, smiekli, kāju švīkoņa, un viņa šaurajā mirstamajā kamerā tūlīt iebrāzmoja liela, skanīga un mierīga, baltu spuldžu liegās, pienainās miglas piestrāvota zāle, kas bija pilna ar dāmām vakara tērpos un kungiem cietinātos virskreklos. Kamēr meitene klusēja, profesors, acis aizvēris, ieklausījās svešajā un ļaunajā būtnē, kas pieauga un brieda viņa ķermenī, izplezdamās lielāka par viņu pašu. Uzreiz sametās smacīgi, pietrūka elpas, un augums spēji vērtās tik ļengans, izļumis un smags, ka viņš nezināja, ko ar to iesākt. Sāka durt sānos, kurpes spieda, apkakle kļuva par šauru un aizžņaudza kaklu, krēsls iegriezās miesā, sviedri pārklāja seju, — un viņš noliecās, meklēdams bļodu.

Bet meitene atkal dziedāja pāri viņam, dziedāja vēl ko tikpat nejēdzīgu, skanīgu un bezkaunīgu, bet viņš smaidīja, noslīdēdams no neērtā krēsla, māja viņai ar galvu un jau vairs neko neredzēja — ne dziedošo meiteni, ne melno kārbu, kurā tā bija iesprostota, — tagad jau visu istabu aizpildīja rēna, skanīga un gluma migla,

,,. Kad profesors atkal atvēra acis, viņš saskatīja vairākus rožainus izplūdušus plankumus un pirmajā mirkli nevarēja apjaust, kas tie tādi. Viņš izstiepās, izlocīja muguru un iejautājās:

—    Kur Hanss?

Viens no plankumiem pieslīdēja klāt, pārējie sakustējās un pavirzījās atpakaļ; uz rokām viņš sajuta dzīvu, līdz dvēseles dzijumiem aizplūstošu siltumu un saprata, ka tur kāds raud.

Tad viņš pacēla smago, jau nepaklausīgo roku un uzlika uz galvas būtnei, kas pie viņa bija nometusies ceļos.

Viņam pie pašas sejas kāds ieraudājās skaļās, nevaldāmās un neatturamās elsās, kāda roka aptvērās ap kaklu, pieglauda sev pie krūtīm.

—    Mīļais, mīļais, mīļais! — Berta runāja, drebēdama histēriskā žēlumā un maigumā pret šo lielo, nevarīgo augumu, kuram pēc nedaudz mirkļiem jāmirst, — Mīļais, mīļais! Vai tu piedosi? Vai tu vari..,

—     Kur Hanss? — profesors jautāja un aizvēra acis, jo tajās bija sākuši ņirbēt varavīkšņaini loki, un tūlīt piebilda: — Nē, nē, nesauciet viņu, lai guļ… Bet kur ir Gardners?

Un tūlīt virs viņa iznira mdigs, pretīgs, bāli rožains, žurkai līdzīgs purns.

— A, žurka! — profesors ierunājās skaļā un mierīgā balsī, juzdams, ka tūlīt un šoreiz uz visiem laikiem viņu aizskalos murgu vilnis. — Sveicināts, žurka!

Žurkas purns atņirdzās, parādīdams asus, spīdīgus zobus.

—    Nepriecājies, nekas neiznāks, tu vēl neesi uzvarējusi. Pagaidi.

Profesors lēnām, lielā piepūlē uzrausās no krēsla.

—    Pagaidi, pagaidi, — viņš pikti atkārtoja, juzdams, ka vairākas rokas ņo muguras viņu atbalsta.

—    Nē, nē, — viņš pēkšņi izdzirda Gardnera balsi, — nevajag, nevajag! Ko jūs?

Tieši viņam priekšā stāvēja tas pats riebīgais, maigi rožainais žurkas purns. Juzdams, ka tas vispār ir

pēdējais, ko viņš vēl var izdarīt, profesors ar baudu, sāpēm un niknumu tam iespļāva pavērtajā rīklē.

Tad profesors nokrita, aizvēra acis, un virs viņa sakļāvās neskaidri zaļgana, viļņu iešūpota bezgalīga jūra.

TREŠĀ NODAĻA

Kurts nebija klāt, kad profesors nomira, taču par viņa nāvi uzzināja agrāk nekā visi citi. Stundu pēc Kurcera aizbraukšanas naktī sargbūdā pēkšņi bija atnākusi Marta un sirdīgi paziņojusi:

—    Ej augšā, atkal kas noticis.

Martai bija sarkanas acis, un viņa tik nikni paspēra ceļā stāvošo ķeblīti, ka Kurts pat neapjautājās, kas īsti atgadījies.

Kabineta durvis bija puspievērtas, un, kolīdz Kurts pārkāpa pār slieksni, profesors piecēlās no krēsla un pagāja viņam pretim. Rokā profesoram bija tīstoklis — liels, plakans, pergamenta papīrā ievīstīts, pāris kilogramu smags.

—           Redziet, Kurt, — viņš ierunājās stingrā un klusā balsī, — tas ir mana darba pēdējais sējums. Četrdesmit gadu ilgu pētījumu rezultāts. Mājās es to nevaru atstāt. Vajadzētu nogādāt uz pilsētu.

—    Labi, — Kurts atbildējā. — Dodiet šurp.

—           Pagaidiet, Kurt, — profesors sacīja, mazliet pakāpdamies atpakaļ. — Ar aizvešanu vien nepietiek, vajadzētu arī noslēpt…

— Nu! —Kurts noņurdēja. — Neraizējieties. Dodiet vien šurp, dodiet!

Nekustēdamies profesors nolūkojās uz viņu.

— Tas ir mans mūža darbs, — klusām, katru vārdu uzsvērdams, profesors atkārtoja.

—           Neviens neko neuzzinās, — Kurts nopietni, apsolījās. — Dodiet! Es braukšu uz pilsētu pēc stikliem un podiem. Kurcera kungs pavēlēja jau pirms pāris dienām.

Profesors atgāja sāņus un smagi atsēdās krēslā.

Kurts uzmeta viņam ātru skatienu un nobrīnījās, ka profesors nemaz tik slikti neizskatās, vienīgi pārlieku

dzeltens un ari drēbes nobārstītas ar pelniem un apputējušas. Droši vien augu nakti smēķējis.

Kurts pasmaidīja un sacīja:

—    Esiet bez bažām, viss būs kārtībā.

Profesors nolūkojās uz viņu, ar pirkstiem pa galdu bungādams.

—           Pagaidiet, — viņš sacīja. — Aploksnē ir norādīts, kā rīkoties ar manuskriptu.

—    A-ā, — Kurts ielāgoja.

Profesors pacēla augšup pirkstu.

—           Es to nododu kā mantojumu Ļeņingradas Smadzeņu institūtam. Tātad manuskriptu vajadzētu nogādāt uz turieni, bet, kā tas izdarāms, es gan nezinu.

—           Ir cilvēki, kas zina, — Kurts atbildēja, — neraizējieties,

—           Ir cilvēki, kas zina, — profesors nošūpoja galvu,

—    bet &amp;s nepazīstu šos cilvēkus. Labi, ko tur vēl zīlēt. Kas būs, būs . . . Bet ziniet ko, Kurt. Seit ievadā es savu manuskriptu esmu veltījis Gankam. Viņa vārdu es, protams, izsvītroju, bet ievadu visu iznīcināt nevar, jo nav laika uzrakstīt citu. Tač» kopš tā laika, kad Ganka kļuvis par nodevēju, es viņam neko nevaru uzticēt. Tāpēc pielūkojiet — lai kas arī notiktu, — profesors sevišķi uzsvēra šos vārdus, — viņš nedrīkst uzzināt, ka manuskripts aizgādāts prom no šīlp mājas. Skaidrs?

—    Un kā vēl! — Kurts atbildēja.

Profesors nenovērsa no viņa acis.

—           Speciālā sūtījumā, kas ielikts manuskriptā, es par to rakstu, taču man var arī neticēt. Redziet, jau tagad pasākuši tērgāt, ka es esot jucis. Protams, ne jau veltīgi tas tiek darīts. Tāpēc, ja nenoticēs manai gribai, jūs būsiet liecinieks, ka es esmu pie pilna saprāta. Vai sapratāt?

—           Saprotu, — Kurts klusām atbildēja, uzmezdams profesoram tiešu un stingru skatienu.

«Beigas!» Kurts saprata. «Viņš vairs nav dzīvotājs, neizturēja.»

Profesors viegli paraustīja plecus un tikko manāmi pasmaidīja. Smaids bija nevarīgs un nožēlojams.

—           Tiks izdalīts, — Kurts atbildēja noteikti, kā karavīrs.

Profesors pamāja ar galvu.

Kurts piegāja viņam klāt, satvēra profesora nolaisto roku un piesardzīgi paspieda.

—           Nebaidieties, — viņš sacīja klusā, bet stingrā balsī, ne vairs dārznieka Kurta, bet gan pats savā balsī, tāda cilvēka balsī, kurš paliek dzīvot un cīnīties. — Viss tiks izdarīts. Jūsu grāmata būs Ļeņingradā.

Un kad viņi viens otram paspieda roku, mēmais rokas spiediens bija īss, ciešs un izsacīja visu. Viņiem vairs nebija noslēpumu.

—           Pielūkojiet Hansu, — profesors sacīja, atlaizdams Kurta roku. — Saprotat?

—    Saprotu, — Kurts atbildēja.

—           Šķiet, tas arī būtu viss, — profesors vēl piebilda.

—   Dzīvojiet veseli.

Kurts jau devās prom, bet tad pagriezās atpakaļ.

—           Jūs tikai nebīstieties, — viņš sacīja, — viss tiks izdarīts, kā jūs vēlaties. Viņi jau tagad krituši histērijā.

—    Viņus es vairs nebīstos, — jprofesors atbildēja,

— redziet, neesmu pat ieslēdzies. Nu, — viņš viegli pieskārās Kurtam pie pleca, — dzīvojiet veseli. Man vēl daudz darīšanu. Mazliet atvilkšu elpu un sākšu atkal strādāt. Laimīgu ceļu.

Kad Kurts izgāja laukā, bija jau gandrīz pilnīgi gaišs. Pāri ēkām, krūmiem, nespodrajiem dārza celiņiem un ātri ataustošajām debesīm — pāri visam klājās rītausmas pelēkā krāsa.

Cieši sakodis lūpu, Kurts piegāja pie nojumes, niknā kustībā atslēdza durvis, izstūma savu motociklu un pārlūkoja to.

Pienāca Marta un klusēdama apstājās blakus, Kurts uzmeta viņai īsu mirkli, tad ierunājās:

— Uz pilsētu pēc stikliem un podiem.

—    Pēc stikliem? — Marta brīnījās.

—           Pēc stikliem gan, pēc stikliem, — un viņš ar galvu norādīja sev uz krūtīm, kur bija pergamenta papīrā ievīstīts tīstoklis.

Viņa saprata un pamāja ar galvu.

Desmitos no rīta Kurts jau iegāja firmas «Orients» celtnē, nesdams līdz apJoksni uz Gardnera vārda.

Gardners paņēma zīmīti, izlasīja, atzīmēja kaut ko uz garas papīra strēmeles un iejautājās:

—           Tā. Stikli un puķu podi… Vai tad jūsu šefs ir puķu draugs?

—           Tieši tā, puķu draugs, — Kurts atbildēja un, redzēdams, ka Gardners pasmaida, pasmaidīja arī pats.

Gardners saņurcīja zīmīti, iemeta to pelnu traukā, paņēma no galda piezīmju bloku, izplēsa lapiņu un sāka kaut ko ātri rakstīt.

Kurts vēroja viņa rokas.

— Redziet, — Kurts ierunājās, jau visu apsvēris,

—   patiesību sakot, mans šefs nav nekāds puķu mīļotājs. Viņš ir zinātnes cilvēks, un viņam viens pīpis tulpes vai rozes. Viņš vairāk noņemas ar kauliem un akmentiņiem.

—    Tu runā par citu šefu! — Gardners pavīpsnāja.

—   Tā, godājamais, griezieties ar šo pie remontu un materiālu resursu nodaļas priekšnieka, apakšējā stāvā, trešās durvis pa labi, simt četrdesmit piektā istaba, pie majora Koha. Ja viņam būs, viņš visu nokārtos. Kāds stikls jums vajadzīgs?

—    Redziet, — mirkli padomājis, *— Kurts sacīja,

—    oranžērijai vislabākais būtu plāns, bet izturīgs stikls, tā sakot, ar sniegu bagātā ziemā, kad lielas kupenas — tas viss taču uz stikliem. Vai arī puišeļi ar kaķenēm ,.,

Gardners sēdēja un nolūkojās uz viņu.

—           Ar kaķenēm! Ar kaķenēm! — Kurts paskaidroja, paceldams divi pirkstus. — Viens divi — un stikls druskās.

— Godājamais, man nav laika, — Gardners'pēkšņi izmeta. — Jums tik vien raižu, ka strazdus tvarstīt un krūmus apcirpt. Bet mani gaida cilvēki. Kāds stikls jums vajadzīgs — Bohēmijas, divkāršais, ķīmiskais, neplīstošais? … Nu, veicīgāk, veicīgāk!

— Es, protams, gribētu Bohēmijas, bet…

—           Bohēmijas! — Gardners pamāja ar galvu un uzrakstīja šo vārdu virs kādas rindiņas. — Tā, tagad viss, ejiet pie Koha. Ko viņš varēs, to . ..

Kurts jau bija pie durvīm, kad Gardners viņu atkal pasauca:

—    Vai jūs par dārznieku esat nolīdzis, vai?

Kurts apcirtās apkārt.

—    Nolīdzis? Es, jūsu gaišība, biju, lūk, šitāds, —

Kurts notupās un parādīja ar roku, kāds viņš bijis,

—    kad es j au tur strādāju.

—    Nu, ejiet, — Gardners sacīja un pasmaidīja,

—   ejiet. Es visu uzrakstīju.

Kurts aizgāja pie Koha.

Kohs, izkāmējis, dzeltens, dzēlīgs un ūsains cilvēks ar ļaunām, pelēkām acīm, paņēma zīmīti, izlasīja un aprauti noteica:

—           Bohēmijas stikls tev vajadzīgs? Bet kur es to ķeršu?

Kurts vieglītēm paraustīja plecus.

—    Nezinu.

—           Nezini, bet pieprasi, — Kohs paskatījās uz Kurtu ar savām ļaunajām, pelēkajām acīm, un viņa seja, kas bija sasmakuša sviesta krāsā, notrīsēja no klusībā izgrūsta lamu vārda. — Bohēmiešu stikla nav visā pilsētā. Dabūsi parasto.

—           Katedrālē taču ir Bohēmijas stikls, — Kurts ieminējās.

—    Ko? — Kohs nobrīnījās.

— Tur visās durvīs bohēmiešu stikls.

— Es tev tādas durvis parādīšu! — Kohs pārskaitās.

—   Varbūt vēl altāri pieprasīsi — lai būtu kur podus salikt?

—           To, ko nevajag, es neprasu. Altāris podiem mums nav vajadzīgs, — Kurts noteica drūmā un stingrā balsī.

—  Ja vismaz podus no jums dabūtu.

—           Žēlīgais dievs! — sarūgtinātais Kohs iesaucās, ielūkodamies Kurtam sejā. — Vai tu esi tur dārznieks?

—           Jau divdesmit gadu esmu dārznieks, — Kurts drūmā cieņā noteica.

—           Muļķadesa! — Kohs iebrēcās. — Divdesmit gadu strādā par dārznieku, bet ir un paliek muļķadesa! Paskat tik! «Altāris mums nav vajadzīgs».,. Ar ko tu runā, lauki tāds? Vai karcera neesi odis?

Kurts paskatījās uz viņu, apgriezās un noteiktiem soļiem devās uz durvīm.

—    Pagaidi! — Kohs viņam aiz muguras kliedza.

—     Pagaidi, bendesmaiss! Paklausies, vai tu galīgi esi ķerts, vai? Kur tu esi atnācis? Ko tu, ķēmarausi un lauķi tāds, ālējies manā kabinetā? Vai zaldātos esi dienējis?.

—    Nekādos jūsu zaldātos &lt;.. — Kurts noburkšķēja.

—    Ir gan ērms! Tāpēc jau ari esi muļķis, atnācis un gorās, izliekas par plānprātiņu! — Kohs rēca jau pilnā rīklē. — Nav man laika, citādi es tev parādītu.. . Ei, pagaidi, sātan! Kur tu atkal skriesi? Iesim reizē, tūlīt izrakstīšu orderi.

No turienes Kurts aizgāja uz vaska figūru muzeju.

Pilsētā, princeses Vilhelmīnes laukumā, jau kādus simts gadus, lepni iepletusies, stāvēja dzeltena, pazema divstāvu celtne. To rotāja apaļš stikla kupols ar zaļu karogu. Frontonā visās krāsās zaigoja skārda izkārtne ar čūskām, važā pieslēgtu uguns spļāvēju pūķi un bļodā ieliktu nocirstu cilvēka galvu. Bļodu turēja rokā melnmataina, ugunīga skaistule, izgreznojusies ar tievām pīnītēm, pērlēm, auskariem un plandošiem plīvuriem. Zemāk melnā fonā mirdzēja zelta burti: «Ptifuā kundzes panoptikums», bet vēl zemāk: «Bērniem līdz sešpadsmit gadiem ieeja aizliegta. Karavīriem puscena».

Ptifuā kundze jau gadu trīsdesmit atdusas pilsētas kapsētā zem marmora eņģeļa ar nodrupušu degunu. No viņas vestibilā pāri palikusi tikai vaska biste un bronzas plāksnīte, uz kuras skaidri saskatāmi skaitļi: «1840—1912».

Tagad muzejs piederēja viņas meitas dēlam — filozofijas maģistram Johanam Kellera kungam. Viņš bieži bija redzams muzeja zāles: staigā neliela auguma kungs ar vēderiņu, zelta zobiem un apaļu sārtumu uz tuklajiem vaigiem, allaž ar visu apmierināts, kluss un līdzsvarots. Savu paziņu aprindās, neskaitot dīvaino nesaskaņu savā arodā — patiešām, filozofijas maģistrs un panoptikums! — viņš bija pazīstams vēl ar to, ka jau desmito gadu strādāja pie darba par Venērām: par Milosas Venēru, Mediči Venēru, Mikenas Venēru, Taurijas Venēru. Ja nu viņš vismaz būtu iededzies šai darbā, uzskatījis to par sava mūža uzdevumu, taču nē — nekā tamlīdzīga, viņš, liekas, pats lāgā neapjēdza, kāpēc un kam viņa disertācija vajadzīga un ka viņš to nobeigs, vienkārši rakstīja — un tas viss!

&gt;— Par šīm Venērām pat materiāla nav daudz ko

vākt, — paziņas viņam skaidroja, — Ar ko jūs īsti šos desmit gadus esat nodarbojies?

Kellera kungs ar apaļām, riekstiem līdzīgām, smaidošām acīm vērās runātājā, un seja viņam mirdzēja klusā tīksmē.

—     Jā, jā! — manāmi sarosījies, viņš atbildēja. — Arī es sākumā tā domāju: «Kāda tur literatūra?! Pāris brošūru, viena monogrāfijā — un tas arī viss.» Bet, kolīdz sāku rakņāties pa grāmatām, ziniet, kāda guba sanāca … Nu! Visbagātīgākais materiāls, astoņās valodās! Pat ungāru valodā es atradu kādu speciālu albumu. Bet sākumā patiešām šķila, ka nekas nebūs. Lai gan, — brīdi padomājis, viņš piebilda, — svarīgs nav pats materiāls, bet gan tā izvērtējums. Redziet, Lesings uzrakstīja grāmatu tikai par vienu statuju, bet viņa grāmata kļuva klasiska un ir pārtulkota visās pasaules valodās. Padomājiet tikai! — un viņa acīs bija tik daudz siltuma un ironijas, tik daudz labsirdīga izsmiekla gan par Venērām, lai arī cik to būtu, gan par visām astoņām valodām, kurās tās aprakstītas un kurās viņš izlasījis tik daudz blēņu, gan par savu darbu, kuram viņš, acīm redzot, nepiešķīra ne graša vērtības, ka parasti paziņa vairāk neko netaujāja, un ar to saruna beidzās. Arī par panoptikumu, kura īpašnieks viņš bija gandrīz jau divdesmit gadu, Kellers runāja tikpat domīgi un ar tādu pašu maigu, labsirdīgu nicinājumu.

—    Protams, runājot starp mums, džentlmeņi, — viņš domīgi caur zobiem novilka, — tas viss ir neķītrība, — un pamāja ar galvu uz saviem manekeniem,

—    visām šīm Ledām un plikajām Cecīlijām ar bultām krūtīs vieta būtu tikai prieka māju vestibilos, taču atrodas cilvēki, kuriem tas patīk un kuri nāk bariem vien!

Vēl brīdi padomājis, viņš turpināja:

—     Un, acīm redzot, nelaimes cēlonis ir tas, ka cilvēki bez zvērībām nevar dzīvot. Pašam slepkavot, pat karā, protams, ir pretīgi — civilizācija traucē, — taču palūkoties uz to, vismaz ar vienu aci, maliņā stāvot, liekas jau nepieciešami. Ir kāda klasiska pagājušā gadsimta angļu monogrāfijā — vai neesat lasījuši? — «Slepkavība

kā daiļmāksla». Ziniet, kas tajā visnekrietnākais? Izrādās, zinātniski pierādīts, ka slepkavība ir māksla, tas pirmkārt, un pie tam vēl daiļmāksla, tas otrkārt, Un tieši te laikam tas suns ir aprakts.

Gudrākie klausītāji pēc šādiem paskaidrojumiem novirzīja sarunu uz laika apstākļiem, bet vientiesīši iesaucās:

—    Piedodiet, bet jūs taču sludināt netikumību!

Un tad Kellers, tāpat ar redzamu patiku un jau bez savas parastās flegmas, atkārtoja:

—     Iespējams, iespējams! Pilnīgi iespējams! Liekas, es vispār pēc savas iedabas esmu gluži amorāls. Esmu iemīlējies jebkurā skaistumā, visos tā paveidos — sākot ar tropu čūsku un beidzot ar sievieti. Bet skaistums — tas taču nāk no paša nelabā! To ļoti pārliecinoši pierādījuši teofīļi, bet pirms viņiem jau Plotins, — palasiet, lūdzu!

Viņš runāja par savu amoralitāti, bet dzīvoja kā mūks, viņam nebija ne sievas, ne bērnu un, šķiet, pat ne mīļākās. Un, lūk, šis cilvēks, tikko pilsētā ienāca vācieši, pirmais no visiem pilsētas iedzīvotājiem pārkāpa pavēlniecības rīkojumu, pēc kura izrāžu un izpriecu uzņēmumiem vajadzēja turpināt darboties tāpat kā agrāk, un uz panoptikuma durvīm piekāra mirdzošu atsperes atslēgu.

—     Ko es tagad interesantu varu parādīt? — viņš paskaidroja. — Man taču ir tikai izkrāsoti vaska briesmoņi, — ko es ar tiem varu nobiedēt? Manām moceklēm vaidziņi rožainā krāsā, skropstas ieziestas, vietumis pat stieple izspraudusies, bet turpat tuvumā, desmit minūšu gājienā no muzeja, stieplē šūpojas īsti cilvēki ar izkārtām mēlēm, un ap tiem plēšas vārnas. Gluži kā piecpadsmitā gadsimtā. Kas pēc tam vairs nāks skatīties manas lellītes? Tā taču tīrā profanācija! Vāciešiem es arī tā pasacīšu: «Ko lai dara, muzejs neizturēja konkurenci».

—    Bet ko viņi jums atbildēs? — viņam jautāja.

Kellers noplātīja rokas un savukārt ievaicājās:

—    Kāpēc jāatbild? Vai viņiem nepietiek ar pašu noslepkavotajiem? Kāda viņiem vēl vajadzība pēc manām Kleopatrām un Neroniem?

Bet pēc dienām desmit pēkšņi viņš pats noņēma atslēgu un paziņoja saviem draugiem:

Nolēmu atkal atvērt! Mana amoralitāte protestē. Man taču ir sava estētika:. «Slepkavība kā daiļmāksla». Svarīgi, lai arī slepkavošana būtu māksla. Ielūkojieties, kā manas Kleopatras māca mirt — viegli, rotaļādamās, nesavtīgi! Skatītāji stāv tām blakus, laiza saldējumu, koķetē ar dāmām, bet tur… Es aizgāju paskatīties. Brr! Riebeklība! — Viņš aizvēra acis un nogrozīja galvu. — Māksla allaž ir daiļa, kungi, tas ir svarīgi! Jā, mana vecmāmuļa lieliski to sapratusi, ar tādu greznumu servēdama savas vaska šaušalības. Ne jau veltīgi viņa desmit gadus bijusi Bavārijas karaļa šansonete, un ne jau veltīgi, ne jau veltīgi šis karalis pēc tam sajucis prātā!

Un, lūk, atvērtajās zālēs atkal sarodas apmeklētāji, tikai tagad tie lielāko tiesu bija vācu kareivji melnos, zaļos un zilganos mēteļos. Skaudri iesmaržojās karbols un vēl kaut kas tikpat kodīgs, bet muzejā parādījās sevešķa vitrīna — Šarlotes Kordē galvaskauss, bet tam līdzās ar daudziem zīmogiem apstiprināta izziņa, ka tas ir īsts. So retumu nopirka no kāda kareivja, kas to bija atvedis no Francijas.

Šajā muzejā nez kāpēc un kālabad ar somu rokās ienāca Kurts. Viņš staigāja pa zālēm, acis iepletis, blenza un brīnījās, pakavējās pie grupas «Leda un gulbis» (vajadzēja iemest bronzas žetonu līdzās novietotajā krājkasītē, lai visa panorāma atdzīvotos un sakustētos, taču viņš nez kāpēc to nedarīja), tad iegāja lielajā zālē un neviļus iekļuva baltās togās tērptu kristiešu barā cirka arēnā. Kurls uzmanīgi tos aplūkoja un tad sacīja blakus stāvošajam, melnīgsnējam, izdēdējušam vācietim:

—    Kas tad tā par lauvu. . . Viss purns atdauzīts, arī acu nav! Rāda nez kādus ērmus! Būtu to zinājis, es nemaksātu naudu, — un devās uz izeju.

Turpat blakus kasei kā kontroliere sēdēja vecīte un adīja sarkanu jaciņu. Līdzās viņai uz atsevišķa galdiņa bija bieza, melna kantora grāmata ar uzrakstu «Atsauksmēm» un važiņā piestiprināta pildspalva.

Kurts paskatījās uz grāmatu, uz pildspalvu un plati pasmaidīja.

—     Tas tāpēc, lai neaizstieptu sev līdz! — viņš atjautīgi noteica. — Es saprotu, kāpēc tā ierīkots. Ļaudis tagadiņ tādi — raksta, raksta, kamēr iegrūž kabatā. Meklē viņu pēc tam!

Vecenīte atrāvās no adīkļa un palūkojās uz Kurtu ar skumīgām, neizpratnes pilnām acīm.

—     Es saku, re, ķā saimnieks spalvu uzmana, — Kurts paskaidroja. —Kas par ķēdīti! — Neko nesaprazdama, vecenīte skatījās uz viņu. &gt;— Ķēdīte, ķēdīte, es saku. Tāpēc, lai kāds spalvu neierautu nāsīs, — viņš apnicīgi paskaidroja. — Protams, es tam piekritu — visādf cilvēki šeit staigā, uz godaprātu tagadiņ paļauties nevar. Vai visi drīkst te parakstīties?

—    Lūdzu, — ielūkodamās viņam sejā, vecīte vienaldzīgi paraustīja plecus. — Rakstiet direkcijai savas atsauksmes, iespaidus, ierosinājumus un piezīmes. Visu, kas muzejā jūsos izraisījis izbrīnu, kas neizpratni vai neapmierinātību, kas sevišķi paticis. Paraksts, uzvārds un adrese nav obligāti.

—    Nē taču, kāpēc ne, — Kurts augstsirdīgi atmeta ar roku. — Es uzrakstīšu arī adresi. Ja jau raksta, tad raksta. Nu, atļaujiet. Un viņš apsēdās pie galdiņa.

Kurts rakstīja ilgi. Pūta un stenēja, apstājās, padomāja un atkal rakstīja. Bet, kad vecīte palūkojās šurp, viņš bikli ievaicājās:

—    Bet kas teitan rakstāms? «Jūsu ierosinājumi». Vai es varētu ko piedāvāt? Man ir smuka lietiņa — sarkans galvaskauss. Vai šeit to varētu pārdot, ko?

—    Oi, nē, nē! — vecīte izbijās. — Šeit nekā tamlīdzīga rakstīt nedrīkst. Ieejiet pie šefa un piedāvājiet viņam. Bet grāmatā vajag rakstīt tikai to, kas …

—     Es jau ierakstīju. — Kurts viņu mierināja. — Jūs, māmuļ, neuztraucieties, saimnieks par to tikai priecāsies. Kā ieraudzīs, tā vairs vaļā nelaidīs. Es atzīmēju arī adresi. Visu, kā pieklājas.

—    Ko? — vecīte pietrūkās kājās. — Ko jūs tur esat sarakstījis?

—           Aprakstīju visu, kā pienākas, — Kurts mierināja.

—    Kas tā par lietiņu, kā un kur to atradu. Tikai par cenu neko nezinu, tālab ari neierakstīju. Rasi, saimnieks mani nepiekrāps, ticu viņa godaprātam.

—    Oi, žēlīgais dievs! — vecīte izrāva viņam grāmatu no rokām un pamira.

Visa lappuse bija izraibināta kaut kādiem skaitļiem, ik pēc pāris vārdiem nāca komats vai izsaucējs. Apakšā vai pusi lapas aizņēma kruzuļots paraksts.

«Muzeja prezidenta kungam. Šodien es pieturā, gaidīdams 17. numuru, dzirdēju divus cilvēkus sarunājamies savā starpā, ka jūs drīz aizvēršot savu cienījamo muzeju uz 3 mēnešiem! Bet kad atvērsiet atkal vaļā, tas būšot 5 reizes lielāks nekā bijis. Bet jums vajadzēt vajadzīgi esot visādi retumi, kādus tik var sadabūt. Man ir viens retums — 1 sarkana miroņgalva, 2. zorle! Tā būtu bijusi arī 1. zorte, tikai tai izsisti 12 zobi, paurī 5 šķirbas un viens žoklis sašķaidīts 13 gabalos, bet 2. ir vesels. Tālab esmu ar mieru to pārdot 4 reizes lētāk nekā tā vērta. Ja miroņgalva vajadzīga, atrakstiet līdz 20., bet es dzīvoju 35. apmetnē …»

Nu, un tā tālāk līdz lappuses beigām, līdz milzīgajam ministra parakstam ar izlokiem un kāšiem.

—     Žēlīgais dievs, ko viņš šeit saķēpājis? — vecīte iesaucās, gandrīz vai raudādama. — Es tūlīt pasaukšu šefu, lai nāk un pats paskatās. Tāda nelaime! — Un, paķērusi adīkli un ierakstu grāmatu, viņa aiztipināja pa gaiteni.

Kurts, visaugstākā mērā apmierināts ar notikušo, atbalsta meklēdams, palūkojās apkārt, ieraudzīja aiz viņa slāvam kareivi un pamirkšķināja tam ar vienu aci.

—    Re, kā pārskaitās, gandrīz vai appinkšķējās. Un par ko? Vai tad es ko aplam esmu samuldējis? Neviena bezkaunīga vārda tur nav. Es tikai piedāvāju: ja pirks — lai pērk, bet, ja ne — tad uz redzi, atradīšu citu pircēju.

Kareivis nošūpoja galvu un ieteica:

—    Labāk būtu laidies lapās, draudziņ, kamēr šefa vēl nav, citādi atnāks, sāks bļaustīties un aizstieps vēl uz policiju. Tu taču visu grāmatu viņam esi piecūkojis.

—    Neko neesmu piecūkojis, piedāvāju tikai preci,— Kurts salti atbildēja un novērsās no kareivja.

Bet tad smaidīdams ieradās saimnieks, ļoti laipni apsveicinājās ar Kurtu un godbijīgi apjautājās:

—    Jūs, acīm redzot, pārdodat sarkanu galvaskausu?

Kurts uzvaroši pagriezās pret vecīti.

—     Nu, ko tagad teiksi, māmuj? Re, ko nozīmē kulturāls cilvēks! Viņš visu smalkā vīzē, bez trača un bļaustīšanās. Kā lai tādu dīrā? Jā, jā, man ir miroņgalva, — viņš šefu mierināja. — Viss man ir, kā aprakstīju. Paga, — un, uzlicis somu uz galda, gribēja to atvērt.

—     Varbūt ieiesim pie manis? — šefs laipni un nopietni ierosināja, iespiezdams ierakstu grāmatu sev padusē. — Tur jūs; man visu parādīsiet? Vai galvaskauss jums līdzi?

Viņi izgāja cauri garai stikla galerijai, ko rēgaini apgaismoja sarkanas spuldzes un lāpas — tā bija inkvizīcijas zāle, — tad pa vītņu kāpnēm nokļuva ar stikla skapjiem pieblīvētā istabā, no kuriem uz apmeklētāju nolūkojās divu gadsiimtu pazīstamāko noziedznieku galvas, un beidzot nonāca šefa darba kabinetā. Tur Kellers aizslēdza durvis un pagriezās pret Kurtu. Iestājās īss klusuma mirklis. Abi lūkojās viens uz otru.

—    Lauvai nav vienas acs, — Kurts smaidīdams ierunājās. — Kara komandantūra to var ņemt ļaunā.

—     Es allaž ievēroju tās intereses, — aši, vienā elpas vilcienā izgrūda Kellers. — Ak, es taču pat nepiedāvāju jums apsēsties! — Viņš pieskārās milzīga ādas krēsla atzveltnei. — Esiet tik laipni, lūdzu. Vai jūs smēķējat? Lūdzu, šeit ir cigaretes.

—    Pateicos, — Kurts atbildēja ūn apsēdās. —Atnācu palūkoties, kā jūs dzīvojat. — Viņš pārlaida istabai skatienu. — Nav vārdam vietas, šķiet, viss kārtībā.

-— Jā? — Kellers asi paraustīja plecus. — Jūsuprāt, tā ir kārtība? Slikti, ja jūs uz to skatāties tādām acīm, tas ir viss, ko es varu sacīt. Vai jūs saņēmāt manu vēstuli?

—     Jau pirms nedēļas, — Kurts laipni atbildēja un uzlika viņam uz rokas savu delnu. — Paklau, apsēdieties arī jūs un nomierinieties! Tā! Jūsu vēstulē man šis tas nepatika. Jūs pārāk uztraucaties. Vairāk nekā vajadzētu.

Kellera sejā tūlīt parādījās nemiers un noslēgtība.

—     Vairāk? — viņš ierunājās, pūlēdamies savaldīties. Tad piecēlās, piegāja pie palmas, kas stāvēja kabineta vidū toverītī, un sāka kārtot tai zarus. — Vakar, piemēram, pie manis kabinetā bija vācietis, pilsētas komandants, — Kellers pēkšņi sāka stāstīt, pagriezdamies pret

Kurtu. — Viņš sēdēja tajā pašā krēslā, kur jūs, un smēķēja cigaretes, bet galda atvilktnē …

—     Es dzīvoju ar vāciešiem vienā mājā, — Kurts labsirdīgi atbildēja, ar roku viegli uzsizdams pa krēsla apmali. — Saprotiet, kolēģi, viņi dzīvo gaužām vienkārši — guļ, ēd, dzer šņabi, pastaigājas, pa tiešo vadu sarunājas ar Berlīni. Bet man galdā arī ir plāni un dokumenti. Ko lai mēs darām? Atsakāmies no darba? Ko? — Kurts tik tieši un neatlaidīgi lūkojās filozofijas maģistram sejā, ka tas beidzot novērsa acis un atkal pagriezās pret palmu. — Vai arī es neesmu tik piesardzīgs kā jūs?

— To es nesaku, bet… — Kellers atbildēja, knibinādamies ar palmas zariņu.

—    Nu, tādā gadījumā varbūt ar mazāku pieredzi? Ak arī nē? Tad varbūt ne tik gļēvs?

—           O! — Kellers beidzot neizturēja un pameta palmu.

—    Jūs man runājat par gļēvumu! Jūs! Jūs taču labi redzat, uz kāda vulkāna man jādejo!

—     Redzu, redzu, — Kurts viņu mierināja. — Ļoti labi redzu. Tāpēc es arī ierados pateikties un pasacīt, ka jūs patiešām esat drosmīgs vīrs. Tikai nevajag nervozēt! Ticiet man, esmu daudz bailīgāks par jums, ja es arī ko daru, tad tikai tāpēc, ka sev iegalvoju: lūk, tas ir visdrošākais pasākums, viss pārējais ir vēl bīstamāk, bieži vien pat daudz bīstamāk.

Kurts brīdi klusēja.

—    Vai jums kādreiz ir gadījies sēdēt gestapo? — viņš pēkšņi atkal ierunājās.

—    Dīvains jautājums! — Kellers drūmi pasmīnēja. — Es taču sarunājos ar jums — tātad neesmu sēdējis.

—     Bet es esmu, — Kurts asi atbildēja un ielūkojās Kelleram acīs. — Mani gāzu kamerā pat mēģināja noindēt, bet, redziet, es sarunājos ar jums. Tātad es labāk par jums zinu, ar ko mums darīšana, un vairāk nekā jūs baidos, ka mūsu darbs varētu iegāzties. Vai jūs saprotat starpību? «Es baidos, ka darbs varētu iegāzties,» nepavisam nenozīmē to pašu, ko «es baidos».

—    Pilnīgi, — Kellers pamāja ar galvu. — Es arī baidos, ka mūsu darbs varētu iegāzties.

—i Tā jau ir pavisam cita saruna, — Kurts atbildēja.

— Tātad runāsim par darbu, kuru mēs abi baidāmies iegāzt, un tāpēc to ari neiegāzlsim. Redziet, jūs sacījat: «Bija atnācis komandants un smēķēja cigāru.» Bet vai daudz mūsu cilvēku pa šo laiku pie jums bijuši?

Kellers viegli pavīpsnāja un pamāja ar galvu uz kantora grāmatu.

—     Grāmata tepat guļ jums priekšā, paskatieties pats. Bet ārkārtējs paziņojums bijis tikai viens. — Un, pāršķīris lapu, Kellers piegrūda nagu kādam ar anilīna tinti izdarītam parakstam: «Jūsu padevīgais kalps, katoļu skolas vecais skolotājs.»

Kurts ar acīm tikai pārslīdēja ierakstam un pašķīra nākamo lapu. Bija vēl divi ieraksti par to, ka operācijas «Lēdija» materiālā sagatavošana veicas sekmīgi un noliktavā piegādāts jauns ieroču sūtījums, tai skaitā divi simti («Demjē pilsētā, Kapuciniešu ielā 200) brauniņu («iedrošinos izsacīt savu sajūsmu»). Ir arī ložmetēji («jūsu muzejs atstāj smagu iespaidu»), gan ne daudz, tomēr 50 gabalu («Johans Grabe, 50 gadu vecs»). Taču Kurts arī ložmetējiem nepiegrieza gandrīz nekādu vērību. Nesen viņa rīcībā bija nokļuvusi vesela ieroču noliktava, ko pametusi aizbēgusī valdība, tāpēc visi šie sīkie ieguvumi, kuriem morālā ziņā bija liela nozīme (redzams, ka cilvēki strādā ar lielu uzņēmību), materiālā ziņā bija pārāk mazsvarīgi. Bet cilvēki patiešām strādāja labi. Kaut vai, piemēram, šis resnītis. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka viņš ir uzticams un gatavs uz visu. Jau agrāk viņš bija izdarījis partijai dažus sīkākus pakalpojumus, lai gan daudzām tēzēm partijas programā nepiekrita un vēl citas — vienkārši neizprata. Bet vispār šim kungam piemita lielas dīvainības un nosliece uz galējibām. Kādreiz viņš, ticīgs katolis būdams, bija publicējis tādu rakstu, ka daļa paziņu pēc tam ar viņu vairs nesasveicinājās. Tas notika tajā laikā, kad parlamentā apsprieda likumprojektu par prostitūcijas aizliegšanu. Komunisti, visi kreisie un pat daļa labējo balsoja par likumprojektu. Un tad, lūk, Kellers uzstājās ar rakstu «Dievišķīgais un cilvēciskais». «Pret šo ļaunumu,» viņš rakstīja, «nav iespējams cīnīties ne ar likumiem, ne aizliegumiem. Prieka mājas — tās ir tikai viens no posmiem tajā pasaules apgrēcību un nepilnību

ķēdē, kurā sapinies pirmais cilvēks pēc krišanas grēkā.» Atcerēdamies šo frāzi, Kurts pasmaidīja un sacīja:

— Viens no mūsu nepilnības posmiem, dārgo maģistr, starp citu, pastāv arī iekš tā, ka mums, cīnītājiem pret nacismu, jāpielieto ne tikai vārdi, bet arī dinamīts. Tas ir velnišķīgi nepatīkami, bet tāda ir cīņas loģika.

— Ne miers, bet zobens, — Kellers tūlīt attrauca.

—    Nešaubieties, arī šajā ziņā es sekoju mūsu pestītājam.

Un viņš vienkārši un laipni palūkojas Kurta ar tuvredzīgajām acīm, kas mirklī bija atvilgušas.

Viss, kas norisinājās šajā istabā, ļoti satrauca filozofijas maģistru. Jau sen viņš bija dzirdējis par Pretestības vadītāju, taču nekad nedomāja, ka ieraudzīs viņu tā, kā pašreiz. Patiesību sakot, viņš, Kellers, pārkāpa visus instrukciju un konspirācijas noteikumus. Ieraksts, ko izdarījis kāds no punktu priekšniekiem, uzlika viņam par pienākumu nekavējoties ierasties sastapšanās vietā, un tas viss. Bet viņam likās, ka priekšnieks pats' arī grib viņu redzēt. Vientiesīgā vecenīte bija tik sašutusi un tik neatlaidīgi grūda viņam sejā šo ierakstu,; ka, ieraudzījis grupas vadītāja zīmi un pavēli ierasties, viņš nolēma katram gadījumam iziet vestibilā. Ja priekšnieks nebūs vēlējies ar viņu sastapties, tas jebkuru mirkli var aiziet un negaidīt viņu atnākam. Bet priekšnieks nebija aizgājis, sagaidīja viņu un atnāca uz kabinetu, lai sniegtu vajadzīgos paskaidrojumus. Blēņas! Vai nu tāpēc, lai sniegtu paskaidrojumus? Kelleram pēkšņi iešāvās prātā, ka vadītājs vienkārši grib viņu pārbaudīt — viņi visi taču ir bezdievji.

—    Pātaga un zobens pestītāja rokās man ir tikpat svēti kā ērkšķu kronis viņa galvā, — Kellers sacīja.

—    Šajā jautājumā ne man, ne baznīcai ar jums nav nekādu domstarpību. Kā uzticīgs katolis, es esmu Pretestības kareivis — un nekas vairāk. Iebrukuši ienaidnieki un es viņiem saku ar evaņģēlija vārdiem: «Ne miers ar jums, bet zobens!»

—    Tā gan, tā, — Kurts paskatījās uz viņu, piecēlās un pagājās pa istabu. — Ne miers, bet zobens. Šajā ziņā jums taisnība. Taču šis zobens soda miera, bet ne kara vārdā. Tā vārdā mēs arī strādājam kopīgi un ticam

viens otram. — Kurts runāja paklusā, bet kvēlā balsī, un viņa melnīgsnējā, vēju appūstā seja mazliet pat pietvīka. — Viņi pacēluši zobenu kara vārdā, tapec viņus arī apsitīs kā trakus suņus. Un tieši tāpēc man nepieciešama jūsu dzīvība, par kuru, starp citu runājot, es atbildu ar savu galvu. Tāpēc sēdiet mierīgi un neraizējieties.

Kurts atvēra somu un izņēma biezu, četrstūrainu, pergamenta papīrā savīstītu un ar auklu cieši pārsietu tīstokli.

—    Redziet, kāda lieta: šeit — veca profesora mūža darbs, mums ļoti noderīgs, — viņš paskaidroja, pacilādams tīstokli uz delnas. — Nododu to jums. Drošāka dzīvokļa mums nav. Vai es varu ceret, ka viss būs kārtībā?

—    Protams, — Kellers atbildēja. — Jūs taču nedomāsiet, ka es…

—    Nu, nu! — Kurts pasmaidīja un uzlika Kelleram roku uz pleca. — Vai jūs domājat, ka man nemaz nav acu pierē, un es neredzu, ar ko darīšana? Ņemiet un paslēpiet! Pagaidiet! Kur jūs to liksiet? Ielieciet aktu vākos kopā ar jūsu Venērām, tajās neviens nerakņāsies! Nu, uz redzēšanos!

Kurts atvēra durvis, ātri tās atkal aizcirta un teica:

—    Un vēl kas: šo raganu noteikti nomainiet. Viņa jums ir pārāk ziņkārīga, bet par tīrību nerūpējas. Visos kaktos gruži. Ledas gulbis pelēks kā vārna. Ne jau veltīgi ari parole jums tāda: es paskatījos — un, patiešām, lauvai nav vienas acs.

Otrā saruna Kurtam bija par muzeju, tā šefu un visu, kas ar to sakarā. Tajā pašā dienā zooloģiskajā dārzā, kur viņš pievakarē bija iegriezies pastaigāties, tumšā alejā pie viņa pēkšņi pienāca jauns, skaists esesietis ar steku rokās. Pirms tam esesietis bija sēdējis uz soliņa pie pērtiķu novietnes un uzsmaidījis meitenēm. Bet, kolīdz Kurts parādījās, esesietis gausi nostaipījās, piecēlās un aizgāja kopā ar viņu.

—    Muzejs ir pilnīgi drošs, — Kurts sacīja, galvu uz

esesieša pusi nepavērsdams. — Nemuļķojieties un veltīgi nestrebiet karstu putru.

Esesietis izņēma cigareti.

—īpašnieks ir bailīgs, — viņš nenoteikti ierunājās.

—        īpašnieks nav bailīgs, — Kurts skarbi noteica,

—   nepavisam nav bailīgs, bet vienkārši lāgā nesaprot, ko jūs no viņa gribat. Ar tādiem cilvēkiem kā Kellers vajag aprunāties, nevis viņiem vienkārši dot uzdevumus. Ja viņš skaidri nav sapratis, kas viņam uzdots, tad arī es neko nevaru no viņa prasīt. Tātad sastapšanās vieta paliek tā pati. Bet kas pie jums jauns, Fridrih?

Esesietis lēnām atvēra etviju, sataustīja cigareti, saspaidīja tās galu un paņēma zobos.

— Viņi grasās rīkot soda ekspedīciju. Mēs caur burgomistru brīdinājām Montivēras ciema iedzīvotājus.

— Un kā ar apcietināto meiteni? — Kurts iejautājās.

Fridrihs nopūtās un noplātīja rokas.

—   Jūs taču zināt, cik grūti mums kļuvis strādāt pēc Dofinē nošaušanas. Taču zīmīti es viņai nodevu. — Viņš mirkli klusēja. — Un jūs varat nešaubīties, — viņš rūgti piebilda, — ka viņa izturēs visu. Es biju klāt, kad viņu pratināja.

—   Nekad es par to neesmu šaubījies, *— Kurts sausi attrauca. — Tātad uz redzēšanos. Nenokavējieties ar ziņojumiem. — Un gāja tālāk …

Bet Fridrihs sadrūmušā balsī uzsauca viņam nopakaļ:

— Kādus cilvēkus mēs veltīgi zaudējam, priekšniek!

—   Jā? Jūs domājat — veltīgi? — Kurts izslēja galvu, un viņa balsī ieskanējās nevaldāms niknums. — Jūsuprāt, mēs nekā cita nedarām, kā vien zaudējam? Bet cilvēkus, kurus katru dienu un katru stundu iegūstam, jūs neredzat? Jā, pēc jūsu domām Kellers taču ir gļēvulis un mietpilsonis? Bet es runāju ar viņu un domāju: ja kas noliktu — šis mierīgais arheoloģijas profesors ar muzeja pistoli atšaudīsies līdz pēdējai pulvera šķipsniņai, bet, ja viņu notvertu dzīvu, — večuks atcerētos kādu senlaiku varoni un nokostu sev mēli. Vai jūs to vismaz tagad esat sapratis?

—   Piedodiet, — Fridrihs sacīja, — bet es taču nerunāju par to.

—   Jārunā tikai par to. Tikai par to un ne par ko

citu. Kurts apstājās. — Labi, šeit šķirsimies. Rīt es aizbraucu. Visus tālākos rīkojumus saņemsiet caur panoptikumu.

Nākamajā dienā, ap dienas vidu, Kurts ar motociklu izbrauca no pilsētas. Stikli un podi rūpīgā iesaiņojumā bija aizsūtīti ar kravas mašīnu. Kurts brauca lēnām, jo viņš gribēja apskatīt apkārtni.

Asfaltētā šoseja aizlocījās pa kailām pakalnēm. Kādā vietā tā šķērsoja dzelzceļa līniju, un apsardze minūtes desmit neļāva Kurtam braukt tālāk. Citā vietā viņu apturēja uz viadukta. Šeit bija sastrēgums: stāvēja kravas mašīnas, vieglie automobiļi, motocikli — un droši vien stāvēja jau ilgu laiku, tāpēc ka vairāki šoferi tālāk no mašīnām bija apmetušies zālītē. Viņi spēlēja kārtis. Uz viadukta stāvēja daži karavīri dzelzceļa apsardzes formas tērpos un divi esešieši ar automātiem. Dokumentus uzrādīt viņi neprasīja, bet tālāk braukt ari neļāva.

Kurts nokāpa no motocikla un pagāja uz priekšu.

Esesietis, plecīgs, jauns puisis, paskatījās uz viņu un vienaldzīgi uzbrēca:

—  Vācies prom!

Kurts mirklī norāva platmali.

—       Es skatos, jūs manu mašīnu izlaidāt cauri, taču mani pašu — ne, — viņš sacīja, laipni smaidīdams.

—   Bet man tā jāpieņem.

—       Ej nost, nedrīkst! — karavīrs uzkliedza un pagrieza viņam muguru.

Taču Kurts nekur negāja, viņš stāvēja, smaidīja, ņurcīja rokās platmali un atkārtoja:

—       Divas kastes Bohēmijas stikla … Tas taču jāizkrauj. Ja apietas nemākulīgi, viegli var sadauzīt.

—       Eh, tūlīt tev parādīs Bohēmijas stiklu! — piezīmēja viens no šoferiem, kas viņu bija ievērojis. — Kur tu lien? Tev teica, ka nevar, tātad jāgaida.

—   Bet es nevaru gaidīt, man tur saimniecība.

Esesietis pēkšņi apcirtās apkārt, pienāca pie Kurta un

sagrāba viņu aiz svārku atloka.

—       Nāc šurp, — klusinātā balsī viņš noteica. — No kurienes tu esi? Hubert, apskati viņu!

Mazs līkkājains vīrelis ar ugunīgi melnām acīm un sīkiem, asiem zobeļiem sagrāba Kurtu aiz pleca un

aizstiepa uz sargbūdu, kas atradās viadukta otrā pusē. Pie tās stāvēja vēl dažas vieglās automašīnas, tomēr tās visas bija samērā vienkāršas. Skaļi sarunādamies, drūzmējās karavīri. Esesietis pieklauvēja pie durvīm, no turienes iznāca kāds cilvēks.

—    Redziet, — līkkājainais vīrelis ierunājās. — Kas viņš tāds? Kāpēc? No kurienes? Viņam saka, bet šis neklausās.

—  No Montivēras ciema? — karavīrs jautāja.

—    Kas ir? — Kurts nesaprata. — Es esmu no paša Kurcera, te mani dokumenti…

Kurts no zābaka stulma izvilka sarkanu grāmatiņu, uz kuras zelta burtiem bija iespiests: «Atļauts ar motociklu braukt visur.» Karavīrs vērīgi palūkojās uz apliecību un jautāja:

—   Kas to parakstījis?

—   Pats Kurcers, — skanēja lepna atbilde.

—    Kurcers? — karavīrs izbrīnā papleta acis. — Bet kā tad tā .. . Nāc līdz! — viņš satvēra Kurtu pie pleca un iegrūda sargbūdā.

Vispirms Kurts ieraudzīja puķu podus uz palodzes, lielu hromolitografiju — meitene no rokas ēdina briežu māti, — ar avīzi apklātu galdu un cilvēku, kas, galvu noliecis, kaut ko rakstīja. Kad durvis atvērās, cilvēks pagriezās un paskatījās uz ienācējiem. Tas bija Kohs.

—    A, dārznieks! — ar patiku viņš noteica. — Atkal atnāci pēc stikliem?

—    Redziet, jūsu gaišība, — Kurts nogaudās, — es rādu caurlaidi, bet mani sagrābj aiz pleca un atrauj tieši uz šejieni.

—    «Aiz pleca un uz šejieni»? — Kohs smīkņādams viņu kaitināja. — Pats droši vien sacēli traci. Kas par lietu, jefreitor?

—    Aizturējām kā aizdomīgu tipu, — jefreitors atbildēja. — Laužas uz tiltu ar motociklu un nepaklausa.

—    Bet man taču tur podi! — Kurts uztraucās. — Kā tad tā? Es cilvēcīgā balsī paskaidroju: «Laidiet, man jāpieņem podi, jāizkrauj stikls.»

—  Tātad dabūji stiklu? — Kohs apjautājās.

— Kā gan citādi! Ja jūs man tādu zīmi iedevāt, — Kurts lepni atbildēja,

Kohs iesmējās.

— Mācās man virsū, — viņš jefreitoram paskaidroja:

—   «Iešu uz katedrāli, izlauzīšu durvis, tajās es redzēju lieliskus stiklus. Man tie vajadzīgi priekš gurķiem.» Labi. Bet vai tagad tu, dārzniek, brauc uz mājām?

—       Uz mājām, — Kurts atbildēja. — Tikai nelaiž. Apturēja ..,

Durvis strauji atvērās un ienāca kāds karavīrs. Pārkāpis pāri slieksnim, viņš ātri atpogāja pelēko formas mēteli, nometa to uz ķeblīša un sāka apskatīt.

—       Draņķi, tomēr apsvilinājuši! Lai kā sargājos, bet ķēruši.

—       Kā tā? — Kohs brīnījās. — Vai tad tu liesmās līdi, vai?

— Velns viņu sazina, kā. Nē, es nemaz tuvumā nelaidos. — Viņš iegrūda pirkstu izdedzinātā caurumā.

—  Un nekā nevar salabot — gumiju neaizšūsi. Ziniet, desmit cilvēku es nosūtīju uz pilsētu.

— Kāpēc tā? — Kohs jautāja.

—       Stāsta interesantas lietas. Izrādās … — Viņš paskatījās uz Kurtu un aprāvās.

Arī Kohs atkal uzmeta skatienu Kurtam.

—   Runā vien, runā! — viņš sacīja.

— Sis sarkanmatainais skuķis …

—       A-ā, par sarkanmatainq… Labi, vēlāk. — Viņš piegāja pie durvīm, pavēra tās un uzsauca: — Kurtu Vāgneru ar motociklu izlaist uz vasarnīcu! — Tad, aizvēris durvis, piebilda: — Citādi viņš man visus stiklus izņems no logiem.

— Ei, Kurt! — Karavīrs apdedzinātajā mētelī viņu pasauca. — Nu, kā tevi? Kuš! Pagaidi, tev saka. — Tad pa durvīm uzkliedza: — Ferdinand, atdodiet viņam, lai vairs nebūtu jāķēpājas! Pakar sev mājās pie sienas, lauķi!

Kurts nebilda ne vārda, pat nepateicās. Klusēdams viņš uzsēdās motociklā, klusēdams ieslēdza motoru un tikai ceļā atraisīja vīstokli, kas viņam bija uzlikts uz pakaļējā sēdekļa.

«Kas par velna būšanu?!» Tā bija uz stikla zīmēta glezna: debesis, koki, krauja klints, lejup brāzmoja mutuļojošs, ar putām klāts ūdenskritums. Tur, kur vajadzēja būt ūdenim, bija iestiprināti perlamutra gabaliņi — tāpēc glezna zaigoja un laistījās. Tā bija viens no vietējiem suvenīriem, kuru lētums un banalitāte vispār pazīstami. Kurts paskatījās, paraustīja plecus un gribēja to aizmest. Bet tad ko iedomājās un nolika stiklu atpakaļ. «Kur viņi to ņēmuši?» Viņš palūkojās apkārt.

Garām lidoja klusas un mierīgas ainavas — pakalnes un tumši, nelieli krūmi. Kad tie noplaka zemāk vai arī pavisam pazuda, kā uz delnas pavērās sakņu dārzi, tīrumu zaļie kvadrāti un starp tiem konfekšu kārbām līdzīgas mājiņas. Bet, jo tālāk, jo dārzu un lauku kļuva mazāk, parādījās upe, bet mājiņas aizvirzījās kaut kur sāņus. Toties atkal uzpeldēja apaļi, durstīgi un nikni krūmi. Jo tālāk, jo vairāk to saradās un kuplāki tie kļuva. Reizēm pagadījās lielas ķieģeļu celtnes — tās varēja būt noliktavas vai arī nelielas rūpnīciņas, taču, stingri ņemot, šeit vēl pletās piepilsētas un vasarnīcu apvidus.

Kurtam izbraucot no pilsētas, diena bija miglaina un pelēka, debesis klāja pietūkuši mākoņi un likās, ka jebkuru mirkli sāks līt. Taču pēkšņi uzpūta vējš, mākoņi izklīda un saules spozmē iekvēlojās valgi, apaļi un biezi, sarkanām rudens ogām piebārstīti krūmi. Kurts ieraudzīja rožainus jumtus, lauku mājas un nelielu, prāvam pelēkam kristalam līdzīgu katoļu dievnamu.

Ceļa līkumā, gandrīz uzgrūzdamies motociklam, iznira cilvēku pūlis — apcietinātie un viņu apsardze. Kurts apstājās, aplūkodams viņus. Apcietināto bija cilvēku piecdesmit. Viņi gāja pa ceļa vidu, trīs cilvēki rindā, rokas uz muguras salikuši. Vienam, pirmajam, rokas bija saslēgtas dzelžos. Tas bija spēcīgs puisis ar garenu, iedegušu seju. No deniņiem, pāri acij līdz lūpai stiepās zila svītra — droši vien no pletnes cirtiena. Krekla piedurkne bija atplēsta un nokarājās tievā diedziņā; Apkakles vietā pluduroja sadriskāta skranda. Puisis gāja lēnām, ar pūlēm vilkdams gārdzošu elpu, šķiet, viņam bija drudzis. Paiedams garām, puisis uzmeta Kurtam īsu, ašu mirkli, un šis skatiens bija tāds, ka tikai ar fizisku piepūli Kurts noturējās, nenodūris galvu. Cik vien ātri spēdams viņš pievērsa acis citam. Tas vēl bija zēns, gadu astoņpadsmit, ļoti izbijies, bāls, ar gandrīz

nejēdzīgu smaidiņu uz lūpām. Acīm redzot, puisis vēl aizvien nevarēja samierināties ar to, ka viņu aizved, tāpēc visu laiku pūlējās biedriem ieskaidrot:

—   Es gribēju tikai paskatīties, tikai paskatīties gribēju …

Aiz viņa gāja divas sievietes, jaunas, druknas, ar platām sejām un tik ļoti sadriskatās blūzēs, ka vienīgi skrandas rēgojās zem platajām brezenta jakām, ko, acīm redzot, kāda līdzjūtīga roka bija uzmetusi viņām uz pleciem. Vienai bija aiztūkusi acs. Viņa gāja, augsti un stingi izslējusi savu skaisto galvu, un tikai ar piepūli pavērsa to, lai paskatītos uz Kurlu… Kareivji pagāja garām Kurtam, pat nepalūkojušies uz viņu. Toties visi apcietinātie, atskaitot puisi ar dzelžos saslēgtajām rokām, kā zīšus iezīdās viņā ar acīm. Un Kurts, izslējies uz motocikla, arī noskatījās viņos. Tas, protams, bija pavisam neprātīgi, atkal viņam varēja pieķerties, varbūt pat aizvest līdz, tomēr viņš stāvēja un, muti pa pusei muļķīgi pavēris, skatījās uz apcietinātajiem.

Kareivji gāja klusēdami un steigšus, — acīm redzot, viņi nebija sevišķi saniknoti uz apcietinātajiem, bet vienkārši steidzās ātrāk no tiem atbrīvoties, — toties jo baismīgāks Kurtam šķita šis cilvēku pūlītis, ko gandrīz vai labsirdīgi aizdzina apkaušanai.

Tiklīdz kolona bija pagājusi Kurtam garām, viņš brauca tālāk.

Apkārtne drīz spēji izmainījās. Pavīdēja izdegas, aplauzīti krūmi, melnas, vēl kūpošas krāsmatas.

Mazajā ceļmalas kapelā laikam bija iesviestas rokas granātas. Izrautajā spraugā kā paniskās bailēs bija iesprūdusi dievmātes statuja — rupjš, senlaicīgs darinājums no krāsota koka. Zālē mētājās sadedzinātu un samīdītu papīru kaudzes, grāmatu vāki ar zeltītiem krustiem, laukā izvilkts un pret akmeņiem sadragāts skapis.

Kurts apstājās, apsvērdams situāciju. Viņam bija ievingrināta karavīra acs, un viņš tūlīt uzminēja, ka ugunsgrēku galvenajam centram vajadzēja atrasties pāris kilometru no šejienes, tur, kur bija Montivēras ciems. Šeit redzamie postījumi izdarīti pa ceļam uz turieni, toties pašā ciemā droši vien nebija atstāts akmens uz akmens.

Šeit soda ekspedīcijai, šķiet, izrādīta pretestība. Kur agrāk bija stāvējušas glītas vasarnīcu mājiņas, tagad vāļājās skārda gabali un dēļi ar nomelnējušām naglām, rēgojās apdeguši, pussabrukuši mūri. Zāle bija nomīdīta, zeme noblietēta, viss apbiris ar pelniem un apmetuma drazām. Asi oda pēc oglēm un darvas dvingas. Bet cilvēku nebija.

«Vai patiešām visi aizdzīti?» Kurts nodomāja.

Nē, ne jau visi. Cilvēkus viņš sastapa kādas pāris verstes no aizsprosta vienības. Kurts nokāpa no motocikla un piegāja pie tiem. Ap telegrāfā stabu drūzmējās pūlis. Tur karājās sieviete. Lai netraucētu telegrāfā sakarus, pie staba pienaglots dēlis, metru pusotra garumā. Meitenei bija kā no ķeta izlieta, asinīm pieplūdusi seja, divas adatas blāvi mirdzēja rūsganajos matos — tie bija rūpīgi sakārtoti vienkāršā, augstā sasukājumā.

Kad Kurts pienāca, neviens uz viņu pat nepaskatījās. Cilvēki stāvēja klusēdami, pilnīgi iegrimuši vērojuma baismās. Un patiešām, nez kāpēc nebija iespējams atrauties no šās ķetā atlietās sejas un divām nobružātajām, nespodrajām matadatām augstajā sasukājumā.

Kurts skatījās uz izstiepto garo ķermeni, uz blūzi ar saplēstajām piedurknēm, uz slaidajām kājām ļoti lētās, spīdīga zīda zeķēs (kurpes nokritušas, tāpēc skaidri redzams viss, kas agrāk tika rūpīgi slēpts, — brūnganās pēdu apakšas, caurums vienas kājas papēdī). Meitenes rokas priekšā bija cieši savilktas ar tievu, kā bārdas nazis asu auklu. Kurts nodūra galvu un aizvēra acis. Kļuva arvien karstāk, arvien neērtāk, arvien grūtāk nostāvēt. Kurts novērsās.

—   Vai sen, ka viņu pakāra? — viņš iejautājās kādam večukam vestē un ar katliņu galvā.

Večuks neatbildēja, it kā nebūtu dzirdējis. Blakus viņam stāvēja švītīgs, nepatīkams kungs, neliela augama, ar pliku pauri un ļoti nervozu, kustīgu seju. Viņš paskatījās uz Kurtu. Un tad notika, lūk, šāds gadījums.

Pie paša staba stāvēja vecīte, gara auguma, kaulaina, bet ar sārtu seju un asiem, melniem matiem. Vai nu viņa ko pateica, vai arī palūkojās tā, kā nevajadzētu, bet pēkšņi viens no kareivjiem, satvēris smago automāta,

kas viņam smagi karājās kaklā un kavēja kustības, piegāja cieši klāt vecītei.

— Vācies ratā! — viņš paklusā balsī noteica.

—   Es … — vecīte iesāka.

— Vācies! — kareivis atkārtoja, balsi nepaaugstinādams, un sagrāba viņu pie rokas. Kareivis bija noskaities. Saule nežēlīgi svelmēja, un stāvēt postenī, zem pakārtās kājām, nebija diez cik patīkami.

—       Slepkava! — pēkšņi skaļā un skaidrā balsī turpat blakus Kurtam noteica plikpaurainais švīts.

Kurts paskatījās uz viņu. Vīrelis pamanīja Kurta skatienu, pacēla roku un drebēdams novilka ar to pār krūtīm.

—   Slepkava! — viņš atkārtoja vēlreiz.

Kareivis nodrebēja un dobjā balsī noteica:

—       Ak tā? Nu, redzēsim, kurš lūdzas pie manis! — un iesteidzās drūzmā.

Kurts nikni nospļāvās, — vajadzēja steigties prom, lai nenotiktu kas muļķīgs. Viņš atgāja sāņus, iedarbināja motociklu, un tikai tad sajuta, cik sīki un pretīgi viņam dreb rokas.

Un tad viņš atkal ieraudzīja plikpauri. Tas jau bija izgājis no pūļa un steidzīgi soļoja prom pa ceļu. «Ievārīja putru un tagad laižas,» Kurts nodomāja, panāca vīreli un ielūkojās viņam sejāi Ģērbies šis cilvēks bija švītīgi. Mugurā viņam bija melns uzvalks, kājās vieglas, spožas kurpes, rokās gari cimdi. Taču roķeles viņam bija maziņas, pleci šauri, bet uz tievā cāļa kakla turējās liela, plika galva. Vīrelis paskatījās uz Kurtu ar sarkanām, iekaisušām acīm un, viņa neredzēdams, gāja tālāk.

Arī Kurts pabrauca vīrelim garām un tūlīt viņu aizmirsa.

Šis cilvēks bija Ganka&lt;

CETURTĀ NODAĻA

No rīta Hansu pamodināja Marta. Viņa bija nolieku^ sies pār zēnu un purināja to aiz pleca.

—   Celies, — Marta klusām sacīja, — tēvs nomiris.

Hanss pielēca kājās un, vēl neko lāgā nesaprazdams, sāka raudāt. Tikai tagad viņš sajuta: šaušalīgais un neizsakāmais, ko viņš bija manījis tēva istabā un nespējis izprast, bijusi nāve.

Tā bijusi ne tikai tēva juceklīgajos vārdos, zaļganajā sejā, mulsajās un nesakarīgajās kustībās, bet arī uz grīdas izbārstītajos pelnos, sasistajos, nokvēpušajos stiklos istabas kaktā, pat žilbinošajā lampas gaismā un nakts tauriņā, kas monotoni ķepurojās tēvam uz delnas. Pēkšņi viņš atcerējās pretīgo pudelīti ar pieslīpēto aizbāzni līdzās apkrimstai maizes garozai un vēlreiz atskārta: tas, ko viņš vakar bija redzējis, bijusi nāve.

Marta paņēma viņu pie rokas un uzveda augšā.

Kabineta durvis bija atvērtas, un tajā valdīja tāda pati nekārtība kā vakar.

Grīda tāpat bija piebārstīta ar pelniem, uz galda vāļājās izmētātas brošūras, bet kaktā, tajā pašā vietā, stāvēja divi daļās pārsists, melns, apkvēpis stikls.

Tēvs gulēja uz dīvāna, un galva viņam bija pārsegta ar kaut ko baltu.

Blakus uz ceļiem nometusies māte.

Pleci viņai bija tik nekustīgi un taisni, ka nebija pat redzams, vai viņa raud; starp citu, viņa, šķiet, nemaz neraudāja.

No palaga apakšas izspraukusies delna, nesamērīgi liela un dzeltena.

Lanē, stāvēdams pie loga, ar pirkstu braukāja pa stiklu.

Hanss izrāvās Martai no rokām un pieskrēja pie mātes.

Māte pacēla galvu un paskatījās uz zēnu. Acis viņai bija karstas un sausas.

—   Ko viņš vakar tev teica? — māte jautāja.

Taču Hanss jau nespēja vairs atbildēt: visu, ko viņš nule ar neparastu skaidrību bija izjutis, pastāstīt nevarēja, bet izklāstīt baigos, nesakarīgos tēva murgus nebija vienkārši vērts.

—   Māmiņ, — viņš klusām ierunājās, bet tad pēkšņi iekliedzās šķebinošās, pretīgās šausmās: uz galda tajā pašā vietā vāļājās apkrimstā maizes garoza, bet līdzās tai — derdzīgā pudelīte ar pieslīpēto aizbāzni.

“ Žēlīgais dievs, — viņš izdzirda Lanē sagrauzto balsi, — kas to varēja zināt, kas varēja zināt… Ja es vakar būtu iegājis kabinetā . . „

—   Ko es jums, starp citu, arī ieteicu darīt, — aiz muguras atskanēja Gardnera balss. — Mezonjē kundzei iet nebija vērts, viņa taču ir sieviete, bet jūs profesors gribēja redzēt, es nekavējoties to paziņoju, taču j um s nez kāpēc labāk patika spēlēt ar mani šahu.

Garndera balssi skanēja sērīgi, klusu, pilnīgi atbilstoši situācijai. Bet situācija bija šāda — viņš tagad šeit bija saimnieka vietā un atbildēja par visu, kas notiks. Un arī Mezonjē kundzes sērās viņš dalījās visā pilnībā.

Gardners pienāca pie viņas un uzlika tai roku uz pleca.

—   Ko lai dara, ko lai dara, Mezonjē kundze, — viņš mierināja, — acīm redzot, tāds ir likteņa lēmums! Redziet, cik nelādzīgi viss iznācis. Taču tagad jāatceras, ka jūs neesat viena, jums ir dēls, viņa nākotne jūsu rokās; ja jums ir dārga nelaiķa laulātā drauga piemiņa, tad ieaudziniet viņa intelektu, viņa prātu, viņa raksturu savā bērnā. Tēvs maldījās, taču viņš līdz galam gāja pa savu ceļu — lai arī viņa dēls ir tikpat stingrs un iet līdz galam pa to ceļu, kuru … — Viņš nepabeidza, jo nebija izdomājis, pa kādu īsti.

—   Māmiņ! — Hanss klusām ātkārtoja.

Mezonjē kundze pēkšņi pacēla galvu un paskatījās uz viņu.

—  Par ko viņš vakar ar tevi runāja? — arī viņa klusām iejautājās, Gardneru neievērodama.

Gardners satvēra Hansu aiz pleca.

—   Nē, tas nekur neder, — viņš noteica. — Tam visam vēl diezgan laika; jo mazāk Hanss tagad šeit uzturēsies, jo labāk viņam. Vai tas jums nav ienācis prātā? Atjaujiet man.

Viņš pacēla Hansu un paņēma viņu uz rokām.

—   Ejam, Hans, ejām, draudziņ! Nevajag raudāt, nevajag. Neaizmirsti : — tu tagad mājās esi vienīgais vīrietis.

Gardners ienesa viņu ēdamistabā un apsēdinaja krēsla.

—   Bet kur Marta? — viņš jautāja, apkārt lūkoda

mies. — Es viņai… Ir gan pretīgs sievišķis! Marta! Kur viņa pazudusi?

Ienāca Marta.

Seja viņai bija sarkana, it kā Marta visu dienu būtu nostāvējusi pie krāsns.

— Es saucu un saucu! — Gardners neapmierināti ierunājās. — Tādā laikā…

—       Man bija darīšanas, kungs, — Marta īgni atteica, uz viņu nolūkodamās.

—       A-ā! Jums darīšanas! Pielūkojiet zēnu, —Gardners pavēlēja, — lai neskraida augšā un,.. Vai jūs virtuvē pašreiz ko darāt?

—       Man zupa pārvārīsies, kungs! — Marta pikti iesaucās, un pa vaigiem viņai sāka ritēt asaras.

—       O, viņa domā par zupu! — Gardners sev iesita pa gurnu. — Lieciet zupu mierā! Vai dzirdat? Un tūlīt! Patiešām, atradusi laiku noņemties ar zupu! Trako māja! Velns viņu zina, kas šeit notiek!

— Šajā mājā, kungs, — Marta stingri atbildēja,

—  tikko nomiris saimnieks. Viņš bija labs cilvēks un ar iecietīgu raksturu, tomēr neizturēja, kad sveši cilvēki sāka šeit rīkoties. Tajā naktī viņš paaicināja mani un sacīja: «Marta, sargājiet manu māju no žurkām,» — viņš tos nosauca par žurkām, kungs.

Gardners jau vērās Martā tieši un stingri.

—   Ko viņš jums sacīja? — Gardners noprasīja.

Marta atbildēja. — Par nožēlošanu tikai to, vairāk

neko.

—       Tātad jūs sarunājāties ar viņu? — Gardners neatlaidīgi taujāja.

— Es atnesu viņam pusdienas, mans kungs, un tad viņš man sacīja tikai to, ko es pateicu, kungs. «Marta, mūsu mājā salīdušas žurkas, — tu taču zini, ko es tā dēvēju?»

—       Eh, blēņas! — Gardners pēkšņi saskaitās un paskatījās atpakaļ uz Hansu. — Žurkas, žurkas! Iztempis puslitru spirta, kā lai žurkas nerēgojas! Brīnums vēl, ka nav redzējis zilus ziloņus! … Labi, par to aprunāsimies vēlāk. Šeit jums zēns, uzmaniet viņu un pielūkojiet, lai viņš neskrien augšā.

Gardners jau grasījas iziet no istabas, bet tad pēkšņi pagriezās atpakaļ.

—       Paklausieties, Marta, — viņš zīmīgi noteica,

—   jums un profesora piemiņai, un visai viņa ģimenei būs labāk, ja jūs par šo pēdējo sarunu klusēsiet. Sapratāt mani? Jums jāklusē! Tāpēc, ka citādi tūlīt radīsies jautājums: kas ir šīs žurkas? No kā profesors jūs lūdzis piesargāt viņa māju? Un kāpēc tieši jūs, bet ne Kurcera kungu, viņa sievas brāli? Vai jūs varat man uz to atbildēt? Taču ne?

—  Nē, kungs, — Marta stingri atbildēja, lūkodamās uz Gardneru.

—   Es arī domāju, ka ne. Tāpēc ieteicamāks šādus jautājumus necilāt. Sapratāt? Labi, ka sapratāt! Pievāciet Hansu un nelaidiet viņu augšā.

Gardners aizgāja.

Marta nogaidīja, kamēr apklusa soļi, tad piesardzīgi pavēra durvis uz gaiteni.

—   Nāciet šurp, Ganka, — viņa pasauca, — šeit neviena nav, tikai Hanss.

Ganka iebrāzās istabā. Vārda tiešā nozīmē iebrāzās, tā, ka pa ceļam pat apgāza krēslu.

Hanss paskatījās uz viņu. Nebija pasakāms, ka viņš nule no ceļa. Ganka bija apģērbies akurāti un rūpīgi, kā vienmēr. Uzvalks tīrs un jauns; virskrekls šķita zilgans un trausls — tik ļoti tas bija iecietināts; dīvainā mezglā sasietā, lielā, tumšā kaklasaite pagriežoties pat vizmoja kā nedzīva čūska, izstarodama nespodru, mēļu mirdzumu. Ganka neizskatījās sevišķi bāls un vājš, — ar vārdu sakot, pirmajā acu uzmetienā nebija tik viegli saredzēt kādas cietuma atstātas pēdas. Bet, kad viņš satvēra Hansu pie rokas, zēns sajuta dziļu, iekšēju dreboņu, ko izstrāvoja Gankas pirksti.

Un, ielūkojies vērīgāk, zēns saskatīja ari to, cik asas un aprautas ir Gankas kustības, cik lielā mērā tām piemīt savāda aizlauztība, tāda pati, kādu viņš bija manījis pie tēva pēdējās sarunas laikā.

Arī Marta to bija ievērojusi.

—   Jūs visu laiku drebat, Gankas kungs, — viņa sacīja. — Pagaidiet, es jums no istabām ko atnesīšu.

—   Nē, nē, nekas, — Ganka ātri atbildēja, — tas nav tāpēc. Nepiegrieziet, lūdzu, tam vērību. Hans, dārgo zēn, — balss viņam iedrebējās, — ja es būtu atnācis vienu diennakti agrāk, nekas nebūtu noticis, bet es aizkavējos pilsētā…

—   Tātad nekas tur nevarēja līdzēt, mans kungs, — Marta stingri noteica. — Tā bijusi augstākā griba. Turklāt arī jāsaka — kā lai profesora kungs dzīvotu mājā, kurā saimnieko šīs žurkas?

—   Jā, jā, žurkas, — Ganka atcerējās. — Un ko viņš vēl jums sacīja?

—   Neko, mans kungs, neko. Es jau visu jums pastāstīju.

—   Un par mani arī neko? … — Ganka uzmeta Martai biklu skatienu.

—   Nē, neko, — Marta noteikti atbildēja, — vismaz man ne. Varbūt Kurtam viņš ko teicis… Kurts bija pie viņa, varbūt tad ko pasacīja.

—   Kas tas par Kurtu? — Ganka ātri iejautājās.

—   Mūsu dārznieks, — Marta atbildēja. — Vai tad jūs viņu. . . Ak tā, protams! Jūs tad vairs nebijāt. Kurts ir mūsu jaunais dārznieks, Gankas kungs. Viņš jau kādreiz strādājis pie vecā Kurcera.

—   Nu, nu! — Ganka nepacietīgi skubināja.

—  Redziet, Kurts dienā bija iegājis pie profesora, un viņi par kaut ko sarunājās.

—  Ar dārznieku? — paskatījies uz Martu, Ganka paraustīja plecus. — Loti dīvaini.

—   Jā, mans kungs, — it kā atcerēdamās vai ko izlēmusi, Marta noteica, — droši vien viņi būs runājuši par j ums.

—   Par mani? — Ganka iesaucās un satvēra Martu pie rokas. — Viņš jums sacīja, ka par mani.

—   Nē, bet, kad Kurts bija nonācis lejā, viņš man jautāja: «Kas tas tāds par Ganku?»

—   Kur viņš ir? — Ganka uzņēmīgi noprasīja un devās uz durvīm. — Jūs teicāt, dārznieks?

—   Jā, droši vien šeit kaut kur. Pasēdiet brītiņu, es viņu j ums …

—   Nē, nē, es pats atradīšu! — Ganka iesaucās un izsteidzās no istabas.

Notupies pie būra, Kurts baroja putnus.

Būrī viņam bija melnais strazds ar saknābātu galvu — Kurts nepiesardzīgi to bija salaidis kopā ar dziedātāju strazdu, — taču tik žirgts, ka jau sāka svilpot.

Kad Kurts ielika biļrī porcelāna trauciņu ar lakstīgalu barību, brašais drosulis nolidoja no kārtiņas, ar dažiem knābja sitieniem iztrenkāja sīkos putneļus — klusās lakstīgalas, ņipros mušķērājus, domīgās baltzilapkaklītes — un viens pats visu apēda. Viņš bija bezgala rijīgs un ēda daudz, tik sirdīgi knābādams un nekautrīgi rakņādamies pa trauciņu, ka krietnu pusi devas izsvaidīja smiltīs. Kad iesāņus tuvojās kāds cits putns, strazds ar izstieptu spārnu aizsedza ēdiena trauciņu un notēmējis cirta pienācējam ar knābi pa galvu, un tas laikam bija sāpīgi, pat ļoti sāpīgi, jo putns iečiepstēdamies aizspurdza prom. Sīkos putneļus vajadzēja barot vēlreiz, pēc tam, kad šis rīma savu vēderu jau bija piepildījis, taču Kurts nolūkojās uz strazdu atzinīgi: no tā, neapšaubāmi, iznāks kas sevišķs,

Un, lūk, Ganka sastapa Kurtu tieši šādā darbā. Viņš ienāca un ieraudzīja būri, degošo spirta lampiņu, uz kuras tikko bija vārījusies lakstīgalu barība, pie būra notupušos Kurtu un, neko nesaprazdams, pārsteigumā ierunājās:

—   Atvainojiet.

Kurts pacēla galvu un paskatījās uz ienācēju.

—   Es atvainoju, — neapmierinātā balsī viņš noteica.

Kurtam ļoti nepatika šis melnais, sīciņais un droši vien ļoti rosīgais vīrelis izgludinātajā uzvalkā, gurkstoši svaigajā zilganajā kreklā un švītīgajā kaklasaitē. Nekad viņam tādi nebija patikuši. Kurts ticēja: ja ar pirmo acu uzmetienu vērību piesaista nevis pats cilvēks, bet tas,

kas viņam mugurā, tad tas nav labs cilvēks. Tāpēc Kurts ienācējam ļoti laipni noprasīja:

—   Ar ko varu būt jums noderīgs?

— Man vajadzētu satikt dārznieku Kurtu, — paskaidroja ņiprais vīrelis, neviļus ielūkodamies būri, kur plosījās īsts kautiņš, tāds, ka spalvas vien lidoja pa gaisu.

—       Tūlīt, — Kurts piecēlās, paņēma būri un apsedza to ar palagu, tad nopūta spirta lampiņu un nopurināja rokas. — Esmu jūsu rīcībā, — viņš paziņoja ļoti laipnā balsī un viegli pat paklanījās. — Ar ko varu pakalpot?

Ganka uzmeta viņam ātru skatienu: ieapaļa, bet zema piere, melni, asi čigāna mati, nemierīgi skraidelējošas acis, pretīga vaļība un nekaunīga laipnība, — nē, no šā cilvēka nekas labs nebija sagaidāms! Par ko profesors vispār ar viņu varēja runāt?

—       Es esmu profesora skolnieks, — Ganka nepacietīgi paziņoj a.

—   Jā? — Kurts nogaidoši atjautāja. — Nu, un…

—   Es dzirdēju, ka viņš vakar esot ar jums runājis.

—       Runājis! — pētīdams viņa kaklasaiti, Kurts atsaucās tā kā apstiprinoši, tā kā vaicājoši. — Bet kāpēc tas jūs tik ļoti interesē?

&gt;— Mans uzvārds ir Ganka. Doktors Ganka.

—       Jā? — Kurts atkārtoja un nepatīkami pavīpsnāja.

—   Nu, un tad?

1 — Ko viņš jums lika man pasacīt?

—        Jūs esat ļoti nobažījies, doktor, — Kurts sacīja, acu no viņa nenovērsdams. &gt;— No kurienes, piemēram, jūs esat ķēruši, ka viņš licis man kaut ko jums pasacīt? Taisnība, profesors pasauca mani, bet pavisam citās darīšanās: viņš man izsacīja dažus saimnieciskas dabas rīkojumus, bet par jums nebilda ne vārda. Mēs runājām tikai par dārzu.

Ganka atslīga krēslā un truli atkārtoja:

*— Par dārzu?

—       Jā, par dārzu, — Kurts atļāvās pasmaidīt un pat viegli paraustīja plecus. — Mēs runājām par oranžērijas atjaunošanu.

— Kurta kungs, — Ganka pēkšņi sāka lūgties. — Kāda tur, pie velna, oranžērija! Kāpēc jūs melojat? Vai tad profesors dažas stundas pirms nāves jūs aicinās pie sevis, lai aprunātos par oranžēriju? Kam jūs to gribat iestāstīt? Kurt, Kurt, es jūs lūdzu, — viņš satvēra dārznieku pie rokas, — sakiet man patiesību, sakiet patiesību! Ja jūs zinātu, cik tas man svarīgi!

—   Nu, dodu jums goda vārdu, — Kurts nomurmināja, atvirzīdamies tālāk, — ka es gluži neko nezinu.

Bet Ganka viņā jau vairs neklausījās. Viņš atkal atkrita krēslā un, ar rokām deniņus sažņaudzis, runāja:

—   Žēlīgais dievs, cik tas viss mežonīgi! Cik mežonīgi! Profesors nomirst viens, kā lācis savā migā, lai gan visa māja pilna ar cilvēkiem, un pirms nāves izsauc jūs, pavisam svešu cilvēku, kad . .. Nē, es zaudēšu prātu! —Ganka aizklāja seju ar rokām, un viņam pa vaigiem sāka ritēt asaras.

Kurts klusēdams uzmanīgi vēroja viņa seju un gandrīz pilnīgi kailo galvvirsu.

—   Un kāda tam nozīme? — viņš iejautājās tai pašā izsmējīgā laipnībā. — Jūs, piemēram, sakāt: «Izsauc jūs, pavisam svešu cilvēku.» Labi! Svešu! Bet kur tad paziņas tajā laikā bija? Ņemsim, piemēram, jūs! Acīm redzot, jūs uzskatāt sevi par profesoram ļoti tuvu cilvēku? Bet kur jūs bijāt visas šīs dienas? Tā, protams, nav mana darīšana, taču, atļaujiet piezīmēt, jūsu klātiene būtu bijusi ļoti un ļoti vēlama.

—   Es biju cietumā, — Ganka atbildēja un pēkšņi strauji uzmeta galvu. — Kurt, Kurt, jūs taču visu zināt! Kāpēc jūs izliekaties? Viņš taču pieminēja manu uzvārdu!

Kurts ar vīpsniņu palūkojās uz Ganku.

—   Padomājiet, Gankas kungs, kādas blēņas jūs tagad melšat! Es taču esmu pavisam svešs cilvēks, jūs paši tā izteicāties, dārznieks, vispār, velns viņu zina, kas par tipu, vai ne?

—   Nu, nu?

—   Nu, tātad? Un viņš mani izsauktu, lai vienatnē par kaut ko parunātos, turklāt par kaut ko tādu, kas attie

cas uz jums. Nu, sakiet pats, — vai tas izklausās pēc patiesības? Vai jūs viņa vietā rīkotos tāpat?

—   Jā, — Ganka atbildēja un nokāra galvu. — Bet ko lai es tagad daru, ko lai daru?

—   Par ko jūs bijāt cietumā? — Kurts apjautājās, pieiedams pie būra un pieskardamies pārsegam. — Vai sen jūs esat šeit?

Ganka atkal vēroja Kurta smaidošo seju, uzrauto degunu, pieri ar spēcīgo izliekumu, tāda, pēc viņa domām — liekas, saskaņā ar Lafatēra mācību? — pie gudriem cilvēkiem nekad nav sastopama, uz mazajiem, asajiem zobiem, ātri pārlaida skatienu Kurta rūpīgi sasukātajiem, ar eļju spīdīgi ieziestajiem matiem, un viņam kļuva arvien skaidrāks un skaidrāks, ka neko būtisku šis cilvēks nevar zināt.

«Bet kāpēc profesors tomēr viņu izsauca?»

Kurts tagad nolūkojās uz Ganku nopietni, acis nenovērsdams, it kā ko apsvērdams.

—   Cik ilgi es šeit esmu? Aptuveni nedēļas divas, godātais kungs. — Viņš brīdi vēl padomāja. — Jā, nedēļas divas. — Un pēkšņi nopūtās. — Nelāgas lietas šeit noliek, ļoti nelāgas!

Ganka paskatījās uz Kurtu, iejautājās: «Jā, nelāgas?» — tad pēkšņi sajuta, ka pārklājas ar sviedriem un viņam kļūst slikti. Viņš ielūkojās Kurtam sejā, bet redzēja tikai šo vientiesīgo, strupo degunu, ieapalo pieri un taukainos matus — viss pārējais aizņirbēja garām vienlaidus krāsainā plūsmā.

«Nokritīšu,» Ganka saprata, grasījās atkal apsēsties, bet tūlīt nodomāja: «Tikai ne uz būra.» Tad viņam uz zobiem nošņarkstēja kas derdzīgi skābs, grīda nosvērās sāņus, kājas pēkšņi saļodzījās, un viņš smagi noslīga zemē.

Ganka atžilba no tā, ka viņam pie pierēs bija pielikta aukstā ūdenī samērcēta lupata, — viņš ieklepojās, akli novilka ar roku pār pieri un norāva lupatu. Līdzīgi nosprāgušai vardei, tā valgi nošmakstēja pret grīdu, un tas Ganku galīgi atžilbināja. Viņš piecēlās sēdus un žirgti pavēstīja Kurtam:

—   Man drusku reibst galva, vai jums nebūtu ūdens?

Taču Kurta tuvumā nebija, Ganka pameklēja viņu ar acīm, taču neatrada. Aiz raibā aizslietņa šķindēja trauki un šļakstēja kāds šķidrums.

«Ko viņš tur dara?» Ganka nodomāja un gribēja piecelties, taču visi priekšmeti acu priekšā atkal ieņirbējās kā ūdens, kaklā ievēlās apaļa, gluma lode, un nospļāvies viņš ar galvu atkal atslīga uz spilvena.

Kurts iznāca no aizslietņa, uzmanīgi nesdams lielu krūzi ar kūpošu šķidrumu, un nolika to uz galda.

—  Vai jūs varat pacelt galvu? — viņš īsi apjautājās.

—   Nekas, nekas, — Ganka nomurmināja, — nekas, es tūlīt…

Kurts aptvēra viņu ar rokām pie pleciem, mazliet pacēla un pielika viņam krūzīti pie zobiem.

Ganka iedzēra malku, applaucēja mēli un sāka purināt galvu. Dzēriens oda pēc piparmētrām un kaut kādām sautētām zālēm, bet cauri tam visam viedās derdzīga spirta smaka. Kad Ganka norija pirmo malku, viņam likās, ka norijis dinamīta gabaliņu un tūlīt, tūlīt eksplodēs galva, bet Kurts turēja krūzīti viņam pie zobiem, tāpēc neviļus iznāca iedzert vēl vienu malku, un pēc tā atkal vienu. Tīkams siltums ieplūda ķermenī, šķebinošā sajūta mitējās.

—   Tā, —* Kurts it kā no tāiienes ierunājās, — tagad jūs vismaz atkal esat cilvēka vaigā. Tikai guliet mierīgi un nekustieties, citādi jums atkal kļūs nelabi. Vai jūs tur, cietumā, ilgi nosēdējāt?

—   Es, vai? Cietumā? — Ganka atkārtoja. — Nē jau, īsu laiciņu, pavisam īsu. Kādas pāris nedēļas. Taču, redziet, šajā laikā … Bet ko es te valstos? — viņš pēkšņi sarosījās. — Man taču vajag … — un sāka svaidīties pa spilvenu.

—   Nu, celieties, celieties vien, — Kurts labsirdīgi sacīja, — es paskatīšos, kā tas jums izdosies. Nu?!

Bet Ganka jau atkal gulēja aizvērtām acīm un smagi elpoja ar vaļēju muti.

—   Nu, ko jūs neceļaties? … Tā, tā! Nekur jūs necelsieties, nekur neiesiet, un, patiesību sakot, nav jums nekādas vajadzības kur iet, Vai tad jūs nesaprotat, ka

mājā pašlaik neviens par jums neliksies ne zinis? Bet, redziet, ko mēs labāk izdarīsim. Es tūlīt pasaukšu pie jums Lanē . .,

—   Jā, jā, — Ganka uztraucās, — katrā ziņā Lanē! Man pašam vajadzētu aiziet viņam pakaļ, tas taču neērti, ka jūs iesiet manā vārdā.

—   Guliet, guliet, — Kurts stingri noteica, — tūlīt viņš būs pie jums.

Lanē sēdēja pie Gankas un raudāja.

Kabatas lakatiņš jau bija slapjš; kamolā saņurcītu, viņš to nolika uz ceļiem.

Vairāk reižu Lanē jau sāka runāt, bet, pateicis pāris vārdu, atmeta ar roku un nočukstēja: «Nē, nevaru, nevaru,» — un atkal raudāja. Beidzot Gankam tas apnika, spēcīgi un rupji viņš paraustīja Lanē aiz piedurknes.

—   Labi, — Ganka noteica, — tagad pietiks!

Lanē šņukstēja.

—   Vai dzirdējāt? Es jums teicu — pietiks! Pastāstiet man, kā tas notika.

Lanē palūkojās uz viņu ar sarkanām, iekaisušām acīm.

— Šī nelaimīgā vēstule, kuru mūs piespieda parakstīt .,,

—   Tas viss man jau zināms, — Ganka sacīja. — Vai jūs profesoram to nolasījāt?

— Tur bija ari jūsu paraksts, — Lanē atbildēja, neapzināti aizstāvēdamies pret Ganku. — Kad es to parādīju profesoram, viņam kļuva pavisam nelabi, viņš… — Lanē paskatījās apkārt un, redzēdams, ka Kurta istabā nav, glūnīgi iejautājās: — Vai jūs sila?

—  Jā! Tas ir — nē! Tas ir — jā! Jā! Eh, velns parāvis!—&gt; Ganka saskaitās. Melot viņš negribēja, bet taisnību izstāstīt nespēja, turklāt šis juteklīgais, gļēvais un mazdūšīgais lāga vīrs tā kā viņa nesaprastu. — Labi, par visu to citreiz. Nu, bet vēlāk? Kas bija vēlāk? Jūs viņam parādījāt manu parakstu, bet kas notika tālāk?

—   Nekas tālāk nenotika, — Lanē mulsi atbildējā un apstājās, it kā brīnīdamies pats par saviem vārdiem,

—   itin nekas. Profesors ieslēdzās kabinetā, neviena ne*

laida iekšā, pat Mezonjē kundzi ne, bet pēc tam arī nomira.

—   Tas ir — kā nomira? Kā tad tā — nomira? —= Ganka viņam uzbrēca. — Apdomājiet, ko jūs runājat!

Viņš pielēca no gultas, un tas izrādījās pavisam viegli un vienkārši, galva vairs nereiba, viņš jutās ļoti vesels, it kā par gadiem desmit jaunāks kļuvis, un viņā pēkšņi bija atgriezies viss agrākais spars. Šis resnītis nepavisam nebija vainīgs, taču Ganka, goda vārds, būtu varējis saplosīt viņu gabalos …

—   No kā viņš mira? Kā tad tā: gluži vesels cilvēks .,

—   Viņš nebija vesels, — Lanē gurdi iebilda. — Tikai, lūdzu, Ganka, nekliedziet uz mani, jau tā galvā viss griežas. Eh, kāpēc es viņam uzrakstīju šo vēstuli?

— Kādu vēl vēstuli? — Ganka briesmīgā niknumā noprasīja.

Lanē bridi klusēja, tad ierunājās:

—   Par žurkām. Mazā somainā žurka grib dzīvot un tāpēc pielāgojas, bet atlantozauri izmirst. Kāpēc es viņam tā uzrakstīju?

—   Velns viņu zina, ko tas viss nozīmē! — apstulbušais Ganka iesaucās. — Somainās žurkas, atlantozauri… No kā profesors nomira? — viņš pēkšņi iekliedzās. — No kā, no kā nomira? To es jums jautāju! Nu?

—   No sirds paralizēs, — Lanē atbildēja nedzīvā balsī, kaktā lūkodamies.

—   Kas to teica? — pārsteigtais Ganka neatlaidās.

—   Gardners izsaucis ārstu, — Lanē izvairīgi atbildēja, un viņam atkal notrīcēja apakšžoklis.

—   Gardners? — Ganka nikni iejautājās. — Es taču viņu šodien .,,

Viņš nebeidza, apsēdās gultā un sāka plūkāt segu. Ganka jau drebēja un zināja: ja viņš vēl minūtes piecas runās ar Lanē, tad pasacīs, piķis zina, ko, bet tieši to nedrīkstēja darīt. «Un galu galā,» Ganka nodomāja, «lai kādā nāvē profesors arī būtu miris, viņš taču ir miris. Tagad tas vairs nav svarīgi. Jārunā par ko citu.»

—   Bet kā ar jūsu veselību, Ganka? — Lanē grūtsirdīgi apvaicājās.

Viņa jūtas bija sarežģītas. Protams, arī Lanē neticēja, ka nāve iestājusies no sirds paralizēs, taču Gankas niknums viņam likās nepamatots un neizskaidrojams, bet tonis, kādā Ganka ar viņu runāja, pavisam neatbilda lietas apstākļiem. Patiešām — kā viņš iedrošinās kliegt? Vai tad Ganka pats nav parakstījis šo sasodīto deklarāciju? O-o! Un kā vēl parakstījis! Gandrīz vai viens no pirmajiem. Ko tad viņš tagad ceļ brēku, nervozē, prasa atskaiti un sauc pie atbildības, interesējas par sīkumiem, nu, vārdu sakot, izturas tā, it kā pats nemaz nebūtu līdzvainīgs? Bet tajā pašā laikā Gankas jautājumos, viņa dusmās, sašutuma pilnajos izsaucienos un paskubinājumos bija kāds neizskaidrojams spēks, tiesības izvirzīt jautājumus, un tas atturēja Lanē uzdot Gankam tieši tos pašus jautājumus. Bet turpināt sarunu tādā tonī bija neiespējami. Turklāt Lanē vēl mocīja atmiņas par profesoram nosūtīto vēstuli, kuru, izrādās, nekādā ziņā nebija vajadzējis sūtīt. Teikums par žurkām burtiski viņam bija iesēdies galvā. Atceroties to, viņš pat nodrebēja svelošā kaunā.

— Somainā žurka! — pēkšņi aizmirsies, Lanē izgrūda. Un, tūlīt atjēdzies, sāka māt ar rokām, purināja galvu un noburkšķēja: — Nekā tamlīdzīga, nekā tamlīdzīga!

Ganka izbrīnījies palūkojās uz viņu, taču neko neteica.

Lanē sēdēja nosvīdis, aiz kauna pietvīcis un sakumpis.

—   Iesim laukā, — Ganka pēkšņi ierunājās, — šeit nav visai ērti. Es tomēr gribu sīkāk zināt, kā tas viss noticis! Un kā jūs, Lanē, varējāt to pielaist? Kur jums bija acis? — jaunas bēdu lēkmes pieveikts, viņš atkal iekliedzās. — Žēlīgais dievs, žēlīgais dievs, jūs neesat mazāk vainīgs kā es …

«Ak tā?» Lanē klusībā nobrīnījās. «Izrādās, arī man ir tiesības kliegt uz tevi?» un mierīgi atbildēja:

—   Eh, vai tad es ko zinu? Ko tur sīkāk! — Viņš sērīgi atmeta ar roku. — Tikai viens mani pārsteidz: kā jums izdevās?…

— Kā man izdevās šeit nokļūt? — Ganka uzminēja un saviebās. Jā, jā, uz šo jautājumu vajadzēja atbildēt, Lanē taču bija tiesības uzdot arī citu, līdzīgu jautājumu: kāpēc viņš šeit ieradies? Un arī uz to vajadzētu atbildēt.

)

—   Ļoti vienkārši. Man ir Gardnera vēstule, ko viņš rakstījis Kurceram. Man vajadzēja ierasties pie Kurcera, bet iepriekš es gribēju noskaidrot stāvokli un parunāt ar jums.

— Ejiet ātrāk pie viņa, ejiet! — Lanē aši ierunājās, un viņa balsī ieskanējās pat māņticīgas šausmas.

—   Kurcers vēl nav atbraucis, bet Gardners ir šeit. Ar šo cilvēku jokot nedrīkst.

—  Jūs domājat, ka arī man ir vāja sirds? — Ganka pavīpsnāja.

&gt;— Ja jums būtu vāja sirds, — Lanē drūmi ierunājās un pirmo reizi ielūkojās Gankam tieši acīs, — tad jūs nebūtu ticis vaļā no Gardnera. Acīm redzot, viss bijis pienācīgā kārtībā.

— Jā? — Ganka sapīka.

—   Es domāju, ka jā, — Lanē drūmi piebilda. — Bet profesora nāvē .,.

— Nu?! — Ganka iekliedzās.

— Kurcers nav vainojams, — Lanē pabeidza. — Izrādās, ka profesors bijis pārāk konsekvents Senekas skolnieks.

Ganka paskatījās uz Lanē. Resnītis skumji un pat vainīgi pasmaidīja, taču nenolaida acis no Gankas. Viņa seja pauda ciešanas, taču tā bija mierīga un pat gaiša.

—   Ejiet pie Gardnera, — viņš uzstājīgi atkārtoja un pieskārās Gankam pie pleca. — Gardneram zināms vairāk nekā man. Šodien atbrauks ārsts, un tad viss noskaidrosies.

PIEKTĀ NODAĻA

—   Ā, klaiņojošais holandietis ieradies! — Gardners sagaidīja Ganku. — Nu, īstā laikā, īstā laikā, nav vārdam vietas, īstā laikā! Lūdzu, iesim. — Gardners aizveda viņu uz kabinetu un plaši pavēra durvis. — Tā, papriecājieties, velns zina, kas tā par būšanu! — viņš neapmierināti noteica, ieiedams istabā. — Cūku kūts. Mani interesē,

kur sievai acis bijušas? — Viņš piesteidzās pie galda, paņēma sakaltušo maizes garozu, neizpratnē pacēla to pie sejas, nolika atpakaļ, noknakšķināja pirkstus, nopurināja tos un atkārtoja: — Velns zina, kas tā par būšanu! Čūskas audzējis, vecais ēzelis! Un dzīvojis šitādā zaņķī! Es droši vien pat stundu šeit neizturētu. Nu, Ganka …

Ganka kabinetā neienāca. Viņš stāvēja uz sliekšņa, skatījās uz Gardneru un smaidīja.

—   Nu, kā būs? — Gardners pagriezās pret viņu. —Pamēģināsim orientēties šajā mēslu kaudzē. Pirmkārt, kur šeit varētu būt viņa papīri?

Ganka pasmaidīja vēl platāk un noteiktāk; iegājis istabā, viņš atvēra drēbju skapi un izvilka no turienes papīru žūksni.

—   A-ā, — Gardners lietišķi noteica. — Tie paši jau būs. Nu, dodiet, dodiet šurp!

Gardners ātri sāka pāršķirstīt manuskriptu un pārlūkoja pat fotouzņēmumus.

—   Tas ir kaut kas vecs, datēts ar trīsdesmit devīto gadu, — galvaskausi un kauli. Nekā cita viņš jau nesajēdza. — Gardners pašķirstīja vēl dažas lapas. — O, tā jau cita lieta!

Izņēmis akvarelī gleznotu portretu, Gardners samiegtām acīm to aplūkoja.

No Vatmaņa papīra pirmās lapas smaidīja skaistule. Viņai bija apaļa seja, liela piere un asi iezīmētas vaigu kaulu līnijas. Skaistules skatiens bija tiešs, vienkāršs un mežonīgs. Māksliniekam ļoti labi bija padevusies nekustīgā un mierīgā atsvešinātības izteiksme. Tūlīt bija nojaušams, ka ar šo tālumā vērsto skatienu un vēl ar dažiem citiem, smalkiem, netveramiem, bet tūlīt īpašu noskaņu radošiem paņēmieniem mākslinieks akcentējis sava darba sevišķo nozīmi. Visticamāk bija, ka šī skaistule nebija zīmēta no dabas, ka tas nebija pat portrets, bet vienkārši tikai zīmējums. Un tajā pašā laikā līniju smalkums, zīmuļa un pēc tam arī akvareļa noteiktība piešķīra šim gleznojumam portreta veidu, spēku un patiesīgumu. Un uzkrita vēl kas — sarkanā krāsa. Skaistule

bija sarkana kā peonijas zieds. Šī krāsa nebija sevišķi intensīva, cilvēka seju tā nepadarīja baismīgu vai arī smieklīgu.

— Daiļava! &lt;—1 Gardners atkārtoja. — Acis, kas par acīm! Liekas, apēst gribētu! Bet kāpēc viņš to aplējis kā ar sarkanu tinti?

—Tā ir sarkanā lēdija, — Ganka paskaidroja, noliekdamies pie zīmējuma.

—   Hm! — Gardners pavīpsnāja. — Ka sarkana, tas ir tiesa, bet vai lēdija, par to … — Viņš stāvēja, vērodams zīmējumu. — Kaut kāda papuasiete! Bet acis, acis,,, velns ar ārā!

— Redziet, — Ganka laipni paskaidroja, noliekdamies pāri Gardneram, — tas ir profesora pēdējais atradums. Viņš grasījās to publicēt, bet allaž atlika. Tā izrakta Ziemeļanglijā.

—   Kā tā? Tāda skaistule izrakta! Vai tādas kāds aprok? — Viņš tīšām izlikās nesaprotam.

— Taču nē, nē, — Ganka mīksti noteica, — ne jau viņu pašu, tikai galvaskausu un kaulus.

—Ak, kaulus! — kā vīlies Gardners novilka. — Kauli mani interesē tikai dienesta darīšanās. Un vai tad viņš šo daiļavu sastādījis pēc kauliem? ,Un kāpēc viņa sarkana, kāpēc sarkana? — viņš pēkšņi sāka skaļi smieties.

—   Lai izskatītos mežonīgāk, vai ne?

— Nē, — Ganka atbildēja, tāpat kā agrāk neievērodams Gardnera toni, — viņai bija sarkani kauli. Saprotiet, kapā saujām sabērta kāda minerālkrasa, laikam kādi īpaši māli. Dzīvi būdami, šie cilvēki krāsojuši ķermeni sarkanā krāsā. Pēc nāves viņi sarkano krāsu devuši šai sievietei līdzi kapā. Ķermeņa mīkstās daļas izirušas, bet kauli piesūkušies ar šo pulveri un nokrāsojušies sarkani. Profesors nosauca šo skeletu par «sarkano lēdiju».

— A-ā, — Gardners norūca, vēl arvien vērodams zīmējumu. — Bet kāpēc profesoram šī «sarkanā lēdija» bija vajadzīga? Vai viņš ar tās palīdzību gribēja ko pierādīt?

—   Redziet, — Ganka paskaidroja, — šajā gadījumā lika atrasts viss skelets. Antropometriskie mērījumi

sniedza pavisam citu ainu. — Ganka uz mirkli apklusa, bet Gardners uzmanīgi un nekustīgi ielūkojās viņam sejā, aizgāja aiz galda, pabīdīja krēslu un apsēdās.

— Jā, jā, — viņš noteica, &gt;— citu ainu. Bet kādu īsti?

— Izrādījās, — Ganka turpināja, — ka šis skelets pēc savas uzbūves ir radnieciskāks kādai no Himalaju ziemeļu atradzēs nesen atklātajām Indijas tautībām nekā jebkurš cits no Eiropas izrakumiem.

—   A-ā, — uztvēra ieinteresētais Gardners, — šitāda lieta? Tuvāks indusiem? Bet tajā laikā Vācijas teritorijā dzīvoja … — viņš noknakšķināja pirkstus, — nu, kāds velns tajā laikā tur dzīvoja? Vienmēr aizmirstu viņa uzvārdu …

—   Heidelbergas cilvēks, — Ganka pasacīja.

—   A-ā, šis briesmonis ar pērtiķa pumu, tāds, kāds stāv institūtā. Tātad Eiropā, atsevišķi ņemot, — Vācijā dzīvojuši šitādi ķēmi, bet Indijā… — Viņš apklusa, nolieca galvu un par kaut ko padomāja. — Vareni, — beidzot viņš noteica apmierinātā balsī. — Katram pēc nopelniem. Slīpēts večuks.., Labi, skatīsimies tālāk.

Atkal viņi atvēra skapjus, izņēma no tiem un sakrāva uz galda fotogrāfiju, pierakstītu burtnīcu, kaut kādu izgriezumu, izrakstu un protokolu kaudzes.

Ganka izvilka arī vairākus greznus, melnus ādas aktu vākus ar zelta burtiem uz tiem, ārzemju universitāšu, akadēmiju un biedrību diplomus un goda rakstus. Gardners tiem nepiegrieza tikpat kā nekādas vērības, pavirši pašķirstīja un nometa.

Pēc tam viņš izvilka garu pergamenta papīra sainīti, ļoti biezu un aizzīmogotu ar melnu laku. Nez kāpēc krusteniski tas vēl bija pārsiets ar zaļu atlasa lentīti. Spēcīgā rāvienā Gardners to noplēsa un aizmeta. Pēc tam atdarīja aploksni un papurināja to. Uz galda izbira zilganas, dzeltenas, violetas un vienkārši baltas papīra lapiņas. Tās visas bija aprakstītas sīkā, smailā rokrakstā. Ganka pacēla uz grīdas nokritušo aploksni, kurā tās bija uzglabātas. — «Manas līgavas vēstules,» — viņš skaļā balsī izlasīja.

Gardnera acīs iedegās draiskas dzirkstis. Pacēlis vienu ceriņkrāsas lapiņu, viņš to paostīja.

—   Smaržas! — viņš teica. — Ir gan večuks! Labi, liksim šajā kaudzē.

Bet Ganka tobrīd ielūkojās citā lapiņā, kur burti bija tik cieši sablīvēti un rindiņas cita citai tik tuvu, ka to ātri izlasīt nemaz nebija iespējams.

Vēstule bija rakstīta jaunā gadsimta pašos pirmajos gados, un pilsētu, kuras nosaukums bija minēts līdzās datumam, Ganka labi pazina. Tā bija liela slavu pilsēta, kuras tuvumā profesors savā laikā atrada tik lielu ievērību sacēlušo Morāvijas eoantropu.

Ielūkodamies šā viņam nepazīstamā meitenīgā rokraksta mikroskopiskajos burtos, vācu valodā uzrakstītajā tekstā, Ganka skaidri sajuta, ka to rakstījusi kāda viņa tautiete. Bija daudz kļūdu, teikumu veidojumā manāms vārdu trūkums. Bet daži vārdi — «mīļais», «dārgais» — vispār bija uzrakstīti čehiski. Viņš pavērsa lapiņu un beigās izlasīja īsu čehu vārdu. Gandrīz mehāniski viņš piegāja pie galda stūra, ar elkoni nekautrīgi atbīdīja Gardneru, kas, pavirši pārlūkojis, plašā atvēzienā meta kaktā vecas piezīmju grāmatiņas, zem deguna murminādams: «Ugunī, ugunī, to ugunī!» — un paņēma visu šo gubu.

Ganka parakņājās tajā un drīz atrada meklēto.

^Fotogrāfijā bija redzama meitene — slaida gaišmate ar garām bizēm, vienkāršā tumšā kostīmā, kādu tolaik valkāja kursistes.

Nekustīgi un stingri meitene nolūkojās no fotogrāfijās, acīm redzami samulsusi gan šā tērpa, gan arī brīža svarīguma pēc. Taču skaidri varēja nomanīt gan apakšlūpas bērnišķīgo sulīgumu, gan bedrīti zodā, gan vaigu apaļumu un rožainību, — visu to, kas nebija redzams slikta fotogrāfā izdarītajā uzņēmumā. Kartītes apakšā bija uzkleksētas zelta medaļas un kroņi, kā arī vērienīgs, tāpat zeltā veidots paraksts. Ganka pagrieza fotogrāfiju un pakavējās pie uzraksta otrā pusē.

Šī meitene profesoru Mezonjē uzrunāja nevis par «Leonu», bet «Ļevu» un pēdējās trīs rindiņas bija uzrakstījusi čehu valodā. «Un visu mūžu viņš par to klusēja!» Ganka nodomāja. «Bet mājā dzīvoja, staigāja un bērnus dzemdēja cita sieviete. Visu mūžu viņš nekad

nebija izrunājis šās meitenes vārdu … Žēlīgais dievs, kā tad tā?»

Gardners pagrieza galvu, ieraudzīja, ka Ganka tur rokās fotogrāfiju, paņēma to, uzmeta paviršu skatienu un aizmeta fotogrāfiju sāņus.

—   Man resnītes nepatīk, — viņš mehāniski piebilda.

—  Kriņģeļu pārdevēja. Seja kā mopsim. Un ģērbusies zemnieku gaumē… Nu, metiet, metiet viņu prom, Ganka! Mums vēl velnišķīgi daudz darba. Bet līdz vakaram gribu pabeigt vismaz šo istabu. — Gardners pārlaida skatienu kabinetam. — Jā, sakiet, lūdzu, — Vai savas kolekcijas viņš uzglabāja šeit?

— Līgava? — Ganka ierunājās. Viņš stāvēja, grozīja galvu un smaidīja. — Nabaga līgava! Nekad nav ieminējies neviena vārda par to.

—   Nu, ko tur bilst, šitāda līgava nav laba vārda vērta, — Gardners atbildēja un novilka svārkus. Tādus putekļu kalnus sakrājis šis vecais ērms, ka taisni vai elpas trūkst. Būtu vismaz savus papīrus turējis kārtībā, pats velns te netiks gudrs …

Sirdīgi viņš aizmeta kaktā tīstokli ar avīžu izgriezumiem.

—   Ganka, ko jūs stāvat? Te kas sarakstīts latīņu valodā, es nesaprotu. Izlasīsim virsrakstu.

Ganka izlasīja, un Gardners arī šo izgriezumu iemeta kopējā kaudzē, tad piegāja pie lielas, aizstiklotas kastes, kur bija sablīvētas mēģenes un pudelītes ar ķimikālijām, pikti atrāva tai vāku un no apakšējā plaukta izvilka paprāvu melnu tīnīti. Viņš pacēla to un piesardzīgi nolika uz galda. Tās vāks bija aizslēgts, bet Gardners mazo atslēdziņu vienkārši norāva.

Pašā augšā tīnītē bija maiga baltas vates kārtiņa, savukārt pārklāta ar dzeltena pergamentpapīra lapu; zem tās atradās otra, no spīdīga japāņu koka darināta kārba. Tā nebija aizslēgta. Gardners atvēra1 to un iebāza tur roku.

—   Tā, šeit jau ir, — viņš teica, pagriezdamies pret Ganku, un augstu pacēla apaļu sarkanu galvaskausu,

—  Sveicināti, sarkanā lēdija!

Ganka pamira. Pat viņš nezināja, ka šis galvaskauss glabājas mājās, jo profesoram, acīm redzot, bija kādi īpaši iemesli to slēpt pat no saviem mācekļiem. Starp citu, viņam gan vispār patika, lai viņa pētījumu rezultāti parādīlos negaidot un pārsteigtu pat vistuvākos cilvēkus. Lūk, tāpēc šo galvaskausu pēdējo reizi izstādīja arheoloģijas kongresā, bet pēc tam tas pazuda kaut kur institūta skapjos. Šajos divos gados profesors paguva daudЈ pie tā pastrādāt. Vispirms, galvaskauss tika pārklāts ar plānu caurspīdīgas lakas kārtiņu, tālāk, to pamatīgi attīrīja no minerālsāļiem un vietumis pa rievu līnijām nostiprināja ar metala saskavītēm — tādā veidā tas atgādināja biljarda bumbu.

—  Jā, — Gardners noteica, — portretā tas izskatās daudz labāk.

Viņš pagrozīja to uz visām pusēm, tad nez kāpēc iepūta acs dobulī. Pēc tam nolika uz galda, apsēdās krēslā, sakļāva rokas un kādu brīdi sēdēja nekustīgi,, domās iegrimis. Tad viņš pievērsās Gankam:

—   Sakiet — manuskripts, kuru mēs vispirms apskatījām, — vai no tā nekas nav publicēts?

—   Nekas, — Ganka atbildēja.

—  Nekas? — Gardners ievaicājās ar kādu sevišķu izteiksmi, kuras jēgu Ganka nesaprata.

Tad pie durvīm kāds pieklauvēja.

Gardners steigšus paķēra avīzi, apklāja ar to galvaskausu un tikai tad atsaucās:

— Lūdzu!

Bet tas bija tikai Lanē. Rokā viņš turēja kādu sainīti un tūlīt pasniedza to Gardneram,

—   Redziet, — viņš sacīja.

Gardners palūkojās uz ienācēju. Lanē izskatījās ļoti satraukts, varbūt viņš bija vienkārši skrējis un aizelsies. Platmales viņam galvā nebija, kaklasaite nošķiebusies greizi, uz piedurknes izplūdis melns deguta traips. «Atkal šo nejēgu pēc kaut kā sūtījuši. Ko viņš tādu atnesis?»

—  Vai atradāt ko? — Gardners iejautājās.

—   Redziet, — Lanē atkārtoja.

—       Lieliski! — Gardners uzlielīja. — Bet kāpēc jums tāds izskats? Kur jūs bijāt?

Lanē pablenza uz Ganku un saminstinājās. Gardners paskatījās uz viņiem abiem un iesmējās.

—       Eh, Ganka, viņš taču no jums baidās! Paskatieties, pat runāt negrib… Goda vārds, baidās! Nu, Lanē, nu!

Gardners jau steidzīgi citu pēc citas plēsa iesaiņojuma papīra lapas un beidzot nometa uz galda melnu, apogļojušos priekšmetu — ar savu nepareizi sfērisko formu tas izskatījās pēc akmens gabala vai arī maizes doniņas. Tad viņš paņēma avīzi, ar ko bija apsegta «sarkanā lēdija», un uzlika uz tās apogļojušos, laika zoba izkrimsto kaulu. Tā viņi gulēja kopā — lielais sārtais galvaskauss un melnā apaļā kaula šķemba.

—       Tā, tagad arī heidelbergietis ir šeit, — Gardners svētlaimīgi noteica, — tātad pilna sabiedrība, alfa un omega. Zemākie un augstākie. Visi šeit uz galda. Lai kāds tagad pamēģina tikt gudrs ar šiem kauliem.

Viņš atkal pievērsās Lanē.

—       Bet kāpēc jums plecs notriepts ar kaut ko melnu? Vai jūs kur braucāt? Uz kurieni?

—   Nē, — Lanē atbildēja un atkal pablenza uz Ganku.

—   A-ā, nē, — Gardners nogrozīja galvu.

—       Tas bija jumtaugšā, — Lanē kā zagšus pēkšņi ierunājās. — Tikai es zināju, kurā vietā. Mezonjē kundze man pateica.

—       A-ā, — Gardners atkal pamāja ar galvu. — Nu, pateicos, pateicos! Izsaku atzinību. Ejiet atpūtieties.

Lanē aizgāja, un Gardners pats aizvēra durvis.

Tad atgriezās pie galda un, it kā ko nopurinādams, sasita plaukstas.

—       Neģēlis! — viņš noteica spēcīgi un patiesīgi.

—   Kunga līķis vēl nav atdzisis, bet sulainis jau izvazā viņa naktskreklus… Tagad paklausieties, Ganka. — Viņš palūkojās apkārt. — Redziet, to visu, — viņš ar vienu pirkstu izdarīja īsu, sparīgu žestu, — mēs ar jums iznīcināsim.

—  Visu? — nemaz nebrīnīdamies Ganka iejautājās.

—       Visu, visu, — Gardners apstiprināja tajā pašā, mazliet klusinātajā balsī. — Visu, kas atrodas šajā mājā:

mēbeles, burkas, dakšiņas, pudeles, papīrus. Papīrus, protams, vispirms. Visu ugunī!

—   Es domāju, vispirms galvaskausus, — Ganka paklusā balsī piebilda.

Gardners uzmeta viņam ātru un asu skatienu.

—   Kāpēc galvaskausus? — viņš iejautājās neapmierinātā balsī. — Galvaskausus es ņemšu sev līdz. Tos droši vien nodos uzglabāšanā kādam no impērijas muzejiem.

—   Bet kas būs ar profesora kundzi? — pavisam nevietā pēkšņi apvaicājās Ganka.

Gardners izbrīnā paskatījās uz viņu.

—   Ar profesora kundzi? Viņai iedos automobili, kundze iesēdīsies un aizbrauks. Bet jūs man neko nejautājat par Lanē. Ko viņš iesāks? Vai arī jūs tā esat noskaities, ka neko pat zināt par viņu negribat? Starp citu, kā jūs domājat — vai viņš ir nelietis, vai nav?

—   Kāpēc nelietis? — Ganka truli iejautājās.

No šās, neizsacītiem mājieniem pilnās sarunas, no domas, kas viņu urdīja kopš paša rīta, no situācijas straujās izmaiņas viņam galvā dunēja un bija tāda sajūta, it kā smadzenēs blarkšķēdams grieztos milzīgs skārda ventilators. Viņš paskatījās uz Gardneru. Gankam sāka uzmākties tas bezspēka un vienaldzības stāvoklis, kādu viņš jau reiz bija piedzīvojis. Viņš stāvēja Gardnera priekšā, acis viņam bija plati ieplestas, taču roka nesniedzās pie kabatas.

Nesniedzās! Nesniedzās! Nesniedzās! Un tas bija tik svarīgi: ne-snie-dzās …

Gardners smaidīdams skatījās uz viņu, taču nemaz neuzstāja, lai atbild.

—   Nelietis viņš ir, Ganka, nelietis, — Gardners beidzot noteica, — nelietis. Viņš taču noindēja profesoru, bet tagad skraida un meklē, kur varētu uzšļākt benzīnu. Saprotat?

—   Nē, — Ganka atbildēja.

Gardners piecēlās un uzlika uz Gankas mazās, izdēdēj ušās roķeles savu plato, mīksto delnu.

—   Papūlieties to ātrāk saprast, Ganka. Vēl ar jums šeit jānoņemas. Lanē — nelietīgs radījums, nevienam

viņš nav vajadzīgs. Nu, sapratāt? Vai tagad sapratāt, es j autāj u?

—   Tagad es visu sapratu, — Ganka atbildēja.

—   Tad jau lieliski.

Gardners piegāja pie loga un asi parāva zvanu.

Ienāca apsardzes priekšnieks.

—   Nu kā, — Gardners jautāja, — vai aizvedāt?

— Jā, aizvedām, — priekšnieks atbildēja.

—        A-ā, lieliski. Tagad, redziet, šāda lieta. Iepazīstieties. Gankas kungs. Apsardzes priekšnieks. Es aizeju, bet viņš paliks šajā istabā, pārlūkos un izšķiros papīrus. Skaidrs?

—   Skaidrs, — sardzes priekšnieks atbildēja.

1 — Tā, — Gardners novilka un pievērsās Gankam. — Tātad viņš šķiros papīrus. Nu, bet vai viņš tos izšķiros vai ne, tā jau ir viņa darīšana. Sapratāt?

—   Saprotu, — sardzes priekšnieks atbildēja.

1 — Taču lai viņš neizliecas pārāk tālu pa logiem un nekur neaiziet. Tā jau ir jūsu darīšana. Vai arī tas saprotams?

Priekšnieks viegli nolieca galvu.

&gt;— Bet ja viņš mēģinātu nākt lejā pa kāpnēm . . Taču labāk lai to nedara. Tas viss. Sapratāt?

— Sapratu, — sardzes priekšnieks atbildēja. — Viņam nav ieteicams nākt lejā pa kāpnēm.

—   Un vai jūs, Ganka, arī sapratāt?

Ganka klusēdams pamāja ar galvu.

*— Tā. Uz redzēšanos, draugi. Es aizeju.

Un viņš aizgāja, paņemdams sev līdz abus galvaskausus.

Gardners viņu atbrīvoja nākamās dienas rītā.

— Man pašreiz ļoti maz laika, mēs parunāsimies vēlāk, — viņš sacīja. — Tikai es pats jūs izsaukšu. — Un pārlaida Gankam saltu, vērīgu un tajā pašā laikā vienaldzīgu skatienu. — Tagad tam nav laika. Jūs pats redzat, kas notiek. — Un viņš aizsteidzās, viegli ar galvu pamājis.

Tad Ganka piegāja pie Martas.

Viņa bija notupusies pie lādes. Tā bija liela, spilgti

sarkana, no iekšienes aplipināta ar dažādu krāsu papīrīšiem un fotoattēliem. Kad Ganka ienāca, Marta uz mirkli pavērsās pret viņu un tūlīt atkal nolieca galvu. Brīdi klusēdams, Ganka pastāvēja pie viņas un tad iejautājās:

—   Ko jūs šeit, Marta, darāt?

Grumbainās, lielās rokas ar resnajiem, apaļajiem pirkstiem turpināja rakņāties lupatās, kamēr viņa pati rāmi un bez satraukuma atbildēja:

—   Kravājos.

Vairāk neko viņa nepiebilda, bet arī Ganka vairāk neko nejautāja. Tikai stāvēja, nolūkojās uz viņas grumbainajām, sasprēgājušajām rokām ar apaļajiem, blāvajiem nagiem un nodomāja, ka viņa laikam ir vienīgais cilvēks visā šajā bezcerīgajā mājā, kurš stingri zina, kas tagad darāms. Martas kustības bija mierīgas, bez steigas, bet nekādā ziņā automātiskas. Viņa izmeta jau pilnīgi novalkātās skrandas un atstāja visu, ko gribēja ņemt līdz. Viņas seja bija cieta, nekustīga, savā akmeņainajā saspringtībā pat nežēlīga. Sīs lupatas bija krājušās gandrīz visu viņas mūžu. Tās gulēja slāņos, kā sava veida vēsturiski nogulšņi. Pavīdēja blūzes ar lielām, spilgtām, zeltītām pogām, bērnu lakatiņi, dārks papīrmasas zirdziņš ar trim kājām, liels plīša lācis ar zilu lenti, tad figurāla pudele, kurā kādreiz bija atradies liķieris, skārda konfekšu kārbiņa ar lielisku, krāsainu zīmējumu, kaklasaites… Ganka vēl brītiņu pastāvēja un tad klusītiņām izgāja. Viņš nokāpa dārzā.

Diena bija saulaina un spoža, debesis augstas un dzidras. Gaiss tik sauss un skanīgs, ka skaidri varēja dzirdēt kaut kur tālumā aiz sētas rūcam automobili. Beidzās atvasara. Dzērvju bara tālo klaigu aizrauts, Ganka apstāj āsr Tās lidoja tik augstu, ka atsevišķi putni nebija redzami. Debesīs ātri aizslīdēja rotaļīgais, zilgmē iezīmētais slīpais kāsis. Ganka ilgi stāvēja, ieklausīdamies dzērvju saucienos. Viņā pamodās skumīga samierinātības un klusuma noskaņa, bet no tās viņš visvairāk baidījās. Tāpēc viņš pēkšņā niknumā nospļāvās, ar modernās sarkanās kurpes smailo purnu paspēra smiltis un ātri, gandrīz skriešus, aizsteidzās pa dārzu. Kabatā viņam bija mazs brauniņš no zilgana tērauda, ar mierīgu, blāvu mirdzumu. Ganka staigāja pa celiņiem, arvien no jauna

aptaustīdams un aptaustīdams ieroci. Un vēl viņš domāja par Kurtu.

Viņam bija kāda neskaidra noģieda (lai gan nekas jauns nebija atgadījies), ka Kurts šajā nolādētajā un bezcerīgajā mājā spēlē kādu nesaprotamu lomu. Bet kādu īsti? Vai viņš būtu Kurcera spiegs, vai arī… Un pēkšņi ne no šā, ne no tā Ganka atcerējās Voiciku. Viņš pat apstājās. «Kas par velna būšanu!» Bet Voiciks iznira pilnā augumā, ar savu četrstūraino, rūsganiem traipiem nošķiesto seju, aso, satraucoši skaidro runas veidu, ar smago skatienu, ko Ganka nevarēja izturēt, un, beidzot, ar to baismīgo mieru, kas Gankam it kā aizsita elpu. Un, lūk, Ganka atkal staigāja pa dārzu, žņaudzīdams kabatā mazo, zilgano beļģu markas brauniņu, un mokoši mēģināja uzminēt: kas notiks, kas gan notiks? Žēlīgais dievs, kas tālāk notiks?

Kad satumsa, viņš neizturēja un aizgāja pie Kurta.

Arējās durvis bija atvērtas. Plandījās sarkans aizkars ar izšūtām milzīgām greznām rozēm, bet aiz tā varēja dzirdēt nemitīgu, klusu čiepstēšanu — tur dziedāja putni. Ganka pagaidīja un ar pirkstu pieklauvēja pie aplodas.

—   Jā, jā! — no istabas viņam atsaucās.

—   Vai drīkst? — Ganka iejautājās, piesardzīgi atvilkdams aizkaru.

—   Lūdzu, lūdzu! — viņam atbildēja.

Ganka iegāja.

Kurts sēdēja pie nelādzīga, zaļgana spogulīša un skuvās. Asmens viņa lielajos pirkstos zibsnīja vien. Ik pēc mirkļa Kurts pieliecās, paskatījās spogulī un uzmanīgi nometa putas. Uz Ganku viņš pat nepalūkojās. Tad Ganka paņēma ķeblīti un apsēdās. Mazais galdiņš turpat blakus dzirkstīja parfimērijas stiklu mirdzumā. Vispirms, šeit zaļgani vizmoja kaut kādas smaržu pudelītes, bet sevišķi izdalījās resns, izrotāts aizbāznis ar gaili virsū; otrkārt, blāvi spīguļoja plakana burka no masīva, kristalam līdzīgi izslīpēta bieza stikla; treškārt, mirdzēja glāzīte ar kādu spilgti sarkanu masu, droši vien briljantīnu.

—   Nu? — Kurts iejautājās, spogulīša priekšā vaibstīdamies. — Vai jūs bijāt pie Gardnera kunga?

— Biju, — Ganka atbildēja, un pēkšņi iejautājās:

— Vai jūs ilgi strādājāt pie Kurcera?

Kurts iemeta bļodiņā brūnganas putas.

—       Es ari tagad strādāju pie viņa, &gt;— Kurts mierīgi atbildēja. — Tas viss taču, — viņš novilka ar roku riņķi, aptverdams istabu, — šodien jau uzskatams par viņa īpašumu. Es skaidri redzu, kas te iznāks.

Būrī smalkā, spalgā balstiņā iečiepstējās kāds putns.

—   Viņš, liekas, mīl putnus? — Ganka iejautājās.

—       Ko viņš mīl? — nez kāpēc Kurts atkārtoja. — A-ā, putnus, vai? Mīl gan, mīl. Jā, putnus viņš mīl. Redziet, tagad uzdevis pagādāt viņam strazdu. Es tikko tur biju, izliku lamatas.

—   Kādu strazdu? — Ganka jautāja.

—       Melno strazdu, — Kurts mierīgi paskaidroja, spogulītī lūkodamies. — Mēs šodien ar Hansu iesim pie oranžērijas, tur pašlaik vislabākā ķeršana.

—       Pie oranžērijas? Ar Hansu? —Ganka nobrīnījās.

—   Pēc tam kad profesors …

Kurts mazliet sadrūma un nopūtās.

—       Jā, jā, — viņš līdzjūtīgi noteica. — Nabaga Mezonjē kundze! Profesora man vairs nav žēl. Ja viņa nav, tad nav arī ko žēlot. Bet Mezonjē kundze …

Un Kurts tā sadrūma, ka likās — nupat, nupat sāks šņukstēt.

—       Jums ļoti viņas žēl? — Ganka ironiskā balsī apjautājās.

—       Ļoti! — Kurts skumīgi pamāja ar galvu. — Tik gaužām žēl, tik gaužām ..,

—       Kurt, ko jūs māžojaties? — Ganka iesaucās. — Jūs domājat, ka es to neredzu? Žēlotājs! Atraitnei viņš jūtot līdz! Iešot ar Hansu ķert strazdu velns zina kam! Tajā laikā, kad profesora līķis mājā vēl nav atdzisis …

—       Atvainojiet, nevis velns zina kam, — Kurts solīdi izlaboja, — bet pašam pulkveža kungam. Un kāpēc jūs, cienītais, vispār kliedzat? Mājā, kur nomiris cilvēks, jārunā čukstus.

Ganka pielika roku pie pieres. Galvā viņam dūca.

-— Jūs tīšām ņirgājaties par mani, — viņš noteica dobjā balsī. — Dievs to zina, kāpēc jums tas vajadzīgs? Kāpēc nevienam manam jautājumam jūs negribat atbildēt tieši?

Kurts nolika bārdas nazi un pagriezās pret Ganku.

—       Un jūs, vai jūs atbildēsiet uz vienu manu jautājumu? — viņš ievaicājās ar smaidu.

—   Lūdzu! — Ganka pikti izsprausloja.

—  Tātad: kāda velna pēc jūs neliekat mani mierā?

—   Es? — Ganka apstulba.

—   Jā, jūs! Mani! Kāda velna pēc? Pasakiet!

Ganka apmulsis klusēja.

— Ko jūs man uzplijaties? Kopš kura laika es ar profesoru esot pazīstams? Kādā veidā pazīstams? Ko profesors man teicis? Kāpēc teicis? Kopš kura laika es pazīstu Kurceru? Kāpēc pazīstu? Vai Kurcers mīl putnus? Kādus putnus es iešu viņam ķert? Ar ko iešu? Kad iešu? Kāpēc jums tas viss vajadzīgs? Kāds iemesls ir jūsu… nu, sacīsim, ziņkārei, vai kā to aiz smalkjūtības nosaukt?

Ganka apmulsis klusēja.

—       Nu, redziet, — Kurts sacīja, it kā visu rezumēdams.

—       Jā, jums taisnība, taisnība, — Ganka beidzot ierunājās. — Bet lieta, redziet, tāda, ka man ir nopietni iemesli jūs iztaujāt. Ļoti nopietni. Profesors jums uzticējās. Lanē stāstīja, ka jūs esot viņam atvedis kādu vēstuli, pēc tam profesors naktī jūs nez kāpēc izsaucis, Tas viss man dod pamatu izturēties pret jums ar uzticību.

—   Nu, bet man, godātais kungs? — Kurts iejautājās.

—   Ko?

—       Jūs nule teicāt: «Tas viss man dod pamatu izturēties pret jums ar uzticību,» — taču jūs nestāstāt par sevi, bet, taisni otrādi, iztaujājat mani. Tāpēc atļaujiet ari jums pavaicāt: bet kas man dod pamatu jums uzticēties? Vai arī, ja jūs man uzticaties, tad runājiet, lūdzu. Bet es paklausīšos.

Ganka klusēja.

— Nu, redziet, godātais kungs, — Kurts atkārtoja,

—   par ko tad lai mēs runājam?

Viņš paņēma odekolonu, rūpīgi samitrināja lakatiņu un sāka apslapināt kreiso, noskūto vaigu.

—       Es atkārtoju: nekas man nav zināms, ar pulkvedi man nav nekādu attiecību. Turklāt, kā jums pašam jā

saprot, ari nevar būt. Tāpat ar profesoru nekādu sevišķu sarunu nav bijis. Es vienkārši sēdēju pie lodziņa, pamanīju, ka deg gaisma, nu, tad arī iegāju paskatīties, kas tur notiek. Bet, kas attiecas uz visu pārējo.., goda vārds, es pat neatceros, ko jūs jautājāt… Jā, par putniem. Vai pulkvedis mīlot putnus? Mīl, ļoti mīl. Viņam visās istabās būri. Tā, liekas, tas arī viss!

Viņš vēl dažas reizes novilka ar bārdas nazi, tad rūpīgi noslaucīja to ar vati, ielika futrālī un piecēlās. Iegājis istabas kaktā, viņš pavēra kasti un izņēma no turienes kādu vienkāršu ierīci — auklas kamoliņu, vieglus sastatņus, rupja audekla gabalu, visu to izjauktā un savīstītā veidā.

—  Redziet, kas par sastatņiem, taisni kā kāķis. Vai ne? Tūlīt mēs to uzstādīsim un .,,

Ganka stāvēja klusēdams. Un pēkšņi viņam prātā iešāvās kaut kas tāds, kam bija sakars ar viennīcu, ar dzeltenīgo spuldzi kaktā, ar sarunām divatā par kāķi un cilvēku, kurš to izbaudījis. Un, neapzinādamies, kāpēc, viņš pēkšņi noskaitīja nez ho kurienes un kādā veidā atmiņā uzpeldējušas vārsmas:

Tā drūmās varas neauglībā kalst Nu tirāns pats un viņa lepnā valsts.

Ganka nogrozīja galvu: «2ēlīģais dievs, kādi cilvēki ir pasaulē!» Un tad ieraudzīja, ka Kurtam nodreb rokas un viņš noliek audeklu uz grīdas.

—   Ko jūs teicāt? — Kurts iejautājās.

—  Tāpat vien, — Ganka steigšus atbildēja. — Bet, Kurt, Kurt, cik nelādzīgi tas viss iznācis!

—   No kurienes jūs zināt šīs rindas? — Kurts atkārtoja un piegāja cieši klāt Gankam. — Kur jūs tās dzirdējāt?

Kurts izslējās, saspringa, lūpas un zods viņam sastinga un pieņēma asus apveidus. Viņš satvēra Ganku pie pleca un tik sāpīgi sažņaudza, ka Ganka iekliedzās, taču pats, šķiet, to nemanīja.

—  Kur jūs dzirdējāt šo dzejoli? — Kurts atkārtoja gandrīz draudošā balsi.

—       Ko jūs uz mani kliedzat? — Ganka neviļus apvainojās un izrāva savu roku no Kurta tvēriena.

Kurts atvēzienā pagrūda savas putnu ķeramās lamatas, un viss — audekla gabali, uz kociņiem uztītās auklas un virvītes, — viss aizlidoja sāņus.

— Kur jūs? … — Kurts iesāka tajā pašā tonī, bet tad atjēdzās.

Pagājis nostāk, viņš apsēdās uz ķeblīša, nolaizdams rokas.

— Man šīs vārsmas skaitīja kameras biedrs, — Ganka paskaidroja. — Mēs sēdējām kopā, un viņš man tās noskaitīja.

Kurts pacēla galvu.

— Kā sauca jūsu biedru? — viņš iejautājās.

—       Viņu sauca par Grūberu, tas ir, viņa vārds bija Kārlis Voiciks. Jau agrāk kādu nakti Voiciku atveda manā dzīvoklī, lai es viņam dotu naktsmājas, un tad mēs iepazināmies.

—       Bet… Kādā veidā jūs sākāt runāt par šiem pantiem? Par ko jūs runājāt pirms tam?

Tagad Kurta seja bija pavisam citāda. Tiesa, nekas būtisks tajā nebija izmainījies, pazudusi tikai izsmējīgi nogaidošā ironija, taču pietika uzmest viņam skatienu, lai saprastu — tas bija cits cilvēks— nikns, neuzticīgs, zobgalīgs, bet tagad runā, klausās un izjautā atkal pavisam cits.

—       Viņa tagad jau vairs nav, — Ganka atbildēja šim otram cilvēkam. — Viņš gājis bojā.

— Vai jūs to noteikti zināt? — Kurts jautāja.

—       Viņu aizveda no manas kameras, — Ganka atbildēja. — Mēs tieši runājām par Kampanellu, un tad…

&gt;— Jā, jā, par Kampanellu, — baismīgās klusās skumjās, taču sparīgi noteica Kurts. — Bet, Ganka, Ganka, izstāstiet man visu! Kā jūs sastapāties? Par ko jūs runājāt? Izstāstiet man visu, visu, dzirdat? — Kurts piegāja pie durvīm un aizkabināja tās.

—       Bet kā paliks ar melno strazdu? — Ganka nenocietās.

Kurts greizi un nikni pasmīnēja.

—       Ar melno strazdu? Melnais strazds būs, — viņš apsolīja, un Kurta balsī bija kāds mājiens, ko Ganka vēl

nespēja saprast. — Melno strazdu es taupu pēdējai reizei.

Un, lūk, šim svešajam, viņam ne visai simpātiskajam cilvēkam, kuram Ganka dibināti varēja neuzticēties, viņš izstāstīja visu: gan par savu apcietināšanu, gan par sarunu ar Gardneru, gan par deklarāciju, gan arī par to, kāpēc ieradies šeit un ko nodomājis darīt.

Viņš stāstīja ātri un brīvi, vairāk vērsdamies pie sevis paša nekā pie Kurta, taču Kurts, acīm redzot, to saprata, jo nepārtrauca viņu, neiztaujāja, bet vajadzīgās vietās tikai pamāja ar galvu un piebilda:

— Jā, jā … Protams, tā … Jā, jā …

Ganka runāja ilgi, un kad viņš bija beidzis, Kurts piecēlās.

—   Jā, — viņš ierunājās, atbildēdams pats savām domām. — Slikti. Ļoti, ļoti slikti.

— Kas ir slikti? — Ganka ievaicājās, sekodams viņam ar skatienu.

— Nekas, *— Kurts atbildēja. — Aiziesim uz noru, apskatīsim manas cilpas.

SESTĀ NODAĻA

Viņi aizgāja uz noru, un Kurts sāka tur izlikt slazdus. Visapkārt bija klusums un vientulība. Gaiss šķita kļūstam blīvāks un valgāks. Pa nezāļu galotnēm, niknajiem diždadžiem un brūnganajām dzelkšņu audzēm aizšalca vējiņš, un pēkšņi uzvēdīja mitras zemes un kaut kādu ziedu aromāts. Krāsmatas izdvesa dzestru sūnu un izmirkušu ķieģeļu smaku. Pāri lielajai, zaļajai lāmai drupu vidū lidinājās viegls, rēns tvaiks. Bezgalīgā aizrautībā — it kā milzīgiem dūņainā ūdens burbuļiem iznirstot un pārplīstot — koncertēja zaļās vardes. Vientuļi iebrēcās kāds purva putns. Mirkli pagaidīja un iebrēcās vēlreiz.

Kurts palūkojās uz sauli un nogrozīja galvu.

—   Ir jau vēls, — viņš ierunājās, — ka tik mēs nebūtu nokavējušies. Varbūt vairs neatlidos.

Klusām kā kaķis viņiem garām aizšāvās melns, slaids putns, plati vēdinot spārnus. Tad nolaidās uz ķieģeļu mūra un aizgūtnēm spalgi iespiedzās. Kurts paskatījās uz putnu un papurināja galvu.

—   Lēlis, — viņš noteica. — Sen to šeit nav bijis, bet šogad parkā viens pārītis dzīvo, tikai es nevaru atrast, kur īsti.

Kurts sakārtoja slazdu un uzstādīja to zem krūma, tad atgriezās pie krāsmatām, izņēma lakatu, paklāja, apsēdās uz tā, izvilka no kabatas pīpi un izkratīja pret ķieģeli — to visu viņš darīja nesteigdamies, lietišķi, pamatīgi, — tad aizsmēķēja un ierunājās:

—   Redziet, nenoteiktības pēc gāja bojā ari jūsu šefs! Un tā viņš arī neaptvēra, kur beigās bija nonācis un kā tas varēja notikt, ka viņu uzskatīja par komunistu. Nav vārdam vietas, večukiņš bija vīrišķīgs cilvēks. Tikai … Viņa gals nav lādzīgs. Seneka gan arī mira varonīgi, taču viņa nāve nespēj stāties līdzās visvājākai no viņa sliktajām traģēdijām. To, lūk, jums vajadzētu ielāgot, vismaz tagad!

Ganka smīnēdams paskatījās uz viņu.

—   Tiešām, vajadzētu? — viņš iejautājās.

—       Vajadzētu gan, vajadzētu, — Kurts atbildēja

—   Ļoti vajadzētu… Es taču nojaušu, ko jūs esat sagudrojis! Bet, ziniet, tā nevajag. Tā beidz tikai ģimnāzistes un nospēlējušies blēži.

Kurts piecēlās un neatvadījies devās prom. Ielūkodamies viņa nesteidzīgajās, smagnējās, bet Joti stabilajās kustībās, Ganka atcerējās pavisam citu cilvēku un citu sarunu, kurai nebija nekā kopēja ar šo. Pēkšņas apskaidrības šausmās viņš paskatījās uz Kurtu, jo tikai šajās niecīgajās sekundes daļās neviļus atskārta visus trūkstošos posmus tajā milzīgajā cēloņu un notikumu ķēdē, kuras sākums bija Kurta ierašanās vasarnīcā, bet beigas — saruna ar Voiciku.

—   Žēlīgais dievs! — Ganka kā sāpēs iesaucās. — Žēlīgais dievs, kā tad tā! Kurt…

Kurts apstājās, Ganka pieskrēja viņam klāt un satvēra pie rokas.

—  Paklausieties, — viņš ierunājās kvēlā apgarotībā,

— paklausieties, es jums pasacīšu … Es jau šodien …

—   Par to nevajag runāt, — Kurts nopietni un stingri noteica. — Ziniet: «Ko esi nodomājis darīt, to dari ātrāk.»

—   Labi, — Ganka atbildēja un sakoda zobus. — Palieciet sveiki!

Ganka jau bija noras otrā malā, kad Kurts viņu pasauca.

—   Ziniet ko, Ganka, — Kurls sacīja, pieiedams pie viņa un it kā apmulsumā pieskardamies viņa rokai.

—   Lūdzu, neņemiet ļaunā, ja es kaut ko tādu esmu pateicis vai ari izturējies, kā nevajadzētu. Padomājiet taču pats: kā lai es par jums būtu varējis ko zināt? Kas tad es esmu? Svešs cilvēks. Turklāt, jūs mani ne visai ieredzat.

—   Nē, nē, es jums ticu, —* Ganka steigšus atbildēja un satvēra viņa roku. — Ticu, ticu! Nezinu, kā tas iznācis, bet es sapratu: viņš ir tāds pats — Voiciks taču arī bija…

—   Dārgais draugs, — Kurts uzlika viņam roku uz pleca, -— ielāgojiet, ka jūs par mani pagaidām zināt vienīgi to, ka es kalpoju Kurceram. Turpretim es, kā viņa kalpotājs, zinu par jums arī ko citu. Lai dievs dotu, ka visi jūsu centieni neizplēnētu jaunā histērijā …

— Kāpēc jūs tā domājat? — Ganka nomurmināja.

—   Draudziņ! Jūs jau otro diennakti tajā nomokāties, tikai pats nez kāpēc tā nemanāt. Atcerieties, jūs stāvējāt pūlī un kaut ko uzsaucāt kareivim? Tā jau bija histērija, turklāt ļoti nelādzīga. Jūs paslēpāties, bet citi jūsu dēļ cieta. Pēc tam jūs atnācāt pie manis — arī tā bija histērija. Un tagad, beidzot, kad jūs gribat pastāstīt man par saviem plāniem, jūs arī esat histērijā.

Kurts pēkšņi iesmējās.

—   Taču, starp citu, novēlu jums visu labāko. Tikai, lūdzu, nedomājiet, ka svarīgi ir nogalināt, nogalināt un vienīgi nogalināt. Ar to vien neko nepanāksiet. No histērijas neviens nebīstas.

Viņš gribēja vēl ko sacīt, bet šajā brīdī iebrikšķējās krūmi.

Kurts palēca nost no Gankas.

Šķendēdamies un brikšķinādamies kāds pa krūmiem lauzās pie viņiem, taču ne no celiņa puses, bet, metot līkumu, aplinkus.

—   Turieties pa labi, pa labi, — Kurts pēkšņi uzsauca,

—   tur ir taka!

Parādījās Lanē, bet aiz viņa — Kohs un Gardners.

—       Es taču teicu, ka viņi ir šeit, — Lanē sacīja, — arī doktors ķer strazdus.

—        Ai, esat gan jūs putnu ķērāji! — Gardners noteica. — Zēns visu laiku gribēja tikt pie jums, bet es nelaidu. Un atraduši vietiņu, kur ķert putnus! Noplēsu drēbes, kamēr nokļuvu šurp. Kurt, kur jūsu slazdi? Metiet tos pie velna. Vairāk jums tie nebūs vajadzīgi. Putnu ķeršanai beigas.

Kurts izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—       Jā, jā, — Gardners sacīja, — kurtos tagad liksiet? Jūsu saimnieks atdevis dvēseli dievam. Tagad jau vairs nav ko slēpt, profesors nomiris, bet Kurcera kungam sirds nav izturējusi. Redziet, kādas lietiņas, Kurt.

—       Labi! — Kurts drūmi pamāja ar galvu, nemaz nebrīnīdamies par to, ka Kurceram sirds nav izturējusi. — Tā jau smirdoņas diezgan, lai dievs mielo saimnieka dvēseli, taču es to vairs paciest nevaru — istabā nav iespējams ieiet.

Mirkli visi klusēja.

—   Sirds nav izturējusi, — Kurts nošūpoja galvu.

—   Un kāds brīnums, ja šeit notiek tādas lietas! Profesors viņam taču nebija svešs cilvēks, bet svainis. Kurcera kungam visu laiku prātus jauca šis nešķīstais gars Bencings. Nebijis viņa, manas puķu dobes mirdzētu un laistītos kā bengāliskās ugunis. Es taču esmu vecs, pieredzējis dārznieks, mani jau vecais Kurcers skoloja.

—   Kas tad tev neļāva strādāt? — Kohs pikti norūca.

—   Tikai visu laiku ar zvirbuļiem nodauzījies. Tev vienmēr kas nav kārtībā.

Kurts pēkšņi izslējās, seja viņam sastinga, viņš atkāra apakšlūpu un dobjā, samākslotā balsī paziņoja:

—       Mani vecāki ir augstākā mērā pieklājīgi ļaudis no Profcheimas pilsētas, un es esmu viņu likumīgs dēls!

—   Ko? Vareni, Koh? — Gardners pievērsās savam pavadonim.

—   Uz tādiem trikiem viņš meistars! Kur ņirdz zobus un noņemas ar visādām kritikām, tur viņš klāt kā likts, — Kohs ar drūmu smīnu uzlielīja Kurtu.

—   Nu, labi, Kurt, Bencings jums vairs nepīsies pa kājām, — Gardners augstsirdīgi paziņoja. — Es viņu apcietināju.

—   To viņš pelnījis, — Kurts izsacīja savu atzinību Gardneram. — Kā sāk blandīties pa celiņiem un rušināties ar spieķi pa krūmiem: kāpēc šeit nav tā un tā, bet pēc kādiem likumiem tur ir tā un tā? — nu, gatavie kumēdiņi. Un saimnieks . .. Are, ķer viņam strazdus. Bet ej pamēģini noķert! Tādās cilpās pat zvirbulis nelīdis, kur nu vēl strazds! Tie jau no lielkungu slakas, — viņš bailīgi pablenza uz Gardneru. — Visi viņi maķenīt…

' Nu, nu? — Gardners paskubināja, uzmezdams Koham ātru skatienu.

Kurts pagrozīja pirkstu pie pieres.

—   Eh, nelietis, eh, kritizētājs! — priekā laistīdamies, ierunājās Kohs.

—   Labi, Kurt, — Gardners noteica, — mēs ar jums vēl parunāsimies. Ganka! Rīt no rīta palūgšu jūs pie sevis, brauksim uz pilsētu kārtot institūta lietas.

—   Tādām vajadzībām ir Lanē, — novērsdamies atbildēj a Ganka.

— Paskat tik! — Gardners pasmaidīja. —Bet ja man esat vajadzīgs tieši jūs viens pats? Tātad gaidu jūs pie sevis, un nevis rīt, bet šodien, pēc trīsdesmit minūtēm, ar visiem papīriem. Ejam, Lanē.

Viņi aizgāja trijatā, bet Kurts, galvu sāņus pieliecis, klausījās, kā viņi aiziet pa ceļu.

Gardners sēdēja apakšā, Kurcera istabā, un beidza rakstīt raportu. Viņam vienmēr bija paticis rakstīt, bet tagad raporta pēdējās rindas tas veidoja taisni ax baudu. Rokraksts viņam bija skaists, burti lieli. Slaidās, noteiktās rindās tie virknējās uz papīra. Pašsajūta viņam bija lieliska. Vēl viena diena, vēl nakts — un viss. Lai arī šis pasākums ar profesoru sabrucis, tagad viņam par to

tikai nospļauties. Viņš savu jau bija paveicis — ko vajadzēja, vedis pie prāta, ko vajadzēja, brīdinājis, bet tālākais jau vairs nebija viņa darīšana. Līdzās papīru kaudzei gulēja atvērts, ar ,dokumentiem piestūķēts portfelis un aizslēgta lakota kastīte.

Kā senie romieši mēdza sacīt: «Kur nelīdzēs dzelzs, līdzēs uguns.» Goda vārds, tas ir veikli! Viņam aizvien bija patikusi romiešu lietišķība. Un viņš pasmaidīja, atcerēdamies pēdējo sarunu ar pundurīti. «Blēņas! Es vairs neesmu tavs kalps!»

Gardners bija ģērbies jaunā, ļoti labā civilā tērpā, gludi noskuvies, iesmaržojies, tāpēc visā augumā sajuta neticamu vieglumu, gluži kā pēc labas dušas.

Kareivis ieveda Ganku un apstājās pie palodas.

— A-ā, — Gardners priecīgi ierunājās, — atnācāt gan. Sēdieties, lūdzu. Bet kāpēc jūs tāds zaļš? Varat iet, — viņš sacīja kareivim. — Vai jūs ko atnesāt?

—   Jā, — Ganka atbildēja, — paskatieties, ko es atradu profesora kabinetā, — viņš izņēma no kabatas garu, cieši aizlīmētu aploksni.

Nepieceldamies Gardners pāri galdam pastiepa roku.

—   A-ā, dodiet šurp. Večukiņš rakstījis un rakstījis!

Gardners paskatījās uz aploksni pret gaismu, paostīja

to un ieslīpi uzplēsa.

Tad Ganka izvilka brauniņu un netēmēdams, gandrīz vai bīdamies pat paskatīties, izšāva blāvi spīdošajā, augstajā safrāna pierē.

Ganka vēlreiz ieraudzīja šo seju un roku ar tajā sažņaugto aploksni. Visu noteiktā leņķī un ļoti skaidri. Tad pēkšņi apkārt viss sāka virmot, ātri un aizgūtnēm, kā ar hronometru sekundes skaitot.

No šāviena viņš sajuta grūdienu plecā un gandrīz vai izmeta ieroci. Tad iekoda lūpu zobos, piemiedza acis un jau stingri un mierīgi vairāk reižu nospieda gaili. Gardnera seja sāka riņķot un lēkāt, tad ātri un viegli apgāzās, kā mērķis šautuvē. Un, kolīdz šī seja bija pazudusi, iznira cita — nekustīga, četrstūraina galva, ar zilumos un rūsganos plankumos izraibinātu ādu.

Voicika seja bija nekustīga, acis nodurtas. Uz Ganku viņš neskatījās tāpat kā toreiz, šķiršanās brīdī. Aiz muguras pēkšņi atskanēja kliedzieni.

Ganka ātri palūkojās atpakaļ. Ieskrēja kareivis un, pārsteigumā muti pavēris, sastinga.

«Nu tikai tu dabūsi! Neko nemanīji! Nošaus plēsoņu!» Ganka nodomāja ļaunā priekā.

Zodu pastiepis, Gardners gulēja uz galda. Sevišķi skaidri bija redzams akurātais, mēļi spīdīgais matu celiņš.

Ganka palēca sāņus un piespiedās pie loga apmales. Voiciks stāvēja blakus, Ganka sajuta viņa elkoni.

—       Jā, tas ir vareni, — Ganka viņam sacīja, nolūkodamies uz kareivi. &gt;— Tas tik ir vareni… — viņš atkārtoja un, bīdamies nokavēt, iebāza brauniņa stobru mutē,

Šāviena viņš jau vairs nedzirdēja.

EPILOGS

Ar to man arī vajadzētu savas piezīmes beigt, taču pirms nedēļas atgadījās, lūk, šādi notikumi.

Pirmdienā, pēc kārtējās, katru nedēļu notiekošās profesoru vizītes, pie manis pienāca līksmi smaidošā, iznesīgā un ņiprā medicīniskā māsa (neatceros, vai rakstīju, ka es atrodos privātā, diezgan dārgā slimnīcā, un tāpēc šeit ir sevišķas māsas), ar rožaino nadziņu piegrūda spilvena saņurcītajam stūrim un, mīlīgi pār mani noliekusies, apvaicājās, vai es negarlaikojoties un negribētu pieņemt kādu apmeklētāju ārpus parastās reizes.

Jāpiebilst, ka mūsu nodaļas kārtība tieši šajā punktā ir ļoti stingra. Slimnīcā daudz ko atļāva. Piemēram, slimnieks, ja viņam bija pietiekami naudas, varēja pārvākties atsevišķā palātā ar balkonu uz dārzu, varēja pasūtīt no restorāna pusdiena» ar šampanieti, varēja, beidzot, ar ārstējošā daktera atļauju pat nolīgt speciālu māsu. Bet arī tādam slimniekam, ja viņš gulēja mūsu, tas ir, operēto palātā, tikšanos atļāva tikai divi reizes nedēļā.

—   Nedrīkst, nedrīkst! — slimnīcas galvenais ārsts atbildēja uz visiem lūgumiem. — Tādi ir mūsu noteikumi. Šajā slimnīcā nevienam nav nekādu privilēģiju.

Un bija tik nepielūdzami stingrs, ka, šķiet, pats arī tam noticēja. Varbūt viņš ticēja, bet es ne, un tāpēc pirmais, kas man iešāvās prātā, bija — kādu jaunu nelietību prokuratūra man šoreiz būs sagatavojusi?

—   Kas viņš tāds ir? Kas viņam vajadzīgs? — es gandrīz rupji iejautājos, — taču māsa nepaguva vēl atbildēt, kad palātas durvis kaut kā sevišķi plaši un svinīgi atdarījās — tieši atdarījās, bet nevis pavērās — un ķirurga pavadībā, baltu zīda uzsvārci švītīgi uz pleciem uzmetis, ienāca karaliskais prokurors.

Atzīstos, ieraugot viņa augstību, es biju tik pārsteigts, ka pat nepiecēlos, bet tikai atlaidos spilvenos, un arī viņš, uz mani palūkojies, apjuka. Tā sekundes desmit mēs platam acīm skatījāmies viens otrā, nezinādami, ko iesākt, bet tad es neviļus ar roku izdarīju kādu kustību, un viss tūlīt nokārtojās un ievirzījās vajadzīgās sliedēs.

—   Guliet, guliet! — prokurors ļoti dabiski sarosījās un piesteidzās pie manis. — Guliet, lūdzu! Jūs taču nedrīkstat kustēties! Ko jūs?!

No spējās kustības uzsvārcis viņam noslīdēja un atsedza vienu plecu, un es ieraudzīju, ka padusē viņam ir melns portfelis, vidēja formāta grāmatas lielumā. Un tas man nepatika visvairāk.

—   Necelieties, es apsēdīšos blakus, — prokurors sacīja. Nez no kurienes klusītiņām izripoja ar ādu pārvilkts daktera krēsls, kas parasti stāvēja galvenā ārsta kabinetā. — Nu, izskats jums tīri brašs! — apsēzdamies viņš turpināja. — Vai ne, profesor?

Ķirurgs, liela auguma, buldogam līdzīgs večuks ar militāru stāju, sparīgi ko noķērca dzeltenajās, tabakas dūmu piekvēpinātajās ūsās, taču prokurors viņu jau vairs neievēroja.

—   Temperatūra? — viņš man apjautājās.

Es nepaguvu atbildēt, kad profesors no gultas gala jau paķēra tabulu ar temperatūras līkni un pasniedza prokuroram. Tas palūkojās un sadrūma.

—   Tomēr vēl trīsdesmit septiņi un pieci? . . . Un, paskat, pat trīsdesmit astoņi? — viņš kaprīzi izmeta. — Ko tad tas nozīmē, doktor?

—   Process vēl pilnīgi nav beidzies, — ķirurgs iztapīgi noliecās pie viņa. — Lūk, šīs divas kulminācijas — šī un tā — tieši saistītas ar sekvestru likvidāciju šajās dienās.

—   Sekvestri? A, sekvestri! — prokurors nopriecājās un atkal ar divi pirkstiem satvēra no pleca noslīdošo uzsvārci. — Arī man visu četrdesmit piekto gadu likvidējās sekvestri. Bet vai ar kruķiem jūs vēl nestaigājat, kolēģi?

Viņam atkal kaut ko atbildēja, taču es nesadzirdēju, ko īsti. Nolūkodamies prokurora mierīgajā, noslēgtajā

un laipnajā sejā, nežēlīga un labi audzināta cilvēka sejā, uz nelielo, klēpī nolikto ādas portfeli, kurā slēpās kaut kas man ļoti nepatīkams un negaidīts, es centos izprast: kas noticis? Vai tieslietu ministrs atkāpies no amata? Vai augstākā tiesa atsūtījusi atpakaļ pret mani vērsto apsūdzības rakstu? Vai kreisie uzvarējuši pilsētas pašvaldības vēlēšanās? Ar vārdu sakot — kāds jods viņu attrencis šurp? Bet tad es ieraudzīju, ka manam apmeklētājam rokā jau ir aploksne un viņš citu pēc cita paceļ pret gaismu melnos rentgena uzņēmumus — to visu izdarīdams ļoti veikli, izsmalcināti, ātri, ar pieredzējuša pokera spēlētāja labi izstrādātu žestu.

Un tad, beidzot sevi apvaldījis, es ierunājos:

—   Ņemot vērā jūsu darba slodzi, jūsu augstība! …

Kolīdz es to biju pasacījis, viņi platām acīm paskatījās uz mani. Bet prokurors visu rentgena uzņēmumu kaudzi nometa uz galda un pavēloši noteica:

—   Doktor, ja jums nebūtu iebildumu… uz minūtēm desmit?…

Un tūlīt mēs palātā palikām divi vien.

Tad es nometu segu, apsēdos gultā un, kājas uz grīdas nolaidis, palūkojos prokurorā. Viņš uztvēra manu skatienu un greizi pasmaidīja.

—  Vai kolēģim tik ļoti gribas zināt, kas par lietu? — viņš laipni un neapmierināti apvaicājās.

—   Ļoti! — es atzinos.

—   Tādā gadījumā, kā juristam, jums jāzina, — viņš teica, bez kautrēšanās novilkdams uzsvārci un uzkārdams to uz krēsla atzveltnes, — ka mēs regulāri saņemam ziņas par to cilvēku veselības stāvokli, kuri ir mūsu pārziņā, bet slimības dēļ nevar piedalīties tiesas izmeklēšanā. Taču… — viņš pavīpsnāja. — Es, protams, nebūtu iedrošinājies ierasties pie jums bez sevišķa iemesla . . . — Viņš atkal apsēdās un ielūkojās man tieši acīs. -— Taču vispirms pasakiet, — vai avīzes jūs lasāt?

Es pamāju ar galvu.

—   Un, jādomā, ne tikai avīzes vien, bet arī «Tieslietu Ministrijas Vēstnesi»?

Es atkal pamāju ar galvu.

—   Un tātad zināt, ka drīzumā sagaidāma liela nacionālās kompartijas prāva? Lieliski! Tad palasiet.

Viņš bez trokšņa atvēra portfeli un izņēma no tā divas divkārši salocītas vislabākās markas Brisloles papīra lapas ar zeltītu griezumu. Zem spiedoga un emblēmas skaidriem mašīnraksta burtiem bija rakstīts:

«Augstais Senāt!

Papildinot un precizējot mūsu agrākos iesniegumus, noskaidrot, vai komunistiskās partijas darbība ir savienojama ar mūsu konstitucionālajiem principiem, papildus ar šo lūdzam tajās pašās sēdēs Senātā izskatīt šādus daļējus jautājumus:

a)  Jautājumu par prof. L. Mezonjē atstātā darba likteni: par cik būs atzīts un pierādīts, ka nelaiķa zinātnieks pirms savas nāves patiešām strādājis pie šāda manuskripta.

b)  Jautājumu, vai par profesora pirmsnāves darbu var uzskatīt grāmatu «Rases un rasisms. Daži cilvēka izpētes rezultāti četrdesmit gadu ilgā laika posmā», kas nesen iznākusi Maskavā — krievu valodā un parakstīta ar nelaiķa zinātnieka vārdu.

Ja tiktu atzīts, ka minētais darbs patiešām pieder Aizvēstures institūta nelaiķa direktora spalvai, tad arī

c)  jautājumu par to, pa kādiem kanāliem, kādā nolūkā un kas īsti mūsu zemē un mūsu zinātnieka uzrakstītu grāmatu nosūtījis pāri robežām, lai tā iznāktu komunistiskās nometnes valstī, kā arī

d)  jautājumu par to, vai ar dokumentiem, liecinieku izteikumiem vai kādā citā ceļā pierādāms, ka manuskripta nelegālā nosūtīšana pāri valsts robežām notikusi saskaņā ar nelaiķa gribu un to izdarījusi šim nolūkam speciāli pilnvarota persona.

Mēs savukārt sakarā ar to vēlamies un apņemamies pierādīt Augstajam Senātam, ka:

1.  Ja arī grāmata «Rases un rasisms» pamatos patiešām pieder prof. L. Mezonjē spalvai, tad virkne šās — Maskavā izdotās grāmatas lappušu, rindkopu un apakšnodaļu katrā ziņā ir klaja komunistiska interpolācija, kurai nav nekā kopēja ne ar zinātni, ne ar nelaiķa zinātnieka patiesajiem uzskatiem.

2.  Visas augstāk minētās izdarības pastrādājuši komunisti nepārprotamos propagandas nolūkos.

3. Pēc savas juridiskās dabas tās ir noziedzīgas un pilnībā atbilst šādiem «Satversmes aizsardzības likuma» paragrafiem (uzskaitīti šie paragrafi).

Dibinoties uz sacītā un pieminētā, mēs pieprasām, lai visi materiāli, kā šim iesniegumam pievienotie, tā arī tie, kurus turpmāk atklās un iesniegs vai kurus varētu atklāt un iesniegt, tiktu izskatīti un apsvērti tajās pašās Augstā Senāta sēdēs, kurās tiks izlemts jautājums par mūsu zemes komunistiskās partijas atbilstību valsts satversmei un šās partijas darbības pieļaujamību legalitātes ietvaros — kā šā paša jautājuma daļēju aspektu.

Šeit pielikumā:

1.  Zinātniskās ekspertīzes akti (124 lapas).

2.       Liecinieku liecības visos augstāk uzskaitītajos punktos (60 lapas).

3.       Kopējais memorands par personām, kuras, pēc prasītāju domām, ir vainīgas manuskripta piesavināšanā un interpolācijās.

Tieslietu ministrs (parakstam tukša vieta)

Iekšlietu ministrs (tas pats)

Policijas ministrs (tas pats)

Satversmes aizsardzības pārvaldes priekšnieks (tas pats).»

Divi reizes, nemaz nesaudzēdams prokurora pacietību (bet viņš jau paskatījās pat uz pulksteni), es izlasīju šo papīru un tāpēc tā saturu tagad atstāstu gandrīz burtiski.

—       Bet šeit vēl vajag būt memorandam, — es sacīju.

—  Kur tas palicis?

Prokurors paņēma papīru man no rokām, akurāti salocīja, nolika to un aiztaisīja portfeli, bet tad pavisam vientiesīgi atbildēja:

—       Dārgais kolēģi, man taču nebija tiesību rādīt jums arī šos papīrus.

—       Tas pats par sevi saprotams, — es atbildēju un atkal atgūlos. — Protams, nedrīkstējāt. Taču parādījāt! Tātad jums kaš padomā. Bet kas īsti?

Prokurora redzokļi sašaurinājās aizvien vairāk, līdz tie kļuva maziņi un caururbjoši kā divas mēbeļu nagliņas.

Viņš pat spēji sakustējās, lai pieceltos, taču tikai izslējās un roku ar drebošajiem pirkstiem nolika uz krēsla apmales.

—   Nu, taisni kā sliktā aģitācijas romānā, — viņš piezīmēja ar izsmieklu. — Nē, dārgais kolēģi, esiet pavisam mierīgs. Lai arī es pie jums esmu ieradies privātā kārtā, taču labi saprotu, ar ko man ir darīšana. Jā, un arī apsūdzība, ko mēs pret jums ceļam… — viņš atmeta ar roku, — vai tad tā var noderēt šantāžai? Nē, lieta ir pavisam citāda: šim iesniegumam vajadzīga prokuratūras vīza, bet man tajā ne jau viss ir saprotams. Lai gan tūlīt jāpiebilst: šis notikums ar manuskripta pazušanu un tā parādīšanos Maskavā ir ļoti nepatīkams un aizdomīgs.

Brīdi viņš gaidīja manu atbildi, bet nesagaidījis turpināja arvien skaļāk un dzīvāk:

—   Jā, aizdomīga un nepatīkama. Es izlasīju arī šo jūsu tēva darbu. Mums to pārtulkoja. Protams, lai visā pilnībā par to spriestu, nepavisam nepietiek ar juridisko izglītību, bet viens man ir gluži skaidrs: trim ministriem taisnība! Šoreiz diemžēl taisnība: memorandā minētās lappuses un rindkopas neapšaubāmi lej ūdeni uz komunistu dzirnavām. Tur vairs nav nekāda vācu rasistu atmaskojuma, bet vienkāršs aicinājums ķerties pie naža. Rīkoties tā kā Alžīrijā un Marokā — to ņemiet vērā. Šeit divu domu nevar būt!

Viņš apklusa, atkal gaidīdams manus iebildumus, bet es gulēju un tikai klausījos.

—   Un šeit man jāpiekrīt memoranda autoriem, — viņš turpināja, arvien vairāk un vairāk iekaisdams.

—   Šajā grāmatā ar profesoru notiek neticami dīvaina transformācija, vienkārši kāda spiritiska personības sašķelšanās. Es lasu vienu nodaļu, otru, trešo, lappusi pēc lappuses aizņem stingra zinātniska proza: atklājumu datumi, zinātnieku vārdi, latīņu nomenklatūra — un pēkšņi ne no šā, ne no tā — bladauc! — zinātnieks uzlien uz galda un sāk runāt partijas darbinieka valodā. Piedodiet! Kāpēc? Kādā veidā? Kad un kur profesors tā runājis? Mēs taču ar jūsu tēvu turpat blakus esam nodzīvojuši nevienu vien gadu desmitu,dzirdējuši viņu lekcijās, svinīgajos aktos, pilsētas pašvaldības iestādēs

un diezgan labi pazīstam viņa balsi. Viņš mums nav nekāds svešinieks, tātad — no kurienes viņam uznākusi tāda apmātība, — lūk, ko mēs gribētu uzzināt!

Es gulēju, acis ar roku aizsedzis, bet tas, ka prokurors nenovērš acis no manis, mocīja mani, un es, liekas, neapzināti saviebos.

—   Es redzu, ka jums ir nepatīkami klausīties manī, — prokurors uztvēra, — jūs, protams, esat pavisam citās domās.

—   Nē taču, runājiet! Runājiet! —es palūdzu. — Klusēju tikai tāpēc, ka gribu sakopot domas.

—   Nu, ko tad tur vēl īsti runāt! —prokurors solīdi nopūtās. — Daudz kas, protams, gadās pasaulē. Bija Zauls — tas kļuva par Pāvilu, ari tāds gadījums aprakstīts svētajos rakstos, bet mēs, juristi, sausiņi un nekrietneļi, uz šām metamorfozēm lūkojamies gluži no citas puses. Patiesība aizvien ir vienkārša un skaidra, bet šeit viss ir sarežģīts un juceklīgs. Patiešām: grāmata — bieza, ļoti zinātniska un — nav vārdam vietas! — lieliski uzrakstīta grāmata, kuru rotā jūsu tēva vārds, nolidojusi pa gaisu tūkstošiem kilometru un nākusi klajā tādos apstākļos, kuri nesniedz ne mazākās iespējas pārbaudīt tās īstenību. Tas ir pirmais, kas man par to zināms. Otrais — vēl nesaprotamāks: šī grāmata iznākusi zemē, kura . . .

Šeit es, liekas, manu augsto apmeklētāju galīgi nobiedēju un pārsteidzu — pēkšņi, atvēris acis, apsēdos gultā un mierīgi pabeidzu:

—   Zemē, kura izglābusi pasauli. — Un, tā kā viņš blenza manī ar muļķīgu auna skatienu, es iesmējos un paskaidroju: — Es saku — mana tēva grāmata iznākusi zemē, kura izglāba pasauli. Nebaidieties, tā nav aģitācija, es vienkārši citēju savu kolēģi karalisko prokuroru. Viņš taču kādreiz sacījis: «Atkal Krievija ar savām asinīm glābusi pasauli.» Tas taču no jūsu runas četrdesmit piektajā gadā.

Sitiens bija ķēris sejā. Viņa augstība pat drusku savaibstījās, gluži kā no spēcīga pliķa. Bet, kad viņš atkal ierunājās, viņa balss jau bija mierīga un nosvērta.

—   Ja man būtu atļauts dot jums padomus nākotnei, — viņš sacīja, smaidīdams ar vienu vaigu, — es silti jums

ieteiktu piecdesmit piekto gadu nemērot ar četrdesmit piektā gada mērauklām. Visas jūsu nepatikšanas izriet tieši no tā.

—  Tāpat kā visi jūsu augstības rangi no gluži pretējā, — es godbijīgi pasmaidīju. — Nav vārdam vietas! Reto spēju — aizmirst veco labo un neredzēt jauno ļauno — jūsu resors novedis līdz absolūtai pilnībai.

Viņš tik strauji pietrūkās kājās, ka es nodomāju — tūlīt man iesitīs. īsts, nevis liekuļots sašutums tagad bija lasāms viņa labi koptajā sejā.

—   Mana pagātne, dārgais kolēģi, ja jau jums tik lieliska atmiņa, — viņš ierunājās savādi ķērkstošā balsī,

—   visiem ir labi zināma! Tā ir — nāves nometne. Lūdzu iegaumēt: es esmu «purva kareivis», bet četrdesmit ceturtajā gadā mani arī tur apcietināja. Specnometnē, uz kurieni tiku aizsūtīts, man novilka kareivja zābakus no sintētiskā kaučuka un divpadsmit stundas dienā piespieda bradāt pa šķidriem dubļiem. Vēl viena nedēļa — un mani būtu sadedzinājuši krematorijā!

Es pavīpsnāju. Specnometne, gumijas zābaki, krematorija — tas viss bija neapstrīdama patiesība. Četrdesmit ceturtajā gadā viņa augstība patiešām divi mēnešus mīņājās pa dubļiem un doktora Leja resora nometnē viņu trenkāja ar pletni. Tad prokurors galīgi zaudēja spēkus (pretoties šiem kungiem nepietiek vīrišķības — viņi labāk mīdīsies pa dubļiem, līdz nobeigsies), un viņu patiešām bez liekām runām pārvērstu kaulu miltu kaudzītē un saujā pogu, bet tad piesteidzās Križevičs ar savu vienību (tajā laikā hitleriešu spēks jau visur bruka un juka), iznīcināja apsardzi un ieslodzītos aizveda kalnos. Viņa augstību aizstiepa uz turieni ar nestuvēm. Lūk, tāpēc četrdesmit piektajā gadā viņam likvidējās sekvestri. Taču es visu to viņam neatgādināju, bet tikai iejautājos:

—   Un tāpēc jūs pirms nedēļas parakstījāt orderi tās partizāņu vienības komandiera apcietināšanai, kurš jūs izrāva no krematorijas?

Viņš gribēja ko sacīt, bet tikai noplātīja muti un nevarīgi nolūkojās uz mani.

—  Nu, nu — es viņam uzsaucu. — Runājiet, runājiet! Vai jums ir ko iebilst?

Viņš klusēja.

—   Jums nav ko iebilst! — es noteicu klusā un sarūgtinātā balsī, tā arī nesagaidījis viņa atbildi. — Visu visu jūs esat aizmirsis. Aizmirsis savu varonīgo pagātni, aizmirsis Gardnera noziedzīgo pagātni! Aizmirsis to, kurš. jūs nodeva. Aizmirsis to, kurš jūs izglāba. Labi, tā ir jūsu darīšana, bet ko jūs īsti vēlaties no manis, jūsu gaišība? Tēva papīrus? Tos jums neredzēt kā savas ausis!

Šeit prokurors atkal atguva savas runas spējas un izgrūda:

—   Nu, saprotiet pats, tādā tonī runāt mums nav jēgas.

—   Vai tiešām? Bet kāpēc tad jūs esat atnācis, ja ne tāpēc, lai runātu? — es iesaucos. — Redziet, cik jums viss vienkārši. Papīrus es sadedzinātu — jūs kaut kā esat izošņājis, ka uz Krieviju nosūtīts manuskripts mašīnrakstā, bet ne rokraksts, — tad jums nosauktu cilvēkus, kuri paglābuši manuskriptu no iznīcināšanas, bet jūsu Augstais Senāts tos notiesātu par nodevību. Tikai, visu svēto vārdā, pasakiet, — pret ko izdarīta nodevība? Pret gestapoviešiem? Pret jums? Pret pasauli, kuru šie cilvēki saskaņā ar jūsu paša vārdiem glābuši ar savām asinīm? Pie visiem velniem, ja jau jūs vairs neticat dievam, — pret ko izdarīta nodevība, pret ko?

Viņš kaut ko paskaidroja, plecus raustīdams un nicīgi smīnēdams, bet es jau vairs nedzirdēju un vienkārši arī neklausījos. Pār mani atkal aizšalca tas cildenais un apgarotais sašutums, kas visu pēkšņi nostāda pareizā vietā un ļauj brīvi uzelpot, un šajā brīdī manī strāvoja tikai viena izjūta — cik maz es esmu izpratis dzīvi! Cik maz pats esmu vērts! Kāpēc, — trīs ministri interesējas, — mans tēvs pirms nāves pēkšņi sācis runāt kā komunists? Patiešām — kāpēc? Uz mani tikai divus mēnešus birst šie ēzeļa spērieni, turklāt nekas neapdraud manu dzīvību, bet vai es šobrīd esmu tāds, kāds biju agrāk? Vai es uz viņiem nolūkojos ar agrākajām acīm? Runāju ar viņiem agrākajā balsī? Esmu par viņiem agrākajās domās? Eh, prokuror, karalisko prokuror, jūs tomēr neko neesat sapratis!

Šķiet, kaut ko līdzīgu es arī pateicu, jo viņš piecēlās un iespieda portfeli padusē.

—       Nu, pietiks,—viņš sacīja, — runāsim citos apstākļos! Mēs ar jums nevaram saprasties.

Es neatbildēju.

Prokurors aizgāja līdz durvīm un pēkšņi pagriezās pret mani.

—       Rimstieties, Hans, — viņš negaidīti miermīlīgi noteica. — Nu ko jūs darāt, patiešām? Vai tad ir vērts?

—       Un vai tad nav vērts? — es iejautājos un atmetu ar roku. — Patiešām droši vien nav vērts. Es tikai lāgā nesaprotu, kas notiks ar mani. Nu, kaut kas jau notiks . . . Dodiet cigareti. Es zinu, jums tās ir stipras.

—       Jums laikam nav atļauts smēķēt, — prokurors grūtsirdīgi atbildēja, bet tad atkal pienāca pie manis, apsēdās un izņēma etviju. — Ko gan dakteris teiks? Man taču piekodināja …

Tad mēs kādu brīdi klusēdami smēķējām.

Pēc tam viņš piecēlās, uzmeta uz pleciem uzsvārci un sniedza man roku. Es to paspiedu.

—   Nu, uz redzēšanos, — viņš žirgtā balsī noteica,

—   es jums došu labu padomu, ne kā prokurors, bet vienkārši kā biedrs. Esiet mierīgāks! Jūsu lieta nav vērdiņa vērta, bet jūs to pārmērīgi izpūšat un varat tajā sadegt kā kode.

—   Nē, taču, jūsu augstība, — es mierīgi atbildēju,

—  kāda jēga dot man padomus. Labāk iesakiet Sabo, lai citu reizi viņa gudrāk izvēlas mērķus. Kas tad es viņai? Ar mani nekādu karjeru taisīt nevar. . . Bet lai ierodas uz pieņemšanu, sacīsim, pie jūsu augstības un, pledā ietinusies … bāc! — jums pierē, tā ka smadzenes vien nošķīst! Tas tik būtu numurs! …

Prokurors kā dzelts pietrūkās kājās.

—       Velns zina, ko jūs sev atļaujaties! — viņš iekliedzās un trieca ar dūri pret krēsla atzveltni. —Jūs patiešām droši vien … — viņš nikni iesita ar knipi sev pa pieri. — Es jūs nodošu tiesai!

Un gandrīz skriešus izmetās gaitenī.

Bet pēc dienām trim pie manis ieradās Lanē.

Lanē atnāca tajā laikā, kad es pēc ārsta vizītes biju aizsnaudies pie atvērtā loga uz dārzu. Es pēkšņi pa

modos un ieraudzīju, ka viņš stāv līdzās un pieskaras manam plecam. Paskatījies uz viņu, es ieraudzīju gurdu, sērīgu seju, skumjas acis, zilganus, gausus plakstus, un, lai gan viņš, acīm redzot, pūlējās izlikties mundrs, jautrs un labsirdīgi pikts, no pirmā acu uzmetiena es sapratu, ka viņš ir ieradies pavisam cita iemesla pēc, un, protams, nekļūdījos.

—  Jūs karojat ar vējenēm, Hans? — viņš skumji ieņurdējās. —1 Raujiet vaļā, raujiet. Mūsu zemei pašreiz ļoti vajadzīgs dons Kihots.

Es klusēju.

—   Vienas vējenes jums jau pārlauzušas kāju, taču ar to vēl nepietiek. Lai gan prokurors draud jūs saukt pie atbildības vēl par apmelošanu un tas pašreiz nekādā ziņā nav pierādāms, man ir noteikts pamats domāt, ka šo ārprātīgo atbrīvoja speciāli tāpēc, lai viņa izdarītu kaut ko ārkārtēju, piemēram, šo pašu uzbrukumu. Tas ir, eš nedomāju, ka viņa speciāli būtu uzkūdīta šaut uz jums, taču ko līdzīgu viņai vajadzēja izdarīt. Bet jūs taču pazīstat šo skuķi: izlutināta, izlaidusies, varbūt arī patiešām prātā jukusi padauza, kas tikai gaidīja gadījumu, lai tiktu ārā un visā spožumā parādītu sevi. Tāpēc, kad viņu atbrīvoja un pasacīja: «Ej un glāb pasauli!» — viņa gāja, ne par ko citu vairs nedomādama.

Lanē runāja satraukti un kvēli. Acīm redzot, viss notikušais patiešām viņu bija dziļi skāris, un es sapratu, kāpēc. Kara kūrēji — tie ir vienaldzīgi, solīdi, bieži vien pat noguruši cilvēki. Viņi var rīkoties enerģiski vai arī kūtri, lēnām vai arī ātri, ticēdami vai arī — tas daudz biežāk — gluži nekam neticēdami, bet bez apmātajiem viņi neko nevar izdarīt. Viņiem vajadzīga sava Šarlote Kordē vai, sliktākā gadījumā, vismaz savs Vans der Libe — ārprātīgs, visu postīšanas kāres, ienaida un baiļu vai arī histēriskas mīlestības velnu apsēsts cilvēks, — tirgoņiem taču neviens nesekos, — un, lūk, viņi pa visu pasauli meklē šādus nelaimīgos, jo neprāts viņiem nepieciešams kā deglis pulvera mucai.

Es iejautājos:

—   Vai viņa uzstāsies kā lieciniece manā prāvā?

Lanē paraustīja vienu plecu.

—   Iespējams. Galu galā arī tas pilnīgi iespējams. Tikai jautājums: vai vajadzētu pielaist prāvu? Pašreiz jūs gandrīz pavisam noteikti notiesās, bet pēc kāda gada šis notikums tik lielā mērā aizmirstos, ka jūs varētu atgriezties un pat kļūt par dienas varoni! Tā!

Un tad viņš izvilka no kabatas biļeti lidojumam uz Parīzi. Par šo biļeti viņš runāja ilgi, plaši, ļoti pārliecinoši un uz beigām, jau acīm redzami skaizdamies par manu muļķīgo, kluso nepiekāpību, piebilda:

—   Un galu galā runa nav tikai par jums vien. Ja jūs šeit nebūsiet, mēs pēc mēnešiem trim sacelsim traci un panāksim, ka prokuratūras lēmumu atceļ. Bet iedomājieties, kas notiks, ja jūs notiesās par apmelojumu presē un kūdīšanu uz slepkavību. Padomājiet, ko tas mūsu avīzei izmaksās! Bet jūs taču negribat grūst to postā, vai ne?

Bet es vēl sev visu nebiju noskaidrojis un tāpēc iejautājos:

—   Man taču nav atļauts iziet pat dārzā, kā tad es izkļūšu no slimnīcas?

Viņš drusku saviebās («Kas par nelāga ieradumu noskaidrot visu līdz pēdējam sīkumiņam!») un ar nepatiku atbildēja:

—   Neiedomājaties, ka jūs esat pārāk liels vīrs, Hans. Jūs nemaz neesat tik izcils politiskais noziedznieks, turklāt karaliskais prokurors jums ir labs draugs. Un ar to taču pietiek?

Un viņš apņēmīgi nolika uz mana spilvena naudas maku.

—   Ar dieva palīdzību, un patīkamu braucienu!

Tad izrāva pulksteni, paskatījās uz to un sacīja:

—  Jāpasteidzas. Lidmašīna izlido pēc stundas. Māsiņa jūs izvedīs dārzā, bet tur mūsu sekretārs jums iedos mēteli un kurpes.

—  Tātad karaliskais prokurors jau ir labs paziņa ne tikai man, bet arī jums? — es iejautājos nemaz nepakustēdamies.

Droši vien manā balsī bija samanāma kāda sevišķa intonācija, vai arī šefs vispār bija pieradis neuzticēties manam noskaņojumam, tikai viņš pēkšņi ļoti uztraucās un apsēdās tieši manā gultā.

—   Hans, Hans, es redzu, ka jūs atkal esat sācis prātot, — viņš gandrīz lūdzoši ierunājās. — Dieva dēļ, nevajag! Nekā laba jūs ar savu notiesāšanu nepanāksiet, tikai iegrūdīsiet avīzi nelaimē — un tas viss. Vismaz šajā ziņā ticiet man! — Viņš satvēra mani pie rokas.

—  Jūs taču zināt, ka es neesmu pļāpa un allaž noteikti zinu, ko runāju. Vakar man paziņoja, ka jau doti norādījumi savākt ziņas par atbilstošiem juridiskiem precedentiem, lai izstrādātu jaunu preses likumu. Ko, jūs neticat? Tas pats Gardnera advokāts to sastāda. Vai patiešām jūs nesaprotat, ka iegrūdīsiet avīzi nelaimē, ja ļausiet sevi notiesāt? Jums jābrauc prom — un tas viss.

Taču es paliku slimnīcā, lai gan iespējams, ka šefam bija arī taisnība. Varbūt avīzi pēc manas prāvas un notiesāšanas slēgs. Nu, rauj viņus nelabais — gan šo lapu, gan manu šefu, gan karalisko prokuroru, gan jukušo skuķi, kas tagad sēž psihiatriskajā slimnīcā un atkal drudžaini lasa avīzes, tajās meklēdama sev jaunu upuri! Viņa taču labi zina, ka drīz viņu atkal atbrīvos. Es paliku vēl tāpēc, ka cerēju, ka mana notiesāšana vienam otram atvērs acis. Es paliku tāpēc, ka viss, kas notiek pasaulē un manā mazajā zemē kā šīs pasaules daļiņā, paskubina mani uz ļoti nopietnām pārdomām, un no tām es vairs nekur netiktu vaļā. Mana šodiena ir tik līdzīga vakardienai, ka, iepazinis to, es jaū vairs nešaubos, kāda būs rītdiena. Šo rītdienu es jau pieredzēju, būdams vēl nosmulējies zeņķis, un tā man līdz kaklam apriebusies. Bet toreiz bija vieglāk, jo es nenieka vēl nesapratu, nesapratu, no kādām saknēm izauga karš un kas tajā vainojams, nesapratu, kas es tāds esmu, kas ir Lanē, kas Gardners, kas Križevičs. Bet tagad es to zinu un gribu par to pastāstīt visiem. Es pastāstīju jums par savu tēvu — par cilvēku, kuram patika runāt daudz un skaisti un kurš gāja bojā, par viņa dēla un draugu likteni. Lai tāds liktenis, labie ļaudis, iet secen jums, jūsu bērniem un sievām! Apgalvoju jums, labie ļaudis, kas esat sanākuši tiesās sēžu zālē, ka viss notiekošais nekādā ziņā nav tikai nevainīga cilvēka notiesāšana vai arī valdības izrēķināšanās ar tai nepatīkamu žurnālistu, un pat ne mūsu brīvības nožņaugšana, nē, tas ir daudz briesmīgāk: tas ir uzbrukums jums pašiem, cirvis, kurš rīt nokritīs uz jūsu galvām, revolveris, kuru slepkava slepus iespiež jūsu bērna rokā. Ak, kaut jūs, izlasījuši manu grāmatu, padomātu par to, kas notiek jums acu priekšā! Ak, kaut jūs tikai nopietni par visu to padomātu!

Alma-Ata 1943.—1958.

Content

Dombrovskis Jurijs Pērtiķis ierodas pēc sava galvaskausa

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

OTRA DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TRESA nodaļa

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

EPILOGS