Tolstojs Aleksejs

Pēteris Pirmais

Aleksejs Tolstojs

PĒTERIS PIRMAIS

Aļeksejs Tolstojs

I DALA

.

PIRMĀ NODAĻA

1

Saņka nolēca no krāsns, ar dibenu atgrūda sabriedušās durvis. Saņkai pakaļ žigli norāpās Jaška, Gavrilka un Artamoška — visiem piepeši bij iegribējies dzert — suta un dūmu mākonim pakaļ no pieskābušās istabas izskrēja tumšajā priekšiņā. Pa aizsnigušo lodziņu iespīda tikko samanāma zila gaisma. Auksti. Odens toveris apledojis, apledojis koka kauss.

Bērni lēkāja no vienas kājas uz otru — visi basām, Saņkai galva lakatiņu apsieta, Gavrilka un Artamoška tikai krekliņos līdz nabai.

—   Durvis, dulnie! — māte iekliedzās istabā.

Viņa stāvēja pie krāsns. Speltē spilgti aizdegās skali. Uguns apspīda mātes krunkaino seju. No caurumainā lakata apakšas baismlgāk paspīda izraudātās acis — gluži kā svētbildei. Saņka nezin no kā izbijās, visā spēkā aizcirta durvis. Tad iesmēla sasmakušo ūdeni, pastrēba, iekoda ledus gabaliņu un pasniedza arī brālīšiem nodzerties. Nočukstēja:

—   Nosaluši esat? Tomēr izskriesim sētā, paskatīsimies — tēta jūdz zirgu …

Sētā tēvs jūdza zirgu ragavās. Sniga rāms sniedziņš, visa debess bij sniegaina, uz augstā zedeņu žoga tupēja kovārņi, te nebij tik auksti kā priekšiņā. Tētam, Ivanam Artjomičam, kā viņu sauca māte, jeb Ivaškam, kā viņu dēvēja citi un viņš pats sevi, pavārdā Brovkinam, augstā cepure pārvilkta pāri sarauktajām uzacīm. Rudā bārda no pašas Pokrova dienas nesukāta… Cimdi aizbāzti uz krūtīm aiz lūku zemu apjoztā vadmalas svārka, vīzes spalgi gurkstēja mēslainā sniegā: tētam ar aizjūgu neveicās… Lencas galīgi satrūdējušas, mezgls pie mezgla. Saskaities

viņš uzkliedza melnajam zirģelim, tādam pašam kā pats tēta — īsām kājām, uzpūstu vēderu:

—   Ko meimuro, nešķīsta gars!

Bērni pie lieveņa nokārtoja savas mazās darīšanas, tad palika uz sliekšņa mīņājamies, lai gan aukstums knieba pamatīgi. Artainoška, tas vismazākais, tikko nošļupstēja:

—  Nekas, uz krāsns atkal atsildīsimies …

Ivans Artjomičs bij iejūdzis zirgu un dzirdīja to no ku- bula. Tas dzēra ilgi, piepūzdams pinkainos sānus: «Est tu man kārtīgi nedod, tad vismaz padzeršos pilnu vēderu…» Tēta uzmauca cimdus, no salmapakšas ragavās izvilka pātagu.

—  Tūliņ istabā! Es jums! — viņš uzkliedza bērniem. Uz sāniem iezvēlies ragavās, izbrauca pa vārtiem un tad rikšiem gar sniegu piesnigušām slaidām eglēm uz muižniek- dēla Volkova ciemu.

—   Ai, cik auksti! — Saņka iesaucās.

Bērni metās atpakaļ tumšajā istabā, zobus klabinādami, salīda uz krāsns. Gar melnajiem griestiem mutujiem kūpēja silti, sausi dūmi, aizplūda pa bīdāmā lodziņa caurumu virs durvīm — skursteņa istabai nebij. Māte jauca maizes mīklu. Sī sēta tomēr pieskaitāma turīgajām: zirgs, govs, četras vistas. Ivašku Brovkinu ieskatīja par spēkavīru. Skalu ogles no lāktura čukstēdamas bira ūdenī. S;mka uzsedza sev un brālīšiem aitādu kažoku un zem tā alkal sāka čukstēt visādus baigus: par tiem vārdā neminamiem, kas naktīs skrāpējas zem grīdas …

—   Nesen vēl — lai tad vai akls! — nejauki pārbijos… Pie durvīm — mēsli, bet uz tiem mēsliem slota … Te no krāsns skatos — dievs lai stāv mums klāt! No slotas apakšas tāds pinkains ar kaķa ūsām …

—  Vai-vai-vai! — mazie izbailēs spiedza zem kažoka.

2

Tikko ierauts ceļš stiepās pa mežu. Gadsimtu vecas egles aizsedza debesis. Vētras laužņa, biezokņi — neizbrie- namas vietas. So zemi Volkova dēls Vasilijs aizpagājušā gadā mantoja kā atdalītu gabalu no sava tēva — Maskavas ierēdņa-muižnieka īpašuma. Ar Muižu prikaza rīkojumu Vasilijs dabūja četri simti piecdesmit desetīnu zemes, kurai pierakstītas trīsdesmit septiņas dvēseles zemnieku ar visām ģimenēm.

Cara valsts kase žēlastību nepazīst. Katru gadu jauns rīkojums, jauni nodokļi — uztura, ceļu, nodevas un nomas. Kas tad pašam paliek pāri? Muižniekam vienīgajam viss jāsamaksā — paša vaina, ja nevīžo piedzīt nomu. Bet vairāk par vienu ādu zemniekam noplēst nav iespējams. Pavisam novājināta Krievija nelaiķa cara Alekseja Mihai- loviča laikā karos, jukās un dumpjos. Kā zemi pārklaiņoja nolādētais dumpinieks Steņka Razins, zemnieki aizmirsuši dievu. Piežmaugsi mazliet ciešāk — tūliņ kā vilki šņakstina zobus. No spaidiem bēg uz Donu — no turienes ne ar pavēli, ne ar zobenu nedabūsi atpakaļ.

Vispāri apsarmojis, zirgs tecēja parasto ceļa riksi. Zari ķērās lokā, birdināja sniega putekļus. Stumbriem piekļāvu- šās, braucējā noskatījās kuplastes vāveres — bez sava gala mežos šo vāveru. Ivans Artjomičs gulēja ragavās un domāja, — nekas vairāk zemniekam neatlikās kā tikai domāt…

«Nu labi… To dod un atkal to dod… Tam samaksā un šim te samaksā … Gatavā rīma — tāda valsts! — kā tu viņu piebarosi? No darba mēs nebēgam, paciešam. Bet Maskavā bajāri sākuši braukt zelta kamanās. Arī par tām kamanām tikai dod viņam, paēdušam velnam. Nu labi… Piežmaudz, ņem, kas tev vajadzīgs, bet netrakuļo… Sitā, mīļie, divas ādas plēst — tas ir trakums. Valsts dienestnieku tagad saradies — nekur nospļauties: tur rakstvedis sēž, tur palīgs, tur nodokļu piedzinējs. Sēž tikai un raksta … Bet zemnieks viens, kā bijis… Ai, mīļie, labāk tad aizbēgšu, zvērs mežā saplosīs mani, labāk lai pienāk nāve nekā ciest šo dīrāšanu … Tā jums ilgi neiznāks ko baroties no mums …»

Var būt, ka Ivaška Brovkins domāja tā, varbūt arī ne. Ragavās uz ceļgaliem notupies, no meža izbrauca uz ceļa

Čigāns (pēc palamas), tāpat Volkova cilvēks, melns un pasirins zemnieks. Gadus piecpadsmit klaiņojis, maldījies no vienas sētas uz otru. Bet tad iznāca ukazs: nogādāt atpakaļ muižniekiem visus bēgļus, nerēķinot nekādu noilguma laiku. Čigānu saķēra pie Voroņežas, kur viņš dzīvoja kā zemnieks, un atveda vecajam Volkovam. Atkal viņš āvās kājas, bet sagūstīja, lika bez žēlastības pērt ar pātagu un turēt cietumā, turpat Volkova mājās, kad āda apdzijusi, izvest laukā, otru reizi bez žēlastības pērt ar pātagu un atkal iemest cietumā, lai viņam, nelietim, zaglim, turpmāk vairs nenāktu prātā bēgt. Tikai tā Čigāns paglābās, ka viņu pierakstīja Vasilija saimniecībai.

—   Labrīt, — Čigāns pateica, pārsēzdamies Ivana ragavās.

—   Labrīt!

—   Nekas jauns nav dzirdams?

—   Labs nekas nav dzirdēts …

Čigāns nomauca cimdu, pašķīra ūsas un bārdu, tad ieminējās, viltīgo domu slēpdams:

—   Nupat mežā sastapu kādu cilvēku — stāsta, ka cars mirstot nost.

Ivans Artjomičs paslējās ragavās. Pārskrēja baisma… — Tpru … — Noņēma cepuri un pārmeta krustu.

—   Bet ko tad tagad izsauks par caru?

—   Ko tad citu, tā stāsta, kā to puišeli Pēteri Alekseje- viču. Bet tas tikko kā vēl pupu zīdis …

—   Nu, puisi! — Ivans uzmauca cepuri dziļāk, acis viņam pavērās baltas. — Nu, puisi… Tad tikai gaidi bajāru valdīšanu. Pagalam būsim mēs visi…

—   Varbūt pagalam, varbūt arī ne, — Čigāns pievirzījās cieši klāt. Pamirkšķināja. — Tas cilvēks stāstīja, būšot jukas… Varbūt dzīvosim vēl, maizes garozu grauzīsim — neesam vairs vakarējie. — Čigāns paņirdza savus vilkača zobus, pasmējās un nokāsējās, ka viss mežs noskanēja.

Vāvere atlēca no stumbra, pārlaidās ceļam pāri — nobira sniegs, sīku ledusadatiņu virpulis pavērpās augšup slīpajos staros. Liela aveņkrāsas saule uzgulās ceļa galā pār uzkalni, pār Volkova ciema augsto žogu, stāvajiem jumtiem un dūmiem …

Ivaška un Čigāns apturēja zirgus turpat pie augstajiem vārtiem. Virs tiem zem divpušu jumta svētbilde. Visapkārt mājām nepārkāpjams stāvžogs. Lai nāk kaut tatāri… Zemnieki noņēma cepures. Ivaška satvēra gredzenu pie mazajiem vārtiņiem, noskaitīja, kā pienākas:

—   Kungs Jēzus Kristus, dieva dēls, stāvi mums klāt…

Vīzēm ņlrkstinādams, no vārtu būdas iznāca sargs

Averjans, paskatījās pa šķirbu — savējie. Pateica

—  āmen, — tad vēra vaļā vārtus.

Zemnieki iebrauca zirgus sētā. Stāvēja tur kailām galvām, šķielēdami bajāra istabas vizļa lodziņos. Turpu, uz kungu mītni, ceļš pār lieveni ar stāvām kāpnēm. Skaists lievenis ar apaļu kā sīpols jumtu un izgriezumiem. Lievenim pāri istabas jumts — kā telts, ar diviem slīpņiem un zeltītu kori. Zem dzīvojamām istabām apakšstāvs, milzīgiem baļķiem celts. Vasilijs Volkovs iekārtoja to, kur uzglabāt ziemas un vasaras krājumus — labību, sālītu gaļu, dažādus sālījumus un skābējumus. Bet — zemnieki zināja — klētīs viņam tikai peles. Turpretī lievenis — lai dievs tādu katram kņazam dotu: lepns lievenis …

—   Averjan, kādēļ bajārs lika mums braukt ar zirgiem — klaušas kādas būs pildāmas, vai? — Ivaška vaicāja.

—  Prātā, ka mēs visu esam atkalpojuši…

—   Zemessargus vedīsiet uz Maskavu …

—   Atkal zirgi būs jānomoka? …

—   Bet kas tad dzirdams? — ievaicājās Čigāns, tuvāk pievirzīdamies. — Karos ar kaut ko? Jukas?

—   Par to ne tev, ne man nav jāzin. — Sirmais Averjans paklanījās. — Pavēlēts — un vedīsi. Šodien vezumu rīkšu atveda jūs ko slānīt…

Stīvās kājas nelocīdams, Averjans aizgāja sarga būdā. Ziemas mijkrēslī šur tur spīdēja kāds lodziņš. Dažādu ēku sētā pieblīvēts milzums — kūtis, pagrabi, istabas, smēde. Bet visas tās stāvēja pa pusei nelietotas. Mājas kalpu Volkovam bij tikai piecpadsmit dvēseļu, bet arī tās pašas ar maizi un kvasu vien vilka dzīvību. Protams, strādāja — ara kaut kā, sēja, veda malku no meža, bet vai tad ar to vien var iztikt? Vergu darbs. Runāja, ka Vasilijs sūtot vienu uz Maskavu par plānprātiņu ubagot pie baznīcām — tas atnesot naudu. Bez tam divi staigājot pa Maskavu ar kurvjiem, pārdodot karotes, vīzes, svilpītes… Lai nu kā, zemnieki tomēr tas pamats. Tie tie barotāji..,

Krēslā sētā stāvēdami, Ivaška ar Čigānu domāja. Nekur jāsteidzas nav. Nekas labs ari nav gaidāms. Protams, veči stāsta, ka agrāk bijusi labāka dzīve; ja nepaticies, aizgājuši pie cita muižnieka. Tagad tas aizliegts — kur pavēlēts, dzīvo vien. Pavēlēts barot Vasiliju Volkovu, baro, kā zini. Visi tagad pataisīti par dzimtcilvēkiem. Un sagaidāms, ka būs vēl grūtāk …

Kaut kur aizčīkstējās durvis, pa sniegu atskrēja kunga kalpone pliku galvu, bezkauņa.

—   Bajārs pavēlēja — nojūdzietl Pārnakšņot pavēlēja. Zirgiem padodiet — dievs lai pasargā, tikai bajāra sienu ne…

Čigāns taisījās uzvilkt ar pātagu šai meitai pa apaļo dibenu — tā aizskrēja … Nesteigdamies izjūdza. Aizgāja ļaužu istabā pārgulēt. Kunga kalpi, cilvēki astoņi, nozaguši bajāram tauku sveci, blākšinādami cirta galdā sasmulētās kārtis — kapeiciņas nospēlēja cits citam … Klaigas, strīdi, viens lūko iebāzt naudu mutē aiz vaiga, otrs plēš tam lūpas vaļā. Slaisti, vairāk nekas — bet paēduši.

Patālu uz lāvas sēdēja zēns garā nātnā kreklā un nonēsātās vīzēs — Aļoška, Ivana Artjomiča dēls. Rudenī badu mirstot, par nodevu parādu nācās atdot viņu bajāram mūža kalpībā. Zēns lielām acīm, mātē atsities. Jau no matu pinkām redzams, ka še viņu dauza. Ivans pašķielēja uz dēlu, sametās žēl, nesacīja nekā. Aļoška klusēdams zemu paklanījās tēvam.

Ar pirkstu pametis, Ivans pasauca dēlu klāt, čukstus prasīja:

—   Vakariņas paēdāt?

—   Paēdām.

—   Eh, žēl, ka no mājām maizīti nepaņēmu līdzi. (Sameloja — lupatā ietīta maizes ņuka bij noglabāta azotē.) Tu nu pameklē kaut ko… Zini ko, Aļoška … Rītu gribu krist bajāram pie kājām — daudz man visādu darīšanu. Kas zin, vai neapžēlosies, — aizbrauc tu manā vietā uz Maskavu.

Aļoška nopietni pameta ar galvu.

—   Labi, tēta.

Ivans sāka aut nost kājas un tad — ātri vārdus bērdams, it kā būtu jautrs, paēdis:

—   Kā tas ir, zēni, pie jums katru dienu iet šitik līksmi? Ai, cik viegla jums dzīve, ēdat un dzerat, cik uziet…

Viens no tiem, liela auguma kalps, kārtis nometis, atgriezās.

—  Un kas tu tāds — atnācis mutē skatīties!

Negaidījis, kamēr iekraus pa ausi, Ivans uzlida lāvā.

4

Pie Vasilija Volkova palicis pārnakšņot viesis — kaimiņš Mihaila Tirtovs, muižnieka dēls ar nelielu īpašumu. Vakariņas paēda agri. Uz platiem soliem tuvāk glazētai krāsnij bij paklāti voiloki, lāčādas kažoki, spilveni. Abi jauni, tāpēc miegs vēl nenāca. Karsts. Vienā apakšveļā sēdēja uz soliem. Krēslā pļāpāja, žāvojās, muti pārkrustīdami.

—   Tevi, — viesis teica cienīgi un klusu, — tevi, Vasilij. vēl daudzi apskauž… Bet ja tu ielīstu manā ādā. Savam tēvam mēs esam veseli četrpadsmit. Septiņiem atdalīti savi zemes gabali, tie tur kuļas pa krūmājiem un norām, citam divi zemnieki, citam trīs — pārējie visi bēguļo. Es tas astotais, jaunākais, rītu aiziešu savā daļā. Iedos man apdegušu sādžiņu, varžu purvu… Kā tur lai dzīvo? Ko?

—  Tagad visiem grūti, — Vasilijs vienas rokas pirkstiem ripināja cipreses koka pātaru krelles, nolaidis tās starp ceļiem. — Tāpat vien kuļamies visi… Kā te lai dzīvo?…

—   Mans vectēvs bij vēl Goļicinam priekšā, — Tirtovs teica, — dienu un nakti stāvēja pie Mihaila Fjodoroviča zārka. Bet mēs tagad mājās nēsājam vīzes… Pieraduši tādu kaunu. Par godu nav ko domāt, tikai par to, kā dzīvību izvilkt… Tēvs Muižu prikazā ar lūgumiem visu pieri atdauzījis: bez krietna kukuļa tagad labāk nemēģini. Rakstvedim — dod, palīgam — dod, jaunākajam palīgam — dod. Un tad vēl negrib ņemt — vaikstās… Par nieka lietu lūdzām rakstveža palīgu Stjopku Remezovu, kukuli aizsūtījām, desmit altinus, — ar lielām mokām tos pašus tikko sagrābājām, — un pudu žāvētu karūsu. Šalkoņa, dzērājs un rīma, naudu paņēma, bet karūsas lika izmest sētā … Kas veiklāki, tie izdabū savu … Volodjka Cemodanovs ar lūgumu aizkļuva pie paša cara, divas sā- džiņas mūža valdīšanā dabūja. Bet kas tad nezin, ka šis pats Volodjka pagājušā karā pa kaklu pa galvu bēga no poļiem un viņa tēvs pie Smoļenskas bēga trīs reizes… Kur nu vajadzētu atņemt viņiem zemi, padzīt prom no sētām — vēl sādžas tiem dāvina.,. Taisnības vairs nav…

Brīdi klusēja ābf. No krāsns versmoja karstums. Circeņi cirpstināja sausi. Klusums, garlaicība. Pat suņi sētā mitējušies vaukšēt. Tad Volkovs ierunājās domīgi:

—   Būtu nu kāds karalis paņēmis mūs dienestā — Venēcijā, Romā vai Vīnē … Es ietu, atpakaļ nepaskatījies … Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins manam tēvocim bij iedevis grāmatu, es paņēmu to palasīt… Visas tautas dzīvo pārtikušas un bagātas, tikai mēs vien esam nabagi… Nesen biju Maskavā, meklēju ieroču meistaru, aizveda mani Ku- kujas priekšpilsētā pie vāciešiem… Nu, kas tad par to, ka viņi nav pareizticīgie, — lai dieva ziņā … Un, kā ieeju aiz žoga, tā skatos — ielas noslaucītas, mājas tīras, piemīlīgas, sakņu dārzos — puķes… Eju un mulstu — tik brīnumaini liekas, nu, taisni kā sapnī… Cilvēki laipni… Bet tepat mums līdzās dzīvo… Un kāda bagātībai Viena pati Kukuja bagātāka par Maskavu ar visām priekšpilsētām …

—  Ja pamēģinātu ar tirdzniecību? Bet tur atkal vajadzīga nauda. — Mihaila palūkojās uz savām basajām kājām. — Varbūt strēļos iestāties? Nekāda liela ienākuma aiī tur nav. Dabūs kumpu muguru, kamēr uzkalpos līdz sotņikam. Nesen pie tēva bij atbraucis cara staļļu pārraugs Daņila Meņšikovs, stāstīja — kronis strēļu pulkiem par pustreša gada-algu palicis parādā. Bet pamēģini troksni celt — tūliņ cietumā iekšā. Pulkvedis Pižovs dzen strēļus uz savām muižām Maskavas apkaimē, un tur tie strādā kā kalpi… Žēloties gājuši — sūdzētāji pātagām pērti pie sardzes nama. Oh, strēļi ir tik nikni… Meņšikovs saka — pagaidiet vien, gan viņi vēl parādīs…

—  Dzird jau, ka runājot: kam bajāra kažoks mugurā, lai nerādās aiz Maskavas upes.

—   Ko tu gan gribi? Par nabagiem visi palikuši… Tādi žņaugi ar nodokļiem, nomāni, muitām — bēdz kauc meža… Meņšikovs stāstīja: ārzemnieki — tie tirgojas, Arhangeļskā, Holmogoros mūra namus sacēluši. Ārzemēs pērk par rubli, mums pārdod par trim… Bet rnūsu tirgo- nīši aiz skopulības preces sapūdē. Arpilsētnieki no nežēlīgajiem spaidiem bēg, cits uz apriņķiem, cits uz tuksnesīgajām stepēm. Āliņģu naudu sākuši ņemt par upītē izcirstu āliņģi… Un kur visa tā nauda paliek? Meņšikovs stāstīja — Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins pili uzcēlis pie Negļinnajas upes. Ārpusē tā apsista vara plāksnēm, bet iekša zeltītu ādu …

Vasilijs pacēla galvu, paskatījās Mihailā. Tas sarāvis kājas zem lāvas un tāpat skatījās Vasilijā … Tikko sēdēja pavisam rāms cilvēks — nu it kā cits nolikts vietā — smīkņā, drebina kāju, viss sols zem viņa līgojas,..

—   Kas tev? — Vasilijs ievaicājās klusi.

—     Pagājušā nedēļā pie Vorobjovas sādžas atkal vezumus aplaupījuši. Neesi dzirdējis? (Vasilijs sadrūma, ķērās pie krellēm.) Vadmalnieku simta tirgotāji veda manufaktūru … Traucās uz vakariņām nokļūt Maskavā, bet nenokļuva vis ,.. Tikai viens pats tirgonītis palika dzīvs, tas paziņoja. Metās gūstīt laupītājus, bet atrada tikai pēdas, un tās pašas sniegs drīz vien aizputināja …

Mihailam notrīcēja pleci, viņš iesmējās.

—     Nebaidies, es tur neesmu bijis, no Meņšikova dzirdēju … (Viņš pieliecās tuvāk Vasilijam.) Runā, ka pēdas aizvedušas taisni uz Varvarku, uz Stjopkas Odojevska sētu,,. Pie kņaza Odojevska jaunākā dēla… Ar mums abiem vienos gados …

—     Jāliekas gulēt, laiks gulēt, — Vasilijs drūmi ieminējās.

Mihaila atkal drūmi pasmējās.

—  Nu, jokots diezgan, iesim ar gulēt.

Viegli piecēlās no sola, izstaipīdamies paknaukšināja pirkstu locītavas. Ielēja kvasu koka kausā, dzēra ilgi, pār kausa malu Vasilijā blenzdams.

—     Stjopkam Odojevskim divdesmit pieci muižas cilvēki apbruņoti zobeniem un šaujamiem ieročiem… Pārgalvīgi ļaudis… Viņš tos labi izmācījis: vairāk kā gadu ēst nedeva — tikai naktīm izlaida pa vārtiem, lai meklē paši ko notvert… Vilki…

Mihaila atgulās uz lāvas, uzvilka virsū lāčādas kažoku, roku pabāza zem galvas, acis viņam zalgoja.

—   Paziņot iesi par šo manu stāstu?

Vasilijs pakāra krelles, ne vārda neatteicis, apgulās ar seju pret priežu baļķu sienu, kur rasoja sveķi. Pēc ilgāka laika atbildēja:

—  Nē, neziņošu.

5

Aiz Zemļanajas vaļņa dobuļainais ceļš sāka izlocīties pa ielām, gar augstām un šaurām divstāvu baļķu māji- jām. Visgarām — pelnu kaudzes, maitas, saplēsti podi, nopluskātas skrandas, — visu to izmeta tieši uz ielas.

Aļoška, grožus turēdams, gāja blakus ragavām, kurās sēdēja trīs kalpi pakulām izpolstētām kokvilnas auduma kara cepurēm galvā un biezi vatētiem, stīviem voiloka svārkiem ar augstām apkaklēm mugurā. Tie bij Vasilija Volkova zemessargi. Bruņukrekliem naudas nebij, tāpēc ieģērba tos tigelejās, lai gan baidījās — ka tikai apskatē nesāk viņu kaunināt un lamāt: ieročus negādā tādus, kā pavēlēts, blēžojies …

Vasilijs un Mihaila sēdēja Čigāna ragavās. Nopakaļ kalpi veda zirgus — Vasilija ar greznu segu un persiešu sedliem, Mihailas nodzītu ādaini — nabadzīgi, slikti sedlotu.

Mihaila sēdēja sabozies. Kliegdami un zirgus pātago- datni, garām viņiem pabrauca daudzi muižnieki un bajāru dēli vectēvu bruņās un bruņukreklos, tikko pašūtās ferjā- zās, terlikās[2], ādas svārkos — viss apriņķis sabrauca Lub- jankas laukumā uz apskati, uz ierindošanu un pārkārtošanu. Ļaudis visi bez izņēmuma smējās, skatīdamies Mihailas vecajā zirgā. «Ei, tu — uz vārnu kapsētu vedīsi? Pielūko, ka nenogāžas ceļā …» Garāmbraukdami cirta pātagām — ādainis pieplaka vien .., Aurošana, smiekli, svilpieni …

Parbrauca Jauzas tiltam, kur stāvā krastā griezās simtiem nelielu vējdzirnavu. Ragavām un vezumiem pakaļ rikšiem brauca pa laukumu gar balto noplukušo mūri ar četrstūrīgiem torņiem un lielgabaliem augšmalas robos. Zemajos Mjasņickas vārtos — kliegšana, lamāšanās, drūzma, — ikvienam jātiek pirmajam, kaujas dūrēm, cepures lido, ragavas brikš, zirgi slejas pakaļkājās. Virs vārtiem nedziestoša lampiņa deg tumšas svētbildes priekšā.

Aļošku pavisam sapēra pātagām, cepuri viņš pazaudēja, — kā vēl dzīvs palika! Izbrauca uz Mjasņickajas ielu … Asinis no deguna slaucīdams, viņš skatījās ap« kārt, — ai, kas te ko redzēti

Ļaudis viļņiem vēlās pa mēslaino ielu. No dēļu bodītēm liecās laukā, kliedza tirgotāji, ķēra aiz paldām, cepures rāva nost garāmgājējiem — sauca iekšā. Aiz augstām sētām mūra mājas, stāvi sarkani un sudrabaini jumti, raibi baznīcu kupoli. Baznīcas tūkstošiem. Lielas piecgalvainas un maziņas ielu krustos — pa durvīm tikko viens var iespraukties, iekšā desmitam nav kur apgriezties. Atvērtās priekštelpās sveču karstās uguntiņas. Ceļos nometušās, aizmigušas vecenes. Pinkaini, briesmīgi nabagi purina savas skrandas, ķer aiz kājām, dīkdami atsedz kailas miesas asinīs un netīrumos… Klaiņojošie popi briesmīgām acīm grūž garāmgājējiem bulku degunā un kliedz: «Tirgotāj, iesim dievu pielūgt, citādi — apēdīšu bulku…» Kovārņu mākoņi pār baznīciņām …

Ar mokām aizspraucās garām Lubjankai, kur pa visu laukumu pūļiem drūzmējās zemessargu jātnieki. Tālumā, pie Nikolas vārtiem, rēgojās kā dūmenis augstā bajāra caunas cepure, rakstvežu zvērādas cepures, izmeklēto labāko ļaužu tumšie kaftāni. No turienes kliedza vājš, garš cilvēks ar milzīgi garu bārdu, papīru vēcinādams. 1 ad izjāja muižnieks, grezni vai nabadzīgi apbruņojies, viens vai ar zemessargiem, un pielēkšoja pie galda. Nokāpa no zirga, zemu klanījās bajāram un rakstvežiem. Tie apskatīja apbruņojumu un zirgus, pārlūkoja sarakstus, — vai daudz zemes viņam piešķirts. Strīdējās. Muižnieks dievojās, plēsa sev krūtis, bet citi lūgdamies raudāja, — ka pavisam panīkuši uz tās zemītes, mirstot badā un salstot nost sala nāvē.

Tā pēc vecu vecās paražas katru gadu pirms pavasara gaitām notikās cara kalpotāju ļaužu — muižnieku zemessardzes apskate.

Vasilijs un Mihaila uzkāpa zirgos. Izjūdza Čigāna un Aļoškas zirgus un tajos tāpat bez sedliem uzsēdināja divus Volkova kalpus, bet trešajam, kājniekam, lika sacīt, ka zirgs ceļā sagrūdis kāju. Ragavas pameta turpat.

Čigāns tikai saķēra aiz kāpšļa: «Kurp jūs manu zirgu dzenat? Bajāri Apžēlojies!…» Vasilijs piedraudēja ar pātagu: «Pamēģini tikai troksni celt…» Bet, kad tas aizjāja, Čigāns nolamājās zemnieciski un bezkaunīgi, iesvieda sakas un loku ragavās, iegulās pats un aiz dusmām īera- kās salmos …

Aļošku bij aizmirsuši. Viņš pievāca aizjūgu ragavās. Pasēdēja, bez cepures nosala plānajā kažociņā. Ko tur lai dara — zemnieku būšana, jāpacieš vien. Piepeši nāsis saostīja treknu smaržu. Garām gāja ārpilsētnieks zaķārlas cepurē, tukls vīrelis mazām ačelēm. Uz vēdera mtildiņā zem lupatas viņam kūpēja krāsnī cepti pīrādziņi. Velns tāds — paglūnēja Aļoškā, pacēla lupatas stūri: «Brūni, karsti!» Aļošku vilktin vilka pie tiem pīrādziņiem.

—   Cik maksā, tēvocīt?

—   Pāris pusgrasi. Mēli var norīt.

Aļoškam aiz vaiga aizbāzts pusgrasis, — kad bij jāiet par muižas kalpu, māte iedāvināja uz to sūro laimi. Ij naudas žēl, ij vēders raucas čokurā.

—   Nu, tad dod ar, — Aļoška rupji noteica. Nopirka pīrāgus un apēda. Savu mūžu tādus nebij ēdis. Bet, kad pagriezās atpakaļ pie ragavām, — ne pātagas, ne loka, ne saku ar lencām vairs nav, — aiznesuši. Metās pie Čigāna — tas vii,iu no salmu apakšas tikai izlamāja. Aļoškam notirpa kājas, galvā — tukša zvaņa. Apsēdās uz ragavu atmalas — jāizraudas būtu. Tad pielēca kājās, klupa klāt garāmgājējiem. «Vai neredzējāt zagli?…» Tie tikai smejas. Ko nu darīt? Metās skriet pāri laukumam uzmeklēt bajāru.

Volkovs sēdēja zirgā, roku sānos iespriedis, — galvā vara cepure, uz krūtīm un vēdera nosarmojušas dzelzs plākšņu bruņas. Pazīt vairs nevar Vasiliju — ērglis kas ērglis. Iepakaļ — jāšus — divi kalpi kā mucas tigelejās, pār pleciem — mednieka šķēpi. Pašiem skaidrs: kas šie par karotājiem! Muļķīgāki par muļķiem. Smīkņāja.

Asaras slaucīdams, žēli elsodams, Aļoška sāka pārstāstīt nelaimi.

—   Pats vainīgs! — atkliedza Vasilijs. — Pērienu dabūsi no tēva. Bet, ja tēvs nepagatavos jaunu aizjūgu, es izpēršu viņu. Vāķies, nepinics te zirgam pa kājām …

Patlaban viņu izsauca garais rakstvedis, papīru vēcinādams. Volkovs ar reizi lēkšos, tam pakaļ kalpi, zirģeļus vīzēm velēdami, aizdrāzās uz Nikolas vārtiem, kur staltā cepurē un divos kažokos — samta un virsū bezdrēbes, aitādu — pie galda sēdēja briesmīgais kņazs Fjodors Jurje- vičs Romodanovskis.

Ko tagad lai dara? Ne cepures, ne aizjūga… Aļoška klusu gaudoja, klaiņodams pa laukumu. Mihaila Tirtovs sauca viņu, saķēra aiz pleca, noliecās no zirga.

—   Aļoška, — viņš teica, un pašam asaras acīs un lūpas trīs, — Aļoška, dieva dēļ, aizskrien uz Tveras vārtiem, tur paprasi, kur staļļu pārrauga Daņilas Meņšikova sēta… Kā ieiesi, klanies Daņilam trīs reizes līdz zemei… Saki — Mihaila, sak, liek pazemīgi sveicināt… Zirgs, sak, viņam pavisam vājš … Kauns, sak … Iedevis viņš man uz vienu dienu kaut kādu zirgu — ko parādīt. Atminēsies? Saki, ka es atkalpošu … Zirga dēļ tagad cilvēkam vai galvu nogrieztu … Raudi, lūdzies …

—   Nu, es lūgšos, bet ja viņš nedod? — Aļoška prasīja.

— Zemē līdz pleciem tevi sadzīšul — Mihaila izvalbīja acis, piepūta nāsis.

Kā bez prāta Aļoška metās skriet turpu, kur pavēlēts.

Visu dienu neēdis, Mihaila bij nosalis sedlos… Saule jau slīda aukstā miglājā. Sniegs zilgoja. Skaudrāk čirkstēja zirgu pakavi. Uznāca krēsla, visā Maskavā zvanita- vās un torņos sāka zvanīt uz vakara dievkalpojumu. Garām soļos pajāja Vasilijs Volkovs, drūmi nokāris galvu. Aļoška vēl nenāca. Tā viņš arī vairs nepārnāca.

6

Zemā, karsti sakurinātā istabā lampiņas apgaismoja zemos griestus un tumšos uzgleznojumus uz tiem: paradīzes putnus, zāļu savijumus. >

Zem tumšajām svētbildēm uz platas lāvas, ar visu iz- ģindušo augumu iegrimis dūnu pēļos, mirēja stundā gulēja cars Fjodors Aleksejevičs.

Gaidīja to jau sen: caram bij skorbuts un kājas pampa. Šodien rīta lūgšanā viņš nevarēja nostāvēt, atsēdās krēsliņā, bet arī no tā nogāzās zemē. Klātesošie metās klāt — sirds tikko vairs pukst. Noguldīja zem svētbildēm. Aiz ūdens kājas sapampušas kā bluķi, arī vēders sāka tūkt. Atsauca vācieti ārstu. Tas nolaida ūdeni, cars apklusa — un sāka pamazām izdzist. Satumsa acu dobumi, deguns kļuva smails. Laiciņu viņš kaut ko čukstēja, nebij saprotams — ko. Vācietis noliecās pie viņa bezasiņu lūpām, — Fjodors Aleksejevičs neskaidri, vienīgi tikai ar elpu latīniski čukstēja pantus. Ārstam šķita, ka viņš cara čukstos sadzird Ovīdija vārsmas … Nāves cisās — Ovīdiju? Droši vien cars bij bez samaņas …

Patlaban pat viņa elpa nebij sadzirdama. Pie aizsarmojušā loga, kur apaļās rūtiņās mirgoja mēness gaisma, saliekamā itāliešu krēslā sēdēja patriarhs Joakims, bargs un vaska dzeltens, melnā mantijā un kapucē, ar baltu astoņ- galu krustu, sēdēja saliecies un nekustēdamies kā nāves rēgs. Pie sienas vientuļa stāvēja cariene Marfa Matve- jevna — caur asaru miglu lūkojās turpu, kur no pēļu kaudzes rēgojās mirstošā vīra maziņā pierīte un izstiepies deguns. Carienei bij pavisam tikai vēl septiņpadsmit gadu, no nabagas Apraksinu ģimenes pilī to atveda aiz viņas skaistuma. Tikai divus mēnešus nodzīvoja kā cariene. Viņas tumšuzacainā vientiesīgā sejiņa bij pietūkuši no asarām. Viņa tikai kā bērns iešņukstējās, knakšināja pirkstiņus — balsī raudāt neuzdrošinājās.

Istabas otrā galā, krēslā zem velvēm, sačukstējās lielais cara radinieku bars — māsas, krustmātes, krusttēvi un tuvīnākie bajāri: Ivans Maksimovičs Jazikovs — maziņš, krietni nobarojies, labsirdīgs, mīlīgs, ārkārtīgi veikls cilvēks un galma izveiksities dziļš izpratējs; kalsenais un dievbijīgais vecis, grāmatu draugs, pirmais gultzinis — Aleksejs Timofejevičs Ļihačovs un kņazs Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins — skaists kā bilde — sprogaina bārdiņa ar šķirtni, uzliektas ūsas, īsi apgriezti mati — pēc poļu modes. poļu kuntušā un mīkstos zābaciņos ar augstiem papēžiem — kņazs bij vidēja auguma.

Zilās acis viņam zalgoja uzbudinājumā. Stunda bij izšķirošā — jāizsauc jauns cars. Bet ko? Pēteri vai Ivanu? Nariškinas vai Miloslavskas dēlu? Abi vēl nejēgas puišeļi, abiem spēcīgs atbalsts — radinieki. Pēteris — strauju prātu, spēcīgs miesā, Ivans — pamuļķis, slimīgs, dari ar viņu, ko gribi… Kuram dot priekšroku? Kuram?

Vasilijs Vasiļjevičs sāniski pieslējās vara kaltām divviru durtiņām, ausi piespiedis, klausījās — aiz durvīm troņa palātā dūca bajāri. No paša rīta neēduši, nedzēruši sutinājās savos kažokos — Nariškini ar saviem biedriem un Miloslavski ar saviem biedriem. Pilna istaba: rejas, atgādina pāridarījumus, nojauš — šodien viens otrs pacelsies augstu, viens otrs aizlidos trimdā.

—   Kņada, ka ausis krīt ciet, — nočukstēja Vasilijs Vasiļjevičs un, piegājis Jazikovam, poliski pateica klusi; — Tu, Ivan Maksimovič, tomēr varēji paprasīt patriarham — par ko viņš stāv?

Sprogainais, pabrūniem matiem kupli apaugušais Jazikovs, no lejas augšup lūkodamies, sārti, saldi atsmaidīja, — karstumā nosvīdis, smaržoja pēc rožu eļļas.

—  Valdonis pats un tāpat mēs gaidām tava vārda, kņaz … Mēs gan tā kā nospriedām …

Pienāca Ļihačovs, nopūtās, balto roku rūpīgi uzguldī- dams bārdai.

—  Šķelties nevajag, Vasilij Vasiļjevič, šajā lielajā stundā. Mēs tā esam pārsprieduši: Ivanam grūti būt par caru, nedroši — vārgs. Mums spēks vajadzīgs.

Vasilijs Vasiļjevičs nolaida plakstus, pasmīnēja skaisto lupu kaktiņiem. Saprata, ka pretoties tagad bīstami.

—   Lai notiek tā, — noteica, — Pēterim jābūt par caru.

Pacēla zilās acis, un piepeši tās sadrebējās un maigi aizmiglojās. Viņš skatījās tikko ienākušajā carevnā, cara sestaja meitā Sofijā. Nevis līganā gaitā, kā pieklātos jaunavai, — viņa ienāca strauji, atvērušās viņas raibā, uz pilnajām krūtīm nesapogātā vasarsvārka apmales, izklie- dušās ragainā vainaga sarkanās lentas. Neglītajā sejā cauri baltajam un sārtajam izkrāsojumam izplaukuši plankumi. Carevna bij platiem kauliem, plecīga, spēcīga, lielu galvu. Izliektā piere, zaļganās acis, sakniebtā mute nelikās jaunavīgas — drīzāk kā vīrietim. Viņa paskatījās Vasilijā Vasiļjevičā un acīm redzami noprata, par ko tas nupat runājis un ko atbildējis.

Nāsis viņai nicinoši notrīsēja. Viņa pagriezās uz mirēja gultas pusi, sasita rokas, sakrampēja tās un nometās uz paklāja, pieri piespieda gultai. Patriarhs pacēla galvu, viņa miglainais skatiens kavējās pie Sofijas pakauša, pie viņas norisušajāin bizērn. Visi, kas atradās istabā, sa- sprindza. Tās piecas carevnas sāka krustīties. Patriarhs piecēlās un ilgi skatījās carā. Atmeta atpakaļ melnās piedurknes un, pārmetis tam platu krustu, sāka skaitīt mirēju lūgšanu.

Sofija apķēra rokām pakausi un iebrēcās spiedzoši, mežonīgi, tad sāka gaudot zemā balsī. Iebrēcās viņas māsas… Cariene Marfa Matvejevna pakrita knūpu uz sola. Pie viņas piegāja tās vecākais brālis Fjodors Matvejevičs Apraksins, liels un resns, kažokā līdz papēžiem, — sāka glaudīt carienei muguru. Patriarham piesteidzās Jazikovs, pieklupa un pavilka aiz rokas. Patriarhs, Jazikovs, Ļihačovs un Goļicins steidzīgi iegāja troņa palātā. Bajāri barā spiedās ap tiem, piedurknes vēcinādami, bārdas izslējuši, acis bez kauna izbolījuši. «Nu, valdoni, kas ir, kas ir? …»

—   Cars Fjodors Aleksejevičs šķīries no šīs pasaules … Raudāsim, bajāri…

Viņā neklausījās, — grūstīdamies, durvīs spaidīdamies, bajāri traucās pie mirušā, krita ceļos, dauzīja pieres pret paklāju un tad pacēlušies skūpstīja viņa jau saliktās vaska dzeltenās rokas. No karstuma lampiņas sāka sprakšēt un dzist. Sofiju aizveda. Vasilijs Vasiļjevičs bij pazudis. Pie Jazikova piegāja brāļi kņazi Goļicini, Pēteris un Boriss Aleksejeviči, melnais, kupluzacainais briesmīga izskata kņazs Jakovs Dolgorukijs un tā brāļi Luka, Boriss un Gri- gorijs. Jakovs teica:

—  Mums naži 1 īdz^ī un bruņas zem drēbēm… Kas ir. izsauksim Pēteri?

—   Izejiet uz lieveņa pie tautasl Tur arī patriarhs izies, tad izsauksim… Bet, ja sāk saukt Ivanu Aleksejeviču, — kaujiet dumpiniekus nažiem …

Pēc stundas patriarhs izgāja uz Lielā lieveņa un, nosvētījis tūkstošiem lielo pūli — strēļus, bajāru dēlus, valsts kalpotājus, tirgotājus, ārpilsētniekus, — vaicāja, kuram no cara dēliem būt par valdnieku. Dega sārti. Viņpus Maskavas upes patlaban norieta mēness. Tā ledainā gaisma atviza kupolos. Pūli kliedza:

—   Alēs gribam Pēteri Aleksejeviču…

Vēl kāda aizsmakusi balss:

—  Mēs gribam par caru Ivanu …

Ļaudis metās tam virsū, viņš apklusa, un vēl skajāk kliedza pūlī: «Pēteri, Pēteri!…»

7

Daņilas sētā A|oškam virsū metās divi ķēdes suņi, vai aizrīdamies no niknuma. Meitene vāšainām lūpām, galvai pārmestu kažociņu, lika viņam iet pa apledojušām kāpnēm augšā, ļaužu istabā, bet pati ne aiz šā, ne tā pasmējās, iešmauca zem lieveņa apakšstāva telpā, kur tumsā krāsnī dega malka.

Pa kāpnēm kāpdams, Aļoška klausījās, ka augšā kāds kliedz nelabā balsī… «Nu,» viņš nodomāja, «dzīvs no šejienes prom netikšu …» Pieķērās apēvelētam klumpim virvē, tik tikko iespēja atraut sabriedušās durvis no stenderēm. Degunā iesitās sakurinātas istabas karstums ar rutku un degvīna dvaku. Zem svētbildēm pie apklāta galda sēdēja divi — pops ar biziti un rudu bārdu kā pirtsslotu un otrs, zems, bakurētains, ar smailu degunu.

—   Iedzen viņam prātu pa pakaļdurvīml — tie kliedza, degvīna glāzes piesizdami.

Trešais, smagnēja auguma, neapjoztā aveņkrāsas kreklā, kādu starp ceļgaliem iemiedzis, pēra ar siksnu pa kailo dibenu. Svītrām klātais, vājais dibens raustījās, lūkoja izvairīties. «Ai—ai, tētiņ!» smilkstēja peramais.

Aļoška sastinga.

Bakurētainais samirkšķināja bezskropstu plakstus pret Aļošku. Pops atplēta lielo muti, rupjā balsī iekliedzās:

—   Vēl viens tāds pats, nosloksnē to ar pie tās pašas reizesl

Aļoška atspērās vīzēm, izstiepa kaklu. «Nu, beigas vien ir…» Smagnējais cilvēks atgriezās. Viņam no kājapakšas, bikšeles rokām pieturēdams, izspruka zēns balti zilām apaļām acīm. Metās uz durvīm un pazuda. Tad Aļoška, kā viņam bij pavēlēts, nokrita pie kājām un trīs reizes piedauzīja pieri grīdai. Smagnējais cilvēks aiz apkakles pacēla viņu augšā, pievilka tuvāk vara sarkanai, nosvīdušai sejai, uzdvesa karstu degvīna smaku.

—   Ko tu te meklē? Zagt? Noglūnēt? Pa sētām grābstīties?

Zobus klabinādams, Aļoška sāka stāstīt par Tirtovu. Vara cilvēkam dzīslas piepampa — neko nesaprata… — Kas par Tirtovu? Kādu zirgu? Tad tu pēc zirga nāci? Zirgu zaglis? … — Aļoška sāka raudāt, nodievojās, no- krustijās trim pirkstiem… Tad vara cilvēks trakās dusmās sagrāba viņu aiz matiem, zābakiem dauzīdams, aizvilka, ar kāju atspēra durvis un nosvieda Aļošku pa apledojušām kāpnēm… — Triec zagli laukā no sētas,- viņš iebaurojās grīļodamies, — Sarok, Brovka, ņem viņu!…

Durvīs kā vērsis pieliekdamies, Daņila Meņšikovs atgriezās pie galda. Šņākdams pielēja glāzes. Saujā pagrāba rutkus.

—   Tu, pop, rakstos lasi, tev jāzin, — viņš iedūcās, — ar dēlu man vairs nav nekāda gala… Par beidzamo zagli palicis, kuces bērns tāds. Nosist man vajadzēs viņu, vai? Kā tas iznāk pēc rakstiem? Ko?

Pops Fiļka atbildēja svinīgi:

—   Pēc rakstiem iznāk tā: sodi savu dēlu no pašas jaunības, tad tev vecumā būs atspaids. Un neatlaidies, sizdams bērnu; pat ar rungu ja sit, nenomirs vis, bet izaugs stiprs; pavairo viņa brūces, lai dvēseli izglābtu no nāves …

—  Amen, — nopūtās tas ar smailo degunu …

—   Pagaidi, atpūtīšos, tad es viņu pasaukšu atkal, — noteica Daņila. — Vai, sliktas lietas, mīļie… Ar katru gadu sliktāk… Ar bērniem vairs nekāda gala, senās diev- bijāšanas vairs nav… Alga cara dienestā par diviem gadiem nemaksāta … Nav vairs ko inutē bāzt… Strēļi draud Maskavu no visām četrām pusēm aizdedzināt… Liela svārstīšanās visā tautā … Visiem mums drīz pienāks beigas …

Bakurētainais smaildegunis bībelnieks Foma Podščipa- jevs teica:

—  Nikonieši[3] iznīcināja veco ticību, bet (pacēla pirkstu) ar to vien zeme turējās .,. Jaunas ticības nav ,.. Bērni grēkā piedzimst, — sit kauč nost, ko tas palīdz: viņā dvēseles nav,.. Sā laika bērni… Nikonieši… Ganāmpulks bez gana, sātana barība … Virspriesteris Abakums rakstīja: «Vai tu, nikonieti, mēģināsi atvilt to, kas pieder Kristum, un sev līdzi par upuri atdot savam tēvam velnam…» Velnam! (Atkal pacēla pirkstu.) Un tālāk: «Kas esi tu, nikonieti? Mēsls esi, smirdoņa esi, smirdoņas suns esi…»

—   Suņi! — Daņila krāva ar dūri pa galdu.

—  Nikoniešu priesteri un virspriesteri zīda ģērbos staigā, vaigi no tukluma plīst, suņi nolādētiel — pops Fi|ka piebilda.

Foma Podščipajevs pagaidīja, lai pabeidz lādēšanos, tad ierunājās atkal:

—  Arī par to virspriesterim Abakumam savs vārds: «Draugs mans llarion, Rjazaņas arhibīskapi Atceries, kā Mclhisedeks dzīvoja Tabora kalna meža biezoknī. Koku atvases ēda un dzēriena vietā rasu laizīja. Taisnīgs mācītājs bij, nemeklēja ne reinvīnus, ne romiešu vīnus, ne degvīnus, ne alu ar kardamonu. Mans draugs llarion, Rjazaņas arhibīskapi Redzi, kā dzīvoja Melhisedeks. Ar mej- ņiem nedižojās, karietēs braukdams. Un pie tam vēl bij cara dzimuma. Bet kas esi tu, priesterīt? … Karietē sēdies, uzpūties kā burbulis ūdens virsū, sēdēdams karietē uz spilveniem, matus sasukājis kā meitietis, un tā brauc pa laukumu, izbāzis mūli laukā, lai palaidnes mūķenes mīl tevi… Ai, ai, nabadziņš … Velns tevi apstulbojis … Redzējis neesi un nepazīsti garīgu dzīvi…»

Acis aizvēris, pops Fiļka notrīcināja vaigus, iesmējās. Daņila ielēja vēl. Iedzēra visi.

—   Strē)i jau plēš kopā nikoniešu grāmatas un sviež projām, — viņš teica. — Lai dievs dotu, ka strēļi saceltos par veco kārtību.

Viņš apgriezās. Suņi bij sākuši riet. Ņirkstēja lieveņa kāpnes. Aiz durvīm atskanēja Jēzus lūgšana. — Amen, — atsaucās trīs istabā sēdošie. Ienāca garš Pižova pulka

slrelis Ovsejs Kžovs, Daņilas sievasbrālis. Pārkrustījās pret kaktu. Atrausa matus.

— Dzīrojat! — teica mierīgi. — Bet, kas tur augšā notiekas, to jūs nezināt? … Cars nomira … Nariškini ar Dolgorukijiem izsauca Pēteri… Tādu nelaimi nebijām gaidījuši… Tagad visi nokļūsim bajāru un nikoniešu verdzībā ..,

8

Kūleņiem Aļoška novēlās no kāpnēm kupenā. Dzeltenzobainie suņi pielēca, gāzās virsū. Viņš paslēpa galvu. Aizmiedza acis… Taču nesaplosīja… Tīrais brīnums — dievs paglāba! Suņi rūkdami atkāpās. Kāds notupās pie Aļoškas, ar pirkstu iebadīja galvā.

—   Ei, kas tu tāds esi?

Aļoška pavērsa vienu aci. Suņi turpat netālu ierūcās atkal. Pie Aļoškas uz pirkstgaliem pietupies tas pats pirmītējais puika, ko nupat pēra.

—   Kā sauc? — viņš prasīja.

—   Par Aļošku.

—   Kā dēls?

—   Mēs esam Brovkini, no sādžas.

Zēns aplūkoja Aļošku pēc suņu paražas — te pielieca galvu uz viena pleca, te uz otra. Mēness šķūņa jumtam pāri apspīdēja viņa seju ar lielajām acīm. .0—o, liekas, žirgts puika …

—       Iesim pasildīties! — viņš teica. — Bet, ja nenāksi, pielūko, es tevi… Kauties gribi?

—       Nē-ē, — Aļoška žigli piegula atkal. Un atkal viņi skatījās viens otrā.

—       Laid, — Aļoška nostiepa gari, — nu ko tu… Es tev neko nedaru … Es iešu.

—   Bet kurp tu iesi?

—       Pats nezinu, kurp… Solījās zemē iedzīt mani līdz pleciem … Un mājās nositīs mani.

—   Tēta per tevi?

—       Tēta pārdeva mani uz mūžu, tagad vairs neper. Muižas gājēji, protams, sit. Bet, kad mājās dzīvoju, — protams, pēra …

—   Kā tad ir — tu esi bēgulis?

—   Vēl ne … Bet kā tevi sauc?

—   Par Aleksasku … Mēs esam Meņšikovi,., Mani

tēta, kā nu gadās, daždien divas, daždien trīs reizes per. Uz pakaļas man tikai kauli vien vairs palikusies, gaļa visa noplēsta.

—  Ak tu tāds …

—  Vai iesim sildīties, ko? …

—   Labi.

Zēni ieskrēja apakšstāvā, kur Aļoška pirmiņ redzēja uguni krāsnī. Tur lij silti, sausi, smaržoja pēc karstas maizes, tauku svece dega savītā dzelzs svečturī. Pa nokvēpušajām baļķu sienām rāpoja prusaki. Visu mūžu te gribētos palikt.

—   Vasjonka, tētam neko nesaki, — vārdus ātri bērdams, Aleksaška pateica maza auguma sievietei, virējai. — Auj kājas nost, Aļoška! — Pats viņš novilka velteņus. Aļoška noāva vīzes. Uzrāpās uz krāsns, kas aizņēma pusi telpas. Tur no tumsas nemirkšķinādamās skatījās kādas acis. Tā bij pirmītējā meitene, kas Aļoškam atvēra vārtiņus. Viņa ierāvās pašā dibenā, aiz skursteņa.

—   Runāsim kaut ko! — Aleksaška pačukstēja. — Māmiņa man nomirusi. Tēta katru dienu piedzēries, precēties taisās. Pamātes man bail. Tagad mani sit, bet tad dzīvu apēdīs…

—   Apēdīs gan, — Aļoška piebalsoja.

Meitene aiz skursteņa nošņaukājās.

—   Tāpēc jau es saku … Nesen pie Serpuhovas vārtiem redzēju — čigāni apmetušies, ar lāčiem. Dūdas spēlē. Dejo, dzied… Viņi sauca mani. Vai neiesim klejot ar čigāniem? … Ko?

—   Pie čigāniem būs bads, — Aļoška teica.

—   Vai arī iestāsimies pie tirgotājiem kaut kādā darbā… Bet vasarā iesim prom. Mežā var noķert lācēnu. Es pazīstu vienu ārpilsētnieku — viņš tos ķer, iemācīs.. . Tu varēsi vadāt lāci, es dziedāšu, dancošu… Es visas dziesmas zinu. Bet dancošanā labāka meistara par mani nav visā Maskavā.

Meitene aiz skursteņa nošņaukājās skaļāk. Aleksaška iegrūda tai dunku sānos.

—  Vai turēsi muti, maita … Bet redzi ko, mēs paņemsim viņu arī līdzi, tā būs labi.

—   Ar sieviešu cilvēku tikai ķeza …

—   Pa vasaru ņemsim viņu, lai lasa sēnes, — viņa ir dumja, pavisam dumja, bet sēnes lasīt traki acīga … Tagad mēs pastrēbsimies kāpostus, mani sauks augšā lūgšanas skaitīt, pēc tam pērt. Pēc tam es atkal atnākšu. Liksimies gulēt. Bet ar gaismiņu skriesim uz Kitajgorodu, pāri Maskavas upei aizskriesim, apskatīsimies. Man tur pazīstami. Es jau sen būtu aizbēdzis, bet netrāpījās biedra …

— Varējis atrast kādu tirgotāju, iestāties darbā — pīrādziņus pārdot, — A|oška ieminējās.

Uz lieveņa nobūkšēja durvis — viesi gāja mājās, kāpnes čīkstinādami. Daņilas bargā balss sauca Aleksašku augšā.

9

Varvarkā stāv zema mājele sešiem logiem, ar čukuriem tm gaiļiem — dzertuve — cara krogs. Virs vārtiem — auna galvaskauss. Vārti plaši vaļā — lai nāk iekšā, kas grib. Sētā uz dzelteni nomīztām kupenām, uz mēsliem vāļājās piedzērušie — citam mūlis sadauzīts asiņains, citam novilkti zābaki, cepure. Pie vārtiem un sētā stāv daudz aizjūgtu ragavu un tirgotāju kamanu ar izkrāsotām mugurām.

Istabā aiz priežu dēļu letes — bargs krodzinieks melnām uzacīm. Uz plaukta — stopi, alvas kausi. Kaktā — lampiņas pie svētbildēm ar melnām sejām. Gar sienām — soli, garš galds. Aiz šķērssienas otra — tīrāka istaba tirgotājiem. Ja tur lien kaut kāds plukata vai piedzēries miesta iedzīvotājs — krodzinieks uzkliedz, uzacis sarāvis, neklausa ar godu — no mugurpuses saķer aiz biksēm un vienā vēcienā laukā no kroga.

Tur, otrā istabā, — cienīgas sarunas, tirgotāji dzer ingveralu, karstu medus dzērienu. Kaulējas, noslēdz darījumus, sit cits citam plaukstā. Spriež par veikala lietām — lietas tagad tādas, ka pakausis vien jākasa.

Se, priekšistabā pie letes, — kliegšana, troksnis, lamāšanās. Dzer, trako, tikai samaksā. Kroņa kārtība stingra. Naudas nav — velc kažoku nost. Bet, ja cilvēks nodzēries pagalam, — krodzinieks pamirkšķina rakstvedim, tas piesēst pie galda malas — aiz auss zosu spalva, kaklā pakārta tintnīca — un triepj tikai rindas. Ak, atjēdzies, dulnā galva! Uztrieps tev gudrais rakstvedis parāda klaušu rakstu. Brīvs cilvēks atnāci cara krogā, aiziesi pliks kalps …

— Tagad dzert kļuvis vieglāk, — prāto krodzinieks, tecinādams zaļo degvīnu alvas krūzē. — Tagad draugs tev atnāks pakaļ, kāds radagabals vai arī sieva atskries, aizvedīs, kamēr vēl dvēseli neesi nodzēris. Tagad mēs tādus palaižam, beidzamo neatņemam. Ej vesels! Bet nelaiķa valdnieka Alekseja Mihailoviča laikā, gadījās, atnāk tāds un tāds draugs aizvest piedzērušo, lai tas nepamestu pēdējo grasi… Ne soli… Kronim zaudējums … Arī šitas grasis kronim vajadzīgs. Tūliņ pasauc sardzi. Pristavi grābj ciet viņu, to, kas atrunāja dzert, un prom uz Noziegumu prikazu. Bet tur, lietu izmeklējuši, nocērt viņam kreiso roku un labo kāju un nomet uz ledus … Dzeriet, vanagi, dzeriet, nebaidieties neko, tagad rokas un kājas vairs necērtam …

10

Šodien ļaudis pie kroga kāpa cits citam uz galvas, līda pie logiem lūkot. Sētā, uz lieveņa cauri izspiesties nevarēja. Redzami daudzi strēļu svārki — sarkani, zaļi, dzēr- veņkrāsā. Burzma, spaidīšanās. — Kas ir? Kuru? Par ko?… — Tur, kabakā, tīrajā istabā drūzmējās strēļi un tirgotāji. Blīvā tā pieelpojuši, ka no lodziņiem tecēja straumes. Strēļi atnesuši istabā pusdzīvu cilvēku — viņš gulēja uz grīdas un vaidēja tā, ka nelabi kļuva klausoties. Drēbes saplosītas lupatās, miesās labi barots. Pelēkajos matos sarecējušas asinis. Deguns, vaigi, — viss sadauzīts.

Rādīdami uz to, strēļi kliedza:

—   Drīz ar jums visiem tāpat notiks …

—   Vēl snaužat? Bet tie tur Ktikujā nesnauž…

—   Puiši, par ko vācieši sit mūsējos?

—  Labi, ka mums gadījās iet tur garām, izpestījām… Citādi līdz nāvei būtu sasituši…

—  Vai nelaiķa cara laikā tādas lietas notikās? Vai ļāva mūsējos aizskart nolādētajiem ārzemniekiem?

Ovsejs Ržovs, Pižova pulka strēlis, mēģināja nomierināt biedrus, tirgotājiem paklanīdamies, viņš teica:

—  Aiz nabadzības nākam pie jums, godīgie veikalnieku kungi, ievērojamie tirgotāji. Mums vairs nav kur palikt ar sievām un maziem bērniem. Līdz beidzamam esam noplukuši. Alga mums jau otro gadu nenāk. Pulkveži nomoka pārmērīgos darbos. No kā lai dzīvo? Pilsētā tirgoties mums neļauj, bet priekšpilsētās par šauru… Vācieši paņēmuši visu. Šogad linus jau laukā un visas dzijas uzpir- kuši. Adas uzpirkuši, paši, velni, miecē Kukujā… Sievieši mūsu pašu kurpes neparko vairs negrib pirkt, prasa lika! vāciešu. Nemaz dzīvot vairs nevar… Bet, ja neaizstāvēsiet mūs, strēļus, pašiem jums, tirgotājiem, tāpat būs beigas… Nariškini tikuši klāt pie cara naudas lādes… Šalkoņas… Tagad tikai gaidiet lādas muitas un nodevas — vēderus jums noplacinās… Sagaidīsiet Maskavā vēl ko ļaunāku — bajāru Matvejevu — no trimdas brauc mājās… Sirds viņam izkāmējusi niknumā. Visu Maskavu viņš aprīs …

Briesmīgi stenēja sasistais cilvēks. Briesmīgi, tumši bij strēļa vārdi. Tirgotāji saskatījās. īsti ticēt vis negribējās, ka Kukujas vācieši sadauzījuši šo bodnieķeli. Tumša lieta. Tomēr patiesību arī runā strēļi. Dzīvot kļuvis grūti — ar katru gadu trūcīgāk, nedrošāk. Kā tikai parādās kāds ziņojums: «Cars sacīja, bajāri nolēma,» — te atkal jauna nelaime: maksā, rauj naudu, ko gāzt kā akā… Kam tu žēlosies, kas aizstāvēs? Augstākie bajāri? Tie tikai vienu zin — piedzīt naudu kronim, bet, kā to naudu sadabūt, — kas viņiem daļas? Kaut beidzamo kreklu velc nost — atdod. Gluži kā ienaidnieki viņi te Maskavā.

Lokā, kas stāvēja ap sasisto, iespraucās tirgotājs, locīdams pirkstus sudraba gredzenos.

—   Mēs, tas ir, Vorobjovi, — viņš teica, — aizvedām uz tirgu Arhangeļskā jēlzīdu. Bet no mums, tas ir, vācieši, norunājuši savā starpā, to zīdu ne par grasi nenopirka. I n viņu vecākais, tas ir, Vulfijs, vēl uzkliedza mums: «Mēs, lūk, izdarīsim tā, ka Maskavas tirgonīši mums stāvēs pārmācībā par parādiem, un turpmāk piespiedīsim viņus, tas ir, mūs, maskaviešus, tikai ar vīzēm tirgoties …»

Visa istaba nodūca … Strēļi: — Nu, ko mēs jums sakām! To pašu vīžu arī drīz vien vairs nebūs! — Jaunais tirgotājs Bogdans 2iguļins izlēca lokā, nopurināja sprogainos matus.

—   Es tikko no Piejūras, — teica žirgti, — pēc trāna braucu. Bet kā aizbraucu, tā arī atbraucu — tukšām ragavām. Ārzemnieki, Makselins un Birkopovs, no piejūriešiem visus trāna taukus pa desmit gadiem uz priekšu atpirkuši. Un visi piejūrieši līdz pēdējam viņiem parādos. Ārzemnieki paņem no viņiem taukus par ceturtdaļccnu, nevienam citam bez pašiem pārdot neļauj. Un piejūrieši galīgā nabadzībā krituši, jūrā vairs nebrauc zvērus kaut, pavisam izklīduši… Mums, krievu cilvēkiem, tagad ceļa vairs nav uz ziemeļiem …

Strēļi atkal ierēcās, piedurknes atbraucīdami. Ovscjs Ržovs tvēra zobenu, nošķinda ar to, atņirdzās:

— Muins — paļauj tikai laiku — ar pulkvežiem izrēķināties … Tad arī bajāriem piekļūsim,.. Sazvanīsim trauksmi Maskavā ,.. Visi miesti mūsu pusē. Tikai jūs vien, tirgotāji, mūs atbalstiet… Nu, puiši, paceļ viņu, ejam tālāk …

Strēļi saķēra sadauzīto cilvēku — tas iegaudojās, galvu mētādams: — Vai, no-si-i-i-ta, — un vilka to laukā no istabas, izgrūstīdami saskrējušos, uz Sarkano laukumu — paradīt tautai.

Tirgotāji palika istabā — nemierīgi! Ai, tumšas, nelabas lietas! Sapiņķējies ar tiem strēļiem, tad tikai pielūko — jaucēji, viņi zaudēt neko nevar … Bet nepīsies — tā kā tā

bajāri aprīs …

11

Aleksašku šoreiz pēc vakarlūgšanas izpēra bez žēlastības — tikko vairs jaudāja atrāpties uz apakšstāvu. Apsedzās, klusēja, grieza zobus. Aļoška nesa viņam uz krāsns biezputru ar pienu. Stipri žēl viņam bij tā. — Ek, puis, kā viņi tevi tā …

Diennakti Aleksaška nogulēja karstākajā vietā pie skursteņa — un atlabās, sāka runāt:

— Tādu tēvu uz riteņa salauzīt vajadzētu, nezvēru plēsīgo … Tu, Aļoška, klusiņām paņem kokeļļu aiz svētbildēm, — es saziedīšu pakaļu, līdz rītam apkaltis, tad iesim prom … Mājās vairs nenākšu, lai tad vai grāvī jānosprāgst …

Visu nakti negaiss plosījās aiz baļķu sienas. Krāsns skurstenī gaudoja veļu balsis. Virtuvenes meitēns klusu raudāja. Aļoškam sapnī rādījās māte — stāv istabas vidū dūmos un raud, acis nepiemiegusi, ceļ tikai rokas pie galvas un gaužas… Aļoškam sapnī kļuva viņas bezgala žēl.

Gaismiņai tikko austot, Aleksaška uzmodināja viņu: «Diezgan gulēts, celies augšā!» Kasīdamies apāvās stingrāk. Sameklēja puskukuli maizes, paņēma to. Suņiem uzsvilpuši, atgāza pavārti un izlīda laukā no sētas. Rīts bij kluss, miglains. Mikli. Lāstekas švīkst un krīt zemē. Līkumotās, baļķiem bruģētās ielas melnas. Aiz koka pilsētas, pavisam tuvu, rīta blāzma plaukst asiņainām, miglotām strēlēm.

Slinki sargi no ielām aizvāca aizšķēršus, ko te pa naktīm nostāda pret klaidoņiem un zagļiem. Lamādamies valkājās nabagi, kropļi, plānprātiņi — no paša agra rīta ieņemt vietas baznīcas durvju piejumē. Pa Vozdviženkas ielu dzina maurojošos lopus — uz Ņegļinnajas upīti dzirdīt.

Kopā ar lopiem zēni aizgāja līdz Borovickas vārtu apaļajam tornim. Pie čuguna lielgabaliem aitādu kažokā snauda vācietis musketieris.

—   Te tu ej klusiņām, te cars tuvu, — Aleksaška brīdināja.

Pa Ņegļinnajas stāvo krastu, pa pelnu un mēslu kaudzēm "viņi aizkūlās līdz Iveras tiltam un pārgāja pa to. Ausa gaisma. Pār pilsētu vēlās pelēki mākoņi. Gar Kremļa sienām stiepās dziļš grāvis. Nesen noplēsto ūdensdzirnavu vietās šur tur rēgojās aizpuvuši pāļi. Krastā pacēlās karātavas — pa divi stabi ar šķērskoku. Pie vienām karājās garš cilvēks vīzēs, aiz muguras sasietiem elkoņiem. Lejup noliektā seja putnu izknābāta.

—   Redz, tur vēl divi, — Aleksaška rādīja: grāvja dibenā gulēja pa pusei sniega apputināti līķi, — tie ir zagļi, — tad lūk, kā tos …

Viss laukums bij gluži tukšs no Iveras līdz pat baltajai Vasilija Svētlaimīgā baznīcai ar zilo pamatni un zilajiem kupoliem. Pāri laukumam ragavu ceļš aizvijās uz Spaskas vārtiem. Virs tiem, virs zeltītā līkkāja ērgļa virpuļoja mākonis vārnu, tās brēca uztraukti, pavasarīgi. Melnā pulksteņa rādītāji bij aizslīdējuši uz astoņiem, zvani sāka zvanīt svešzemniecisku mūziku. Aļoška nomauca cepuri un sāka krustīties pret torni. Bailes še māca.

—   Iesim, Aleksaška, vēl ieraudzīs mūs te…

—   Kad es te esmu, nekā nebaidies, muļķi tāds.

Viņi gāja laukumam pāri. Viņā pusē cieši sablīvētas dēļu bodītes, balagāni, lūku pīteņa teltis. Veikalu rindu tirgotāji jau ņēma no durvīm nost atslēgas, izkāra uz mietiem preces. Maiznīcu rindā kūpēja krāsnis — sāka smaržot pīrāgi. Ļaudis plūda laukā no visām šķērsieliņām.

Aleksaška nepiegrieza nekādu vērību — iedos pa pakausi, nolamās: visur viņš bāza savu degunu. Pūlim cauri spraucās pie letēm, uzsāka sarunas ar pārdevējiem, apjautājās par cenu un kaulējās, palaida jokus. Muti ieplētis, Aļoška tikko tika viņam līdzi. Ieraudzījis resnu sievieti vadmalas kažokā un lapsādas cepurē virs lakata, Aleksaška sāka vilkt kāju pa zemi, pielīda bodniecei, drebinājās, stostījās: — N-n-nabagam, bā-bārenītim iedodiet, māmiņa bajāre, ba-ba-ba-dā mirstu nost… — Bodniece atraitne, pacēlusi svārkus, attaisija zem vēdera pakārto maku, izņēma divas kapeikas, iedeva, cienīgi pārkrustījās. . Zēni aizsteidzās nopirkt pīrāgus, iedzert karstu medus kulteni.

—  Es tev sacīju — ar mani tu nebēdā, — Aleksaška noteica.

Ļaužu pieplūda arvien vairāk. Daži nāca paskatīties svešos, paklausīties, ko runā, citi palielīties ar jaunām drēbēm, vēl citi — nočiept, kas nebij piesiets. Šķērsielā, kur sniegā kā velteņa paklājs sabiruši nogriezti mati, bārddziņi sauca ļaudis, šņakstinādami šķērēm. Vienu otru jau bij nosēdinājuši uz stāvu uzstatītas pagales, podu galvā uzmaukuši, apgrieza matus. Vislielākais troksnis bij diegu un dziju rindā. Se sievietes, pirkdamas un pārdodamas dzijas, adatas, pogas un dažādus citus šujamos piederumus, kliedza kā ugunsgrēkā. Lai nenoklīstu, Aļoška turējās Aleksaškam pie jostas.

Kad viņi atkal iznāca laukumā — kaut kas skrēja, par kaut ko kliedza. No Varvarkas virzījās milzīgs pūlis. Auroja, spiedzoši svilpa. Strēļi uz rokām nesa sadauzītu cilvēku.

—  Pareizticīgie, — viņi ar asarām sauca uz visām pusēm, — paskatieties, ko padarījuši tirgotājam …

Nolika to kādās lubu ragavās. Uz tām pakāpies, strēlis Ovsejs Ržovs sāka klāstīt atkal to pašu: ka vācieši aiz naida gandrīz līdz nāvei sadauzījuši godīgu tirgotāju, ka augstākie bajāri drīz visu Maskavu pārdošot ārzemniekiem … Aleksaška un Aļoška aizspraucās pie pašām ragavām.

Uz pirkstgaliem pietupies, Aļoška sadauzītajā cilvēkā tūliņ pazina to pašu tuklo ārpilsētnieku ar šaurajām ačelēm un zaķādas cepuri, kas Lubjankā pārdeva viņam divus krāsnī ceptus pīrādziņus. No viņa nāca degvīna smaka. Stenēt viņš vairs nestenēja. Uz sāniem gulēdams, purnu salmos ieracis, tikai atkārtoja paklusām:

—   Vai—vai… Kristus dēļ, laidiet mani vaļā …

Ovsejs Ržovs krustīdamies klanījās pret baznīcām un

tautu. Strēļi čukstēdami maisījās pūlī. Iedegās niknums. Piepeši atskanēja kliedzieni: — Jāj, jāj!

No Spaskas vārtiem pa ragavu ceļu lēkšoja divi jātnieki. Priekšējais — strēļa dzērveņkrāsas svārkā un ielauzītā

cepurē. Viņa līkais, dimantiem rotātais zobens kuļājās gar samta zirgsegu. Nepieturējis lēnāk, palaidis pavadu, viņš iedrāzās pūlī. Pārbiedētas rokas saķēra zirgu aiz iemauktiem. Jātnieks ātri grozīja galvu, rādīja retos dzeltenos zobus, platu pieri ar iegrimušām acīm, sarainu bārdeli… Tas bij Tararujs — kā viņu Maskavā saukāja — kņnzs Ivans Andrejevičs Hovanskis, vojevoda, vecas dzimtas bajārs un liels sikdzimušo Nariškinu pretinieks. Ieraudzījuši, ka viņš strēļu svārkā, strēļi sāka kliegt:

—   Pie mums, pie mums, Ivan Andrejevič! — un skrēja tam klāt.

Otrais, kas piejāja lēnāk, bij Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins. Papliķēdams zirgam kaklu, viņš apvaicājās:

—   Dumpojaties, pareizticīgie? Kas jūs apvainojis, par ko? Stāstiet, stāstiet, mums par tautu dienu un nakti sirds sāp… Cars no augšas ieraudzīja jūs, sabijās kā jau bērns, sūtīja mūs uzzināt…

Mutes ieplētuši, ļaudis apbrīnoja viņa brokāta drēbes kažoku — pusi Maskavas var nopirkt par tādu kažoku, — skatījās uz mirdzošajiem gredzeniem viņa pirkstos, kas pliķēja zirgu, — uguns sprēgāja no tiem gredzeniem. Ļaudis kāpās atpakaļ, neko neatbildēja. Pasmīnēdams Vasilijs Vasiļjevičs piejāja un apturēja cieši blakām Hovanskitn.

—   Atdodiet mums pulkvežus rokās, mēs paši tiksim galā ar tiem: uz galvas lejā no baznīcas torņa, — strēļi viņam sauca. — Par ko bajāri tur augšā domā? Kādēļ mums par caru uzcēluši puišeli, Nariškinu izdzimteni?

Hovanskis ar cimda malu gludināja pussirmās ūsas. Pacēla roku. Visi apklusa.

—   Strēli! — viņš pieslējās sedlos kājās, aiz piepūles kļuva sarkans, viņa rīkles balsi sadzirda paši attālākie. — Strēļi! Tagad redzat paši, kādā nepanesamā jūgā bajāri jūs nolikuši… Tagad dievs zin kādu caru izvēlējuši… Es viņu neesmu izsaucis… Un redzēsiet gan. ne tikai naudu — pat ēst jums nedos… Un strādāsiet kā vergi… Un jūsu bērni nokļūs pie Nariškiniem mūža verdzībā. Vēl ļaunāk nekā to… Pārdos jūs un tāpat mūs visus svešzemniekiem… Maskavu pazudinās un pareizticību izdeldēs… Eh, bij krieviem spēks, bet kur tas tagad?

Tad viss pūlis tik drausmīgi sāka kliegt, ka Aļoška pārbijās: — Nu gan pavisam samīs… — Aleksaška Meņšikovs, pa ragavām lēkādams, svilpa diviem pirkstiem mutē.

Un tikai to vēl varēja sadzirdēt, ka Tararujs, sedlos atsēzdamies, nokliedza:

—  Strēļi! Aiziet pāri upei pie pulkiem, tur mēs runāsim …

12

Laukumā palikās tikai izjūgtās ragavas un Aļoška ar Aleksašku. Sadauzītais ārpilsētnieks paslējās, palūkojās apkārt caur pietūkušajām spraudziņām un ilgi šņauca degunu.

—  Tēvocīt, — Aleksaška uzrunāja to, Aļoškam pamirkšķinājis, — mēs aizvedīsim tevi uz māju, mums tevis žēl.

Ārpilsētnieks vēl nebij gluži atjēdzies. Zēni veda viņu, tas murkšēja kaut ko, streipuļoja. Piepeši: — Stāt! — atgrūda zēnus un lamādamies draudēja kaut kam, piespēra izblīdušā veltenī auto kāju. Viņi gāja uz Serpuhovas vārtiem aiz upes. Ceļā dabūja zināt, ka viņu sauc par Fedjku /ajacu. Viņa sēta ārpilsētā nebij liela, sakņu dārzā viens vienīgs koks ar kovārņu perēkļiem, bet vārti un māja jauni. — Lūk, te nu ir pīrādziņi un bulciņas, — nopriecājās Zajacs, ieraudzījis savu sētu, — tie medū ceptie, mīļie, paglābs mani…

Vārtiņus atvēra bakurētaina sieva ar iztecējušu aci. Zajacs atgrūda to, Aleksaška ar Aļošku iešmauca pakaļ.

—  Kur jūs? Ko jums vajag? — gribēja mesties tiem virsū, bet tad atmeta ar roku un iegāja istabā. Apsēdās uz jaunu lūku pīteni apsegta sola, sāka aplūkot sevi — viss saplēsts vienās skrandās. Nogrozīja galvu, sāka raudāt.

—  Nosita mani, — viņš teica vienacei sievai. — Kas sita, par ko, neatceros vairs. Dod tīras drēbes, ko uzvilkt! — Un piepeši ieaurojās, solu ar dūri dauzīdams.

—  Pirti izkurini, es tev pavēlu, vienacis suns!

Sieviete pagrozīja degunu, aizgāja. Zēni spiedās tuvāk krāsnij, kas aizņēma pusi istabas. Zajacs ierunājās:

—  Jūs mani izpestījāt, zēni. Tagad — lūdziet, ko gribat… Man visa miesa sadauzīta, nevienas veselas ribas vairs nav. Kā es tagad — ņemšu muldiņu un iešu tirgoties? Ak tu kungs… Bet veikals taču negaida.

Aleksaška atkal pamirkšķināja Aļoškam. Atbildēja:

—   Algas mums nekādas nevajag. Atļauj pārgulēt!

Kad Zajacs aizvilkās uz pirti, zēni uzrāpās uz krāsns.

—  Rītu iesim viņa vietā pīrāgus pārdot, — Aleksaška pačukstēja, — es tev teicu — ar mani tu nekur nepazudīsi.

Ar gaismiņas svīdu vienace sieva sašāva krāsnī miklas kunkuļus, maizītes ar ogām un pīrāgus — gavēnim ar zirņiem, rāceņiem, sālītām sēnēm un pārējos — ar zaķa un liellopu gaļu, ar laksiņiem. Fedjka Zajacs stenēja uz lāvas zem kažoka — nevienu locekli nevarēja pakustināt. Aleksaška izslaucīja istabu, aizskrēja sētā pēc ūdens, pēc malkas, iznesa pelnus, samazgas, aizsūtīja Aļošku padzirdīt Zajaca lopus, — viss viņam tā vien ņirbēja rokās, visu — ar jokiem vien.

—   Ņiprs puika, — Zajacs stenēja, — ak, kā gribētos sūtīt tevi ar pīrāgiem uz tirgu … Nu, bet ar naudu būsi prom, nozagsi… Par daudz ņiprs tu esi…

Tad Aleksaška sāka bučot kaklā uzkārto krustu, ka naudu nenozagšot, noņēma no sienas četrdesmit svēto bildi un bučoja to. Ko tu ar tādu iesāksi? — Zajacs noticēja ar. Sieva sakrāva muldiņās zem lupatām divi simti pīrāgu. Aleksaška ar Aļošku apsējās priekšautus, dūraiņus aizbāza aiz jostas un, muldiņas paņēmuši, izgāja no sētas.

—   Sanāciet! Krāsnī cepti pīrāgi, medus pīrāgi, pusgrasi pāris, tikko no krāsns! — Aleksaška kliedza pilnā kaklā, garāmgājējos skatīdamies. — Sanāk, saskrien, izķer! — Ieraudzījis pulciņā sastājušos strēļus, padejodams skaitīja kā no grāmatas: — Saskrien, cara pīrāgi, bajāru pīrāgi. Kremlī paņēmām, pa kaklu saņēmām, Nariškini koda, vēdergraizes tos soda.

Strēļi smējās, izķerdami pīrāgus. Aļoška savējos tāpat izkliedza ar visādām piedevām. Nepaspēja ne līdz upei aiziet, kad bij jāgriežas atpakaļ pēc jaunas preces.

—  Jūs, zeņķi, man dievs atsūtījis, — Zajacs brīnījās.

13

Mihaila Tirtovs jau trešo nedēļu dauzījās pa Maskavu: nebij ne dienesta, ne naudas. Toreiz Lubjankas laukumā rakstveži ņirgājās par viņu. Ne zemi, ne zemniekus viņam nedeva. Kņazs Romodanovskis lamāja viņu un kaunināja, pavēlēja ierasties nākamo gadu, bet bez blēžošanās, ar labu zirgu.

No laukuma viņš devās pārgulēt iebraucamā vietā. Ceļā sastapa vecāko brāli, arī tas viņu izlamāja par viņa nelaimi un atņēma zirgu. Neatguvās tikai atņemt zobenu un vectēva jostu, strīpaina zīda, ar sudraba sprādzēm. To pašu vakaru krogā, no degvīna ar ķiplokiem iekārsies, Mihaila ieķīlāja krodziniekam gan zobenu, gan jostu,

Mihailam pietaisījās klāt divi acīgi maskavieši — viens teicās tirgotāja dēls, otrs rakstveža palīgs, droši vien abi bij parastie krogu brīvdzērāji, — sāka Mihailu lielīt, bučot uz mutes, apsolīja pajautrināt. Ar tiem Mihaila nokūlās veselu nedē|u. Tie viņu veda slepenā vietā pie kāda grieķa — pīpot tabaku no ūdeni pildītiem govju ragiem: nopīpojās līdz nemaņai, rādījās visādi ķēmi, māca salda baisma.

Veda cara mazgātuvē — tautas pirtī pie Maskavas upes — ne tik daudz sutināties kā paskatīties, pasmieties, kad no sutas mākoņiem kopējā pirts priekšiņā izšaujas kaili sievišķi, slotām aizsegušies. Arī tas Mihailam izlikās kā reibonis, ne sliktāks par tabaku.

Mēģināja pierunāt Iet pie savedējas — netiklas mātītes. Bet Mihaila aiz jaunuma vēl baidījās aizliegtā. Atcerējās, kā tēvs pēc vakarlūgšanas, pirkstiem nokniebis apdegušo sveces galu, atvēra vecu grāmatu ādas vākā ar misiņa aiz- spraudēm, apšķīra lapu ar sataukotiem stūriem un lasīja par sievām:

— «Kas tad ir sieva? Kārdinājuma tīkls cilvēkiem. Spodra sejā, acīm mirkšķinoša, kājām spēlējoša, daudzus ar to safnaitājoša un grēka ugunis locekļos aizdedzinoša… Kas tad ir sieva? Čūskas midzenis, slimība, velna panna, nejēgas niknums, elles kārdinājums, velna perējums …»

Kā tur lai nebaidās! Reiz ieveda viņu krogā pie Pokro- vas vārtiem. Nepaguva apsēsties — no lūku pīteņa aizkara izlēca neliela meiča atpītiem matiem: uzacis melni izkrāsotas — no deguna pasaknes līdz deniņiem, acis apaļas, ausis garas, vaigi sviklu sulu gandrīz zili notriepti. Nometa lupatsegu un tad kaila, tukla un balta ņēmās dejot ap Mihailu — valšķināt ar vienu, ar otru roku vara gredzenos, šķindošās aprocēs.

Viņam tā izlikās velnišķa — tik nejauks, gandrīz šausmīgs viņas kailums … Dvaša smird pēc degvīna, pati pēc karstiem sviedriem… Mihaila uzlēca kājās, mati likās saslienamies, mežonīgi iekliedzās, atvēzējās pret meitu un neiesitis izmetās laukā uz ielas.

Pavasara dzeltenā rieta blāzma dzisa apklusušās ielas tālē. Gaiss reibinošs. Ledutiņš šņirkst zem zābakiem. Aiz cietokšņa zilā torņa ar dzelzs karodziņu galā, pāri stāvajam jumtam lien mēness ripa — vara sarkana, spīd Mihailam taisni sejā… Baismīgi.,, Zobi klab, krūtīs

aukstums… Aizsmilkstējās kroga durvis, un uz lieveņa kā balta ēna parēgojās tā pati meita:

—   Ko tu baidies, nāc atpakaļ, mīlulīti

Mihaila metās bēgt, atpakaļ neatskatījies.

Nauda drīz bij pagalam. Draugi nozuda. Skumdams par apēsto un nodzerto, par redzēto un neaiztikto, Mihaila maldījās gar sētām. Ne domāt negribējās par atgriešanos apriņķī pie tēva.

Beidzot iedomāja vienaudzi — krusttēva dēlu Stjopku Odojevski un pieklauvēja pie tā vārtiem. Kalpi saņēma viņu pavisam nelaipni, mūļi visiem kā slepkavniekiem. — Kur lien uz lieveņa cepuri galvā! — Viens norāva Mihailam cepuri. Piedraudēja gan, tomēr ielaida. Plašajā, siltajā priekštelpā ar zvērādām pārklātiem soliem viņu sagaidīja skaists — kā piparkūka — pusaudzis atlasa kreklā, brīnišķos safjānādas zābaciņos. Nekaunīgi acīs skatīdamies, apvaicājās pieglaimīgi:

—   Kādas darīšanas pie bajāra?

—   Pasaki Stepanain Semjonovičam — viņa draugs, sak, Miška Tirtovs liek izteikt viņam savu padevību.

—   Pateikšu, — pusaudzis dziedoši novilka un aizgāja laiski, zīdainās cirtas nopurinādams. Krietni nācās gaidīt. Nabagie nav lepni. Pusaudzis parādījās atkal, pamāja ar pirkstu. — Ej iekšā!

Mihaila iegāja krusta palātā. Nobijies sirdīgi krustījās pret kaktu, kur svētbildēm priekšā brokāta aizkars ar zelta mežģīnēm. Paglūnēja apkārt, — jā, tā nu viņi dzīvo, tie bagātie. Kādi jauki izgreznojumi! Sienas pūkainu samtu apsistas. Uz grīdas — paklāji un paklājiņi — pavisam raibs. Soliem samta pārsegi. Uz palodzēm — pērlītēm izšūti apklāji. Gar sienām zīdu un samtu apsegtas lielas un mazas lādes. No katras tādas segas — svārki vai ferjāza, kādi sapnī nav redzēti… Pretim logiem — koka tornītis ar pulksteni, uz tā — vara zilonis.

—   A, Miša, sveiks! — ierunājās Stjopka Odojevskis, durvīs stāvēdams. Mihaila piegāja tam klāt, paklanījās — pirkstiem pieskārās paklājam. Par atbildi Stjopka palocīja galvu. Tomēr nevis kā kalpam, bet kā muižnieka dēlam pasniedza paspiest miklo roku. — Sēdies, būsi viesis!

Pats apsēdās, ar spieķi spēlēdamies. Arī Mihaila apsēdās. Stjopkam apcirptajā galvā dārgakmeņiem izšūta cepurīte. Piere — kā muciņa, bez uzacīm, plaksti apsarkuši, deguns — pašķībs, maziņais zods retu pūku apaudzis. «Tādu izdzimteni ar šņaucienu var zemē nogāzt, un tomēr tādam — tā lielā manta,» Mihaila nodomāja un zemodamies, kā jau nabagam klājas, sāka stāstīt par savu nelaimi un par nabadzību, kas ēd viņa jaunību.

—   Stepan Semjonič, dieva dēļ, pamāci tu mani, savu kalpu, kur man piemesties… Man vai klosteri jāiet… Vai uz lielceļa laupīt… — Sos vārdus padzirdis, Stjopka atmeta galvu, izvalbītās acis viņam kļuva stiklainas. Bet Mihaila nelikās ne manījis, it kā par to laupīšanu tikai aiz plānprātības ieminējies… — Stepan Semjonič, nav vairāk spēka paciest nolādēto nabadzību…

Brīdi abi klusēja. Mihaila pūta — paklusām, pieklājīgi. Stjopka, nelabi smīkņādams, vilka spieķi pa spārnainā zvēra apveidiem paklājā.

—   Kādu padomu tev lai dod, Miša … Gudrajam dažādi līdzekļi, bet muļķiem tikai ubagu tarba un cietums… Lūk, kā tas pats Volodjka čemodanovs divas krietnas sādželes kaimiņam noblēdīja … Leontijs Pustorosļevs čižoviein atņēma prāvu muiželi tepat pie Maskavas…

—   Dzirdēju, pabrīnījos… Bet kā izdarīt tādu lietu — atņemt? Tas nav nekāds joks.

—   Nolūko sādžiņu un palaid ziņu par to muižnieku! Tā to lietu dara.

—   Kā — palaid ziņu?

—  Nu tā: laukumā no rakstveža palīga par kapeiku nopērc papīru un tinti un uzraksti sūdzību …

—   Kādu sūdzību? Par ko sūdzēt?

—   Jauns tu esi, Miša, piens vēl uz lūpām… Redzi, kā I,evka Pustorosļevs aizgāja pie Cižova svētīt vārda dienu, bet dzert tik daudz nedzēra kā klausījās un, kur vajadzīgs, arī pats piebalsoja. Vecais Cižovs pie galda tad arī laiž vaļā: — Lai dievs dod lielajam valdniekam Fjodoram Alek- sejevičam ilgu mūžu, bet tagad runā, ka pat līdz atgavē- nim nedzīvošot — Kremlī pagājušo nakti vista dziedājusi kā gailis… — Pustorosļevs nav muļķis, uzlēcis kājās un iekliedzies: — Vārds un darbs! — Visus viesus līdz ar vārda dienas svinētāju ciet, prom uz Slepeno lietu prikazti. Pustorosļevs: — Tā, sak, un tā, Cižovs teica par caru zaimojošus vārdus. — Cižovam rokas izlauza un — pie kāķa. Un tad sākās izmeklēšana par to vistu, kas dziedājusi kā gailis. Pustorosļevam par uzticīgu dienestu — Cižova sādžu, bet Čižovu — Sibīrijā uz visu mūžu. Redzi, gudrie tā dara … — Stjopka pacēla pret Mihailu nemirkšķinošās zivs acis. — Volodjka Čemodanovs izdarīja vēl vienkāršāk: apsūdzēja, ka kaimiņu sētā gribējuši nosist viņu, bet rakstvežiem apsolīja trešo daļu laupījuma. Kaimiņš ar prieku gatavs atdot visu, lai tikai tiek vaļā no tiesas…

Pārdomājis Mihaila atbildēja, cepuri ripinādams:

—  Ar tiesām man nav piedzīvojumu, Stepan Semjonič.

—  Ja tev piedzīvojumi bijuši, es tevi nemācītu… (Stjopka iesmējās tik nejauki, ka Mihaila atvirzījās atpakaļ, skatīdamies uz viņa sīkajiem, izdrupušajiem zobiem.) Pa tiesām staigāt, tur piedzīvojumi vajadzīgi… Citādi — pielūko vien — vēl pats nokļūsi pie kāķa… Tā tas ir, Miša, — ar stipro neej lauzties, bet vājajam dod pa kaklu… Es skatos, tu esi atnācis pie manis pavisam bez baiļu…

—   Stepan Semjonič, kā tad nu es — bez baiļu…

—   Klusē, vajag mācīties klusēt… Es te ar tevi sarunājos laipni, bet vai tu zini ar, kā tas notiek ar citiem? … Teiksim, man garlaicīgi. Sasitu plaukstas… Istabā saskrien kalpi… Pajautriniet mani, uzticamie vergi… Paņemtu tevi aiz baltajām rokām, sētā laukā, — paspēlētos kā kaķis ar peli. — Atkal pasmējās ar muti vien, acis kā mirušas. — Nebaidies, es šodien no paša rīta jokojos vien.

Mihaila uzmanīgi piecēlās, taisījās paklanīties. Stjopka piedūra viņam ar spieķa galu, piespieda apsēsties.

—   Piedod, Stepan Semjonič, aiz muļķības izrunājos nevietā.

—   Nevietā tu nerunāji, bet tik drošs esi, kā tev ne pēc sava stāvokļa, ne pēc vietas, ne pēc dzimuma neklājas, — Stjopka atteica auksti un svarīgi. — Nu, dievs piedos. Nākamo reizi priekšnamā gaidi mani, bet, ja sauc istabā, — turies pretī, neej. Ja sēsties lieku — nesēsties. Un klanīties man vajag nevis ar lielo paklanīšanos, bet pie kājām.

Mihailam nodrebēja nāsis, tomēr novaldījās, sāka pazemīgi pateikties par pamācību. Stjopka nožāvājās, pārkrustīja muti.

—  Jāpalīdz, jāpalīdz tavai nabadzībai… Kaut kas man ir padomā… Klusuciest tu proti?… Nu labi. Redzu, ka saprātīgs puisis esi… Sēdies tuvāk… (Viņš piesita spieķi, Mihaila žigli piesēda blakām. Stjopka to apskatīja uzmanīgi.) Kur tu esi apmeties — krogā? Pie manis nāc pārgulēt. Iedošu tev svārkus, ferjāzi, bikses, greznus zābakus, bet tās savas pluskas pagaidām noglabā. Kāda bajāre jā- palaksto.

—  Tādā kārtā? — .Mihaila tumši piesarka,

—  Tādā pašā — velns jāpajautrina. Bez rūpēm pilnu kabatu jefimoku dabūsi… Ir tāda ievērojama bajāre.,.

Sēž uz naudas lādes, bet velns viņu urda… Saprati, MiŠka? Ja paklausīgs būsi, tad tava laime… Bet, sāksi blēžoties, likšu iemest bedrē pie lāčiem — ne kauliņus neatradīs. (Viņš pastiepa rokas no pēr|ainām aprocēm un sasita plaukstas. Ienāca tas pats pirmītējais nekaunīgais pusaudzis.) Feoktist, aizved muižnieka dēlu uz pirti, izdod viņam labu veļu un drēbes… Vakariņās atvedīsi viņu pie manis.

14

Carevna Sofija pārnāca no pusdienas dievkalpojuma — piekususi. Divus lielgavēņa kalpojumus nostāvēja. Paēda melnu maizi ar kāpostiem, bet pat tos — tikai mazu drusciņ. Apsēdās tēva krēslā, kas atvests no aizjūras, uz ceļiem izšūtā kabatas lakatiņā nolika dievmaizi. So krēslu pēc viņas pavēles nesen kā atnesa no Šķautņu[4] palātas. cara atraitne Natalija, dabūjusi zināt, kliedza: — Carevna drīz vien arī troni liks aizvilkt savā istabā… — Lai paskaišas vien cariene Natalija.

Marta saule daudzkrāsainiem stariem karsti svelinēja pa divu lodziņu sīkajām rūtīm. Istabiņa spodra, vienkārša, smaržo pēc sausām zālēm. Sienas baltas kā mūķenes mājoklī. Podiņu krāsns ar mūrīšiem karsti nokurināta. Visas lietas, soli, galds audeklu pārsegti. Lēnām griežas stāv- pulksteņa rozē'm izkrāsotā ciparnīca. Grāmatu skapītis aiz- kariņu aizvilkts: lielais gavēnis, grāmatām, ne laikkavēk- lim tagad nav vietas.

Vadmalas zābaciņos tērptās kājas Sofija nolika uz soliņa, acis pievērusi, snaudā šūpojās. Pavasaris, pavasaris, pa pasauli klaiņo saldais grēks, ielien arī jaunavas istabiņā… Un vēl lielā gavēņa dienās!… Vajadzētu nolaist lodziņiem aizkarus, apdzēst daudzkrāsainos starus — negribas celties, negribas pasaukt meiču. Vēl atmiņā dzied veclaicīgās dievbijības dziesmas, bet dzirde kāri ausās, — vai neaizčīkstējās grīdas dēlis, vai nenāk mana mūža gai- šumiņš, ak, vai neienāk grēks… «Nu, kas par to, izlūgšos piedošanu… Visas svētās mītnes kājām apstaigāšu. Lai ienāk.»

Istabiņā miegaini, tikai pulksteņa vēzēklis takŠ. Cik daudz še izliets asaru. Cik reižu Sofija skraidījusi starp šīm sienām. Kliedz, sakošļā rokas — viena alga, gadi aizrit, jaunība nozied. Cara meitai nolemts mūžu palikt jaunavās, mūķenes melnajā ģērbā … No šis istabiņas tikai viens ceļš — uz klosteri. Cik še tādu carevnu — naktīm mežonīgās balsīs kliegušas spilvenā, plēsušas bizes — neviens nav redzējis, nav dzirdējis.

Cik daudzas viņas te nodzīvojušas neauglīgu mūžu un tagad atdusas zem klosteru akmens plāksnēm. Pat vārdi aizmirsti šīm bēdu jaunavām. Vienai patrāpījās laime — kā pārgalvīgs putns izspurdza no jaunavu cietuma. Paļāva sirdij vaļu — mīlēt… Un acu gaišumiņš Vasilijs Vasiļjevičs ir skaists, nevis šāds vai tāds vīrs ar pletni un smagiem zābakiem, — iemīlētais ar saldu valodu, pie- glaimīgs un nepacietīgs mīļākais… Vai, grēks, grēks! Nolikusi dievmaizi, Sofija vārgi atvēcinājās rokām, it kā atgaiņādama to, un aizvērtām acīm uzsmaidīja siltajiem stariem logā, saviem liesmainajiem rēgiem …

15

Aizčikstējās grīdas dēlis. Sofija saslējās, urbjoši skatīdamās durvīs, it kā tūliņ, zelta mētelī tinies, ielidos ugunsspārnotais samaitātājs. Lūpas sāka drebēt, — atkal atspieda elkoņus pret samta balstu, seju nolaida plaukstā. Dimdoši pukstēja sirds.

Zemajās durvīs pieliekdamies, uzmanīgi ienāca Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins. Apstājās, ne vārda neteicis. Kā jūras vilnis Sofija aptvertu viņu ar visu savu sakaisušo augumu. Bet izlikās aizsnaudusies: tā bij pieklājīgāk, — nogurusi carevna, dievkalpojumā stāvēdama, nu atpūšas smaidu uz lūpām.

—  Sofija! — viņš pasauca tikko dzirdami. Pieliecās, brokāta drēbēm švīkstinādams. Sofijai pavērās lūpas. Tad viņa smaržotās ūsas sakutināja vaigus, siltās lūpas pieglaudās, piekļāvās cieši. Sofija satraucās, neizsakāma iekāre pāršalca mugurai, kā svelošas ņirbas izkusa viņas platajos gurnos. Pacēla rokas — apķert Vasilija Vasiļje- viča galvu, bet tomēr atgrūda to.

—  Ak, atkāpies!… Ko tu, grēkam, piektdienā tā…

Atvēra gudrās acis un kā vienmēr nobrīnījās par Vasi- lija Vasijjeviča skaistumu. Sajuta, ka viņš nepacietīgs. Nogrozīja galvu, visu augumu pārplūda līksme…

—   Sofij, — viņš teica, — lejā Ivans Mihailovičs un Ivans Andrejevičs Hovanskis ar svarīgām ziņām atnākuši pie tevis. Iznāc laukā! Nekavējama lieta …

Sofija saķēra viņa rokas, piespieda savām pilnīgajām krūtīm un noskūpstīja tās. Skropstas viņai bij valgas aiz pārliekas mīlas. Piegāja pie spogulīša — sakārtot vainagu un pavirši pārlaida acis savai atēnai — neglīta, bet tomēr mīl…

—   Iesim!

Pie stenderotā lodziņa, augstām cepurēm griestu velvi skardami, stāvēja Hovanskis un Ivans Mihailovičs Milo- slavskis, carevnas krusttēvs, — platiem vaigu kauliem, šaurām acu šķirbiņām, gluži nosvīdis, jaunā, dāvinātā kažokā, aiz tukluma un uztraukuma asiņu pieplūdušu seju. Atri pieiedama, Sofija pēc mūķeņu paražas nolieca galvu. Ivans Mihailovičs cik spēdams izstiepa lūpas un bārdu — tuvāk pieiet neļāva vēders.

—   Matvejevs jau Troicā. (Sofijas zaļganās acis paplē- tās.) Mūki viņu saņem kā caru … Divpadsmitā maijā jāsagaida Maskavā. No Troicas tikko kā atjāja mans krustdēls Petjka Tolstojs… Stāsta — AAatvejevs pēc dievkalpošanas visu ļaužu priekšā gānījis mūs, Miloslavskus: — Kraukļi, sak, salaidušies ap cara naudas lādi… Pa strēļu šķēpiem grib pilī ielēkt… Tikai tam tā nebūt! Nožņaugšu dumpi, strēļu pulkus izsūtīšu pa pilsētām un uz robežu. Augstajiem bajāriem spārnus aplauzīšu. Pēterim Aleksejevičam par uzticību skūpstu krustu. Bet viņa mazgadības laikā lai valda māte Natalija Kirilovna, — agrāk nemiršu, pirms tas viss tā nebūs noticis …

Sofijas seja samācās pelēka. Viņa stāvēja, galvu un rokas nokārusi. Tikai ragainais vainags trīsēja un resnā bize raustījās uz muguras. Vasilijs Vasiļjevičs stāvēja attālāk krēslā. Hovanskis drūmi raudzījās grīdā, sacīja:

—   Notiksies, bet tikai ne tas… Matvejevs Maskavu neredzēs …

—   Bet vēl ļaunāk kā citus, — vēl steidzīgāk čukstēja Miloslavskis, — ķēzījis un gānījis kņazu Vasiliju Vasiļje- viču. «Vaska Goļocins tvarstās pēc cara kroņa, galvu viņam noņemsim…»

Sofija lēnām apgriezās un uztvēra Vasilija Vasiļjeviča skatienu. Viņš pasmīnēja, vārga, žēla krunciņa ievilkās mutes kaktiņā. Sofija saprata — viņa liktenis izšķiras, tagad runa par viņa galvu… Par vienu šo krunciņu viņa būtu ar mieru tūlīt nodedzināt visu Maskavu… Apspiedusi uztraukumu, Sofija prasīja:

—   Bet ko runā strēji?

Miloslavskis šņāca vien, Vasilijs Vasiļjevičs mīkstiem soļiem apgāja istabai apkārt, palūkodamies aiz visām durvīm, atgriezās un nostājās Sofijai aiz muguras. Viņa nevarēja novaldīties, pārtrauca Hovanski, kas bij sācis stāstīt.

—   Carienei Natalijai Kirilovnai iekārojies asiņu… Kāpēc gan? Vai vēl vienmēr nevar aizmirst savu zemo dzimumu, — pie tēva un mātes dzīvodama, nēsāja vīzes… Visi zin, ka toreiz, kad Matvejevs aiz līdzcietības pieņēma to savā pilī, viņai nebij ko pārmainīt kreklu … Bet kungu meitas dzīvokli nekad nebij redzējusi, ar zemniekiem pie viena galda degvīnu dzēra. — Sofijai tuklais, pērjotās krekla apkakles cieši apžmaugtais kakls pietūka dusmās, vaigi pārklājās plankumiem. — Jautri savu mūžu cariene nodzīvoja ar nelaiķa tētiņu, arī ar patriarhu Nikonu dažādi joki notikās… Mēs, tie tuvinieki, gan zinām… Brālītis Petruša — tīrais brīnums — pēc sejas un izskata tēvam nemaz nav līdzīgs… — Gredzenus kopā sasitusi, Sofija savilka dūres, piespieda pie krūtīm… — Es esmu meita, man kauns runāt ar jums par valsts lietām… Bet, ja — ja Natalijai Kirilovnai iegribējies asiņu, tad asinis viņa dabūs… Vai arī jums visiem galvas būs nost un es metīšos akā …

—   Tīkami, tīkami dzirdēt tādus vārdus, — ieminējās Vasilijs Vasiļjevičs. — Tu, kņaz Ivan Andrejevič, pastāsti carevnai, kas notiekas pulkos…

—   Atskaitot Jātnieku pulku, visi citi stāv par tevi, Sofija Aleksejevna, — Hovanskis sacīja. — Katru vakaru strēļi salasās lielos baros pie sardzes mājām, sviež logos akmeņiem, rungām, nekaunīgi lamā pulkvežus… (— Kha… — Miloslavskis aizrijās pie šī vārda, Vasilijs Vasiļjevičs sabijies pamirkšķināja acis, bet Sofija pat ne pieri nesarauca …) Pulkvedi Btihvostovu un sotņiku Bo- borikinu, kas sāka stingri runāt un aprāt, strēļi uzvilka zvanu tornī un no turienes nogāza zemē, un kliedza pie tam: — Jauki, jauki… — Pavēles viņi vairs negrib klausīt; priekšpilsētās, Baltajā pilsētā un Kitajā sapulcējas baros un bazāros kūda ļaudis, staigā ap tautas pirtīm un kliedz: — Negribam, ka pār mums valda Nariškini un Matvejevs, kaklus mēs viņiem apgriezīsim…

—   Kliegšanai viņiem rīkles lielas, bet mēs gaidām no viņiem lielus darbus. — Sofija izslējās, niknumā sarauca uzacis. — Lai nebaidās šķēpos uzdurt Artamonu Matve- jevu, Jazikovu un Ļihačovu, manus ienaidniekus, un Na- riškinus — visu sēklu… Lai nebaidās novākt puišeli, viņu kucēnu… Pamāte, pamāte!… Nolādētā … Se, ņem … — Sofija ar reizi norāva no rokām visus gredzenus, dūrē sažmaugusi, pasniedza Hovanskim. — Aizsūti viņiem… Saki tiem — visu viņi dabūs, ko lūdz… Ij algu, ij zemi, ij brīvības… Lai tikai nenobaidās, kad vajag… Saki viņiem, lai izsauc mani par valdnieci.

Miloslavskis pārbīlī tikai rokām savēcināja pret Sofiju. Hovanskis neprāta iekaismē ņirdza zobus… Vasilijs Vasiļjevičs aizsedza acis ar plaukstu nezin kāpēc, — varbūt negribēja rādīt, kāda augstprātība no šiem vārdiem atplauka viņa sejā …

16

Pa pavasara laiku Aleksaška ar Aļošku atbarojās pīrāgiem. Dzīve — ka labāku nevar vēlēties. Aptaukojās arī Zajacs, palaidās slinkumā. — Diezgan esmu nostrādājies savā laikā, tagad jūs, zēni, papūlieties manā vietā! — Augu dienu sēdēja uz lieveņa, skatīdamies vistas un zvirbuļus. Ieradinājās kost riekstus. Aiz slinkuma un aptaukošanās viņam sāka uzmākties domas: «Bet ja nu zēni noslēpj naudu? Nevar būt, ka viņi nezog, lai arī tikai pa druskai.»

Un tad viņš vakaros, ieņēmumu skaitīdams, sāka pār- prašņāt, piekasīties, grābāt tiem pa kabatām un aiz vaigiem, noslēpto naudu meklēdams. Naktis nevarēja vairs lāgā gulēt, visu laiku domāja: «Cilvēkam taču jāzog, ja nauda pa rokai.» Atlikās tikai viens līdzeklis — iebiedēt zēnus.

Reiz Aleksaška un Aļoška atnāca vakariņās īsti jautri, atdeva nopeļņu. Zajacs izskaitīja un sāka kasīties — vienas kapeikas trūkstot… Nozaguši! Kur tā kapeika? Paņēma jau šorīt nogriezto zaļo nūju, sagrāba Aleksašku aiz matiem un noskaitīdams sāka sist; viens — Aleksaškam, divi — Aļoškam. Noslānījis zēnus, lika padot vakariņas.

—   Sitā, — viņš teica, piestampādams mutē gaļas recekli ar etiķi un pipariem, — par pērto dod divus nepērtos… Pasaulē izvedīšu jūs, jauneklīšus, vēlāk paši paldies teiksiet.

Tad Zajacs ēda kāpostus ar cūkas gaļu, vistas šķilvjus medū ar ingveru, laksiņus ar vistas gaļu un cepeti. Eda biezputru, pienu piestrēbdams. Karoti uz neklātā galda nolicis, sīki raugojās. Vaigi ļumēja aiz treknuma, acis aiz- milzušas. Atpogāja biksēm pogu.

—   Dievu par mani lūgsiet, mīļie bērni… Es esmu labs cilvēks… Ēdiet, dzeriet — un sajūtiet, ka esmu jūsu tēvs…

Aleksaška klusēja, šķobīja muti, acīs neskatījās. Pēc vakariņām pateica Aļoškam:

—   No tēva aizgāju tāpēc, ka sita, no šitā vēl drīzāk. Tagad viņš, vepris, sāks kauties.

Aļoškam likās baismīgi pamest dzīvi, kur tā varēja paēst. Protams, labāk, ja nesit! Bet kur pasaulē atradīs tādu vietu, — visi sit. Uz krāsns klusiņām raudāja. Bet šķirties no biedra taču nebij iespējams. Rītā, pīrāgu muldiņas paņēmuši, zēni izgāja uz ielas.

Dzestrs bij maija rīts. Zilganpelēkas peļķes. Bērziem smaržo lapas. Strazdi svilpo, galviņas pret sauli sacēluši. Aiz vārtiem stāv nerātnas meičas — strādāt nevīžo. Dažai, baskājei, tikai kaņepāju krekls mugurā, bet galvā tāss vainags, bizē lentas. Acis mežonīgas. Strazdi uz jumtiem pogo kā lakstīgalas, vilina meičas birzi, zaļā zālē. Tas ir pavasaris!… — Krāsnī cepti pīrāgi ar medu!..,

Aleksaška iesmējās.

—  Zajacs varēs pagaidīt šīs dienas nopeļņu…

—  Ai, Aleksaška, bet tā taču būs laupīšana…

—   Muļķa laucinieks… Algu mums laikam velns maksāja? Divus mēnešus viņa labā muguras par velti lauzām … Eil Nopērc, strēli, ar zaķa gaļu, pāris — tikko no krāsns — par grasi…

Arvien vairāk saradās sievu un meitu aiz vārtiem, ielu krustos drūzmējās ļaudis. Skriešus aizsteidzās strēļi, āvas šķendinādami, — ļaudis pašķīrās, izbīlī noskatīdamies viņos. Jo tuvāk Vissvēto tiltam pār Maskavas upi, jo vairāk strēļu un ļaužu. Viss krasts cilvēkiem kā mušām apsēsts — rāpās uz mēslu gubām skatīties uz Kremli. Straumes tikko viļņotā spoguļdzidrajā ūdenī rāmi atspīda zaļgalotie torņi, ķieģeļu sienu robi, Kremļa baznīcu, baznīciņu un katedrāļu zeltītie kupoli.

Uztrauktas valodas dzirdēja pūlī. Aiz drošajiem mūriem, kur raiboja bajāru namu un cara pils brīnišķīgi izgreznotie jumti, — šajā maija klusumā rosījās kaut kas nelabs … Kas īsti — to vēl nevarēja zināt. Strēļi trokšņoja šajā pusē tiltam, ko Kremja pusē apsargāja divi lielgabali. Tur bij redzami iemītnieki kājām un jāšus — sīkie bajāri, kas cara personīgā dienestā. Virs baltajiem svārkiem viņiem uz muguras vara lokos piekārti gulbju spārni. Iemītnieku bij maz, tie acīmredzot baidījās, skatīdamies, kā no Bal- čugas pieplūst tūkstošiem ļaužu.

Aleksaška kā velns grozījās tilta tuvienē. Pīrādziņus abi ar Aļošku pārdeva, ka nebij ko redzēt, muldiņas aizsvieda. Kas tagad par tirgošanos domās! Baismīgi te un arī jautri. Pūli šur un tur sāka klaigāt. Iekšā visiem vārījās. Dzīve līdz kaklam šādos apstākļos. Draudēja Kremļa torņiem. Arpilsētnieka vecis, mēslu kaudzē uzrāpies un cepuri no plika paura noņēmis, runāja lēnām:

—  Nelaiķa Alekseja Mihailoviča laikā tauta sacēlās… Maizes nebij, sāls nebij, nauda palika lēta, sudraba rublīti kronis pārkala varā… Bajāri kā salkoņas dzēra tautas asinis… Tauta sadumpojās, norāva no zirga Alekseju Mi- liailoviču un noplēsa viņam kažoku… Tad arī daudziem bajāriem sagrāva mājas un nodedzināja, pašus bajārus nosita… Un tur Lejastecē sacēlās augstsirdīgs kazaks Razins… Un, ja toreiz ļāvuši vaļu, tauta dzīvotu brīva un bagāta… Bet palīgu viņam nebij… Tauta vārga, jo tikai zināja aurot pilnā rīklē. Un tāpat tagad bez vienprātības, zēni, sagaidiet to pašu — bluķi un karātavas, bajāri pārmāks jūs …

Klausījās viņu, mutes ieplētuši… Un vēl juceklīgāk viss likās un baismīgāk. Saprata tikai to, ka Kremlī stipras varas nav un ka brīdis izdevīgs — sagrīļot mūžseno cietoksni. Bet kā?

Citā vietā pūlim priekšā izskrēja strēlis.

—   Ko gaidāt vēl? Bajārs Matvejevs ar gaismiņu iebraucis Maskavā… Vai jūs nepazīstat Matvejevu, ko? Kamēr bajāri Kremlī plēsās cits ar citu — dzīvot vēl varēja… Tagad nāk īsts valdnieks — tas jums savilks grožus… Nodevām, nodokļiem tā apslodzīs visus, kā vēl neesat redzējuši… Dumpoties vajag tūliņ, rītu jau būs par vēlu.

Galvas noreiba no tādiem vārdiem. Rītā — par vēlu… Acis pieplūda asinīm. Kā smags rēgs izlikās Kremlis, upes laiski atēnots, sirms, nepieskarams, nodevīgs, zelta pilns… Uz vaļņiem pie lielgabaliem neviena šāvēja. Gluži kā izmiris. Un augstu gaisā — peldoši maitu vanagi pāri Kremlim…

Piepeši viņā pusē tiltam savērpās spārnotie iemītnieki, bij sadzirdami viņu klusie kliedzieni. To vidū, sniegbaltā zirgā izslējies, parādījās jātnieks. Viņu nelaida, vēcinādami platasmeņu āvām. Uz priekšu traukdamies, viņš sarāva zirgu paka|kājās, izdrāzās cauri, pazaudēja cepuri un kā viesulis auļoja pa peldošo tiltu, pa dēļu spraugām uzšļācās ūdens — čok, čokl — slaidkājis zirgs līksmi nopurināja krēpes.

Ļaužu tūkstoši apklusa. No viņējā krasta atskanēja viens vienīgs šāviens pakaļ lēkšotājam. Iešķēlis pūli, viņš pacēlās kāpšļos, — viņa zili noskūtā galvas āda raustījās, garā, gardegunīgā seja auļojumā sakaisusi; elpu tvarstīdams, viņš zibsnīja brūnām acīm zem platajām, it kā ar ogli iekrāsotajām uzacīm. Viņu sazīmēja:

—  Tolstojs… Pēteris Andrejevičs… Miloslavska brāļadēls … Viņš ir ar mums … Klausieties, ko viņš teiks!

Spiedzošā balsī Pēteris Andrejevičs saraustīti kliedza:

—   Ļaudis… Strēļi… Briesmas… Matvejevs un Na- riškini tikko nožņaudza carēviču Ivanu… Ja nepasteigsiet laikā, viņi arī Pēteri nožņaugs … Steidzieties ātrāk uz Kremli, citādi būs par vēlu …

Ierēcās, iešalcās, ieaurojās pūlis — krākdams metās uz tiltu. Salīgojās tūkstošiem galvu, starp tām vērpās Tolstoja baltais zirgs. Tilts nobrīkšēja, noslīga, — cilvēki skrēja, līdz ceļiem ūdenī brizdami. Izgrūstīdami ļaudis, klusēdami, zvēriski saniknoti, cits pēc cita pārgāja strēļu simti. Kaut kur iedimdējās zvans — bum, bum, bum! — ātrāk, arvien ātrāk un uztrauktāk… Atsaucās citi torņi, salīgojās zvani, visas Maskavas baznīcas zvanīja trauksmi …

Klusajā Kremlī šur tur, saulē paspulgdams, aizcirtās kāds lodziņš, vēl viens un vēl…

17

Steigā sajukušiem pulkiem strēļi noskrēja līdz Šķautņu palātai un Blagoveščenskas baznīcai. Daudzi, ceļā atpa- kaļpalikdami, lauzās bajāru sētu stiprajos vārtos, rāpās zvanu torņos zvanīt trauksmi, — tūkstošpudu smagajā basā drausmīgi dunēja Ivans Lielais. Šaurajās ieliņās starp sētām, klosteru mūra žogiem un garās prikazu ēkas dzelteno sienu gulēja nogalinātie bajāru kalpotāji, bet ievainotie vaidēdami rāpās kur sāņus prom. Pārbiedēti auļoja daži apsedloti zirgi, ko gūstīja smiedamies. Bļaudami ar akmeņiem dauzīja logus.

Strēļi, vienkāršā tauta, milzigi bari zēnu (arī Aleksaška ar Aļošku) skatījās uz raibo caru pili, kas viena pati aizņēma ceturto daļu Kremļa laukuma. Mūra un koka pilis, augstās un zemās mājas, priekšnami, torņi un tornīši, sarkani, zaļi un zili izkrāsoti, vienkāršiem baļķiem celti un tēstiem dēļiem apšūti, — savienoti neskaitāmām pārejām un kāpnēm. Simtiem teļš- un sīpolveidīgu jumtu un brīnišķīgo čukuru — ribainu, pūšļainu, robainu kā gaiļa sekste — spīdēja zelta un sudraba apkalumiem. Se dzīvoja zemes valdonis, pirmais pēc dieva …

Bet tomēr drausmīgi. Ne tikvien kā vienkāršs cilvēks te nedrīkst pienākt ar ieroci, bet pat bajārs atstāja zirgu pie vārtiem un kājām mīcījās pa dubļiem, sažņaudza cepuri rokā, bikli lūkodamies cara logos. Stāvēja, skatījās. Krūtis trīsinādama, bungoja Ivana Lielā balss. Pārmāca mulsa. Tad no bara priekšā izskrēja ņipri cilvēciņi.

—  Zēni, ko stāvat, mutes ieplētuši? Carēviču Ivanu nožņauguši, caru Pēteri viņi patlaban mušī nost. Aiziet! Pieslien kāpnes, laužas uz lieveni!

Dūkoņa pārskrēja pūļa daudzajiem tūkstošiem. Skarbi iedārdējās bungas. — Aiziet, aiziet! — auroja mežonīgās balsis. Strēļu divdesmit metās uz priekšu, pārrāpās treliņiem, līkos zobenus izrāvuši, uzskrēja Lielajā lievenī. Sāka dauzīties vara kaltajās durvīs, zvēlās tajās ar pleciem. — Aiziet, aiziet, aiziet! — auroja pūlis. Pāri galvām nolīgojās nezin no kurienes izrautās kāpnes. Tās pieslēja pie Šķautņu palātas logiem, pie lieveņa sānu margām. Rāpās augšā. Zobus griezdami, kliedza: «Dodiet šurp Matvejevu, dodiet šurp Nariškinus!»

18

—  Nogalinās, katrā ziņā nogalinās! Ko tagad lai dara, Artamon Sergejevič?

—  Dievs ir žēlīgs, cariene. Iziešu, parunāšu ar viņiem … Ē, vai pēc patriarha aizsūtīts? Tad skrieniet taču vēl kāds…

—  Artamon Sergejevič, tie ir viņi, viņi, mani ienaidnieki … Jazikovs pats redzējis, — divi Miloslavski pārģērbušies, kopā ar strēļiem …

—   Tu esi sieviete, cariene, — tu tikai ludz dievu …

—  Nāk, nāk! — atskanēja kliedzieni priekštelpā. Zižļa aso galu ozola grīdā durdams, ienaca patriarhs Joakims.

Viņa satrauktās acis no tumšajiem dobujiem vērās zemajos lodziņos zem griestu spriešļiem. Viņā pusē pie krāsainajiem stikliem spiedās kāpnēs uzrāpušos strēļu galvas. Patriarhs pacēla izkaltušo roku un padraudēja. Galvas atrāvās.

Natalija Kirilovna metās pie patriarha. Viņas tuklā seja zem melnās lapsādas cepurites bij balta kā balts lakats. Pieķērusies viņa ledusaukstajai rokai un nemitīgi to skūpstīdama, šļupstēja:

—   Paglāb, paglāb, valdoni…

—   Valdoni, stāvoklis bīstams, — skarbi noteica Arta- mons Sergejevičs. Patriarhs pagrieza pret viņu plati izplestos redzokļus. Matvejevs paskurināja četrstūraino, plankumaini sirmo bārdu. — Sazvērestība, īsts dumpis… Paši nezin, ko kliedz…

Līdzīgs senās glezniecības svētbildei, ērgļa acīm, plānu degunu, Matvejevs bij mierīgs: daudz ko piedzīvojis garajā mūžā, vairākkārt nāvei acīs skatījies. Tikai viena dziņa viņam vēl palikusies — lepna varas kāre… Dusmas apvaldīdams, vecīgo acu plakstiem trīsot, viņš teica:

—   Kad tikai dabūtu prom viņus no Kremļa, gan tad izrēķināsimies.

Aiz logiem straujāk atskanēja belzieni un kliedzieni. No vienām durvīm pa otrām istabai cauri uz pirkstgaliem izskrēja tas, ko strēļi un bajāri ienīda ļaunāk par pašu velnu, — skaistulis un švīts, divdesmit četrus gadus vecs, bet jau bajārs, — carienes brālis Ivans Kirilovičs Nariš- kins. Klīda baumas, ka tas izmēģinājis pielaikot savai galvai cara kroni. Viņa melnās Osiņas likās kā pielipinātas zaļajai sejai, — it kā viņš jau skatītu rītdienas spīdzināšanas un savu drausmīgo nāvi pieres vietā. Poļu piedurknes savēcinādams, iekliedzās:

—   Sofija ieradusies! — un pazuda aiz durvīm. Viņam pakaļ līkām kājām aizšķeterēja punduris bērna auguma. Rokas āksta cepurei pieķēris, raudāja ar visu krunkaino seju, arī it kā nojauzdams, ka rītu nodos savu kungu.

Palātā strauji ienāca Sofija, Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins un Hovanskis. Sofijai vaigi bij sarkani izkrāsoti. Viss augums zelta brokātā tērpts, galvā augsts pērļu vainags. Rokas krūtīm piespiedusi, zemu paklanījās carienei un patriarham. Natalija Kirilovna atstreipuļoja no tas kā no čūskas, samirkšināja acis, — cieta klusu.

—   Tauta niknojas, tātad ir arī kāds iemesls, — Sofija ierunājās skaļi, — tu, cariene, līdz ar brāļiem varētu iziet ārā pie tautas… Viņi kliedz dievs zin ko, ka bērni esot nogalināti… Pierunā, pasoli apžēlot, — citādi, pielūko tikai, vēl pilī ielauzīsies …

Runājot baltie zobi viņai klabēja, zaļganās acis zaigoja līksmā uzbudinājumā. Matvejevs paspēra soli tuvāk viņai.

—   Tagad nav īstais laiks sieviešu ķildām …

—   Tad izej tu pie viņiem …

—   Nāves nebaidos, Sofija Aleksejevna.

—   Nestrīdieties, — iejaucās patriarhs, piedauzīdams zizli. — Parādiet viņiem bērnus, Ivanu un Pēteri…

—   Nē! — iekliedzās Natalija Kirilovna, rokas deniņiem pieķerdama. — Valdoni, es nepieļaušu… Man bail!…

—   Iznesiet bērnus uz Lielā lieveņa, — patriarhs atkārtoja.

19

Un tad iesmilkstējās Lielā lieveņa vara durvju atslēga. Pūlis pievirzījās tuvāk, apklusa, kāri gaidīdams. Bungas arī apklusa.

Rokām un kājām apķēries, Aleksaška piekārās lieveņa vēderainajam stabam. Aļoška arī nepalika pakaļ, kaut gan bij baigi.

Durvis atvērās. Parādījās cariene Natalija Kirilovna melnā atraitnes tērpā un zelta brokāta mantijā. Paskatījusies tūkstošu tūkstošās viņā pavērstās acīs, cariene sagrīļojās. Kādas rokas pastiepa viņai puisēnu raibā, šaurā svārciņā. Cariene ar pūlēm, vēderu uzrāvusi, pacēla to un nostādīja uz lieveņa margām. Monomaha cepure tam noslīdējusi uz auss, atklādama melnos apcirptos matus. Apaļiem vaigiem un strupu deguntiņu viņš izstiepa kaklu. Acis apaļas kā pelei. Mazā mute izbīlī sakniebta.

Cariene gribēja kaut ko teikt, bet sastomījās, atmeta galvu. No viņas aizmugures izvirzījās Matvejevs. Pūlī atskanēja rēkoņa … Viņš turēja aiz rokas otru — vecāku zēnu ar vāju vienaldzīgu sejiņu un atkārušos apakšlūpu.

— Kas meloja jums, — spēcīgā veča balsī ierunājās Matvejevs, saraucis sirmās uzacis, — kas meloja jums, ka caru un carēviču nožņauguši… Palūkojiet, te ir cars Pēteris Aleksejevičs carienei uz rokām… Dzīvs un vesels… Un te carēvičs Ivans, — pacēla vienaldzīgo puisēnu un parādīja pūlim. — Ar dieva žēlastību dzīvi abi… (Pūli sāka saskatīties, sasaukties: — Tie paši ir, krāpšanas te nav.) Strēļi! Ejiet mierīgi mājās… Ja kas vajadzīgs, ja jums kādas vēlēšanās un sūdzības — atsūtiet izvēlētos…

No lieveņa pūlī nokāpa Hovanskis un Vasilijs Vasiļjevičs. Likdami rokas uz pleciem strēļiem un vienkāršiem ļaudīm, pierunāja izklīst, bet tomēr runāja it kā ar zobgalību. No aprimušā pūļa atskanēja niknas balsis:

—   Nu, kas par to, ka viņi dzīvi…

—   Paši redzam, ka dzīvi…

—   Viena alga, no Kremļa tā kā tā laukā neiesim…

—  Muļķus atraduši… Pazīstam jūsu saldās runas…

—   Un vēlāk tad mūsu nāsis plēsīs pie prikaza mājas …

—   Izdodiet mums Matvejevus un Nariškinus…

—     Ivanu Kiriloviču Nariškinu… Viņš cara kroni pielaikojis …

—    Asinssūcēji, bajāri… Jazikovu mums izdodiet… Dolgorukiju…

Arvien niknāk kliedza šīs balsis, nosaukdamas ienīsto bajāru vārdus. Natalija Kirilovna atkal nobāla, cieši apķēra dēlu. Pēteris grozīja apaļo galvu, kāds pūlī iekliedzās, smiedamies: — Paskaties — tīrais runcis. — No galvas līdz kājām sārtā samtā, caunādas apšuvēm, ieročus šķendinādams, no lieveņa noskrēja kņazs Mihaila Dolgo- rukijs, strēļu priekšnieka dēls, labi koptu miesu un augstprātīgs, nagaiku vēcinādams, uzkliedza strēļiem:

—     Līksmojaties, kuces bērni, ka mans tēvs guļ slims. Maitas! Prom no šejienes, suņi, vergi…

Strēļi jau pakāpās atpakaļ no svelpjošās nagaikas… Bet nebij vairs tie laiki, tāda valoda tagad nederēja… Aizelsās, iešņācās, virzījās tam tuvāk.

—     Bet no zvanu torņa tu neesi lidojis? … Kas tu mums tāds esi, kucēn? … Sitiet viņu, zēni!

Sagrāba to aiz jostas, pārrāva, skrandās izšķīda samta kamzolis. Mihaila Dolgorukijs izrāva zobenu un, kājām aizķerdamies, atvēcinādamies, uzkāpa lievenī. Pīķus saslē- juši, strēļi metās tam pakaļ. Sagrāba. Cariene nelabi iekaucās. Izplestām kājām un rokām Dolgorukija augums nolidoja lejā un pazuda pūlī, kas to samīdīja un saraustīja. Matvejevs un cariene devās uz durvīm. Bet bij jau par vēlu: no Šķautņu palātas priekštelpas izmetās Ovsejs Ržovs ar biedriem.

—   Sitiet Matvejevul — viņi kliedza.

—   Labi, labi, — pūlis rēca.

Ovsejs Ržovs no mugurpuses uzklupa Matvejevam. Cariene savēcināja piedurknes un piekļāvās Artamonam Ser- gejevičam. Atgrūsts carēvičs Ivans pakrita un sāka raudāt. Pētera apaļā seja saviebās, sašķobījās, abām rokām viņš ieķērās Matvejeva plankumainajā bārdā.

—   Atrauj nost, nebaidās, rauj viņu, — strēļi kliedza, piķus saslējuši, — sviež viņu mums!

Kāds atvilka carieni, atsvieda Pēteri nost kā kaķēnu. Matvejeva milzīgais augums ar atplesto muti piepeši pacēlās augstu gaisā, kājas izpletis, tad pārvēlās uz gaisā saceltajiem šķēpiem.

Strēļi, tauta, puikas (Aleksaška ar Aļošku) ielauzās pilī, izklīda pa simtām istabu. Cariene ar abiem cara dēliem vēl vienmēr nesamaņā atradās uz lieveņa. Pie tiem, kas vēl palikuši laukumā, atkal piegāja Hovanskis un Goļicins, un pūlī atskanēja saucieni:

—   Vēlamies par caru Ivanu… Abus… Vēlamies Sofiju … Labi, labi… Sofiju vēlamies par valdnieci… Stabu vēlamies Sarkanajā laukumā, piemiņas stabu, — lai mūsu griba paliktu mūžīga…

OTRA NODAĻA

1

Iztrokšņojās strēļi. Nogalināja bajārus: carienes brāļus Ivanu un Afanasiju Nariškinus, kņazus Juriju un Mihailu Dolgorukijus, Grigoriju un Andreju Romodanovskus, Mihailu Cerkaski, Matvejevu, Pēteri un Fjodoru Saltikovus, Jazikovu un vēl citus zemāka dzimuma. Dabūja strēļu algu — divi simti četrdesmit tūkstošu rubļu un vēl pa desmit rubļiem katram strēlim balvai. (No visām pilsētām nācās ievākt zelta un sudraba traukus un pārkausēt tos naudā, lai samaksātu strēļiem.) Sarkanajā laukumā uzcēla stabu, kuram visās četrās pusēs uzrakstīja nogalināto bajāru vārdus, viņu ļaundarības un noziegumu aprakstus. Strēļu pulki pieprasīja solījumu grāmatu, kurā bajāri apzvērēja ne tagad, ne turpmāk nesaukt strēļus nekādiem zaimu vārdiem, ne par dumpiniekiem, ne par nodevējiem, bez vainas nesodīt ar nāvi un trimdā neizraidīt.

Noēduši un izdzēruši Kremļa krājumus, strēļi izklīda pa priekšpilsētām, miestinieki — pa miestiem. Un viss atkal gāja pa vecam. Nekas nenotikās. Pār Maskavu, pār citām pilsētām, pār simtiem apriņķu visā neapredzamajā zemē

skāba gadu simteņu krēsla — nabadzība, verdzība, posts.

Izpērtais zemnieks kaut kā urbināja apriebušos zemi. Aiz nepanesamiem nodok|iern un nodevām gaudoja ārpilsētnieks. Stenēja sīkie veikalnieki. Panika sīkais muižnie- ciņš. Zeme noliesa, — paldies dievam, ja raža vēl deva trešo graudu. Pat bajāri un lielie tirgotāji stenēja. Cik tad vajadzēja bajāram vectēvu laikos? — Caunādas kažoku un augstu cepuri — un diezgan. 3et mājās strēba tos pašus kāpostus ar sālītu gaļu, gulēja un lūdza dievu. Tagad acis palikušas daudz kārākas — iegribējies dzīvot tikpat labi kā poļu paniem, kā vidzemniekiem, kā vāciešiem: daudz ko dzirdējuši, daudz pieredzējuši. Alkatība iekvēlinājusi sirdis. Pasākuši bajāri apgādāties pa simtam mājas kalpu. Bet apaut tos, apģērbt kroņa svārkos, paēdināt visu šo nepiepildāmo baru — tur nepietika vairs agrākās naudas. Koka mājās dzīvot vairs neklājās. Agrāk bajārs vai bajāre brauca ar vienu pašu zirgu, kalps sēdēja jcišus turpat aiz loka. Sakām, iemauktiem, lencām piekāra lap■ js astes, lai ļaudis apskaustu. Tagad — izraksti tikai no Dancigas zeltītu karieti, jūdz tai četrus priekšā — citādi tev nebūs nekāda goda. Bet kur tā nauda? Smagi, pavisam smagi.

Ar tirgošanos grūti. Paša cilvēkam daudz nepārdosi, paša cilvēks ir pliks. Uz ārzemēm izvest nav iespējams — nav ar ko vest. Jūras svešas. Visu tirdzniecību ar ārzemēm svešzemnieki sagrābuši savos nagos. Bet, ja paklausies, kā tirgojas citās zemēs, — taisni galvu pret sienu gribētos triekt aiz dusmām. Kas tā Krievija par nolādētu zemi, — kad jel tu sāksi kustēties no vietas?

Maskavā nu divi cari — Ivans un Pēteris, bet augstāk pār viņiem — valdniece carevna Sofija. Vienus bajārus apmainīja pret otriem. Tas arī viss. Garlaicība. Laiks apstājies. Ko gaidīt nav nekā. Kādu laiku pie strēļu piemiņas staba Sarkanajā laukumā stāvēja sargs ar āvu, bet tad kaut kur nozuda. Vienkāršā tauta ap stabu sagāza visu ko. Atkal ļaudis tirgos sāka rūkt, sačukstēties. Strēļi nožēloja: nenoveda to pasākumu līdz galam, troksnis bij liels, bet jēgas nekādas. Vai nevajadzētu pabeigt, kamēr vēl nav par vēlu?

Veči stāstīja, cik labi bijis agrākos laikos: dzīve lētāka, maizes vairāk, viss pieklājīgāk. Sādžās zemnieki ar savām sievām gāja rotaļās. Miestos ļaudīs aiz slinkuma padevās taukos. Par tādām laupīšanām neko nedzirdēja. Eh, reiz bij, bet aizgāja tic laiki!…

Strēļu priekšpilsētā parādījās seši raskoļņiku cilvēki — l'ihelnieki, sakaltuši kā kauls, nekustināmi vīri. — Ir tikai viens glābiņš, — viņi teica strēļiem, — viens vienīgs glābiņš, nogāzt patriarhu nikonieti un visu bajāru sinklitu, tāpat pārnikonotu un pārpoļotu, un atgriezties īstajā diev- ticībā un vecajā dzīves kārtībā. — Raskoļņiki lasīja Solo- vecas burtnīciņas — par to, kā atmest nikonisko ķecerību un izglābt savas dzīvības un dvēseles. Strēļi raudāja klausīdamies. Raskoļņiku mūks — Ņikita Pustosvjats tirgū, uz vezuma stāvēdams, lasīja ļaudīm Solovecas burtnīciņā:

—   «Es, brāļi mani, redzēju antikristu, patiešām redzēju… Es, citreiz noskumis būdams, domādams, kā atnāks antikrists, lūgšanas skaitīju un tā arī aizmirsos, nolādētais. Un raugi — es laukā neskaitāmus ļaužu pulkus redzu. Un blakus man stāv kāds. Es saku viņam: — Kam te ļaužu tik daudz? — Bet viņš atbild: — Antikrists atnāks, stāvi un nebaidies. — Es atspiedos uz divraga zižļa, stāvu stingri. Raugi — ved kailu cilvēku, — visa miesa tam viena smirdoņa un briesmīgi nejauka, uguni viņš dvašo, no mutes, no nāsīm un no ausīm smirdošas liesmas nāk laukā. Pakaļ tam nāk mūsu cars un valdības vīri, bajāri un galminieki, un domes bajāri… Un tad spļāvu es uz viņu, nelabi man palika briesmīgi… No rakstiem zinu — tas notiks drīz…»

Tagad nu bij zināms, ko prasīt. Strēļi traucās uz Kremli. Strēļu prikaza priekšnieks Ivans Andrejevičs Hovanskis sacēlās aizstāvēt raskolu. Seši kaulaini raskoļņiki ar Ņi- kitu Pustosvjatu, trīs dienas neēduši ne kripatiņas, nedzēruši ne piliena, atnesa Šķautņu palātā analojus, koka krustus un vecas grāmatas, turpat acu priekšā Sofijai gānīja un zākāja patriarhu un garīdzniecību. Strēļi kliedza pie Lielā lieveņa: — Gribam veco ticību, gribam visu pa vecam. — Bet citi runāja vēl stingrāku valodu: — Laiks tev, valdniece carevna, klosterī iet, pietiek valstī kārtību jaukt. — Atlikās tikai viens līdzeklis, un Sofija nikni piedraudēja:

—   Jūs gribat mani apmainīt pret sešiem mūkiem — zemniekiem-netnākuļiem? Tādā kārtā mums, cariem, še dzīvot nav iespējams, mēs aiziesim uz citām pilsētām, pasludināsim visai tautai par mūsu izpostīšanu, par jūsu nodevību…

Strēļi saprata, ar ko draud Sofija, — izbijās.

—   Kad tikai viņa, puiši, neved muižnieku zemessargu karaspēku pret Maskavu?… — Sāka kāpties atpakaļ.

nosūtīja lūdzējus uz Troicu. Nožēloja izdarīto. Ar to arī beidzās viņu brīvība. Stabu Sarkanajā laukumā noārdīja. Brīvību grāmatu atņēma atpakaļ. Par Strēļu prikaza priekšnieku iecēla Saklovitiju, kas nekavējās izrēķināties. Daudzus pulkus izsūtīja uz citām pilsētām. Tauta kļuva rāma un klusiņa. Un atkal pār Maskavu un visu zemi nogulās bezizejas klusums. Gadi gausi ritēja tālāk.

2

Krēslā pa ielu garām sētām skrēja Aleksaška. Sirdī dūrās, sviedri aizmigloja acis. Tālumā degošā māja drūmi apgaismoja peļķes riteņu grambās. Soļu divdesmit aiz Aleksaškas, zābakiem būkšinādams, skrēja piedzēries Daņila Meņšikovs. Tagad viņam rokā nebij pletne, bet spīdēja līks nazis. — Apstājies! — Daņila lāgu lāgiem iekliedzās drausmīgā balsī. — Nogalināšu tevi!… — Aļoška jau sen bij palicis iepakaļ, uzrāpies kādā kokā.

Vairāk par gadu Aleksaška nebij redzējis tēvu, bet nu nejauši sastapa pie izdauzīta un aizdedzināta kroga. Daņila tūliņ sāka dzīties dēlam pakaļ. Visu šo laiku Aleksaška ar Aļošku bij dzīvojuši gan pusbadā, bet jautri. Priekšpilsētās zēnus pazina labi un labprāt ielaida pārnakšņot. Vasaru viņi palaida, klejodami Maskavas apkārtnē pa birzīm un upmalām. Ķēra dziedātāju putnus un pārdeva tirgotājiem. Sakņu dārzos zaga ogas un dārzājus. Visu laiku gudroja noķert un apmācīt lāci dažādos niķos, bet zvērs tik viegli vis nedevās rokās. Makšķerēja zivis.

Reiz, izmetuši makšķeri rāmajā, dzidrajā Jauzā, kas tecēja no Aļņu salas mūžamežiem, viņi ieraudzīja otrā krastā sēžam zēnu, zodu plaukstā atbalstījušu. Ģērbies tas bij brīntim skaisti — baltās zeķēs un zaļos svešāda paveida svārkos ar sarkaniem atlokiem un spožām pogām. Netālu uzkalnā aiz liepu puduriem augšup slējās Preobra- ženskas pils robainās jumtu muguras. Savā laikā tā bij pilnīgi redzama, grezna un raiba atspoguļojās upē, — tagad aizaugusi koku lapotņiem, pamesta un panīkusi.

Ap vārtiem un pa pļavu klaigādamas skraidīja sievietes — laikam gan meklēja zēnu. Bet viņš, dusmīgi sēdēdams aiz dadžu krūmiem, nepiegrieza tām nekādu vērību. Aleksaška uzspļāva tārpam un kliedza upei pāri:

— Ei, tu, neaizbiedē mums zivis … Pielūko, bikšeles novilksim, pārpeldēsim pāri, — tad tu manīsi,,.

Zēns tikai nošņaukājās, Aleksaška atkal:

—   Kas tu tāds esi? Puika ..,

—       Bet es likšu nocirst tev galvu, — puika dobji atsaucās, — tad tu zināsi.

Ajoška pasteidzās pačukstēt Aleksaškam:

—       Vai tu dulns esi, tas taču ir cars, — un nometa makšķeri, lai mestos prom pa kaklu pa galvu. Aleksaškas zilās acis aizdzirkstījās niķīgi.

—       Pagaid, gan jau aizbēgsim, laika diezgan. — Iemetis makšķeri, smiedamies skatījās pāri zēnā. — Briesmīgi bail mums no tevis, galvas cirtējs tāds… Nu, ko tu tur tupi? Tevi taču meklē…

—   Sēžu, no meitiešiem paslēpos.

—   Es tā skatos, vai tikai tu nebūsi mūsu cars. Ko?

Zēns atbildēja tikai pēc kāda brīža, — acīm redzami pabrīnījies, ka ar viņu runā tik droši.

—  Nu jā, nu, cars. Un ko tev vajag?

—       Kā — ko vajag… Tu varēji gan atnest mums cukura rausi. (Pēteris skatījās Aleksaškā stīvi, nepasmaidīdams.) Nudien, aizskrien un atnes, par to es parādīšu tev vienu tādu joku! — Aleksaška noņēma cepuri un no oderes izvilka adatu. — Palūko, tā ir adata, vai ne?… Vai gribi — izduršu adatu vaigam, izvilkšu cauri ar visu diegu, un nekas man nebūs …

—   Laikam gan melo? — Pēteris vaicāja.

—       Nu tad paskaties — es pārmetu krustu. Varbūt tu gribi, lai ar kāju pārkrustos? — Aleksaška žigli apsēdās, paņēma rokās kailo kāju un ar to pārmeta krustu. Pēteris izbrīnījās vēl vairāk.

—       Iedomājies, ka cars tev skries pēc saldumiem, — viņš ņurdēdams atteica. — Bet par naudu tu izdursi adatu?

—       Par sudraba naudu trīs reizes izduršu, un nekas man nebūs.

—       Tu melo! — Pēterim acis aiz ziņkāres samirkšķinājās. Viņš pacēlās, caur dadžiem paskatījās uz pils pusi, kur sievietes vēl vienmēr skraidelēja, sauca un ūjināja, tad viņš pa otru krastu skrēja uz laipām.

Nokļuvis laipu galā, viņš atradās soļus trīs no Aleksaškas. Pār ūdeni sisināja zilās spāres. Atēnojās mākoņi un zibens saskaldīts sēru vītols. Zem vītola stāvēdams, Aleksaška parādīja Pēterim to joku, — trīs reizes izdūra vaigam adatu ar melnu diegu, un nekas viņam nebij — ne piliena asiņu, tikai trīs netīri plankumi vaigā. Pēteris skatījās pūces acīm.

—   Dod šurp to adatu! — viņš teica nepacietīgi.

—  Jā, jā, — bet kur tā nauda?

—   Se!

Aleksaška veikli saķēra gaisā pasviesto rubli. Peteris, paņēmis adatu, mēģināja izdurt to cauri vaigam. Izdūra, izvilka un iesmējās, sprogaino galvu atpakaļ atmezdams.

—  Tikpat labi kā tu, tikpat labi! — Zēnus aizmirsis, metās uz pili, droši vien, lai iemācītu bajāriem izdurt adatu vaigam cauri.

Rublis bij gluži jauns — vienā pusē divgalvains ērglis, otrā valdniece Sofija. Aleksaška ar Aļošku savu mūžu tik daudz nebij nopelnījuši. No tā laika viņi pasāka iet uz Jauzas krastmalu, bet Pēteri tikai iztālēm dabūja redzēt. Reizēm viņš jāja mazā zirdziņā, bet nopakaļ viņam lēkšoja resnie audzinātāji, reizēm gāja, bungas sizdami, pa priekšu zēniem vācu svārkos un koka musketēm pāri pleciem, bet apkārt tur atkal, rokām plātīdamies, maisījās tie paši audzinātāji.

—  Ar niekiem vien nodarbojas, — Aleksaška noteica, sēdēdams zem pāršķeltā vītola.

Vasaras beigās viņi tomēr par pusrubli nopirka no čigāna kaulainu lācēnu ar cūkai līdzīgu kupri. Aļoška to vadāja aiz degunā ievērta gredzena. Aleksaška dziedāja, dejoja un spēkojās ar lāci. Bet tad uznāca rudens, lieti Maskavas ielās un laukumos samiekšēja dubļus līdz ceļiem. Padejot nekur vairs nevarēja. Mājās ar tādu zvēru nelaida iekšā. Turklāt lācis bija kā negudrs, visu noēda, bez tam tikai uz ziemasguļu vien taisījās. Nācās to pārdot ar zaudējumu. Ziemā Aļoška, apģērbies cik iespējams nabadzīgi, lūdza dāvanas. Aleksaška, līdz viduklim kails, salā drebinādamies, tēlodams mēmu un triekas ķertu, baznīcu laukumos iemangoja daudz naudas. Dievam acīs lēkt nebij nekāda iemesla, ziemu palaida tīri labi.

Un atkal zeme nosusēja, birzis kļuva zaļas, sāka dziedāt putni. Darba — cik tikai var veikt: ar gaismiņu miglotā upē jāzvejo zivis, dienu jāklejo pa tirgiem, vakarā birzī — cilpas jāizliek. Aleksaškam paziņas daudz reižu teica:

—   Pielūko, tēvs tevi sen meklē pa visu Maskavu, nogalināt piedraud. — Aleksaška tikai izspļāva caur zobiem trīs asis tālu. Un tad nejauši, nedomādams, tomēr uzskrēja virsū…

Pa visu veco Basmannuju noskrēja Aleksaška, — kājas jau liedzās klausīt. Atskatīties vairs nejaudāja, tikai dzirdēja, ka aiz muguras arvien tuvāk dimd smagie zābaki un skan Daņilas svelpjošā elpa. Nu — beigas ir! — Pa- līgāāā! — spiedzoši iekliedzās Aleksaška.

Tajā acumirkli no šķērsieliņas uz Razguļaju, kur atradās zināmais krogs, ļodzīdamies izbrauca augsta kariete. Divi zirgi, viens aiz otra aizjūgti, skrēja straujiem rikšiem. Priekšējam mugurā sēdēja vācietis zeķēs un platmalē. Aleksaška tūliņ metās pie pakaļējiem riteņiem, pieķērās asij, uzrāpās kāpslī. To pamanījis, Daņila iebauro- jās: — Turi! — Bet vācietis atvēzējies uzcirta viņam ar pātagu, un Daņila, lamādamies aizrijies, pakrita dubļos. Kariete aizbrauca.

Uz kāpšļa sēdēdams, Aleksaška atvilka elpu, — pēc iespējas tālāk jātiek prom no šejienes. Aiz Pokrovas vārtiem kariete nogriezās uz gluda ceļa, sāka ripot ātrāk un drīz vien piebrauca pie kāda augsta stāvžoga. No vārtiem panāca pretī svešzemnieks un kaut ko paprasīja. No karietes izliecās it kā popa galva ar garām matu pinkām, bet gludi skūtu seju. — Francis Leforts, — šī galva atbildēja. Vārti atvērās, un Aleksaška atradās Kukujā, vācu priekšpilsētā. Riteņi svīkstēja pa smilti. Nelielo māju lodziņi meta tīkamu gaismu uz zemām sētiņām un apcirptiem kociņiem, uz stikla bumbām, kas stāvēja stabu galos grantēto celiņu vidū. Dārziņos mājiņu priekšā balsnīja un brīnišķi smaržoja puķes. Sur un tur uz soliņiem un lieveņiem sēdēja vācieši adītās cepurītēs, garām pīpēm rokās.

«Saki nu viens, cik tīrīgi te dzīvo,» nodomāja Aleksaška, karietes pakaļā grozīdams galvu. Acīs viņam sāka mirgot uguntiņas. Pabrauca garām četrstūrainam dīķim, — malās ap to stāvēja apaļi kociņi zaļos toverīšos, pa starpām tiem dega ploškas, apgaismodamas vairākas laivas, kur, uzspraudušas virsējos brunčus, lai nenotraipītu, sēdēja sievietes ar pāri elkoņiem kailām rokām, atsegtām krūtīm un spalvotām cepurēm galvās, smējās un dziedāja. Turpat zem vējdzirnavām, pie apgaismotām austerijas vai, mūsu valodā runājot, kroga durvīm, pāros saķērušies, dejoja vīrieši ar meitām.

Visur apkārt staigāja musketieri, — Kremlī bargi un klusi, še atpogātos svārkos, bez ieročiem, cits citu zem rokas paņēmuši, dziedāja dziesmas, smējās — bez kāda niknuma, rāmi. Viss te bij rāmi, tīkami, it kā nemaz nebūtu šajā zemē, — izberzē acis un brīnies …

Bet nu iebrauca plašā sētā, kur vidū no apaļa ezeriņa ūdens šļācās augšup. Kaut kur dziļāk bij redzama ķieģeļu veidā nokrāsota māja ar piekļautiem baltiem stabiem. Kariete apstājās. Cilvēks ar garajām pinkām izkāpa laukā un ieraudzīja no kāpšļa nolēkušo Aleksašku.

—   Kas tu tāds esi, kāpēc tu te esi, no kurienes tu te radies? — viņš prasīja, vārdus smieklīgi izrunādams. — Es prasu tev, puika. Tu esi zaglis?

—   Es — es esot zaglis? Tad sit mani, kamēr beigts, ja es esmu zaglis. — Aleksaška līksmi skatījās noskūtajā sejā ar uzrautu degunu un mazu smejošu muti. — Vai tad tu neredzēji, kā pa Razguļaju tēvs skrēja man pakaļ ar atvāztu nazi?

—  Ā! To es redzēju gan… Man bij jāsmejas: lielais dzenas pakaļ tik mazam …

—  Tā kā tā tēvs nokaus mani. Esi tik labs, pieņem mani savā dienestā … Krusttētiņ …

—   Dienestā? Bet ko tad tu proti darīt?

—   Visu ko… Vispirms — dziedāt, ko tikai tu vēlies. Stabuli protu spēlēt, tauri, uz karotēm. Jokus protu taisīt — klausītāji zemē krīt, kad es laižu vaļā. Un tad dejot — vakarā iesācis, rītā vēl nenobeigšu, un arī tad mugura nebūs slapja… Ko tu man liksi, itin visu es izdarīšu …

Francis Leforts paņēma Aleksaškas aso zodu saujā. Acīm redzami zēns viņam iepatikās.

—   O, tu esi lietojams puika… Tikai paņemsi ziepes un nomazgāsies, jo netīrs gan tu esi… Un tad es tev iedošu drēbes. Tu man kalposi. Bet ja tu sāksi zagt…

—   Ar to mēs nenodarbojamies — prāts taču mums arī ir, vai ne, — Aleksaška atbildēja tik noteikti, ka Francis Leforts noticēja. Pateicis kaut ko par Aleksašku zirgu puisim, viņš gāja uz māju svilpodams, kāju pēdas āreniski izgriezdams un it kā padancodams, varbūt tāpēc, ka netālu uz ezeriņa spēlēja mūzika un izaicinoši spiedza vācietes.

3

— Nu, nu, pietiks, Ņikita Moisejevič, bērnam vēl var sākt sāpēt galviņa…

Tikko Natalija Kirilovna to bij pateikusi, cars Pēteris pusvārdā aprāva jaunās derības lasīšanu, steidzīgi pārkrustījās ar tinti notraipītiem pirkstiem un, nenogaidījis, kamēr skolotājs un audzinātājs Ņikita Moisejevičs Zotovs pēc priekšraksta paklanīsies viņam līdz zemei, noskūpstīja mātei nevarīgi drebošo roku, kas gribēja satvert, kaut uz acumirkli aizturēt dēlu, un tad pa ņirkstošiem dē|iem un neskaitāmām ejām un kāpnēm steigā nočirkstēja viņa lācīgie so|i, biedēdami piedzīvotājas vecenes Prcobraženskas pils tumšajos kaktos.

—   Cepuri, cepuri, galviņu saule sakarsēs! — cariene vājā balsī sauca viņam nopakaļ.

Ņikita Zotovs stāvēja viņas priekšā, stīvi izslējies kā baznīcā, — gludi nosukājies, tīri nomazgājies, mīkstos zābaciņos, melnā smalkas vadmalas svārkā — apkakle mugurpusē pacēlās augstāk par pakausi. Cienījamā seja ar mīkstām lūpām un sprogainu bārdiņu iztapībā atmesta atpakaļ. Godājams cilvēks, vārdam nav vietas. Pasaki viņam — Ņikita, krīti virsū atvāztam nazim — viņš kritīs. Padevīgāks par suni, tikai pārāk vientiesīgs, prātā paviegls. Žirgtajam zēnam vajadzētu pavisam citādu audzinātāju.

—   Ņikita Moisejevič, liec tu viņam vairāk dievvārdu lasīt! Tā jau viņš nemaz neiznāks pēc cara … Nemaz taču nemanīs, ka pienāks laiks apprecināt… Līdz pat šim vēl nav izmācījies cēlu soli spert — tāpat vien skraida kā vienkāršie ļaudis… Nu — paraugies…

Pa logu paskatījusies, cariene nevarīgi sasita rokas. Pagalmā skraidīja Pēteris, lielā steigā paklupdams. Viņam pakaļ pils kalpotāju izstīdzējušie zēni ar musketēm un cirvīšiem garos kātos. Uz pils priekšā uzceltā rotaļu cietok- snīša velēnu vaļņa stāvēja no sādžām sadzīti zemnieki platās vācu cepurēs. Tiem bij arī pavēlēts turēt mutēs pīpes ar tabaku. Izbijušies, skatīdamies uz lēcieniem skrejošo caru, bij piemirsuši, kā īsti te jāspēlē. Pēteris nikni iebrēcās gaiļa balsī. Natalija Kirilovna nodrebēdama ieskatījās Pētera negudrajās apaļajās acīs. Viņš bij uzrāpies cietok- snītī augšā un saskaities vairāk reižu iesita ar musketi kādam rotaļnieku zemniekam, kas stāvēja, galvu plecos ierāvis.

—   Ko tikai nav viņam pa prātam — gatavs nosist, — Natalija Kirilovna noteica, — nemaz nevar saprast, no kā viņam tā karstā daba.

Rotaļa sākās no jauna. Nostādīdams rindā izstīdzējušos jaunekļus ar cirvīšiem, Pēteris atkal saskaitās par to, ka tie viņu nesaprot, kā pienākas. Bet tā jau bij tā nelaime: uztraucies viņš runāja neskaidri, steigā aizvilkdamies, it kā gribētu pateikt daudz vairāk nekā valodā vārdu.

—   Nu, kāpēc viņam galviņa sākusi tā raustīties? — Natalija Kirilovna noteica, izbīli vērodama dēlu. Un piepeši aizspieda ausis. Zemnieki cietoksnltī bij izvēluši ozola lielgabalu, kuru pēc carienes stingras pavēles pielādēja ar kaut ko mīkstāku — sutinātiem rāceņiem vai āboliem, — un izšāva. Un tūliņ, ieročus nometuši, pacēla rokas par zīmi, ka padodas.

—   Padoties nevar! Jākaujas pretī! — Pēteris kliedza, grozīdams un kratīdams galvu. — No sākuma! Visu no paša sākuma!…

—   Ņikita Moisejevič, aiztaisi logu, tie tur par daudz trokšņo, galva sāk sāpēt, — cariene teica.

Krāsaino stiklu lodziņš aizvērās. Natalija Kirilovna nokāra galvu un, pirkstus tikko kustinādama, ritināja no svētiem gliemežvākiem savērtās Atonas krelles. Skumji. Aiz bēdām un asarām Natalija Kirilovna pa šiem gadiem bij novecojusi, no viņas citreizējā skaistuma palikuši tikai uzači un kādreiz tik ugunīgās tumšās acis. Vienmēr viņa bij ģērbusies melnās drēbēs un apsējusies melnu lakatu. Gluži tāpat savā laikā cariene Marija Nagaja dzīvoja Ug- ļičā ar savu nelaimīgo Dimitriju… Kad tikai arī te nenotiek tā pati nelaime … Valdniece Sofija sēž, tīko salaulāties ar Goļicinu un saņemt visu varu savās rokās. Pat carienes kroni sev jau pasūtījusi vācu meistariem.

Prcobraženskas pilī valda tukšums, tikai kalpotāji skraida uz pirkstgaliem un krēšļainos stūros sačukstas vecenes — aukles, audzinātājas. Kaut arī vēl mazs, cars veceņu māžošanos necieš. Ja pamana kādu sveču vaskiem appilējušu aukli lienam gar sienu — iešmakšinās tā, ka vecenīte, līdz nāvei pārbijusies, tikko nolien kaktā.

Bajāri Prcobraženskas pilī nerādās — nekādu godu, ne naudu te iegūt nevar. Visi tikai Kremlī spraucas, tuvāk saulei. Lai neizskatītos pavisam izaicinoši, Sofija pavēlēja cara Pētera galmā palikt četriem bajāriem: kņazam Mihailam Alcgukovičam Cerkaskim, kņazam Likovam, kņazam Trojekurovam un kņazam Borisam Aleksejevičam Goļici- nam. Bet vai nu liels labums no tiem? Laiski tie pie lieveņa nokāpj no zirgiem, pielien noskūpstīt carienei roku, apsēžas, nerunā neko, tikai nopūšas. Vispār maz ko runāt ar nežēlastībā kritušo carieni. Ieskrien istabā Pēteris, — bajāri, paklanījušies nevaldošajam caram, apjautājas par valdnieka veselību, atkal nopūšas, groza galvas: par daudz draiskulīgs paliek cars, paskaties tikai — te šņīpa vaigā, te rokas repuļainas. Tā neklājas.

—   Ņikita Moisejevič, man stāstīja, ka Mitiščos esot kāda sieviete, Vorobjiha, pēc kvasa biezumiem zīlējot — un pilnīgi pareizi — viss gluži tā arī piepildoties … — cariene ieminējās. — Būtu jāaizsūta pēc tās!… Bet tā kā bail… Ka tikai nepareģo ko ļaunu …

—   Carienes māmiņ, ko gan ļaunu var jums pareģot tāda prasta sieviete Vorobjiha? — Zotovs atsaucās dziedošā, tīkamā balsī. — Ja Vorobjiha to iedrošinātos, tad lupatās saplēstu un vēl vairāk…

Natalija Kirilovna pacēla pirkstiņu un pamāja. Zotovs mīkstajos zābaciņos pieskrēja nedzirdamiem soļiem.

—   Moisejič… Nesen strēļa sieva virtuvē bij atnesusi sietu ogu, tā stāstīja — Sofija pilī pirms dažām dienām kliegusi, un visi dzirdējuši: — Žēl, ka strēļi toreiz neno- žņaudza vilcēnu ar visu vilku māti…

Natalijai Kirilovnai notrīsēja lūpas, nodrebēja melno lakatu apsietais dubultzods, lielās acis pieplūda asarām.

Ko viņai atbildēt? Kā apmierināt viņu? Sofijai klausa strēļu pulki, par Sofiju stāv muižnieku zemessardze, bet Pēterim tikai trīs desmiti muļķu pusaudžu rotaļnieku un rāceņiem pielādēts koka lielgabals… Ņikita Zotovs paplēta plaukstas un atlieca galvu, līdz kamēr pakausis atdūrās cietajā apkaklē…

—   Aizsūti pēc Vorobjihas, — cariene pačukstēja, — lai tad arī pasaka patiesību, šitā vēl drausmīgāk…

Gara un garlaicīga ir vasaras diena. Baltie mākoņi peld un nevar pārpeldēt pār Jauzu. Svelme. Mušas. Dūmakai cauri redzami Maskavas neskaitāmie kupoli, cietokšņu torņu virsotnes. Tuvāk vācu baznīcas torņa smaile un vējdzirnavas Kukujā. Gūgo vistas, snaudā iešūpodamas. Virtuvē šķindina nažiem.

Citreiz, Alekseja Mihailoviča laikā, Preobraženskā skanēja smiekli un čala, drūzmējās ļaudis, zviedza zirgi. Vienmēr kaut kāda izprieca — medības, lāča dzīšana vai zirgu skriešanās. Bet tagad — paskaties, ceļš no mūra vārtiem zāli aizaudzis. Dzīve pagājusi. Sēdi tikai un ritini pātaru krelles!

Loga stiklā kaut ko iesvieda. Zotovs atvēra logu. Pēteris sauca viņu, zem liepas stāvēdams, — noputējis, smiltīs novārtījies, nosvīdis kā zemnieciņš:

—   Ņikita, uzraksti pavēli… Mani zemnieki neder nekam, pārāk veci un dumji… Ātrāk!

—   Par ko tad pavēlēsi rakstīt pavēli, tava cara augstība? — Ņikita vaicāja.

—  Man vajadzīgi simt zemnieki, labi, jauni… Ātrāk …

—   Ko tad rakstīt, — kam vajadzīgi šie zemnieki?

—   Kara rotaļai… Musketes lai atsūta nesalauztas un pulveri ari… Un divus čuguna lielgabalus, ar ko šaut… Ātrāk, ātrāk… Es parakstīšu, nosūtīsim ar vēstnesi…

Liepas zaru atbīdījusi, cariene izliecās pa lodziņu.

—   Pēterīt, mīlulīt, ko tu vienmēr ar to karošanu… Labāk būtu atpūties, pasēdējis pie manis…

—   Mārnuci, nav taču laika, māmuci, vēlāk…

Viņš aizskrēja. Gari nopūzdamās, cariene nolūkojās pakaļ dēlam. Krustu pārmetis, Zotovs izvilka no kabatas zoss spalvu un nazīti, rūpīgi uzasināja spalvu un nomēģināja uz naga. Lūgšanu noskaitīdams, vēlreiz pārkrustījās, atlocīja piedurkni un nosēdās rakstīt pa pusei ātrrakstibā: «No dieva žēlastības mēs, visgaišākais un visvarenākais lielais valdnieks, cars un lielkņazs Pēteris Aleksejevičs, visas Lielās un Baltās, un Mazās Krievijas patvaldnieks …»

Cariene aiz gara laika paņēma palasīt Pētera skolas burtnīcu. Aritmētika. Visa burtnīca tintes traipiem, raksts šķībs un greizs, grūti salasāms. «Adicijas piemērs… Parādu man daudz, bet naudas mazāk kā to parādu, tātad jāatņem, lai redzētu, cik vēl jāmaksā. Un iznāk, ka tā: parāds i-r augšā, apakšā tam nauda un katrs apakšējais vārds jāatvelk no augšējā. Par piemēru — viens no divi, paliekas pāri viens. Augšā rakstām divi, apakšā vienu, bet zem tā vienu iedomātu līniju, zem iedomātās līnijas — skaitli, kas iznāk, jeb iedomāto skaitli…»

Cariene nožāvojās, — tā kā ēst gribas, tā kā vēl kaut kā …

—   ^Jikita Moisejevič, esmu aizmirsusi, vai mēs šodien ēdām launagu vai ne.

—   Carienes māmiņ, Natalija Kirilovna, — Zotovs nolika spalvu, piecēlās un paklanījās. — Kā paēdām pusdienas, jums labpatikās atgulties, bet piecēlusies palaunagojāt, — jums pasniedza ogas ar krējumu, bumbieru novārījumu un klosteru medu…

—   Nu kā tad… Drīz jāiet uz vakara dievkalpojumu…

Cariene slinki piecēlās un devās uz guļamistabu. Tur

lampiņu gaismā (logs bij aizsegts) gar sienām uz apklātām lādēm sēdēja niknas vecenes-piedzīvotājas un klusiņām čukstēja cita citai par izciestām pārestībām. Kā lupatu leļļi bez kauliem tās reizē piecēlās un paklanījās carienei. Viņa nosēdās zem svētbildēm venēciešu krēslā

ar augstu atzveltni. No aizgultes izlīda pundure ar apmil- zušām acīm, šņaukādamās kā bērns, notupās carienei pie kājām — piedzīvotājas viņu bij kaut kā aizvainojušas.

—  Nu, taču kaut sapņus pastāstiet, muļķa meitieši, — Natalija Kirilovna ieminējās. — Degunradzi neviena nav redzējusi?

Paziņodams dienas beigas, lēnām sāka zvanīt pulkstenis pils baznīcas uzjumā. Pietūkušās acis berzēdami, priekštelpās uz trepēm saradās bajāru bērni no sīkajām muiželēm un neievērojamām dzimtām — ar Sofijas pavēli Pētera galmam pierakstītie galdziņi. Bij te ari Vasilijs Volkovs — viņa tēvs pieri atdauzījis pie sliekšņiem, kamēr izdabūja dēlam goda vietu. Sava iztika te bij, dzīve viegla, algas sešdesmit rubļi gadā. Tikai garlaicīgi. Galdziņi gulēja gandrīz visu diennakti.

Zvans aicināja uz vakara dievkalpojumu. Caru nekur nevarēja atrast. Galdziņi meklēdami klaiņoja pa pagalmu, sakņu dārziem un pļavu pie upītes. Tiem palīgā cariene aizsūtīja pāra desmitu aukļu ar tām spēcīgākajām balsīm. Izmeklēja un izsaukāja visu apkārtni — cara nav nekur. Manu dieniņu, kad tikai nav noslīcis! Galminiekiem snaudiens kā ar roku atņemts. Salēca neapsedlotos zirgos, aiz- lēkšoja krēslajos laukos kliegdami, saukdami. Pilī sacēlās kņada. Vecenes aizgūtnēm vien sāka sačukstēties pa kaktiem: — Katrā ziņā tas viņas — Soņkas darbs … Cik sen, ka te kāds cilvēks ložņāja ap pili… Nazi aiz zābakstilba viņam manījuši.., Nogalinājuši, nogalinājuši mūsu maizes devēju…

Sī draudīgā čukstēšana Nataliju Kirilovnu tā uztrauca, ka viņa kā bez prāta izskrēja uz lieveņa.

No tumšajiem laukiem vilka dūmaka, miklajās gravās tarkšēja griezes. Tālu pār Sokoļņiku silu uzlēca miglaina nespodra zvaigzne. Sāpes pārmāca Natalijas Kirilovnas sirdi; rokas lauzīdama, viņa iekliedzās:

—   Pēterīt, manu dēliņ!

Triekdams zirgu gar upes malu, Vasilijs Volkovs uzskrēja zvejnieku ugunskuram,— izbiedētie zvejnieki salēca kājās, čuguna katliņš ar ķīšiem apgāzās ugunī. Aizelsies Volkovs prasīja:

—   Zemnieki, vai caru jūs neesat redzējuši?

—  Vai tikai tas pats nebij, kas te nesen pabrauca garām laivā?… Liekās, ka airējās taisni uz Kukuju… Pie vāciešiem viņu meklējiet…

Priekšpilsētas vārti vēl nebij aizslēgti. Volkovs aizlēk- šoja pa ielu uz turieni, kur drūzmējās vācieši. No zirga muguras viņš ieraudzīja caru un blakus tam garmatainu vidēja auguma cilvēku ar tītara spārniem līdzīgi izplestiem īsā svārka stūriem. Vienā tālu atstieptā rokā viņš turēja platmali, otrā spieķi un — nekauņa, — vaļīgi smiedamies, runāja ar caru. Pēteris klausījās, nagu grauzdams. Arī visi pārējie vācieši stāvēja nekaunīgi brīvi. Volkovs nolēca no zirga, izspraucās cauri un nometās ceļos cara priekšā.

—   Žēlīgais valdniek, māmiņa cariene tā uztraucās, — dievs zin ko jau sāka domāt par jums … Esiet tik labi un ejiet mājās — vakara dievlūgšana sākas…

Pēteris nepacietīgi pasvieda galvu sāņus uz pleca.

—   Es negribu… Vāķies prom no šejienes! — Bet, tā kā Volkovs, ceļos tupēdams, joprojām lūgdamies skatījās viņā, cars aizsvilās, iespēra viņam ar kāju: — Prom, tu vergs tāds!

Volkovs paklanījās zemu un drūmi, nepaskatījies smejošos vāciešos, cienīgiem rikšiem aizjāja ziņot carienei. Labsirdīgs vācietis ar sārtu dubultzodu, vestē, adītā cepurē un izšūtās kurpēs — krodzinieks Ivans Monss, iznācis no austerijas paskatīties jauno caru, izņēma no mutes porcelāna pīpi:

—   Cara augstībai pie mums tīkamāk kā mājās, pie mums ir jautrāk…

Apkārtstāvošie ārzemnieki, pīpes izņēmuši, palocīja galvas un, vēlīgi smaidīdami, apstiprināja:

—  O, jā, pie mums ir jautrāk…

Un pievirzījās tuvāk paklausīties, ko izstīdzējušajam caram ar garo bērna kaklu stāstīja smalki ģērbies cilvēks greznā parūkā — Francis Leforts. Pēteris to bij saticis uz Jauzas: brauca viņš smagā strūgā, airētāji rīkojās neveikli, duļļus dauzīdami. Kājas apakšā sarāvis, Pēteris sēdēja priekšgalā. Vakarblāzmas apspīdēti, lēnām virzījās tuvāk kārniņu jumti, torņu asie smaiļi, apcirpto koku lapotni, dzirnavas ar vējrādītājiem, baložu būdas. No Kuku- jas puses skanēja savāda mūzika. Itin kā skaidri parādījās trejdeviņu zemju pilsēta, par kuru Pēterim jau šūpulī aukles bij stāstījušas.

Krastā uz mēslu kaudzes pakāpās cilvēks sānos atliektiem samta svārka stūriem, zobenu pie gurna, trijās pusēs atliektu melnu platmali galvā — kapteinis Francis Leforts. Pēteris to jau bij redzējis Kremlī, kad pieņēma ār

zemju sūtņus. Atstiepis nost kreiso roku ar spieķi, viņš noņēma platmali, paspēra soli atpaka] un paklanījās — parūkas savītās sprogas aizslēpa viņa seju. Tikpat veikli viņš atkal atslējās taisni un, pasmaidīdams augšup sarauktiem mutes kaktiņiem, ierunājās lauzītā krievu valodā:

—   Esmu jūsu cariskās augstības rīcībā …

Pēteris skatījās viņā kā brīnumā, kaklu izstiepis, — tik ārkārtīgi veikls bij šis cilvēks, jautrs, pavisam citāds kā pārējie. Leforts turpināja, savas sprogas purinādams:

—   Es varu parādīt ūdensdzirnavas, kas maļ šņaucamo tabaku, loba prosu, dzen aužamās stelles un sūknē ūdeni milzīgā mucā. Varu parādīt arī dzirnavu ratu, kurā skrien suns un griež to. Krodzinieka Monsa mājā ir mūzikas kaste ar divpadsmit kavalieriem un dāmām uz vāka, bez tam ar diviem putniem, uz mata līdzīgiem dabiskajiem, bet tikai naga lielumā. Putni dzied kā lakstīgalas un drebina astes un spārnus, lai gan tas viss ir tikai ārkārtīgi veikli ierīkota mehānika. Parādīšu arī tālskati, pa kuru skatoties uz mēness var saredzēt zemi un kalnus. Pie aptiekāra var aplūkot bērnu, kas dzīvo spirtā, — seja šķērsām pusotra mēra plata, rumpis spalvām apaudzis, rokām un kājām pa divi pirksti.

Pēterim aiz ziņkāres acis plētās arvien apaļākas. Bet viņš cieta klusu, mazo muti sakniebis. Nezin kāpēc viņam likās, ja izkāps krastā — garām rokām, garš — Leforts sāks smieties par viņu. Aiz kautruma viņš sirdīgi šņāca, bet neiedrošinājās kāpt laukā, lai gan laiva jau piesilda krastam. Tad Leforts noskrēja līdz ūdenim — jautrs, skaists un labsirdīgs, saķēra Pētera saskrāpēto roku ar apgrauztiem nagiem un piespieda sev pie sirds.

—   O, mūsu labie kukujieši būs no sirds laimīgi redzēt jūsu augstību … Viņi parādīs jums visādus jocīgus kun- stiķus …

Veikls un viltīgs bij Leforts. Pēteris pat nepaguva atjēgties, kad jau, rokām vēcinādamies, gāja tam blakus uz priekšpilsētas vārtiem. Tur viņus tūliņ ielenca labi paēdušie, sārtvaidzīgie kukujieši, un ikviens no tiem gribēja parādīt savu māju, savas dzirnavas, kur ratā skrēja suns, savu sakņu dārzu ar grantētiem celiņiem, apcirptiem krūmiem un bez vienas liekas zālītes. Parādīja visus asprātīgos trikus, par kuriem bij stāstījis Leforts.

Pēteris tikai brīnījās un prasīja bez apstājas: — Bet par ko tas tā? Kāpēc sitas tā? Bet kā tad tas ierīkots? — Kukujieši grozīja galvas un piekrizdami noteica: — 0,

jaunais Pēteris Aleksejevičs grib visu zināt, tas ir teicami … — Beidzot nonāca pie četrstūraina dīķa. Bij jau pavisam tumšs. Gaisma pa atvērtām austerijas durvīm apspīda ūdeni. Pēteris ieraudzīja nelielu laiviņu ar mazu, bezvējā sak|avušos buru. Tajā kā roze sēdēja jauniņa meitene baltā, krāšņā tērpā. Mati viņai bij sasukāti uz augšu un izgreznoti puķēm, kailajās rokās viņa turēja kokli. Pēteris šausmīgi pārbrīnījās, no kaut kā viņam pat bail sametās. Pagriezusi pret viņu krēslā brīnišķo sejiņu, meitene sāka tramšķināt pa stīgām un dziedāt sīkā balstiņā vāciski kaut ko tik žēlu un tīkamu, ka visiem klausītājiem iekutējās nāsis. Starp zaļajām bumbām un apcirpto koku koniem saldi smaržoja baltie tabakas ziedi. Pēterim strauji iepukstējās sirds. Leforts viņam teica:

—  Viņa dzied jums par godu. Tā ir ļoti laba meitene, turīga krodzinieka Johana Monsa meita.

Pats Johans Monss ar pīpi jautri pacēla roku un pavē- cināja plaukstu Pēterim. Leforta kārdinošā balss čukstēja atkal:

—  Tūliņ austerijā sapulcēsies meičas, būs dejošana un uguņošana jeb uguns rotaļas …

Pa tumšo ielu trakā steigā klaudzēja zirgu pakavi. Cara galminieku bars izlauzās pie viņa ar stingru carienes pavēli — iet mājās. Šoreiz bij jāpadodas.

4

Ārzemnieki, kas apmeklēja Kremli, ar izbrīnu stāstīja, ka, gluži pretēji Parīzei, Vīnei, Londonai, Varšavai un Stokholmai, cara pils vairāk līdzinoties tirgotāju kantorim. Tur nebij nekādu galantu izpriecu, ne baļļu, ne spēļu, ne smalka mūzikas laikkavēkļa. Bajāri zeltītiem kažokiem, uzpūtīgi kņazi, ievērojami vojevodas zemajās un karstajās Kremļa istabās runāja tikai par tirgošanos ar kaņepājiem, potašu, trānu, labību un ādām… Strīdējās un lamājās par cenām. Pūta vien, — sak, zeme bagāta un visa kā daudz, bet tirdzniecība sokas vāji, bajāriem īpašumi lieli, bet nekā tajos nav ko pārdot. Melnās jūras piekrasti apsēduši tatāri, līdz Baltijas jūrai aizspraukties nav ko domāt, Ķīna tālu, ziemeļos viss angļu nagos. Jūras vajadzētu iekarot, bet spēka par maz.

Un bez tam vēl krievu ļaudis ne visai izdarīgi. Kā lāči dzīvoja aiz stipriem vārtiem, aiz nepārkāpjamiem stāvžo- giem savos Maskavas namos. Katru dienu trīs dievkalpo- ļumi. Četras reizes pamatigi pieēdās, ari dienā gulēja pieklājības un veselības dēļ. Brīva laika atlikās pavisam maz — bajāram jābrauc uz pili gaidīt, kad caram ienāks prātā saukt viņu dienestā, tirgotājam jāsēž aiz letes un jāsauc iekšā garāmgājēji, prikazu rakstvedim jākvern pie saviem papīriem.

Ilgi tā būtu kasījuši sānus, stenējuši un žēlojušies krievu ļaudis, ja negadījies negaidīts notikums — neuz- nākusi laime. Poļu karalis Jans Sobeskis atsūtīja uz Maskavu lielos sūtņus runāt par savienību pret turkiem. Poļi uzsāka mīlīgas runas par to, ka nevar taču atļaut pagānu turkiem mocīt kristītos un ka pareizticīgiem krieviem neklājas dzīvot mierā ar turku sultānu un Krimas hanu. Maskavā tūliņ noprata, ka poļiem klājas grūti un ka pats īstais laiks sākt kaulēties ar tiem. Tā tas patiešām arī bij: Polija sabiedrībā ar Austrijas ķeizaru tikko paspēja atgaiņāties no turkiem, no otras puses viņus apdraudēja zviedri. Visiem vēl atmiņā bij postīgais Trīsdesmitgadu karš, kad sašķobījās Austrijas impērija, kad Vācija palika ļaužu tukša, bet Polija tikko nekļuva par Zviedrijas provinci. Par visu jūru saimniekiem izvirzījās franči, holandieši un turki, bet gar visu Baltijas piekrasti — zviedri. Skaidra lieta bij, ko centās panākt poļi: lai krievu karaspēks pasargā Ukrainas stepes pret turku sultānu.

Cariskā lielā zīmoga un sūtniecības lietu pārzinātājs — Novgorodas pavaldonis kņazs Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins pieprasīja, lai poļi atdod Kijevu. — Atdodiet mums vecu veco cara piederumu Kijevu līdz ar pilsētiņām, tad nākamajā gadā sūtīsim karaspēku uz Krimu karot ar hanu. — Pusceturta mēneša poļi strīdējās: — Tad labāk mēs pazaudējam visu nekā atdodam Kijevu. — Krievi nesteidzās, palika pie sava, nolasīja poļiem visus vēstures rakstus, sākot ar Krievzemes kristīšanu. Un tā pārstrīdēja un pār- sēdēja gan.

Besarābijā turku sakauts, Jans Sobeskis raudādams parakstīja mūžīgu mieru ar Maskavu un par Kijevas un pilsētiņu atdošanu. Ieguvums bij liels, bet izlavīties arī vairs neiespējami, — nācās vākt karaspēku un iet karot ar hanu.

5

Pretim Mednieku veikalu rindām Goļicina sētā viss bij tīrs un svinīgs. No jumta līdz zemei kvēlaini spīdēja mājas vara kaltās sienas. Pie ieejas uz paklājiņiem stāvēja divi liela auguma musketieri — šveicieši dzelzs cepurēs un vēršādas bruņās. Divi citi apsargāja zeltītos redeļai- nos vārtus. No viņas puses vienkāršu ļaužu pūlis, klaiņodams gar veikaliem, skatījās šveiciešu nobarotās sejas, krāsainām plāksnēm izlikto plašo pagalmu, grezno, četriem brūniem zirgiem aizjūgto karieti vienos stiklos, sargātāja — carevnas-valdnieces mīļākā vara spīdošo māju.

Pats Vasilijs Vasiļjevičs šajā neizturami smacīgajā brīdī sēdēja caurvējā pie vaļējā loga un latīņu valodā sarunājās ar Varšavas atbraucēju ārzemnieku de Neviļu. Viesis bij tērpies parūkā un franču modes ģērbā, kādus tikko sāka valkāt Luija Četrpadsmitā galmā. Vasilijam Vasiļjevičam parūkas nebij, bet uzvalks tāpat franču — garas zeķes, sarkanas kurpes, īsas samta bikses ar lentām, — uz vēdera un sānos no samta svārciņa apakšas spraucās laukā smalka veļa ar mežģīnēm. Bārdu viņš skuva, bet ūsas atstāja tāpat. Uz franču galdiņa viņam priekšā gulēja papīra tīstokļi un burtnīcas, latiņu grāmatas pergamentā, kartes un arhitektūras rasējumi. Pie zel- titu ādu apsistām sienām karājās parsunas vai pēc jaunā nosaukuma portreti ar kņazu Goļicinu attēliem un greznā venēciešu rāmī divgalvaina ērgļa atveids, kas nagos turēja Sofijas portretu. Franču špalieru un itāliešu brokāta krēsli, raibi ' paklāji, vairāki sienas pulksteņi, persiešu ieroči, vara globs, angļu izstrādājuma termometrs, sudraba lējuma svečturi un kvēpināmie trauki, iesietas grāmatas, bet pie griestiem zeltā, sudrabā un zilā krāsota debess sfēra, kas atspoguļojās daudzajos spoguļos, šķērssienās un virs durvīm.

Viesis ar atzinīgu ziņkāri aplūkoja šo pa pusei aziā- tisko, pa pusei eiropeisko iekārtu. Vasilijs Vasiļjevičs, kājas krusteniski salicis, ar zoss spalvu spēlēdamies, runāja, augstsirdīgi smaidīdams (tikai reizēm sastomīdamies ar latīņu vārdiem un izrunādams tos ar nelielu mas- kavisku pieskaņu):

— Paskaidrošu jums, de Nevila kungs. Mūsu valsts stūrakmeņi ir divas kārtas: barotāju un kalpotāju, citiem vārdiem — zemniecība un muižniecība. Abas sļļs kārtas dzīvo lielā trūkumā, tāpēc valstij netiek no tām nekāds labums, tikai izputēšana vien. Liela laime būtu, ja izdotos atšķirt muižniekus no zemniekiem, jo muižnieks tagad aiz tīras mantkāres vien izposta dzimtzemnieku, un no tā nāk, ka zemnieks ir nabags, muižnieks nabags un valsts tāpat nabaga …

—  Dziļdomīgi un gudri vārdi, kanclera kungs, — de Nevils atbildēja. — Bet kā jūs domājat tikt galā ar šo f rūto uzdevumu?

Smaidā atplaucis, Vasilijs Vasiļjevičs paņēma no galda paša rokas sarakstītu, safjānā iesietu burtnīcu: «Par pilsonisko dzīvi jeb visu lielu pārgrozīšanu tā, ka visai tautai labāk.. .»

—   Liels uņ grūts darbs, ja visu tautu grib padarīt bagātu, -T- viņš noteica un sāka lasīt no burtnīcas: — «Daudzi miljoni desetīnu guļ pamesti atmatā. Visu šo zemi vajadzētu uzart un apsēt. Pavairot lopus. Krievu nederīgo aitu izskaust un piespiest tās vietā iegādāties angļu smalkvilnas aitu. Pieradināt ļaudis visādiem amatiem un rūdas rakšanas darbiem, atļaujot arī viņiem gūt no tiem taisnīgu labumu. Daudzās pārmērīgās nomas, nodevas, nodokļus un klaušas iznīcināt un uzlikt visiem vienīgu, mērenu galvasnaudu. Tas ir iespējams tikai tad, ja visu zemi atņem muižniekiem un nometina tur brīvus zemniekus. Visus agrākos zemnieku parādjūgus iznīcināt, lai turpmāk tauta vairs neatrodas verdzībā ne pie viena, — varbūt atskaitot tikai nelielu skaitu mājkalpotāju…»

—   Kanclera kungs, — de Nevils iesaucās, — vēsture nevar uzrādīt tādu piemēru, kur valdnieks būtu izdomājis tik lielus un noteiktus plānus. (Vasilijs Vasiļjevičs tūlīt nolaida acis, viņa bālos vaigus pārklāja sārtums.) Bet vai muižnieki būs ar mieru bez pretošanās atdot zemi zemniekiem un atlaist brīvē vergus?

—   Zemes vietā muižnieki dabūs algu. Karaspēku sastādīs tikai no muižniekiem. No dzimtcilvēkiem un kalpiem ņemtos rekrūšus mēs atlaižam. Zemnieks lai paliek pie sava paša darba. Muižnieki par dienestu nedabū vairs zemes gabalus un zemniekus, bet palielinātu algu, ko cara kase ievāks no vispārējā zemes nodokļa. Tā valsts ienākumi palielināsies vairāk kā divkārt…

—  Tā vien liekas, ka dzirdu runājam kādu senatnes filozofu, — de Nevils nočukstēja.

—   Muižnieku bērnus, pusaudžus, kara amatu mācīties jāsūta uz Poliju, uz Franciju un Zviedriju. Jānodibina akadēmijas un zinātnes. Ar mākslas palīdzību mēs izdaiļosim sevi. Savos tuksnešos apmetināsim čaklus zemniekus. Mežonīgo tautu padarīsim par lasītpratējiem, netīrās būdas pārvērtīsim mūra mājās. Bailīgie kļūs par drosminiekiem. Nabagos mēs padarīsim bagātus. (Vasilijs Vasiļjevičs pameta skatienu pa logu, kur pa ielu virzījās putekļu stabs, uzvērpdams gaisā pūkas un salmus.) Ielas izbrugēsim akmeņiem. Maskavu uzcelsim no akmens un ķieģeļiem … Gudrība atmirdzēs pār nabadzīgo zemi.

Nenolicis zoss spalvu, viņš piecēlās no krēsla, staigāja pa paklājiem un pateica viesim vēl daudzas neparastas domas:

—  Angļu tauta pati sagrāva netaisno iekārtu, bet niknumā padarīja arī lielus noziegumus — aiztika svaidīto galvu … So šausmu baidīdamies, mēs vēlam labu vienlīdz visām kārtām. Ja muižniecība pretosies mūsu pasākumiem, mēs ar spēku salauzīsim viņas iesīkstējušo nepiekāpību …

Sarunu pārtrauca. Livrejā tērpts kalpotājs, izbīlī apaļi ieplestām acīm, uz pirkstgaliem piesteidzās un kaut ko iečukstēja kņazam. Vasilija Vasiļjeviča seja kļuva sasprindzināti nopietna. To pamanījis, de Nevils paņēma platmali un, uz durvīm atkāpdamies un klanīdamies, atsveicinājās. Vasilijs Vasiļjevičs gāja viņam pakaļ, tāpat klanīdamies, gredzenoto un mežģīņoto roku no sirds lejup apaļiski vēcinādams.

—  Esmu ļoti apbēdināts un lielā izmisumā, de Nevila kungs, ka jūs tik driz aizejat no manis.

Viens palicis, viņš aplūkoja sevi spogulī un tad, steidzīgi papēdīšiem klaudzinādams, iegāja guļamistabā. Tur divguļainā gultā aiz sārta zīda priekškara, kas augšmalā izgreznots strausa spalvām, sēdēja valdniece Sofija, deniņus piespiedusi vītņu stabiņam. Kā vienmēr viņa slēgtā karietē bij slepeni atbraukusi pie sētas durvīm.

6

—  Soņuška, labdien, mans gaišumiņ …

Neatbildējusi viņa pacēla īgno seju, zaļām vīrietiskām

acīm cieši skatījās Vasilijā Vasiļjevičā. Viņš nesapratnē apstājās, līdz gultai neaizgājis.

—  Vai kāda nelaime notikusi, valdniece?…

Pagājušajā ziemā Sofija slepeni nodzina augli. Viņas

satuklušajai sejai ar spēcīgiem muskuļiem gar mutes kaktiņiem vairs nebij agrākā spirgtā sārtuma, — rūpes, pārdomas, uztraukumi tur bij atstājuši tādas kā nicīguma pēdas. Ģērbās viņa krāšņi, arvien vēl jaunavas paveidā, bet gaita bij sievietiska, smagnēja, droša. Viņu nomocīja nepieciešamība slēpt savu mīlu pret Vasiliju Vasiļjeviču. Lai gan to zināja visi līdz pat vienkāršai trauku mazgātājai meičai un beidzamā laikā grēcīgā un apkaunojošā nosaukuma — mīļākais — vietā atraduši pieklājīgu ārzemniecisku vārdu — galants, — tomēr sajūta bij nelaba un pretīga dzīvot tā nelikumīgi, bez laulības, atļaut iemīļotajam savu, lai arī vairs ne tik jauno augumu. Cik labprāt viņa šopavasar ar visu savu sievietes spēku un saldajām mokām būtu dzemdējusi… Tuvinieki piespieda iznīcināt augli… Tāpat mīla pret Vasiliju Vasiļjeviču bij nemierīga, gadiem nepiemērota, — tā mīlēt piederas septiņpadsmit gadu vecai skuķei: pastāvīgā uztraukumā, slēpjoties, nemitīgi domājot, naktīm gultā kvēlojot. Un reizēm arī ienaids kā kumoss spriežas rīklē, — aiz viņa taču visas šīs mokas, no viņa iznīcinātais auglis… Bet kas viņam: atnāk un aiziet savu ceļu …

Drukna, grīdai nepiesniegtām kājām, kvēli mikla, zem biezā apģērba gultā sēdēdama, Sofija nelaipni skatījās Vasilijā Vasiļjevičā.

—  Smieklīgi apģērbies, — viņa teica, — ko tad tu tur esi uzģērbis — tas ir franču uzvalks? Nebijušas bikses, tad gluži kā sieviešu drēbes … Par tevi jau smiesies … (Viņa novērsās un apmāca nopūtu.) Jā gan, nelaime, mans mīļais … Daudz mums nav par ko priecāties…

Pēdējā laikā Sofija arvien biežāk atbrauca pie viņa drūma, sevī ko slēpdama. Vasilijs Vasiļjevičs zināja, ka divi viņai tuvīni meitieši-jokdares augu dienu ložņāja pa pils nostūriem, noklausīdamās bajāru runas un čukstēša- nos, un, pirms Sofija aiziet gulēt, visu tai izstāstīja.

—  Tie ir nieki, valdniece, — Vasilijs Vasiļjevičs teica, — ko visu ļaudis nemelš. Neraizējies, neklausies blēņas…

—  Neklausīties? — Viņa pirkstiem paklaudzināja pie gultas stabiņa, pamazām zobi viņai nikni pavērās. — Bet vai tu zini ar, par ko Maskavā runā? Valsti pārvaldīt mēs esot par vājiem .,. Lielus darbus nekur neredzot…

Vasilijs Vasiļjevičs ar pirkstiem pataustīja ūsas, paraustīja plecus. Sofija sāņus pameta skatienu viņā, — oh, skaists jau viņš ir, nelaime mana … Jā, bet vājš, sieviešu kauli… Mežģīnēs ietērpies ..,

—  Tā tas ir, mans mīļais… Grāmatas lasīt un rakstīt — uz to tu esi nadzīgs, domas tev gaišas — vai es nezinu … Bet vakar pēc dievkalpojuma krusttēvs Ivans Mihailovičs par tevi teica: — Vasilijs Vasiļjevičs man no burtnīcas lasīja par smirdiem, par zemniekiem, — nevarēju nobrīnīties vien: vai tikai kņaziņam visas skrūves kārtībā? .., — Un bajāri par to smējās …

Pietvīcis kā meitene, Vasilijs Vasiļjevičs pazibsnīja zilām acīm no garo skropstu apakšas.

—   Viņu prātiņiem tas arī nebij rakstīts!

—   Nu, lai nu kādi viņi — gudrāku palīgu mums nav kur ņemt.., Vai tad es pati nemokos: man tiktos dejot tā, kā poļu karaliene dejo, vai izjāt medībās ar piekū- niem, garos svārkos sēžot sāniski uz zirga … Bet ciešu klusu … It neko nedrīkstu darīt — tūlīt sacīs: ķecere. Patriarhs jau tā roku man pasniedz kā lāpstu.

—   Ar monstriem mums jādzīvo, — Vasilijs Vasiļjevičs nočukstēja.

—   Redzi, ko es tev teikšu, mīļais.,. Velc tu nost tās mežģīnes un zeķes, uzģērb kara mēteli, zobentiņu paņem rokās! Parādi, kā dara lielus darbus!

—   Ko? … Atkal bij runas par hanu?

—   Tagad visiem tikai tas viens prātā — iet uz Krimu karot… Bez tā vairs neiztiks, manu balodīt. Atgriezīsies kā uzvarētājs, tad dari, ko vēlies. Tad tu būsi stiprāks par stiprajiem.

—   Saproti taču, Sofija Aleksejevna, — mums nav iespējams karot… Nauda vajadzīga citiem nolūkiem.

—   Tie citi nāks pēc Krimas, — Sofija stingri noteica.

—  Es jau pat ziņojumu esmu sagatavojusi, — tev jātiek par lielu vojēvodu. Dienu un nakti pieminēšu tevi aizlūgšanās, ceļgalus jēlus noberzīšu, visus klosterus kājām apstaigāšu, mans kungs… Ja tu atgriezīsies kā uzvarētājs, — kas tad uzdrošināsies vārdu bilst? Tad mums vairs nebūs jāslēpjas no kauna sakariem… Ticu, ticu, ka dievs palīdzēs mums pret hanu. — Sofija piecēlās no gultas un no apakšas augšup lūkojās viņa novērstajās acīs.

—   Vasja, es baidījos tev teikt… Vai tu zini, ko vēl čukst? — Preobraženskā aug stiprs cars… Bet carevna te tikai gluži velti mugurā deldē sermuļu mantiju … — Tu pažēlo manas domas… Es nedomāju labu. — Tvīkstošām delnām viņa saķēra tā drebošo roku. — Viņam jau piecpadsmitais gads. Izstīdzējis garš kā verstes stabs. Atsūtījis pavēli aizgādāt visus zirgu puišus un piekūnu dīdītājus rotaļnieku pulkā… Zobeni un musketes viņiem taču dzelzs… Vasja, pasargā mani no grēka… Ausīs man čukst un čukst par Dmitriju, par Ugļiču … Tas taču būtu grēks, vai ne? (Vasilijs Vasiļjevičs izrāva roku no viņas plaukstām. Sofija lēnām, žēli pasmaidīja.) Es saku pat, ka grēks jau domāt par tādām lietām… Tā tikai vecos laikos notikās. Visa Eiropa dabūs zināt tavus varoņdarbus. Tad no viņa vairs nebūs jābaidās, lai blēņojas vien…

— Karot mums nav iespējams! — rūgti atsaucās Vasilijs Vasiļjevičs. — Kārtīga karaspēka mums nav, naudas nav… Lielie projekti! Eh, tas viss velti! Kas tos novērtēs, kas sapratīs? Ak kungs, kaut tikai gadus trīs, nu lai arī divus noturētu bez kara!

Bezcerībā viņš atmāja ar mežģīņu aproci… Runāt, pārliecināt, pretoties, kāda tam nozīme — viss taču velti.

7

Natalija Kirilovna bāra Ņikitu Zotovu: — Skrej taču viņam pakaļ, meklē viņu rokā, ar gaismiņu no mājas prom, pat pieri nepārkrustījis, ne kumosiņu neēdis…

Pēteri sameklēt tomēr nebij tik viegla lieta, — ja kaut kur birzī sākas šaušana un bungu dārdoņa, tad saprotams, ka cars ir tur, blēņojas ar rotaļniekiem. Ņikitu cik reižu saņēma gūstā, piesēja pie koka, lai netraucē ar savām lūgšanām — iet uz pusdienas dievkalpojumu vai klausīties no Maskavas atbraukuša bajāra runas. Lai Ņi- kitam pie koka nebūtu garlaicīgi, Pēteris pavēlēja nolikt viņam priekšā stopu degvīna. Tā Zotovs pamazām pierada pie glāzītes un vēlāk jau pats lūdza, lai ņem viņu gūstā un noliek zem bērza. Pie Natalijas Kirilovnas atpakaļ atnācis, rokas plātīdams, sūrojās:

— Neko es nevaru izdarīt, valdnieces māmiņ, mūsu vanadziņš nenāk…

Uz rotaļām Pēteris bij nevaldāmi kārs, — diennakti negulējis, neēdis varēja spēlēties, kā pagadījās, kad tikai trokšņaini, jautri un jocīgi, kad tikai lielgabali šauj un bungas rīb. Rotaļnieku zaldātu no cara zirgu puišiem, piekūnu dīdītājiem un pat no labāko dzimtu jauniešiem viņam bij jau ap trīssimt cilvēku. Ar tiem viņš rīkoja karagājienus pa Maskavas apkārtnes sādžām un klosteriem. Dažreiz mūkus nobiedēja līdz nāvei: pusdienas tveicē, kad bērziem ne lapiņa nekustas, tikai zem liepām smagi dūc bites un cilvēkus snaudiens māc, no meža piepeši, velnišķi brēkdami, izskrien tādi kā nekrievu cilvēki zaļos svārkos un no lielgabaliem sāk dārdināt koka lodēm klostera klusajos mūros. Vēl baismīgāk kļuva mūkiem, kad garajā, dubļiem un pulvera kvēpiem notraipītajā jaunekli sazīmēja pašu caru,

Dienests rotaļnieku pulkā bij grūts — ne lāgā izgulēties, ne paēst nedabūja. Lai tur vai lietus līst vai neizturami karsts, — ja caram ienāks prātā, ej tikai vilks zin kurp un kādēļ un biedē godīgus cilvēkus. Dažreiz rotaļniekus nakts vidū cēla augšā: — Pavēlēts apiet ienaidnieku. Peldus pāri upītei.., — Daži tā nakts laikā arī noslīka upītēs.

Tos, kas bij slinki, nevarīgi vai apnikuši bez jēgas vazāties pa ceļiem, izlikās nevarīgi un taisījās bēgt uz mājām, pēra nūjām. Pašā beidzamā laikā karaspēkam bij pielikts vojevoda — jaunajā nosaukumā ģenerālis — Av- tonoms Golovins. Kā cilvēks tas bij liels muļķis, bet labi prata zaldātus dīdīt un nodibināja stingru kārtību. Viņa vadībā Pēteris nekārtīgas rotaļāšanās vietā sāka nopietnu kara apmācību pirmajā bataljonā, ko nosauca Preobra- ženskas vārdā.

Francis Leforts nebij Pētera dienestā — tāpēc ka kalpoja Kremlī, — bet bieži vien atjāja un deva padomus, kā iekārtot karaspēku. Pēc viņa ieteikuma pieņēma dienestā ārzemnieku — kapteini Teodoru Zommeru, lai tas vadītu šaušanas un granātu cīņas apmācību, — to ari iecēla par ģenerāli. No Lielgabalu prikaza dabūja sešpadsmit lielgabalus, tad sāka ierādīt rotaļniekiem šaušanu ar čuguna bumbām un mācīja stingri: Teodors Zom- iners negribēja par velti saņemt savu algu. Rotaļām vairs nebij vietas. Daudz lopu nogalināja laukos un sakropļoja cilvēkus.

8

Ārzemnieki Kukujā bieži sarunājās par jauno caru Pēteri. Vakaros, sapulcējušies grantētajā laukumiņā starp apcirptiem kokiem, viņi sita plaukstām uz galdiņiem.

—   Ei, Mons, kausiņu alus!

Monss adītā cepurītē un zaļā vestē izlīgoja pa austeri- jas apgaismotajām durvīm, nesdams katrā rokā pa pieciem māla kausiem. Kausam virsū — putu cepure. Vakars rāms un tīkams. Krievu debesīs izbārstītas zvaigznes, tiesa, ne tik spožas un krāšņas kā Tīringenē, Bādenē vai Virtem- bergā, — bet dzīvot tīri labi var arī zem šīm krievu zvaigznēm.

—   Mons! Pastāsti mums, kā pie tevis viesojās cars Pēteris!

Monss piesēda pie galda draugu starpā, iestrēba no kaimiņa kausa, pamirkšķināja un stāstīja:

—   Cars Pēteris ir ļoti interesants cilvēks. Dabūjis zināt par slaveno mūzikas kasti, kas stāv manā ēdamistabā. Mans sievastēvs to kasti nopirka Nirnbergā …

—   Ak, par tavu skaisto kasti mēs visi zinām, — klausītāji atsaucās, paskatīdamies cits citā un pamādami nokaru pīpēm.

—   Es mazliet izbijos, kad reiz manā ēdamistabā ienāca I.eforts un cars Pēteris. Nezināju, kā īsti izturēties… Krievi tādā gadījumā metas ceļos. Es to negribēju. Bet cars tūliņ vaicāja man: — Kur tava kaste? — Es atbildēju: — Lūk, šepat tā ir, jūsu svaidītā augstība. — Tad cars teica: — Johan, nesauc mani par jūsu svaidīto augstību, tas man jau mājās apnicis, bet sauc mani tā, it kā es būtu tavs draugs. — Un Leforts sacīja: — Nu jā, Mons, mēs visi sauksim viņu — Herr Peter. — Un tad mēs visi trīs ilgi smējāmies par šo joku. Pēc tam es pasaucu savu meitu Anhenu un liku viņai uzvilkt kasti. Parasti mēs to uzvelkam tikai reizi gadā, ziemsvētku vakarā, tāpēc ka tā ir ļoti dārga kaste. Anhena paskatījās manī, bet es teicu: — Nekas, uzvelc vien! — Un viņa uzvilka to, — kavalieri dejoja ar dāmām, un putni dziedāja. Pēteris pabrīnījās un sacīja: — Es gribu redzēt, kā tā taisīta. — Es domāju: «Pagalam ir tava mūzikas kaste.» Bet Anhena ir ļoti gudra meitene. Viņa ļoti skaisti paklanījās un teica Pēterim, bet Leforts to pārtulkoja krieviski. Anhena teica: — Jūsu augstiba, es arī protu dziedāt un dejot, bet, ak, ja jūs gribētu paskatīties, kas man iekšā, kāpēc es dziedu un dejoju, — mana nabaga sirds pēc tam droši vien būtu salauzta … — Pārtulkodams šos vārdus, Leforts iesmējās, arī es skaļi smējos, smējās Anhena kā sudraba zvārgulītis. Bet Pēteris nesmējās, viņš palika sarkans kā vērša asinis un skatījās Anhenā tā, it kā viņa bijusi maziņš putniņš. Un es tad nodomāju: «O, šim jauneklim iekšā ir tūkstoš velnu.» Anhena arī nosarka un aizbēga asarām savās zilajās acīs …

Monss nosēcās un iedzēra no kaimiņa kausa. Stāstīt viņš mācēja brīnišķi un aizkustinoši. Patīkams nakts vējiņš vēcināja pušķīšus virs tērzētāju adītajām cepurēm. Apgaismotajās durvīs parādījās Anhena, pavērsa nevainīgās acis pret zvaigznēm, laimīgi nopūtās un pazuda atkal. Pīpes smēķēdami, apmeklētāji sprieda, ka dievs Jo- hanam Monsam dāvājis krietnu meitu. O, tāda meita sagādas mājā lielu bagātību. Bārdainais, sarkanais kalējs, varena auguma holandietis Harits Kists no Sāndamas, teica:

—   Es redzu, — ja ar prātu ķeras pie lietas, — no jaunā cara var izdabūt daudz labuma.

Vecais pulksteņtaisītājs Ludvigs Pfefers atbildēja viņam:

—   O, nē, vājas cerības uz to. Caram Pēterim nav speķa … Valdniece Sofija nekad nepielaidīs viņu valdīt. Tā ir nežēlīga un apņēmīga sieviete… Patlaban viņa vāc kopā divi simti tūkstošu vīru lielu karaspēku, lai ietu karā pret Krimas hanu, Kad armija atgriezīsies no Krimas, es par caru nedošu ne desmit feniņus …

—   Bez pamata jūs tā spriežat, Ludvig Pfefer, — Monss viņam atbildēja, — man nevienu reizi vien stāstījis ģenerālis Teodors fon Zommers, kas vēl nesen bij vienkārši Zommers … (Monss iesmējās platu muti, un visi pārējie smējās līdzi šim jokam.) Ne vienreiz vien viņš man stāstīja: — Pagaidiet tikai, paļaujiet mums gadu vai divus laika, caram Pēterim būs divi bataljoni tāda karapēka, ka franču karalis vai pats sakšu princis Morics nekaunēsies tos komandēt… — Lūk, ko stāstīja Zommers…

—   O, tas ir labi, — tērzētāji noteica un zīmīgi saskatījās.

Tādas sarunas norisinājās vakaros noslaucītajā laukumiņā pretim Johana Monsa austerijas durvīm,

9

Pils prikaza spriešļainajās istabās tāds karstums un sutoņa, ka vai cirvi var pakārt. Pie gariem galdiem norakstītāji, galvas piešķiebuši, matus pār acīm pārkāruši, skrapstina spalvām. Tintē sakritušas mušas. Līp tās tāpat pie lūpām, pie slapjajiem deguniem. Rakstvedis, pieēdies pīrāgu, sēž uz sola un snauž. Norakstītājs Ivans Vaskovs pārrakstīja no lapas grāmatā:

«…pēc lielo caru pavēles pagatavotas vācu drēbes lielā valdnieka un cara un lielkņaza Pētera Aleksejeviča — visas Lielās un Mazās, un Baltās Krievijas patvaldnieka vajadzībai, bet šai lietai no ģenerāļa Franča Leforta paņemtas preces: 2 spolītes zelta — maksāts 1 rublis 13 aitiņu 2 graši — un 9 duči pogu, pa 6 altini ducis, un apakšsvārkam — 6 duči pogu, pa 2 altini 4 graši ducis, un zīda un audekla par 10 altiniem, un liekie mati — trīs rubļi,..»

Aizpūtis mušu, Vaskovs pacēla noļukušos plakstus.

—   Paklausies, Petruha, — kā rakstīt «liekie mati» — ar lielo burtu vai ar mazo?

Pretim sēdošais rakstveža palīgs padomājis atbildēja:

—   Raksti ar mazo.

—   Vai tad pašam viņam matu nav, tam jaunajam caram?

—  Nu, tu pielūko, — par tādiem vārdiem .,,

Noliecis galvu uz kreiso pusi, lai veiklāk varētu rakstīt, Vaskovs klusiņām samiedzās aiz smiekliem — pārāk ērmīgi viņam izlikās, ka caram vācu priekšpilsētā no vācietēm pērk matus un maksā trīs rub]us par tādiem mēsliem.

—   Petruha, kur gan viņš piekārs tos matus?

—   Tas ir viņa paša — cara ziņā, — kur iepatiksies, tur arī piekārs. Bet, ja tu te vēl prašņāsi, sūdzēšu rakstvedim …

Rakstvedi arī bij apsēdušas mušas. Zīda kabatas lakatu izvilcis, viņš pavēcināja sev apkārt, tad noslaucīja seju un kazbārdiņu.

—   Ei, ko jūs tur guļat! — viņš laiski uzsauca. — Vai tad jūs esat norakstītāji, vai jūs esat rakstvežu palīgi? Vienmēr tikai par velti tērēt kroņa naudu. It nekā vairs nebīstaties, dievu aizmirsuši, mējotāji nelietīgie … Ņemšu tikai un stibām izpēršu visu prikazu, — tad zināsiet, ka jāstrādā taupīgi… Tinti vien nevar jums piegādāt, papīra gubām… Pērkons lai jūs sasper, neliešu banda tāda …

Slinki vēl pavēcinājis ar lakatu, rakstvedis aizsnaudās no jauna. Garlaicīgs laiks — ne lūdzēju, ne dāvanu. Maskava tukša, strēļi, bajāru dēli, muižnieki — visi aizgājuši uz karu Krimā. Te tikai mušas un putekļi, un sīkas kroņa lietas.

—   Petruha, tagad īsti noderētu iedzert kvasu! — ieminējās Vaskovs un, atskatījies uz rakstvedi, izstiepās, iz- šļaucījās tā, ka izdilušais svārciņš viņam nospraukstēja padusēs. — Vakarā aiziešu pie vienas atraitnes, tad tik padzeršos kvasu. — Pametis ar galvu, viņš sāka atkal rakstīt.

«…pēc I. v. c. un lk. Pētera Aleksejeviča, visas L. un M., un B. Kr. patvaldnieka pavēles uzdots atsūtīt uz Ko- lomnas sādžu pie viņa, 1. v. c. un lk., visas L. un M., un B. Kr. patvaldnieka galma zirgu puišus Jakimu Voroņinu, Sergeju Buhvostovu, Daņilu Kartiņu, Ivanu Nagibinu,

Ivanu Jevļevu, Sergeju Certkovu un Vasiliju Buhvostovu. Pieminētos galma zirgu puišus pavēlēts paņemt augšā par rotaļnieku lielgabalniekiem un noteikt viņiem algas — naudā pa pieci rubļi katram, labības pa pieci četverti rudzu, arī auzas …»

—   Petruha, lūk, kur laime cilvēkiem ..,

—   Kas tur vēl sarunājas, es jums, slinkie suņi, — rakstvedis piedraudēja pusmiegā.

10

Vācu drēbes un parūku pret kvīti saņēma galdzinis Vasilijs Volkovs un uzmanīgi aiznesa cara guļamistabā. Gaisma vēl tikko ausa, bet Pēteris jau uzlēca no lāvas, kur, kažociņu apsedzies, bij gulējis uz voiloka paklāja. Parūku viņš paķēra pašu pirmo, pielaikoja — par mazu! Gribēja šķērēm nogriezt savas melnās cirtas, Volkovs tikko varēja viņu atrunāt, tomēr izdevās — Pēteris uzspīlēja parūku un smaidīdams aplūkoja sevi spogulī. Rokas šoreiz viņš nomazgāja ar ziepēm, iztīrīja melnumus no panadzēm, steigā uzvilka jauno apģērbu. Tā kā Leforts bij mācījis, apsējās baltu kaklautu, bet ap vidu virs atliektu stūru svārkiem tādu pašu baltu zīda jostu. Viņu apkalpodams, Volkovs nobrīnījās: Pēteris līdz šim nebij paradis tā noņemties ar drēbēm. Uzlaikodams šaurās kurpes, viņš grieza zobus. Atsauca sētas puisi Stjopku Med- vedju, liela auguma cilvēku, lai tas pastiepj kurpes lielākas. Savas ķepas tajās iedzinis, Stjopka sāka skraidīt pa trepēm. Pulksten deviņos (pēc jaunā laika) ieradās Ņikita Zotovs — aicināt uz rīta dievkalpojumu. Pēteris atteica nepacietīgi:

—   Pasaki māmiņai, ka man neatliekams valsts darbs… Viens pats noskaitīšu lūgšanu. Jā, bet pats tu nāc atpakaļ, rikšiem, vai dzirdi!

Viņš piepeši atmeta galvu un iesmējās kā vienmēr, it kā ar varu izspiezdams smieklu. Ņikita saprata, ka cars atkal izdomājis joku, kādus viņam papilnam mācīja vācu priekšpilsētā. Tomēr rāmi paklausīja, aizskrēja mīkstajiem zābaciņiem un drīz atkal atgriezās, zinādams, ka nekas labs te viņu negaidīja. Tā arī iznāca. Pēteris, acis bolīdams, viņam pavēlēja:

—   Tu brauksi par lielo sūtni no helēņu dieva Bakha — sveicināt vārddiennieku.

—  Klausos, car Pēter Aleksejevič, — padevīgi atbildēja Zotovs. Tā kā pavēlēts, viņš turpat uzvilka ačgārni apgrieztu zaķādu kažoku, ap galvu aptina lūku kušķi, virs tā uzsprauda no pirtsslotas sapītu vainagu, rokās paņēma bļodu. Lai izvairītos no liekām sarunām ar māti, Pēteris izgāja pa pils pakaļdurvīm un aizskrēja staļļu sētā. Tur visi kalpotāji smiedamies gūstīja četrus brašus kuiļus. Pēteris metās palīgā, kliedza, dunkoja, skraidīja šurp un turp. Kuiļus noķēra, nogāza zemē, uzmauca sakas, iejūdza maziņā zeltītā karietē ar izrobotiem riteņiem (tā bij nelaiķa Alekseja Mihailoviča kāzu dāvana, Natalija Kirilovna pavēlējusi glabāt to vairāk par aci pierē). Staļļu rakstvedis trīsošām lūpām skatījās uz tādiem posta darbiem un palaidnību. Kalpotājiem svilpjot un smejoties, karietē iebuksnīja I>1 ikitu Zotovu. Pēteris uzsēdās uz bukas. Volkovs trīsstūrainā cepurē, zobenu pie sāniem, gāja pa priekšu, mezdams kuiļiem burkānus un rāceņus. Zirgu puiši no sāniem pēra pātagām. Brauca uz Ku- kuju.

Pie priekšpilsētas vārtiem viņus sagaidīja ārzemnieku pūlis. — Labi, labi, ļoti jautri, — viņi kliedza, sizdami plaukstas, — no smiekliem vai jāplīst. — Pēteris sarkans, sakniebtu muti un ļaunu seju izstiepies sēdēja uz bukas. Saskrēja visa priekšpilsēta. Smējās kā negudri, vēderus turēdami, pirkstiem rādīja uz caru un lūku galvu karietē — Zotovs sēdēja pusdzīvs aiz bailēm. Kuiļi metās katrs uz savu pusi, sapinās lencās. Piepeši Pēteris izrāva zirgu puisim pātagu un kā neprātā sāka tos kapāt. Kviekdamas cūkas rāva karieti uz priekšu … Kādu pagāza zemē, cits pakrita zem riteņiem, sievietes ķēra savus bērnus. Pēteris, kājās stāvēdams, tumšsarkans, strupā deguna nāsis izpletis, tikai kapāja joprojām. Apaļās acis bij sarkanas, it kā viņš ar varu valdītu asaras.

Pie Leforta sētas zirgu puiši kaut kā pagrieza aizjūgu un iebrauca pa vaļējiem vārtiem. Pāri pagalmam pretī skrēja vārddiennieks Leforts, spieķi un cepuri vēcinādams. Aiz viņa — raibi izģērbti viesi. Pēteris neveikli nolēca no bukas, aiz apkakles izvilka no karietes Zotovu. Vēl arvien neprātīgi raudzīdamies Lefortam acīs, it kā baidīdamies pavērsties sāņus un ieraudzīt pūlī kaut ko, — viņš teica aizsvildamies:

—  Mein lieber General, atvedu jums lielo sūtni ar lielu apsveikumu no helēņu dieva Bakha…

Lielas sviedru lāses izrasoja viņam sejā. Pēteris aplaizīja lūpas un, tāpat vien acis lūkodamies, ar pūlēm izspiezdams vārdus:

—   Mit herzlichen Grup… Tas ir — novēl laimes… Cūkas un karieti sūta par dāvanu… — Vēl vienmēr krampjaini sagrābis Zotovu, čukstus: — Meties ceļos, klanies!

Skaists savā sārtā samta uzvalkā ar mežģīnēm, nopū- derējies un sasmaržojies — Leforts uz reizi saprata visu. Augstu saslējis rokas, sasita plaukstas, jautri iesmējās un, pagriezdamies te pret Pēteri, te pret viesiem, sacīja:

—   Lūk, kur jauks joks, — jautrāku joku līdz šim neesmu redzējis… Mēs gribējām pamācīt viņam asprātības, bet viņš vēl mācīs mūs pašus. Ei, muzikanti, maršu par godu Bakha sūtnim.

Aiz ceriņu krūmiem iedārdējās bungas un timpāni, sāka spēlēt taures. Pēterim nolaidās pleci, sejai nodzisa sārtums. Galvu atmetis, viņš skaļi iesmējās. Leforts paņēma viņu zem rokas. Tad Pēteris pārlaida acis viesiem un ieraudzīja Anhenu — spīdīgiem zobiņiem viņa tam uzsmaidīja. Līdz pleciem kaila, itin kā roze izspraukusies pretī viņam no krāšņā tērpa.

Atkal neapvaldāms apjukums sagrāba viņu. Viņš gāja pa priekšu viesiem, Lcfortam blakus uz māju, cilādams kājas kā dzērve. Laukumiņā pie lieveņa stāvēja dziedoņi košsarkanos krievu kreklos. Piesvilpdami tie uzsāka dejas melodiju. Viens no tiem, zilacis, nekautrīgs, izšāvās priekšā un, piedziedādams: «Ai, dudu, dudu, dudu,» — trauca pie- tupstaino, papēžus klabinādams, plaukstām granti plak- šķinādams, apsviezdamies riņķī, palēkdams, kā vilciņš vērpdamies: «I — eh-tīl…»

—  Ak tu viens — Aleksaška!

11

Vijole, alti, obojas un timpāni balkonā spēlēja vecas vācu dziesmiņas, krievu deju meldijas, ceremoniālus menuetus, jautras anglezas. Tabakas dūmi vērpās saules staros, kas plūda pa apaļajiem lodziņiem zāles abējās pusēs. Iereibušie viesi palaida tādus vārdus, ka meičas sarka kā magones, sārtas skaistules stīpotos, kuplos kā mucas brunčos ar smagām krokām smējās kā trakas. Pēteris pirmoreiz sēdēja pie galda ar sievietēm. Leforts pasniedza viņam anīsu liķieri. Pirmoreiz Pēteris pamēģināja reibinošu dzērienu. Liķieris kā uguns izstrāvoja pa viņa dzīslām. Viņš skatījās smejošajā Anhenā. No mūzikas viss viņā dejoja, kakls pietūka. Žokļus sakodis, viņš slāpēja sev! vēl svešas, niknas iekāres. Troksnī nedzirdēja, ko kliedza viesi, stiepdami glāzes viņam pretī… Anhenai valšķīgi mirdzēja zobi, viņa nenovērsa no tā kārdinošās acis…

Dzīres ieilga tā, it kā dienai nekad nebūtu beigu. Pulk- steņtaisītājs Pfefers iebāza burkāna garo degunu tabak- dozē ur ņēmās šķaudīt, norāvis parūku, sāka vēcināt ar to sev virs plikā paura. Vai jābeidzas, cik tas bij smieklīgi! Pēteris ļodzījās, garajām rokām apgāzdams tuvējos traukus. Rokas tik garas, — likās, pietiek tikai pastiepties galdam pāri un tad varēs iegrābt pirkstus Anhenas matos, sažmaugt tās galvu un piekļaut lūpas viņas smejošajai mutei… Un atkal viņam pietūka kakls, acis satumsa.

Kad saule nolaidās aiz dzirnavām un pa atvērtajiem logiem sāka vilkt vēsums, Leforts pasniedza roku astoņ- pudtts smagajai dzirnavniecei Frau Simelpfenigai un sāka dejot ar to menuetu. Apaļiski izvēcināaains roku, viņš nopurināja zelta pūderi piebārstītās sprogas, pietupās un klanījās, sapņaini pavērsdams acis. Apmierināta un laimīga Frau Simelpfeniga peldēja savos milzīgi platajos brunčos kā karogiem izgreznots četrdesmit lielgabalu kuģis. Sim pārim pakaļ visi pārējie viesi devās no zāles dārzā, kur dobēs no puķēm bija izveidota vārddiennieka rnonogramma, krūmos un kociņos ar lentām piesaistīti zelta un sudraba papīrziedi, bet celiņi sadalīti šaha galdiņa kvadrātos.

Menuetu nobeiguši, uzsāka jautru kadriļu. Pēteris stāvēja nosāņus un grauza nagu. Vairāk reižu dāmas, zemu viņa priekšā pietupdamās, aicināja dejot. Viņš tikai papurināja galvu, atņurdēdams: — Es neprotu, nē, nevaru … — Tad Frau Simelpfeniga, Leforta pavadīta, pasniedza viņam buķeti — tas nozīmēja, ka viņš izvēlēts par dejas karali. Atteikties nebij iespējams. Viņš iesāņus pavērās Leforta jautrajās, bet stingrajās acīs un krampjaini sagrāba dāmu aiz rokas. Leforts izliekto kāju pirkstgalos aizlidoja pie Anhenas un ar to nostājās Pēterim pretī kadriļas figūrā. Anhena, nolaistajās rokās lakatiņu turēdama, skatījās, it kā ko lūgdamās. Apdullinoši iedārdējās vara timpāni, sāka būkšēt bungas, iedziedājās vijoles, taures, jautrā mūzika cēlās pret vakara debesīm, izbiedēdama sikspārņus.

Un atkal kā pirmiņ ar tām cūkām viņam viss sajuka, sametās karsti, neprātīgi. Leforts kliedza:

— Pirmā figūra! Dāmas iet klāt un atkāpjas, kavalieri griež dāmas riņķī!

Sagrābis Frau Simelpfenigu ap vidukli, Pēteris sāka to griezt riņķi tā, ka viss tērps un stīpotie brunči savērpās kā viesulī. — Ach, mein Gott! — tikai to dzirnavniece paguva izsaukt. Pametis to, sāka lēkāt, it kā mūzika pati raustītu viņam rokas un kājas. Sakniebtu muti un piepūstām nāsīm viņš taisīja tādus lēcienus augšup un uz priekšu, ka viesi, viņā skatīdamies, turēja vēderus.

—   Trešā figūra, — Leforts kliedza, — dāmas maina kavalierus!

Anhenas vēsā roka nogulās uz viņa pleca. Pēteris tūliņ sarāvās, trakums pārstāja. Purināja sīki drebuļi. IJn, griežoties ar spalviņas vieglo Anhenu, kājas pašas nesa viņu. Pa koku starpām aizliesmojās uguntiņas, tur pulverī mērcēta aukla aizdedzināja ploškas. Sirdīgi šņākdama, uzlidoja raķete. Divas uguns cīpsliņas pavērpās Anhenas acīs. — Ak, — viņa nočukstēja sīkā balstiņā. — Ak, tas ir tik brīnišķīgi skaisti! … Ah, Pēter, jūs tik jauki dejojat…

Raķetes lidoja no visiem dārza stūriem. Sāka griezties ugunīgi riteņi, atmirdza transparenti. Uguns bumbas plīsa ar lielgabala šāvienam līdzīgu troksni, sprēgāja bengālis- kās ugunis, šļācās dzirksteļu strūklakas. Pulvera dūmi piemigloja krēs,lu. Vai tikai tas nebij sapnis Preobraženskas pils drūmajā garlaicībā? Lēkšus ar garu kā zaldāts dāmu aizšāvās palaidnis Leforts. — Kupidons ar savām bultām šķeļ sirdis! — viņš uzkliedza Pēterim. No dejā sasarkušās Anhenas dvesmoja svaigs jaukums. — Ak, Pēter, es esmu piekususi, — viņa novaidējās vēl smalkākā balsī, cieši pieķerdamās viņa rokai. Virs viņu galvām pārplīsa uguns bumba, liesmainas čūskas apgaismoja brīnum daiļo, aiz noguruma sanīkušo meičas seju. Neprazdams, kā to dara, Pēteris apķēra viņas kailos plecus, piemiedza acis un sajuta viņas lūpu valgo pieskārienu. Bet tās žigli noslīdēja garām. Anhena izrāvās viņam no rokām. Briesmīgi sprauk- šēdamas, čūskiņas plīsa simtiem. Anhena bij pazudusi. No dūmu mākoņa izlīda Bakha sūtņa zaķa kažoks un lūku galva. Galīgi piedzēries, Ņikita Zotovs, arvien vēl kausu rokā, klīda apkārt, murminādams visādas blēņas. Apstājās, sagrīļojās.

—   Dēliņ, iedzer! — un pasniedza kausu Pēterim. — Dzer, tā kā tā pagalam esam abi… Dvēseles savas pārdevām, apgānījāmies gavēnī. Dzer līdz dibenam, tava cariskā augstība, visas Lielās un Mazās…

Viņš mēģināja piedraudēt kādam un ievēlās krūmā. Pēteris aizsvieda izdzerto kausu. Liksme kā uguns ritenis griezās viņā.

—   Anlien! — viņš iesaucās. Sāka skriet…

Apkārt mirgoja mājas apgaismotie logi, plošku uguntiņas, transparenti. Kājas plaši ieplētis, viņš saķēra galvu.

—   Iesim, es parādīšu, kur viņa, — aiz muguras ausī pačukstēja pieglaimīga balss. Tas bij dziedonis sarkanajā kreklā — Aleksaška Meņšikovs ar caururbjošo skatienu. — Meiča aizgāja mājās…

Ne vārda neteicis, Pēteris skrēja viņam pakaļ kaut kur tumsā. Pārrāpās sētai pāri, uzskrēja suņiem, pār žogiem nolēca laukumiņā pie dzirnavām, pretī austerijai. Augšā spīdēja garš lodziņš. Aleksaška pačukstēja:

—  Viņa ir tur! — Un iemeta logā smilšu sauju. Logs atvērās, izkārās Anhena — pleciem uzmests lakats, visa galva pilna papīra radziņiem.

—   Kas tur ir? — jautāja sīkā balstiņā, tad ieskatījās, ieraudzīja Pēteri, sāka kratīt galvu: — Nevar… Ejiet gulēt, Herr Peter…

Vēl jaukāka viņa izskatījās ar šiein radziņiem. Aizcirta logu un aizlaida priekšā mežģīņu aizkaru. Uguns nodzisa.

—   Meiča sargājas, — Aleksaška pačukstēja. Ieskatījās un, cieši saņēmis Pēteri ap pleciem, aizveda pie sola. — Tu labāk apsēdies… Es atvedīšu zirgus. Jāšus tu varēsi noturēties?

Kad viņš atgriezās, vezdams aiz pavadas divus apsedlotus zirgus, Pēteris vēl vienmēr sēdēja tikpat sagumis, sažmaugtās dūres uz ceļiem nolicis. Aleksaška ieskatījās viņam sejā.

—   Iedzēris esi, vai? — Pēteris neatbildēja. Aleksaška palīdzēja viņam uzrāpties sedlos, viegli uzlēca pats, tad, pieturēdams to, soļiem izjāja no priekšpilsētas. Pļavām pārklājusies migla. Krāšņi izplaukušas rudens zvaigznes. Preobraženskā jau dziedāja gaiļi. Aleksaškas plecā ieķērusies, Pētera ledainā roka bij sastingusi kā nedzīva. Gandrīz jau pie pašas pils viņš piepeši atstiepa muguru, sāka ļodzīties, apķēra Aleksaškas kaklu, piekļāvās tam. Zirgi apstājās. Krūtīs viņam svelpa, kauli krakstēja.

—   Turi mani, turi ciešāk! — viņš ierunājās aizsmacis. Pēc maza brīža rokas atlaidās. Viņš nopūtās, iestenēdamies: — Jāsim … Tikai neaizej prom … Gulēsim kopā …

Pie lieveņa pieklupa klāt Volkovs:

—  Cari Ak kungs ,., Bet mēs…

Saskrēja galdziņi, zirgu puiši. Zirgā sēdēdams, Pēteris paspēra ar kāju šajā barā, nokāpa pats un, Aleksašku neatlaidis, gāja uz istabām. Tumšajā ejā pārkrustījās kāda vecene, sāka čaukstināties, — viņš atgrūda to. Otra ka žurka paslēpās zem kāpnēm.

—   Riebekles, glūņas, kaut jūs nosprāgtu, — viņš ņurdēja.

Guļamistabā Aleksaška noāva viņam kājas, novilka svārkus. Pēteris apgulās uz voiloka un pavēlēja Aleksaš- kam likties blakus. Piekļāva galvu Aleksaškam pie pleca. Brīdi klusējis, ierunājās:

—  Tu būsi par gultzini… Rītu pateiksi rakstvedim — uzrakstīs pavēli… Jautri bij, ak, cik jautri… Mein lieber Gott…

Brīdi vēlāk viņš nošņaukājās kā bērns un aizmiga.

TREŠA NODAĻA

1

Visu ziemu Ukrainā vāca kopā muižnieku zemessardzi. Grūti nācās sadabūt kopā muižniekus no lauku nomalēm. Lielais vojevoda Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins izsūtīja bargas pavēles, piedraudēja ar trimdu un izpostīšanu. Muižnieki tomēr pārāk nesteidzās rāpties nost no siltajām krāsnīm. — Izprātojuši — karot ar Krimu. Mums, paldies dievam, ar hanu noslēgts mūžīgs miers, nodevas maksājam nelielas, ko tad tā gluži par neko traucē muižniekus. Tā ir Goļicinu gudrība, — citu muguras lai tiem izpelna slavu… — Aizbildinājās ar slimību, ar trūkumu, teicās pagalam nabagi. Citi ģeķojās, — aiz gara laika un bezdarbības ziemas laikā daudz kas ienāk prātā. Galdbajāri Boriss Dolgorukijs un Jurijs Sčerbatijs, nekādi nevarēdami izvairīties no karagājiena, apģērba zemessargiem melnas drēbes, paši melni un melnos zirgos, kā no kapa izcēlušies, ieradās pie karaspēka — līdz nāvei pārbiedēja visus. — Nelaime būs, — runāja pulkos, — dzīvi no kara vairs neat- griezīsimies.

Vasilijs Vasiļjevičs saniknots aizrakstīja uz Maskavu Fjodoram Leontjevičam Saklovitijam, kuru viņš bij nolicis pie Sofijas par palīgu: «Esi tik žēlīgs, izdabū pavēli pret maniem apvainotājiem, lai tos par šo nelietību izposta, uz mūžu iesloga par mūkiem, viņu sādžas atdod nabadzīga- iiem, — lai parāda liem tādu bardzības piemēru, ka visi pārējie nodreb.»

Pavēli uzrakstīja, bet Vasilijs Vasiļjevičs aiz labsirdības piedeva bezkauņām, kas asarām acīs lūdzās žēlastību. Vēl nebij izbeigta šī lieta, kad karapulkā izplatījās valodas, ka naktī kņaza Goļicina mājas priekšnamā nolikuši zārku. Ļaudis drebēja, čukstēdami par tādu briesmīgu lietu. Stāstīja, ka Vasilijs Vasiļjevičs tajā dienā, pagalam piedzēries, meties ar zobenu tumšajā priekšnamā un kapājis tukšu gaisu. Zīmes bij nelabas. Atbraukušie vezumnieki stāstīja redzējuši baltus vilkus, kas šausmīgi gaudojuši stepes kur- gānos. Zirgi nobeidzās aiz nezināma cēloņa. Daudzi bij dzirdējuši, ka vējainā marta nakti vezumnieku āzis pulkā iekliedzies cilvēka balsī: «Būs nelaime.» Āzi gribēja nosist mietiem, bet tas aizmuka stepē.

Sniegi nokusa, no dienvidiem sāka pūst liegs vējiņš, upju un ezeru krastos kārklu krūmi kļuva zaļi. Vasilijs Vasiļjevičs staigāja drūmāks par mākoni. No Maskavas nāca nepatīkamas ziņas, ka Kremlī skaļi sācis runāt Mihails Alegukovičs Cerkaskis, cara Pētera galma bajārs, un Ica pārējie bajāri it kā klausoties viņā — smejoties par Krimas karagājienu. — Krimas hans vairs pavisam negaidot Vasiliju Vasiļjeviču, Cargradā un visā Eiropā šim karagājienam atmetuši ar roku. Valstij Goļicins izmaksā pārāk dārgi.,. — Pat patriarhs Joakims, bijušais Vasilija Vasiļjeviča sirsnīgais aizstāvis, ne aiz šā, ne tā izsvieda no Barašu baznīcas Goļicina dāvinātos priesteru ģērbus un kaftānus un aizliedza dievkalpojumos tērpties tajos. Vasilijs Vasiļjevičs rakstīja Saklovitijam uztraukuma pilnas vēstules, lai tas modrīgām acīm vēro Cerkaski un pielūko, ka patriarhs mazāk laika pavada augšā pie Sofijas… — Bet, runājot par bajāriem, — tad jau zinama viņu sensenā mantkāre, lielai lietai grasi ziedot tiem žēl…

Nepatīkamas ziņas pienāca arī no ārzemēm. Franču karalis, kuram lielie sūtņi Jakovs Dolgorukijs un Jakovs Mi- še.ckis lūdza aizdot trīs miljonus liru, naudu nedeva, pat rtteicās pieņemt sūtņus pašus. Par holandiešu sūtni Uša- kovu un tā pavadoņiem rakstīja, ka «tie galīgi palaidu- šies, daudzās vietās žūpojuši un daudzus nelietīgus vārdus runājuši, kas caru augstībām darījuši lielu negodu…»

Maija beigās Goļicins ar simttūkstoš vīru lielu karaspēku beidzot devās ceļā uz dienvidiem un pie Samaras upes savienojās ar Ukrainas hetmani Samoiloviču. Pulki virzījās gauži lēnām, vezdami lidzi bezgalīgas vezumu rindas. Izbeidzās pilsētiņas un kara posteņi, sākās gājiens Tukšās Apmales stepē. Saule svelmēja tuksnesīgo klajumu, kur cilvēki lidz pleciem brida pa zāli. Sakaisušajās debesīs laidelējās maitu ērgļi. Tālā apvārsnī uznira māņu ainas. Dienas norieti bij īsi — gan dzelteni, gan zaļi. Stepi pārplūda ratu čīkstoņa un zirgu zviegšana. Gadu simteņu skumjas vēdīja no sausu mēslu ugunskuriem. Nakts uznāca spēji. Kvēloja baismīgas zvaigznes. Stepe bij tukša — ne ceļu, ne taku. Pirmie pulki aizvirzījās tālu uz priekšu, nesastapdami nevienu dzīvu dvēseli. Acīm redzami tatāri vilināja krievu pulkus bezūdens smiltājos iekšā. Arvien biežāk nāca izsusējušu upju gultnes. Tikai šejienes vecu vecie kazaki zināja, kur te dabūt ūdeni.

Jūlijs bij jau pusē, bet Krima arvien vēl tikai jaušama kaut kur tāles atblāzmā. Pulki bij izklīduši stepē no vienas malas līdz otrai. No baltās gaismas un sienāžu čirp- stoņas galvas reiba. Slinki putni sametās uz nosprāgušo zirgu uzpūstajiem vēderiem. Daudzi rati palika pamesti ceļā. Daudzi zemnieki palika pie ratiem, aiz slāpēm nobeigdamies. Citi klīda atpakaļ pret ziemeļiem uz Dņepru. Pulki sāka kurnēt…

Vojevodas, pulkveži, tūkstošnieki pusdienā sapulcējās pie Goļicina audekla telts un uztraukti skatījās karogā, kas bij sakļāvies kā lupata. Bet neviens neuzdrošinājās iet un pateikt: — Jāgriežas atpakaļ, kamēr nav par vēlu. Jo tālāk, jo ļaunāk, aiz Perekopa sākas smilšu tuksnesis.

Vasilijs Vasiļjevičs šajās stundās atpūtās savā teltī — izģērbies, noāvies, uz paklājiem gulēdams, lasīja latīņu valodā Plutarhu. No grāmatām pacēlušās lielās ēnas stiprināja viņa nospiesto dvēseli. Aleksandrs, Pompejs, Sci- pions, Lukuls, Jūlijs Cēzars, sienāžiem neizturami čirpsti- not, vēcināja Romas ērgļus. — Pretim slavai, pretim slavai! — Bez tam vēl viņš smēlās spēkus, pārlasīdams Sofijas vēstules: — «Manu gaišumiņ brālīti Vaseņka! Sveiks, mans mīļais, uz ilgiem gadiem! Lai dievs palīdz tev uzvarēt ienaidnieku. Bet es, mans gaišumiņ, gan neticu, ka tu pārnāksi mājās pie mums… Tikai tad ticēšu, kad atkal turēšu tevi savos skāvienos… Ko tu, mans gaišumiņ, vēl raksti, lai lūdzu dievu par tevi, •— it kā es būtu grēciniece dieva priekšā un necienīga. Lai arī būtu grēciniece, es tomēr iedrošinos cerēt uz viņa žēlastību. Vienmēr, vienmēr lūdzu, lai atkal ieraudzītu tevi aplaimotu. Un tagad dzīvo vesels, mans gaišumiņ, uz mūžīgiem laikiem…»

Kad aprimās lielais karstums, Vasilijs Vasiļjevičs, uzlicis bruņucepuri un uzvilcis kara mēteli, iznāca no telts. Ieraudzījuši viņu, pulkveži, tūkstošnieki un jesauli tūliņ kāpa zirgos. Taures sāka pūst, gari gaudoja ragi. Tagad karaspēks gāja naktīs līdz pat pusdienas svelmei.

Tā tas notikās arī šodien. No kurgāna augstuma Vasilijs Vasiļjevičs pameta skatienu pāri neskaitāmiem kūpošiem ugunskuriem, karaspēka tumšajiem plankumiem un miglā pazūdošām vezumu rindām. Šodien migla bij pavisam savada, putekļu siena sliecās visapkārt apvārsnim. Bezvējā elpot bij grūti. Saulriets ar sarkanu krēslu aizklāja pusi debess. Putnu bari aizlidoja kā glābdamies… Norietēdama saule pietūka miglaina, briesmīga … Tikko uzmir- dzējušas, zvaigznes pazuda aiz bālgana aizsega. Aizkvē- lodainās spīdēja dūmakaina atblāzma. Sacēlās smacējošs vējš. Spilgtāk atspīda dejojošās liesmu mēles — kā gredzenā tās apjoza visu karaspēku.

Pie kurgāna sastājās pulciņš jātnieku. Viens smagi pie- lēkšoja teltij. Nokāpa no zirga, augsto cepuri sagrozīdams. Vasilijs Vasiļjevičs sazīmēja hetmaņa Samoiloviča tauko seju un sirmās ūsas.

—   Nelaime, kņaz, — tas teica paklusu, — tatāri aizdedzinājuši stepi.

Zem hetmaņa notikušajām ūsām smīns nebij saskatāms, pār acīm krita ēna.

—  Visapkārt deg, — viņš teica, ar pātagu norādīdams.

Vasilijs Vasiļjevičs ilgi skatījās blāzmā.

—   Kas par to, — sasēdināsim kājniekus zirgos, izjāsim ugunij cauri.

—   Bet kā izbridīsim pa pelniem? Tur nav ne barības, ne ūdens. Bojā aiziesim, kņaz.

—   Ko tad — atkāpties?

—   Dari, kā zini… Kazaki neies pāri degošai stepei.

—   Pletnēm dzīt ugunij cauri!… (Dusmās Vasilijs Vasiļjevičs neprata savaldīties. Sāka skraidīt pa kurgānu, dzelzs papēdīšiem sauso zemi urbdams.) Sen jau redzu, ka kazaki nelabprāt nāk mums līdzi… Jāsmejas skatoties — sedlos snauž… Krimas hanam droši vien žirgtāk kalpoja… Un pats tu arī esi viltnieks, hetman… Piesargies… Maskavā par vēl mazākām lietām aiz čupra stiepa uz bluķi… Tu — popa dēls — cik sen vēl tirgojies ar svecēm un zivīm?

Tuklais Samoilovičs tusnīja vien kā vērsis, šos apvainojumus klausīdamies. Bet gudrs bij un viltīgs — cieta klusu. Pūzdams uztrausās atpakaļ zirgā, nojāja no kurgāna un pazuda aiz vezumiem. Vasilijs Vasiļjevičs pakliedza taurētāju. Aizsmakušas nodārdēja taures pār piedūmoto stepi. Jātnieki, kājnieki, vezumi devās cauri ugunij.

Gaismai austot, kļuva skaidri redzams, ka tālāk iet nav vairs iespējams — stepe plētās melna un mirusi. Tikai dūmu stabi vērpdamies klaiņoja pa to. Vējš no dienvidiem sacēlās stiprāks, veseliem mākoņiem trieca virsū pelnus. Varēja redzēt, ka tālumā pirmie atpakaļ griezās kazaku priekšpulki. Pusdienā vezumu ielokā sapulcējās vojevodas, pulkveži un atamani. Drūms piejāja hetmanis, aizbāza amata zizli aiz zābakstulma, aizkurināja pīpi. Vasilijs Vasiļjevičs, gredzenoto roku bruņu plāksnei uzlicis, lepnumu apvaldījis, sacīja asarām acīs:

—   Kas iespēs pretoties tā kunga rokai? Stāv rakstīts: apvaldi, cilvēk, lepnumu savu, jo mirstīgs tu esi. Tas kungs uzsūtījis mums lielu nelaimi… Simtām verstu visapkārt nav ne barības, ne ūdens. Nāves es nebaidos, bet gan kauna. Vojevodas, padomājiet, sakiet — ko tagad darīt?

Vojevodas, pulkveži, atamani padomājuši atbildēja:

—   Bez kavēšanās tūliņ atkāpties atpakaļ uz Dņepru.

Tik neslaveni beidzās Krimas karagājiens. Karaspēks

lielā steigā devās atpakaļ, zaudēdams cilvēkus, pamezdams vezumus, un apstājās tikai pie Poltavas.

2

Pulkveži Soloņina, Ļizogubs, Zabela, Gamalejs, jesauls Ivans Mazepa un ģenerālrakstvedis Kočubejs, slepeni atnākuši Vasilija Vasiļjeviča teltī, sacīja viņam:

—   Stepi aizdedzināja kazaki, dedzināt viņus sūtīja hetmanis. Se tev sūdzība par hetmani, izlasi un nosūti uz Maskavu, tikai nekavējies, tāpēc ka mēs nespējam vairs ilgāk paciest viņa patvarības: bagātību sarausis, šļahtu galīgi izpostījis, kazaku vecākajiem viņa priekšā jāstāv bez cepures. Visus lamā. Krievus krāpj, sazinās ar poļiem un krāpj arī tos, tīko sagrābt Ukrainu savā mūžīgā valdīšanā un mūsu brīvības atņemt. Lai no Maskavas atsūta mums pavēli — izvēlēt citu hetmani, bet Samoiloviču atcelt …

—   Bet kādēļ hetmanis negrib, ka es sakauju tatārus? — Vasilijs Vasiļjevičs jautāja.

—   Tāpēc negrib, — atbildēja jesauls Ivans Mazepa, — ka tikmēr, kamēr tatāri ir stipri, jūs esat vāji, bet, ja sakausiet tatārus, drīz vien arī Ukraina kļūs par Maskavas īpašumu… Protams, tas viss tikai tenkas… Mēs esam jums, krieviem, jaunākie brāļi, ar jums vienas ticības, un visi esam laimīgi dzīvot zem Maskavas cariem.

—   Labi teikts, — zemē lūkodamies, atbildēja zilpelēk- galvainie, čuprainie pulkveži. — Ja tikai Maskava apstiprina mūsu šļahtas brīvības.

Vasilijs Vasiļjevičs atcerējās melnos pīšļu mākoņus, neskaitāmos stepē pamestos kapus, zirgu ribas uz visiem ceļiem. Tvīkstošiem vaigiem iedomāja savus sapņus par Aleksandra Lielā karagājieniem. Atcerējās Kremļa pils šaurās ejas, kur bajāri-ienaidnieki klanīsies viņam, pirkstiem aizseguši ūsas, lai noslēptu smīnu…

—  Tātad hetmanis aizdedzināja stepi?

—  Jā gan, — pulkveži apstiprināja.

—  Labi. Lai notiek, kā jūs vēlaties.

Taja pašā dienā Vasilijs Tirtovs ar diviem zirgiem devās uz Maskavu, cepurē iešuvis sūdzību par hetmani. Kad bij nokļuvuši pie Poltavas un uzcēluši nometni, no lielajiem cariem pienāca atbildes raksts. «Tā kā Samoilovičs vecākajiem un visam Mazkrievijas karaspēkam nederīgs, lielo valdnieku karogu un zizli un visādus karaspēka kleinodus viņam atņemt un pašu stiprā apsardzībā nosūtīt uz Liel- krievijas pilsētām. Bet viņa vietā par hetmani iecelt, ko vecākie līdz ar visu Mazkrievijas karaspēku izvēlēs…»

Tajā pašā naktī strēļi sabrauca vezumus ap hetmaņa nometni, ritā sagūstīja hetmani ceļojošā baznīcā, iesvieda vienkāršos ratos un aizveda pie Goļicina. Tur viņu noklaušināja. Galva hetmanim bij apsieta ar slapju lupatu, acis iekaisušas. Pārbīlī viņš palika pie sava:

—  To viņi tikai melš, Vasilij Vasiļjevič. Nudien melš… Tā visa Mazepas — mana ienaidnieka viltība… — Ieraudzījis ienākam Mazepu, Gamaleju un Soloņinu, viņš tumši piesārta, sāka drebēt: — Tātad tu klausi viņus?… Suņi, to tikai vien tīko kā pārdot Ukrainu poļiem.

Gamalejs un Soloņina, zobenus izrāvuši, metās viņam virsū. Bet strēļu simtnieki paglāba hetmani. Naktī, važās sakaltu, viņu aizveda pret ziemeļiem. Bij jāpasteidzas izvēlēt jaunu.hetmani: kazaku pulki vezumos sadauzīja degvīna mucas, apkāva hetmaņa kalpus, uzdūra šķēpos visu ienīsto Gadjačas pulkvedi. Visā nometnē skanēja kliedzieni, dziesmas un šauteņu rībieni. Arī Maskavas pulki sāka kļūt nemierīgi.

Neaicināts Vasilija Vasiļjeviča teltī ieradās Mazepa. Ģērbies pelēkos zemnieka svārkos un vienkāršā aitādas cepurē, tikai dārgais zobens bij apjozts zelta vazā. Ivans Stepanovičs bij bagāts, no slavenas šļahtiču dzimtas, ilgus gadus dzīvojis Polijā un Austrijā. Se, karagājienā, izaudzējis smailu bārdiņu — kā lielkrievs, — matus grieza pēc Maskavas paražas. Cienīgi paklanījies kā līdzīgs līdzīgam, apsēdās. Gariem, sausiem pirkstiem plūkāja zodu, izvalbītās gudrās acis pavērsis Vasilijā Vasiļjevičā.

—   Varbūt pans kņazs vēlas runāt latīniski?… (Vasilijs Vasiļjevičs auksti pameta ar galvu. Balsi nepazeminājis, Mazepa sāka runāt latīniski.) Tev grūti tikt skaidrībā par Mazkrievijas lietām. Mazkrievi ir viltīgi, noslēgti. Rītu jāizsauc jaunais hetmanis, un dzird baumas, ka izsaukt taisās Borkovski. Tādā gadījumā labāk bij nenomest Sa- moiloviču: ļaunāka ienaidnieka Maskavai nav kā Borkov- skis… Es to saku kā draugs.

—   Tu zini pats, — mēs jūsu — mazkrievu lietās iemaisīties negribam, — Vasilijs Vasiļjevičs atbildēja, — mums labs kurš katrs hetmanis, ja tikai draugs.

—   Tīkami dzirdēt gudru valodu. Nav ko slēpt — zem Maskavas mēs būsim tikpat kā Kristus azotē… (Vasilijs Vasiļjevičs, žigli pasmīnējis, nodūra acis.) Sļahtas zemi jūs mums neatņemat, mūsu paražas cienāt. Ko nu liegties — ir starp mums arī tādi, kas tiecas uz Polijas pusi… Bet tie tikai aiz pašlabuma, tīrie Ukrainas postītāji. Vai tad mēs nezinām: padosimies Polijai, pani mūs aizdzīs no zemes, sabūvēs savas katoļu baznīcas, visus padarīs par dzimtcilvēkiem. Nē, kņaz, mēs lielajiem cariem esam uzticami kalpi… (Vasilijs Vasiļjevičs klusēja, acis nepaceldams.) Jāteic, man dievs savu svētību nav liedzis… Pagājušo gadu pie Poltavas slepenā vietā apraku muciņu — desmittūkstoš rubļu zeltā grūtam brīdim. Mēs, mazkrievi, esam vienkārši ļaudis, par lielu lietu dzīvības atdot esam gatavi… No kā jābaidās? Paņems hetmaņa zizli nodevējs vai muļķis, — lūk, no tā jābaidās…

—   Ko tur daudz runāt, Ivan Stepanovič, ar dieva palīgu — izsauciet rītu hetmani. — Vasilijs Vasiļjevičs piecēlies paklanījās viesim. Pavilcinājās, tad, ap pleciem aptvēris, trīs reizes noskūpstīja to.

Otrā dienā pie ceļojošās audekla baznīcas uz ornatu apsegta galda gulēja zizlis, karogs un hetmaņa kleinodi,

Divi tūkstoši kazaku bij sastājuši apkārt. No baznīcas iz- naca kņazs Goļicins, tērpies persiešu bruņās, kara mēteli un bruņucepurē ar aveņkrāsas spalvām, aiz viņa visi kazaku vecākie. Vasilijs Vasiļjevičs pakāpās uz sola, vienā rokā turēdams zīda mutautiņu, otru uzlicis zobenam, — tā viņš teica tuvāk sanākušajiem kazakiem:

— Visulielais Mazkrievijas karaspēks, viņu cariskās augstības atļauj jums pēc vecās kara paražas izvēlēt hetmani. Sakiet, kuru jūs vēlaties, tas tad arī būs… Mazepu gribat vai citu kādu — tas jūsu ziņā…

Pulkvedis Soloņina iekliedzās: — Gribam Mazepu. — Kliedzienu uztvēra citas balsis, viss lauks salīgojās: — Mazepu par hetmani…

Tajā pašā dienā kņazam Goļicinam teltī četri kazaki atnesa zemē melnu novārtītu muciņu ar zeltu.

3

Pagājušo gadu pie Jauzas, lejpus Preobraženskas pils, uzceltais cietoksnītis šoruden bij pārveidots pēc ģenerāļu Franča Leforta un Simona Zommera plāniem: vaļņi paplesti plašāki un nostiprināti pāļiem, ārpusē izrakti dziļi grāvji, stūros uzcelti stipri torņi ar šaujlūkām. Kārklu klūgām pītas fašīnas un smiltīm pildīti maisi aizslēpa bronzas lielgabalu, mortīru un vienradžu rindas. Cietokšņa vidū uzcēla ēdamtelpu pieci simti cilvēkiem. Galvenajā tornī virs vārtiem spēlēja zvanu pulkstenis.

Joks par sevi — cietoksnis gan domāts rotaļai, bet vajadzības gadījumā tajā varēja arī it labi patverties. Plašajā nopļautajā pļavā no rīta līdz vakaram norisinājās divu — Preobraženskas un Semjonovas bataljonu apmācības. Si- mons Zommers nežēloja ne rīkli, ne dūres. Kā uzvilkti zaldāti soļoja, turēdami musketes sev priekšā. — Smirr-nā, halt! — zaldāti apstājās, piesizdami labo kāju, sastinga… — Labais plecs uz priekšu! Vorvvārts! Nepareizi! Lumpenf Maiti! Klausāāsl… — Ģenerālis, zirgā sēdēdams, kļuva sarkans kā tītars. Pat Pēteris, tagad jau unteroficieris, sastiepās, garārniedams bailēs izvalbīja acis.

No priekšpilsētas paņēma vēl divus ārzemniekus, Franci Timmermani, kas prata matemātiku un zināja, kā rīkoties ar astrolabu, un veco Kartenu Brantu, kas labi pārzināja kuģniecības lietas. Timmermanis sāka mācīt Pēterim matemātiku un fortifikāciju, Kartens Brants atkal būvēja kuģus pēc Izmailovas sādžas šķūnī atrastās brīnišķās laiviņas parauga, kas ar sānu buru varēja braukt arī pret vēju.

Arvien biežāk no Maskavas ieradās bajāri paskatīties p;>šu acīm, kādas rotaļas tiek rīkotas uz Jauzas. Kur paliek visa tā nauda un ieroči no Ieroču palātas?… Tiltam pāri viņi nebrauca, palika turpat upītes viņējā krastā: pašā priekšā — bajārs dārgā kažokā, resns kā gultas maiss, sēdēja zirgā, — bārda kā pirts slota, vaigi sārti pieblīduši, aiz viņa — muižnieki, savilkušies mugurā trīs četrus tos dārgākos kaftānus. Nekustēdamies nostāvēja stundu un vēl vairāk. Pa upes šo krastu brauc vezumi ar smilti un fašīnām; zaldāti veļ baļķus; augsts trijstabis ar blokiem velk augšā smagu pāļu dzenamo, un tad — eh! — gāžas virsū baļķa galam; zeme lido no lāpstām, staigā ārzemnieki ar plāniem, ar cirkuļiem rokās, cirvji klaudz, zāģi smilkst, desmitnieki skraida ar assmēriem. Un palūk — ak kungs un visi svētie! — nevis zeltītā krēsliņā sēdēdams, kaut kur no uzkalniņa vēro šo niekošanos — nē! — cars pīts adītā cepurē, vācu biksēm kājās un netīru kreklu mugurā teciņiem vien dzen ķerru pa dēļiem…

Bajārs noceļ četrdesmit sabuļādu cepuri, arī muižnieki noņem savējās, visi zemu klanās viņā krastā. Un skatās, rokas plātīdami… Tēvi un tēvu tēvi kā nekustināma siena stāvēja ap caru, sargāja, lai ne puteklītis, ne muša neuzmestos viņa svaidītai augstībai. Gandrīz, gandrīz tāpat kā dzīvu dievu retām reizēm izveda parādīt tautai, stingri ievērodami seno bizantisko godību… Bet kas tad tas ir? Ko sitas te dara? Kalpu barā pats kā kalps, kā kāds plukata skraida pa dēļiem, nekauņa, — pīpi zobos ar tādu riebīgu indi, kāda ir tabaka … Pamatus grauj… Tā vairs nav nekāda rotaļa, nekāda blēņošanās. Palūk, kā dzimtcilvēki tur aiz upes ņirdz zobus…

Dažs bajārs, saņēmis dūšu, nopurina bārdu un kliedz drebošā balsī:

—   Sodi, valdniek, par patiesību, par vecu esmu, lai klusētu, — bet kauns skatīties, apkaunojoši, nekad nepiedzīvoti …

Garš kā maikste Pēteris izlien uz pītā vaļņa, piemiedz

acis:

—  Ak tu tas esi… Klausies… Ko raksta Goļicins, — vai viņš jau iekarojis Krimu vai vēl vienmēr karo?

Un tad aiz vaļņiem sāk aurot un klaigāt nolādētie ārzemnieki, bet tiem līdzi arī pašu ļaudis, kam nenāktos vis bļaustīties, bet ceļos mesties, kad ierauga caram tik tuvu cilvēku. Notikās arī tā, ka bajārs, nerēķinādams par to, ka vai galvu noņem no pleciem, stūrgalvīgi un neaprim- damies rāj un kaunina: — Tavu tēvu uz ceļiem esmu auklējis, dienas un naktis esmu pavadījis pie valdnieka zārka, mūsu dzimtas radu raksti no Rurika, paši pie augstiem galdiem esam sēdējuši. Jel par mūsu godu padomā, atmet šo niekošanos, apdomājies, ej pirtī, ej dieva namā!

— Aleksaška, — tad pasaka Pēteris, — padod degli! — Un, notēmējis divdesmit mārciņu vienradzi, gāž zirņu lādiņu bajāram virsū. Vēderu turēdams, iesmejas ģenerālis Zommers, smejas Leforts, labsirdīgi pasmīn klusais Tim- mermanis; vecais, maziņais, plecīgais Kartens Brants ar ceptam ābolam līdzīgu, smejošās krunkās savilktu seju drebinās visā augumā. Un visi ārzemnieki un krievi izskrien uz vaļņiem skatīties, kā noveļas kažokādu cepure, kā bajārs, pamiris aiz bailēm, atkrīt rokās tuvīniem muižniekiem, kā pieplok un spārdās zirgi. Visai dienai pietiks smieklu un stāstu.

Cietoksni nosauca par galvaspilsētu Prešpurgu.

4

Kā tajā naktī nokļuvis Pētera guļamistabā, tā Aleksaška Meņšikovs turpat arī palika. Veikls viņš bij kā pats nelabais, apsviedīgs, no acīm prata nolasīt, atmet sprogainos matus atpakaļ, pagriežas, aizskrien — un darīta lieta. Nesaprotami, kad viņš gulēja, — novelk tikai plaukstu pār seju, un atkal kā nomazgāts — jautrs, spodrām acīm, uz jokiem. Gandrīz vienāda auguma ar Pēteri, tikai platākiem pleciem un tievāku vidukli. Kur Pēteris, tur viņš. Bungas sist, šaut ar musketi, ar zobenu vicas cirst — viss viņam nieka lieta. Sāks jokus taisīt — galu var dabūt aiz smiekliem: kā lācis lien koka dobumā pēc medus un uzduras bitēm, kā pops biedē tirgotāja sievu, lai aicina noturēt dievkalpojumu, vai atkal — kā lamājas divi stos- tuļi… Pēteris raudāja aiz smiekliem, — nu, tiešām kā iemīlējies, skatīdamies Aleksaškā. Sākumā visi domāja, ka no viņa iznāks cara jokdaris. Bet viņš tīkoja tikt augstāk: mēļo, taisa jokus — jā, bet, kad salasās ģenerāļi, inženieri un spriež, teiksim, kā taisīt to un to, pētī plānus, bet Pēteris aiz nepacietības grauž atnadžus, — jau Aleksaška stiepjas kādam gar plecu un ātri, ātri, pirms kā pagūst viņu aizdzīt:

—   Bet to taču vajag darīt šitā — tas ir vienkāršāk kā vienkārši.

—   O-o-o-o-o-o! — saka ģenerāļi.

Pēterim nodzirkstī acis.

—   Pareizi!

Kaut kas jāsameklē uz ātru roku, — Aleksaška paņem naudu, jāšus auļo uz Maskavu, pāri žogiem, dārziem, un meklējamais kā no pazemes rokā. Pēc tam, pasniegdams rēķinu Ņikitam Zotovam (kas vadīja Rotaļnieku prikazu), cienīgi nojiūzdamies, vaibstīdamies, mirkšinādams: — Lai nu kā, bet tur gan ne par grasi krāpšanas nav.

—   Aleksaška, Aleksaška, — Zotovs grozīja galvu, — vai tas kur redzēts, ka par egļu kārtīm maksā trīs altinus? Par aitiņu pērc tās, cik gribi… Ak, Aleksaška…

—  Ja jau nevajadzētu pa kaklu pa galvu, tad ari par aitiņu varētu dabūt, bet uz ātru roku iznāk dārgi. Es tās raušus izrāvu, lai Pēterim Aleksejevičam nenāktos gaidīt, — tāpēc dārgāk…

—   Nu gan tevi reiz par tavu zaglību pakārs.

—   Ak kungs, ko jūs mani velti apvainojat, Ņikita Moi- sejič… — novērsa seju, samirkšķinājis asaras zilajās acīs. Tik žēlabainus vārdus prata runāt Aleksaška.

Zotovs tādās reizēs parasti tikai atvēcinājās ar spalvu:

—   Nu labi; ej! Šoreiz vēl noticēšu tev, bet pielūko…

Aleksašku paaugstināja par denščiku. Leforts allaž uzlielīja viņu Pēterim: — Zeņķis tiks tālu, padevīgs kā suns, gudrs kā velns. — Aleksaška bieži skrēja uz priekšpilsētu pie Leforta un nekad neatgriezās bez dāvanas. Dāvanas viņš mīlēja kā izsalcis, lai kādas tās bijušas. Nēsāja Leforta kaftānus un platmales. Pirmais no krieviem apsūtīja priekšpilsētā parūku — milzīgu, sarkanbrūnu kā uguns — un nēsāja to pa svētdienām. Skuva lūpu un vaigus, pūde- rējās. Viens otrs no kalpotājiem sāka jau godināt viņu par Aleksandru Daņiliču.

Reiz viņš atveda pie Pētera nopietnu jaunekli, ģērbušos tīrā kreklā, jaunās vīzēs un audekla bikšelēs.

—   Min herc[5] (tā aleksaška tagad bieži sauca Pēteri), pavēli, lai viņš parāda savu bungošanas mākslu… Aļoša, ņem bungas…

Nesteigdamies Aļoška Brovkins nolika cepuri, paņēma no galda bungas, vienaldzīgu skatienu pavērās griestos un sāka bungot, sāka drebināt sīki — izsita sanāksmi, rīta

jundu, gājiena maršu, «skriešus, duri, cērti, urā», un tad laida vaļā pietupstas deju — uh tī! Pats stāvēja kā elks, tikai pirksti ar nūjiņām lidoja tikko samanāmi.

Pēteris metās viņam klāt, saķēra aiz ausīm, izbrīnījies skatījās acīs, vairāk reizes noskūpstīja:

—   Pirmajā rotā par bundzinieku!…

Tādā kārtā arī bataljonā Aleksaškam nu bij savs cilvēks. Kad dienas kļuva īsākas, kailsala sastindzināja zemi, zemie mākoņi birdināja sniega putraimus — priekšpilsētā sākās balles un alus vakari ar mūziku. Ar Aleksaškas starpniecību ārzemnieki nosūtīja Pēterim ielūgumus: uz skaista, stabiem un vīnķekariem ierāmēta papīra — vēderīgs kails vīrs sēž uz mucas, augšā kails puišelis šauj ar loku, apakšā večuks nolicis izkapti sev blakām. Vidū zelta tinti rakstītas peršas:

«Ar sirsnīgu sveicinājumu aicinām jūs uz kausu alus un deju,» — bet, ja izlasa tikai lielos burtus, tad iznāk — «Iierr Peter».

Tiklīdz sametās krēsla, Aleksaška piebrauca lievenim vienjūga rateļus (jāt Pēterim netikās, tāpēc ka bij pārāk garš). Abi viņi laida prom uz Kukuju. Pa ceļam Aleksaška

sacīja:

—   Viņudien ieskrējn austerijā, min herc, pasūtīt pus- kausu alus, kā bij pavēlēts, — sastapu Annu Ivanovnu… Apsolījos šovakar būt katrā ziņā.

Degunu pašņaukājis, Pēteris klusēja. Kāds briesmīgs spēks vilka viņu uz šiem vakariem. Kaltie riteņi dārdēja pa apledojušām grambām, tumsā ceļu saredzēt nevarēja, pār dambi gaudoja kailie zari. Bet palūk — tur jau arī mājīgās uguntiņas. Ielūkojies Aleksaška teica: — Vairāk pa kreisi, min herc, griez šķērsieliņā, pa šejieni mēs neizbrauksim… — Silta gaisma plūst pa zemajiem holandiešu lodziņiem. Aiz pudeļu stikliem redzamas milzīgas parūkas. Sievietēm kaili pleci. Mūzika. Pāri griežas dejā. Svečturi ar spoguļiem un trim svecēm uz sienām atplaiksnī jocīgas ēnas.

Pēteris neiegāja vienkārši, bet allaž kaut kā sevišķi izvalbījis acis, — garš, bez sārtuma vaigos, mazo muti sakniebis, piepeši parādījās uz sliekšņa… Drebošām nāsīm ieelpoja sieviešu saldās smaržas, tāpat tīkamo tabakas un alus smaku.

—   Pēteris! — skaļi iesaucās saimnieks. Viesi pielēca kājās, nāca laipni izstieptām rokām, dāmas pietupās savādā jaunekļa — barbaru cara priekšā, izlietodamas zemo kniksi, lai parādītu cietas korsetes augstu savilktās krūtis. Visi zināja, ka uz pirmo kadriļu Pēteris uzaicinās Anhenu Monsu. Katrreiz viņa pietvīka aiz tīkamā pārsteiguma. Anhena kļuva daiļāka ar katru dienu. Meiča patlaban īstajā laikā. Pēteris jau labi prata vāciski un holandiski, viņa uzmanīgi klausījās tā aprautos, allaž steidzīgos stāstus, pati saprātīgi iemezdama pa vārdam.

Kad, milzīgajiem piešiem piešķendinājis, viņu uzaicināja kāds brašs musketieris, Pēteris samācās, saguma uz taburetes, iesāņus vērodams, kā uzplīvo bezrūpīgi dejojošās Anhenas svārki, kā pagrozās tumšbrūnā galviņa, kā musketierim tuvāk liecas kakls ar zelta sirsniņu samta lentā.

Viņam stipri sāpēja sirds — tik iekārojama, nepieejami pavedinoša tā bij.

Aleksaška dejoja ar cienījamām dāmām, kas aiz saviem gadiem nekustinātas sēdēja gar sienām, — īsts skaistulis, viņš ņēmās slapju muguru. Ap desmitiem jaunieši aizgāja, pazuda arī Anhena. Ievērojamie viesi nosēdās ēst asins- desas, pildītas cūku galvas, brīnišķus, nepieredzēti saldus un sātīgus zemes ābolus jeb kartupeļus… Pēteris ēda daudz, dzēra alu, — nopurinājis mīlas sastingumu, grauza rutkus, pīpoja tabaku. Rīta pusē Aleksaška iesēdināja viņu ratos. Atkal nepārredzamos laukos svilpoja ledainais vējš.

—   Bijušas arī man dzirnavas priekšpilsētā vai ādu darbnīca kā Timmermanim… Tad būtu… — Pēteris teica, turēdamies pie ratu dzelzs apkalām.

—   Atraduši, ko apskaust… Turieties stiprāk — grāvis.

—  Muļķis tāds… Redzēji, kā tie dzīvo? Labāk par mums.

—   Un jūs tad apprecētos…

—   Muti turi, dabūsi pa zobiem…

—   Pagaidi… atkal esam apmaldījušies…

—  Rītu atkal atbildi māmiņai… Mazgāties ej, grēkus sūdzēt, pie dievgalda, — ar pagāniem dauzījies… Rītu jābrauc uz Maskavu, — man tas tikpat kā nāve… Tērpies barmās, pusi dienas dienests, pusi dienas līdz ar brāli sēdi tronī — zemāk kā Soņka… Brālim Vaņkam no deguna nāk smaka. Apkārt tie miegainie bajāru purni — tā vien tiktos ar kāju viņiem iespert… Ko tu darīsi, klusē un ciet… Cars! Viņi nokaus mani, es zinu …

—   Nu, ko jūs tā niekus, — laikam iedzēris esat.

—  Soņka ir viltīga čūska… Miloslavski — salkoņas siseņi… Viņu zobenus un pīķus neaizmirsīšu. No lieveņa

mani nomest gribēja, tikai tauta šausmīgi sāka kliegt. Atminies? …

—  Atminos!

—       Vaska Goļicins vienu karaspēku stepēs aizlaida bojā, tagad pavēlēts otrreiz iet uz Krimu… Soņka, Miloslavski nevar vien sagaidīt, kad viņš ar karaspēku pārnāks mājās… Simts tūkstoši viņiem ir… Parādīs tiem mani, sazvanīs trauksmi…

—  Prešpurgā aizsargāsimies…

—       Viņi jau vienreiz mani mēģināja noindēt… Slepkavu ar nazi piesūtīja. — Pēteris uzlēca kājās un palūkojās apkārt. Tumsa, nekur nevienas uguntiņas. Aleksaška saķēra viņu aiz jostas, apsēdināja. — Nolādētie, nolādētie!

—       Tpru!… Lūk, kur dambis. — Aleksaška uzsita ar grožiem. Svilpoja vītoli. Spēcīgais zirgs uzvilka stāvajā krastā. Pamirdzēja Preobraženskas uguntiņas. — Strēļus, min herc, tagad ar trauksmi vairs nesacels kājās, tie laiki ir garām, prasi, kam gribi, paprasi Aļoškam Brovkinam, viņš staigā pa priekšpilsētām… Ar tavu māsiņu viņi arī nav visai mierā …

—       Pametīšu jūs visus velna ziņā, aizbēgšu uz Holandi, labāk tur strādāšu par pulksteņtaisītāju.

Aleksaška iesvilpās.

—       Un tad Annu Ivanovnu vairs nedabūsiet redzēt kā pats savas ausis.

Pēteris nolieca galvu pie ceļgaliem. Piepeši sāka klepot un pasmējās.

Aleksaška iesmējās pilnā kaklā un uzcirta zirgam.

—       Drīz vien māmiņa apprecinās jūs… Kā jau pienākas, — precēts cilvēks stāv pats uz savām kājām… Ilgi vairs nebūs jāgaida, pacietieties vēl… Eh, tikai viena nelaime, ka viņa vāciete, luterāne… Ja nebijis tas — kas tad vienkāršāk un labāk… Ko?…

Pēteris pievirzījās tuvāk viņam salā trīcošām lūpām, mēģināja saskatīt tumsā Aleksaškas acis…

—   Un kāpēc tad nevar?

—       Nu, tad iedomājies arī! Annu Ivanovnu par carieni? Tad gan sagaidi trauksmi…

Anhenas kārdinošie lindraciņi plivinājās tikai pa svētdienām — reizi nedēļā bij iedzeršana un līksmošanās. Pirmdienā kukujieši uzmauca adītās cepures un vestes un

strādāja kā bites. Pret darbu viņi izturējās ar lielu cieņu — lai tas bijis tirgotājs vai vienkāršs amatnieks. — Viņš godīgi pelna savu maizi, — parasti teica, pirkstu nozīmīgi paceldami.

Pirmdienas rītā ar gaismiņu Aleksaška modināja Pēteri un paziņoja, ka jau atnācis Kartcns Brants, meistari un zeļļi. Vienā Preobraženskas palātā bij ierīkota kuģu darbnīca: Kartens Brants taisīja kuģu modeļus pēc Amsterdamas zīmējumiem. Ar cara pavēli no galdziņiem un rotaļnieku zaldātiem paņemtie veiklākie meistari, zeļļi-mācekļi ēvelēja, virpoja, satapoja, darvoja nelielus galeru un kuģu modeļus, aptakclēja, šuva buras, greba izrotājumus. Krievi turpat mācījās aritmētiku un ģeometriju.

Klaudzoņa, tirgus skaļas balsis, dziedāšana, Pētera asie smiekli skanēja pāri miegainajam pagalmam. Vecenītes vai mira no pārbīļa. Cariene Natalija Kirilovna, ilgodamās klusuma, pārcēlās uz attālāku nomali piebūvē un tur vīraka dūmos, lampiņām spīguļojot, nemitīgi domāja un lūdza dievu par Petrušu.

No uzticamām sievietēm viņa dabūja zināt itin visu, kas notikās Kremlī. — Soņka atkal piektdienā vicoja zivis, grēka nebaidās… Stores viņai atveda no Astrahaņas — asi garas. Un kaut to vissliktāko storīti būtu- atsūtījusi tev, māmiņ..'. Par daudz rijīga kļuvusi, kalpotājus badā mērdē… — Stāstīja, ka, skumdama pēc Vasilija Vasiļje- viča, paņēmusi augšā pie sevis mācīto mūku Silvestru Medvedevu, tas viņai izpildot tā kā galanta, tā kā astronoma uzdevumu: staigājot zīda svārkā ar dimanta krustu, zibinoties gredzeniem, bārdu apgriežot — tā viņam esot kā krauklim un jauki smaržojot. Kurā katrā laikā ejot pie Soņkas, un tad abi nodarbojoties burvībām. Silvestrs rāpjoties uz loga, ar tālskati lūkojot zvaigznes, rakstot kaut kādas zīmes un tad, pirkstu degunam piedūris, lasot tās, bet Soņka, krūtīm tam uzgulusies, tikai uzstājot: — Nu, kā iznāk, nu, kā? — Vakar redzējuši — atnesis velēnu ar pēdas nospiedumu, kaulus un saknītes, aizdedzinājis trīs sveces — čukstējis kārdināšanas vārdus un uz uguns dedzinājis kaut kādus matus. Soņka drebējusi, acis izvalbījusi, sēdējusi gluži zila kā mironis.

Pirkstus knakšķinādama, Natalija Kirilovna pieliecās stāstītājai, čukstus ievaicājās:

—   Kā matus tad viņš dedzinājis? Tumšus, vai?

—   Tumšus, māmiņ cariene, tumšus, dievs liecinieks…

—   Sprogainus?

— Taisni sprogainus… Un tāpēc mēs visas domājam: vai tikai viņš nav dedzinājis mūsu tētiņa Pētera Alekse- jeviča matus…

Par Silvestru Medvcdevu stāstīja, ka viņš sludinot maizes pielūgšanas ķecerību, kuru ievadījis nelaiķis Polockas Simeons un jezuīti. Uzrakstījis grāmatu «Mannā», kurā runā un prāto, ka nevis pie vārdiem «un to darīdami» un tā tālāk, bet tikai pie vārdiem «ņemiet un ēdiet» maize pārvēršas miesā. Maskavā tagad tiklab nabagie, kā bagātie palātās un tirgos tik vien runā un strīdas kā par maizi, — pie kādiem vārdiem īsti tā pārvēršas? Galvas visiem griežas riņķī, — nesaprot vairs, kā lūgt dievu, lai īstā laikā piedzīvotu pārvēršanos. Un daudzi aiz šīs ķecerības metas raskolā …

Pa Maskavu staigā rudmatainais pops Fiļka un, kad |audis salasās apkārt, sāk aurot: — Pats dievs sūtījis mani mācīt jūs īstajā ticībā, esmu rada apustuļiem Pēterim un Pāvilam. Lai jūs krustāties diviem pirkstiem, bet nevis trim: trijos pirkstos tup Velns-Piga, trīs pirksti ir piga, ellē jūs nok|ūsiet, tāpēc ka ar pigu krustāties… — Daudzi turpat uz vietas notic viņam un samulst savā garā. Un ne ar kādu viltību viņu sagūstīt nav iespējams.

Aiz nodevām Krimas kara vajadzībām visi palikuši nabagi. Runāja: otrajam karagājienam vēl pēdējo ādu noplēsīs. Priekšpilsētas un miesti kļūst ļaužu tukši. Tauta tūkstošiem bēg prom pie raskoļņikiem — aiz Urāliem, uz Piejūras un Volgas apgabaliem, uz Donu. Un tie, raskoļņiki, gaida antikristu; gadās tādi, kas viņu jau redzējuši. Lai kaut jel dvēseles paglābtu, raskoļņiku sprediķotāji staigā pa sādžām un ciemiem un pierunā ļaudis sadedzināties dzīviem rijās un pirtīs. Kliedz, ka cars un patriarhs, un visa garīdzniecība antikrista atsūtīta. Ieslēdzas klosteros un kaujas ar cara karaspēku, kas aizsūtīts iekalt viņus važās. Paleostrovas klosterī raskoļņiki apkāva divi simti strēļu, bet, kad ilgāk vairs nespēja turēties, ieslēdzās baznīcā un dzīvi sadedzinājās. Pie Hvalinas kalnos trīsdesmit raskoļņiku ecēšām aizbarikadējās rijā, aizdedzināja to un tāpat sadega dzīvi. Arī pie Ņižņijnovgorodas mežos celtās baļķu istabās cilvēki sadedzinās. Pie Donas un Medvedi- cas upes bēgulis Kuzma saucas par pāvestu, krustās pret sauli un saka: — Mūsu dievs atrodas debesīs, bet še zemes virsū dieva vairs nav, še valda antikrists; Maskavas cars, patriarhs un bajāri ir viņa kalpi… — Kazaki pulcējas pie šī pāvesta un tic tam… Viss Donas apgabals saviļņots.

No tādām valodām Nataliju Kirilovnu pārņēma nāvīgas izbailes. Petjeņka tikai nodevās izpriecai, rotaļām, nenojauzdams, kāda tumsa savelkas pār viņa galviņu. Tauta pagalam aizmirsusi padevību un bijāšanu… Dzīvi ugunī metas iekšā — vai tāda tauta nav bīstama!

Natalija Kirilovna nodrebēja, atcerēdamās Steņkas Ra- zina asiņaino dumpi… Tikpat kā vēl vakar tas bijis… Toreiz gluži tāpat gaidīja antikristu. Steņkas atamani krustījās diviem pirkstiem. Mulsumā Natalija Kirilovna skatījās krāsaino lampiņu uguntiņās, iestenēdamās nolaidās ceļos, ilgi palika, pieri izdilušajam paklājam piespiedusi.

Viņa domāja: «Jāapprecina Petruša — izstīdzējis tik garš, raustās, degvīnu dzer, vienmēr ar vācietēm, ar meičām. Apprecējies kļūs rāmāks… Ar viņu un jauno carieni vajadzētu iet pa klosteriem, izlūgties dievam laimi, aizsargāšanu pret Soņkas burvībām, palīgu pret tautas niknumu.»

Jāapprecina, jāapprecina Petruša. Agrāk parasti bij tā: atbrauc tuvīnākie bajāri — viņš kaut stundiņu pasēž ar tiem tēva tronī noplukušajā Krusta palātā. Tagad tikai: — Nav vaļas … — Krusta palātā nolikuši divi tūkstoši spaiņu lielu toveri, kur kuģīšus laist, burās pūš ar plēšām, ar īstu pulveri šauj no lielgabaliem. Tronī izdedzinājuši caurumus, logs izdauzīts.

Cariene žēlojās jaunākajam brālim Ļevam Kirilovičam. Tas tikai bēdīgi pūta: — Nu tad, māsiņ, apprecini arī viņu, sliktāk jau nebūs… Redzi, Lopuhiniem, okoļņičijam La- rionam, meiča Jevdokija izdodama, pašā īstajā vecumā — sešpadsmit gadu… Lopuhini ir bļaukas, liela, panīkusi dzimta … Kā suņu bars būs tev apkārt…

Tūliņ pa pirmo sniegu Natalija Kirilovna aizbrauca it kā dievu pielūgt Novodevičjes klosterī. Ar uzticamas sievietes starpniecību lika Lopuhiniem nojaust. Viņu milzīgā dzimta — cilvēku četrdesmit — atlēkšoja uz klosteri, visu baznīcu pieplūda pilnu — visi nabadzīgi, ļauni, neliela auguma, acis spridzēja vien uz carieni. Apjumtās kamanās rūpīgi ievīstītu atveda aiz bailēm tikko pusdzīvo Jevdo- kiju. Natalija Kirilovna pielaida viņu noskūpstīt roku. Apskatīja. Ieveda ģērbistabā un tur, palikusi ar meiču viena, aplūkoja to visos sīkumos. Meiča viņai patikās. Šoreiz vēl nekas noteikts netika sacīts. Natalija Kirilovna aizbrauca, — Lopuhiniem kvēloja acis.,.

Viens prieks tomēr atgadījās arī šajā bēdu un skumju laikā: Vasilija Vasiļjeviča brālēns kņazs Boriss Aleksejevičs Goļicins, atgriezies no Krimas karaspēka pie Poltavas taisni valdnieces dzimšanas dienā, piedalījās pusdienas dievkalpojumā Uspenskas baznīcā. Sofijas klātbūtnē stāvēja pagalam piedzēries, bet pēc tam pie galda lamāja Vasiliju Vasiļjeviču: — Apkaunojis mūs visus Eiropas priekšā, viņa darbs nav karaspēku vadīt, bet gan sēdēt lapenē un pierakstīt burtnīciņā jaukas domas. — Lamāja un kaunināja arī galma bajārus: — Ar vēderu jūs domājat, acis taukiem aizaugušas, Krieviju tagad kailām rokām nepaņems tikai tas, kas par slinku… — Un no tā laika saka allaž ierasties Preobraženskā.

Vērodams Prešpurgas būvi, prcobraženskiešu un semjo- noviešu eksercicijas, Boriss Aleksejevičs smīnēdams negrozīja galvu tā kā citi bajāri, bet interesējās par visu, uzslavēja. Aplūkodams kuģu darbnīcu, teica Pēterim:

— Pie Aktiumas romieši sagūstīja jūras laupītāju kuģus, bet nezināja, ko iesākt ar tiem, — noplēsa vara priekšgalus un piesita pie rostrām jeb kolonnām. Bet, kad iemācījās paši taisīt un iekārtot kuģus, iekaroja jūras un — visu pasauli.

Ilgi viņš sarunājās ar Kartenu Brantu, pārbaudīdams tā zināšanas, un ieteica ierīkot rotaļniecisku kuģu būvētavu pie Perejaslavas ezera, simt divdesmit verstis no Maskavas. Atsūtīja darbnīcā vezumu latīņu grāmatu, zīmējumu, vara iespieduma lapu, bilžu, kas attēloja holandiešu pilsētas, kuģu būvētavas, kuģus un jūras kaujas. Grāmatu tulkošanai uzdāvināja Pēterim mācītu nēģeri-pundurīti Ābramu līdz ar tā biedriem Tomosu un Seku, arī punduriem, no kuriem viens bij divpadsmit, otrs trīspadsmit ar ceturtdaļu veršoka garš, abi apģērbti dīvainos svārciņos un pāvu spalvām izgreznotās čalmās.

Boriss Aleksejevičs bij bagāts un varens, sevišķi asu prātu, izglītībā nepalika aiz sava brālēna, bet tikumā — nelabojams dzērājs, par visu vairāk mīlēja izpriecas un jautru sabiedrību. Natalija Kirilovna sākumā baidījās viņa, — vai tikai nav Sofijas sūtīts? Aiz kāda iemesla tādam dižciltīgam augstmanim tiekties no stiprajiem pie vājajiem? Bet — ko tikai pienāk rīts — Preobraženskas sētā ierīb četriem zirgiem aizjūgta plata kariete ar diviem drausmīgiem abesīņiem pakaļkāpslī. Boriss Aleksejevičs vispirmā kārtā noskūpsta carienei-mātei roku. Sārts, lielu degunu, zem acīm ļengājas pietūkuši maisiņi, no uzgriez- tajārn ūsam, no apcirptās, pāršķirtās bārdiņas včda mus- kuss. Skatoties viņa zobos, jāsmejas — tik balti un jautri tie . . .

—   Ka gulējāt naktī, cariene? Vai sapnī atkal nerādījās vienradzis? Kā redzat, es atkal un atkal pie jums… Droši vien esmu apnicis, piedod…

—   Ko tu runā, mīļais, tevi mēs allaž gaidām… Kas jauns dzirdams Maskavā?

—  Garlaicīgi, cariene, Kremlī neizturami garlaicīgi… Visu pili zirnekļi aptīklojuši…

—   Ko tu runā? Kad tevi…

—   Visās palātās bajāri snauž uz soliem. Garlaicībai… Sliktas būšanas, neviens ne par ko negādā… Valdniece trešo dienu neparāda savu sejiņu, ieslēgusies… Iespraucos noskūpstīt roku caram Ivanam — guļ viņa cariskā augstība lāviņā lapsas kažociņā, velteņiem kājās, pagalam sanīcis. — Aiz kā, Boris, — viņš saka man, — garlaicīgi pie mums? Vējš tā drausmīgi gaudo dūmeņos. Uz ko tas varētu būt? …

Natalija Kirilovna beidzot apķērās — tikai jokus dzen. Pazibsnīja skatienu viņā, iesmējās…

—  Tikai ar jums, cariene, var kaut cik tikt pie dzīvības. Krietnu dēlu tu esi dzemdējusi, iznāks gudrāks par visiem citiem, paļauj tikai laiku. Acis viņam vaļā.

Kad viņš aizbrauc, Natalijai Kirilovnai vēl ilgi acis mirdz. Uztraukdamās staigā pa guļamistabiņu, domā. Gluži tāpat cauri lietus blīvai piepeši mākoņu spraugā paspīd lidojošs zilums, vēstīdams sauli. Tātad — ļodzīgs ir tronis, uz kura sēž Soņka, ja jau tādi ērgļi laižas prom…

Pēteris iemīlēja Borisu Aleksejeviču; sastapdams skūpstīja uz lūpām, daudzās lietās aprunājās ar to, prasīja naudu, un kņazs nekur neliedzās. Bieži pavedināja Pēteri kopā ar ģenerāļiem, meistariem, sulaiņiem un pundurīšiem izpriecāties un blēņoties Kukujā — izdomāja neredzētus jokus. Vīna ieskurbis, reižu reizēm uzlēca kājās — viena uzacs noslīdusi, otra saraukta augšup, zobi mirdz, deguns pietumst vēl sarkanāks… Latīniski deklamēja Vcrgīliju:

—   «Slavināsim dievus, kas devīgi pilda kausus ar vīnu un sirdis ar līksmi, un dvēseli ar saldu ēsmu …»

Pēteris kā apburts skatījās viņā. Aiz logiem šalca vējš, skriedams tūkstošām verstu, — pāri klajumiem, mežu biezokņiem, purviem — tikai saslien augšā salmus kādas dūmistabiņas jumtā, nogāž kupenā piedzērušu zemnieku un aizšķendina zvanus nošķiebtā tornī. Bet še — sapinko- tas parūkas, sarkanas sejas, dūmi vērpjas no garajām pīpēm, sveces sprēgā. Troksnis. Jautrība…

— Dzērāju sinklīts lai paliktu uz visiem laikiem! — Pēteris pavēlēja Ņikitam Zotovam rakstīt pavēli: «Ar šo dienu sākot, visiem dzērājiem un neprāšiem svētdienās svinīgi slavināt grieķu dievus.» Leforts ieteica sapulcēties pie viņa. Tā tas arī sākās. Zotovu, pašu to lielāko žūpu, apveltīja ar virsgana titulu, kaklā viņam uzkāra važu ar pudeli. Aleksašku visā nejaukumā nosēdināja uz alus mucas, viņš dziedāja tādas dziesmas, ka visiem vai zarnas plīsa aiz smiekliem.

Vēstis par šīm sapulcēm aizkļuva arī Maskavā. Bajāri nobijušies sačukstējās: — Kukujā vācieši, nolādētie, caru pagalam nodzirdījuši, zaimojas un piekopj velnišķības. — Preobraženskā atbrauca Rostovas kņazs Prijimkovs, fanātisks vecis, zemu paklanījās Pētera priekšā un veselu stundu baznīcslāvu valodā daiļrunīgi runāja par to, kā jāsargā bizantiskā godība un dievbijība, Krievijas vienīgie pamati. Pēteris klausījās klusēdams (ēdamistabā ar Aleksašku spēlēja šahu, bij krēsla). Tad atgrūda galdiņu ar figūrām un sāka staigāt, atnadzi grauzdams. Kņazs runāja joprojām, cilādams smagā kažoka piedurknes, — gar- bārdains, sausnējs… Tas nebij cilvēks, bet ēna, apnikusi kā zobu smeldze, kā pati garlaicība! Pēteris pieliecās Alek- saškam pie auss, tas nosprauslojās kā kaķis un izgāja, zobus atņirdzis. Drīz pēc tam piebrauca zirgus, Pēteris pavēlēja kņazam sēsties kamanās — aizveda to pie Leforta.

Aiz galda augstā krēslā sēdēja Ņikita Zotovs papīra kroni galvā, rokās turēja pīpi un zoss olu. Pēteris nesmie- damies paklanījās tam un lūdza svētīt, un virsgans ar pīpi un olu svinīgi svētīja to uz dzeršanu. Tad visi tie (cilvēku divdesmit) pēkstošām balsīm nodziedāja irmosus. Rostovas kņazs Prijimkovs, baidīdamies cara priekšā parādīt savu tumsonību, slepeni zem kažoka nokrustījās un tāpat slepeni nospļāvās. Bet, kad uz mucas uzrāpās kails cilvēks ar kausu rokās un visas Lielās un Mazās un tā tālāk cars un lielkņazs, ar pirkstu uz to norādījis, pasludināja pērkona balsī: — Tas ir mūsu dievs Bakhs, kuram mēs kalpojam, — Rostovas kņazs Prijimkovs pamira, sagrīļojās. Veci nesamaņā aiznesa atpakaļ kamanās.

No tās dienas Pēteris pavēlēja saukt Zotovu par vispiedzē- rušo pāvestu un dieva Bakha virspriesteri, bet sanāksmes

pie Leforta par visdulnāko un vispiedzērušāko sapulci.

Par to arī Sofija dabūja zināt. Pārskaitusies viņa aiz- sūtija tuvīnāko bajāru Fjodoru Jurjeviču Romodanovski izrunāties ar Pēteri. Tas atgriezās no Preobraženskas visai domīgs.

Ziņoja valdniecei:

— Rotaļu un niekošanās tur daudz, bet arī darba tiek darīts daudz… Preobraženskā neguļ…

Ienaids un tumšas bailes pārmāca Sofijas sirdi. Sķitās, nebij vēl paspējusi apskatīties, kad jau izaudzis vilcēns…

6

Negaidīts no Poltavas ieradās Vasilijs Vasiļjevičs. Gaismiņa tikko sāka svīst, bet pils priekštelpās un ejās vairs nevarēja cauri izspraukties. Dūkoņa kā bišu stropā. Sofija visu nakti negulēja. Piecus spieda vairāk kā pudu smagais, zeltu izšūtais, pērļu tīkliņu pārklātais tērps, barmas ar rubīniem, smaragdiem un dimantiem, kaklarotas, zelta važa. Sēdēja pie loga, lūpas sakniebusi, lai tās nedrebētu. Verķa, tuvākā kalpone, pūta dvašu aizsalušā rūtī.

—   Māmiņ, balodīt, — brauc!

Saķēra carevnu zem elkoņa, un Sofija paskatījās pati: pa naktī uzsnigušo sniegu no Nikolas vārtiem ātriem rikšiem tuvojās pajūgs sešiem pelēkiem, dābolainiem zirgiem — virs galvām cekuli, no samta lencām līdz zemei pušķi, zirgiem pa priekšu baltos svārkos skrien ātrskrē- jēji, kliegdami: — Ceļos, ceļos! — blakus zemo, brokātu klāto kamanu durvīm lēkšo oficieri bruņās un īsos kara mēteļos. Apturēja pie Lielā lieveņa. Muižnieki, drūzmā cits citam vai sānus ielauzdami, klupa klāt izcelt kņazu…

Valdniecei acis aizvērās. Verķa atkal saķēra to atbalstīt: — Ak, kā nogaidījušies, labiņā! — Sofija pateica aizsmakusi:

—  Verķa, pasniedz kroni!

Viņa ieraudzīja Vasiliju Vasiļjeviču tikai tad, kad kāpa uz troņa Šķautņu palātā. Kroņlukturos dega sveces. Bajāri sēdēja solos. Viņš stāvēja krāšņi ģērbies, bet tomēr tāds kā kožu apgrauzts: bārda un ūsas ataugušas, acis iekritušas, seja sadzeltējusi, retie mati pieplakuši galvai…

Sofija tikko savaldīja asaras. Ar varu atrāva no atzveltņa tuklo, karsto, pie plaukstas cieši apžņaugto roku. Ceļos nometies, kņazs noskūpstīja — pieskārās tai sasprēgā- jiisām lūpām. Viņa bij gaidījusi pavisam citu ko un nodrebēja, kā nelaimi nojauzdama…

— Priecājamies redzēt tevi, kņaz Vasilij Vasiļjevič. Vēlamies zināt, kā tev ar veselibu… — Viņa mazliet nokāsējās, lai balss nečerkstētu. — Vai dievs žēlīgs pasākumam, kuru tev uzticējām?

Zeltā tērpta, tukla, sārta nokrāsota, viņa sēdēja zivju zobu izrotātā tēva tronī. Aiz viņas pēc noteikuma stāvēja četri miesassargi — eņģeļu klusi zēni baltos uzvalkos un sermuliņa cepurēs, sudraba cirvīšiem rokās. Bajāri kā svētie paradīzē no abām pusēm ieslēdza sārtu vadmalu pārsegtās troņa pakājes trīs pakāpes. Viss notikās lieliski pēc veco Bizantijas ķeizaru paraugiem. Vasilijs Vasiļjevičs klausījās, ceļos nometies, galvu nokāris, rokas paplētis…

Sofija bij beigusi runāt. Vasilijs Vasiļjevičs piecēlās un pateicās par laipnajiem vārdiem. Divi domes pristavi svinīgi nolika viņam saliekamu krēslu. Tagad nu bij jānāk tam galvenajam, kādēļ viņš atbraucis. Pētījoši un neuzticīgi Vasilijs Vasiļjevičs paskatījās pazīstamo seju virknē — izžuvušas kā svētbildes, vara sarkanas, ļaunas, aiz slinkuma uztūkušas, sarauktas pieres, izslējušies taisni, gaidīdami, ko sacīs kņazs Goļicins, lavldamies pie viņu naudasmakiem… Vasilijs Vasiļjevičs sāka runu aplinkiem… — Es, sak, jūsu kalps un vergs, lielie cari un lielkņazi un tā tālāk, izsaku savu padevību jums, lielajiem valdniekiem, lai jūs, lielie valdnieki, man, jūsu kalpam Vaskam ar biedriem, parādītu savu, lielie valdnieki, žēlastību uz priekšu tāpat kā agrāk un pavēlētu visusvētās, visušķīstās dievmātes, visužēlīgās valdnieces un jaunavas Marijas svētbildi no Donas klostera pie jūsu, caru, neuzvaramā un uzvarošā karaspēka aizsūtīt, lai visušķīstā dievmāte pati vadītu jūsu pulkus un pasargātu pret visām nelaimēm un pār jūsu ienaidniekiem slavenas uzvaras un brīnišķu sakaušanu panākt palīdzētu…

Ilgi runāja kņazs. No smacīgā gaisa un bajāru svīdoņas tvaika vainagi spīdēja virs aptecējušām svecēm. Nobeidza par Donas dievmāti. Bajāri, pieklājības dēļ padomājuši, nosprieda — aizsūtīt. Vieglāk atvilka elpu. Pēc tam Vasilijs Vasiļjevičs jau droši sāka runāt par galveno: karapulkiem jau trešo mēnesi algas nav izmaksātas. Ārzemnieku oficieri — par piemēru, pulkvedis Patriks Gordons — ņem ļaunā, vara naudu met zemē un lūdz samaksāt sudrabā, visbeidzamā gadījumā kaut caunādām… Zaldāti applī- suši, velteņu nav, viss karaspēks vīzēm kājās, un to pašu vēl trūkst… Bet februārī atkal jādodas gājienā… Ka atkal kaunu nepiedzīvo…

—   Cik daudz naudas tad tu prasi no mums? — Sofija vaicāja.

—   Pieci simti tūkstoši sudrabā un zeltā.

Bajāri noelsās. Dažiem spieķi un ķeģi izkrita no rokām. Sāka trokšņot. Pielēca kājās, piedurknēm velēja sev pa sāniem. — Ak tu mūžs!… — Vasilijs Vasiļjevičs skatījās Sofijā, tā atbildēja degošu skatienu. Viņš turpināja vēl drošāk:

—   Pie manis nometnē bij ieradušies divi cilvēki no Varšavas, jezuīti. Viņiem ir vēstule no franču karaļa, lai tic. Lielu lietu viņi liek priekšā. Jums (piecēlies paklanījās Sofijai), gaišajiem cariem, no šis lietas vajag nākt lielam labumam… Viņi saka tā — pa jūrām tagad braukā daudz laupītāju, franču kuģiem braukt zemei apkārt bīstami, daudz preču gluži velti aiziet bojā. Bet caur krievu zemi ceļš uz austrumiem taisns un viegls — uz Persiju, uz Indiju, uz Ķīnu. Paši jūs preces tā kā tā nespējat izvest, Maskavas tirgotājiem nav naudas. Bet franču tirgotāji ir bagāti. Un kāpēc jums bez kāda labuma apsargāt robežas — laidiet mūsu tirgotājus uz Sibīriju un vēl tālāk, kur viņiem iepatiksies. Viņi jums ij ceļus uztaisīs pār purviem, ij verstu' stabus uzstādīs, ij iebraucamās vietas ierīkos. Sibīrijā uzpirks zvērādas un maksās par tām zeltā, bet, ja atradīs rūdu, tad uzsāks arī rūdas rakšanu.

Nespēdams novaldīties, vecais Rostovas kņazs Prijim lcovs pārtrauca Vasiliju Vasiļjeviču:

—   No savu pašu Kukujas ķeceriem jau nevaram glābties. Bet tu vēl svešus gribi uzlaist mums kaklā… Pareizticībai pienācis gals!…

—   Nelaiķa cara laikā tikko no angļiem tikām vaļā, — iekliedzās domes muižnieks Boborikins, — tagad atkal franči nāks kungos pār mums? … Tas nenotiks!

Kāds cits, Zinovjevs, iesaucās nikni:

—   Mums taču tikai par to vien jādomā, kā salauzt svešzemnieku vecu veco varu… Bet nevis par to, kā atdot viņiem rūpniecību un tirdzniecību… Rāmus viņus pataisīt… Mēs esam trešā Roma …

—   Patiesi, patiesi, — sauca bajāri.

Vasilijs Vasiļjevičs palūkojās apkārt, no dusmām acis bij atspulgušas, nāsis drebēja …

—   Ne mazāk kā jūs es raizējos par valsti… (Viņš pacēla balsi.) Krūtis… (Ar gredzenoto roku iesila pa bru- ņftm.) Krūtis nagiem saplosīju, kad dabūju zināt, kā li.inču ministri nievājuši mūsu lielos sūtņus Dolgorukiju un Mišecki… Ar tukšām rokām aizbrauca naudu lūgt, tāpēc arī krita kaunā… (Daudzi bajāri sāka smagi šņā- kat.) Aizveduši franču karalim izdevīgu piesolījumu, — (rīs miljoni livru sen jau gulētu Lielās pils prikazā. Jezuīti zvērēja pie evaņģēlija: ja tikai lielie cari piekrīt viņu projektam un Dome apstiprina — tad viņi ar savām gal- vām atbild par tiem trim miljoniem livru, kurus mēs dabūsim vēl pirms pavasara.

—  Kas ir, bajāri, — Sofija teica, — padomājiet par to! Tā ir svarīga lieta.

Viegli pateikt — padomājiet par tādu lietu… Patiešām, bij tāds laiks, pēc lielajām jukām, kad ārzemnieki kā vanagi sabruka Krievijai virsū, sagrāba rūpniecību un tirdzniecību, visam nosita cenas. Muižniekiem gandrīz par velti nācās atdot linus, kaņepājus, labību. Un tie paši ārzemnieki iemācīja krievu cilvēkus nēsāt spāniešu samtu, holandiešu audeklu, franču zīdu, braukt karietēs, sēdēt itāliešu krēslos. Pie nelaiķa Alekseja Mihailoviča nometām svešzemnieku jūgu, — sak, paši vedīsim preces pa jūru. No Holandes izrakstījām meistaru Kartenu Brantu, ar lielām pūlēm uztaisījām kuģi «Ērglis», — bet ar to arī pietika, izrādījās, ka nav mums jūrniecībai noderīgu cilvēku. Un naudas arī bij maz. Un ķibeļu daudz. «Ērglis» satrunēja, stāvēdams Volgā pie Ņižņijnovgorodas. Un nu atkal sāk līst ārzemnieki, tiecas līdz elkonim roku iebāzt krievu kabatā… Ko tur var izdomāt? Pieci simti tūkstoši rub|u jāgāž laukā karam ar hanu, — Go|icins bez naudas prom nebrauks… Patiešām, veikli izdomājis iekārdināt ar tiem triin miljoniem! Pasvīdīsi domājot…

Saujā bārdu sagrābis, Zinovjevs ierunājās:

—  Vajadzētu priekšpilsētām un miestiem uzlikt vēl kādu nodokli… Nu, kaut vai uz sāls…

Kņazs Volkonskis, asa prāta vecis, ieteica:

—   Uz vīzēm vēl nav nodokļa…

—  Patiešām, patiešām, — klaigāja bajāri, — zemnieki pa divpadsmit pāru vīžu gadā noplēš, — uzlikt pa divi graši uz katra vīžu pāra, tad arī sakausim hanu…

Un tā bajāriem kļuva vieglāk. Izsprieda šo jautājumu. Daži slaucīja sviedrus, citi vērpa pirkstiem, pūta. Vēl citi aiz apmierinājuma palaida niknu smaku kažokā. Apšmauca gan Vasiliju Vasiļjeviču. Viņš tomēr nepadevās, — aizmirsis dienesta pakāpi, uzlēca kājās, pieklauvēja ar spieķi.

—   Neprāši! Nabagi! Veselu bagātību jūs nomētāt dubļos! Izsalkuši, — atgrūžat roku, kas jums sniedz maizi… Vai patiešām dievs aptumšojis jūsu prātus? Visās kristīgās zemēs — un ir tur tādas, kas nav viena paša mūsu apriņķa vērtas — uzplaukst tirdzniecība, tautas kļūst bagātas, visi meklē savu labumu… Tikai mēs vienīgie snaužam neuzmodināmi… Kā mēra laikā tauta bēg prom, — izmisums māc, to redzot… Meži laupītāju pilni… Ari tie dodas prom, kur tikai pagadās… Drīz vien krievu zemi sauks par tuksnesi! Lai tad nāk zviedrs, anglis, turks, — kam patiks, tas valdīs…

Aiz pārmērīgām dusmām asaras sāka birt Vasilijam Vasiļjevičam no zilajām acīm. Elkoņu balstos ieķērusies, Sofija pārliecās tronim pāri, — pašai arī drebēja vaigi.

—   Frančus pielaist nav nekāda vajadzība, — zemā balsi ierunājās bajārs kņazs Fjodors Jurjevičs Romodanovskis. Sofija acīm ieurbās viņā. Bajāri apklusa. Saļodzījis vēderu, lai pavirzītos līdz sola malai, viņš piecēlās: īsām kājām, platu muguru, maziņu, noglaustu, plecos ierautu galvu. Vēsums pārņēma, skatoties viņa tumšajās, šķībajās acis. Bārdu nesen kā apskuvis, ūsas sagrieztas, kuprainais deguns nosliecies pār biezajām lūpām. —.Franču tirgotāju mums nevajag: pēdējo kreklu novilks… Tā… Nesen es biju Preobra?enskā pie cara… Rotaļas, niekošanās… Pareizi… Bet gadās arī saprātīgas rotaļas. Vācieši, holandieši, meistari, kuģu būvētāji, oficieri — savu lietu tie prot… Divi pulki — Semionovas un Preobraženskas — nav pielīdzināmi mūsu strēļiem. Ārzemju tirgotāju mums nevajag, bet bez ārzemniekiem iztikt nevaram… Jālūko ierīkot pašiem sava dzelzs, audeklu, ādu, stikla rūpniecība. Zāģu dzirnavas jāierīko kā Kukujā. Flote jāuzbūvē — lūk, kas mums vajadzīgs. Bet ko mēs te šodien runājam par nodokli uz vīzēm… Nu, ko tur ar jums, — nospriediet, man viena alga …

It kā saskaities viņš nopurināja tuklo seju ar uzgrieztām ūsām, atkāpās atpakaļ, nosēdās uz sola… Tajā dienā bajāru Dome galīgi neko nenosprieda…

7

Aukstā vakarā austerijā sapulcējās daudz viesu. Pamuļķis kalps nemitīgi piemeta pavardā bērza malku. — Nu, bet karsts gan pie tevis, Mons! — Viesi spēlēja kauliņus un kārtis, smējās, dziedāja. Johans Monss attaisīja trešo mucu alus. Viņš bij nometis vatēto vesti un palicis vienā iounzolī. Kakls viņam bij zils. — Ei, Johan, tu varēji gan l/iet pastāvēt salā, tev par daudz asiņu. — Monss izklaidīgi pasmaidīja, nezinādams pats, kas īsti ar viņu notiekas. Balsu troksnis skanēja kā no tālienes, acīs sariesās «sarās. Gribēja paķert desmit alus kausus, bet nejaudāja pacelt, izlaistīja. Nevarīgs gurdenums pārplūda miesu. Viņš atgrūda durvis, izgāja salā un atzvēlās pret stabiņu nojumē. Ledainais mēness stāvēja augstu, triju platu va- ravikšņotu loku vidū. Gaiss bij pilns plaikšņojošu ledus adatiņu… Sniegs uz zemes, krūmiem, jumtiem. Sveša zeme, sveša debess, pāri visam nāve. Viņš sāka elpot straujāk… Kaut kas neticami ātri tuvojās viņam… Ak, kaut tikai reizi vēl redzēt dzimto Tīringu, — kur omulīga pilsētiņa ielejā starp kalniem augstāk par ezeru!… Asaras noritēja viņam pār vaigiem. Griezīgas sāpes sagrāba sirdi… Viņš sataustīja durvis, ar pūlēm atvēra, — sveču gaisma un viesu drebošās sejas likās pelnu pelēkas. Krūtis sacēlās, izspieda vaidu, un viņš pakrita…

Tā nomira Johans Monss. Viņa nāve ar izbrinu un bēdām ilgu laiku nomāca visus vāciešus. Viņš atstāja atraitni Matildu, četrus bērnus un trīs uzņēmumus — austc- riju, dzirnavas un juvelierveikalu. Vecāko meitu, Modestu, paldies dievam, šoruden laimējās izprecināt labam cilvēkam, poručikam Teodoram Balkam. Bāreņos palika Anna un divi mazie, Filimons un Vilims. Kā tas bieži gadās, mantas stāvoklis pēc ģimenes galvas nāves izrādījās sliktāks, kā bij cerēts, atradās arī parādzīmes. Dzirnavas un juvelierveikalu nācās atdot par parādiem. Sajā bēdu laikā Leforts daudz palīdzēja ar naudu un citādu gādību. Māja ar austeriju palika atraitnei. Matilda ar Anhenu tur tagad dienu un nakti lēja rūgtas asaras.

8

—  Māmiņ, jūs saucāt?

—   Piesēdi, eņģelīt Petjeņka …

Pēteris atmetās uz taburetes, īgni aplūkoja mātes guļamistabu.

Natalija Kirilovna, viņam pretim sēdēdama, laipni smaidīja. Ak, bet tad netīrs, drēbes saplēstas! Pirksts lupatu aptīts. Matiņi kā ērkulis. Zem acīm ēnas, acis šaudīgas…

—   Petruša, eņģelīt manu, nedusmojies — uzklausies…

—   Es klausos, māmiņ …

—   Apprecināt gribu tevi…

Pēteris strauji uzlēca kājās, rokām vēcinādamies, sāka skraidīt no svēto apgaismotajām galvām līdz durvīm, krustam un šķērsām pa istabu. Apsēdās. Noraustīja galvu… Lielās kāju pēdas pavērsās pirkstiem uz iekšieni …

—   Ar ko?

—   Izraudzīta, iepatikusies — tāda maiga, balodītis balts…

Natalija Kirilovna noliecās pār dēlu, noglaudīdama matus, mēģināja ieskatīties acīs. Viņam ausis tumši piesārta Izvairījās no viņas rokas, atkal pielēca kājās:

—  Nav man laika, māmiņ… Patiešām, steidzams darbs… Nu, ja vajadzīgs, — appreciniet… Nav man laika par to tagad …

Stenderi ar plecu aizķerdams, sakumpis, kalsnējs, izgāja un metās skriet pa ejām kā negudrs, kaut kur tālāk aizcirta durvis.

CETURTA NODAĻA

1

Ivaška Brovkins (Aļoškas tēvs) ragavu ceļā atveda Preobraženskā vezumu saldētu putnu, miltus, zirņus un mucu kāpostu. Tā bij pārtikas nodeva Vasilijam Volko- vam, — pārvaldnieks savāca to sādžiņā un, lai manta ne sabojātos, pavēlēja aizvest kungam dienesta vietā, kur Volkovam kā galdzinim bij pilī pašani sava istabiņa ar pieliekamo. Pagalmā iebraucis, Ivaška Brovkins nobijās un norāva cepuri. Daudz lepnu kamanu un kulbu sabraukts pie Lielā lieveņa. Rīta salā sastājuši, sarunājās pulciņi grezni ģērbtu kalpu; lapsu un vilku astēm izpušķoti zirgi dīžādamies kašņāja tīro sniegu, neganti zviedza dīkā nostāvējušies ērzeļi. Ap kūpošiem mēsliem kārpījās zvirbuļi.

Pa vaļējām kāpnēm kāpa augšā un skrēja lejup galdziņi zeltītos svārkos un oficieri svešzemnieku uzvalkos sarkaniem atlokiem un sprogainiem sieviešu matiem. Ivaška Brovkins sazīmēja arī savu kungu, — cara maizē Vasilijs Volkovs bij atkopies, bārdiņa metās cirtās, viņš gāja cienīgi, roku zīda jostai pieķēris.

' Ek, te nu man būs jānīkst, nelabā brīdī esmu atbraucis1 » nodomāja Ivaška. Izņēma zirgam laužņus, pameta l.im sienu. Pienāca cara suns, bargām dzeltenām acīm paskatījās Ivaškā, ierūcās… Labinādams viņš visas krunkas izklieda smaidā. — Sunīt mīļais, ko tu, ko tu… — Aizgāja gan, noēdies nelietis, paldies dievam, neiekoda vis. Garām pagāja plecīgs zirgu puisis.

—   Ko tu, vazaņķi, — zirgu barot te esi novietojies?…

Paldies dievam, zirgu puisi aizsauca, citādi Ivaška vis

netiktu cauri ar veselu ādu. Sienu viņš novāca, zirgam ntkal ielika mutē dzelžus. Sajā acumirklī pils toruītī sāka skanīgi dārdēt zvani. Kalpi sarosījās — citi lēca mugura priekšzirgiem, citi metās uz kamanu pakaļkāpšļiem, zvēriem līdzīgie kučieri resnām pakaļām sakārtoja grožus. Uz visiem kāpšļiem sastāja galdziņi šķībi sagrieztām cepurēm. No pils plūda laukā kāzinieki: pusaudži ar svētbildēm, jaunekļi ar tukšām bļodām, dārgas cepures, zaļi, brokāta, sārti samtaini kaftāni un kažoki aizkvēlojās pret sniegu zem nosarmojušajiem nokaru bērziem. Zinādams, kas pieklājas, Brovkins sāka krustīties. Iznāca bajāri… Viņu vidū — sieviete daudziem kažokiem mugurā, viens dārgāks par otru… Zem galvā uzmauktās ragainās kikas uzacis viņai spilgti nobalinātas baltas, plaksti zili, līdz pat deniņiem aizkrāsoti, vaigi apaļiski nosārtoti dzērveņu krāsā… Seja kā bliņa… Rokā pīlādža zars. Skaista, jautra, acīm redzami — iereibuši… No lieveņa viņu veda zem rokām. Kalpones sarunājās, Ivaškam garāmskrie- damas:

—   Preciniece, — palūkojiet tikai, mīļie.

—   Guļamistabu sarīkot atbraukusi…

—   Gultu klāt jaunajam pārim…

Zirgu puiši uzkliedza, gaiss pieplūda zvārguļu Šķindoņas, slieces iesmilkstējās, sarma bira no bērziem, — kamanu virkne aizstiepās pār klajumu uz Maskavas zilās dūmakas pusi. Ivaška skatījās, muti ieplētis. Viņam nikni uzkliedza:

—   Alosties, ko glūni!…

Viņa priekšā stāvēja Vasilijs Volkovs. Kā jau kungam pieklājas — uzacis dusmīgi sarauktas, acis bargas, dzeļošas.

—   Ko atvedi?

Ivaška paklanījās līdz sniegam un, izvilcis no azotes pārvaldnieka vēstuli, pasniedza to. Vasilijs Volkovs atmeta kāju, pieri saraucis, sāka lasīt: «Žēlīgais kungs, visgaišais pavēlniek, sūtām tavai žēlastībai pārtikas krājumu. Dieva dēļ, piedod, ka savākts mazāk kā pagājušajā gadā; kautu zosu mazāk, bet tītaru nav pavisam… Ļautiņi tavas žēlastības sādžiņā pagalam panīkuši, pieci cilvēki patlaban bēguļo, nemaz nevaram saprast, kā atbildēt tavā priekšā… Citi aiz bada tikko vēl dzīvi, maizes tikko līdz Pokrovam pietika, tagad ēd balandas. Aiz šāda iemesla atgadījās iztrūkums.»

Vasilijs Volkovs metās pie ratiem. — Parādi! — Ivaška atjauca vezumu, bailēs drebēdams… Zosis vājas, vistas zilas, milti pikās…

—   Ko tu te esi atvedis? Ko tu te man esi atvedis, suns tu kraupainais! — Volkovs pārskaities iekliedzās. — Blē- žojaties! Zogat! — Izrāva no vezuma pātagu un sāka slānīt Ivašku. Tas stāvēja kailu galvu, neizvairīdamies, tikai acis mirkšķināja. Viltīgs zemnieks bij, saprata: kad jau nu nelaime gadījusies, lai paslānī vien, puskažociņam cauri neņem…

Pātagai pārlūza kāts. Iekārsies Volkovs sagrāba Ivašku aiz matiem. Bet tajā brīdī no pils pieskrēja divi zaldātu kaftānos. Ivaška nodomāja: «Viņam palīgā nāk — nu ir beigas…» Priekšējais — tas augumā mazākais — piepeši piekiupa Volkovam, iebelza tam sānos… Kungs tikko nepakrita zemē,' palaidis Ivaškas matus. Otrs, garākais, — zilacainais, ar garenu seju, skaļi iesmējās… Un tad visi trīs sāka strīdēties, lamāties… Ivaška nobijās ne pa jokam, atkal nometās ceļos… Volkovs kliedza:

—  Tādu negodu es necietīšu! Abi mani kalpi! Pavēlēšu sist bez žēlastības… Man cars nav nekāds aizliedzējs!

Tad zilacainais, acis piemiedzis, pārtrauca viņu:

—   Paga, paga — atkārto vēl… Cars — tev nav aizliedzējs? Aļoška, tu dzirdēji tos riebīgos vārdus? (Ivaškam.) Tu dzirdēji?

—   Paga, Aleksandr Daņilič… — Viss niknums Vaskam Volkovam ar reizi bij pārskrējis. — Tīrā dulnumā paspruka tie vārdi, tikai dulnumā, kad es tev saku… Tāpēc, ka manis paša kalps mani gandrīz līdz nāvei…

—   Iesim pie Pētera Aleksejeviča, tur to nokārtosim …

Aleksaška sāka iet uz pili, Volkovs — viņam pakaļ,

pusceļā sāka tvarstīt aiz piedurknes. Trešais negāja viņiem līdzi, palika pie vezuma un klusu pateica Ivaškam:

—  Tēta, tas taču esmu es. . . Nepazini? Es — Aļoša …

Ivaška pārbijās galīgi. Paglūnēja šķībi. Stāv spodrs jauneklis dārgas vadmalas uzvalkā ar spožām pogām, liekie

mati līdz pleciem, pie sāniem jātnieku zobens. Var jau būt, Li Aļoša… Ko tagad nu darīt? Ivaška atbildēja divdomīgi:

—   Zināms, kā nu nepazīs .,. Tēva būšana .,,

—   Labdien, tēta!

—   Labdien, godīgais jaunekli!

—   Kā mājās klājas?

—   Paldies dievam…

—   Kā tad dzīvojat?

—   Paldies dievam …

—  Tēta, tu tomēr nepazīsti mani…

—   Viss jau var būt…

Redzēdams, ka sišana un sāpes vairs nedraud, Ivaška uzlika cepuri, pacēla salauzto pātagu, sirdīgi sāka aizspraudīt atjaukto vezumu. Jauneklis negāja prom, nelikās vis mierā. Var būt, ka tas patiešām pazudušais A|oška? Bet kas nu par to — tātad augstu uzlaidies putns. Vai tur kāds liels prāts pazīt, — pieklājīgāk tad nepazīt… Tomēr acis Ivaškam sāka viltīgi piemiegties.

—       No šejienes man tā kā uz Maskavu vajadzētu, vecene lika nopirkt sāli, bet naudas nav ne pusgraša… Altinus piecus vai kapeikas astoņas iedevuši, jums nekur nepazudis, pašu jaudis, atdosim…

—   Tēta, mīļais…

Aļoška izrāva no kabatas sauju nevis vara, bet sudraba naudas — rubļus trīs, varbūt vēl vairāk. Ivaška sastulba. Un, kad paņēma to naudu sastrādātajā, kausam līdzīgi sarauktajā saujā, nodrebēja, ceļgali paši saliecās — klanīties… Aļoša atmeta ar roku, aizskrēja prom… — Ak, dēliņ, ak, dēliņ, — klusu nočukstēja Ivaška. Piemiegtās acis žigli pavērās apkārt, — vai kāds no kalpiem nav pamanījis šo naudu? Divus pusrubļus drošības dēļ iebāza mutē aiz vaiga, pārējo cepurē. Cik iespējams ātri izkrāva vezumu, nodeva mantu pret kvīti kunga kalpam un, grožiem uzšaudams, laida uz Maskavu.

Slikti Vasilijam Volkovam būtu klājies par vārdiem: «Cars man nav nekāds aizliedzējs,» — nāktos iepazīties ar spīdzinātājiem Slepeno lietu prikazā… Bet, Aleksaš- kam pakaļ izmeties priekštelpā, viņš pieķērās tam pie rokas, gabaliņu vilkās līdzi pa zetni un raudādams lūdza pieņemt gredzenu ar rubīnu, — nomauca to no pirksta…

—        Pielūko, muižnieka dēls, diedelnieks tāds, — Aleksaška noteica, uzmaukdams dārgo gredzenu vidējā pirkstā, — beidzamo reizi paglābju tevi… Bez tam vēl

A|oškam Brovkinam par apvainojumu dosi vai nu naudā, vai vadmalā. Saprati?

Pameta acis uz rubīnu, pasmīnēdams nopurināja parūku un aizgāja, plecus grozīdams un izdrāztos papēžus klaudzinādams… Cik sen vēl citi viņu pašu tirgū aiz matiem valkāja, paostījuši pīrāgus ar iepuvušu zaķa gaļu? Ak, kādu varu nu cilvēks sāk saņemt rokās! Volkovs sašļucis aizvilkās savā istabā. Sķcndoši atvāzis lādi, rūpīgi izmeklēja gabalu vadmalas. Asaras spiedās acīs aiz žēluma un apvainojuma… I<am? Zemnieka dēlam, dzimtkalpam, kam tikai ar pātagu šķērsām pa purnu vajadzētu dāvināt! Labu laiku tā nobēdājās. Pakliedza kalpu:

—  Aiznes Preobraženskas pulka pirmās rotas bundziniekam Aleksejam Brovkinam, — pateiksi, sak, lieku sveicināt, un lai mēs paliktu draugos… — Piepeši, dūri sa- žmaudzis, nikni — kalpam: — Tu man te neņirdz zobus, likšu tev pa tiem zobiem… Ar Aļošku runā rāmi, cilvēcīgi, uzmanīgi, — tas, nelietis, tagad ir bīstams …

Aleksaška Meņšikovs meklēja Pēteri pa visām istabām, kur kalpi ar svētku rotām apsedza solus un palodzes, klāja paklājus, uzkāra ilgos gados sagulējušos aizkarus un pērlēm izšūtos aizvalkus svētbildēm… Pielēja lampiņas. Visā pilī dimdēja klauvējieni un skrejoši soļi.

Pēteri viņš atrada vienu precinieces tikko iekārtotajā istabā — piebūvē bez zemes uzbēruma virs griestiem (lai jaunajam pārim nebūtu jāapgulstas zem zemes kā kapā). Pēteris bij ģērbies mazajā cariskajā parādes tērpā. Rokā vēl vienmēr turēja zīda mutautiņu, ko bij iedevuši viņam, sagaidot precinieci. Lakatiņš zobiem saplēsts skrandās. Aleksaškam žiglu skatu uzmetis, Pēteris notvīka…

—  Iekārtojums ir jauks, — Aleksaška ieminējās dziedoši, — gluži kā eņģeļiem paradīzē sarīkots…

Pēteris atieza zobus un iesmējās. Norādīja uz gultu:

—   Kas par blēņām…

—  Ja jaunā izrādīsies tīkama, dedzīga, tad — varbūt arī nebūs blēņas. Dari, ko zini, min herc, tīkamāka par to nekā nav…

—   Melo, vairāk nekā.

—   Es zinu jau no četrpadsmitā gada… Kādas vazaņķa meičas nav pagadījušās… Bet tavējā, kā stāsta, esot visai skaista…

Pēteris īsi nopūtās. Atkal aplūkoja baļķiem celto piebūvi ar trijās sienās augstu iecirstiem krāsainu rūšu lodziņiem. Pie šķērssienām Teherānas paklāji, uz grīdas paklājs ar putniem un vienradžiem. Stūros iespraustas četras bultas, K.'ilrā uzkārtas četrdesmit caunādas, smailē uzdurts veģis. 11/ divām kopā sabīdītām lāvām, uz divdesmit septiņiem rudzu kū|iem, uz septiņiem pēļiem uzklātā zīda guļviei-1 ar daudziem spilveniem pērlēm šūtos pārvalkos, bet uz licm nolikta zvērādas cepure. Kājgalī — caunādas segas. I'ie gultas stāvēja liepas koka mucas ar kviešiem, rudziem, iiuzām un miežiem …

—  Un tu viņu nedabūji vis redzēt? — Pēteris vaicāja.

—  Mēs ar Aļošku uzpirkām kalpotājus un uzrāpāmies jumtā… Nekādi nebij iespējams… Līgava sēž tumsā, māte no tās neatiet ne soli, baidās ļaunu acu, ka nesamaitā… Mēslus no viņas istabiņas iznest aizliegts… Tēvoči Lopuhini dienu un nakti ar šautenēm un zobeniem staigā pa pagalmu …

—   Par Sofiju uzzināji?

—   Ko tā — patrakojusi gan, bet vai tad viņa var aizliegt tev precēties? Tu pielūko, min herc, kā ar jauno piesēdīsiet pie galda, neko neēd, nedzer… Bet, ja dzert gribi, atskaties uz mani, es pasniegšu kausu, no tā tu dzer…

Pēteris atkal iekoda zobos saplosīto lakatiņu.

—  Vai neaizbrauksim uz priekšpilsētu? Tā ka neviens lai nedabū zināt… Tikai uz kādu stundu… Ko?

—  Nemaz nelūdz, min herc, tagad par Monsu nemaz nedomā …

Pēteris izstiepa kaklu, piepūta nāsis bālēdams.

—   Iedomājies man pretī runāt! (Sagrāba Aleksašku aiz krūtīm — pogas atsprāga.) Pārdrošs esi kļuvis? — Nošņācics sakratīja vēl, bet tad palaida un teica rāmāk: — Atnes tādu vecāku kažoku… Es iziešu dārzā, tu tur piebrauksi kamanas …

2

Kāzas nosvinēja Preobraženskā. Bez Nariškiniem un līgavas radiem aicinātu viesu bij maz: viens otrs no tuvīnākajiem bajāriem, vēl Boriss Aleksejevičs Goļicins un Fjodors Jurjevičs Romodanovskis. Natalija Kirilovna ielūdza to par vedējtēvu. Cars Ivans aiz slimības nevarēja ierasties, Sofija tajā dienā aizbrauca uz dievlūgšanu.

Viss norisinājās pēc senajām paražām. Līgavu no paša rīta atveda pilī un sāka apģērbt. Kalpones, pirtī nomazgātas, pils vainagos un borstēs tērptas, dziedāja bez pārtraukuma. Viņu dziesmām skanot, bajāres un līgavas māsas uzvilka ligavai vieglu kreklu un zeķes, tad gani sarkanu zīda kreklu ar pērļu aprocēm, ķīniešu zīda vasar- svārku ar platām, zāļu un zvēru attēliem brīnišķi izšūtām piedurknēm līdz pat zemei, kaklam aplika dimantiem izšūtu bebrādas apmetni pāri pleciem, ar to rīkli sažņaudza tik cieši, ka Jevdokija tikko nepaģība. Virs vasarsvārka — platu dzērveņsarkanas vadmalas virssvārku ar simt divdesmit emaljētām pogām, bet pašā virsū — sudraba cauraustu, pērlēm smagi nošūtu mantiju ar vieglu zvērādas oderi. Pirkstos samauca gredzenus, ausīs ievēra džinkstošus piekarus. Matus piesukāja tik cieši, ka līgava nevarēja acis pamirkšķināt, bizē iepina daudzas lentas, galvā uzlika augstu vainagu pilsētas izskatā.

Ap pulksten trijiem Jevdokija Larionovna bij vairs tikko pusdzīva — kā vaskā lieta sēdēja uz caunādas spilventiņa. Pat paskatīties nevarēja uz saldumiem, ko tai kā līgavaiņa dāvanu atnesa ozolkoka kastītē: cukura zvēriņi, piparkūkas ar iespiestām svēto sejām, medū savārīti gurķi, rieksti un rozīnes, cietie Rjazaņas āboli. Pēc paražas turpat bij novietota kaula kārbiņa ar rokdarbiem un otra, izzeltīta vara, ar gredzeniem un auskariem. Pašā virsū nolikts saišķītis bērza zaru — žagari.

Tēvs, okoļņičijs Larions Lopuhins, ko no šīs dienas pavēlēts saukt par Fjodoru, reizi pēc reizes ienāca, aplaizīdams sakaltušās lūpas. — Nu, kā nu ir, ko līgava? — Dzīslainais deguntelis viņam bij sastindzis… Pamīņājies atguvās un žigli metās atkal laukā. Māte, Jevstigneja Aņikitovna, jau sen sastingusi, pieplakusi sienai. No gaismas neēdušas, kalpotājas meičas sāka jau aizsmakt.

Ieskrēja preciniece, savēcināja trīs aršīnu garām piedurknēm:

— Līgava gatava? Sauciet vedējus… Maizes klaipus ņemiet, lukturus aizdedziniet… Kur dejotājas meitas? Ai, par maz… Pie bajāriem Odojevskiem divpadsmit dejoja, bet te taču caru laulājam … Vai, mīļie, ir gan līgaviņa — neaprakstāma daiļaviņa… Kur vēl tādu var atrast, — nav tādu vairāk… Vai, mīļie, dārgie, ko jūs esat padarījuši, bez naža gribat mani nokaut… Līgava nav apsegta … Pašu galveno aizmirsuši… Apsegs, kur apsegs?

Pāri vainagam līgavai pārsedza baltu lakatu, zem tā rokas viņai salika uz krūtīm, galvu pavēlēja turēt noliektu. Jevstigneja Aņikitovna sāka klusu vaimanāt. Ieskrēja Larions it kā uzbrukumā, nesdams priekšā pa- fclto svētāmo svētbildi. Meičas-dejotājas pavēcināja la- nliņiem, piesita kājām, sāka griezties:

Apenltis pa vārtiem staigā, sevi pašu liela apenis: nav par mani, apenīti, labāka.,, manis, apeņa, nav liksmāka…

Kalpi pacēla šķīvjus ar maizēs klaipiem. Aiz tiem nāca lukturneši ar vizļa lukturiem koka kātu galos. Divi sveč- ncši stiepa pudu smago līgavas sveci. Līgavas brālis — īstenībā Jevdokijas brālēns Petjka Lopuhins, sudrabotā svārkā, dvieli šķērsu plecam, nesa bļodu ar apeņiem, zīda lakatiņiem, caunu un vāveru ādām un sauju červoncu. Aiz tā divi tēvoči Lopuhini, paši apsviedīgākie, pazīstami intriganti un ķildnieki, apsargāja ceļu — vēroja, lai neviens līgavai priekšā nepārskrietu tam pāri. Pēc viņiem lieciniece ar savu palīdzi zem rokām veda Jevdokiju, — no smagajām drēbēm, no gavēšanas, 110 bailēm nabadzītei kājas ļodzījās. Aiz līgavas divas vecas bajāres nesa bļodās — viena sievas samta cepuri, otra lakatus, ko izdalīt viesiem. Nāca Larions, uzvilcis visā dzimtā salasītus zvērādu apģērba gabalus, soli iepakaļ Jevstigneja Aņikitovna, pašās beigās plūda visi līgavas radi, steigšus spraukdamies pa šaurajām ejām un durvīm.

Tā viņi nonāca Krusta palātā. Līgavu nosēdināja zem svētbildēm. Bļodu ar apeņiem, ādām un naudu, šķīvjus ar maizes klaipiem nolika uz galda, kur jau bij nostādīti sāls, piparu un etiķa trauciņi. Viesi nosēdās atbilstoši ieņemamam stāvoklim. Klusēja. Lopuhiniem acis no piepūles pavisam izžuvušas, — baidījās, ka neizdara ko nepareizi. Nepakustējās, neelpoja. Preciniece paraustīja Lopuhinu aiz piedurknes:

— Nevilcinies …

Viņš lēnām pārkrustījās un aizsūtīja līgavas brāli pavēstīt caram, ka laiks nākt pie līgavas. Aizejot Petjkam I opuhinam trīsēja noskūtais, iedobtais pakausis. Sprak- slēja lampiņas, sveču liesmas nemaz nelocījās. Gaidīt nācās ilgi. Preciniece laiku pa laikam pakutināja līgavai starp ribām, lai tā elpo.

Eju krustos sāka čīkstēt kāpnes. Nāk! Divi miesassargi, nedzirdami ienākuši, nostājās pie durvīm. Ienāca vedējtēvs Fjodors Jurjevičs Romodanovskis. Acis valbīdams pret svētbildēm, pārkrustījās, roku pasniegdams, sasveicinājās ar Larionu un apsēdās līgavai pretī, pirkstus pami- Šām saņēmis. Atkal nelielu brīdi klusēja. Tad Fjodors Jurjevičs ierunājās zemā balsī:

—  Ejiet, lūdziet visas Krievijas caru un lielkņazu, lai viņam labpatikas nekavējoties nākt izpildīt savu uzdevumu.

Līgavas radi samirkšķināja acis un norija siekalas. Viens no tēvočiem izgāja caram pretī. Tas jau tuvojās — jauns, nepacietīgs… Pa durvīm iekūpa vīraka mutuli. Ienāca — liela auguma Blagoveščenskas protopops lieliem izspūrušiem matiem, nesdams vara krustu ar relikvijām un plati vēcinādams kvēpnīcu, un jauns pils pops, retam kādam pazīstams (tikai zināja, ka Pēteris viņu iesaukājis par Bitku), kas laistīja svētīto ūdeni pa sarkanas vadmalas celiņu. Aiz viņiem nāca gaužām vecais metropolīts visā savā godības tērpā.

Līgavas radi pielēca kājās. Larions izskrēja no galda viņas puses, nokrita ceļos palātas vidū. Laulību vadonis Boriss Aleksejevičs Goļicins veda Pēteri aiz rokas. Caram uz pleciem bij barma un tēva zelta svārks, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem. Monomaha kroni Sofija aizliegusi dot. Pēteris bij kailu galvu, melnie mati vidū pāršķirti, seja bāla, acis stiklainas, nemirkšķinošas, mutes abās pusēs izspiedušies puni. Preciniece sagrāba stingrāk Jevdo- kiju, — zem rokas sajuta, ka tai nodrebēja ribas.

Aiz līgavaiņa nāca staļļzinis Ņikita Zotovs, kam uzdots apsargāt laulības pret burvībām un gādāt par kārtību. Viņš bij skaidrā prātā, tīrs un spodrs. Vecākie Lopuhini saskatījās: kņazs-pāvests, žūpa, nekauņa — tādu staļļzini viņi nebij gaidījuši. Ļevs Kiriličs un vecais Strešņovs veda carieni. Sai dienai bij izvilkuši no lādēm viņas vecās rotas — gleznus firziķu krāsas vasarsvārkus un aizjūras zīlītēm izšūto virssvārku … Uzģērbdama tos, Natalija Kirilovna raudāja par neatgriežami aizgājušo jaunību. Un tagad nāca skaista, stalta kā viņējās dienās…

Pienācis tam Lopuhinam, kas sēdēja līdzās līgavai, un pažvadzinādams cepurē červoncus, Boriss Goļicins teica skaļi:

—   Gribam atpirkt vietu kņazam.

—   Lēti nepārdosim, — atbildēja Lopuhins un, kā pienācās, aizstiepa roku līgavai priekšā.

—   Dzelzi, sudrabu vai zeltu?

—   Zeltu.

IJoriss Aleksejevičs izbēra červoncus šķīvī un, paņēmi3 l.(i|)iihinu aiz rokas, aizveda no šīs vietas. Pēteris, stāvēdams bajāru vidū, pasmīnēja, viņu sāka lēnām bīdīt uz priekšu. Goļicins saņēma viņu aiz elkoņiem un nosēdināja Makus līgavai. Samanījis viņas gūžas karsto apaļumu, Pēteris atvirzīja kāju.

Kalpi ienesa un salika pirmo ēdienu kārtu. Acis augšup pagriezis, metropolīts noskaitīja lūgšanu un svētīja cilienu un dzērienu. Bet neviens neķērās pie tiem. Preciniece līdz vidum paklanījās Larionam un Jevstignejai Aņikitovnai.

—   Svētiet meitu kārst un vērpti

—  Dievs lai svēta, — Larions atbildēja. Jevstigneja tikai nočamstināja lūpām. Divi svečneši izstiepa necaurredzamu lakatu starp līgavaini un līgavu. Durvīs stāvošās kalpones, bajārienes un bajārmeitas pie galda uzsāka mielasta dziesmas — skumjas, stieptas. Peteris, sāņus pašķielēdams, redzēja, kā zem kustošā apklāja preciniece un palīdze vīkšas un čukst: — Noņem lentas… Savīsti bizi… Cepuri, cepuri dodiet… — Jevdokija sāka raudāt bērnišķi, klusi… Viņam karsti aizpukstējās sirds: aizliegtais, sievišķīgais, neaizskartais raudāja tepat līdzās,— noslēpumaini gatavojās tam, par ko tīkamāka pasaulē nav… Viņš pievirzījās cieši klāt aizsegam, sajuta viņas elpu… Augšā pāri pašāvās precinieces izkrāsotā seja ar līdz ausīm paplestu, smejošu muti.

—   Pacieties, valdniek, ilgi jau nebūs jāgaida …

Apsegs nokrita, līgava atkal sēdēja aizklātu seju, bet

nu jau sievas tērpā. Abām rokām preciniece pagrāba no bļodas apeņus un apkaisīja Pēteri un Jevdokiju. Apkaisījusi apvēdināja caunādāin. Lakatus un červoncus, kas bij bļodā, izbārstīja viesiem. Sievietes dziedāja jautru dziesmu. Dejotājas sāka griezties. Aiz durvīm nodārdēja tamburīns un timpāni. Boriss Goļicins sagrieza maizes klaipus un sieru un kopā ar lakatiem izdalīja sēdētājiem pēc amata pakāpes.

Tad kalpi ienesa otro ēdienu maiņu. Neviens no Lopuhiniem neēda, lai neierādītu, ka izsalkuši, — atstūma nost ēdienus. Tūliņ arī ienesa trešo maiņu, un preciniece iesaucās skaļi:

—   Svētiet jauno pāri laulībām!

Natalija Kirilovna un Romodanovskis, Larions un Jevstigneja pacēla svētbildes. Pēteris un Jevdokija, blakus stāvēdami, klanījās līdz grīdai. Apsvētījis Larions

Lopuhins atpogāja no jostas pletni un trīs reizes sāpīgi iesita meitai pa muguru.

— Tu, mana meita, līdz šim pazini tēva pletni, nododu tevi vīram, — tagad par nepaklausību ne vairs es, bet tavs vīrs sitīs ar šo pletni.

Un paklanīdamies pasniedza pletni Pēterim. Svečneši pacēla lukturus, vadonis saķēra līgavaini aiz elkoņiem, precinieces — līgavu. Lopuhini sargāja ceļu: kādu meiču, kas savā vajadzībā gribēja ātri pārskriet pāri, tā pagrūda, ka kalpi to pusdzīvu aizvilka prom. Visi kāzinieki pa ejām un kāpnēm lēnām devās uz pils baznīcu. Pulkstenis bij jau astoņi.

Metropolīts nesteigdamies turēja laulību dievkalpojumu. Baznīcā bij auksti, vējš vilka caur baļķu sienām. Aiz aizsalušo logu spraišļiem — tumsa. Vējrādītājs žēli čīkstēja virs jumta. Pēteris redzēja tikai viņam nezināmās sievietes vienu roku zem apklāja — vāju, ar diviem sudraba gredzentiņiem un krāsotiem nagiem. Pilošu sveci turēdama, tā drebēja — zilas dzīsliņas, īss mazpirkstiņš … Dreb kā aitas ļipa… Viņš novērsa acis un samiedza tās pret svētbilžu sienas uguntiņām …

…Vakar tā arī neizdevās atvadīties no Anhenas. Atraitne Matilda, ieraudzījusi Pēteri piebraucam vienkāršās kamanās, metās klāt, skūpstīja roku, šņukstēja, ka aiz nabadzības ejot pavisam postā, neesot malkas, nekā, bet nabaga Anhena jau trešo dienu guļot karsoņa murgos… Viņš atbīdīja veceni un pa kāpnēm uzskrēja pie meičas… Guļamistabiņā — eļļas lampiņas uguntiņa, uz grīdas misiņa bļoda, nomestas kurpītes, smacīgi. Aiz muslīna aizkara uz spilvena karstām sprogām izkliesti mati, Anhenas piere un acis slapju dvieli apklātas, karstā mute izsitumos… Pēteris izgāja uz pirkstgaliem, iebēra atraitnei krampjainajās saujās riekšavu červoncu (Soņkas dāvanu Pēterim uz kāzām) … Aleksaškam pavēlēts dienu un nakti dežurēt pie atraitnes, ja vajadzība aizskriet uz aptieku vai ia slimā vēlētos kaut kādu aizjūras ēdienu, — lai izrauj kaut vai no pazemes…

Protopops un pops Bitka netaupīja vīraku, sveces bij saredzamas kā miglā, diakons Jerikas rēkoņai līdzīgi slavināja ilgus gadus. Pēteris atkal pameta acis sāņus, — Jevdokijas roka dreb bez apstājas. Krūtīs sacēlās tāds kā auksts dusmu burbulis… Viņš spēji izrāva Jevdokijai sveci un sažņaudza viņas trauslo, nedzīvo roku. Baznīcā nošalca pārbīļa čuksti. Metropolītam sāka trīsēt plikā

Halva, Boriss Goļicins piesteidzās viņam un kaut ko pa- nikstēja. Metropolīts pasteidza ceremoniju, dziedātāji sāka d/iedāt ātrāk. Pēteris joprojām spēcīgi spieda Jevdokijas roku, lūkodamies, kā zem apklāja arvien zemāk noliecas sievas galva …

Veda ap analoju. Viņš sāka iet strauji, precinieces saķēra Jevdokiju, citādi pakristu… Bij salaulāti… Pasniedza noskūpstīt aukstu vara krustu. Jevdokija nometās ceļos, piekļāva seju vīra sajfana zābakiem. Eņģeļu balsi atdarinādams, dziedoši, klusi noteica metropolīts:

—  Lai dvēseli izglābtu, vīra pienākums ir pārmācīt sievu ar zizli, jo miesa ir grēcīga un vāja…

Jevdokiju piecēla. Preciniece saķēra apklāja galus.

Paskaties, paskaties, valdniek, — un palēkdamās norāva to jaunajai carienei no galvas. Pēteris kāri paskatījās. Zemu noliekta, nomocīta bērnišķa sejiņa. No asarām uztūkuši mute. Maigs deguntiņš. Lai noslēptu bālumu, līgavu baltināja un sārtināja… No vīra degošā skatiena viņa tramīgi aizsedza seju ar piedurkni. Preciniece mēģināja atvilkt piedurkni. — Neslēpies, cariene, — tā nav labi… Pacel actiņas… — Visi sastāja cieši ap jauno pāri. — Tā kā bāla, — noteica Ļevs Kirilovičs. Lopuhini elsa skaļi, gatavi strīdēties pretī, ja Nariškini sāks pelt jauno sievu… Viņa pacēla brūnās, asaru apmiglotās acis. Pēteris ar skūpstu pieskārās viņas vaigam, viņas lūpas atbildēdamas vārgi pakustējās … Pasmīnēdams viņš noskūpstīja to uz lūpām, — viņa iešņukstējās.

Atkal bij jāiet uz to pašu palātu, kur viņus saveda kopā. Pa ceļam precinieces apkaisīja jauno pāri ar liniem un kaņepēm. Viena linsēkliņa pielipa Jevdokijai pie apakšlūpas — tā viņa tur arī palika. Tīri nomazgāti, sarkanos kreklos ietērpti, šim nolūkam no Tveras atdzīti zemnieki svētsvinīgi un jauki spēlēja zurnas un tamburīnus. Dejotājas dziedāja. Atkal pasniedza aukstos un siltos ēdienus, — tagad viesi ēda pilnām mutēm. Bet jaunajam pārim ēst bij nepieklājīgi. Kad atnesa trešo maiņu — gulbja cepeti, — viņiem priekšā nolika ceptu vistu. Boriss tāpat rokām paņēma to no bļodas, ietina galdsegā un tad, paklanījies Natalijai Kirilovnai un Romodanovskitn, Lopuhinam un Lopuhinai, noteica jautri:

—   Svētiet jauno pāri vest uz atdusu …

Jau krietni iereibuši, radi un viesi barā pavadīja caru un carieni uz guļamistabu. Pa ceļam tumsā kaut kāda nc- uzzīmējama sieviete, ačgārni apgrieztā'kažokā, smiedamās no spaiņa atkal apbārstīja viņus liniem un kaņepēm. Pie atvērtām durvīm stāvēja Ņikita Zotovs ar kailu zobenu. Pēteris saņēma Jevdokiju aiz pleciem, — viņa piemiedza acis, atliecās, — viņš iestūma to istabā un strauji pagriezās pret viesiem, — tiem aprāvās smiekli, kad ieraudzīja viņa acis, kāpās atpakaļ… Viņš aizcirta durvis aiz sevis un, nolūkodamies sievā, kas stāvēja pie gultas, dūrītes krūtīm piespiedusi, ņēmās grauzt atnadzi. Velns zin cik nepatīkami bij, nelabi, — dusmas vārījās vien… Nolādētās kāzas! Izķēmojās ar savām vecajām paražām! Un šitā te, — stāv skuķe un dreb kā aita! Viņš noņēma bariņu, pār galvu norāva zeltīto svārku, nometa uz krēsla.

—   Sēdies taču … Avdotja … Ko tu baidies?

Jevdokija strupi, paklausīgi pameta ar galvu, bet uzrāpties tik milzīgi augstā gultā nevarēja un apjuka. Piesēda uz kviešu mucas. Bikli pameta acis uz vīru un nosarka.

—   Est ari gribi?

—   Jā, — viņa atčukstēja.

Gultas kājgalī bļodā bij nolikta tā pati ceptā vista. Pēteris nolauza tai kāju, ar reizi apēda — tāpat bez maizes, bez sāls. Nolauza spārnu:

—   Se!

—   Paldies,.,

3

Februāra beigās krievu karaspēks atkal uzsāka gājienu uz Krimu. Apdomīgais Mazepa ieteica iet gar Dņepras krastu un būvēt atbalsta pilsētiņas, bet Vasilijs Vasiļjevičs ne dzirdēt negribēja par tādu vilcināšanos, — ātrāk, pēc iespējas ātrāk viņš gribēja nokļūt pie Perekopa un kaujā nomazgāt līdz šim mantoto kaunu.

Maskavā vēl brauca kamanās, bet še pauguri jau sam- tojās, pirmo zālīti pārklāti, apzaļojošos klajumos vējš virmoja palu saplūdušos ezerus, zirgi pa tiem brida līdz ceļiem. Pa pavasara mākoņu spraugām saule paspīda arvien žilbinošāk. Ak, un kas te bij par zemi, melna, auglīga, — tīrā zelta bedre! Sadzīt šurp mežu un purvu zemniekus — līdz kaklam viņi bristu pa labību. Bet visapkārt — nevienas dzīvas dvēseles, tikai dzērvju kāši, stiepti brēkdami, laidās augstu pāri. Gīistekņu asarām bij aplaistītas šīs stepes, — gadu simtu pēc simta miljoni krievu ļaužu gā-

u'.l te pāri, tatāru aizvesti verdzībā, — uz Konstantinopo- galerām, uz Venēciju, Džcnovu, Ēģipti…

Kazaki slavēja stepi: — Te raža tīrā nieka lieta — div- il< • mitais grauds, kur nospļaujies, izaugs koks. Ja nebijis nolādēto tatāru, visur še ciemus mēs saceltu. — Kareivji no ziemeļu guberņām brīnījās par tik krāšņu zemi. — Sis Kaiš ir taisnīgs, — viņi sprieda, — vai tad var pieļaut, lai tāda zeme te gulētu bez kāda labuma? — Zeinessargi- lliuižnieki izlūkoja vietas māju celšanai, strīdējās par dalīšanu, skrēja uz telti pie Vasilija Vasiļjeviča pieteikties: — Gadījumā, ja dievs palīdzēs iekarot šos apvidus, lai cars piešķirtu tādu un tādu zemes gabaliņu no tādas un l;idas gravas līdz kurgānam ar akmens sievu…

Maijā simt divdesmit tūkstošu vīru lielais Maskavas un Ukrainas karaspēks nonāca ganību un ūdens bagātajā, plašajā Zaļajā Ielejā. Te kazaki atveda pie Vasilija Vasiļjeviča «mēli» — spēcīgu, aiz nodeguma spīdošu sarkan- bardi tatāru vatētā halātā. Vasilijs Vasiļjevičs piespieda mutautu pie deguna, lai nesajustu tatāra auna smirdoņu, un pavēlēja izklaušināt. Iztaujājamam norāva halātu, — sīkos zobus atņirdzis, tatārs kratīja zili noskūto galvu. Drūms kazaks atvēzējies cirta tam ar pātagu pa brūnajiem pleciem. — Bačka, bačka, mans visu sacīja, — sāka bērt tatārs. Kazaki pārtulkoja: — Kailpauris saka, ka orda atrodas netālu un ka arī pats hans tur… — Vasilijs Vasiļjevičs pārkrustījās un aizsūtīja pēc Mazepas. Pret vakaru izvērstais karaspēks ar jātniekiem labajā un kreisajā spārnā, ar vezumiem un lielgabaliem vidū devās pret tatāriem.

Tikko pāri zemajam, izmīdītajam klajumam pacēlās oranžā saules ripa, krievi ieraudzīja tatārus. Viņu jātnieku pūliši te sajāja kopā, te atkal izdalījās. Uz vezuma stāvēdams, Vasilijs Vasiļjevičs ar tālskati aplūkoja raibos halātus, smailās bruņucepures, ļauni jautrās sejas izspiestiem vaigu kauliem, zirgu astes pie pīķiem, cienīgos mullas zaļās čalmās. Tie bij ordas priekšpulki.

Jātnieku pulki grieza atpakaļ, sajāja kopā, saplūda ciešā blīvā. Sacēlās putekļi. Traucās virsū! Lēkšodami tatāri izplētās kā lava. Atskanēja griezīga kaukšana. Viņus aizslēpa putekļi, ko vējš dzina krieviem sejā. Tālskatis nodrebēja Vasilijam Vasiļjevičam rokā. Vezumam piesiets, viņa zirgs pacirtās sānis, pārraudams pavadu, — kaklā tam rēgojās apspalvota bulta… Beidzot — spalgi nodārdēja lielgabali, sāka sprēgāt musketes, — viss ietinās baltos dūrnos. Pret Vasilija Vasiļjeviča bruņām nožvākstēja bulta — taisni tur, kur atradās sirds. Nodrebējis viņš pārkrustīja šo vietu…

Šāva vairāk par stundu. Kad izklīda dūmi, klajumā raustījās daži pakrituši zirgi, gulēja ap simts līķu. Uguns atsisti, tatāri pazuda no redzesloka. Pavēlēja vārīt pusdienas, padzirdīt zirgus. Ievainotos iecēla ratos. Pirms saulrieta ar vislielāko uzmanību no jauna sāka virzīties tālāk uz Melno Ieleju, kur pie Kolončakas upītes stāvēja hans ar ordu.

Naktī sacēlās spēcīgs vējš no jūras. Zvaigznes aizmiglojās. Tālumā kaut kas rūca un klaudzēja. Nccaurredza- 3 mos mākoņos pasarka neredzēta atblāzma, apgaismodama pelēko klajumu — smiltis, vērmeles, solončakus. Karaspēks virzījās uz priekšu lēnām. Pulksten piecos debesis pāršķēlās, vezumu rindām pārgāzās ugunsstabs — izkausēja lielgabalu, nonāvēja lielgabalniekus. Uzauļoja viesulis — gāza no kājām, rāva prom apmetņus un cepures, sienu no ratiem. Acis aklinādami, laistījās zibeņi. Pavēlēja pacelt Donas dievmātes bildi un nest to apkārt karaspēkam.

Lietus uznāca, gaismai austot. Cauri vēja trenktajam aizklājam karaspēka kreisajā spārnā ieraudzīja ordu; tatāru pulki tuvojās, pusmēness veidā izliekušies. Neļaudami krieviem attapties, satrieca jātniekus un ietrenca pirmo pulku vezumu rindās. Lielgabalu degļi nedega, šauteņu stobros pulveris bij samircis. Lietus blākšī apslāpa ievainoto kliedzieni. Pie trijām vezumu rindām tatāri apstājās. Viņiem bij atmiekšējušās loku auklas, bultas krita bez spēka.

Vasilijs Vasiļjevičs kājām skraidīja starp vezumiem, ar pātagu sita lielgabalniekus, ķērās pie riteņiem, rāva zal- dātiem degļus no rokām. Acīs un mutē cirtās lietus. Tomēr lielgabalnieki atguvās, — kažokiem apsegušies, uzšķīla uguni, uzbēra sausu pulveri, lielgabali aizbūkšēja svina bumbas pret talāru zirgiem… Kreisajā spārnā sirdīgi kapājās Mazepa ar kazakiem. Un tad mullas sāka gari kliegt, — tatāri atkāpās, pazuda negaisa miglā.

4

«Valdniekam manam, manam priekam, caram Pēterim Aleksejevičain,.. Sveiks, mans gaišumiņ, uz ilgiem gadiem …»

Jevdokija pavisam nomocījās rakstīdama. Visi trīs pirkti!!, kas, cieši sažņaugti, turēja zoss spalvu pie paša gala, tintes notraipīti. Trešo lapu jau sabojājusi, — vai nu burti neiznāca tādi, kā pienākas, vai arī notraipīja plankumiem, liet. gribējās uzrakstīt tik jauki, lai Petjeņka nopriecātos par vēstulīti.

Met vai ar tinti uz papīra gan pateiksi to, kā sirds pilna? Aia patlaban aprīlis. Bērzi kā cā|u pūkām aplipuši — za- |ot sāk. Peld sniegbalti mākoņi ar ziliem dobumiņiem.

Jevdokija lūkojās uz tiem, skatījās, līdz skropstas pierasoja asarām,— laikam gan aiz muļķības… Pameta acis uz durvīm, — ka tik neienāk vīramāte un neierauga… Ar piedurkni izberzēja acis. Sarauca pierīti.

…Ko vēl varētu uzrakstīt viņam?… Aizbrauca balodītis uz Perejaslavas ezeru un neatraksta, kad gaidīt viņu mājās… Gavēt varētu kopā, rīta dievkalpojumā iet… At- gavētumies … (Jevdokija atcerējās vistu — kā viņi to eda pēc laulībām, — nosarka un pie sevis pasmējās.) I'irmo dienu var paaicināt meičas, dārzā parotaļāties slēpšanos, olas ripot… Dziesmas, riņķa spēles. Šūpolēs pasmieties, vistiņas ķert. Vai par to neuzrakstīt? … Petjeņka, mīļais balodīti, atbra-āuc, nogarlaikojusies esmu… Kā tu to uzrakstīsi! — Pat burtu tam pietrūkst…

Viņa atkal paņēma spalvu un, lūpas līdzi šķobīdama, uzvilka:

«Ļoti lūdzam, esi tik labs, valdniek, atbrauc pie mums, tūliņ… Tava sieviņa, Duņka, pazemīgi lūdz…»

Pārlasīja un nopriecājās — ļoti labi uzrakstīts. Mīļie, gluži kā stulba, par vīramāti nav pieminējusi! Pārraksti nu vēl ceturto reizi… Ai, vīra māmiņa Natalija Kirilovna ir tik barga!… Glaudies, kā gribi, — vienmēr atradīs kaut ko, kas nav labi… Kāpēc, sak, tu esi tik vāja? Bet pavisam taču nav vāja — viss, kas vajadzīgs, apaļš… Kāpēc Petruška jau otrā mēnesī aizlēkšoja no tevis uz Perejaslavas ezeru? Vai tu tāda savītusi esi, varbūt apnicīga muļķe, ja vīram no tevis kā no mēra sērgas jābēg uz otru pasaules malu?… Pavisam ne, ne muļķe, ne mēris… Paši vien tie vainīgie, — kāpēc pielaida viņam klāt Lefortu, Aleksašku un vāciešus, tie viņu tad arī aizmānīja uz Perejaslavas ezeru un aizmānīs vēl kur tālāk.

Jevdokija dusmīgi iemērca spalvu. Bet tad pacēla acis — cauri bērzu zaļumam viegls spīdums plūda atvērtajā logā.

uz palodzes, kaklu piepūtis, mīdijās balodis, tālāk vēl citi putni svilpa… Vēsmoja pļavu smarža… Un uz ceturtās tirās lapas nopakšēja liela asara… Tīrā sodībai…

5

Katru dienu vēstule no sievas vai mātes: sak, bez tevis garlaicīgi, vai drīz pārbrauksi? Aizbrauktu visi kopā uz Troicu… Apnicis līdz kgklaml Ne tik vien kā atbildēt — pat izlasīt šīs vēstules Pēterim nebij laika. Dzīvoja viņš tikko kā uzceltā istabā, pašā kuģu būvētavā, uz plašā Pe- rejaslavas ezera krasta, kur divi gandriz pilnīgi gatavi kuģi stāvēja uz stāpeļiem un stutēm. Patlaban sedza virsū klāju, beidza pakaļgalā izgriezt koka purnus. Trešais kuģis — «Galvaspilsēta Prešpurga» jau nolaists ūdenī — trīsdesmit astoņi soļi pa ūdens līniju, ar stāvu priekšgalu, ko grezno zeltīta jūras meita, un augstu pakaļgalu, kur augšā uzbūvēta kajīte oficieriem. Tai uz lēzenā jumta ar virpotām margām visapkārt — admirāļa tiltiņš un liels stikla lukturis. Zem virsējā klāja katrā pusē pa atvērtām lūkām izbāzti astoņi lielgabali. Augšup uz iekšu saliektas apmales spīdēja nodarvotas.

Ritos, kad ezers tikko samanāmi kūpēja, trīsmastu kuģis likās karājamies gaisā, — gluži kā tajās Borisa Goļicina dāvinātajās holandiešu bildēs… Gaidīja tikai vēju, lai dotos pirmajā braucienā. Kā par nelaimi, jau otru nedēļu ne lapiņa nepakustējās kokos. Laiski pāri ezeram peldēja mākoņi ar ziliem dobumiem. Uzvilktās buras tikai plak- šinājās nokārušās. Pēteris ne soli neatstājās no Karteua Branta. Vecais sirga jau no februāra mēneša — krūtis plosīja klepus. Tomēr, kažociņā ietinies, viņš visu dienu bij būvētavā — dusmojās, kliedza, reizēm arī piekāva kādu par slinkumu un nesajēgu. Ar sevišķu pavēli uz būvētavu atdzina ap pusotra simta klosteru zemnieku: namdarus, dēļu zāģētājus, kalējus, zemes racējus un sapratīgas sievietes buru šūšanai. Pussimts no pulkiem izrakstītu rotaļnieku še mācījās jūrnieku amatā: atlaist un piesiet virves, rāpties mastos, izpildīt komandu. Tos apmācīja ārzemnieks, dzimis portugālis, Pamburgs, līku degunu, melnām sarainām ūsām, nikns, īstais sātans, jūras laupītājs. Krievi runāja, ka viņš par saviem darbiem ne reizi vien kārts, bet velns palīdzējis, — palicis dzīvs un tā atkūlies pie mums.

Pēteris traucās kā negudrs. Gaismiņai tikko svīstot, strādniekus cēla augšā bungām, citreiz arī nūjām. Vasaras naktis ir īsas, — daudzi cilvēki krita vai no kājām aiz noguruma. Ķikita Zotovs nepaspēja vien rakstīt viņa 1. v. c. mi Ikņ. visas L., M. un B. Kr. patvaldnieka pavēles apkaimes muižniekiem, lai piegādā pārtiku, lai ved uz kuģu būvei avām maizi, putnus, gaļu. Sabiedētie muižnieki veda. (irūtāk nācās dabūt naudu. Lai gan Sofijai bij patīkami, Ka brālītis aizkūlies vēl tālāk prom no Maskavas, kur lai kaklu lauž uz sava rotaļu kuģa, bet naudas Lielās pils prikazam nebij: visu aprijis Krimas karš.

Kad Francim Lefortam izdevās atbrīvoties no dienesta pienākumiem un atlēkšot Perejaslavas kuģu būvētavā, sākas līksmība. Viņš atveda līdzi vīnus, desas, saldumus un, pamirkšinādams acīm, — arī sveicienus no Annas Monsas; izveseļojusies, palikusi vēl skaistāka un lūdz Herrn Pēteri — neatraidīt viņas dāvanu, divus citronus.

Jaunceltajā istabā pie pusdienām un vakariņām pacēla neskaitāmas glāzes par godu lielajai Perejaslavas flotei. Izdomāja tai arī sevišķu karogu trijām slejām: baltu, zilu, sarkanu. Ārzemnieki ņēmās stāstīt par agrākiem jūras braucieniem, vētrām un jūras kaujām. Kājas ieplētis, ūsas šķobīdams, Pamburgs portugāliski kliedza gluži kā uz pirātu kuģa. Pēteris tvēra šos stāstus acīm un ausīm. No kurienes viņam, sauszemes cilvēkam, radusies tāda mīlestība pret jūru? Bet viņš, naktīm uz lāvas Aleksaškam blakus gulēdams, sapņos redzēja viļņus, mākoņus pāri ūdens plašumam un skrejošu kuģu rēgus.

Ar veģi neaizmānīsi viņu atpakaļ uz Preobražensku. Kad no vēstulēm pavisam vairs nebij glābiņa, aizrakstīja:

«Vismīlīgākai un joču kā miesīgas dzīvības devējai, vis- dārgākai māmiņai carienei Natalijai Kirilovnai, necienīgais dēlēns tavs Petruņka, darbos atrazdamies, — svētību izlūdzos un par tavu veselību dzirdēt vēlos. Bet ko tev labpatikās pavēlēt man, lai es būtu Preobraženskā, un lai es būtu gatafs, bet, redzi, man te ir darps: kuģi visi jau gatavi, bet nu tās virves. Un par to laipni lūdzu, lai tās virves no Lielgabalu prikaza bez kavēšanās tiktu izsūtītas. Un ar to mūsu dzīve tā turpināsies. Tad vēl uz to izlūdzos svētību. Necienīgais Petruss.»

Tagad gar Ivaškas Brovkina istabu ļaudis gāja, cepures noņēmuši. Visa sādža zināja — Ivaškas dēlam Aleksejam ir spēks, pašam caram labā roka, Ivaškam tikai acis jāpamirkšina — naudas tūliņ, cik vajag, tik iebērs. Par Aļoškas naudu (pusceturta rubļa) Brovkins nopirka labu goteli — pusotra rubļa, aitu — trīs griveņiki un piecas kapeikas, četrus sivēnus par trim alliniem, iegādājās aizjūgu, uztaisīja jaunus vārtus, no citiem zemniekiem nonomāja astoņas desetīnas zemes vasaras sējai, samaksāja par to rubli un spaini degvīna un apsolīja piekto kūli no ražas.

Cilvēks tika uz kājām. Nejozās vairs ar lūku ap gurniem, bet ar Maskavā pirktu jostu zem krūtīm, lai labāk izspiežas uzbarotais vēders. Cepuri mauca līdz pašām uzacīm, bārdu izslēja uz priekšu. Kā tādam neklanīsies! Un pie tam vēl stāstīja: — Pagaidiet tikai, uz rudens pusi aizbraukšu pie dēla, paņemšu naudu — dzirnavas uztaisīšu. — Volkova pārvaldnieks nesauca arī vairs par Ivašku, bet izlaipodams par Brovkinu. No klaušām atsvabināja …

Bet dēli — palīgi — auga. Jakovs visu ziemu gāja uz kaimiņu sādžu pie ķestera mācīties grāmatā, Gavrilka veidojās par skaistu puisi, jaunākais, Artamoška, gan pakluss, bet arī tīri prātīgs. Dievs Ivaškam bij devis krietnus bērnus. Ap meitu Saņku jau grozījās precinieki, bet tagadējā stāvoklī atdot viņu kādam sādžiniekam — vīžainim zemniekam — tur nu vajadzēja padomāt…

Jūlijā pienāca vēstis, ka karaspēks atgriežoties no Krimas. Sāka gaidīt zemessargus, tēvus un dēlus. Vakaros sievietes kāpa uzkalnītī — raudzīties, vai jau nenāk. No klejojoša dieva dota cilvēciņa dabūja zināt, ka kaimiņu sādžās patiešām jau pārnākuši. Sievas sāka raudāt. — Mūsējos tur nokāvuši… — Beidzot sādžā ieradās zemessargs Čigāns, it kā dzelzs bārdu pavisam apaudzis, acs izšauta, krekls, bikses sapuvuši uz miesas.

Brovkins ar ģimeni patlaban ēda vakariņas pagalmā, strēba kāpostus ar sālītu cūkgaļu. Aiz vārtiem piedauzīja. — Tēva, dēla un svētā gara vārdā.,. — Ivaška nolaida karoti, aizdomīgi paskatījās uz vārtiem.

—   Āmen, — viņš atbildēja. Un tad stiprāk: — Pielūko, suņi mums nikni, piesargies!

Jaška attaisīja aizbīdni, ienāca Čigāns. Aplūkoja pagalmu, ģimeni, pavēris muti ar izdauzītiem zobiem, nogārdza aizsmacis:

—   Labdien! — Apsēdās uz bluķa pie galda. — Svaigā gaisā vakariņojat? Istabā mušas nedod mieru, vai?

Ivaška paraustīja uzacis. Bet te Saņka patvaļīgi paņēma bļodu ar kāpostiem Ciganam, noslaucīja karoti priekšautā, pasniedza.

—   Paēd ar mums, mīļais!

Brovkins pabrīnījās par Saņkas drosmi… «Nu,» viņš nedomāja, «kad grābšu aiz bizēm!… Tā kuram katram pamest mūsu labumu…» Bet ķildu sākt tomēr kautrējās, čigāns bij izsalcis, ēda, acis miegdams…

—   Karojāt gan? — Brovkins vaicāja.

—   Karojām… (Un atkal kāpostiem klāt.)

—       Nu, bet kā tad tomēr? — uz sola patrinies, Brovkins prasīja atkal.

—   Kā parasts. Kā visi karo, tā mēs.

—   Tatārus sakāvāt?

—       Sakāvām… Tūkstošu divdesmit savējo pie Perekopa noguldījām, tikpat daudz, kad atpakaļ nācām…

—       Ak, ak, — Ivaška noteica, galvu grozīdams. — Bet te pie mums runā: hans padevies mūsējiem…

Čigāns pavēra retos dzeltenos zobus.

—       Prasi tiem, kas palika sapūt Krimā, kā hans mums padevās… Karstums, ūdens nav, kreisajā pusē pūstoša jūra, labajā Melnā, dzert to ūdeni nevar, akas tatāri pie- gāzuši maitām… Stāvam pie Perekopa — ne uz priekšu, ne atpakaļ. Cilvēki, zirgi sprāga kā mušas… Izkarojāmies …

Čigāns nobraucīja ūsas, noslaucījās, paskatījās Saņkā ar to vienu asinssarkano aci un ar otru — nedzīviem plakstiem. — Paldies, meitiņ… — Atspieda galvu rokā.

—   Ivan… Es aizgāju karā, — te man palika govs…

—       Jā, mēs jau teicām pārvaldniekam: kad pārnāksi, kā bez govs iztiksi? Neklausīja, paņēma.

—       Tā… Bet cūkas? Vepris, divas cūkas, — es lūdzu palicējus pieskatīt tos…

—       Pieskatījām, balodīt, pieskatījām… Pārvaldnieks mūs nejēdzīgi spaidīja ar pārtikas nodevām… Mēs domājām — varbūt, ka tevi karā nokauj…

—   Un manas cūkas Volkovs aprija?

—   Apēda, apēda.

—       Tā… — Čigāns iebāza pirkstus nesukātajos, dzelz- cietajos matos, pakasīja: — Labi… Ivanl

—   Nu ko?

—   Tu nesaki, ka es te pie tevis esmu bijis.

—   Kam tad es teikšu? Es jau tā nekad neko nesaku.

Čigāns piecēlās. Pablenza Saņkā. Klusiņām aizgāja līdz vārtiem. Un tad draudoši:

—    Pielūko — turi muti, Ivan… Dzīvo vesels! — Un nozuda. No tā laika viņš sādžā vairs netika redzēts.

7

Ovsejs Ržovs ļodzīdamies stāvēja pie kroga durvīm Var- varkā, skaitīja naudu uz plaukstas. Pienāca strēļu piecdesmitnieki Ņikita Gladkijs un Kuzma Cermnijs.

—   Labdien, Ovsej!

—   Ko tur pusgrašus skaiti, nāc līdzi.

Gladkijs pačukstēja:

—   Jāparunājas, nelabas lietas dzird…

Cermnijs pažvadzināja kabatā sudraba naudu, iesmējās:

—   Pietiks ko dūšu uzpravīt…

—    Vai tikai neesat aplaupījuši kādu? — Ovsejs apjautājās.

—   Ak, strēļi, ko jūs darāt!…

—    Muļķis, — atteica Gladkijs, — mēs pilī sardzē stāvējām. Saprati? — Un abi iesmējās atkal. Ieveda Ovseju krogā. Nosēdās kaktā. Bargs vecis-krodzinieks atnesa stopu degvīna un sveci. Cermnijs tūliņ nopūta sveci un pieliecās galdam, klausīdamies, ko čukstēja Gladkijs.

—    2ēl, ka tevis nebij pie mums sardzē. Stāvam… Iznāk Fjodors Ļevontjevičs Saklovitijs. — Carevna, — viņi teic, — jums par jūsu uzticīgo nevainojamo dienestu dāvina pa pieci rubļi… — Un pasniedz maisiņu sudraba… Mēs nesakām nekā, — kas viņam gan padomā? Un tad viņš tā grūti nopūšas. — Ak, — viņš teic, — strēļi, uzticamie kalpi, ilgi jūs vairs nedzīvosiet ar savām sievām bagātās sētās aiz Maskavas upes…

—    Kā tā — nedzīvosim ilgi? — Ovsejs ievaicājās sabijies.

—    Palūk, kā… — Grib, — viņš teic, — jūs, strēļus, izdeldēt, izsūtīt uz pilsētiņām, mani izmest no Strēļu pri- kaza, bet carevnu ieslodzīt klosterī… Un visu jauc vecā cariene Natalija Kirilovna… Tādēļ viņa arī Pēteri apprecināja… Viņas pierunāti, — viņš teic, — arī kalpi, tikai mēs nevaram uziet, kuri, — caru Ivanu dzirda ar lēnu indi, durvis viņam aizkrāvuši ar malku, ar pagalēm, tāpēc viņam jāstaigā pār sētas lieveni… Cars Ivans vairs nav dzīvotājs šajā pasaulē. Kas jūs, strēļus, tad mīlēs? Kas aizstāvēs?

—  Bet Vasilijs Vasijjevičs? — Ovsejs prasīja.

—      Tikai viena cilvēka viņi baidījās — Vasilija Vasiļje- vna. Bet tagad bajāri to taisās apēst par Krimas nedodu … Pēteri grib uzsēdināt mums kaklā …

- Nu, tā tikai vēl trūka… Lai pagaida drusku! Mums nav pirmā reize sarīkot trauksmi un sacelties…

—       Nebļauj tik stipri! — Gladkijs aiz apkakles pievilka Ovseju tuvāk un — tikko dzirdami:

—       Ar trauksmi vien neglābsimies, lai ari apkausim visus kā pirms septiņiem gadiem, sakni tomēr neizrausim… Veco lāceni vajag pievākt… Un kāpēc lācēnu taupīt? Kas l.igad būtu darāms? Arī viņu iesma galā, — mums jāglābj sava āda, zēni…

Tumši, baismīgi bij Ņikitas Giadkija vārdi. Ovsejs nodrebēja. Cermnijs ielēja no stopa alvas krūziņās.

—       Sī lieta jādara bez trokšņa… Salasīt pussimtu uzticamu cilvēku, naktī aizdedzināt Preobražensku. Ugunsgrēkā ar nažiem viņus visus — kā pienākas…

8

Strēļu pulki jau sen bij izvietojušies pa priekšpilsētām, zemessargi-muižnieki atgriezušies savās muižās, bet pa Kurskas un Rjazaņas ceļiem uz Maskavu vēl arvien klīda ievainotie, kropļi un bēgļi. Drūzmēdamies baznīcu priekštelpās, rādīja savas briesmīgās vainas un brūces, gaudodami stiepa pretim žēlsirdīgiem ļaudīm roku stumbeņus, cēla augšup mirušo acu plakstus.

—       Pataustiet, pareizticīgie, — te viņa ir, tā bulta, krūtīs…

—       Žēlīgie, abas acis man iztecējušas, pa galvu mani necilvēcīgi dauzīja ar šelopugu, — o-o-o!

—       Paod, tirgotāj, paskaties, līdz elkonim roka nopuvuši …

—   Bet man no muguras siksnas grieza…

—  Augoņi no ķēves piena… Žēlojiet mani, labdari!…

Šausmas pārņēma labos baznīcēnus par tādu neredzētu

kroplumu, — viņi izdalīja pusgrašus. Bet naktīm nomaļās vietās atrada cilvēkus ar nogrieztām galvām. Laupīja uz ceļiem, uz tiltiem, tumšās šķērsieliņās. Bariem sakropļotie kareivji vazājās pa Maskavas tirgiem.

Bet grūti bij iztikt arī pašā Maskavā. Veikalu rindās daudzas tirgotavas slēdza ciet, daži tirgotāji izputēja aiz lielajiem nodokļiem, citi preces un naudu noslēpa līdz labākiem laikiem. Viss kļuva dārgs. Naudas nav nevienam. Labību veda, gružiem sajauktu, gaļu tārpainu. Pat zivis likās pēc kara palikušas tā kā sīkākas, vājākas. Visiem pazīstamais pīrādznieks Zajacs muldiņā nēsāja tādu sprāgoņu, ka palika nelabi. Uzradās slikta muša, — no viņas kodiena cilvēkiem uzpampa vaigi un lūpas. Tirgos pūlim nevarēja cauri izspiesties, bet, ja paskatīsies, — tikai pirtsslotas vien tur pārdod. Nikni, laiski, salkusi dunēja milzīgā pilsēta.

9

Apturējis zirgu, Mihails Tirtovs sagrieza cepuri taisni. Skaisti, grezni ģērbies, ferjāzas apkakle augstāk par galvu, lūpas sārtotas, acis iekrāsotas līdz deniņiem. Līkais zobens šķind pret persiešu sedlu kāpsli. No lieveņa pie Mihaila noliecās Stjopka Odojevskis.

—   Tu vispirms noklausies, ko runā… Nenoklausījies nekliedz…

—   Labi.

—   Un tad tikai liec vaļā: cariene, sak, un Ļevs Kirilo- vičs visu labību uzpirkuši, Maskavu tīšām badā mērdē… Un par slikto mušu neaizmirsti, — tā, sak, viņu burvības uzlaista…

—   Labi…

Tirtovs, aukstām acīm, vēsu skatienu palūkojies pa zirga ausu starpu, pieliecās un visā jaudā laida to laukā pa atvērtiem vārtiem. Uz ielas tūliņ apkūpa putekļi, smirdoņa. Kaut kāds blandonis, līdz viduklim kails, sarkaniem plankumiem pārklāts, iekliedzās, ļaudis izgrūstīdams, lai mestos zirgam zem pakaviem. Tirtovs cirta viņam ar nagaiku. No visām pusēm līda klāt pie bagātā bajāra, stiepdami zemesmelnās, kraupainās plaukstas… Pieri saraucis, roku sānos iespiedis, Mihails lēnām virzījās pa biezo pūli.

—   Greznais, iedod kaut ko…

—   Pasniedz pusgrasi…

—   Redzēsi, es ar muti saķeršu…

—   Dod grasi, dod, dod …

—   Pielūko, mēsliem notraipīšu, — labāk iedod…

—   Sauju utu pārdošu! Nopērc — par velti atdošu!

—   Samin mani, samin, man ēst gribas…

Ietramdītais zirgs grauza iemauktu dzelžus, lepniem redzokļiem skatījās uz plīvojošām skrandām, izspūrušām galvām, briesmīgām sejām. Arvien nekaunīgāk uzmācās nabagi un klaidoņi. Tā Tirtovs aizpeldēja līdz Iļjinkas ualam. Te pie staba zem svētbildes bij piesists vēstījums. Kāds patīkama izskata cilvēks aizraudamies lasīja:

—       «Mēs, lielie cari, tevi, tuvīno bajāru un apsargātāju, kņazu Vasillju Vasiļjeviču Goļicinu, par tavu lielo un dedzīgo kalpošanu, par to, ka tādi nežēlīgi un seni svētā krusta un visas kristīgās pasaules ienaidnieki ar tavu dienestu nevis nejauši un nekad vēl nedzirdētā kārtā mūsu carisko pulku savos pagāniskos mājokļos sakauti un uzvarēti, un aizdzīti…»

Čerkstoša balss no pūļa:

—   Kas sakauti, uzvarēti? Mēs vai tatāri?

Pūlis tūlīt sirdīgi iedūcās:

—   Kur tad mēs viņus uzvarējām, kad?

—   Mēs viņus Krimā pat redzēt nedabūjām…

—   Redzējām, kā bēgāt no viņiem pa kaklu pa galvu…

—   Bet kas tas muļķis, kas tur lasa?

—   Rakstvedis no Krem|a …

—   Goļicina kalps, uzticīgais suns…

—   Nu, parauj viņu aiz svārku stūra…

Izskatīgais cilvēks aizvilkdamies lasīja:-

—       «… tatāri paši sevi un savus mājokļus izpostīja, Pe- rekopā ciemus un sādžas aizdedzināja un, izmisuma un šausmu sagrābti, ar savām pagānu ordām tev nemaz acīs nerādījās… Un ka tu ar saviem karavīriem atkal uz mūsu robežām pēc augšā aprakstītām un visā pasaulē slavenām uzvarām, ne mazāk kā Mozus, kas izveda Izraēļa ļaudis no Ēģiptes zemes, atgriezies vesels un neaizskarts, — par visu to žēlīgi un visžēlīgi tevi uzslavējam…»

Vienacis ar tēraudpelēkiem matiem iekliedzās atkal:

—       Lasītāj, vai tajā ziņojumā par mani nekas nav rakstīts?

Pūlis iesmējās. Daži lamādamies aizgāja prom. Dubļu pika trāpīja ziņojumu… — Sargi! — iekliedzās lasītājs, seju ar roku aizsargādams. Ar zirgu pūli šķirdams, Tirtovs sāka virzīties uz vienača pusi. Bet Čigāns tikai pa- ņirdza pret viņu izdrupušos zobus un pazuda. Kāds sagrāba iemauktus. — Lūk, šito derētu izģērbt!… — Cits iedūra zirgam ar īlenu, — tas krākdams saspērās, uzslējās pakaļkājās. Iesvilpās kā laupītāji. Garām skriedams, akmens aizķēra seju. Tiem te rēcot, aurojot un svelpjot, Tirtovs izauļoja no pūļa.

Pie Nikolas vārtiem viņš ieraudzīja jāšus Stjopku Odo- jevski un bālu līkdeguna cilvēku ar skaistām ūsiņām. Pēc apģērba stīvajām krokām bij spriežams, ka zem ferjāzas tam bruņukrekls. Tirtovs norāva cepuri un līdz pat zirga krēpēm paklanījās Fjodoram Ļevontjevičam Saklovitijam. Viņa gudrā seja bij drūma, apakšējā lūpa cieši apkļāva augšējo. Ļaunām acīm glūnēja uz pūli. Odojevskis prasīja:

—  Tu viņiem kliedzi, Miška?

—   Ej pats un pakliedz… (Tirtovam svila vaigi.) Viņiem, izsalkušiem velniem, viss viens — carevna Sofija vai Pēteris… Pāri simtu strēļu te vajadzētu izgaiņāt šos vazaņķus — un vairāk nekā …

—   Veiklāku cilvēku vajag sūtīt pie viņiem, — Saklovi- tijs novilka caur zobiem, — saskubināt, lai iet uz Preobra- žensku maizi lūgt… Lai tur rotaļnieki saņem viņus… Pēc cara Pētera pavēles vācieši, sak, krievus kauj, — tā tnēs tad teiksim… (Odojevskis iesmējās.) Ejiet tūliņ, klie- dziet strēļiem par to! Bet es aizsūtīšu uzticamus cilvēkus uz tirgiem. Tauta jādabū laukā no Maskavas, lielā trauksme nav vajadzīga, iztiksim ar strēļiem vien.

10

No meža biezokņa Perejaslavas krastā izbrauca noputējusi ceļa kariete, četriem dažādas spalvas zirgiem aizjūgta. Cienīgais kučieris un tāpat baskājis zemnieks priekšējā kreisās puses zirga mugurā sāka lūkoties apkārt. Visur izmētāti baļķi un dēļi, skaidu gubas, sasistas darvas mucas. Un — nevienas dzīvas dvēseles, tikai šur tur dzirdēja smagu krākšanu. Netālu no krasta redzami četri nodarvoti kuģi, viņu augstie pakaļgali, greznoti koka izgriezumiem un kvadrātveidīgiem lodziņiem, atspoguļojās zaļganajā ūdenī. Starp mastiem laidelējās kaijas.

No karietes izrāpās Ļevs Kirilovičs, viebdamies pabrau- cīja krustus, — ceļā krietni sagumzīts: lai arī vēl nebij vecs, bet stipri tukls aiz negausības dzeršanā. Gaidīja, kamēr kāds pienāks. Nevīžodams pasaukt pats, kremšķināja. Acis pret sauli piemiedzis, kučieris teica:

—   Atpūšas… Pats pusdienas laiks…

Patiešām, pakrēslī aiz baļķiem un mucām rēgojās te vīzēs apautas kājas, te virs kaila vidukļa uzbraucināts netīrs kreķls, te nesukāta galva, jājējs zemnieks, izpalīdzēdams slinkajam bajāram, žirgti iekliedzās:

—  Ei, pareizticīgie, vai tur ir kāds dzīvs?

Tad turpat pie karietes aiz virvju muskuļiem paslējās nekrieviska dzērāja seja ar melnām, milzīgi garām ūsām, ntķērca lauzītā valodā:

—   Sto kričiš, turak…

Kučieris atskatījās bajārā, — vai ncuzkniebt šitam ar palagu. Bet Ļevs Kirilovičs atturēja: ko te īsti var zināt — caram Pēterim pat ģenerāļi piedzēruši vāļājas pa zemi. Cieņu nezaudēdams, prasīja, kur cars.

—  A šort evo snajet, — atteica ūsainā galva un atkrita atkal uz virvēm. Ļevs Kirilovičs sāka iet pa krastmalu, meklēdams kādu krievu izskata cilvēku, un, nu jau nekautrēdamies, iespēra ar kāju kādam vīžainim. Pielecis, mirk- šinādams, zemnieks-namdaris atbildēja:

—  No rīta Pēteris Aleksejevičs brauca pa ezeru, ar lielgabaliem šāva, redzams, piekusis un atpūšas.

Pēteri atrada laivā, — viņš gulēja, galvu svārciņā ietinis. Ļevs Kirilovičs aizraidīja visus prom no laivas un gaidīja, kamēr māsasdēlam labpatiksies uzmosties. Pēteris saldi krāca. No platajām holandiešu biksēm laukā rēgojās viņa kailās, vājās, kurpēs basikņi ieautās kājas. Reizes divas patrina tās vienu pret otru, atdzenādams mušas. Un tas it sevišķi nospieda Ļevu Kiriloviču… Valsis mata galā, bet viņam, skaties, mušas nedod mieru…

Bajāri Kremlī jau runāja skaļi: — Pēterim tiešs ceļš — uz klosteri. Uzdzīvotājs, brāļojas ar zaldātiem, uz kauliņiem krogā nospēlē cara kroni. — Pa Kremli atkal jau vazājās piedzēruši strēļi, nekaunīgi rokas sānos iesprieduši, kad gāja garām kāds no uzticamajiem. Bīstama ar šiem piedzērušajiem zobeniem, Sofija trakoja. Bēdīgi slavenais karotājs Goļicins, drūms kā krauklis, sēdēja savās vara apkaltajās palātās, klāt pielaida vienīgi tikai Saklo- vitiju un Silvestru Medvedevu. Visi saprata, ka tagad viņam atliekas tikai vai nu aiziet ar kaunu, vai arī asiņainā cīņā sagrābt troni. Pār Kremli savilkās negaisa mākonis…

Bet šis te laivā guļ, it kā viņam tur nebūtu nekādas daļas…

—   Ā, tēvocīt, Runci Kirilovič, labdien!

Pēteris apsēdās uz laivas malas nodedzis, netīrs, laimīgs. Acis mazliet pietūkušas, deguns apspuris, tikko sa- dīgušo ūsu galiņi uzgriezti…

—   Pēc kā atbrauci?

—       Pēc tevis, car, — Ļevs Kirilovičs atbildēja stingri, — un nevis ar kādu lūgumu, bet lieta tagad tāda, ka tev katrā ziņā jābūt Maskavā, bez tevis atpakaļ nebraukšu…

Ļeva Kiriloviča tuklā seja nodrebēja, no cepures apakšas uz deniņiem izspiedās sviedri. Pēteris paskatījās pārsteigts: ehe, tur laikam neiet vis labi, ja jau slinkais tēvocis tā satraucies. Pēteris, pieliecies ūdenim, ar sauju padzērās, saraustīja bikses.

—   Nu labi, šinīs dienās aizbraukšu…

—   Nevis šinīs dienās, bet šodien pat. Nevienu stundu nedrīkst kavēt. (Ļevs Kirilovičs pievirzījās tuvāk, tikko piesniegdams māsasdēla ausi.) Pagājušo nakti pie pašas Preobraženskas Jauzas viņējā pusē uzgāja krūmos paslēptuvē vairāk kā simts strēļus. (Pētera auss un kakls acumirklī piesārta tumšsarkani.) Pie mums preobraženskieši sardzē visu nakti turēja degļus aizdedzinātus un pūta taures… Tie tad arī neuzdrošinājās nākt upei pāri… Bet vēlāk Maskavā dzirdējuši — strēlis Ovsejs Ržovs stāstījis: viņiem tā norunāts, — tikko Preobraženskas pilī naktī atskanēs kliedzieni, viņiem jābūt gataviem un, kuru tikai izved no pils, jākauj nost, lai kas tas bijis…

Pēteris piepeši aizsedza acis ar roku, — pirksti iespiedās miesā. Ļevs Kirilovičs turpināja stāstīt par to, kā Saklo- vitijs laiž pa tirgiem kliedzējus — pierunāt izsalkušo tautu iet izdauzīt Preobražensku.

—   Tauta palikusi nekaunīga — to vien domā, kā piekļūt laupīt. Un Sofija tikai gaida jaunas jukas… Viņas tuvīnie strēļi Spaskas tornī trauksmes zvanam jau piesējuši virvi. Viņi sen jau būtu sākuši zvanīt, bet strēļu pulki, tirgotāju simti un miesti atturas: trauksmes visiem apnikušas… Tagad tāds laiks — bajāri savās sētās sēž kā aplenkti… Māsiņa Natalija Kirilovna pavisam kā bez padoma… (Ļevs Kirilovičs piekļāvās Pētera plecam un aiz radinieka līdzjūtības iešņukstējās.) Petruša, dieva vārdā lūdzam tevi: parādies visā savā cara varā, uzkliedz! Viņi ilgojas cara, — piesper kāju, bet mēs palīdzēsim… Ne tikai mums vien — pat mūsu ienaidniekiem apriebies Vaska Goļicins, Soņka iespriedusies rīklē…

Daudz reižu Pēteris jau bij dzirdējis tādas runas, bet šodien no tēvoča šņukstošās čukstēšanas viņam uzmācās bailes.,, Itin kā atkal viņš sadzirda kliedzienus, no kuriem mati saslējās stāvus, redzēja šķībi atplestas mutes, piepūstus kaklus, saslietu pīķu asmeņus, uz tiem smagi krītošo Matvejeva augumu,,, Tīri fiziskas bērnu dienu •ausmas!… Un pašam mute savilkās šķība, acis izspie- iliis, neredzams asmens iedūrās kaklā zem auss.

—   Petjeņka! Car, dievs ar tevi! — Ļevs Kirilovičs apķēra māsasdēla drebošos plecus. Pēteris sāka raustīties viņa rokās, putas sprauslodams. Dusmas, bailes un apjukums skanēja viņa nesakarīgajos kliedzienos. Saskrēja cilvēki, šausmās apstāja trakojošo Pēteri. Osainais Pam- burgs atnesa suķītē degvīnu. Kā mazs bērns Pēteris tikai sprausloja, nedzēra — tik cieši sakosti bij viņa zobi. Viņu aizvilka pie Ļeva Kiriloviča karietes, bet viņš spārdīdamies pavēlēja noguldīt sevi zālē. Apklusa… Tad apsēdās, rokām kaulainos ceļgalus aptvēris. Lūkojās uz ezera dzidro klaju, kur pār kuģu mastiem laidelējās kaijas. Nezin no kurienes grīļodamies ieradās Ņikita Zotovs. Sī rīta rotaļ- nieciskai kaujai par godu viņš bij tērpies savā kņaza-pā- vesta hlamidā, nesukājies, pinkains, bārdā karājās siens. Piesēdis līdzās Pēterim, lūkojās tajā it kā bārdaina sieva, — teica ar žēlumu:

—   Pēter Aleksejevič, paklausies mani, muļķīti…

—   Ej pie velna!

—   Eju, mīļais… Bet, redz, ko nu esam pierotaļojuši,.. Pie malas mest vajag visu to… Bērnu rotaļas…

Pēteris novērsās. Ņikita ceļos aprāpās apkārt, lai no otras puses ieskatītos viņam sejā. Pēteris atgrūda to un klusēdams iekāpa karietē. Ļevs Kirilovičs pieskriedams steidzīgi krustījās..,

11

Uspenskas baznīcā notikās pusdienas dievkalpojums. Patriarha koris kreisajā klirosā un cara ļaužu labajā pārmaiņus tricināja tumšzeltītos spriešļus te saldām zēnu balstiņām, te spēcīgu rīkļu rūkoņu. Sveču kūļi zelta svētbilžu priekšā, klusu sprēgādami, apgaismoja bajāru sakarsušās sejas. Dievkalpojumu turēja patriarhs, — it kā no Suzdaļas paveida svētbildes rāmjiem izkāpis pats liel- moceklis, tikai dzīvas bij acis, vārgās rokas, šaurā, līdz nabai nosliektā bārda, kas slīdēja pa smago tērpu. Divpadsmit zvēriem līdzīgi milzeņi diakoni ērkuļainiem matiem žvakstināja smagās kvēpnīcas. Vīraka mutuļos peldēja patriarhs un blakus viņam metropolīti un arhiereji abās pusēs. Arhidiakona balss kā stiprs vīns pieplūda visu baznīcu. Tā te bij Trešā Roma. Līksmoja augstprātīga krievu sirds,

Caru vietā zem sarkanā uzjuma stāvēja Sofija. Labajā pusē tai cars Ivans, pievēris plakstus, žokļi viņam kaisa slimīgajā sejā. Kreisajā pusē stāvēja izstīdzējušais Pēteris, — it kā ziemsvētku laikam zemnieku ietērpuši augumam nepiemērotās cara drēbēs. Bajāri, lakatiņus mutēm piespieduši, smīnēdami noskatījās viņā: pavisam neglīts jauneklis, pat nostāvēt nevar, mīdās lempīgi kā zoss, kaklu nenotur… Sofija vismaz prot valdnieces pozu. Lai stāvētu augstāk, zem kājām palikts soliņš. Seja mierīga, plaukstas saliktas uz krūtīm, — rokas, krūtis, pleci, ausis, kronis karsti kvēlo dārgakmeņiem. Itin kā pati Kazaņas valdone stāvētu zem uzjuma… Bet šitam Kukujas uzdzīvotājam pie mutes kaktiņiem izspiesti puni, it kā nupat taisītos iekost, tikai zobi par vājiem… Skatiens ļauns, lepns. Un — visiem redzams — arī domās viņam nav nekādas dievbijības…

Dievkalpojums beidzās. Baznīcas kalpotāji sāka rosīties. Salīgojās karogi, vizļa lukturi, krusti, rokām augšup paceltās svētbildes. Pa pašķīrušos bajāru un muižnieku spraugu devās krusta gājiens. Diakonu atbalstīts, patriarhs paklanījās cariem, pēc paražas aicinādams tos ņemt Kazaņas dievmātes bildi un nest to uz Kazaņas baznīcu Sarkanajā laukumā. Maskavas metropolīts pienesa svētbildi Ivanam. Cars, reto bārdiņu paplūkājis, atskatījās Sofijā. Viņa, nekustēdamās kā elka dieve, vērās starā vizļa lodziņā …

—   Es to nevarēšu aiznest, — Ivans lēnprātīgi teica, — nometīšu zemē…

Tad metropolīts Pēterim garām pasniedza svētbildi Sofijai. Viņas gredzeniem smagās rokas atvienojās un sagrāba svētbildi cieši, alkatīgi. Acis no stara nenovērsusi, viņa nokāpa no soliņa. Vasilijs Vasiļjevičs, Fjodors Saklo- vitijs, Ivans Miloslavskis — visi caunādas kažokos — tūliņ pievirzījās valdniecei. Baznīcā palika klusu.

—   Atdod… (Visi dzirdēja, ka kāds to pateica tikko dzirdami, dobji.) Atdod… (Nu jau skaņāk, niknāk.) — Un, kad paskatījās Pēterī, saprata, ka tas viņš… Seja — tumšsarkana, acis grozās kā ūpim, pietvērās uzjuma vītajam zeltītajam stabiņam, uzjums spēcīgi saļodzījās…

Bet Sofija tikai uz acumirkli apstājās, neatgriezās un neuztraucās. Pār visu baznīcu aprauti, rupji Pēteris sauca:

—  Ivans neiet, tad es iešu… Tu ej mājās.., Atdod svētbildi… Tā nav sieviešu darīšana,.. Es neļaušu.,.

Acis augšup pavērsusi, saldi, kā no šis pasaules, Sofija noteica:

—   Dziedātāji, dziediet lielo gājienu…

IJn nokāpusi lēni gāja gar bajāru rindām maziņa un krāšņa. Pēteris nolūkojās tai paka), kaklu gari izstiepis. (Bajāriem lakatiņi pie mutes: jāraud un jāsmejas.) Uzmanīgi māsai pakaļ nokāpdams, Ivans nočukstēja:

—  Nu ko tu, Petruša, labāk izlīgsti ar viņu… Ko jūs strīdaties, ko dalāt…

12

Krēslā uz priekšu paliecies, Saklovitijs cieši skatījās Vasilijā Vasiļjevičā. Silvestrs Medvedevs priestera aveņkrāsas svārkā, saņēmis fokā labi kopto kraukļspārna melno bārdu un to košļādams, arī skatījās Goļicinā. Guļamistabā uz galda dega viena pati svece. Strausu spalvas virs gultas baldahīna meta ēnu pār visiem griestiem, kur spārnoti zirgi, lidojoši zēni un baskājes meičas vainagoja varoni pēc sejas kā Vasiliju Vasiļjeviču. Pats Vasilijs Vasiļjevičs gulēja uz lāčādām apsegtas lāvas. Viņu mocīja vēl Krimas karagājienā mantots drudzis. Līdz pat degunam ietinies vāverādu kažociņā, rokas sabāzis piedurknēs.

—   Nē, — viņš atteica, kad tie bij ilgi gaidījuši, — es nespēju klausīties tādas runas… Dievs dzīvību devis, vienīgi dievs viņam to atkal atņems.

Saklovitijs pikti iesita ar cepuri sev pa ceļgalu, atskatījās uz Medvedevu. Tas sacīja, nemaz nepadomājis:

—   Stāv rakstīts: «Atriebēju es sūtīšu,» — tas nozīmē tā: ne dievs pats atņem dzīvību, bet pēc viņa padoma cilvēka roka…

—   Baznīcā bļauj kā krogā, — dedzīgi uztvēra Saklovitijs. — Sofija Aleksejevna vēl līdz šim nevar attapties, — tā viņš to nobiedējis… Izaudzinājuši vilcēnu, — plēsoņas darbus viņš sāks… Sagaidiet tikai viņu Maskavā ar visiem rotaļniekiem, to viņam tūkstoši trīs, ja ne vairāk.., Kā nostāvējušies ērzeļi… Vai nav pareizi, Silvestr?

—   Gaidiet no viņa ļaužu izpostīšanu, spaidus pareizticīgajai baznīcai un asiņu izliešanu — straumēm… Kad sastādīju viņa horoskopu — mati man saslējās stāvus gaisā: vārdi, cipari, līnijas — viss asiņu pietūcis… Patiešām tā… Sen jau sludināts: gaidiet šo horoskopu…

Bāls un zemes pelēks Vasilijs Vasiļjevičs paslējās uz elkoņa…

—   Vai tu nemelo, pop? (Silvestrs pakratīja krūšu krustu.) Par ko tu runā?

—   Sen mēs jau gaidām šo horoskopu, — Medvedevs atkārtoja tik savādi, ka Vasilijam Vasiļjevičam drudža aukstumi noplūda pār muguru. Saklovitijs uzlēca kājās, sudraba važām nošķendinādams, pasita zobenu un cepuri padusē.

—   Drīz būs par vēlu, Vasilij Vasiļjevič… Pielūko — mietu galos rēgosies mūsu galvas… Tu vilcinies, baidies — arī mums rokas esi sasējis…

Acis aizvēris, Vasilijs Vasiļjevičs atteica:

—   Jums es rokas nesaistu …

Vairāk ne vārda no viņa neizdabūja. Saklovitijs izgāja, bij dzirdams — viņš kā neprātīgs izauļoja pa vārtiem. Galvgalī piesēdis, Medvedevs sāka runāt par patriarhu Joakimu: sak, divkosīgs, muļķis, vājš. Kad ģērbistabā aptērpj — metropolīti viņu grūsta, jokus dzīdami, aiz muguras pigu rāda. Nepieciešams jauns patriarhs, mācīts, lai baznīca uzziedētu līksmībā kā vīna dārzs…

—   Tavu kroni, kņaz, tā apvītu ar šo vīna stādu dievišķīgo… (Kutināja ausi ar sandaļu nokrāsoto, rožu eļļu piesmaržoto bardu.) Teiksim, es, — nē un nē, es neatteiktos no patriarha tērpa… Uzziedētu… Vaska Siļins, tas gaišreģis, no Ivana Lielā torņa pa pirkstu starpu skatījies saulē un visu ieraudzījis saules zīmēs… Ar Siļinu tu parunā… Bet, zīmējoties uz Joakimu, — viņam katru sestdienu četrus spaiņus karūsu slepeni atved no Preobraženskas … Un viņš pieņem…

Aizgāja arī Medvedevs. Tad Vasilijs Vasiļjevičs atvēra sausās acis. Ieklausījās. Aiz durvīm krāca kņaza gultzinis. Sētā pa akmens plāksnēm staigāja sardzes zaldāti. Paņēmis sveci, Vasilijs Vasiļjevičs aiz gultas aizsega atvēra slepenas durtiņas un sāka kāpt lejā pa stāvām kāpnēm. Drudzis māca viņu ar aukstumiem, domas juka. Apstājās, pacēla sveci pār galvu, bailēs lūkojās lejā, tumsā…

«Atteikties no lielajiem nodomiem, aizbraukt uz savu dzimtmuižu? Lai pāriet jukas, lai bez viņa izkaujas, iztrakojas… Nu, bet kauns un negods? Reiz pulkus vadīja, runas, tagad zosis gana tas mūsu kņazs, tas mūsu Vasilijs… (Svece trīsēja aukstuma pārņemtajā rokā.) Pēc kroņa sniecās, — nu vistas čamda… (Zobus klabinādams, noskrēja dažus kāpienus lejāk.) Kas tad nu īsti llllckas: kā Sofija, Saklovitijs, Miloslavskis vēlas?… No- luuitl Ja viņu ne, tad viņš? Bet ja nu nepārveicam? Tumša liela, nezināma lieta, nedroša lieta… Kungs, apgaismo… (Krustās, pie ķieģe|u sienas atslējies.) Varējis saslimt ar karsoni pa šo laiku…»

Nokāpis Vasilijs Vasiļjevičs ar pūlēm atvilka dzelzs nl/.bīdni un iegāja spriešļotā pagrīdē, kur kaktā uz voiloka mīlēja važās pie kājas piekaltais burvis un zīlnieks Vaska Siļins…

—   Bajār, mīļais, par ko tu mani tā?… Liekas, es taču …

—   Piecelies…

Vasilijs Vasiļjevičs nolika sveci uz grīdas, ciešāk sapogāja kažociņu. Pirms dažām dienām viņš pavēlēja saņemt Vasku Siļinu, kas dzīvoja Medvedeva sētā, un piekalt važā. Vaska bij sācis pļāpāt vairāk, kā nācās, par to, ka vareni cilvēki ņemot no viņa dziru iemīlināšanai un ar šo dziru tur augšā dzirdot to, kura vārdu pat minēt bail, un ka par to uzdāvāšot viņam Maskavā māju un atļaušot žūpot bez naudas, cik patīkas…

—   Saulē skatījies? — Vasilijs Vasiļjevičs noprasīja…

Vaska murminādams nokrita zemē, kāri šmaukstīdams,

noskūpstīja divās vietās zemes klonu zem kņaza kājām. Piecēlās atkal — zems, plecīgs, ar lāča degunu, pliku pauri, — no virsdegunes biezās uzacis šķībi uzliecās līdz sprogainajiem matiem virs ausīm, dziļi iegrimušajās acīs dega neapvaldāma nebēdnība.

—   Agrā rītā uzveda mani tornī un tad vēl otru reizi — pašā pusdienas laikā. Ko redzēju — neslēpšu …

—   Neticami, — noteica Vasilijs Vasiļjevičs, — debesu spīdeklis, kādas tur var būt zīmes? Tu melo…

—   Zīmes, zīmes… Mēs esam pieraduši lūkoties pa pirkstu starpu, un tad mani tāda kā pravietība pārņem, skatos kā grāmatā… Zināms, citi redz arī kvasa biezumos un caur sietu mēnesī… Kāpēc ne — viņi to prot… Ak, mīļais, — Vaska Siļins piepeši nošņaukājās ar lāča degunu, līgodamies sāka urbjoši skatīties kņazā. — Ak, žēlīgais… Visu es redzēju, visu zinu ..Stāv viens cars, garš, tumšs, un kronis tam uz muguras kūļājas… Otrs cars ir gaišs… Ak, bail sacīt… trīs sveces viņam uz galviņas… Un starp cariem — divi saķērušies un griežas kā ritenis, tā griežas, tā griežas, gluži kā vīrs un sieva… Un abiem kroņi galvās, un saule starp viņiem tā kvēlo…

—   Nesaprotu, ko tu muldi, — sveci pacēlis, Vasilijs Vasiļjevičs kāpās atpakaļ.

—   Viss notiksies, kā tu vēlies… Nebaidies neko… Stāvi cieti… Bet manas zālītes tikai pieber, pieber — būs drošāk… Neliec meičai mieru, iekarsē viņu, iekarsē… (Vasilijs Vasiļjevičs bij jau pie durvīm.) Žēlīgais, liec noņemt man važas… (Viņš metās uz priekšu kā ķēdē piesiets suns.) Mīļais, ēdienu liec atnest, no vakardienas nekā neesmu ēdis…

Kad durvis aizcirtās, viņš iekaucās, važas žvadzinādams un gaudodams nelabā balsī…

13

Strēļu piecdesmitnieki Kuzma Cermnijs, Ņikita Gladkijs un Obrosims Petrovs ņēmās visiem spēkiem, musinādami strēļu priekšpilsētas. Gāja istabās iekšā, nikni atrāvuši durvis. — Ko jūs te, sak, ar sievām guļat, kad drīz vien visiem galvas noraus… — Drausmīgi klaigāja sardzes mājā: — Ar degutu apzīmēsim bajāru un tirgotāju sētas, izlaupīsim viņu veikalus, bet grabažas savāksim paslēptuvēs… Tagad atkal mums brīve… — Tirgus laukumos izmētāja vēstules un turpat atkal, nejauki lamādamies, lasīja tās tautai priekšā…

Bet strēļi kā slapja malka — čukstēja gan, bet neaizdegās, — dumpja blāzma neatspīda. Baidījās arī. — Palūko tikai, cik Maskavā nelietīgu ļaužu, — sazvani trauksmi, visu izpostīs, pats savu mantu vairs neatsargāsi…

Kādu rītu agri pie Mjasņickas vārtiem atrada četrus sardzes strēļus nesamaņā, iedauzītām galvām un sacirstām locītavām. Aizvilka tos Jātnieku pulka sardzes mājā. Aizsūtīja pēc Fjodora Ļevontjeviča Saklovitija un stāstīja, kad tas bij klāt:

— Stāvam sardzē pie Mjasņickas vārtiem, — dievs pa- sarg, pavisam nedzēruši. Laiks — gaismiņai austot. Piepeši no klajuma atauļo jātnieki un sāk mūs dauzīt cirvju pietiem, dzelzs metamajiem, lingas bumbām… Vistrakāk sita viens resns, baltā atlasa kaltānā, bajāra cepuri galvā. Sie viņu mierina: — Nu jau būs diezgan sists, Ļev Kirilo- vič, nositīsi pavisam beigtus… — Bet viņš kliedz: — Tas vēl nav nekas, atmaksāšu nolādētajiem strēļiem par saviem brāļiem.

Saklovitijs klausījās smīnēdams. Apskatīja ievainojumu-. Paņēmis rokai nocirstu pirkstu, no lieveņa rādīja to »ilio|iem un svešiem ļaudīm. — Jā, — viņš teica, — acīm icdzami arī jūs drīz vien vilks aiz kājām…

Dīvainas lietas. Negribējās ticēt, ka Ļevs Kirilovičs piepeši sācis tā blēņoties… Bet Gladkijs, Petrovs un Cermnijs jau kladzināja pa priekšpilsētām, ka Ļevs Kirilovičs iii biedriem naktīm jādelējot izlūkodami, — uzzinot, kas pirms septiņiem gadiem dumpojušies Kremlī, un tos tad piedauzot līdz nāvei. — Protams, — strēļi rāmi atbildēja, — par dumpošanos galvu vis neglauda.,.

Pagāja vēl kādas trīs dienas, un pie Pokrovas vārtiem atkal tie paši jātnieki ar resno bajāru priekšgalā uzklupa sardzei, sita dzelzs nūjām, pletnēm, cirta zobeniem, daudzus ievainoja… Kaut kur pulkos jau sabungoja trauksmi, bet strēļi bij pagalam sabiedēti, negāja laukā… Sāka naktīm bēgt prom no sardzēm. Prasīja, lai sūta viņus ne mazāk kā pa simts cilvēku un lielgabalu dod līdzi… Kā ļaunas acs apmāti, — pavisam rāmi bij palikuši strēļi…

Bet tad sāka klīst baumas, ka viens otrs no šiem jātnieku nedarbniekiem jau sazīmēts: Stjopka Odojevskis, Miška Tirtovs, kas dzīvoja pie tā kā mīļākais, Pēteris Andrejevičs Tolstojs, bet tas baltajā kaftānā it kā neesot vis nekāds bajārs, bet rakstvedis Matveika Sošins, carevnas tuvs cilvēks. Ļaudis rokas vien noplātīja, — ko viņi grib panākt ar šādām palaidnībām?

Netīkami tagad bij Maskavā, vienā uztraukumā jādzīvo. Katru nakti uz Kremli sūtīja strēļu nodaļu, cilvēku pieci simti. No turienes viņi atgriezās piedzērušies. Gaidīja ugunsgrēkus. Stāstīja, ka pagatavotas sarežģītas ietaises rokas granātas un ka Ņikita Gladkijs slepeni vedot tās uz Preobražensku, izkaisot uz ceļa, pa kuru jāiet caram Pēterim, tikai tās neesot sprāgušas. Visi gaidīja kaut ko, nomaļus slēpdamies.

Preobraženskā pēc Pētera atbraukšanas nemitīgi šāva lielgabaliem. Uz ceļiem aiz aizšķēršiem stāvēja skūti zaldāti ar sieviešu matiem, platmalēs un zaļos svārciņos. Vairāk reižu klaidoņu bari, izkliegušies tirgus laukumos, devās uz Preobražensku izlaupīt klētis, bet, līdz Jauzai nenotikuši, visur atdūrās uz zaldātiem, kas piedraudēja šaut. Visiem bij apnicis līdz kaklam, — drīzāk tad aprijis viens otru: Sofija Pēteri vai Pēteris Sofiju… Kaut tikai nostiprinājusies cieta vara…

Pa Mjasņickas aizšķēršiem līkumodams jāja Vasilijs Volkovs. Uz katra soja apturēts, viņš atbildēja: — Cara Pētera galdzinis ar cara ukazu… — Lubjankas laukumā ugunskuru liesmas apspīdēja zemo torni un aplupušos robainos vaļņus, kas pazuda tumsā uz Ņegļinnajas pusi. Tumšākas likās augusta zvaigznēm nosētās debesis, biezākas koku saaudzēs aiz sētām un stāvžogiem apkārt laukumam. Paspīda zemo baznīciņu krusti. Daudzas tirgotavu būdas tik vēlā laikā bij tukšas. Labajā pusē pie Jātnieku pulka garās mājas sēdēja cilvēki ar kara cirvjiem.

Volkovam bij pavēlēts (sūtīja viņu uz Kremli dēļ nieka lietas) izlūkot, kas notiekas pilsētā. Pavēlēja Boriss Aleksejevičs Goļicins, — tagad viņš dienu un nakti pavadīja Preobraženskā. Miegainā dzīve tur bij izbeigusies. Pēteris atlēkšoja no Perejaslavas ezera kā pārvērsts. Par agrākām rotaļām neviens ne iepīkstēties nedrīkstēja. No dievkalpojuma mājās atgriezies, tā trakoja, ka tikko iespēja viņu nomierināt. Tuvākie viņam tagad bij Ļevs Kirilovičs un Boriss Goļicins. Ieslēgušies visi trīs pastāvīgi čukstējās, — un Pēteris klausīja viņus. Rotaļnieku karapulkiem palielināja pārtikas devu, izdalīja jaunas jostas un cimdus, — naudu šai vajadzībai aizņēmās Kukujā. Bez desmit apbruņotiem galdziņiem Pēteris nekad neizgāja ne pagalmā, ne laukā. Allaž atskatījās par plecu atpakaļ, it ka neuzticējās, skatieniem it kā ieurbās ikvienā. Šodien, kad Volkovs kāpa zirgā, Pēteris viņam uzsauca pa lodziņu:

—  Ja Sofija prasa par mani — neatbildi… Lai pie kāķa velk — neatbildi…

Pārskatījis tukšo laukumu, Volkovs palaida rikšiem.

—  Stāvi, stāvil — drausmīgi iebļāvās tumsā. Ceļu aizšķērsodams, skrēja liela auguma strēlis, noņemdams no muguras arbaleti. — Kurp tu, kad tevi… — Sagrāba zirgu aiz iemauktiem …

—   Nu, nu, piesargies, es esmu cara galdzinis…

Pirkstu mutē iebāzis, strēlis iesvilpās. Pieskrēja vēl

pieci.

«Kas tāds?» — «Galdzinis?» — «Tāda mums taisni vajag…» — «Pats iekūlies…» Ielenca, aizveda pie mājas. Tur ugunskura gaismā Volkovs redzēja, ka garais strēlis ir Ovsejs Ržovs. Sarāvās — nu būs slikti. Ovsejs, iemauktus nepalaizdams»

—   Ei, kas te ir naskāks, aizskrieniet pameklējiet Ņikitu (iladkiju…

Divi negribīgi aizgāja. Strēļi piecēlās no ugunskura, no zemes apmetuma ap sardzes māju, atmetuši lūku segas, līda laukā no ratiem. Ap pussimta viņu te salasījies. Stāvēja netrokšņodami, it kā viņiem te nebūtu nekādas daļas. Volkovs kļuva drošāks.

—   Nelabi jūs darāt, strēļi… Pa divi galvām jums ir, vai?… Es vedu cara ukazu — jūs mani ķerat ciet: tas ir dumpis, nodevība …

—  Turi mutil — Ovsejs atvēzēja arbaleti.

Vecs strēlis apturēja to.

—   Neaiztiec, viņš ir kalpotāja cilvēks.

—   Tā tā lieta, ka kalpotājs. Es esmu_ cara kalps. Bet kam kalpojat jūs? Pielūkojiet, strēļi, nepārskatietiesl Labs bij Hovanskis, kas notikās ar viņu? Labi bijāt jūs, bet kur tas stabs Sarkanajā laukumā, kur jūsu brīvības?

—   Nemurkšķi, kuņal — uzbļāva Ovsejs.

—   Man jūsu žēl. Par maz vēl laikam Goļicins jūs vazāja pa stepēm… Palīdziet viņam, palīdziet vien, viņš jūs vedīs vēl trešajā gājienā… Gan jums nāksies sētās dāvanas lūgt… (Strēļi klusēja vēl drūmāk.) Cars Pēteris nav vairs mazais bērns… Tas laiks pagājis, kad viņš jūs baidījās… Kad tikai tagad jūs nenobīstaties viņa… Ak, strēļi, beidziet šo dumpošanos…

—   ī-ehl — kāds iebļāvās tik mežonīgi, ka strēļi nodrebēja. Volkovs nokrācās, paslēja rokas un sabruka. No mugurpuses, kā skrējis, viņa zirgam mugurā uzlēca Ņikita Gladkijs, sagrāba aiz kakla, kopā ar Volkovu novēlās zemē. Apgriezies uzsēdās tam virsū, iebelza pa zobiem, nosita cepuri, norāva zobenu. Uzlēca kājās, zobenu kratīdams, sāka smieties — platpierains, bakurētains, lielu muti.

—   Redzējāt — te ir viņa zobens… Caram Pēterim es ari tāpat noraušu… Ņem viņu, stiep uz Kremli pie Fjodora Ļevontjeviča …

Strēļi piecēla Volkovu, veda no uzkalna lejā gar Kitaj- gorodas sienu, gar vārnu perēkļu apsēstiem vītoliem, kas sarukuši un veci auga piegļotējušās Ņegļinnajas krastā, gar karātavām un ratiem kārtsgalos. Pakaļ nāca Gladkijs, no viņa plūda degvīna smaka. Kremlī iegāja caur Kutafas torni.'Aiz vārtiem dega sārti. Vairāki simti strēļu sēdēja gar pils sienu, vāļājās zālē, klaiņoja visapkārt. Volkovu ievilka pa tumšu eju un iegrūda zemā, lampiņu apgaismotā telpā. Gladkijs iegāja pilī. Pie durvīm nostājās krunkains, rāms sargs. Uz cirvja atbalstījies, teica klusi:

—   Tu nedusmojies, redzi — mums pašiem nav kur doties… Ja pavēl, jāsit… Badu mirstam, bajār… Ģimenē četrpadsmit galvu… Agrāk šo to vēl pietirgojām klāt, bet tagad — cik atmet, no tā jāpārtiek… Vai tad mēs dumpojamies pret caru Pēteri… Lai valda pār mums, kam tīkas, — redz, tā tagad…

Ienāca Sofija — jaunavīga, kailu galvu, melnā samta vasarsvārkā ar caunādām. Drūma nosēdās pie galda. Aiz viņas — skaistulis Saklovitijs, baltiem zobiem smaidīdams. Mugurā viņam strēļu kaftāns nātru krāsā. Nosēdās blakus Sofijai. Ņikita Gladkijs, pamuļķīgi smaidīdams, — kā jau uzticīgs kalps — atgāja pie durvīm. Saklovitijs grozīja pirkstos no Volkova kabatas izvilkto Pētera vēstuli.

—   Valdniece izlasīja vēstulīti, nieka lietas. Ko tad tevi tik steidzīgi dzina nakts laikā?

—   Izlūks, — Sofija novilka caur zobiem.

—   Mēs labprāt parunāsimies ar tevi, cara galdziņi… Vai cars Pēteris vesels? Cariene vesela? Vai ilgi vēl domā skaisties uz mums? (Volkovs klusēja.) Tu atbildi, ja ne — piespiedīsim…

—   Piespiedīsim, — klusu atkārtoja Sofija, smagu vīrieša skatienu viņā raudzīdamās.

—   Vai rotaļnieku karaspēkam pārtikas pietiekoši? Vai kaut kur nav kāds trūkums?… Valdniece grib zināt visu, — Saklovitijs sacīja. — Bet kāpēc sargus nostādāt uz ceļiem, — tāpat pa jokam vai kā baidāties? Aiz jums jau drīz neviens Maskavā vairs nevarēs iekļūt… Vezumus ar labību atņemat, vai tā ir kārtība?…

Kā pavēlēts, Volkovs klusēja, galvu nokāris. Drausmīgi bij klusēt. Bet, jo nepacietīgāk prašņāja Saklovitijs, jo bargāk Sofija sarauca seju, jo spītīgāk viņam sakniebās lūpas. Arī pašam likās aplama tāda spītība. Daudz spēka uzkrājies, kamēr bez darba slaistījās Preobraženskā. Sirdī kaisa: spīdzini, nu — spīdzini, cik gribi, neko neteikšu … Ja Saklovitijs tagad pat meties ar nazi virsū — siksnas griezt no muguras — nekaunīgi un jautri paskatītos tam acīs. Un Volkovs pacēla galvu, sāka skatīties nekaunīgi un jautri. Sofija nobāla, nāsis viņai papletās. Saklovitijs, trakās dusmās kāju piespēris, uzlēca kājās.

—   Pie kāķa gribi atbildēt?

—  Nekā man nav jums ko atbildēt, — Volkovs atteica (pats taisni pārbijās), paspēra kāju uz priekšu, paraustīja plecu. — Ejiet paši uz Preobražensku, strēļu pavadoņu Jums taču pietiks…

Visā spēkā Saklovitijs iezvēla viņam pakrūtē. Volkovam elpa aizrāvās, viņš atstreipuļoja un redzēja, ka no sola pacēlās Sofija drebošu, dusmās pietūkušu resnu seju.

—       Nocirst galvu, — viņa teica aizsmakušā balsi. Ņi- Mta Gladkijs un sargs izvilka Volkovu sētā. — Bendil — Iekliedzās Ņikita. Volkovs sajuka vedēju rokās. Viņu palaida vaļā, viņš nokrita uz mutes zemē. Pienāca daži strēļi, sāka izprašņāt — kas tas tāds un par ko jācērt galva? Pasmiedamies sāka no mutes mutē pār visu laukumu saukt, lai pieteicas bende. Gladkijs pats taisījās vilkt zobenu no maksts. Viņam teica: — Kaunies, Ņikita Ivanič, zobenu tādā lietā asinīm aptraipīt. — Izlamājies tas aizskrēja atpakaļ pilī. Tad vecais sargs noliecās, papurināja sastingušo Volkovu aiz pleca:

—       Staigā vesels! Pa vārtiem neej, bet skrien gar sienu un kaut kur pārrāpies pāri.

Sārti Lubjankas laukumā bij izdzisuši (viens vēl kvēloja pie mājas), — neviens vairs negribēja malku nest, lai kā ārdījās Ovsejs. Tumsā daudzi strēļi aizgāja mājās. Citi gulēja. Cilvēki pieci, atgājuši pie sētas, nokaru liepu ēnā, sarunājās klusi.

—       Gladkijs stāstīja: Borisam Goļicinam Rjazaņas sētā noslēpts sešdesmit skanošu sudraba važu.., Izdalīsim savā starpā, viņš saka, notrieksim…

—       Gladkijam laupīšanas vien prātā, tikai maz viņš atradīs tādu, kas ies līdzi.

—       Nav nekādas uzticības: viņi laupīs, bet mums būs jāatbild…

—       Galdzinis teica pareizi — kad tikai mēs paši drīz cara Pētera neizbīstamies…

—  Viegli vien varam izbīties…

—       Bet šī pati mūsu carevna — citus apdāvina ar naudu, bet citi lai dienu un nakti kvern sardzēs, mājās visa saimniecība izputināta…

—       Es patiešām neatskatīdamies aizietu rotaļnieku pulkos …

—  Viņš, puiši, galu galā tomēr gūs virsroku…

—  Gluži vienkārši…

—  Velti mēs te gaidām… Cilpu kaklā sagaidīsim.

Apklusa, apgriezās. No Kremļa puses kāds pielēkšoja

pilnā jaudā.

—        Atkal Gladkijs… Kas viņu, velnu, tā trenc… — Reibumā ietrencis zirgu ugunskurā, Gladkijs nolēca, iebļāvās:

—        Kāpēc strēļi nav kopā? Kāpēc nav izsūtīti uz aiz- šķēršiem? Kremlī visi gatavi, bet jums pat sārti nedeg! Guļ! Velni tādi! Kur Ovsejs? Sūtit uz priekšpilsētām! Kā sāksim zvanīt Spaskas tornī — visiem tvert šautenes…

Lamādamies, kājas izļodzīdams, Gladkijs ieskrēja mājā. Tad zem liepām stāvētāji teica cits citam:

—   Trauksme…

—   So pašu nakti…

—   Nesavāks…

—   Nē…

—       Bet kā būtu, brālīši, ja… ko? (Tuvāk sabāza galvas kopā — un tikko dzirdami):

—   Tur mums pateiksies…

—   Pats par sevi saprotams…

—   Un balvas un viss kas…

—   Puiši, bet te pazaudēta lieta…

—   Zinām… Puiši, kas ies? Divu vajadzētu…

—   Nu, kas?

—   Dmitrij Melnov, tu iesi?

—   Iešu.

—   Jakov Ladigin, iesi?

—   Es, vai? Labi, iešu.

—        Raugiet piekļūt pie paša… Pie kājām un — tā un tā … Sak, nodomāts nogalināt tevi, lielo valdnieku… Mēs, kā tavi uzticamie kalpi, kā krustu esam skūpstījuši…

—   Nemāci, zinām paši…

—   Gan pateiksim…

—   Ejiet, puiši…

15

Nebij ko domāt karot ar diviem bataljoniem — Preobraženskas un Semjonovas. Trīsdesmit tūkstoši strēļu, iedzīvotāji, ārzemnieku kājnieki, ģenerāļa Gordona zaldātu pulks nospiestu rotaļniekus kā mušas. Boriss Goļicins uzstāja: mierīgi jāpaliek Preobraženskā līdz pavasarim. Drīz vien uznāks rudens šķīdonis un sala — strēļus ar pagali nenodzīsi no krāsns karot. Bet pavasarī, tad redzēs, ko darīt. Jādomā, ka sliktāk nebūs, sliktāk gan Sofijai un Vasilijam .Vasiļjevlčam: pa ziemu bajāri galīgi sanaido- lies, sāks pārlaisties uz Preobražensku; algu strēļiem neizmaksās — kase ir tukša. Tauta cieš badu, miesti, amatnieki izpostīti, tirgotāji sten vien. Bet, ja Sofija tomēr saceltu karaspēku trauksmē, — jādodas līdz ar rotaļniekiem uz Troicas Sergija klosteri nepieejamu sienu aizsardzibā, — vieta labi pārbaudīta, var pasēdēt tur gadu vai vairāk.

Pēc Borisa Goļicina padoma no Preobraženskas slepeni aizsūtīja uz Troicu dāvanas arhimandrītam Vikentijam. Itoriss Aleksejevičs pats divas reizes aizbrauca turp un I runāja ar arhimandrītu, lūgdams aizsardzību. Ģenerālis Zommers katru dienu sarīkoja skates un aprobācijas — no lielgabalu šāvieniem pilī izplīsa vai visi logi. Bet, kad Pēteris ieminējās par Maskavu, Zommers tikai drūmi ļ dvesa ūsās: — Nu, lūkosim aizstāvēties… — Atbrauca Leforts, bet tikai reti, — vienmēr skaidrā prātā, galants, f ar biklu smaidiņu, un tā izskats visvairāk biedēja Pēteri… Pat Lefortam viņš vairs neticēja. Naktīm Pēteris bieži pamodināja Aleksašku, abi kaut kā uzmeta kaftānus un gāja pārbaudīt sardzi. Ilgi nakts miklumā stāvēdams Jau- zas krastā, Pēteris lūkojās uz Maskavas pusi — tumsa, nevienas uguntiņas un draudošs klusums.

Aiz dzestruma nodrebējās, drūmi pasauca Aleksašku un vilkās gulēt.

Tikai pašas pirmās naktis pēc atgriešanās viņš gulēja ar sievu. Pēc tam pavēlēja sarīkot sev gultu pils piebūvē, zemā, pieliekamajam līdzīgā istabiņā ar vienu logu, — caram uz lāvas, Aleksaškam uz grīdas, uz voiloka. Jevdokija visas acis izraudājusi, gaidīdama savu ķepainīti, — viņa bij grūta, ceturtā mēnesī, — sagaidīja, bet nu atkal nevarēja asaras noslaucīt. Gribēja skriet uz ceļu pretim vīram, bet vecenes nelaida. Izrāvās, priekštelpā metās pie dārgā vīra, — viņš ienāca garš, vājš, svešs, — piekļāvās ar seju, rokām, krūtīm, vēderu… Ķepainītis noskūpstīja cietām lūpām, — viss deguta, tabakas piesmirdis, pavaicāja tikai, ātri pārlaidis roku viņas piebriedušajam vēderam: — Nu, nu, bet kāpēc tu nerakstīji par tādu lietu? — un uz acumirkli atmīaiga viņa seja. Iegāja ar sievu pie māte§ — paklanīties. Runāja aprauti, nesaprotami, raustīja plecus un vienmēr kasījās. Beidzot Natalija Kirilovna teicai — Valdniek mans, Petjeņka, pirti jau no paša rīta kurinām. — Savādi paskatījās mātē. — Māmiņ, man neknieš aiz netīruma. — Natalija Kirilovna saprata, un asaras viņai noritēja pār vaigiem.

Tikai uz trim naktīm Jevdokija iedabūja viņu guļamistabā, — kā viņa to gaidīja, kā mīlēja, kā cerēja apglāstīti Bet nobijās, apmulsa vēl ļaunāk kā tonakt pēc laulībām, nezināja, ko jautāt ķepainītim. Un gulēja uz pērlēm izšūtiem spilveniem kā pēdējā muļķe. Viņš miegā sadrebējās un kasījās. Viņa baidījās pakustēties. Bet, kad viņš aizgāja gulēt pieliekamajā, — aiz kauna pret ļaudīm nezināja, kur acis griezt. Bet Pēteris šķitās sievu pilnīgi aizmirsis. Visu dienu vienās rūpēs, skrejā, čukstēšanā ar Goļicinu…

Tā iesākās augusts… Maskavā bij draudoši, Preobra- ženska — drausmā uzmaņā.

16

—  Min herc, bet kā būtu, ja tu aizrakstītu Romas cēza- ram, lai dod karaspēku?

—   Muļķis…

—   Es, vai? — Aleksaška pielēca četrrāpus uz voiloka. Pierāpās klāt. Acis viņam spridzēja. — Nepavisam es nerunāju muļķības, min herc. Un lūgt vajag tūkstošus desmit kājnieku zaldātu… Vairāk ne… Tu parunā ar Borisu Aleksejeviču.

Aleksaška piesēda galvgalī. Pēteris gulēja uz sāniem, ceļgalus sarāvis, segu galvai pārvilcis. Aleksaška košļāja lūpu.

—   Naudas mums, protams, tam nav, min herc… Naudas vajag… Bet mēs piemānīsim … Tādu ķeizaru mēs nepiemānīsim? Es pats būtu ar mieru aizbraukt uz Vīni… Ek, nudien, tad mēs ietu uz Maskavu, pret strēļiem.

—   Vāķies pie velna…

—   Nu labi… — Aleksaška tikpat žigli palīda atkal zem kažoka. — Es Jau nesaku, ka mums jāiet lūgties zviedrus vai tatārus… To es arī saprotu. Ja negribi — nevajag … Jūsu darīšana …

Pēteris zem segas noteica neskaidri, it kā caur sakostiem zobiem:

—   Par vēlu izdomāji.

Apklusa abi. Istabiņā bij karsti. Zem krāsns skrabinājās pele. Tālumā dzirdēja saucienu: — Uzmanies! — tur sargi kliedza pie Jauzas. Aleksaška sāka elpot vienmērīgi.

Pēteris visas šīs dienas mocījās ar bezmiegu. Līdzko tikai galva taisās ieslīgt spilvenā, tūliņ jaušas neskaņi kliedzieni! — Ugunsgrēks, ugunsgrēks! — Un sirds nodreb kā jēra ļipa.». Miegs — projām. Apmierinās atkal, liet auss tver — it kā kaut kur attālu mājā aiz baļķu sienam kāds raudātu… Daudz ko viņš pārdomāja šajās naktis… Atcerējās: lai arī apspiesti un nomalītē, tomēr bezrūpīgi pagājuši šie gadi Preobraženskā — jautri, trokšņaini, bez jēgas un pavisam muļķīgi… Nu izrādās: kļuvis visiem svešs… Vilcēns, zaldātiem brālis… Nodejoja, norotaļojās — un nu jau slepkavnieku nazis pie sirds…

Atkal miegs bij prom. Pēteris saritinājās vēl ciešāk zem segas.

…Māsiņa, māsiņa, nekauņa, asinskārā… Platām gūžām, tuklu kaklu… (Atminējās, kā viņa stāvēja baznīcā zem uzjuma.) Nosārtināta vīrieša seja — miesniece! Granātas likusi izkaisīt uz ceļa… Slepkavas sūta ar nazi… Virtuvē vakar atrada muciņu ar kvasu, labi, ka deva vispirms sunim palakt — nosprāga …

Pēteris mēģināja aizdzīt domas… Bet niknums pats traucās deniņu dzīslās… Nogalināt! Laikam ne zvērs, neviens cits cilvēks tā nealka dzīvot kā Pēteris…

—   Aleksaška… Velns, ko tu guli, padod kvasu…

Aleksaška sastulbis izlēca no kažoka apakšas. Kasīdamies atnesa kausiņā kvasu, pats iestrēba papriekšu, tad pasniedza. Nožāvojās. Abi parunājās mazliet. — Uzklausies, — skumji, bezmiedzīgi atskanēja no tāluma…

—   Liksimies uz auss, min herc!

Pēteris pārsvieda lāvas malai kailās kājas… Tagad vairs nelikās, — smagi soļi steidzīgi dimdēja ejās… Balsis, iekliedzieni… Aleksaška vienās apakšdrēbēs ar divām pistolēm rokās stāvēja pie durvīm.

—  Min herc, šurpu skrien …

Pēteris skatījās uz durvīm. Pieskrēja… Pie durvīm apstājās… Dreboša balss:

—  Valdniek, celies augšā, nelaime…

—  Min herc, tas ir Aļoška …

Aleksaška attaisīja aizbīdni. Ienāca, smagi elsodami, — Ņikita Zotovs basām kājām, baltām acīm; aiz viņa preobra- žensKļesf. Aleksejs Brovkins un ūsainais Buhvostovs iestiepa divus strēļus, it kā tie bijuši maisi bez kauliem, — blraās, tTlafi sapinkoti, lūpas atkārušās, acis bez dzīvības.

Aiz pārbīļa balsi pazaudējis, Zotovs nočukstēja;

—   Melnovs un Ladigins no Jātnieku pulka, no Maskavas pārbčguši…

Strēļi turpat no durvīm metās zemē uz voiloka un sāka kliegt neganti, pēc iespējas briesmīgāk:

—   Vai-vai, valdniek, tētiņ, beigta tava galviņa, vai- vai… Un ko nodomājuši pret tevi, miesīgu tēvu, vācas kopā neskaitāmi pulki, tērauda nažus trin. Spaskas tornī dimd trauksmes zvans, tauta skrien no visām malām…

Visā augumā drebēdams, salipušās cirtas mētādams, kreiso kāju aiz krampjiem spārdīdams, Pēteris iebļāvās vēl briesmīgāk nekā strēļi, atgrūda Ņikitu un tāds pats, kā bij, — vienā kreklā aizskrēja pa ejām. Visur pa durvīm vecenes bāza laukā galvas, pamira.

Pie sētas durvīm drūzmējās pārbiedētie kalpotāji. Pamanīja, ka izskrien kāds — balts, garš, it kā akls, rokas uz priekšu izstiepis… — Mīļie, cars! — aiz izbailēm daži pakrita zemē. Pēteris izskrēja ļaužu pūlim cauri, izrāva sardzes oficierim pavadu un pātagu no rokām, uzlēca sedlos, kāju pēdām kāpšļos netrāpījis, un, zirgu kapādams, aizauļoja — pazuda aiz kokiem.

Aleksaška bij mierīgāks: paspēja uzvilkt svārkus un zābakus, uzkliedza Aļoškam: — Paķer cara drēbes, dzenies pakaļ! — un ar otru sardzes zirgu aizlēkšoja Pēterim pa pēdām. Panāca to tikai Sokoļņiku birzī, jājot bez kāpšļiem un pavadas. .

—   Stāvi, stāvi, min herc!

Birzī pa augsto galotņu starpām spīdēja rudens spodrās zvaigznes. Bija dzirdama čaboņa. Pēteris skatījās apkārt nodrebēdams, sadunkāja zirgu papēžiem, lai atkal lēkšotu, tālāk. Aleksaška tvēra viņa zirgu, nikni čukstēdams, atkārtoja:

—   Tad pagaidi jel, kur tu tā bez biksēm, min herc!

Papardēs tarkšoši nosprauslojās, — spārniem aizķerdams, pacēlās rubenis un kā ēna aizslīda gar zvaigznēm. Pēteris tikai pieķēra roku kailajām krūtim tajā vietā, kur sirds. Aleksejs Brovkins un Buhvostovs piejāja ar drēbēm. Trijatā steigdamies kaut kā apģērba caru. Pielēkšoja vēl cilvēku divdesmit, galdziņi un oficieri. Uzmanīgi izjāja no birzs. Maskavas pusē plaiksnījās vāja blāzma un bij nojaušama it kā zvana. Pēteris novilka caur zobiem:

—   Uz Troicu …

Lēkšoja pa meža ceļiem, tuksnesīgajiem laukiem uz Troi- cas ceļu. Pēteris jāja, pavadu palaidis, — trijstūrenes cepuri uz acīm. Laiku pa laikam viņš nikni pātagoja zirga kaklu. Priekšā un aiz viņa — divdesmit trīs cilvēki. Platļ plakšēja pakavi pa sauso ceļu. Pauguri, nogāzes, apšu un berzu meži. Debesis austrumu pusē sāka mesties zaļganas. Zirgi nokrācās, vējš svelpa ausis. Vienā vietā kāda ēna metās sāņus prom, — nepaguva saskatīt, vai tas bij zvērs vai kāds pieguļā izjājis zemnieks, nāvīgi pārbijies, metās zālē…

Nepieciešami bij nokļūt Troicā pirms Sofijas. Atausa gaisma, dzeltena un tuksnesīga. Daži zirgi pakrita. Tuvējā iebraucamajā vietā pārsedloja, ne brīdi neatpūtušies, lēkšoja tālāk. Kad tālumā paslējās cietokšņa jumtu asās muguras un spilgti iedegusies rīta ausma atmirdza kupolos, Pēteris apturēja zirgu, pagriezās atpakaļ, paspīdināja zobus. Soļiem iejāja pa klostera vārtiem. Caru nocēla no zirga, pusdzīvu aiz kauna un noguruma ienesa arhiman- drlta istabiņā.

17

Notika tas, ko negaidīja ne Maskavā, ne Preobražen- skā, — Sofija nevarēja savākt strēļus, trauksmi Spaskas tornī tā ir nezvanīja. Maskava tonakt vienaldzīgi gulēja. Preobraženska bij atstāta… Visi — Natalija Kirilovna ar grūto vedeklu, tuvīnie bajāri, galdziņi, kājnieki, kalpotāji un abi rotaļnieku pulki ar lielgabaliem, mortīrām un kaujas lādiņiem aizgāja uz Troicu.

Kad otrā dienā Sofija atradās mājas baznīcā pusdienas dievkalpojumā, bajāriem cauri izspraucās Saklovitijs. Seja viņam bij briesmīga. Sofija izbrīnījusies pacēla uzacis. Viņš ar šķību smīnu noliecās pie tās:

—   Caru Pēteri padzinuši no Preobraženskas, vienā kreklā aizbēdzis, velns, nezin uz kurieni…

Sofija saknieba lūpas, noteica vienaldzīgi:

—   Kāpēc viņš lai neskraida, kad uznāk trakums.

Likās, ka nekas svarīgs nav noticis. Bet tajā pašā dienā

tika zināms, ka Lavrentija Suhareva strēļu pulks pilnā sastāvā aizgājis uz Troicu, — nesaprotami, kad un kas paspējis to aizmānīt, — laikam gan Boriss Goļicins, Lavrentija vecu vecais žūpu brālis. Maskavā sākās liela čukstēšanās. Naktīm nočīkstēja vārti, te pa vieniem, te pa otriem izbrauca bajāra kariete un pa baļķu klāju dārdēdama visā jaudā joņoja uz Jaroslavas ceļu.

Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins pavadīja naktis ar Medve- devu, ar burvības piepalīdzību mēģinādams izzīlēt savu likteni, Bet dienu miegains klīda pa pili un piekrita visam, ko tam ieteica. Saklovitijs skraidīja pa pulkiem. Sofija gaidīja, trakās dusmas slēpdama …

Negaidīti uz Troicu ar visiem piecsimtniekiem, simtniekiem un daļu strēļu aizgāja pulkvedis Ivans Ciklers, kas pirms septiņiem gadiem izvilka no baznīcas slēptuves zem altāra carienes brāli Ivanu Kjriloviču. Tas bij Sofijas uzticības vīrs un, protams, Pēterim piedošanu lūgdams, atklāja visus carienes nodomus.

Dabūjusi zināt par Cikleru, Sofija pavisam samulsa. Uz ko tagad var palaisties, kad jau tik uzticīgi suņi aiziet? Bet no Troicas visos deviņpadsmit strēļu pulkos sāka ierasties vēstneši ar vēstulēm (Borisa Goļicina rokas rakstītām, ar šķību, tintes lāsēm apraibotu parakstu — «Ptr»), kur bij pavēlēts pulkvežiem un uradņikiem bez kavēšanās doties pie cara Pētera lielas valsts lietas dēļ…

Vēstnešus pie aizšķēršiem piekāva un vēstules tiem atņēma, bet daži tomēr paguva izlavīties līdz pulkiem un nolasīt tur pavēli. Tad Sofija lika pasludināt: — Kas iedrošināsies iet uz Troicu, tam nocirst galvu… — Pulkveži teica: — Labi, neiesim. — Vasilijs Vasiļjevičs izdomāja sūtīt uzticamus cilvēkus pie tām strēļu sievām, kuru vīri pārgājuši pie Pētera, un, tās iebiedējot, pierunāt rakstīt vīriem, lai griežas atpakaļ. Tā arī izdarīja, bet nekas liels no tā tomēr neiznāca.

Aizsūtīja uz Troicu patriarhu Joakimu — pierunāt samierināties. Patriarhs brauca labprāt, bet turpat arī palika, pat neatrakstīja Sofijai. Nāca jaunas Pētera pavēles pulkiem, tirgotāju un melnajiem simtiem, priekšpilsētām un miestiem… «Bez vilcināšanās ierasties Troicas klosterī, bet, ja kas neieradīsies, tiks sodīts ar nāvessodu…» Iznāca tā: ij te galva nost no pleciem, ij tur. Pulkveži ŅeČajevs, Spiridonovs, Normatskis, Durovs, Sergejevs, pieci simti uradņiku un daudzi ierindas strēļi, tirgotāju un miestu izvēlētie lielās briesmās ieradās Troicā. Cars Pēteris, krievu drēbēs ģērbies, uz lieveņa stāvēdams, — līdzās viņam Boriss Goļicins, abas carienes un patriarhs, — pacienāja atnācējus ar mēriņu degvīna, un viņi vaimanāja, raudādami un lūgdami izbeigt šīs jukas. Tajā pašā dienā Suhareva pulkā sāka kliegt: — Iesim uz Maskavu ķert rokā neliešus!

Vasilijs Vasiļjevičs teicās saslimis. Saklovitijs, tagad baidīdamies rādīties, slepeni dzīvoja pils tālākajās istabās. Gladkijs ar biedriem slēpās Medvedeva sētā. Kremlī aizslēdza visus vārtus. Uz vaļņiem izvēla lielgabalus. Nekur nevarēdama norimties, Sofija klaiņoja pa tukšajām istabām, — soļi viņai bij smagi, rokas saņemtas zem krūtīm. Labāk tad atklāta cīņa, sacelšanās, slaktiņš nekā šis mirstošais klusums pilī. Kā sapnis no atmiņas — izgaisa vara, aizritēja dzīve.

Bet pilsētā viss bij it kā mierīgi. Kā vienmēr trokšņoji laukumi un tirgi. Naktīm skanēja sargu klabekļi, dziedāja gaiļi. Karot nevienam negribējās. Likās, visi aizmirsuši Sofiju, kas vientuļa dzīvoja aiz Kremļa sienām.

Tad viņa saņēma drosmi un divdesmit devītajā augustā viena ar kalponi Verķu karietē un nelielu sardzi pati aizbrauca uz Troicu.

18

Dienu un nakti virs Jaroslavas ceļa stāvēja putekļu mākonis, — no Maskavas pa to devās kājnieki un jātnieki, ripoja karietes. Pie Troicas sienām, apkārtnes miestos un laukos drūzmējās vezumi, kūpēja sārti, — troksnis un plūkšanās ik brīdi dēļ vietas, dēļ maizes, dēļ zirgu barības. Klosterī tādu uzbrukumu nebij gaidījuši, klētis drīz vien iztukšoja, kaudzes laukā izvazāja. Bet strēļus un kalpotājus barot vajadzēja labi. Pēc pārtikas sūtīja nodaļas uz apkaimes sādžām, drīz vien arī tur vairs nepalikās ne cāļa. Un tomēr pie Troicas arvien vēl bij bieza burzma un ēdamā trūkums. Daudz augstu bajāru dzīvoja teltīs, cits pagalmā, cits tieši uz ielas. Cara iznākšanu gaidīja, sēdēdami uz lieveņa saules kvēlē, turpat ēda tāpat sausu. Grūti nācās šādas drūzmas un grūstīšanās dēļ atstāt mierīgās Maskavas sētas, kur pat svešs putns neielaidās. Bet visi saprata — risinās liels notikums, vara mainās. Bet vai uz labo pusi? Šķita, ka ļaunāk kā tagad nevar vairs būt: visa Maskava, visa tauta, visa Krievija — vienās brūcēs, skrandās, nabaga. Vakariem, sēdēdami pie sārtiem, gulēdami zem ratiem, cilvēki izrunājās brīvi un pēc patikas. Visos laukos apkārt klosterim skanēja balsis, sārtoja ugunskuri. Nezin no kurienes uzradās zemnieki, kas prata burvības,— dīvaini mirkšķinādami, bārstīja cepurē pupas, notupušies izklāja zemē nelielu lakatiņu, — zīlēja uz pupām, kam patikās: izber tās trīs kaudzītēs, pārvelk ar pirkstiem un klusi, glaimīgi pareģo;

— To, sak, ko gribēji, to tu dabūsi, par ko domā, — nešaubies, baidies no tā, kas vīzēs nestaigā, aitādas kažoku nenēsā, — kam seja balta. Gar trešo māju neej, pret trim zvaigznēm ūdeni nenolaid. Sagaidīsi savu gaidāmo — varbūt drīz, varbūt ne, āmen. Paldies nesaki, velc grasi no mutes laukā …

Galvas sajauca zīlētāji zemnieki, krēslā ložņādami pa ratu spraugām.

—   Carevnai mugurkaula dzīsla pārstiepusies, — viņi čukstēja, — kņazs Vasilijs Goļicins nesadzīvos ne līdz pirmajam sniegam… Gudrs, ka no viņiem aizgāja… Cars Pēteris vēl zaļš, bet viņa vietā domā cariene un patriarhs, tie šajā lietā tie galvenie… Par pašu kodolu viņi stāvēs… Bet pats kodols būs šāds: bajāriem vairs neļaus karietēs braukt, atstās katram tikai pa vienai sētai, tikai tā, lai varētu dzīvot. Un labākie izvēlētie no tirgotājiem un no priekšpilsētniekiem ies uz pili un pasacīs noteikti — šito, sak, dariet, bet to nevajag.., Visus ārzemniekus izdzīs no Krievijas, bet viņu sētas atdos izlaupīt. Zemniekiem un dzimtkalpiem būs brīve, — dzīvo, kur gribi, bez pārpūles, bez klaušām…

Tā zīlnieki un burvji pareģoja pēc pupām, tāpat domāja arī tie, kas viņos klausījās. Pār klosteri vienmēr dunēja svētdienas zvani. Baznīcas atvērtas, apgaismotas svecēm, bargas klostera dziesmas skanēja dienu un nakti.

Mazā gaismiņā cars Pēteris nokāpa no lieveņa un devās uz dievkalpojumu — labajā pusē viņam cariene-māte, kreisajā — patriarhs. Vēlāk ieradās pie tautas, cariene pati jaunpienācējiem pasniedza pa mēriņam degvīna; patriarhs, dievkalpojumu un gavēņa pavisam sažuvis, bet pacilātā garā, viņiem teica:

—   Pēc dieva prāta jūs darāt, ka aizejat no dumpiniekiem un bīstaties cara, — un zibsnīja acīm pret Pēteri. Cars, krievu drēbēs ietērpies, — zīda mutautiņu tīrās rociņās, bij rāms, vāju seju, nokārtu galvu. Trešo nedēļu neņēma mutē pīpi, nedzēra degvīnu. Darīja to, ko viņam lika māte; patriarhs vai Boriss Goļicins, no klostera ārpus mūriem nerādījās. Pēc pusdienas dievkalpojuma apsēdās arhi- mandrīta istabiņā zem svētbildēm un deva bajāriem noskūpstīt roku. Atmeta ātro izrunu un acu bolīšanu, atbildēja cēli un klusi — ne pēc sava prāta, bet pēc vecāko padoma. Natalija Kirilovna nebeidza vien atkārtot tuvīniem bajāriem:

—   Nezinu, kā pateikties dievam, — gluži kā pie prāta nācis valdnieks, tāds patiess, tāds cienīgs kļuvis…

No ārzemniekiem pie viņa pielaida tikai Lefortu — un arī tad nevis pieņemšanā vai ēdamistabā, bet pa vakariem, — sargādamies, lai patriarhs neieraudzītu, viņš atnāca pie cara istabiņā. Pēteris klusēdams saķēra tā vaigus ar rokām, skūpstīja, atvieglots atelpoja. Nosēdās cieši blakām. Leforts lauzītā čukstā pastāstīja šo un to, smīdināja, drošināja, bet pa starpām ģeķībām pateica arī lietišķas domas.

Viņš saprata, ka Pēteri nomoka kauns par savu bēgšanu vienā kreklā, un minēja piemērus no «Broniusa hištorijas», kur karaļi un slaveni karavadoņi tāpat ar viltību glābuši savas dzīvības. — «Kāds franču hercogs bij spiests apģērbties sieviešu drēbēs un ar vīrieti likties gultā, bet otrā dienā ieņēma septiņas pilsētas… Karavadonis Nektārijs, redzēdams, ka ienaidnieki viņu pārspēj, ar savu pliko pauri ienaidniekus nobiedēja un bēgt piespieda, bet vēlāk kaunam neizbēga un savu pliko pauri ragiem izgreznoja, lai gan savu slavu ar to nemazināja,» — tā stāsta Bro- niuss. Smiedamies Leforts spēcīgi spieda vasku aptecinātās Pētera rokas.

Pēteris bij nepiedzīvojis un straujš. Leforts allaž atkārtoja, ka cīņā ar Sofiju vispirms vajadzīga uzmanība: ar varu nelauzties kautiņā — kautiņi tagad visiem apnikuši, — bet, klostera svētīgiem zvaniem skanot, apsolīt no Maskavas plūstošajai tautai mieru un labklājību. Sofija nogāzīsies pati kā nopuvis stabs. Leforts iečukstēja:

— Staigā cienīgi, Pēter, runā laipni, skaties rāmi, stāvi dievkalpojumos, cik kājas tur, — visiem tu būsi tīkams. Lūk, viņi teiks, — tādu kungu pats dievs mums sūtījis, zem tāda dabūsim atpūsties.,, Lai kliedz un kaujas Boriss Goļicins…

Pēteris pabrīnījās par sirdsdrauga Franča saprātu. — Franciski vārds politika nozīmē — zināt, kas pašam noder, — Leforts skaidroja. — Franču karalis Luijs Vienpadsmitais gāja ciemos pie paša nabagākā zemnieka, — ja viņam zemnieks bij vajadzīgs, un, ja vajadzīgs, ievērojamam hercogam vai grāfam bez žēlastības cirta galvu nost. Viņš mazāk karoja, vairāk nodarbojās ar politiku, bij lapsa un lauva, ienaidniekus izpostīja un valsti padarīja bagātu…

Brīnišķi bij klausīties viņā: dejotājs, uzdzīvotājs, jokdaris, bet te piepeši prata runāt par to, par ko krievi ij neiepīkstējās. — Pie mums katrs velk uz savu pusi, bet gar valsti nevienam nav nekādas daļas: vienam pirmajā vietā peļņa, otram gods, citam — kad tikai vēderu piestampāt. Tik mežonīgu tautu varbūt vēl tikai Āfrikā var atrast. Ne amatu, ne karaspēka, ne flotes… Viens tikai prātā — trīs ādas noplēst, un tās pašas nekur neder.

Tādus vārdus viņš runāja droši, nebaidīdamies, ka Pēteris aizstāvēs Trešo Romu… It kā ar sveci rokā viņš iespiedās Pētera mežonīgā, salkušā, satrauktā prāta biezokņos. Jau uguntiņa priekšā Sergija svētbildei skāra za|o stiklu, bet aiz loga noklusa sargu soļi, — Leforts, pasmīdinājis ar jociņu, atkal pievērsās savam:

— Tu esi ļoti gudrs cilvēks, Pēter… O, es ilgi esmu klaiņojis pa pasauli, redzējis visādus cilvēkus… Tev atdodu savu zobenu un dzīvību… (Sirsnīgi ielūkojās brūnajās, izspiedušajās acīs Pēterim, kas sēdēja kluss, it kā šajās dienās pārdzīvojis daudzus gadus.) Uzticami un gudri cilvēki tev vajadzīgi, Pēter… Nesteidzies, pagaidi, — mēs atradīsim jaunus cilvēkus, tādus, kas lietas labā, kas par tavu vārdu ugunī ies, tēvu un māti nežēlos… Bet bajāri lai tikai ķildojas savā starpā dēļ vietām, dēļ goda — tiem jaynas galvas nepieliksi, bet nocirst tās nekad nebūs par vēlu… Nogaidi, nostiprinies, vēl tu esi par vāju cīnīties ar bajāriem. Būs mums arī jautrība, čala, skaistas meičas… Kamēr asinis karstas — uzdzīvo, naudas pietiks, tu esi cars…

Tuvu čukstēja viņa plānās lūpas, uzgrieztās ūsiņas kutināja Pētera vaigu, te mīļi, te atkal cieti, viņa acu redzokļi te laipni, te atkal bargi staroja dziļā saprātā un negantībā… Mīlamais cilvēks lasīja domas, vārdiem pateica to, kas tikai kā neskaidri apjausta iekāre klīda Pētera smadzenēs…

Natalija Kirilovna nevarēja vien nobrīnīties, — kur Pēterim radies tik daudz saprāta; nejaudāja nopriecāties par viņa cēlumu: māti un patriarhu godā, tuvīnos bajārus klausa, guļ ar sievu, iet pirtī. Kā roze rudenī Natalija Kirilovna klosterī atziedēja: piecpadsmit gadu nodzīvojusi par pameslu, bet nu augstdzimušie kņazi no jauna spraucas, elkoņiem grūstīdamies, lai paklanītos carienes māmiņai; bajāri, okoļņičiji mutē skatās, lai tūliņ mestos izpildīt, ko pateiks. Dievkalpojumā stāv pirmajā vietā, pirmajai viņai patriarhs pasniedz krustu. Izgājienos tauta krīt > zemē, plānprātiņi, kropļi, ubagi gaudodami slavina viņu, rāpo pieskarties viņas drēbju apmalei. Balss Natalijai Kirilovnai kļuvusi rāma un mierīgi plūstoša, skats valdniecisks. Viņas istabiņā uz soliem un lādēm, karstumā nepakustēdamies, sēdēja bajāri āra kažokos. Vistuvākais no visiem, maziņā Pētera auklētājs Tihons Ņikitjevičs Strešņovs, — ap lūpām laimīgs smaids, acis skropstu aizsegtas, lai ļaudis neprāto velti, vai viņš ir viltīgs vai gudrs; bargais, rudmatainais, platsejainais kņazs Ivans Borisovičs Trojekurovs; svainis Pēteris Abramovičs Lopuhins, tam izspiestie vaigu kauli kvēloja, kailie acu plaksti bij sarkani — tik ārkārtīgi šim īsiņajam, sausajam večukam kārojās tikt drīzāk pie valdīšanas; pret krāsni atzvēlies, rokas rāmi salicis, snauda līkdegunis, čigānam līdzīgais kņazs Mihaila Alegukovičs Cerkaskis. Mēneša vidū atbrauca Fjodors Jurjcvičs Romodanovskis un arī sāka sēdēt pie carienes, — ūsas noglaudīdams, grozīdams izspiestās stiklainās acis, milzīgo vēderu līgodams, pūta.

Cariene, ienākdama savā istabiņā, ikvienu sauca vārdā un tēva vārdā, apsēdās vienkāršā krēslā, turēdama pirkstos paņemto dievmaizīti. Blakus — brālītis Ļevs Kirilovičs, sārts, tukls, cienīgs, un bajāri nesteigdamies runājās ar viņiem par valsts lietām: ko iesākt ar Sofiju, ko darīt ar Miloslavskiem, — kuru aizsūtīt trimdā, kuru ieslodzīt klosterī un kuram bajāram nāktos vadīt šo vai to pri- kazu …

Boriss Aleksejevičs Goļicins reti atnāca pie carienes, tikai visnepieciešamākajā gadījumā, — viņam bij kauns sava brālēna pēc un arī vaļas nebij: dienu un nakti rakstīja vēstules, veda sarunas ar Maskavu, pārmānīja no turienes pulkus, vadīja nopratināšanas, gādāja pārtiku karaspēkam. Nekādus padomus neklausīja — bij vēl iedomīgāks un lepnāks par Vasiliju. Vieglās zeltītās bruņās, itāliešu bruņucepurē ar sarkanām spalvām, grezns, iedzēries, sagrieztām ūsām jādīja pa pulkiem ugunīgi straujā ķēvē ar zelta auklām sapīņātām krēpēm un asti. No samta sedliem noliecies, saskūpstījās ar jaunatnākušiem pulkvežiem. Roku sānos iespriedis, pielēkšoja strēļiem, kas kā nopļauta zāle krita ceļos.

—  Sveiki, zēni! — viņš kliedza aizsmakušā balsī, un zods bārdas pāršķirtnes vietā viņam tumši piesarka. — Dievs jums piedos, cars pažēlos. Izjūdziet vezumus, vāriet biezputru, valdnieks dāvā jums mucu degvīna…

—   Re, kāds jautrs Boriss, — strēļi teica savām sievām uz vezumiem, — redzams, te tās lietas stāv labi, — prātīgi darījām, pārmezdamies šajā pusē.

Boriss Goļicins viens pats par visiem vadīja visas lietas. Bajāri bij laimīgi, ka ne par ko nav jāraizējas, — tīkamāk taču sēdēt istabiņā pie carienes, domāt — mierīgāk. Tikai Dolgorukiji, Jakovs un Grigorijs, kas paklāja teltī dzīvoja metropolīta pagalmā, niknojās uz Borisu: — Septiņus gadus cietām no Vasilija, nu atkal Boriss mūs dīdīs! Dzeguzi apmainījām pret vanagu. — Arī patriarhs viņu nemīlēja par to, ka plītējis kopā ar Pēteri Kukujā, par viņa latīņu valodu, par labvēlību pret ārzemniecisko. Bet pagaidām arī patriarhs cieta klusu.

Divdesmit devītajā augustā pie apkaltajiem klostera vārtiem atauļoja strēlis bez cepures, sakapātu svārku, apputējušu seju, — tikai izvalbītie acu baltumi spīdēja. Paslēja sapinkotās bārdas ķīli pret torni virs vārtiem un kliedza briesmīgā balsī:

—  Valdnieka lieta!

Atvēra čīkstošos vārtus, nocēla strēli no pārmocītā zirga — spēcīgs vīrs bij, bet it kā nevarēja vairs paiet, — tā aizkusis, traukdamies valdnieka lietā, tāpēc viņu rūpīgi zem rokas ieveda pie Borisa Goļicina. Gāja, galvu apkārt grozīdams. Ieraudzījis uz lieveņa Borisu, metās zemē tam pie kājām:

—   Sofija desmit verstis no šejienes, Vozdviženkā.,.

19

Pie pirmā aizšķērša Vozdviženkas sādžā aizturēja valdnieces karieti. Sofija pavēra karietes stikla durtiņas, ieraudzījusi dažus pazīstamus strēļus, dūrēm draudēdama, sāka lamāt tos par nodevējiem un Kristus pārdevējiem. Strēļi nobijās, norāva cepures, bet, kad kariete atkal sāka kustēties, āvu kātiem aizkrustoja ceļu, sagrāba zirgus aiz iemauktiem. Tad nobijās Sofija un pavēlēja aizvest sevi kaut kadā sētā.

Zemnieki un sievas bāza galvas pa vārtiņiem, puikas sarāpās uz jumtiem skatīties, suņi ņirdza zobus uz karieti. Sofija atkritusi sēdēja bāla, sašļukusi no kauna un dusmām. Verķa bij nokritusi viņai pie kājām, kroplis-punduris Ignaška, aršīnas garš, zvārguļotu cepuri galvā, īsa laika dēļ paņemts līdzi, raudāja ar visu krunkaino sejiņu. Aizveda bagāta krodzinieka sētā. Sofija pavēlēja, lai saimnieki visi aizvācas, un iegāja istabā, kur Verķa tūliņ ar cariskajiem lakatiem apsedza gultu, lādes, solus, aizdedzināja lampiņas, un Sofija atgulās. Nelaimes nojauta kā dzelzs stīpa sažņaudza galvu.

Nebij vēl pagājušas divas stundas, kad atskanēja pakavu dimdoņa un zobena šķindoņa pret sedlu kāpsli. Atļauju neprasījis, — kā krogā — istabā ienāca galdzinis

Ivans Ivanovičs Buturļins kabatās sabāztām rokām, pakausi atstumtu cepuri;

—   Kur carevna?

Izplestiem pirkstiem Verķa metās pretī, grūda.

—   Prom, prom, nekauņa!… Viņa taču guļ…

—   A, guļ, nu tad pateic carevnai, lai uz klosteri nenāk …

Sofija uzlēca. Skatījās, līdz kamēr Buturļins nomauca

cepuri.

—   Iešu uz klosteri… Pasaki brālim, ka braukšu turp…

—   Kā nu gribi… tikai valdnieks tā pavēlēja, ka tev šeit jāgaida sūtnis, kņazs Ivans Borisovičs Trojekurovs, bet līdz tam nedrīkstam tevi no šejienes izlaist…

Buturļins aizgāja. Sofija atgulās atkal. Verķa apsedza to ar kažociņu, lai tā netrīcētu. Krēšļojās istabas vizļa lodziņš. Bij dzirdama gana pātagas plikšēšana, māva govis, vārti čīkstēja. Un pēc tam atkal — klusums. Zvārgulīši pie Ignaškas cepures žēli džinkstēja, — jokdaris sašļucis sēdēja uz lādes, kājas nokāris. «Ari šitas jau taisās apbedīt mani…» Sofija drebēja aiz dusmām. Varējusi aizsniegt ar roku — noveltos viņš no lādes… Bet rokas gulēja svina smagas…

—   Verķa, — viņa pasauca klusu, zemā balsī, — neaizmirsti atgādināt par Vaņku Buturļinu, kad būšu klosterī…

Gar roku noglaudās Verkas vēsās lūpas. Pelēkās krēslas rēgos sāka rādīties Vaņkas kailā mugura, sasietās, sazilē- jušās rokas, paspīda asmenis, lāpstkauli viņam izcēlās un atšļuka, galvas vietā — asiņains pūslis… Mācies uzvesties pieklājīgi!… Sofija valdīdamās atvilka elpu.

Par sūtni no Troicas brauc Trojekurovs. Pirms divām nedēļām viņa to sūtīja no Kremļa pie Pētera, — atgriezās, neko nenorunājis. Toreiz Sofija dusmās nepielaida viņu pie rokas. Saņēma ļaunā vai nobijās? Prātā gluži neievērojams bajārs, tikai izskatā bīstams. Sofija nolaida pār gultas malu tuklās kājas, novilka svārku apmali pār samta kurpēm.

—   Verķa, padod lādīti…

Verķa nolika uz pēļa apkaltu lādīti, stūrī uz tās pielipināja vaska sveci, ilgi čirkstināja šķiltavas, tā ka Sofijai pleci atkal notrīsēja dusmās… Aizsmirdējās poss, aizdedzināja papīriņu, aizdedzināja sveci, pār uguni noliecās Sofija, saņemdama vaigam pāri slīdošos matus. Pārlasīja slimā brāļa cara Ivana vēstuli, — viņš rakstīja Pēterim, lai salīgst mieru, ka pietiek asiņu, lūdza patriarhu žēlsirdīgi palīdzēt: pavirzīt uz mīlu Pētera un Sofijas apcietinātās sirdis.

Lasīdama ]auni smīkņāja. Bet viss vienalga, — nāksies pārciest arī šo pazemojumu. Kaut tikai izdevies izvilināt vilcēnu no Troicas… Tik dziļi nogrima domās, ka nedzirdēja iebraucam pa vārtiem. Kad priekšiņā Trojekurova rupjā balss prasīja pēc viņas, Sofija paķēra no gultas melnu lakatu, uzmeta galvai un sagaidīja kņazu, kājās stāvēdama. Sāniski ielīdis pa šaurajām durvīm, viņš paklanījās — pirkstiem līdz grīdai, tad izslējās — vara sarkanu seju, līdz griestiem garš, acis ēnā, tikai lielais deguns spīdēja sveces liesmiņā… Sofija apvaicājās par cara un carienes veselību. Trojekurovs nodūca, ka, paldies dievam, visi veseli. Novilka plaukstu pār bārdu, pakasīja zodu, bet tā arī neapvaicājās par Sofijas veselību. Viņa saprata, un to pārņēma aukstumi. Vajadzēja apsēsties, vairāk nepazemoties, bet tomēr nesēdās. Sacīja:

—   Pārnakšņot gribu klosterī, še man nav ko ēst un neērti. — Un visu laiku cauri ēnai pūlējās ieskatīties acīs. Viņas lepnums cieta aiz tā, ka viņa, valdniece, taču baidās no šī muļķa trijos kažokos un ka no šīm tīri sievietiskām bailēm galva ieraujas plecos. Trojekurovs atteica:

—  Bez apsardzes, bez karaspēka braukt pie mums aplam izdomāji, carevna … Ceļi bīstami…

—  Man nav jābaidās: karaspēka man drusku vairāk nekā jums …

—   Bet kas tas par karaspēku …

—  Tāpēc arī braucu bez karaspēka, — negribu asinis, gribu mieru.

—   Par kādām asinīm tu runā, carevna, — asiņu nebūs… Vai nelietis dumpinieks Fedjka Saklovitijs ar biedriem vēl vienmēr slāpst asiņu? Tad mēs viņus par to pārmācīsim …

—   Kādēļ tu esi atbraucis? — Sofija iekliedzās sažņaugtā balsī. (Viņš izvilka no kabatas tīstokli ar sarkanu zīmogu auklā.) — Ukazu atvedi? Verķa, paņem ukazu no bajāra! /Mans ukazs ir tāds: liec iejūgt zirgus, es gribu pārnakšņot klosterī…

Atbīdījis Verkas roku, Trojekurovs attina tīstokli un nesteigdamies, svinīgi izrunāja:

—   «Ar cara un lielkņaza — visas Lielās, Mazās un Baltās Krievijas patvaldnieka ukazu pavēlēts tev nekavējoties atgriezties Maskavā un tur nogaidīt viņa valdnieka rīkojumu, kā viņš, valdnieks, tev sacīs…»

—   Suns! — Sofija izrāva viņam tīstokli, saņurcīja, nosvieda… Melnais lakats nošļuka viņai no galvas. — Atgriezīšos ar visiem saviem pulkiem, tava galva noripos pirmā!

Kramšinādams Trojekurovs noliecās, pacēla ukazu un, itin kā Sofija nemaz netrakojusi tepat viņa priekšā, nobeidza bargi:

—   Bet, ja tu ar varu lauzīsies uz klosteri, — pavēlēts aizvadīt tevi ar negodu… Tā!

Sofija pacēla rokas, ar nagiem ieķērās pakausi un spēji iekrita gultā. Trojekurovs rūpīgi nolika ukazu uz lāvas malas, atkal pakasīja bārdā, pārdomādams, kā viņam, sūtnim, šajā gadījumā izturēties — klanīties vai neklanīties? Pašķielēja uz Sofiju — tā gulēja knūpus, kājas samta kurpēs kā mirušas rēgojās laukā no svārkiem. Lēnām uzlika cepuri galvā un tāpat bez klanīšanās izspraucās pa durvīm laukā.

20

«… Bet, ka tu vilcinies tādā lietā, tad nav nekā ļaunāka par to…»

Vēstule drebēja Vasilija Vasiļjeviča rokā. Pievilcis sveci tuvāk, viņš aplūkoja steigā uzšņāptos vārdus. Vēl un vēlreiz pārlasīja tos, pūlēdamies saprast, sakopot savas paša domas. Brālēns Boriss rakstīja: «Pulkvedis Gordons atveda uz Troicu Butirkas pulku un tika pielaists noskūpstīt roku, Pēteris Aleksejevičs apkampa viņu asarām acīs, daudzkārt noskūpstīja to, un Gordons nozvērējās līdz nāvei kalpot viņam… Reizē ar viņu ieradās ārzemnieku oficieri un dragūni, un reitari… Kas tad vēl palicis pie jums? Neliela daļa strēļu, kam savas tirgotavas un amati un kam netīkas pamest ļaužu pirtis… Kņaz Vasilij, vēl varu tevi glābt, rītu jau būs par vēlu… Rītu Fedjku Saklovitiju lauzīsim pie kāķa.»

Boriss rakstīja patiesību. No tās dienas, kā Sofiju nelaida uz klosteri, nekas vairs nespēja atturēt karavīru uri valsts kalpotāju bēgšanu no Maskavas. Bajāri izaicinoši aizbrauca dienas laikā. Nenopērkamais un cietais karavīrs Gordons atnāca pie Vasilija Vasiļjeviča un parādīja Pētera ukazu ierasties Troicā …

—   Galva man sirma un miesa apklāta rētām, — Gordons teica sadrūmis, skūtos vaigus krunkās savilcis, — bet esmu zvērējis pie bībeles un uzticīgi kalpoju Aleksejam

Mihailovičam, Fjodoram Aleksejevičam un Sofijai Alekse- jevnai. Tagad aizeju pie Pētera Aleksejeviča. — Adas cimdos tērptās rokās viņš turēja garu zobenu, uzsita ar to sev priekšā uz grīdas. — Nevēlos, ka mana galva nokrīt uz bluķa …

Vasilijs Vasiļjevičs nerunāja pretī, — ko tas līdzētu: Gordons noprata, ka Pētera un Sofijas ķildā Sofija pazaudējusi. Un viņš aizgāja tajā pašā dienā ar attītiem karogiem, bungām dārdot. Tas bij pēdējais un stiprākais trieciens. Vasilijs Vasiļjevičs jau daudzas dienas dzīvoja kā smaga sapņa saistīts: redzēja Sofijas veltās pūles un nevarēja ne palīdzēt tai, ne arī pamest. Baidījās negoda un sajuta, ka tas tuvu un nenovēršams kā kaps. Savā troņa apsargātāja un lielā vojevodas varā viņš varētu sasaukt rie mazāk kā divdesmit pulkus un iet uz Troicu — vest sarunas ar Pēteri… Bet uzmācās šaubas, — ja nu pulki paklausības vietā sāk kliegt: — Blēdis, dumpinieks?… — Šaubīdamies nedarīja neko, vairījās sastapties ar Sofiju aci pret aci un tāpēc teicās saslimis. Ar uzticamu cilvēku slepeni sūtīja latīniski rakstītas vēstules brālēnam Borisam uz Troicu, kurās lūdza neuzsākt karadarbību pret Maskavu, iztēloja dažādus veidus, kā samierināt Sofiju ar Pēteri, un cildināja pats savus nopelnus un ciešanas caru dienestā. Bet višs bij velti. Taisni kā sapnī kaut kas, it kā redzams, bet cauri neskatāms, gulās viņam virsū, dvēsele stenēja un baiļojās, bet nevienu loceklīti pakustināt viņš nespēja.

Pusē nodegušās vaska sveces uguntiņai uzlidoja muša; nokritusi sāka griezties riņķī. Vasilijs Vasiļjevičs atbalstīja elkoņus galdā, saķēra galvu…

Vakar naktī viņš pavēlēja dēlam Aleksejam un sievai Avdotjai (kas sen jau dzīvoja pamesta un aizmirsta) bez kavēšanās izbraukt uz Medvedkovas muižu Maskavas pievārtē. Māja palika tukša. Lievenis un aizvirtņi bij aiznagloti. Bet pats viņš vilcinājās. Gadījās diena, kad šķita, ka laime atkal pavērsīsies. No Troicas novada atgriezusies, rokas nenomazgājusi, kumosu neapēdusi, Sofija pavēlēja izsūtīt saucējus un izkliedzējus, aicināt uz Kremli strēļus, tirgotāju un vadmalnieku simtus, ārpilsētniekus un visus labus ļaudis. Izveda uz Lielā lieveņa caru Ivanu, — nostāvēt viņš nevarēja, žēli pasmaidīdams, apsēdās pie staba (acīm redzams, ka dzīvotājs vairs nebij). Pati melnu lakatu ap pleciem, nesukātiem matiem kā no ceļa sāka runāt tautai;

—  Mums miers un mīlestība dārgāki par visu… Mūsu vēstules Troicā nelasa, sūtņus sizdami aizdzen prom… Un tad, dievu pielūgusi, sēdos pati zirgos un aizbraucu — ar brālīti Pēteri no sirds izrunāties… Tikai līdz Vozdvi- ženkai mani laida.., Un tur apkaunoja un apsmēja mani, saukāja par palaidni, it kā es nebūtu cara meita, — nezinu, kā es atgriezos dzīva… Pa diennakti, lūk, šitik no dievmaizītes apēdu.,. Sādžās visapkārt pēc Ļeva Nariš- kina un Borisa Goļicina pavēles viss izlaupīts… Brāli Pēteri viņi apdzirdījuši… Katru dienu piedzēries kambarī guļ… Grib nākt uz Maskavu karot, kņazam Vasilijam galvu nocirst… Maz mums vairs atlicies dzīvot… Pasakiet tikai, — ja mēs neesam jums vajadzīgi, iesim ar brālīti Ivanu kaut kur tālāk — uzmeklēt sev klostera istabiņu …

No acīm viņai sāka ritēt asaras… Nevarēja parunāt, paņēma krustu ar svētajiem pīšļiem, pacēla pār galvu. Tauta skatījās uz krustu, uz to, kā carevna skaļi raudāja, kā cars Ivans samiedza acis un nokāra galvu… Noņēma cepures, daudzi nopūtās, izberzēja acis… Kad carevna noprasīja: — Vai arī jūs neiesiet uz Troicu, vai var paļauties uz jums? — kliedza pretims — Var, var… Mēs nenodosim…

Izklīda. Atcerēdamies, ko runāja carevna, grozīja, degunus. Protams, nevajadzētu gan pieļaut, ka dara pārestību, — bet kā tu neļausi? Maizes Alaskavā palicies pavisam maz — vezumus nogriež uz Troicu, pilsētā laupīšanas, kārtības nav. Kas tirgos tagad domā par tirgošanos. Viss apstājies — jukas. Apnicis. Laiks izbeigt. Bet vai nu Vasilijs, vai Boriss Goļicins, — tikpat maz prieka no viena, kā otra …

Šodien kādi desmit tūkstoši ļaužu sagruva Kremlī, vēcinādami Pētera vēstules norakstus, kur bij teikts, lai sagūsta jaucēju un blēdi Fedjku Saklovitiju ar biedriem un važās aizved uz klosteri. — Izdodiet mums Fedjku! — kliedza un rāpās pie logiem un uz Lielā lieveņa, gluži tāpat kā pirms daudziem gadiem. — Izdodiet Mikitu Gladkiju, Kuzmu čermniju, Obrosku Petrovu, popu Seliverstku Medvedevu!… — Sardze nometa ieročus, aizbēga. Saime, pils sievas un meitas, jokdari un punduri paslēpās zem trepēm un pagrabos.

—   Izej, pasaki zvēriem, ka es neatdošu Fjodoru Ļevon- tjeviču, — Sofija teica aizvilkdamās un rāva Vasiliju Va- siļjeviču aiz piedurknes uz durvīm.,. Viņš neapjauda pats, kā izgāja uz Lielā lieveņa, — cieši visapkārt sablīvējies pūlis elsoja svelmi, ienaidu, ķiploku smaku, acīs griezās saslietie pīķi, zobenu un nažu asmeņi… Viņš sakliedza, pats neapjēdza, ko, un atmuguriski ierāpās atpakaļ priekšnamā… Tūliņ durvis sāka krakstēt aiz saguiušo plecu spiediena… Viņš ieraudzīja Sofiju, gluži baltu, ar sastingušām acīm bez redzokļiem… — Tu viņu neizglābsi, izdod, — viņš pateica. Durvis ar troksni atsprāga vaļā, ļaudis sagruva iekšā… Sofija ar muguru atspiedās pret viņu, arvien smagāk spieda viņa augumu. Gribēja satvert to. Zemā balsī iegaudojās, atgrūda, aizskrēja… Kad abi atradās Šķautņu palātā, izdzirda Fedjkas Saklovitija nelabo bļāvienu… Viņu sagūstīja carevnas mazgājamā istabā.

Un tomēr Vasilijs Vasiļjevičs vēl vilcinājās bēgt. Ceļa kariete jau no vakardienas gaidīja pie sētas lieveņa, mājas pārvaldnieks un daži veci kalpi snauda priekšnamā. Vasilijs Vasiļjevičs, galvu sažņaudzis, sēdēja pie sveces. Muša apdedzinātiem spārniem gulēja ar kājām augšup. Milzīgais nams bij kluss, izmiris. Zodiaka zīmes tikko manāmi paspīda pie griestiem, grieķu dievi caur krēslu raudzījās kņazā. Vēl tikai dzīvas bij nožēlas, kas plosīja Va- siliju Vasiļjeviču. Nevarēja saprast, kāpēc tas viss tā gadījies. Kas tur bij tas vainīgais? Ak, Sofija, Sofija!… Tagad viņš vairs neslēpa to pats sev, — no aizliegtām slēptuvēm pacēlās neapplīvurotas sievietes un salkušas mīļākās smagā, nemīlamā seja — valdonīga, rupja, briesmīga … Viņa slavas seja!

Ko viņš teiks Pēterim, ko atbildēs ienaidniekiem? Ar mātīti piegulēja sev varu, negodu mantoja Krimā un uz-' rakstīja burtnīcu: «Par pilsonisku dzīvi jeb visu lietu pārgrozīšanu tā, kā visai tautai labāk…» Atrāvis dūres no pakauša, trieca tās uz galda… Kauns! Kauns! No nesenās slavas — vienīgi kauns!

Pa aizvirtņa šķirbu blāvi sārtojās… Vai patiešām jau gaisma? Vai varbūt pār Maskavu uzlēcis asiņains mēness? Vasilijs Vasiļjevičs piecēlās, apskatīja mirguļojošas krēslas tīto spriešļaino palātu ar Zodiaka zīmēm virs galvas. Piekrāpuši viņu astrologi, burvji, zīlnieki… Žēlastības nebūs… Gausi līdz pašām uzacīm uzmauca cepuri, iebāza kabatā divas pistoles, tad noskatījās vēl, kā svečturī izdega svece, — deglis nogāzās izkusušajā vaskā, — sprak- stēdama nodzisa…

Tumšajā pagalmā sarosījās cilvēki ar lukturiem. Cauri tālajai ugunsgrēka blāzmai tikko manāmi svīda rīta ausma. Ceļa karietē sēzdamies, Vasilijs Vasiļjevičs pasniedza pārvaldniekam atslēgu.

—   Atved to…

Karietē krāva čemodānus, pakaļā piesēja saiņus. Pārvaldnieks atgriezās, grūzdams sev pa priekšu Vasku Si- ļinu, kas nāca, važas žvadzinādams. Burvis skaļi vaidēja, krustīdamies uz visām četrām pusēm un pret zvaigznēm. Kalpotāji iegrūda to karietē Vasilijam Vasiļjevičatn pie kājām.

—   Lai tad iet ar dieva palīgu! — klusi un svarīgi noteica kučieris.

Nostāvējušos sirmo sešjūgs straujiem rikšiem izbrauca uz baļķu klāja. Nogriezās pa Tveras ielu pret kalnu. Ielas vēl bij pustukšas. Govju gans pūta savu tauri, brizdams pa smilti gar vārtiem, pa kuriem īdēdamas nāca laukā govis. Baznīcu priekšās modās nosalušie nabagi, kasījās, lamājās. Sur tur ķesteris žāvādamies vēra vaļā baznīcas zemās durtiņas. Sķērsieliņā zemnieks uz ogļu vezuma kliedza: — Gles, gles! — Sievietes izlēja samazgas uz ielas un izbēra pelnus. Mutes iepletušas, noskatījās aulekšojošos sniegbaltajos zirgos, jātniekos ar pāva spalvām, kuri cilājās augstajos sedlos, zvēram līdzīgajā kučierī, kas turēja izstieptās ķepās divpadsmit balta zīda grožus; abos milzeņos kailiem zobeniem uz kņaza karietes pakaļkāpšļa. Sievietei spainis izkrita no rokas, pretimnācēji rāva nost cepures, citi drošības labad metās ceļos…

Pēdējo reizi tā cauri Maskavai izlidoja Vasilijs Vasiļjevičs. Kas būs rītu? Trimda, klosteris, spīdzināšana? Viņš slēpa galvu ceļa kažociņa apkaklē. Likās, ka snauda. Bet, kad Vaska Siļins mēģināja pakustēties, kņazs visā spēkā iepēra tam ar kāju …

—   Paskat, kā, — Vaska nobrīnījās. Kņazam vaigs zem aizvērtās acs raustījās. Kad izbrauca viņpus aizšķērša, Vasilijs Vasiļjevičs teica klusu:

—  Meli,blēdība, dumpniecība visa tava burvība… Suns, nelietis, krāpnieks… Ar pātagu tevi izpērt — tas nav nekas…

—   Nē — nē — nešaubies, miesīgais tēvs, viss, viss tev būs — arī cara kronis…

—   Turi muti, turi muti, m … dēls!

Vasilijs Vasiļjevičs atmetās ar muguru atpakaļ, trakās dusmās spārdīja kājām burvi, kamēr tas sāka vaidēt.

Versti šaipus Medvedkovas zemnieks-mājējs, karieti ieraudzījis, pavēcināja cepuri, bērzu birzs malā atsaucās otrs, uzkalni aiz gravas trešais. — Brauc! Brauc… — Simti pieci muižas ļaužu ceļos, zālienā klanīdamies, sagaidīja kņazu. Uz rokām iznesa no karietes, skūpstīja kažociņa malas… Izbijušās sejas, ziņkāras acis. Vasilijs Vasiļjevičs nelaipni apskatīja saimi, — par daudz jau zemu klanās, steidzīgi, ķerstīgi… Paskatījās sešos sīk- rūšu logos un baļķiem celtā mājā ar holandiešu četrslīpju jumtu, vaļēju lieveni un divējām pusloka kāpnēm… Plašajam pagalmam visapkārt staļļi, pagrabi, austuve, siltumnīcas, putnu mājas, baložu būri…

«Rītu,» viņš nodomāja, «iebruks rakstveži, visu aprakstīs, aizzīmogos, izpostīs… Viss aizies neziņā …» Cienīgā nesteigā Vasilijs Vasiļjevičs iegāja mājā. Priekštelpā viņam klāt metās dēls Aleksejs, manierēs un pirmās pūkas apklātajā sejā līdzīgs tēvam. Trīsošām lūpām piekļāvās rokai, — deguns auksts. Ēdamistabā Vasilijs Vasiļjevičs it kā negribīgi, īgni pārkrustījās, nosēdās pie galda pretim venēciešu spogulim, kurā atēnojās ēvelētās sienas, paklājiem tapsētās šķērssienas un plaukti ar dārgiem traukiem… Viss aizies neziņāl… Ielēja glāzīti degvīna, nolauza gabaliņu melnas maizes, pamērcēja sālstrauciņā, bet pameta tāpat nedzertu un neapēstu — aizmirsa… Atspieda elkoņus pret galdu, nokāra galvu. Aleksejs stāvēja līdzās, elpu aizturējis, gatavs klupt klāt, pastāstīt kaut ko…

— Nu? — Vasilijs Vasiļjevičs bargi ievaicājās.

—   Tētiņ, še jau bij…

—   No Troicas?

—   Divdesmit pieci dragūni ar poručikn un galdzinis Volkovs…

—   Un ko jūs?

—  Teicām, ka tētiņš Maskavā un šurp braukt nedomā. Galdzinis teica, — lai kņazs pasteidzas nokļūt Troicā, ja negrib piedzīvot negodu …

Vasilijs Vasiļjevičs šķībi pasmīnēja. Izdzēra glāzīti, grauza maizi, bet nejuta nekādu garšu. Redzēja, ka dēls tikko valdās, — plecs noslīdzis, kāju pēdas kā vergam sagrieztas uz iekšpusi, grīdas dēlis zem tā sīki trīs. Vasilijs Vasiļjevičs tikko novaldījās, neuzbļāvis dēlam, bet paskatījās pārbiedētajā sejā, un viņam sametās tā žēl:

—   Nedrebini ceļgalus, piesēdies!

—   Un arī man, tētiņ, pavēlēja līdz ar tevi ierasties Troicā.

Tad Vasilijs Vasiļjevičs kļuva tumši sarkans, piecēlās, bet arī šoreiz lepnums apvaldīja viņu. Skropstām aizslēpa acis. Ielēja otro glāzīti, nogrieza recekli ar ķiplokiem. Dēls steigšus pievirzīja etiķa trauciņu.

— Sataisies, Aļoša! — Vasilijs Vasiļjevičs teica. — Atpūtīšos, naktī izbrauksim… Dievs ir žēlīgs… (Gremoja, domāja rūgtu domu. Piepeši sviedri viņam izrasoja uz pieres, acu redzokļi sakustējās.) Lūk, ko vajag, Aļoša: vienu zemnieku atvedu sev līdzi… Ej pielūko, lai aizved viņu uz pirti pie upītes, ieslēdz tur un apsargā vairāk par aci pierē…

Kad Aleksejs aizgāja, Vasilijs Vasiļjevičs nolaida roku ar drebošo recekli naža galā; saguma, krunkās savilkās seja, nokārās maisiņi zem acīm, lūpa atkārās…

Vaska Siļins sēdēja pirtiņā upmalā pie kraujas. Visu dienu kliedza un gaudoja, lai dodot viņam ēst. Bet apkārt pilnīgs tukšums, krūmi šalca, upē šļakstīja raudas, no līdakām glābdamās; aizlidošanai gatavodamies, strazdu pulks laidelējās, spārniņiem zibinādamies pret zilgmi, ko burvis varēja redzēt pa pirts aizbīdāmo lodziņu. Nogura putni, sametās lazdās, sāka čivināt, svilpot, cilvēka vaidu nebaidīdamies…

—   Mana dzimtā Poltava, — burvis čukstēja, — pats velns atmānīja mani nolādētajā Moskovijāl Kaut jūs mēris parautu, kaut jūs visi izklīstu kur kurais, lai tad visas pilsētas sabruktu …

Norietēdama saule pieplūdināja gaismu šaurajā lodziņā, tad nogrima aiz meža galotnēm. Vaska Siļins saprata, ka ēst viņam nedos, un nogulās uz augstās lāvas, peramo slotu palicis pagalvī. Aizsnaudās un piepeši atkal salēcās, izbīlī paslēja bārdu: uz sliekšņa stāvēja Vasilijs Vasiļjevičs. Galvā trijstūru cepure, zem ceļa kažociņa melns ārzemnieku uzvalks, zobens paslējies kā aste.

—   Ko tu tagad teiksi, gaišreģi? — kņazs vaicāja savādā balsī.

Vaska Siļins nošāva greizi — sāka trīcēt, drebēt… Būtu nu apjēdzis, ka kņazam tomēr vēl palikusi ticība viņa paredzēšanai… Saķēris jel kņazu cieši aiz rokas un iegaudojies: — Pie cara brauc uz nāves mocībul Brauc vien, nebaidies… četri zvēri nagus iepletuši… četri kraukļi aizlaidušies prom ,., Nāve novērsusies ,,. Redzu, visu redzu. — Bet aiz bailēm un bada Vaska sāka atkal muldēt par tiem pašiem cara kroņiem, apraudājās un lūdzās:

—   Kristus dēj, atlaid mani uz Poltavu… Es ne jaunu darīšu, ne nodošu.

Vasilijs Vasiļjevičs no sliekšņa skatījās viņā traka naida pilnām acīm. Piepeši izmetās laukā, ar pirts priekšiņā paķertu pagali aizsprieda durvis, aizkāra atslēgu. Sāka skraidīt apkārt pirtij. Vaska saprata: žagarus krauj apkārt… Iekliedzās: — Nedariet to!… — Kņazs atbildēja: — Par daudz zini, pazūdi!… — Un klepodams uzpūta posu. Bij jau saožama gruzduma smaka. Vaska paķēra ķipi, salauza to pret durvīm, bet durvis neatvērās. Stūreniski sagriezies, izbāza galvu pa aizbīdāmo lodziņu, sāka kliegt, — bet rīklē saskrēja dūmi… Iedegdamies žagari sāka sprēgāt, šņākt… Atspīda baļķu starpu šķirbas. Dūcošā vālā uguns cēlās augšup, Vaska palīda zem lāvas pašā dibenā, lai glābtos no karstuma. Jumts ieliecās. Sienas liesmoja…

Nakts bezvējā, zvaigznes apdzēsdama, liesma plīvoja augsti pār upīti. Un ilgi vēl sešu sirmu zirgu un pa Jaro- slavas ce]u joņojošās melnādas karietes iesarkanās ēnas laidās pār rugājiem, te izstiepdamās miklās gravas dibenā, te uzlidodamas nokalnē, te atkal, pāri slīdēdamas, salūza pret bērzu birzs stumbriem.

—   Kur deg? Tēt… Vai tikai tas nav pie mums? — Aleksejs vaicāja vairāk reižu.

Snauzdams karietes stūrī, Vasilijs Vasiļjevičs neatbildēja ..,

21

Vēršu sētas pazemē, kur juku laikos bij pulvera pagrabi, bet tagad klostera mantu krājumu glabātuves, namdari attīrīja vietu zem zemajiem spriešļiem, ķieģeļu stabu starpā iestiprināja šķērsi ar bloku un cilpu, lejasgalā — guļu baļķi ar sakām — siju spīdzināšanai, nolika solu un galdu rakstvežiem, kas pierakstīs atzīšanos, un otru, apsistu ar sārtu drēbi, augstām personām, izlaboja stāvās kāpnes uz augšu mūra klētī, kur, važās sakalts, jau otru dienu sēdēja Fedjka Saklovitijs.

Izmeklēšanu vadīja Boriss Aleksejevičs. No Maskavas, no Noziegumu prikaza atveda bendi Jemeļjanu Svežovu, par kuru bij zināms, ka tas ar pirmo pātagas cirtienu piespieda runāt. Publiskās sodīšanās pie staba viņš prata sist arī saudzīgi, bet, ja sita bez saudzības, — ar piecpadsmito sitienu pārcirta cilvēku līdz mugurkaulam pušu.

Nopratināti bij daudzi un dažādi cilvēki, citi paši pienesa ziņas un stāstīja, ko redzējuši. Palaimējās saķert arī Kuzmu Cermniju. Ar viltību sagūstīja Sofijas tuvīno cilvēku — pristavu Obrosimu Petrovu, kas divas reizes ar zobenu bij atvairījies no āvām un pīķiem. Bet Ņikita Gladkijs ar priesteri Medvedevu paguva izbēgt, pavēles par to sagūstīšanu bij izsūtītas pa visām vojevodistēm.

Pienāca kārta Fjodoram Saklovitijam. Vakar nopratināšanā Fedjka uz visām apsūdzībām, ko viņam nolasīja pēc izzinām, stāstiem un iztaujājumiem, atbildēja spītīgi: — Apmelojumi, ienaidnieki grib pazudināt mani, nekādu vainu es neapzinos… — Šodien izrīkoja viņam Jemeļjanu Svežovu, bet viņš to nezināja un taisījās liegties, kā sācis, sak, dumpi nav rīkojis, pēc valdnieka dzīvības nav tīkojis.

Izmeklēšanas sākumā Pēteris nepiedalījās nopratināšanās, — vakaros Boriss Aleksejevičs atnāca pie viņa ar rakstvedi un tas nolasīja iztaujas loksnes. Bet, kad bij sagūstīts Cermnijs un Petrovs ar biedriem — Ogrizkovu, Sestakovu, Jevdokimovu un Cečotku, kad sāka runāt nāvīgie ienaidnieki, Pēteris pats gribēja dzirdēt viņu runas. Viņam atnesa krēslu pagrabā, viņš nosēdās malā zem ap- pelējušiem spriešļiem. Elkoņus pret ceļgaliem atbalstījis, zodu dūrē atspiedis, neprasīja pats, tikai klausījās. Kad pirmo reizi aizčīkstējās baļķis un zem tā pakārās līdz viduklim kailais, platkrūtainais un muskuļotais Obrosims Petrovs, — bakurētainā seja kļuva pelēka, ausis atļuka, zobi atņirgdamies nožņirkstēja aiz sāpēm, — Pēteris ar visu krēslu pavirzījās ēnā aiz ķieģeļu staba un nekustēdamies nosēdēja visu spīdzināšanas laiku. Visu to dienu viņš bij bāls un domīgs. Bet pamazām pierada un neslēpās vairs.

Šodien Natalija Kirilovna aizkavēja viņu agrīnā dievkalpojumā: patriarhs teica runu, novēlēdams laimes uz izbeigtām jukām. Patiešām — Sofija gan vēl bij Kremlī, bet bezspēcīga. Maskavā palikušie pulki sūtīja izvēlētos — izteikt padevību caram Pēterim, lūgt piedošanu un žēlastību, apsolījās iet kaut vai uz pašu Astrahaņu, kaut uz robežām, ja tikai atstāj viņus dzīvus ar ģimenēm un amatiem.

No baznīcas Pēteris nāca kājām. Vēršu sēta bij strēļu pilna. Sāka klaigāt: — Valdniek, izdod mums Fedjku, paši ar viņu parunāsim… — Galvu pieliecis, steidzīgi rokām mētādamies, viņš paskrēja garām pie vecās klēts, pa kāpnēm paklupdams, nokāpa pagraba miklajā tumsā. Te bij ādu un žurku smaka. Izgājis gar saiņiem, maisiem un mucām, atgrūda zemās durtiņas. Svece uz galda, pie kura sēdēja rakstvedis, dzelteni apgaismoja zirnekļu tīklus pie spriešļiem, mēslus uz māla klona, moku statņa svaigos baļķus. Rakstvedis un tam līdzās uz otrā sola sēdošie — Boriss Aleksejevičs, Ļevs Kirilovičs, Strešņovs un Romo- danovskis — svinīgi paklanījās. Kad atkal apsēdās, Pēteris ieraudzīja Saklovitiju: tas stāvēja uz ceļiem soli no viņiem, sprogainā galva noliekta, dārgais svārks, kurā to saņēma ciet pilī, padusēs pārplēsts, krekls plankumos. Fedjka lēnām pacēla noliesējušo seju un uztvēra cara skatienu. Pamazām viņa redzokļi izpletās, skaistās lūpas pastiepās, sadrebēja it kā bezskaņas raudās. Visā augumā saguma uz priekšu, acis no Pētera nenovērsdams. Arī Boriss Goļicins pavērsa aci uz caru un uzmanīgi pasmīnēja.

—  Vai pavēlēsi turpināt, valdniek?

Strešņovs norūca caur biezajām ūsām:

—  Dumpojies, bet tad proties arī atbildēt, — ko mēs lai tik ilgi te noņemamies ar tevi? Valdnieks grib dzirdēt patiesību…

Boriss Aleksejevičs pacēla balsi:

—  Viņam tikai viena atbilde: tādus vārdus neesmu teicis, tādus darbus neesmu darījis… Bet pēc ievāktām ziņām viss ir skaidri un gaiši… Spīdzināt vajadzēs…

It kā kāds viņu pagrūdis, Saklovitijs uz ceļgaliem kā pele paskrēja sāņus — gribēja paslēpties aiz ādu saiņiem, aiz sālītu zivju mucām… Un piekļāvās. Pamira. Pēteris piegāja viņam klāt, ieraudzīja pie kājām Fedjkas noskūto resno kaklu. Sabāza rokas ferjāzas kabatās. Apsēdās — svinīgs, nicinošu seju, bet tad iesaucās aizsmakušā jauneklīgā balsī:

—   Lai saka patiesību…

Boriss Aleksejevičs pasauca:

—  Jemeļal…

Aiz baļķa no griestu noloka iznāca garš cilvēks šauriem pleciem, sarkanā kreklā līdz ceļgaliem. Laikam gan Saklovitijs viņu nebij gaidījis tik drīz, — pietupās uz papēžiem, galva iegrima plecos, skatījās Jemeļjana Svcžova vienaldzīgajā zirga sejā — pieres tur tikpat kā pavisam nebij, tikai uzacis, lejāk lieli žokļi. Piegāja, kā bērnu pacēla Fedjku, sapurinājis nostatīja uz kājām. Saudzīgi un veikli, aiz piedurknēm saņēmis, novilka svārku, atpogāja pērlēm izšūto apkakli, balto zīda kreklu ar pirkstu pārplēsa līdz nabai, norāva, izģērba līdz viduklim… Fedjka gribēja izkliegt, kā klājas, bet iznāca aizsmakuši, nesaprotami:

—   Ak kungs, teikšu visu…

Bajāri uz sola visi reizē māja galvām, bārdām, vaigiem. Jemejjans atlieca atpakaļ Fedjkas rokas, sasēja virs plaukstām, apmeta ādas cilpu un sāka vilkt virves otru galu. Pārbrīnījies stāvēja Saklovitijs. Bloks aizņerkstējās, viņa rokas aiz muguras sāka virzīties augšup. Muskuļi sasprin- dza, pleci pietūka, viņš noliecās. Tad Jemeļjans spēcīgi pagrūda viņu viduklī, pietupies vilka. Rokas izgriezās no pleciem, paslējās augstāk par galvu, — Fedjka sažņaugti noelsās, viņa augums ar vaļēju muti, ieplestām acīm, iekļāvušos vēderu un iekšpus sagrieztiem kāju pirkstiem palika karājamies aršīnas augstumā no klona. Jemeļjans piestiprināja virvi un paņēma no naglas pātagu ar īsu kātu…

Pēc Borisa Aleksejeviča dotās zīmes rakstvedis, uzlicies brilles dzelzs iekalā, sausnējo degunu piebāzis tuvāk svecei, sāka lasīt:

—   «Un tālāk nopratinājumā tas pats kapteinis Filips Sapogovs sacīja: — Pagājušā gadā, jūlijā, bet, kurā datumā, to viņš neatceras, lielā valdniece Sofija Aleksejevna ieradās Preobraženskā, bet tajā laikā lielā valdnieka Pētera Aleksejeviča Preobraženskā nebij, un carevna palika tikai līdz pusdienai. Viņai līdzi bij Fjodors Saklovitijs un daudzi citi cilvēki no dažādiem pulkiem, un Fjodors paņēma viņus līdzi tādēļ, lai nosistu Ļevu Kiriloviču un lielo carieni Nataliju Kirilovnu arī nokautu… Tajā laikā viņš, Fjodors, iznāca no pils priekštelpā un teica viņam, Filipam Sapogovam: — Klausieties, līdz kamēr istabās sāks atskanēt kliedzieni… — Bet tajā laikā cariene vārdiem uzbruka carevnai, kliegšana istabās bij liela… — Ja istabās atskanēs kliedzieni, esiet visi gatavi: kurus mēs no turienes metīsim laukā, sitiet, kamēr beigti.,,»

—   Tādus vārdus neesmu teicis, Filips tikai melo, — Saklovitijs izspieda no sažņaugtās rīkles.

Pēc Borisa Aleksejeviča mājiena Jemeļjans atkāpās, paskatījās — vai pareizi nostājies? — saliecās, atvēzējās un, uz priekšu saklupdams, cirta ar svelpjošu pātagu. Fedjkas dzelteni maigais augums krampjaini noraustījās. Iebļāvās. Jemeļjans cirta otru reizi. (Boriss Aleksejevičs ātri pateica: — Trīs.) Cirta trešo. Saklovitijs iekliedzās vaimanādams, siekalas sprauslodams:

—   Piedzēries biju, runāju apreibis, pats nezinādams, ko..,

—   «Un tālāk,» — kad apklusa kliedzieni, rakstvedis turpināja lasīšanu, — «viņš Filipam teica par valdnieku Pēteri Aleksejeviču pārdrošus vārdus: — Dzer, — viņš teica, — un brauc uz Kukuju, un nekādi nav iespējams atturēt viņu, tāpēc ka dzer līdz nemaņai… Un labi būtu, ja slepeni noliktu rokas granātas viņa — valdnieka priekštelpā, lai ar tām granātām viņu, valdnieku, nogalinātu…»

Saklovitijs cieta klusu. — Piecus! — cieti pavēlēja Boriss Aleksejevičs.

Jemejjans atvēzējās un pats izbijies atkal nolaida trīs- aršīnu garo pātagu. Pēteris pielēca Saklovitijam, acis pret acīm — tik garš viņš bij, — skatījās Fedjkas neprātīgajās acīs… Mugura, rokas, pakausis tam raustījās bez apstājas …

—   Patiesību saki, suns, suns… (Sagrāba to aiz ribām.) Nožēlojāt, ka mani mazu nenogalinājāt? Tā, Fedjka, tā?… Kas gribēja nokaut? Tu? Nē? Kas tad?… Ar granātām sūtīja? Ko? Sauc vārdā… Kāpēc nenogalinājāt, nenokāvāt? …

Tieši cara apaļajā, plankumoti sarkanajā sejā un mazajā, šķībi sarauktajā mutē Fedjka murmināja savu tais- nošanos, — dzīslas viņam bij uzpampušas aiz piepūles…

—   …tos vārdus skaidri atceros… — Kāpēc carieni ar brāļiem agrāk nepievāca?… — Bet, ka ar nazi, ar granātām, — tas nav bijis, to es neatceros… Par carieni dumpīgi gan runāja Vasilijs…

Tikko viņš ieminējās par Vasiliju Vasiļjeviču, no sola pielēca Boriss Aleksejevičs, satracināts uzkliedza bendem:

—   Gāzi

Jemeļjans, sargādamies aizķert caru, atvilkdams cirta četrkantaino pātagas galu Fedjkam starp lāpstiņām — pāršķēla līdz miesai… Saklovitijs iekaucās, rīkles gāmurs viņam izspiedās… Pēc desmitā cirtiena viņa galva lempīgi saļodzījās, noslīga uz krūtīm.

—   Noņem, — Boriss Aleksejevičs teica un ar zīda mutautiņu noslaucīja lūpas, — rūpīgi uznes augšā, norīvē ar degvīnu, pieraugi kā mazu bērnu… Tā ka rītu viņš var izstāstīt…

,,.Kad bajāri no pagraba iznāca Vēršu pagalmā,

Tihons Ņikitjevičs Strešņovs ievaicājās Ļevam Kirilovičam

pie auss:

—       Vai tu redzēji, Ļev Kirilovič, kā kņazs Boriss tā savādi?

—   Nē-e… Ko tad?

—   Pielēca do sola… Lai Fedjkam aizturētu muti…

—   Kādēļ?

—       Fedjka pateica vairāk, nekā vajadzīgs, vienas asinis viņiem abiem — tā Borisam, tā Vasilijam… Radniecība, redzams, dārgāka viņiem par valdnieka lietu …

Ļevs Kirilovičs apstājās taisni uz mēslu gubas, galīgi pārbrīnījies, paplēta rokas, piesita plaukstas gurniem.

—   Ak, ak … Bet mēs taču ticam Borisam …

—   Tici, bet pats apskaties arī…

—   Ak, ak…

22

Dūmistabā kurējās krāsns, dūmi bij tādi, ka cilvēks saredzams tikai līdz viduklim, bet, ja uz lāvas, tad nemaz nevar saskatīt. Tumši mīrkšinājās skala uguntiņa, ogles sīca, iebirušas ūdens silē. Skraidīja bērni nosmulētiem deguniem, kailiem uzpūstiem vēderiem, netīriem dibeniem, pakrituši sēdus, sāka vēkšēt. Grūta sieviete ar lūku virves apjoztu vēderu stiepa viņus aiz rokas ārā: — Glābiņa aiz jums nav, dzīvu mani ēdat nost, sasodītie!

Vasilijs Vasiļjevičs un Aleksejs no vakardienas sēdēja zemnieku mājā: pa klostera vārtiem iekšā viņus nelaida.

—  Lielais valdnieks pavēlēja jums palikt sādžā, kamēr vajadzēs… — Gaidīja, kamēr pienāks viņu kārta. Ēdiens, dzēriens spriedās kaklā. Cars nevēlējās uzklausīt taisno- šanos. Visu ko Vasilijs Vasiļjevičs braukdams bij sagaidījis, gatavojās uz ļaunāko, tikai dūmistabiņu vien ne.

Dienā bij atnācis pulkvedis Gordons, jautrs, godīgs, — juta līdzi, paklakšināja mēli, kā sev līdzīgam uzsita Vasilijam Vasiļjevičam uz ceļgala… — Ņiševo, — viņš tcica,

—   neesi tik domīks, kņaz Fasilij Fasiļjevič, slikti rādās, labi būs. — Aizgāja brīvs un laimīgs, lielos piešus žvadzinādams.

Nebij neviena, ko sūtīt uz klosteri izzināt. Sādžinieki pat cepures neņēma nost, sastapuši carevnas bijušo mīļāko.

Kauns bij rādīties uz ielas. Galva griezās riņķī no smirdoņas, no bērnu spiegšanas, dūmi koda acīs. Un nezin kāpēc reižu reizēm prātā ienāca nolādētais burvis, ausīs vēl vienmēr skanēja viņa kliedziens (pa lodziņu ugunij cauri): — Atver du-ūrvis, pats dabūsi galu, dabūsi…

Vēlu vakarā iebruka istabā uradņiks ar sargiem, dūmu sarijies, nokāsēdamies prasīja sievietei ar lielo vēderu:

—  Vai pie jums apmeties Vaska Go|icins?

Sieva pameta ar cauru elkoni.

—   Tur jau viņš sēž.

—   Tev pavēlēts ierasties pilī, sataisies, kņaz!

Kājām kā kalpi, sardzes ieslēgti, Vasilijs Vasiļjevičs un Aleksejs iegāja pa klostera vārtiem. Strēļi, to pazinuši, pielēca kājās, sāka smieties, — cits cepuri uzvilcis līdz pat degunam, cits bārdu saujā sainiedzis, cits kājas bezkaunīgi ieplētis.

—   Stāvi priecīgāk… Vojevoda jāj uz divām kājām… Bet kur tad viņa zirgs? To pašu divu kāju starpā… Ak, kaut tikai vojevoda nepakristu dubļos…

Tika garām šim bezgožu pūlim. Metropolīta lievenī Vasilijs Vasiļjevičs uzskrēja skriešus. Bet pretim pa durvīm cienīgi iznāca svešs, nabadzīgi ģērbies rakstvedis, rādītāja pirkstu paceldams, apturēja Vasiliju Vasiļjeviču un tad, attinis papīru, lasīja skaļi, lēnām, — katru vārdu kā iekaldams galvā:

—   «… par visiem viņa augšminētajiem noziegumiem lielie valdnieki Pēteris Aleksejevičs un Ivans Aleksejevičs pavēlēja tev, kņazam Vasilijam Goļicinam, atņemt godu un bajāra nosaukumu un nosūtīt tevi ar sievu un bērniem trimdā uz visu mūžu Kargopolē. Bet tavas muižas, dzimt- īpašumus un Maskavas sētas ar visu iedzīvi norakstīt sev, lielajiem valdniekiem. Bet tavus parāda un dzimtcilvēkus, zemniekus un zemnieku bērnus — atlaist brīvē…»

Pabeidzis garo lasīšanu, rakstvedis satina papīru un norādīja pristavam uz Vasiliju Vasiļjeviču, — tas, bez cepures, tikko varēja nostāvēt kājās, Aleksejs viņu turēja zem rokas.,,

—   Ņemt apsardzē un izdarīt, kā pavēlēts…

Saņēma, Aizveda, Aiz klostera vārtiem tēvu un dēlu

iesēdināja ratos uz pīteņa, pakaļ jāja pristavs ar dragūniem. Vedējs saplēstā svārkā un vīzēs saraustīja grožus, vājais zirdziņš soļiem izvilka ratus no klostera laukā. Bij nakts, miklums aizmigloja zvaigznes,

Iešana uz Troicu izbeidzās. Tāpat kā pirms septiņiem gadiem, tie klosteri nosēdēja pacietīgāk nekā Maskavā. Labi pārdomājuši, bajāri ar patriarhu un Nataliju Kiri- lovnu Pētera vārdā rakstīja caram Ivanam:

«.., Un tagad, valdniek, brālīti, pienācis laiks mums abiem pašiem valdīt pār dieva uzticēto valsti, jo arī vecumā jau esam aizsnieguši vajadzīgos gadus, bet trešajam, uzmācīgajam cilvēkam, mūsu māsai, ar diviem vīriešiem ne godā, ne varā līdzināties neatļaujam …»

Sofiju bez sevišķa trokšņa naktī aizveda no Kremļa uz Novodevičjes klosteri. Saklovitijam, Cermnijain un Obro- simam Petrovam nocirta galvas, pārējos dumpiniekus pēra pātagām miesta laukumā, nogrieza mēles un uz mūžu aizsūtīja Sibīrijā. Priesteri Medvedevu un Ņikitu Gladkiju vēlāk sagūstīja Dorogobužas vojevoda. Tos šausmīgi mocīja un tad arī nocirta galvas.

Izdalīja balvas, zemi un naudu: bajāriem pa 300 rubļu, okoļņičijiein — 270, domes muižniekiem — 250. Galdzi- ņiem, kas reizē ar Pēteri ieradās klosterī, — naudā 37 rubļus, kas ieradās tūliņ, — 32 rubļus, tiem, kas ieradās līdz 10. augustam, — 30 rubļus, bet pēc 20. augusta atnākušiem — 27 rubļus. Pilsētas muižniekiem tādā pašā kārtībā uzdāvināja 18, 17 un 16 rubļus. Visiem ierindas strēļiem par uzticību — pa vienam rublim bez zemes.

Pirms atgriešanās Maskavā bajāri -sadalīja savā starpā prikazus: pirmo un svarīgāko — Ārlietu — atdeva Ļevam Kirilovičam, tagad bez apsargātāja titula. Izbeidzoties kara un citām vajadzībām, pavisam varētu iztikt bez Borisa Aleksejeviča Goļicina, — patriarhs un Natalija Kirilovna viņam daudz ko nevarēja piedot, it īpaši, ka paglābis Vasiliju Vasiļjeviču no pātagas un bluķa, bet bajāriem šķitās nepieklājīgi atņemt godu tādai vecai dzimtai. — Ja mēs iziesim uz to — drīz vien arī mums prikazus atņems, — tirgoneļi, visādi zema dzimuma rakstveži, ārzemnieki un dažādi mazie ļaudis tā vien lien pie cara Pētera pēc laupījuma, pēc vietām… — Borisam Alekseje- vičam iztikai un goda dēļ piešķīra Kazaņas pils prikazu. Dabūjis to zināt, Boriss nospļāvās, piedzērās tajā dienā un kliedza: — Velns lai viņus parauj, man pietiks pašam sava, — un dzērumā aizbrauca uz savu muižu Maskavas apkaimē — izgulēties…

Jaunie ministri — tā viņus tad sāka saukāt ārzemnieki — izmeta no prikaziem vecos rakstvežus un viņu pailgus, ielika vietā citus, sāka domāt un valdīt pa vecu vecai paražai. Nekāda sevišķa pārmaiņa nekur nebij manāma. Tikai Ivana Miloslavska vietā tagad pa Kremļa pili lepni staigāja Ļevs Kirilovičs melnā caunādu kažokā, valdonīgi aizcirzdams durvis un sīki klabinādams papēžiem …

Visi tie bij vecu vecie, pazīstamie cilvēki, — bez laupīšanas, kukuļiem un visādas nekārtības no tiem neko citu nevarēja gaidīt. Maskavā un Kukujā jaunu iekārtu un jaunus cilvēkus nepacietīgi gaidīja visi — visu simtu tirgotāji, atpircēji, tirgoņi un amatnieki ārpilsētās, ārzemnieku veikalnieki, kuģu kapteiņi — holandiešu, Hanoveras un angļu. Par Pēteri klīda visādas baumas, daudzi visas savas cerības lika uz viņu. Krievija — tīrā zelta bedre — gadu simteņus gulējusi dūņām apnesta… Ja jaunais cars viņu nepacels jaunā dzīvībā, kas tad to darīs?

Pēteris netraucās uz Maskavu. Vispirms no klostera ar karaspēku izgāja uz Aleksandrovas ciemu, kur vēl stāvēja cara Jāņa Ceturtā baismīgās satrūdējušās pils paliekas. Te ģenerālis Zommers sarīkoja paraugkauju. Tā ilga veselu nedēļu, kamēr viss pulveris bij izšauts. Te arī izbeidzās Zommera dienests, — viņš, nabadziņš, nokrita no zirga un sakropļojās.

Oktobrī Pēteris tikai ar saviem rotaļnieku pulkiem iegāja Maskavā. Desmit verstis šajā pusē, Aleksejevas ciemā, viņu sagaidīja lieli ļaužu pulki. Nesa svētbildes, karogus, maizes klaipus uz šķīvjiem. Gar ceļiem novelti baļķi un bluķi ar iecirstiem cirvjiem, uz miklās zemes nogulušies strēļi, kaklus baļķiem uzlikuši, — izlasīti no tiem pulkiem, kas nebij gājuši uz Troicu… Bet jaunais cars galvas ne- cirta, nedusmojās, kaut arī laipns nebij.

PIEKTĀ NODAĻA

1

Leforts izvērtās par lielu cilvēku. Kukujā dzīvojošie ārzemnieki un no Arhangeļskas un Vologdas veikala darīšanās atbraukušie atsaucās par to ar lielu cieņu. Amsterdamas un Londonas tirdzniecības namu aģenti rakstīja par viņu un ieteica atsūtīt nelielas dāvanas, vislabāk krietnu vīnu — ja gadās kāda tirdznieciska lieta. Kad par

Troicas gājienu Lefortu apbalvoja ar ģenerāļa titulu, kukujieši sameta naudu un uzdāvināja viņam zobenu. Viņa mājai garāmiedami, zīmīgi samirkšinājās un teica: — O, jā… — Māja izrādījās par mazu — tik daudz cilvēku gribēja paspiest viņam roku, parunāt kādu vārdiņu vai vienkārši atgādināt par sevi. Lai gan bij vēls rudens, steidzīgi iesāka darbus, paplašinot un augšā izbūvējot māju, — uzcēla akmens lieveni ar sānu piebrauktuvēm, priekšpusi izgreznoja kolonnām un vīriešu attēliem. Pagalmā, kur agrāk bij strūklaka, izraka ezeru ūdens un uguns rotaļām. Sānos ierīkoja kordegardijas musketieriem.

Pēc savas iegribas Leforts varbūt neuzdrošinātos tik lielus izdevumus, bet tā vēlējās jaunais cars. Troicas laikā Leforts Pēterim kļuva nepieciešams kā gudra māte bērnam: Leforts jau no pusvārda saprata viņa vēlēšanās, pasargāja no bīstamiem soļiem, mācīja saprast, kas izdevīgi, kas neizdevīgi, un, kā likās, pats karsti iemīlēja to, allaž bij cara tuvumā, nevis lai izlūgtos kaut ko kā bajāri, kas apnicīgi dauzīja pieres pret grīdu, ubagodami pēc sādži- ņām un zemnieciņicm, bet abu kopējas lietas un kopēju izpriecu labad. Grezni ģērbies, pļāpīgs, labsirdīgs kā rīta saule lodziņā, viņš klanīdamies un smiedamies ieradās Pētera guļamistabā, un tā ar jautrību, līksmām rūpēm un laimīgām gaidām iesākās katra diena. Pēteris mīlēja Leforta pats savas tīksmās domas par aizjūras zemēm, skaistām pilsētām un ostām ar kuģiem, cienīgiem tabakas un ruma piesmirdušiem kapteiņiem, — par visu to, kas jau kopš bērnības tēlojās pēc ārzemju iespiestām lapām un bildēm. Pat Leforta drēbju smarža bij nekrieviska, citāda, ārkārtīgi patīkama…

Pēteris vēlējās, lai viņa mīluļa māja būtu par šī vilinošā ārzemnieciskuma stūrīti, — lai Leforta pils būtu izgreznota cara izpriecai. Cik vien bij iespējams izspiest no mātes un Ļeva Kiriloviča, nauda netika žēlota. Tagad, kad Maskavas augstajos amatos sēdēja pašu cilvēki, Pēteris pa galvu pa kaklu metās izpriecā. Kaislības aizrāva viņu, un tur it sevišķi nepieciešams bij Leforts: tieksmes bij arī bez viņa, bet nezināja, kā to darīt… Ko pašu ļaudis, krievi, tur varēja ieteikt? — Nu, protams, medības ar pie- kūniem vai aklos ubagotājus zemniekus… — Tful Leforts 110 pusvārda saprata viņa vēlēšanos. Viņš bij kā apeņu lapiņa Pētera kaislību tumšajā alū.

•Tajā pašā laikā atsākās jauni darbi galvaspilsētā Preš- purgā: cietoksni sarīkoja nākamā pavasara kara rotaļām.

Pulkus ieģērba jaunos tērpos: preobraženskiešus zaļos kaftānos, semjonoviešus debeszilos, Gordona Butirkas pulku — sarkanos. Viss rudens pagāja dzīrēs un dejošanā. Ārzemnieku tirgotāji un rūpnieki Leforta pilī pa izpriecu laiku nokārtoja arī savas praktiskās lietas…

2

Jauniekārtotā deju zāle bij vēl mikla, no divu milzīgo krāšņu karstuma svīda augstie pusapaļie logi un pretī tiem dibensienā logveidīgie spoguļi. Svaigi novaskota ozola klucīšu grīda. Aizdedzinātas sveces spoguļiem rotātos trijžuburu turekļos pie sienām, lai gan ārā tikko vēl metās krēsla. Sniga mīksts sniedziņš. Pagalmā pa apputinātu māla un akmens šķembu kaudžu spraugām iebrauca kamanas — holandiešu — gulbja veidā taisītas, melni emaljētas un zeltītas, krievu — garas kā kastes, piekrautas spilveniem un lāčādām, smagas ādas kulbas sešiem zirgiem priekšā un arī vienkāršas ormaņu ragavas, kur, ceļgalus sarāvis, smiedamies sēdēja kaut kāds ārzemnieks, salīdzis zemnieku, lai par divām kapeikām atved no Lub- jankas uz Kukuju.

Mūra lievenī uz sniegu piemīdītiem paklājiem viesus sagaidīja divi jokdari, Tomoss un Seka, — viens melnā spāniešu mētelī līdz ceļiem un salmu platmalē ar piespraustiem vārnas spārniem, otrs izģērbies pēc turka, div- aršīnu garā lūku čalmā ar priekšā piešūtu cūkas ausi. Holandiešu tirgotāji ar sevišķu patiku smējās par jokdari spāniešu drēbēs, sita knipjus viņam pret degunu, apvaicājās par spāniešu karaļa veselību. Gaišajā priekštelpā, kur ozola sienas bij apkārtas ziliem fajansa šķīvjiem, viesi atdeva kažokus un cepures livrejās tērptiem haidukiem. Dejas zāles durvīs sagaidīja Leforts sudrabu izšūtā balta atlasa kaftānā un sudraba pūderi apkaisītā parūkā. Viesi piegāja pie aizkurinātās krāsns, iedzēra ungāru vīnu un aizsmēķēja pīpes.

Krievi kautrējās sava mēmuma (tikai retais no tiem prata runāt holandiski, angliski, vāciski), atbrauca vēlāk, kad bij jāsēžas tieši pie galda. Viesi pie uguns vaļīgi sildīja pakaļas un zeķēs iespīlētos gurnus, sarunājās par veikalu darīšanām. Tikai saimnieks, plivinādams kaftāna atliektos sānus, lidoja kā tauriņš no viena viesa pie otra,— iepazīstināja, apvaicājās par veselību, par ceļojumu, par to, vai apmeties ērtā iebraucamā vietā, brīdināja no zagļiem un laupītājiem …

—   O, jā, — viesis atbildēja, — man daudz stāstījuši par krievu prasto tautu, — tā ļoti labprāt aplaupa un pat nogalina bagātus ceļotājus…

Koku tirgotājs, anglis Sidnejs, teica, caur zobiem vilkdams: — Zeme, kur iedzīvotāji sagādā sev iztiku ar blēdībām, ir slikta zeme… Krievu tirgotāji lūdz dievu, lai palīdz viņiem labāk apkrāpt, to viņi sauc par izmanību. O, es labi pazīstu šo nolādēto zemi… Te jāierodas ar ieroci azotē.

Kukujā dzimušais sīkais tirgotājs Hamiltons, savā laikā no Kromvela terora uz Moskoviju atbēgušā sera Hamil- tona dēladēls, pazemīgi tuvojās runātājiem.

—   Pat tam, kam ir bijusi nelaime piedzimt šepat, grūti pierast pie krievu rupjības un negodības. Tā vien liekas, ka viņi visi velna apsēsti!

Aplūkojis šo vecmodīgi ģērbto, slikti angliski runājošo ieceļotāju, Sidnejs nicinoši sašķieba lūpas, bet aiz cieņas pret namu, kurā atradās, tomēr atbildēja:

—   Uz dzīvi še nomesties mēs nedomājam. Bet lielajā tirdzniecībā, ko piekopjam, krievu negodībai maza nozīme …

—   Jūs, ser, tirgojaties ar kokiem?

—   Jā, ser, es tirgojos ar kokiem. Arhangeļskas tuvumā mēs ieguvām plašu mežu koncesiju.

Padzirdējis par mežu koncesiju, holandietis van Leidens pielieca runātājiem galvu ar smailu spāniešu bārdiņu, tumšsarkanu, bezskropstainu seju un milzīgai stērķelētai apkaklei pārļukušām trim pakaklēm.

—   O, jā, — viņš teica, — krievu meži, tie ir labi, bet sātaniskie vēji Ledus okeānā un norvēģu jūras laupītāji — tie ir slikti. — Paplēta muti un pietvīka vēl sarkanāks, no piemiegtajām ačelēm izspiedās divas asaras — iesmējās…

—   Nekas, — atbildēja garais, kaulainais un dzeltenais Sidnejs, — masta koks mums te maksā divdesmit piecas kapeikas. Ņūkastlē mēs to pārdodam par deviņiem šiliņiem[6] … tad jau varam arī riskēt…

Holandietis paklakšināja mēli. — Deviņus šiliņus par vienu tādu kociņu! — Viņš bij atbraucis Moskovijā iepirkt linu dzijas, audeklu, degutu un potašu. Abi viņa kuģi bij apmetušies Arhangeļskā uz ziemasgu|u. Tirgošanās nepa- visam neveicās, cara tirgoņi, lielie Maskavas tirgotāji, kas uzpirka preces kronim, bij uzzinājuši par tiem diviem kuģiem un sacēla cenas, mazo privāto uzpircēju preces nekur nederēja. Bet šis anglis, ja tikai nemeloja, acīm redzami taisīja labu veikalu. īsti aizskaroši. Pametis skatienu sāņus, vai tuvumā nav kāds krievs, van Leidens sacīja:

—   Krievu caram pieder trīs ceturtās daļas visa pasaules deguta, labākais mastu mežs un visi kaņepāji.,. Bet dabūt tos tikpat grūti kā no mēness… O, nē, ser, daudz jūs neko nenopelnīsiet no savas koncesijas. Ziemeļi ir tuksnesīgi, — varbūt lāčus iemācīsiet mežu cirst… Bez tam, ser, divus no jūsu trim kuģiem nogremdēs norvēģi vai zviedri, bet trešais peldošā ledū aizies bojā. — Viņš iesmējās atkal, manīdams, ka padarījis nepatikšanas iedomīgajam anglim. — Jā, jā, šī zeme ir tikpat bagāta kā Jaunā Pasaule, bagātāka kā Indija, bet, kamēr bajāri to valdīs, mums būs jāpiedzīvo tikai zaudējumi un zaudējumi… Tie te Maskavā neapjēdz paši savu labumu, moskoviti tirgojas kā mežoņi… O, ja viņiem bijušas ostas Baltijas jūrā un labi ceļi un ja ar tirdzniecību nodarbotos kā godīgi birģeri, tad še varētu taisīt milzīgus apgrozījumus.

—  Jā, ser, — Sidnejs piezīmēja cienīgi, — es ar patiku noklausījos jūs un piekritu… Nezinu, kā pie jums, bet domāju gan, ka tāpat kā mūsu Anglijā vairs nebūvē mazos jūras kuģus… Visas Anglijas būvētavās aizsākti tikai četri simti un pieci simti tonnu lieli kuģi… Tagad mums vajadzīgs piecas reizes vairāk linu dziju un koku… Katram kuģim nepieciešami vismaz desmit tūkstoši jardu buru audekla…

—   O-o-ol — izbrīnījušies iesaucās visi, kas noklausījās šajā sarunā.

—   Bet ādas, ser! Jūs aizmirsāt, cik ļoti vajadzīgas krievu ādas, ser, — Hamiltons viņu pārtrauca.

Sidnejs dusmīgi paskatījās šajā nejēgā. Kaulaino zodu savilcis krunkās, acis samiedzis, brīdi skatījās ugunī.

—   Nē, — viņš atbildēja, — es neaizmirstu arī krievu ādas, bet ar ādām pats netirgojos. Ādas izved zviedru tirgotāji. Pateicoties dievam, Anglija kļūst arvien bagātāka, tāpēc mums vajadzīgs ļoti daudz būvmateriāla… Angļi allaž dabūjuši, kad gribēja. Arī tagad mēs dabūsim.

Viņš nobeidza sarunu, apsēdās krēslā un, biezo zābak- zoli novietojis uz kamīna režģi, vairāk nepiegrieza vērību nevienam.,, Pielidoja Leforts, pie rokas līdzi vilkdams

Aleksašku Meņšikovu. Puisim mugurā bij zilas vadmalas kaftāns ar sarkaniem atlokiem un vara pogām, pie botfor- tiem milzīgi sudraba pieši, krāšņa parūka apņēma pūderēto seju, mežģīņu apkaklē iesprausta dimanta adata, jautrās, ūdens dzidrās acis droši aplūkoja viesus. Veikli paklanījās, nosalis paraustīja spēcīgo plecu, nostājās ar muguru pret kamīnu, paņēma pīpi.

—  Valdnieks acumirklī ieradīsies…

Viesi sačukstējās, tie ievērojamākie nostājās priekšā, ar seju pret durvīm… Sidnejs, nesapratis, ko Aleksaška teica, mazliet pat muti pavēra, izbrīnā aplūkodams šo zeņķi, kas bezrūpīgi bija atbīdījis godājamos viesus no kamīna. Bet Hamiltons pačukstēja viņam: — Cara mīlulis, nesen kā no denščika pacelts oficiera kārtā, visās lietās nepieciešams, — un tad Sidnejs, savilcis labsirdīgas grumbiņas ap acīm, griezās pie Aleksaškas:

—   Es jau sen esmu ilgojies pēc laimes sastapt lielo valdnieku… Esmu tikai nabaga tirgotājs un pateicos savam dievam par negaidīto gadījumu, par ko stāstīšu saviem bērniem un bērnubērniem …

Leforts pārtulkoja, Aleksaška atbildēja:

—   Parādīsim, parādīsim, — un smiedamies pavēra baltos līdzenos zobus. — Ja dzert un jokoties proti — palīksmosies ar viņu pēc sirds patikas. Tev arī būs ko stāstīt bērnubērniem… (Lefortam.) Paprasi, ar ko viņš tirgojasl A, kokiem… Laikam zemniekus prasīt atbraucis, meža cirtējus?… (Leforts pavaicāja, Sidnejs smaidīdams māja ar galvu.) Kāpēc ne, ja valdnieks dos līdz zīmīti Ļevam Kirilovičam … Lai palūdz…

Piepeši durvīs parādījās Pēteris tādā pašā preobražen- skiešu uzvalkā kā Aleksaškam — plecos un ap krūtīm tas šaurs, — viss sniega nobārstīts. Sala nosārtotiem vaigiem iespiedušās dobītes, mute sakniebta, bet tumšās acis smējās. Noņēma trijstūru cepuri, nodauzīja kājas, nopurinādams sniegu rupjas ādas zābakiem ar taisniem stulmiem pāri ceļgaliem.

—   Guten Tag, meine Herrschaften, — viņš sveicināja jauneklīgā basa balsī. (Leforts jau lidoja pie viņa pārliecies, vienu roku uz priekšu, otru sāniski kā nēšus tālu atstiepis.) — Est ļoti gribas… Iesim, iesim pie galda…

Pamirkšinājis elpu aizturējušiem ārzemniekiem, viņš apgriezās neveikls, gandrīz durvju augstumā, — un cauri priekštelpai gāja uz špeizezāli — ēdamistabu,,,

Viesiem sejas bij jau sasarkušas un parūkas nošķiebušās. Jostu noraisījis un trepaku nodejojis, Aleksaška dzēra atkal un tikai bāls palika no vīna. Jokdari izlikās piedzēruši vairāk par citiem, lēkāja kukuros, dauzīja viesiem pa galvām vērša pūšļus ar sausiem zirņiem. Visi runāja reizē. Sveces bij nodegušas līdz pusei. Drīz vien jāierodas Ku- kujas dāmām uz deju.

Taisns un stingrs, tikai sasarcis un šķībām acīm, Sidnejs runāja ar Pēteri (Hamiltons pārtulkoja, aiz viņu krēsliem stāvēdams):

—   Pasakiet, ser, viņa augstībai sekošo: mēs, angļi, esam tajos ieskatos, ka mūsu zemes laime ir jūras tirdzniecības panākumos… Karš ir dārga un nožēlojama nepieciešamība, bet tirdzniecība — paša dieva svētība…

—   Tā, tā, — Pēteris piekrita. Viņu uzjautrināja troksnis un strīdi, bet it sevišķi ārzemnieku dīvainie prātojumi par valsti, tirdzniecību, noderību un kaitīgumu… Par laimi! Brīnišķīgi! — Nu, tālāk, tālāk runā, es klausos…

—   Viņa augstība angļu karalis un godājamie lordi nekad neapstiprinās nevienu billu[7], kas kaut kādi varētu kaitēt tirdzniecībai. Un tāpēc viņa augstības kase allaž pilna. Angļu tirgotājs ir cienījama persona zemē. Un mēs visi savukārt esam gatavi izliet savas asinis par Angliju un mūsu karali… Lai viņa augstība jaunais valdnieks nedusmojas, ja es teikšu, ka Krievijā daudz sliktu un nederīgu likumu. O, labs likums, tā ir liela lieta! Arī mums ir bargi likumi, bet tie mums derīgi, un mēs cienām tos…

—   Velns, ko viņš te sarunā! — Pēteris smiedamies izdzēra slaidu kausu ar putna kāju. — Parunājis viņš tā mūsu Kremlī… Klausies, Franci, viņi tur ģībonī kristu… Nu labi, tad pasaki — kas pie mums ir slikti? Hamilton, pārtulko!

—   O, tas ir ļoti nopietns jautājums, un es vairs neesmu skaidrā prātā, — Sidnejs atbildēja. — Ja jūsu augstība atļauj, es rītu, pilnīgi zinādams, ko saku, varētu pastāstīt par krievu sliktajām paražām un arī par to, no kā valsts kļūst bagāta un kas tur darāms…

Pēteris ieurbās viņa svešzemnieciskajās, sašķiebtajās acīs. Likās — vai tikai šis tirgotājs neņirgājas par muļķa krieviem? Bet Leforts, žigli pārliecies pār plecu, pačukstēja:

—   Interesanti būs paklausīties šo filozofiju, kā padarīt zemi bagātu.

—   Labi, — Pēteris atteica, — bet lai viņš pasaka, kas tad pie mums tāds nederīgs!

—   To var, — Sidnejs lūkoja apmākt reibumu. — Ceļā uz mūsu laipno namatēvu es braucu pār kaut kādu laukumu, kur uzceltas karātavas, neliels gabaliņš sniega attīrīts, un tur stāv viens zaldāts.

—   Aiz Pokrovas vārtiem, — ar krēslu tuvāk piesēdies, paskaidroja Aleksaška.

—   Jā… Un piepeši es redzu — no zemes augšup rēgojas sievietes galva un mirkšina acim. Es ārkārtīgi izbijos un prasīju savam pavadonim: — Kāpēc tā galva mirkšina?… — Viņš atbildēja: — Tāpēc, ka viņa vēl dzīva. Tas ir krievu parastais sods — par vīra nogalināšanu tādu sievieti ierok zemē un, kad tā pēc dažām dienām mirusi, pakar ar kājām augšup…

Aleksaška pasmīnēja: — Hil — Pēteris paskatījās uz viņu, paskatījās maigi smaidošajā Lefortā.

—   Un kas tad par to? Viņa taču nogalinājusi… Tā soda no seniem laikiem… Vai par tādu noziegumu jāapžēlo?

—   Jūsu augstība, — Sidnejs teica, — paprasiet šai nelaimīgajai, kas noveda viņu pie tāda briesmīga nozieguma, un viņa droši vien atmaidzinās jūsu žēlīgo sirdi… (Pēteris pasmīnēja.) Es jau kaut ko esmu dzirdējis un arī novērojis Krievijā… O, ārzemnieka skatiens ir ass… Krievu zemnieku sievietes dzīve ir līdzīga kustoņu dzīvei… (Viņš pārvilka lakatiņu nosvīdušai pierei, apjauzdams, ka runā to, ko nevajadzētu, bet lepnums un reibums ne]āva turēt muti.) Kādu paraugu tas var dot jaunajam pilsonim, kad viņa māte ierakta zemē un tad nekaunīgā kārtā pakārta aiz kājām! Viljams Šekspīrs, viens no mūsu rakstniekiem, jaukā komēdijā aizgrābjoši aprakstīja, kā bagāta itāliešu tirgotāja dēls aiz mīlestības pret sievieti nonāvējies ar indi… Bet krievi savas sievas dauza pātagām un rungām, līdz kamēr tās tikai pusdzīvas, un tas pat likumā atļauts… Kad es atgriežos Londonā, mana cienījamā sieva ar laipnu smaidu nāk man pretī, bērni bez kādām bailēm metas klāt, savā mājā es atrodu mieru un lēnprātību. Nekad manai sievai nenāks prātā nogalināt mani, tāpēc ka es allaž esmu laipns ar viņu.

Aizkustināts anglis apklusa un nokāra galvu. Pēteris sagrāba viņu aiz pleca.

—   Hamilton, pārtulko viņam… (Un skaļi krieviski sāka kliegt Sidnejam ausī.) Paši visu to redzam… Nelielāmies, ka pie mums labi. Es jau teicu mātei — gribu nosūtīt uz āi zemēm cilvēku piecdesmit no prātīgākajiem galdziņiem, lai mācās no jums… No ābeces, no tās mums jāiesāk mācīties… Tu te man bāz acīs — mežonīgi, nabagi, muļķi un zvēri… Zinu pats, velns lai parauj! Bet pagaidi tikai, pagaidi…

Viņš piecēlās, pa roku galam atsvieda krēslu.

—   Aleksaška, liec piebraukt zirgus!

—   Uz kurieni, min herc?

—   Uz Pokrovas vārtiem …

4

Galva lēnām pacēla plakstus… Nenāk vēl nāve, nenāk… Zemes aukstums sastindzinājis miesu… Zemi atsildīt nav iespējams… Pakustēties kapā nevar… Līdz pašām ausīm ierakuši… (Mīkstais sniedziņš bira uz atmestās sejas.) Kaut jel nelabums atkal aizmiglojis acis,— nebūtu pašai sevis tik žēl… Zvēri, ne cilvēki, — ak, zvēri…

…Dzīvoja reiz meitene kā lauka puķīte… Daša, Da- šeņka — tā miesīgā māte viņu sauca… Kāpēc tu dzemdēji mani?,,. Lai ļaudis dzīvu ieraktu zemē… Es neesmu vainīga… Vai tu redzi mani, vai redzi?…

…Galva atvēra lūpas, sakaltušu mēli sauca: — Māmiņ, māmucīt, es mirstu… — Ritēja asaras. Skropstas pielipa sniegu…

…Aiz galvas tumšajā laukumā, gredzenā šūpodamās, čīkstēja karātavu virve… Arī nomirušai nebūs miera — tavu augumu pakārs.., Sāpīgi, sāpīgi, zeme spiež… Krustus pikas grauž … Ak, sāpes, atkal šīs sāpes!… (Galva atplēta muti, atgāzās atpakaļ.) — Kungs, pasargā!… Māmucīt, saki viņam, māmucīt… Es neesmu vainīga,., Neprātā nogalināju… Arī suns taču kož… Zirdziņš, arī tas… — Spēka nav pakliegt. Sāpes pieaugušas pārmērīgas. Acis ieplētās, apdzisa. Galva noliecās sāņus…

,,,Atkal sniedziņš… Nāve vēl nenāk… Drīz būs jau treša diena,.. Vējš, vējš čīkstina virvi… — Gotiņa laikam jau trešo dienu neslaukta… Kas tā par sarkanu gaismu?… Ak, cik briesmīgi… Lāpas… Kamanas… Cilvēki… Nāk šurp… Atkal jaunas mokas? — Mēģināja spārdīt kājām — zemes vāli sažņauguši tās, ne pirkstiņu nevar pakustināt…

—       Kur viņa ir, es nevaru saskatīt, — Pēteris skaļi teica. — Suņi būs sagrauzuši, vai?

—       Sargs! Ko guli? Ei, sargs! — kliedza ļaudis pie kamanām.

—       Se-ē! — atsaucās stiepta balss, — pa birstošo sniegu skrēja sargs, pīdamies aitādu kažokā… Pa skrējienam mīksti kā lācis nokrita Pēterim pie kājām, paklanījās un palika ceļos…

—   Sieviete še ierakta?

—   Se, valdniek, tētiņ ..,

—   Dzīva?

—   Dzīva, valdniek…

—   Par ko nosodīta?

—   Vīru ar nazi nogalinājusi.

—   Parādi…

Sargs aizskrēja, pietupās, ar kažoka stūri pakalpīgi noslaucīja sniegu sievietei no sejas, no sasalušiem matiem.

—   Dzīva, dzīva, valdniek, vēl mirkšina …

Pēteris, Aleksaška, Sidnejs un vēl cilvēki pieci no Leforta viesiem piegāja pie galvas. Dzelzs cepures mirdzinā- dami, divi musketieri augstu turēja lāpas. No sniega ar lielām iekritušām acīm cilvēkos raudzījās sniega balta, plakana seja.

—   Kāpēc tu nogalināji vīru? — Pēteris prasīja.

Viņa klusēja. Sargs ar velteni piedūra viņas vaigam.

—   Pats cars prasa, muļķe tu tāda.

—       Nu, ko, — viņš sita tevi, spīdzināja? (Pēteris pieliecās pie tās.) Kā viņu sauc? Darja… Nu, Darja, pastāsti, kā tur bij…

Tā klusēja. Izpalīdzīgais sargs pietupās un pačukstēja viņai ausī:

—   Atzīsties, varbūt apžēlos… Mani tu iegāz, meitiet…

Tad galva atplēta melnu muti un aizsmakusi, dobji,

nikni pateica:

—   Nogalināju… Un vēlreiz nogalinātu to zvēru…

Aizvēra acis. Visi stāvēja klusu. Cūkstēdama pilēja

darva no lāpām. Sidnejs sāka ātri kaut ko runāt, bet neviena pārtulkotāja še nebij klāt. Sargs atkal piedūra viņai

ar velteņa zābaku, — galva salīgojās kā nedzīva. Pēteris asi nokāsējās, gāja atpakaļ uz kamanām… Klusi pateica Aleksaškam: — Liec nošaut…

5

Kluss un nosalis viņš atgriezās Leforta gaiši apgaismotajā namā. Tanczales galerijā spēlēja mūzika. Raibi tērpi, sejas un sveces divkāršojās spoguļos. Cauri siltajai dūmakai Pēteris tūliņ pamanīja brūnmataino Annu Monsu. Meiča sēdēja pie sienas — domīgu seju, nolaistiem kailiem pleciem.

Sajā acumirklī mūzika galerijā, spēlēdama kādu lēnu deju, vara taurēm dziedāja viņam par Anhenu, par viņas krāšņo sārto tērpu, par nevainīgajām, uz ceļiem saliktajām rokām… Kāpēc, kāpēc tik nevaldāmas skumjas plo- sija viņa sirdi? It kā pats būtu līdz kaklam ierakts zemē un putenim cauri nezināmā tālē sauktu savu mīļo…

Annas acis nodrebēja, pirms visiem citiem ieraudzījušas viņu durvīs. Piecēlās un aizlidoja pa novaskoto grīdu… Un mūzika jau arī jautri spēlēja par labo Vāciju, kur aiz tīriem, tīriem lodziņiem zied rožsārtās mandeles, kur labais papiņš un mammiņa, labiņi smaidīdami, skatās Ansī un Grietiņā zem mandeļu koka, kas nozīmē mīlestību uz mūžu, — bet, kad viņu saule norietēs aiz nakts zilgmes, abi, rāmi nopūzdamies, aizies kapā… Ak, nepiesniedza- inās tāles!…

Pēteris aptvēra zem sārtā zīda silto Anhenas augumu un klusēdams dejoja ar to tik ilgi, kamēr mūziķiem sāka jukt takts.

Viņš teicas

—   Anna?

Viņa uzticīgi, gaiši un tīri paskatījās acīs,

—   Jūs šodien esat apbēdināts, Pēter?

—   Annuška, tu mīli mani?

Uz to Anna tikai ātri nolieca galvu, viņas kaklam bij apsieta samta lentiņa… Visas dejotājas un sēdētājas dāmas saprata tikpat to, ko cars jautāja, kā to, ko Anna Monsa atbildēja. Loku pa zāli apkārt liekdams, Pēteris noteica:

—   Tu esi mana laime,,,

Patriarhu ieveda zem rokām. Svētīdams veco carieni ar brāli un bajārus, viņš bargi bāza pie lūpām izdiluša mūka kaulaino roku. Cara Pētera vēl vienmēr te nebij. Joakims apsēdās cietā krēslā ar augstu atzveltni un zemu noliecās, — kapuce viņam noslīdēja sejai priekšā. Saules stari lauzās pa dziļajiem logu iedobumiem Šķautņu palātas raibajos spriešļos. Visi klusēja, rokas saņēmuši, acis nodūruši. Mieru iztrauca tikai ārpusē uz apsnigušās palodzes nometušās baloža spārnotā ēna. Karstums dvesa no zilās glazētās krāsns, smaržoja vīraks un vasks. Pirmais un vissvarīgākais pienākums bij tā sēdēt cildenā klusēšanā, ievērot vecās paražas un augstmanibu. Lai pret šiem nekustināmiem pamatiem sašķīst ļaužu viļņi — visa pasaules zūdīšanās. Pietiek kārdināšanas un jauninājumu. Krievijas balsts ir še, — labāk nabagāki būsim, bet toties īstāki… Bet par visu citu gan jau dievs gādās…

Klusēja, gaidīja, kamēr ierodas valdnieks. Natalija Kirilovna svētbijīgi iesnaudās, — pēdējos mēnešos izbriedusi miesās, veselībā savārgusi. Strešņovs uzmanīgi, nokrekši- nādamies pacēla no viņas ceļgaliem uz paklāja nokritušās krelles. Sofijas laikā palātā stāvēja pulkstenis ar tornīti. To bij pavēlējuši iznest, — uzbudināja ar savu tikšēšanu, un bez tam stāv rakstīts: «Neviens lai neskaita stundas…» Laiku vērot — sevi pašu piemānīt. Lai tas pēc iespējas lēnāk slīd pār Krieviju, lai klusāk…

Priekštelpā noklaudzēja durvis, sala spalgās balsis iztrauca miegaino klusumu, cariene, žāvas apslāpējusi, pārkrustīja muti. Miesassargs, kluss zēns, rāmi pateica, ka atnācis. Bajāri nesteigdamies noņēma kažokādas cepures. Natalija Kirilovna jau saviebās, uz durvīm pavērdamās, bet, paldies dievam, Pēteris bij krievu apģērbā, vēl aiz durvīm apvaldīja smieklu un ienāca ļoti cienīgi… «Kājas kā dzērvei, grūti viņam, balodītim, iznesties svinīgi,» nodomāja cariene, sveicinājumā atplaukusi. Viņš piegāja pie patriarha saņemt svētību, apvaicājās par slimā brāļa veselību …

Viņam steidzīgi vajadzēja naudas, tāpēc arī pēc mātes vēstules paklausīgi atbrauca noklausīties Joakimu. Apsēdās tronī un it kā pēļos nogrima palātas miegainajā klusumā, atspieda elkoņus, muti aizklāja ar plaukstu — gadījumam, ja uznāk žāvas.

No melnās mantijas apakšas Joakims izvilka burtnīcu, — roka viņam trīcēja aiz vecuma, — lēnām pāršķīra lappusi, pavērsa acis, ilgi turēja pirkstus piespiestus astoņ- galu krustam pie kapuces, pārkrustījās, tad sāka lasīt paklusi, pasmagi, ar lēnu apnikumu:

—   «…Nelielieties ar to, ka dumpi apspieduši, sagādājiet ļaudīm un ciemiem mieru … Dvēsele mana skumst, neredzēdama vienprātību un uzziedēšanu tautās. Galvaspilsēta! — Neskaitāmi mūki un mūķenes, priesteri un diakoni, nekautrīgi un nesargādamies, bet tāpat arī dažādi klaidoņu cilvēki — viņu vārds ir leģions — apsējuši rokas un kājas, citi pat acis aizkāruši un samieguši, blandās pa ielām, izlikšanās viltībā lūdz dāvanas… Vai tas ir tas ziedošais dārzs? Un tālāk redzu es — mājās plītēšanu, sapņu tulkošanu un burvības, un galēju nešķīstību. Vīrs izplūc sievai matus un kailu izdzen to pa vārtiem laukā, un sieva nogalina vīru, un bērni kā neprāši izaug līdzīgi nezālēm laukā… Vai tas ir tas ziedošais dārzs?… Un tālāk redzu es — bajāra dēls un amatnieks, un zemnieks ņem rokā bumbu un, aizdedzinājuši savas sētas, aiziet mežos savas nejaucības labad. Zemniek, kur tavs arkls? Tirgotāj, kur tavs mērs? Bajāra dēls, kur tavs gods?»

Tā viņš lasīja par visur sastopamo postu. Pēterim pārstāja žāvas. Natalija Kirilovna uztraukta skatījās te dēlā, te bajāros, bet tie, bārdas saslējuši, klusēja, kā pieklājas. Visi zināja — valsts lietas pavisam bēdīgā stāvoklī. Bet kā te līdzēt? Paciesties, un vairāk nekā … Joakims lasīja:

—   «Mēs savā niecīgajā prātā nolēmām pateikt jums, lielajiem valdniekiem, patiesību… Līdz tam laikam zemē nebūs kārtības un pārticības, kamēr viņā vairosies bezdievība un riebīgā katoļu, luterāņu, kalvinistu un žīdu ķecerība… Ciešam paši par saviem grēkiem… Reiz bijām Trešā Roma, tagad esam kļuvuši par otro Sodomu un Go- moru… Lielie valdnieki, nevajag atļaut citticībniekiem celt savus lūgšanu namus, bet, kas jau uzcelti, tos noārdīt… Aizliegt nolādētiem ķeceriem būt par priekšniekiem pulkos… Ko tādi var palīdzēt pareizticīgajiem karotājiem? Tikai dieva sodību viņi sakrāj… Vilki valda pār avīm! Aizliegt pareizticīgajiem draudzēties ar ķeceriem… Ārzemju ieražas un tāpat nekādas pārmaiņas apģērbos neievest… Bet pamazām saspēcinātiem pacelties pareizticības garā, izkaut ārzemniekus laukā no Krievijas un vāciešu priekšpilsētu, šo pekles jaukumu, — nodedzināt! …»

Patriarham acis kvēloja, seja drebēja, trīsēja šaurā bārda un violetās rokas. Bajāri bij nodūruši acis grīdā, — pārāk stipri ņēma Joakims, tādā lietā nevar tā vienā vēzienā …

Romodanovskim acis izspiedās kā vēzim. Natalija Kirilovna, nekā nesapratusi, arī vēl lasījuma beigās smaidīdama māja ar galvu. Pēteris bij atgāzies tronī, izstiepis lūpas kā mazs puiķelis. Patriarhs noglabāja burtnīcu un pirkstiem pārvilka pār acīm.

— Sāksim lielo lietu no mazuma… Sofijas Alcksejev- nas laikā pēc manas asarainās lūgšanās Kukujā sagūstīja riebīgo ķeceri Kvirinu Kulmani… Nopratināšanā viņš atzinās: Amsterdamā viņam esot parādījies kāds baltā mētelī un pavēlējis iet uz Maskavu, tur ļaudis neticības tumsā aizejot postā… (Joakims aiz uztraukuma brītiņu klusēja.) — Un jūs, — viņš teica nopratināšanā, — esat akli: neredzat, ka mana galva apmirdzēta un ka ar manām lūpām runā svētais gars… — Un minēja vietas no Jakoba Bēmes un Kristofora Bartutas1 kārdinošajiem rakstiem… Bet pats, starp citu, pavedis Maskavā meiču Mariju Seļi- fontovu, drošības pēc ieģērbis to vīrieša uzvalkā, un tā viņa nu dzīvo pie tā pieliekamajā kambarītī… Augu dienu abi piedzēruši, spēlē uz vijoles un šķīvjiem, viņš izbāž galvu pa lodziņu un kliedz neprātīgā balsī, ka pār viņu nācis svētais gars… Pie viņa atnākušiem pravieto un liek skūpstīt sevi pavēderē,., Ak kungs, kā lai norimstas kaut brīdi mierā, kad te jau pats sātans gavilē!… Lūdzu lielos valdniekus ar ukazu nobeigt Kvirinu Kulmani — sadedzināt to dzīvu līdz ar viņa grāmatām…

Visi pagrieza galvas pret Pēteri, un viņš saprata, ka lieta par Kvirinu Kulmani sen nolemta. To viņš izlasīja arī mātes mierīgajās acīs. Tikai Romodanovskis vienīgais neapmierināts kustināja ūsas, Pēteris nosēdās taisni, roka pastiepās — lai grauztu nagu. Tā te pirmo reizi dzīvē no viņa prasīja izlemt valsts lietu. Drausmīgi bij, bet jau arī niknuma vēsums sāka apņemt sirdi. Atminējās nesenās sarunas pie Leforta, cieņas pilnās, gudrās ārzemnieku sejas.,, Apvaldīto nicinājumu… — Krievija pārāk ilgi bijusi aziātiska zeme, — teica Sidnejs (otrā dienā), — jūs te baidāties eiropiešu, bet jums nav ļaunāka ienaidnieka kā jūs paši… — Atminējās, kāds kauns bij to klausīties…

1 Jākobs Bēme un Ķristofors Bartuta — mistisku rakstu autori. (Autora piezīme.)

(Pavēlēja uzdāvināt Sidnejam sabuļādu kažoku, — lai vairāk nerādās pie Leforta, bet tūliņ brauc uz Arhangeļ- sku.) Bet ko teiktu anglis, dzirdēdams šādas runas? Noārdīt luterāņu un katoļu baznīcas priekšpilsētā? Atminējās, ka vasarā pa atvērtiem logiem ieskanēja vācu baznīcas drebošās zvana skaņas… Sajā agrīnajā zvaņā varēja just godīgumu un kārtību, Kukujas tīro namiņu smaržu, mežģīņu aizkariņu Annas Monsas logā… Tu būtu gatavs arī viņu sadedzināt, dzīvais mironi, melnais kraukli! Pelnu čupas tu atstātu Kukujas vietā! (Tagad Pēteris acīm dzē- lās patriarhā.) Bet spēcīgāk par dusmām (varbūt aiz Leforta mācības?) pacēlās spītība un viltība. Labi, bajāri- valdītāji, bārdaiņi! Sakliegt uz viņiem viegli iespējams, — pakritīs ar purniem uz paklāja, māmiņa apraudāsies, patriarhs ar degunu piebadīs ceļgaliem, bet tomēr izdarīs, ko nodomājuši, un pie tam vēl naudu liegs…

—   Svētais tēvs, — Pēteris teica ar krietnām dusmām (Natalijai • Kirilovnai izbrīnā saraucās uzacis), — rūgti, ka mūsu starpā nav vienprātības… Mēs tavās ticības lietās nejaucamies, bet tu jaucies mūsu kara lietās… Varbūt mūsu nodomi ir milzīgi, — ko tu par tiem zini? Mēs gribam iekarot jūras… Domājam, ka mūsu zemes laime atkarājas no seļunēm jūras tirdzniecībā. Tas ir dieva svētīts pasākums… Bez ārzemniekiem es kara būšanās nekādi nevaru iztikt… Bet pamēģini aiztikt viņu baznīcas — tie visi aizbēgs… Ko tas īsti nozīmē… (Viņš sāka skatīties visos bajāros pēc kārtas.) Spārnus gribat man aizlauzt?

Bajāri brīnījās, ka Pēteris runā tik vīrišķīgi. «Oho,» saskatījās, «ak tad šitāds!… Cik bargs!…» Romodanov- skis māja ar galvu: — Tā, tā, pilnīgi pareizi. — Patriarhs ar kalsnējo degunu pasliecās pret troni un iesaucās vislielākā uztraukumā:

—   Lielais valdniek! Neatņem man velnišķo ķeceri Kvirinu Kulmani.

Pēteris sabozās. Juta, ka šajā jautājumā jāpadodas bārdaiņiem .,. Natalija Kirilovna nošļupstēja: — Valdniek, tētiņ, — un lūgdamās salika plaukstas kopā … Viņš paskatījās Romodanovskī — tas tikai mazliet paplēta rokas …

—   Ar Kulmani mums nav darīšanas, — Pēteris teica, — atdodu viņu tavā ziņā. (Patriarhs apsēdās, pagurumā aizvēra acis.) Bet tagad, bajāri, pateikšu, ka man vaja

dzīgi astoņi tūkstoši rubļu karaspēka un kuģu būves vajadzībām …

…Iziedams no pils, Pēteris paņēma pie sevis kamanās Fjodoru Jurjeviču Romodanovski un aizbrauca uz Lub- janku tā pilī paēst pusdienas.

7

No Mitišču sādžas Kremļa pilī atveda sievu Vorobjihu jaunajai carienei. Jevdokija par to bij tik priecīga, ka pavēlēja tūliņ no ragavām vest savā guļamistabā. Carienes guļamistabiņa atradās augšējā baļķu piebūvē, — tur bij divi maziņi, aizkariem pret sauli aizklāti lodziņi. Uz karsta mūrīša visu laiku tur velteņiem kājās un kažociņu mugurā gulēja bērnu saņēmēja. Jevdokijai kuru katru brīdi varēja sākties dzemdības, jau vairāk dienu viņa necēlās augšā no gulbju dūnu pēļiem. Protams, gribējās atvilkt elpu pēc gulēšanas piesmakušajā kambarī, kamanās pavizināties pa sniegaino Maskavu, kur kūp zili "dūmi, saule slīd zemu un sudrabaini nokaru zari no sānieliņām pieskaras zirga lokam… Bet vecā cariene un visas citas sievietes, kas apkārt, — dievs lai pasargā, kas tagad par vizināšanos! Guli, nepakusties, sargā vēderu, — cara pēc- nāci taču glabā sevī… Viņai atļauts bij tikai klausīties pasakas ar dievišķīgām beigām … Arī raudāt aizliegts — bērns saskums …

Vorobjiha ienāca uztraukta, bet vingri. Bij tīra sieviete, jaunās vīzēs, zem audekla brunčiem smaržas labad nēsāja salviju kušķīti. Lūpas maigas, acis kā pelei, seja gan veca, bet sārta, un runāja viņa bez apstājas… Jau uz sliekšņa visu apskatīja vērīgi, visu iegaumēja, nometās ceļos pie gultiņas un ieguva žēlastību: jaunā cariene pastiepa viņai valgo roku.

—  Sēdies, Vorobjiha, pastāsti kaut ko… Pakavē man laiku…

Vorobjiha noslaucīja tīro muti, sāka stāstīt par vecotēvu un vecomāti, par popa meitām, par zeltragaino āzi…

—   Pagaidi, Vorobjiha, — Jevdokija paslējās palūkoties, vai vecmāte aizsnaudusies, — pazīlē man!

—   Ak, mana saulīte, es taču neprotu …

—  Nemelo, Vorobjiha… Es nevienam neteikšu, pazīlē, — nu, kaut uz tām pašām pupām …

—   A, tagad par tām pupām ar pātagu ādu dīrā nost,.,

Vai labak nepazīlēt grūdenī, — kad svētīta ūdenī iejauc šķidru?

—       Kad man sāksies? Vai drīz? Tik bail… Naktīm sirds pamirst, apstājas… Satraucos — vai bērns tikai ir dzīvs? Ak kungs!

—   Kājiņām spārdās? Kurā vietā?

—       Lūk, šajā vietā sper ar kājiņu … Kustas — tā, it kā ar ceļgaliņiein un elkonīšiem maigi berzētos …

—   Pa saulei grozās vai otrādi?

—   Gan tā, gan šitā … Tāds draišķīgs …

—   Puika.

—   Ak, vai patiešām? …

Peles acis saldi piemiegdama, Vorobjiha pačukstēja:

—       Par ko tad nu vēl zīlēt? Es redzu, neaprakstāmā skaistulīte, kaut ko slepenu gribi pateikt… Tu, cariene, pačuksti man austiņā …

Jevdokija aizgriezās pret sienu, viņas seja kļuva sārta ar brūniem plankumiem pierē un deniņos, mute bij pietūkuši …

—   Vai es esmu palikusi neglīta, vai, — nekā nezinu …

—   Bet tādu daiļumu, tādu neaprakstāmu …

—       Nerunā.,. — Jevdokija apgriezās, brūnās acis bij asaru pilnas. — Vai viņam žēl manis, vai mīl? Pasaki… Aizej pēc grūdeņa!

Izrādījās, ka Vorobjihai viss jau maisā pašai līdzi: māla bļodiņa, pudele ar ūdeni un tumšs pulveris… (Pačukstēja: — Paparžu sēklas, Jāņu vakarā salasītas.) Iemaisīja tās, nolika bļodiņu uz soliņa pie gultas, kaut ko nesaprotamu murminādama, paņēma Jevdokijas laulības gredzenu, iemērca bļodiņā, lika, lai skatās.

—       Domā to, ko slēp, vai gribi dzirdami vai tāpat.., Kāpēc tu šaubies?

—       Kā atgriezās no klostera, tā kļuva pavisam citāds, — Jevdokija tikko kustināja lūpas. — Nemaz neklausās, ko runāju, it kā es būtu pēdējā muļķe… — Tev derētu kaut ko palasīt hištorijā… Pamācies holandiešu, vācu valodu … — Pamēģināju, — it neko nevaru saprast. Bet sievu jau var mīlēt tāpat bez tām grāmatiņām…

—- Sen jau kā neguļat kopā?

—       Trešais mēnesis … Natalija Kirilovna aizliedza — baidās par vēderu …

—       Skaties pašā gredzentiņā, debesu eņģelīt, — vai redzi duļķainu?

—  Tāda kā kaut kāda seja ,,,

—   Skaties vēl… Sieviete?

—  Tā liekas … Sieviete …

—   Tā pati ir. — Vorobjiha viszinīgi saknieba muti, kā no kurmja alas raudzījās apaļām ačelēm… Jevdokija paslējās, smagi elpodama, roka no apaļā vēdera noslīda zem krūtīm, kur sirds sitās kā sagūstīts putns …

—   Un ko tu zini? Ko tu man slēp? Kas viņa tāda ir?

—   Nu, kas, kas, — viltīga čūska, vāciete… Par to jau čukst visa Maskava, tikai baidās sacīt… Vācu priekšpilsētā viņu apdzirda ar mīlas dzērienu… Neuztraucies, dārgā, vēl par agri saskumt.., Gan līdzēsim … Paņem adatu… (Vorobjiha žigli izvilka no lakata adatu un čukstēdama pasniedza carienei.) Paņem pirkstiņos, nebaidies neko… Saki rnan pakaļ: — Aizej, aizej, ļaunā, nelietīgā čūska Anna, šķībā un greizā, stīvā un kroplā, aizej neatskatīdamās aiz veļu kalniem, kur saule neuzlcc, mēness nespīd, rasa nenolaižas, — pazūdi smiltainē, sešās pēdās zemes, tur tev, ļaunajai, viltīgajai čūskai Annai, gatava vieta līdz pasaules galam, āmen… — Dur, dur ar adatu gredzena viducī, pašā sejā viņai dur…

Jevdokija dūra, kamēr adata salūza pret bļodiņas dibenu. Atzvēlās atpakaļ, ar elkoni aizsedza acis, uztūkušās lūpas viņai nodrebēja raudās …

Vakarā zīdītājas un aukles, vecmātes un pils laika kavētājas traukdamās čīkstināja durvis un grīdas dēļus. — Cars atbraucis … — Vorobjiha uzmeta svecei graudiņu vīraka, lai padarītu gaisu smaržīgāku, un pati nozuda kaut kur.., Pēteris* uzskrēja augšā, lēkdams pār trim kāpēm. Viņš smaržoja pēc aukstuma un degvīna, kad noliecās pār sievas gultu.

—   Sveika, Dūņa.., Vai tad tiešām vēl nav galā? Bet es domāju …

Pasmīnēja, — domās kaut kur citur, jautrām, apaļām, svešām acīm… Jevdokijai sirds it kā apsala. Pateica skaidrā balsī:

—   Es jau labprāt darītu, kā jums patīkamāk… Pati jau redzu, ka esmu visiem apnikusi… Vainīga esmu …

Viņš savieba seju, mēģinādams saprast, kas īsti tai kaiš. Apsēdās, rokām apķēra soliņu, piešiem skrāpēja paklājiņu.

—   Pusdienas ēdu pie Romodanovska … Tur man teica, ka nu patlaban… Domāju, ka būs jau sācies…

—   Dzemdībās nomiršu, tad dabūsiet zināt… Ļaudis pastāstīs …

—  No tā jau nemirst… Nerunā niekus …

Tad viņa visā spēkā atsvieda segas un palagus, izlieca vēderu.

—   Paskaties pats … Jāmokās un jākliedz man, nevis tev… Nemirst! Vēlāk kā visi citi tu dabūsi zināt… Smejies, līksmojies, dzer… Brauc, brauc uz to nolādēto priekšpilsētu… (Viņš pavēra muti, ieplēta acis.) Man kauns ļaužu priekšā, — visi jau zin ..,

—   Ko visi zin?

Viņš pievilka kājas — ļauns, runcim līdzīgs. Ak, tagad viņai bij vienalga … Iekliedzās:

—   Par tavu ķecerieti, to vācieti! Par kroga meitu! Ar ko viņa apdzirdījusi tevi?

Tad viņš palika tumši sarkans un nosvīda. Aizsvieda solu. Kļuva tik briesmīgs, ka Jevdokija neapzinādamās pacēla roku aizsargāt seju. Stāvēja, antikrista acīm skatīdamies sievā…

—  Muļķe! — vairāk nekā viņš nepateica. Viņa saslējās visā augumā, saķēra rokās galvu. Klusas raudas sāka kratīt viņas augumu. Bērns maigi, nepacietīgi pakustējās viņas vēderā. Plēsošas, stiepjošas, šausmīgas sāpes ar nesaprotamu spēku apjoza viņas gurnus …

Izdzirdušas dobjo kustonisko kliedzienu, zīdītājas un aukles, vecmātes un laika kavētājas ieskrēja pie jaunās carienes. Viņa kliedza, pavērsusi neprātīgās acis, neglīti paplētuši muti,.. Sievietes sāka rīkoties … Noņēma svētbildes, aizdedzināja lampiņas. Pēteris aizgāja. Kad pārskrēja pirinsdzīšanās sāpes, Vorobjiha un vecmāte zem rokas aizveda Jevdokiju uz karsti nokurināto mazgājamo istabu — dzemdēt.

8

Kaut kā izbiedēts, baltacains kovārnis izlaidās no salmu nojumes un nometās kokā, — sarma vien nobira. Vienāds Čigāns pacēla galvu. Aiz piesnigušiem zariem ausa ziemas rītblāzma aveņkrāsas nospulgā. Lēnām augšup cēlās dūmi — saimnieces bij aizkurinājušas krāsnis. Visur velteņu ņirkstoņa, klepošana, čīkstēja vārtiņi, būkšķēja cirvis. Smailāk sāka izcelties stāvie jumti sudraboto bērzu spraugās, visa Aizupe apkūpa rožainos dūmos: stipri taisītās strēļu sētas, tirgotāju augstās klētis,' dažādo ārpil- sētnieku — ādmiņu, zeķadītāju, kvasa darītāju mājeles…

Rosīgais kovārnis lēkāja pa zariem, birdināja sniegu acīs. Čigāns sirdīgi pavēcināja viņam ar dūraini. Izvilka no akas apledojušo spaini, ielēja smaržīgo ūdeni silē. Tādā spirgtā svētdienas rītā rūgts niknums smeldzēja sirdi. «Nolādētais liktenis, noveda verdzībā… Cilvēks par lopu padarīts.,. Citreiz pats tāpat apstaigāju savu iedzīvi…» Spaiņa dzelzs apkalas šķinda, vinda čīkstēja, šūpojās tās galā piestiprinātais salauztais ritenis.

Uz lieveņa iznāca saimnieks, strēlis Ovsejs Ržovs, sarkanu vilnas jostu apjozis bezdrēbes puskažociņu. Nokrek- šinājās, salto gaisu ievilcis, uzvilka cepuri zemāk, samauca augstāk cimdus, paskandināja atslēgām.

— Ielēji?

Čigāns tikai pazibsnīja ar vienīgo aci, — vīzes slīdēja uz ledus paugura pie siles. Ovsejs aizgāja attaisīt kūti, — katram labam saimniekam pašam jāpadzirda lopiņi. Iedams ar baltu, sarkaniem punktiem raibotu velteņa zābaku paspēra kārtiņu, kas bij nomesta nevietā.

—   Ar šo kārti vēl pa kaklu neesi dabūjis, tu kalpa dvēsele. Atkal visu pagalmu piemētājis…

Atslēdza durvis, atstutēja ar mietiņu, aiz krēpēm izveda divus brangus zirgus, paplaukšināja, uzsvilpa, — tie dzēra salto ūdeni, galvas augšup slicdami un rītausmā skatīdamies, ūdens tecēja pār viņu siltajām lūpām. Viens sadrebēdamies nozviedzās …

—   Blēņojies, blēņojies, — klusu noteica Ovsejs. Izdzina no kūts govis un zilganu vērsēnu, aiz tiem, nagiem knaukŠinādamas, ciešā pūlī izskrēja aitas.

Čigāns visu laiku lēja steigdamies, apšļakstīja bikses. Ovsejs noteica:

—   Laba no tevis maz, bet ļauna daudz,,. Vai tu ar lopiem apiesies kaut cik mīlīgāk — tā vien kā iekostu… Nesaprotu, kas tu esi par cilvēku ..,

—   Kā protu, tā daru …

Ovsejs nikni pasmīnēja, — nu, nu!… Klātstāvēdams lika padot lopiem barību, ienest jaunus pakaišus. Čigāns reizes desmit gāja uz visattālāko galu pie sniega apputinātām kaudzēm, kur izārdītā sineltē kašņājās zvirbuļi. Saskaldīja un sanesa malku. Pret debesu zilgmi saulē atspulga bērzu piesnigušās galotnes. Baznīcā zvanīja. Ovsejs cienīgi pārkrustījās. Uz lieveņa izskrēja neliela skuķe apaļu seju, zilām kovārņa acīm.

—   Tēta, drīzāk nāc ēst.,,

Ovsejs nodauzīja velteņus un Iegāja pa zemajām durvīm, aizcirzdams tās kā jau saimnieks. Čigānu neviens nesauca. Viņš pagaidīja, nošņauca degunu, ilgi berzēja to ar saplēstu paltraka stūri, tad bez aicinājuma iegāja siltajā, patumšajā puspagrabā, kur patlaban ēda saimnieki. Pie durvīm sāniski piemetās uz sola. Smaržoja kāposti ar gaļu. Ovsejs un viņa brālis Konstantins, ari strēlis, nesteigdamies strēba no koka bļodas. Ēdienu pasniedza gara barga vecene ar nedzīvām acīm…

Brāļiem bij savs veikals lūku rindā, ļaužu pirtis Bal- čugā un vējdzirnavas, bez tam viņi nomāja no kņaza Odojevska divpadsmit desetīnas lauku un pļavu. Agrāk strādāja paši (Krimas karagājienā nepiedalījās), bet tagad no cara Pētera vairs nebij glābiņa: katru dienu gaidi tikai kādu rīkojumu vai stājies ierindā. Tirgotavās un pirtis stāvēt strēļiem vairs nebij atļauts. Uz algādžiem palaisties taču arī nevar. Strādāt nācās sievām un māsām, vārdu sakot, sievietēm. Bet vīriešu darbaspēks viss lietojams tikai cara rotaļām.

—   Kā mēs vasarā novāksim labību, to es pat iedomāties nevaru, — Ovsejs teica. Audekla kreklu skrāpēdams, piežmaudza krūtīm maizes klaipu, nogrieza no tā sev un brālim. Nopūtās abi, iekoda un, atkal gaļas gabalus karotē pavalstīdami, ņēmās strēbt kāpostus.

—  Ar algotņiem tagad rīkoties palicis bīstami, — Konstantins ieminējās, — jauns ukazs … Katrā ziņā jāizdr>d klaidoņi, kas bez galvojuma dauzās pa priekšpilsētām, krogiem, pirtīm un ķieģeļu šķūņiem …

—   Kāpēc tā, — ja viņš strādā?

—   Nu, tad atbildi par viņu gluži tāpat kā par laupītāju … Vai tu Čigānam prasīji galvojuma rakstu? Kas viņš tāds ir?

—  Nelabais viņu zin … Nekā nestāsta ..,

—  Vai labāk neatlaist viņu, lai iet?

Kad ienāca Čigāns un, ledu no bārdas slaucīdams, acīm urbās abos brāļos, Ovsejs ierunājās skaļi:

—  Tad viņš arī pats man apnicis …

Brīdi klusēja. Strēba. Čigānam vēders raucās no maizes un kāpostu smaržas. Nometis ledus lāsteku pie sliekšņa, viņš ieminējās čerkstošā balsī:

—  Par mani runājat, vai?

—  Nu, teiksim, kaut arī par tevi. —• Ovsejs nolika ka

roti. — Septīto mēnesi ēd manu maizi, bet velns zin kas lu tāds esi… Cik tagad tādu bezvāržu nevazājas pa sētām…

—   Kāpēc es esmu bezvārdis? .., Apzadzis tevi? — Čigāns vaicāja.

—   Nu, to es vēl nezinu ..,

—   Kā tad, to tu nezini.

—   Bet varbūt labāk, ja tu arī zadzis. Kāpēc man tās divas aitas nobeidzās? Kāpēc govis sanīkušas un piens smird tā, ka mutē nevar ņemt? Kāpēc? — Ovsejs piesliecās tuvāk galda malai un uzsita dūri. — Kāpēc mūsu sievieši visu rudeni mocījās ar vēderiem?,,. Kāpēc? Tur ir kaut kāds maitātājs! Slikta acs apglūn …

—   Nerunā tādas muļķības, Ovsej, — Čigāns gurdeni ieminējās, — par prātīgu cilvēku tevi skaita.

—   Konstantin, tu dzirdēji, ka viņš mani lamā? Muļķības? … — Ovsejs piecēlās no galda, izvingrināja pirkstus, savilkdams dūrē. Čigāns te nevarēja sākt ķildu, — abi brāļi bij spēcīgi, labi paēduši. Viņš bikli piecēlās.

—   Kad tīkams, tad labs, kad ne, tad ļauns… Diezgan kaulus lauzis esmu tavā saimniecībā, Ovsej, — paldies… (Paklanījās.) Kaut ļaunā prātā paturi, man vienalga… Tikai samaksā nopelnīto naudu …

—   Kādu naudu?fy— Ovsejs apgriezās pret brāli, tad pret vecomāti, kas raudzījās strīdā nedzīvām acīm. — Itin kā viņš mums kādu krājumu uzticējis glabāšanai! Jeb varbūt es esmu aizņēmies no viņa?

—   Bīsties jel dieva, Ovsej, — pusrubli mēnesī, tos divus ar pusi, kas man pienākas …

Tad Ovsejs pieskrēja viņam klāt, iebļāvās pārskaities:

—   Naudu tev! Bet dzīvs tu tomēr gribi tikt prom no šejienes! M … s dēls, ārā!

Sagrābis aiz svārka apkakles, iegāza pa ausi, mežonīgi ierēcās un, ja čigāns nepieliecies, ar otru gāzienu pavisam nosistu to. Apvaldīdams Konstantins satvēra brāli aiz līgojošiem pleciem. Čigāns streipuļodams izmanījās laukā. Konstantins panāca viņu un, mugurā iebuksnīdams, izgrūda uz ielas. Ilgi Čigāns ar savu vienīgo aci noskatījās atpakaļ vārtos, — it kā aizdedzināt gribētu tos …

—   Nu, pagaidi, pagaidi, — viņš noteica draudoši. Pārvilka plaukstu sejai — asinis. Garām gāja_sveši cilvēki, apgriezās, atskatījās un smējās. Viņš izslēja galvu un, vīzēm stampādams, gāja — kaut kur prom…

—   Spiedies, spiedies uz priekšu, pagrūd,,,

—   Kur tie ļaudis tā skrien?

—   Skatīties — cilvēku dedzinās .,,

—   Kādu notiesāto?

—   Nu, tad pats jau laikam gan nededzināsies.,,

—   Ir arī tādi, kuri paši sadedzinās.

—  Tie par ticību, raskoļņiki,..

—   Bet par ko šito?

—   Vācietis .,.

—   Paldies dievam, tad nu reiz arī tos sāk grābt ciet…

—       Sen jau bij laiks — tos nolādētos pīpmaņus… Mūsu sviedru pārbarojušies …

—   Paskaties vien, tur jau kūp …

Arī Čigāns aizgāja uz krastmalu, kur priekšpilsētnieki drūzmējās uz pelnu čupām. Jau labu laiku viņš bij ievērojis divus tādus pašus bezpajumtniekus. Sāka turēties tuvāk tiem: varbūt iznāk kaut kas, ko uzkost. Acīm redzami šie cilvēki bij spīdzināti un mocīti. Tam vienam, bakurē- tainajam, vaigs lupatu apsiets, lai apslēptu ar nokaitētu dzelzi iededzinātu zīmi. To sauca par Jūdu. Otrs, mugurā gandrīz pušu pārliekts, atbalstījās uz diviem īsiem ķeģiem, bet gāja veikli; bārdiņu izslējis. Acis jautras. Virs salāpītiem svārkiem lūka pīteņa sega. Tas bij Ovdokims. Čigānam viņš sevišķi iepatikās. Arī Ovdokims drīz vien ievēroja, ka viņiem klāt spiežas melns vienacis zemnieks ar sadauzītu purnu, — viņš paslējās uz saviem ķeģiem un teica laipni:

—   No mums tu, balodīt, nekā nemantosi, paši zogam…

Jūda, muti sašķiebis, caur zobiem pameta sāņus:

—       Te viens tāds trinās no slepenās kancelejas, — āliņģī nolaidām viņu …

«Ehe,» Čigāns nodomāja, «tie ir drosmīgi cilvēki…» Un vēl vairāk viņam iegribējās tikt draugos ar tiem…

—       Nolādētā nāve negrib paņemt mani, — viņš teica, apsarmojušām skropstām mirkšinādams, — tātad kaut kā jādzīvo vien … Jūs, zēni, varētu gan uzņemt mani artelī … Visiem kopā iznāk vieglāk…

Jūda atkal caur zobiem Ovdokimam:

—   Vai tikai nav «melnā acs»? Ko?

—       Nē, nē, tas jau skaidri redzams, — atdziedāja Ovdokims un, galvu sāņus pagriezis, no augšas lejup ieskatījās Čigānam acīs ,,.

Vairāk viņi neko nerunāja. Lejā uz Iedus mīdījās zābakiem un dauzīja dūraiņus nosalušie strēļi; viņi bij sastājušies apkārt pa roku galam uzcirstai, ar malku piekrautai guļbūvei. Turpat līdzās uzcelts stabs atklātai sodīšanai, baltiem dūmiem kūpēja sārts, kur kaitēja dzelzi. Ļaužu pūlis bij pavisam nosalis gaidīdams…

— Ved, ved … Spiedies, pagrūdl

No pilsētas puses parādījās jāšus dragūni. Nojāja uz ledus. Aiz viņiem vienkāršās ragavās ar muguru pret zirgiem sēdēja vācietis un kāda meiča vīriešu cepurē. Tālāk jāšus bajārs, galdziņi, rakstvedis. Visbeidzot — smaga melnas ādas kulba.

Strēļi pašķīrās, palaida ceļu jājējiem un braucējiem. Rakstvedis nokāpa no zirga. Piebraukusi kulba pavērsās sāņus, bet neviens nekāpa laukā no tās. Visi skatījās uz šo kulbu, — pūlis izbrīnā sačukstējās.

Sajā pusē baļķu būdai iznāca Jemeļjans Svežovs sarkanu cepuri galvā, plecam pārmestu pātagu. Viņa palīgi izvilka no ragavām meiču, buksnīdami aizvilka pie staba, norāva tai kažociņu un piesēja rokām apķēreniski. Rakstvedis skaļi lasīja no attītā vīstokļa, piekārtos zīmogus šūpodams. Bet sprēgājošā salā viņa balss bij tikko sadzirdama, tikai to varēja saprast, ka meiča ir Maska Se- ļifontova, bet vācietis Kulkins vai kas tamlīdzīgs … Ragavās rēgojās viņa sarauktie pleci un kailais pauris.

Jemeļjana zirga seja nekustīgi smaidīja. Nesteigdamies viņš piegāja pie staba. Noņēma pātagu. Pūlis sadzirdēja tikai asu svilpienu gaisā un ieraudzīja sarkanu svītru šķērsām pāri meičas kailajai mugurai… Viņa kvieca kā sivēns. Dabūja piecus cirtienus un tos pašus tikai pus- spēkā. Atraisīja no staba, grīļojošu pieveda sārtam, tad Jemeļjans paķēra no oglēm dzelzi un piespieda viņas vaigam. Viņa iekaucās atkal, saklupa zemē, sāka spārdīties. Viņu piecēla, apģērba, ielika ragavās un soļiem aizveda kaut kur viņpus Maskavas upei uz klosteri.

Rakstvedis vēl arvien lasīja rakstu. Tagad ķērās pie vācieša. Viņš izkāpa no ragavām īsiņš, resns un pats aizgāja pie sārta. Bet tad piepeši sakļāva kopā drebošās plaukstas, pavērsa augšup tumšiem sariem apaugušo uz- tūkušo seju un — tāds kuces dēls, vācietis, — kaut komur- kšēja, murkšēja, līdz kamēr skaļi apraudājās… Viņu sagrāba un uzvilka sārtā. Tur Jemeļjans noplēsa viņam visas drēbes, kailu nogāza zemē, uz tuklās sārtās muguras salika viņa ķecerīgās grāmatas un burtnīcas, tad, paņēmis no lejas _ pasniegto pagali, aizdedzināja tās… Tā tas bij pavēlēts rakstā: grāmatas un burtnīcas sadedzināt viņam uz muguras.

No krasta (kur stāvēja Čigāns) kāds sauca:

—   Sasildies, Kulkin …

Bet šo biezlūpaino zeņķi tūliņ apsauca:

—   Turi muti, nekauņa… Pats tā apsildies…

Biezlūpainais pazuda. No visās četrās malās aizdedzinātā sārta augšup vēlās pelēki dūmi. Strēļi stāvēja, uz pīķiem atspiedušies. Bij kluss. Dūmi lēnām izklīda pret debesīm ..,

—   Viņš jau iepriekš noslāps, malka ir zaļa…

—       Vācietis, vācietis, bet tomēr — dzīvam sadegt… ak kungs…

—       Mācīts cilvēks, burtnīcas pats rakstījis, — un te tev nu bij …

Tagad visi varēja saredzēt, ka no ādas kulbas pa lodziņu dūmos un plīvošās uguns mēlēs skatījās kāda nāves bāla seja, it kā tikko izkāpusi no senlaicīgas svētbildes …

—   Paskaties, kā blisina acīm, — ak šausmas! ..,

—       Patriarham gan nenākas braukt uz tādu soda vietu …

—   Par ticību dedzina cilvēkus… Ek, dvēseļu gani!…

To pateica Ovdokims — skaļi, bezbailīgi… Visi, kas

bij tur tuvumā, atvirzījās tālāk, palika tikai Jūda un Čigāns … Ķeģiem mīdīdamies, viņš vēl noteica:

—       Kas tad par to, ka ķeceris? … Kā kurais prot, tā tic… Teiksim, viņš nevar tā kā mēs… Un par to jāsadeg sārtā,,, Vienās mokās un spīdzināšanā dzīvojam…

Milzīgais sārts šņāca un sprēgāja, dzirksteles un dūmi piltuves veidā vērpās augšup. Daži sacījās redzam caur liesmām, ka vācietis vēl kustas. Kulba rikšiem aizbrauca prom. Ļaudis palēnām izklīda. Jūda jau otrreiz atgādināja:

—   Iesim, Ovdokim …

—       Nē, nē, mani bērni… (Acis viņam smējās, bet tīrā, kā pirtī nomazgātā sarkanā seja raudāja visiem pantiem, kazas bārdiņa lēkāja.) Taisnību nemeklējiet… Dvēseļu gani un priekšnieki, zelta žvadzinātāji muitnieki — visi ietērpušies savas zvērības mēteļos … Bēdziet, bērniņi, visi spīdzinātie, dedzinātie, uz rata lauzītie, atpakaļ neskatīdamies, bēdziet dziļajos mežos …

Tikai ar pūlēm izdevās aizvest Ovdokimu, — visi trīs aizgāja Šķērsieliņas krogā.

Beidzot arī Čigāns paņēma karoti, roka drebēja, kad ceļa pie mutes uz maizes rika pilošos gavēņa kāpostus. Viņš ļoti baidījās, ka neņems to līdzi krogā, iedams žēlojās par dzīvi un ar cimdu berzēja acis. Ovdokims visu laiku klusēja, skrēja uz saviem ķeģiem kā prusaks. Tikai pie vārtiem piepeši ievaicājās:

—   Zagt tu proti?

—   Ja kopā ar citiem, tad es kaut mežā ar bumbu…

—   0, tik dūšīgs tu esi!,..

—   Bet kā tu saproti, kas mēs esam? — Jūda prasīja.

Čigāns nobijās. «Viņi grib tikt vaļā no manis.» Skumji

nolūkojās uz izšķiebtajiem vārtiem, uz samazgām apledojušo kupenu sētā, uz lūku pīteni apsistajām durvīm, no kurienes nāca tik tauka smarža, ka galva noreiba. Atbildēja klusi:

—   Jūs esat taisnīgi cilvēki… Kas par to, ka zogat, — tas notiekas aiz posta, ne aiz pašu vainas … Tagad puse tautas aiziet mežos… Mīļie, nedzeniet mani prom, iedodiet kaut ko ēst…

—   Mēs, kundziņ, reizēm esam žēlīgi, bet reizēm arī pavisam nežēlīgi, — Ovdokims atbildēja. — Pielūko! — Un, paņēmis abus ķeģus kreisajā rokā, piedraudēja viņam: — Mums piesējies, nelūko vairs kārpīties vaļā… Jūda, balodīt, tev šodien laimējies?

Jūda izvilka no kabatas maku, izbēra saujā vara naudu. Visi trīs saskaitīja sazagto. Ovdokims teica jautri:

—   Putns nesēj un nepļauj, bet tas debesu tēvs viņu pabaro. Daudz mums nevajag — tikai uzturam.., Nāc līdzi, vienaci,..

Krogā nosēdās visattālākajā kaktā, līdz kurienei tikko sniedzās tauku sveces gaisma no letes. Ļaužu bij diezgan daudz, — daži trokšņoja iereibuši, piesvīdušos puskažociņus atpogājuši, citi gulēja uz soliem. Ovdokims paprasīja pusstopu un podu kāpostu. Kad tas bij atnests, pieklauvēja ar karoti:

—   Ed, vienaci, tā ir dieva dāvana …

Iedzēra no stopa, ēda, sīki kodīdams, kā zaķis. Acis laistījās smieklos.

—   Pastāstīšu jums, puiši, līdzību… Klausieties vai ne? Reiz dzīvoja divi — viens jautrs, otrs skumīgs … Tas jautrais bij nabags, — visu, kas viņam piederēja, atņēma bajāri, rakstveži un tiesneši, mocīja viņu par dažādiem nedarbiem, uz moku baļķa muguru pārlauza, — tas gāja pārliecies… Nu labi… Bet tas skumīgais bij bajāra dēls, bagāts sīkstulis… Kalpi aiz bada aizbēga no viņa, pagalms pieauga balandām. Sē-ēž viņš diendienā uz savas zelta un sudraba lādes… Nu, un tā viņi dzīvoja. Jautrajam nav it nekā, — rasā nomazgājās, pret celmu pārkrustījās, ja iegribējās ēst, — nozaga vai palūdza dāvanu, — kas paši nav bagāti, tic allaž iedod, — viņi saprot… Un tā viņš staigā, blēņojas, — laiks paiet, kā nebijis. Bet skumīgais visu laiku domāja tikai par to, kā nepazaudēt savu naudu. Un nāves baidījās, puiši. Ak, briesmīgi ir mirt bagātam… Un, jo vairāk mantas, jo vairāk negribas … Pudu smagas sveces viņš lika dedzināt baznīcā, dāvināja svētbildes, — visu laiku ticēja, ka dievs viņam nāves stundiņu tik drīz neuzsūtīs …

Ovdokims iesmējās, bārdu pa galda virsu locīdams. Pastiepis garo roku ar karoti, iesmēla kāpostus, pagremoja kā zaķis un atkal atsāka:

—   Bet šis bagātais bij tas pats cilvēks, kas mocīja jautro un iedeva tam ubaga tarbu … Un tā reiz jautrais ielavījās pie viņa zagt, nūju paņēmis līdzi… Izstaigājis šurpu turpu pa istabām, ierauga — bagātais guļ uz lāvas, bet lāde turpat zem lāvas. Lādi viņš nemanīja, sagrāba bagāto aiz mātiem: tu, sak, tad un tad mani aplaupīji pliku, tagad iedod kaut cik dzīvības izvilkšanai… Bagātajam nāves bail, bet arī naudas žēl, dievojas — viņam neesot un neesot… Nu, un tad jautrais paķēra nūju un sāka slānīt viņam pa sāniem un pa purnu… (Jūda atņirdza zobus, nogrudzinājās aiz tīksmes.) Nu labi, — slānīja un vazāja tikmēr, kamēr pašam uznāca smiekli…

—   Labi, — viņš teica, — atnākšu nākamā naktī, tu sagādā man pilnu cepuri naudas… — Bagātais nav muļķis, aizrakstīja caram, — un cars atsūtīja viņam sargus… Bet jautrais ir apķērīgs vīrs… Kaut kā apmānīja tos sargus, iekļuva pie bagātā, sagrāba to aiz matiem.

—  Naudu sagādāji? — Tas trīc un dreb, dievojas — nav un nav viņam… Atkal jautrais sāka viņu mizot ar nūju, kamēr tam vai gals klāt… — Labi, — viņš teica, — atnākšu trešajā naktī, tagad tu sagādā veselu lādi naudas .,.

—   Tā arī vajadzēja, — Čigāns piezīmēja.

—   Pamatīgi viņš to nomizoja, — Jūda smējās.

—  Nu labi… Šoreiz cars atsūtīja veselu puiku apsargāt bagāto,,. Ko nu tagad darīt? Bet jautrais bij viltīgs vīrs. Pārģērbās par strēli, atnāca bagātā sētā un saka: «Sargi, kā mantu jūs te apsargājat? …» Tie atbild: «Bagātā, pēc cara ukaza …» — «Bet vai daudz jums maksā par šo darbu?…» Tie klusē… «Nu tad,» saka jautrais, «jūs esat tīrie muļķi: par velti sargājat svešu mantu, bet bagātais uz savas naudas lādes nosprāgs kā suns, jums nāksies tikai degunu noslaucīt.» Un tā viņš tos uzkurināja, ka tie zaldāti paši gāja, atlauza atslēgas pagrabiem, pagrides klētīm, sāka ēst, dzert, līdz kamēr pilnā, un tad, protams, apjēdza, ka viņiem nodarīta netaisnība, — naktī izlauza durvis un redz — bagātais trīc uz savas naudas lādes pagalam sadauzīts, novārtīts. Tad mūsu veiklais strēlis sagrāba viņu aiz matiem. — Negribēji atdot, kad es prasīju savu, tagad atdosi visu. — Un pagrūda to zaldātiem, kas viņu saplosīja gabalos. Bet jautrais paņēma, cik vajadzīgs iztikai, un aizgāja vieglām kājām…

Pie galda, kur stāstīja Ovdokims, piesēda citi cilvēki, klausījās un piekrita. Viens, it kā piedzēries, it kā parnuļķa prātā, visu laiku šņukstēja, plātīja rokas, ķēra pie lielās, plikās pieres … Kad atļāva tam runāt, viņš sāka tik steidzīgi, siekalas tā šķīda, ka neko nevarēja saprast… Sēdētāji smējās.

—  Kuzma izciemojās pie bajāriem… Pa dibensvār- tiem sadzinuši viņam gudrību.

Uz letes svecei noņēma apgruzdumu, lai labāk varētu redzēt smieties … Sim Kuzmam bij strups deguns, šķip- snainu bārdu apaugusi, uztūkuši seja, acīm redzami nabadziņš dzēris bez atjaudas. Mugurā tikai vienas bikses, saplēstais krekls neapjozts.

—   Pat krustu viņš nodzēris.

—  Veselu nedēļu te jau kluknē.

—   Kur lai viņš iet salā basām kājām…

—  Mana nelaime ir visas tautas nelaime, tā tā lieta! — Kuzma iekliedzās, ķerdamies pie biksēm. — Bajārs Trojekurovs mani apstrādāja! — Žigli nolaida bikses un parādīja uzpampušo pakaļu ar zilām brūcēm un asinsizplūdu- miern zem ādas … Visi krita gar zemi no smiekliem. Pat krodzinieks ar pirkstiem atkal noņēma gruzdumu no sveces un pārliecās letei pāri. Kuzma, bikses atkal uzvilcis:

—  Kas gan nepazina kalēju Kuzmu Zomovu, kam smēde pie lielmocekles Varvaras baznīcas?… Piecpadsmit gadus es tur… Kalējs Zomovs! Vēl nav atradies tāds zaglis, kas prastu atmūķēt manas atslēgas… Manus sirpjus līdz pat Rjazaņai veda. Kā šis sirpis? Zomova… Manis kaltām bruņām neviena lode negāja cauri… Kas apkal zirgus? Kas sievām un zemniekiem zobus rauj? Zomovs… Vai jūs to zinājāt?

—   Zinājām, zinājām! — smiedamies atsaucās viņam. — Stāsti tālāk!

—   Bet to jus nezinājāt, ka Zomovs naktīm neguļ… (Pieķēra plikajam paurim.) Pārdrošnieka prāts bij Zomo- vam. Citā valstī mani būtu iecēluši nezin kādā godā… Bet še es ar savu prātu varu cūkas barot… Eh, gan atminēsieties!… (Sarauca lielo dūri, padraudēja kaut kam pret norasojušo četrrūšu lodziņu ziemas naktī.) Nātrēm apaugs jūsu kapi… Bet Zomovu atminēsies…

—   Pagaidi, Kuzma, par ko tad tevi tā izpēra?

—   Pastāsti… Mēs nesmejamies…

Pabrīnījies, it kā tikai tagad vēl pamanījis, viņš sāka skatīties uz visapkārt spīdošajiem deguniem, sapinkota- jām bārdām, paplestajām, smiekliem gatavajām mutēm, uz desmitām uzjautrinoša skata salkušātn acīm. Acīm redzami viss viņam apkārt peldēja un jaucās miglā…

—   Zēni… Ar norunu — nesmieties… Man taču dvēsele sāp…

Ilgi vilka no tabakas maķeļa salocītu papīriņu. Izplēta uz galda. (No letes atnesa sveci.) Ar nagu piespieda lapiņu, kur bij uzzīmēti divi sikspārnim līdzīgi spārni ar cilpām un svirām. Pietūkušie vaigi Kuzmam izspiedās.

—   Brīnišķīga un apbrīnojama mehānika, — viņš ierunājās augstprātīgi, — vizļa spārni, katrs trīs aršīnu garumā, aršīnu un divpadsmit veršoku platumā… Ar sviru piepalīdzību vēcināmi līdzīgi sikspārņa spārniem, — tikai kājas kustinot un arī rokas… (Pārliecināti.) Cilvēks var lidot! Es aizbēgšu uz Angliju… Tur es šos spārnus pagatavošu… Bez kādas kaites no zvanu torņa nolaidīšos zemē… Cilvēks lidos kā dzērve! (Atkal trakā naidā pret slapjo logu.) Bajārs Trojekurovs pārrēķinājās!… Dievs cilvēku radījis par rāpojošu tārpu, bet es viņu iemācīšu lidot…[8]

Pasniedzies Ovdokims laipni papurināja to.

—   Pēc kārtas runā, mīļais, — kā tad viņi tevi apvainoja?

Kuzma sabozās, sāka šņākt:

—   Par smagiem pataisīju tos, mazliet kļūdījos… Esmu nabaga cilvēks… Bij man pagatavoti mazi spārni, — kaut kā, no lubām un ādām… Pagalmā no istabas jumta lēcu pret vēju, — so|us piecdesmit aiznesa mani… Bet man no tā galva jau svilst vien… Samācīja mani, aizgāju Strēļu prikazā un iekliedzos: — Sargi!… — Sagrāba mani un, protams, nu tik sist… — Nē, — es viņiem saku, — nesitiet vis, bet vediet pie bajāra, man padomā ir kāda valsts lieta… — Aizveda… Sēž, sātans, tik platu purnu, ka pa trim dienām neapgānīsi, Trojekurovs… Saku viņam: — Es māku lidot kā dzērve, — dodiet man rubļus divdesmit piecus, vizli iedodiet, un pēc sešām nedēļām es lidošu … — Netic… Es viņam saku: — Atsūtiet rakstvedi manā sētā, parādīšu mazos spārnus, tikai ar tādiem valdnieka priekšā laisties nepieklājas. — Sā un tā, bet nekur šis nevar vis sprukt, — visi manu sardzes saucienu dzirdējuši… Lamāja viņš mani, aiz matiem grāba, evaņģēliju lika bučot, ka nepiekrāpšu. Izmaksāja astoņpadsmit rubļus… Un es pagatavoju spārnus vēl pirms nosacītā laika … Par smagiem bij iznākuši. Par vēlu, tikai še krogā atģidos… Piedzēries — sapratu!… Vizlis neder, nepieciešams pergaments koka rāmī!… Aizvedu savus spārnus Kremlī izmēģināt… Lidot man neizdevās vis — tikai visu purnu sadauzīju… Saku Trojekurovam — mēģinājums neizdevās, dodiet man vēl piecus rubļus un, ja tad nevarēšu lidot, — kaut galvu nocērtiet… Bajārs vairs netic nekam. — Zaglis, — viņš kliedz, — blēdis! Ķeceris! Gudrāks par dievu tu gribi būt… — Turpat savā klātbūtnē lika uzdot ar nūju divi simti… Brālīši, izcietu visus divi simtus, tikai zobi man žņirkstēja… Bez tam pavēlēts piedzīt no manis astoņpadsmit iztērētos rubļus, pārdot smēdi, strumentus un mājiņu… Ko es pliks un kails tagad lai iesāku — mežā ar bumbu?

— Vienīgi tikai to, nabaga cilvēks, — Ovdokims noteica klusi, bet skaidri saprotami.

Kuzma Zomovs piestāja Ovdokima bandai. Krāmu tirgū nopirka viņam velteņus, svārķeļus. Sāka tagad četratā staigāt pa Maskavu — pa tirgus laukumiem, pa ļaužu pirtīm, pa Ķitajgorodas šaurajām šķērsieliņām. Jūda zaga no kabatām. Čigānu izmācīja sagriezt redzokli tā, ka acs ābols šausmīgi izvēlās no plakstiem, un diedelēt. Kuzmam apsēja virvi kaklā, un Ovdokims vadāja viņu kā neprātīgu un drebeli. — Iedodiet vājprātīgam maizīti, — no ceļa, no ceļa, mīļie, ka neuzklūp virsū… — Pa visu dienu iztikai salasīja, dažreiz arī stopam. Pūļu nācās izlietot daudz, vēl vairāk pārdzīvot baiļu, tāpēc ka ar cara ukazu tagad bij pavēlēts tādus ķert ciet un vest uz Noziegumu prikazu.

Lielais gavēnis bij beidzies. Pavasara saule kāpa arvien augstāk pār Maskavu. Piesaulē jau lāsoja, kusa, smirdēt sāka. Mēsliem sajukušais sniegs vairs negurkstēja zem sliecēm. Reiz kādu vakaru krogā Odvokims ieminējās:

—  Vai nebūs laiks, puiši, taisīties ce|ā… Te mums labuma nekāda nav… Lai tikai apsusē pauguri. Dosimies brīvē…

Jūda sāka tā kā strīdēties pretī:

—   Tik mazā skaitā un bez ieročiem mežā nosprāgsim badā…

—   Bet mēs pirms aiziešanas, — Ovdokims sacīja, — padarīsim vienu ļaunu darbu… (Tie izbijušies paskatījās viņā.) Dabūsim visu, kas vajadzīgs… Viens grēks vairāk mūsu mokas nepavairos… Bet, ja arī pavairos, — kas par to, tad arī svētajos rakstos taisnības vairs nav… Nemaz netrīciet, mani balodīši, es uzņemšos pats visu uz sevis.

11

Pavasarī sākās — runcim smiekli, pelēm asaras. Pasludināja divu karaļu karu: poļu un galvaspilsētas Prešpur- gas karaļa. Prešpurgas karaļa pusē nostājās rotaļnieki, Butirkas un Leforta pulki, poļu karaļa pusē — labākās strēļu daļas — Jātnieku, Normacka, Ciklera, Krovkova, Nečajeva, Durova, Suhareva, Rjazanova. Par Prešpurgas karali iecēla Fjodoru Jurjeviču Romodanovski, sauktu arī Frīdrihusu, par poļu — Ivanu Ivanoviču Buturļinu, lielu dzērāju, nešpetni un kukuļņēmēju, bet visai izveicīgu rotaļās un trakulībās. Par galvaspilsētu viņam izvēlēja So- koļņiku pili Semjonovas laukā.

Sākumā domāja, ka tas viss atkal agrākie Pētera joki. Bet tad vai katru dienu nāca jauni ukazi, viens neatlaidīgāks par otru. Bajāri, okoļņičiji un galdbajāri tika pierakstīti abu karaļu galma dienestā. Pēteris sāka rotaļāties nepieklājīgi. Daudzi bajāri saņēma ļaunā: dzimtas radu rakstos nebij tāda gadījuma, kad ar amatiem dzītu jokus… Gāja pie carienes Natalijas Kirilovnas un bikli žēlojās par dēliņu. Viņa, nekā nesaprazdama, tikai noplātīja tuklās rokas. Ļevs Kirilovičs īgni noteica: — Ko tad mēs tur varam darīt, — atsūtīts lielā valdnieka ukazs ar visiem zīmogiem.,. Brauciet paši pie viņa, lūdziet, lai atcel… — P'e Pētera braukt tomēr sargājās. Nodomāja, ka tāpat vien kaut kā jau pāries… Bet Pēteris neļāva vis paiet kaut kā. Viena otra bajāra sētā negaidīti ielauzās zaldāti, piespieda viņu ietērpties galma drēbēs, aizveda uz Preobražensku jokdara dienestā … Vecajam Rostovas kņazam Prijimkovam trieka noņēma kājas. Citi mēģināja atrunāties ar slimību — nekas nelīdzēja. Paslēpties nekur nebij iespējams. Jābrauc vien uz kaunu un negodu…

Jau no tālienes Prešpurgā rēgojās astoņstūrainie baļķu torņi, velēnu paaugstinājumi ar lielgabaliem, bet visapkārt baltas teltis, — trakam te bij jāpaliek krievu cilvēkam. Gluži kā tāds nejēdzīgs sapnis, — rotaļa ne rotaļa un tomēr viss kā īstenībā. Izkrāsotā istabā uz apzeltīta troņa zem aveņkrāsas uzjuma izgāzies sēž karalis Frīdrihuss, — paurim uzmaukts vara kronis, baltais atlasa svārks nosēts zvaigznēm, virsū mantija ar zaķādu oderi, pie botfortiem žvadzoši pieši, zobos — tabaku piebāzta pīpe… Bez kādiem jokiem zibsnī vien acīm. Bet ieskaties tuvāk — tas pats Fjodors Jurjevičs. Jānospļaujas būtu, bet nedrīkst. Domes muižnieks Zinovjevs aiz riebuma tā bij nospļāvies, — tajā pašā dienā viņam atņēma goda kārtu un vienkāršos zemnieku ratos aizveda trimdā… Natalijai Kirilovnai pašai nācās braukt uz Preobražensku, lūgt, lai piedod un laiž atpakaļ.

Bet cars Pēteris — tur nu tiešām tikai rokas jānoplāta — pavisam bez činas — zaldāta svārkā. Piegājis Frīdrihusa tronim, noloka ceļus, bet šis velna karalis dažkārt uzbrēc viņam kā vienkāršam cilvēkam. Bajāri un okoļņičiji sēd un domā šajā jokdaru palātā, pieņem sūtņus, aiz kauna tvīkdami, apstiprina Prešpurgas ukazus… Bet naktīm — dzīres un žūpošana Leforta pilī, kur rīkojas otrais, nakts valdonis, dievam pretīgais vīrs Mikita Zotovs, visjokdarī- gais kņazs, Kukujas pāvests, uz kuru pat kauns paskatīties.

Un tad vēl — laikam gan, lai posts būtu pilnīgs un pēc nolādēto ārzemnieku padoma, — no Maskavas sadzina ap tūkstoš rakstvežu un palīgu, paņēma no prikaziem tos jaunākos, apbruņoja, sasēdināja zirgos un bez žēlastības apmācīja kara mākslā. Frīdrihuss teica Domē:

— Drīz mēs ķersimies arī pie visiem citiem… Ilgi vairs nesēdēs kā prusaki savās šķirbās. Visi dabūs pie mums nobaudīt zaldātu biezputru…

Pie durvīm stāvēdams (karaļa klātbūtnē sēsties nedrīkstēja), Pēteris skaļi iesmējās par šiem vārdiem. Frīdrihuss niknās dusmās piecirta kāju ar piesi, cars aizklāja muti… Asaras te bij jāraud, uzskaitījušiem visus savus grēkus, visiem kopā jāmetas caram pie kājām un jālūdz: — Cērt mums galvas, moki, plosies kā zvērs, ja bez rotaļas iztikt nevari… Bet tu, Bizantijas ķeizaru pēcnācis, kādā bezdibenī tu ved krievu zemi… Vai tikai antikrista ēna ne- rēgojas tev aiz muguras?… — Jā, tā vajadzēja, — bet nebij dūšas, nevarēja pateikt.

Tāds pats galms bij arī poļu karalim Vaņkain Buturļi- nam Semjonovā. Bet tur vismaz nevajadzēja ākstīties, dienests bij mierīgs: bajāri un okoļņičiji rotaļnieciskajā domē sēdēja gar sienām uz soliem, žāvājās piedurknē, kamēr lodziņos sāka zilgot krēsla, tad brauca uz Maskavu pārgulēt nakti. Karalis Vaņka Kains aiz niknuma un ģeķības mēģināja piespiest visus runāt poliski, bet nejaudāja salauzt bajāru spītību, bez tam arī pašam apnika dzīt jokus ar tiem, — beidzot at|āva snaust, kā pašiem tīk.

Nebij vēl paspējuši apdzīvoties — atkal jauns krusts: tikko za|gana dūmaka pārvilkās mežiem, — Buturļins aizsūtīja vēstnesi pieteikt karalim Frīdrihusam karu un ar pulkiem, vezumiem un visiem bajāriem gāja uz Prešpurgu. Strēļi devās gājienā nikni — bij pats sējas laiks, katra diena dārga, bet te velns samācījis caru blēņoties.

Pavēlēts bij aplenkumu izdarīt pēc visiem likumiem — rīkot skanstes un pieejas grāvjus, rakties zem vaļņiem, iet uzbrukumā. Spēle nebij vis vieglā. Pulveri netaupīja. Šāva no mortīrām ar māla podiem, kas plīsa līdzīgi bumbām. No cietokšņa gāza uz galvām dubļus un ūdeni ar mēsliem, badījās mietiem ar aizdedzinātu pakulu kušķi galā, cirta neasiem zobeniem. Apsvilināja sejas, izdauzīja acis, pārlauza kaulus. Naudas tas viss maksāja tikai nedaudz mazāk kā īstā karā. Un tā tas ilga nedēļām — visu pavasari. Atpūtas brīžos abi karaļi dzīroja ar Pēteri un viņa aman- tiem.

Pagāja vasara. Prešpurgu neieņēmis, Buturļins atkāpās verstis trīsdesmit tālu mežā, kur uzcēla apcietinātu nometni. Tagad Frīdrihuss savukārt gāja iekarot viņu. Tādas dzīves saniknoti, strēļi kāvās ne pa jokam. Nogalināto jau skaitījās desmitiem. Ģenerālim Gordonam ar podu no mortīras pārsita galvu, tikko izveseļojās. Pēterim apsvilināja seju un uzacis, viņš staigāja plāksteriem aplipināts. Puse karaspēka mocījās ar asiņainu caureju. Un tikai tad, kad bij izsvilināts viss pulveris, salauzti ieroči, zaldāti un strēļi noplīsuši vienās skrandās, kad nometnē atbrauca Ļevs Kirilovičs ar vecās carienes vēstuli un asarām acīs lūdza neplēst vairāk naudas, jo valsts kase jau tā tukša, — tikai tad Pēteris aprimās un karaļi pavēlēja zaldātiem izklīst pa priekšpilsētām.

Tautā daudz runāja par rotaļnieku - karagājieniem: — Protams, ka tik daudz naudas neizšķieda vienkāršai rotaļai. Tur kāds sevišķs nodoms. Pēteris vēl jauns, muļķis, — ko viņam iemācīs, to darīs… Acīm redzami kāds grib iedzīvoties no šīs izpostīšanas…

12

Dzīve bij nabadzīga un bēdīga. Sofijas laikā tomēr vēl kā apvaldīja, tagad stiprie un pastiprie dzīvību spieda laukā pelēkajam cilvēciņam. Tiesneši tiesāja netaisni, no tikās milzīgas kukuļņemšanas un valsts apzagšanas. Daudz ļaužu aizbēga mežos laupīt. Citi no šīs nolādētās dzīves aizgāja mūžamežu biezokņos ap ziemeļu upēm, lai nebūtu jānes uz savas muguras vesela guba vojevodu, muižnieku, rakstvežu un to palīgu, krodzinieku un sādžu vecāko, asinssūcēju bez likuma un žēlastības. Tur, ziemeļos, dzīvoja pilnīgā mierā, pārtiku iegūdami upē un mežā. Gabaliņiem nolīda mežu un izlauza celmus, sēja miežus. Istabas cēla no simtgadu vecām priedēm — uz stabiem, plašas, tālu citu no citas, zemnieku pilis. No tām vietām, kas uz visiem laikiem pamestas, šajā nomales vientulībā līdzi atnesa tikai pasakas, varoņteikas un skumjas dziesmas. Ticēja mājas un meža gariem. Dievu lūgt gāja pie bargiem večiem-raskoļņikiein, kas dievmaizes vietā pasniedza miltus ar brūklenēm. — Pasaulē valda antikrists, — veči viņiem teica, — tikai tie izglābsies, kas aizbēguši no cara un patriarha …

Tomēr gadījās, ka arī līdz mūža meža biezokņiem, līdz šai vistālākajai nomalei atklīda antikrista kalpi, atsūtīti uzmeklēt nepaklausīgos un gānītājus. Tad zemnieki ar sievām un bērniem, pametuši mājas un lopus, sapulcējās vecajā pagalmā vai baznīcā un šāva uz zaldātiem, bet, ja nebij ar ko šaut, — vienkārši lamājās, nepadevās un, lai nekristu rokās, dziedādami vaimanu dziesmas un kliegdami, sadedzinājās dzīvi istabā vai baznīcā…

Veiklākie, kas no bada un verdzības bij atbēguši mežos, lai nodarbotos ar zagšanu un laupīšanu, pamazām pārvir- zTjās uz turieni, kur apvidus siltāks un bagātāks, — uz Volgu un Donu. Bet ari tur vēl bij jūtams krievu gars, pienāca cara ukazi un plosījās pareizticīgie popi, tāpēc daudzi apbruņotās bandās devās vēl tālāk — uz Dages- tānu, Kabardu, aiz Terekas, piesolījās turku sultāna pavalstniecībā, tatāriem Krimā. Plašajos dienvidos vairs neticēja pelēkajiem veļiem, bet vairāk tikai līkam zobenam un labam zirgam.

Nemīlīga, nemājīga bij krievu zeme, — ļaunāka par visrūgtāko verdzību, — gadu tūkstošus vīžu mīdīta, ar īgnumu arkla rušināta, pārklāta nodedzināto sādžu pelniem un nezināmiem kapiem. Posta vieta, mežonīgs tuksnesis.

13

—   Tēta, kas tur ir? Zvans skan citādi…

—   Kā tā — citādi?

—   Ak, tēta, citādi gan… Tagad tik reti zvana, bet tas… Tēta, kad tikai kas nenotiek, vai labāk nevajadzētu bēgt prom…

—   Pagaidi, muļķe tāda…

Brovkins Ivans Artjomičs (ļaudis neatcerējās vairs, kad to par Ivašku saukājuši) stāvēja vecās baznīciņas priekštelpā Mjasņickajas ielā. Mugurā viņam saslējies jauns, zilu vadmalu pārvilkts aitādu puskažociņš, kājās jauni velteņi, tikko kā no liestes noņemti, jauna vilnas šalle aptīta tā, ka galva jātur atliekta. Sejā dzeldams pūta ass vējš. Sniega putraimi šalkdami skrēja pa melno ielu, aizpildīdami sasalušās grambas. Daudz ļaužu stāvēja pie pārdotavām, klausījās: visās baznīcās bij sākusies zvaņa mazajiem zvaniem, skanēja apraustīti, nevienādi, — dauzīja kaut kā, it kā ar dusmām…

Saņka Brovkina (viņai patlaban bij astoņpadsmitais gads), labi apģērbta, skaista, paēdusi, līgavas kārtā, atkal paraustīja tēvu aiz piedurknes, lai nāk prom; uz Maskavu atbrauca reti, bet, kad bij te, — sirds viņai allaž stipri sita, baidījās, ka tikai nepagāž zemē. Šodien ar tēvu atbrauca iepirkties dūnas pēlim — pūrā. Precinieki tā vien grozījās ap Brovkina sētu, bet, jo tālāk, jo augstāk tēmēja Ivans Artjomičs. Dēls Aļoška bij jau vecākais bombardie- ris un caram tuvs cilvēks. Volkova pārvaldnieks brauca viesos pie Brovkiniem jaunajā lepnajā mājā. Ivans Artjomičs no Volkova nomāja pļavas un laukus. Arī ar mežiem viņš tirgojās. Nesen kā uzcēla dzirnavas. Viņa lopi ganījās atsevišķā pulkā. Putnus veda uz Preobražensku cara galdam. Visa sādža klanījās viņam līdz jostasvietai, visi bij viņam parādā, dažam viņš atlaida, dažam neatlaida, — kāds desmits zemnieku kalpoja viņam par parādiem.

—   Nu, ko tad mēs vēl te gaidām? — Saņka teica.

Sajā acumirklī pie priekštelpas pienāca sarkanbārdai-

nais pops Fiļka (pa desmit gadiem pops bij tā uzbarojies, ka svārks ar ādu apakšā tikko neplīsa). Mugurā grūstīdams, viņš bīdīja uz priekšu vārgu ķesteri ar skumīgu degunu.

—   Ej, nolādētais žūpa, ej, tu Belcebull…

Ķesteris paklupa, pieķērās atslēgai, sāka slēgt vaļā baznīcas durvis. Fiļka buksnīja viņu.

—   Rokas dreb, pārmirkušais dzērājs.,, Taču jau vakar, vakar, vakar (sita ar dūri ķesterim pa skaustu) tev bij teikts: ej zvani… Tevis dēļ man atkal jāatbild…

Ķesteris iespraucās pa pavērto dzelzs durvju pusi un uzlīda zvanu tornītī. Fiļka palika priekštelpā. Ivans Artjomičs abām rokām jaunos ādas dūraiņos noņēma cepuri, cienīgi paklanījās.

—   Tā it kā svētdiena būtu šodien, vai? Mēs ar meitu esam neziņā … Pasaki, tētiņ, esi tik laipns …

Fiļka samiedza acis, skatīdamies ielā un vējā ar sniega putraimiem, kas skurināja viņa bārdu, noteica skaļi, tā, lai daudzi dzirdētu:

—   Antikrista atnākšana.

Ivans Artjomičs tā vien saguma jaunajos velteņos. Saņka pieķēra krūtīm, steigšus pārkrustījās, nobāla, sapratusi tikai to, ka tas kaut kas briesmīgs. No Mjasņickas vārtiem vēlās ļaužu pūlis, kliedza kaut ko. Bij dzirdami svilpieni, mežonīgi smiekli. Stāvētāji ļaudis cieta klusu. Tirgotavas taisīja ciet. Nezin ko kurienes izlīda skrandaini ubagi, drebeļi, līdz viduklim kaili, bez deguniem… Sirms plānprātiņš, ķēdes un atslēgas uz krūtīm žvadzinādams, gaudoja: — Nebukadnecars, Nebukadnecarsl

Ivanain Artjomičam dvēsele sašļuka velteņos. Saņka klusiņām, čukstus elsojot, piekļāvās baznīcas redeļotajam lodziņam zem nedziestošās lampiņas. Meiča bij pārāk jūtelīga.

Un tad viņi ieraudzīja… Pa visu ielu izstiepusies, lēnām brauca rati, katri sešām cūkām aizjūgti, tad degutu aptrieptām, putnu spalvām aplipinātām govīm aizjūgtas kamanas; āžu un suņu vilkti zemi divriči. Kamanās, ratos, divričos sēdēja cilvēki lūku cepurēm galvās, lūku pīteņa kažokos, salmu zābakiem kājās un pe|ādu cimdiem rokās. Dažiem mugurā bij raibu lupatu svārki ar kaķu astēm un ķepām.

Pātagas pllkšēja, cūkas kvieca, suņi rēja, pārģērbušies cilvēki ņaudēja, blēja, — sarkaniem purniem, visi piedzērušies. Brauciena vidū dābolaini ādaiņi ar pirtsslotām ap kaklu vilka cara zelta karieti. Pa logiem varēja redzēt — priekšā sēdēja jaunais pops Bitka, Pētera žūpu biedrs… Viņš gulēja, galvu nokāris. Pakaļējā sēdekli iezvēlušics divi: vīrietis lielu degunu, dārgā kažokā un cepurē ar pāva spalvām un blakus apaļa, tukla sieviete, izkrāsota, nobaltota, apkārta karekļiem un sabuļādām, rokās viņa turēja stopu. Tie bij cara jaunais jokdaris Jakovs Turģeņevs no bijušajiem Sofijas galdziņiem, kas jokdara cepuri iemainīja pret trimdu, un Sušera, ķestera atraitne. Pirms trim dienām Turģeņevu saprecināja ar Sušeru un bez atpūtas vadāja pa viesībām.

Aiz karietes gāja abi karaļi — Romodanovskis un Buturļins, bet vidū tiem — kņazs-pāvests, «visusvētais Prešpurgas kirs Jaņikita» skārda mitru galvā, sarkanā mantijā, divām krusteniski saliktām pīpēm rokā. Tālāk pūlī nāca bajāri un okoļņičiji no abiem karaļu galmiem. Sazīmēja tur Seremetjevus, Trubeckus, Dolgorukijus, Zinov- jevu, Boborikinu… Tāds bezgods nebij piedzīvots no pat Maskavas dibināšanas. No pūļa rādīja uz viņiem, brīnījās un šausminājās… Bet citi pievirzījās tuvāk un ar izsmieklu klanījās bajāriem.

Aiz bajāriem uz riteņiem veda kuģi, puteņa vējš locīja tā mastus. Zirgiem pa priekšu gāja Pēteris bombardiera svārkā. 2okli izstiepis, apaļās acis uz ļaudīm bolīdams, sita bungas. Baidījās viņam pat klanīties, — ko var zināt, vai nav aizliegts. Plānprātiņš, ieraudzījis viņu ar bungām, iegaudojās atkal: Nebukadnecars! — bet nejēgu iejauca pūlī, noslēpa. Uz kuģa, par holandiešu matrožiem pārģērbti, stāvēja Leforts, Gordons, ūsainais Pamburgs, Tim- mermanis un jaunieceltie pulkveži Veide, Mengdens, Grage, Briss, Levingstons, Salms, Slipenbahs… Tie smē- jā^, no augšas lejup lūkodamies, kūpināja pīpes, aukstumā mīņādamies.

Kad Pēteris nokļuva līdz baznīciņas durvīm, Ivans Artjomičs parāva pamirušo Saņku un pats nogāzās uz ceļiem… Muļķe, klanies taču, — steidzīgi pačukstēja, — ne man, ne tev jāspriež par to, kas te notiek.

Pops Fiļka atplēta plato muti un basā iesmējās (cars pat pagriezās pret viņu), smiedamies pacēla rokas, pagrieza muguru un tāpat izslietām rokām iegāja baznīcā…

Gājiens bij garām. Ivans Artjomičs piecēlās, cepuri dziļi acīm uzvilcis.

— Jā, — viņš domīgi noteica, — zināms gan … Jā … Tomēr… Ai, ai… Nu labi… — Un tad nikni Saņkaii — Nu tak tev būs diezgan, atjēdzies… Iesim pirkt dūnas …

14

Brīnījās — kur viņam, velnam, rodas tas spēks. Cits, arī gados un spēkā stingrāks, sen jau būtu atstiepis kājas. Reizes divas nedēļā viņu katrā ziņā galīgi piedzērušu pārveda no Vācu priekšpilsētas. Paguļ stundas četras, atjēdzas un atkal tikai lūko vien — kādu jaunu izpriecu vēl varētu izdomāt.

Pa ziemsvētku laiku iedomāja ar kņazu-pāvestu, abiem karaļiem, ģenerāļiem un tuvīniem bajāriem (tiem atkal ar stingru ukazu pavēlēja piedalīties) izbraukāt pa augstmaņu sētām. Visi pārģērbušies, maskojušies. Par ķekatnieku vadoni iecēla Maskavas muižnieku Vasiliju Sokov- ņinu, gatavu uz visādām nelietībām, ķildnieku, lielu gānītāju. Apveltīja to ar «pravieša» nosaukumu, — viņš izģērbās par kapucīnieti, ar šķēlumu mugurpusē. Tajā svētku laikā notikās augstmaņu, sevišķi kņazu un veco bajāru namu galīga apkaunošana un apgānīšana. Ielauzās ap simts cilvēku, svilpdami un ārprātīgi bļaudami, domrām, svilpēm un timpāniem rokās. Dievbijīgajam saimniekam mati saslējās stāvus, noskatoties šajā lēkāšanā, kūleņo- šanā, šajās atņirgtajās sejās. Caru varēja pazīt pēc auguma un pēc holandiešu kapteiņa uzvalka — vadmalas bikses kā pūšļi līdz ceļgaliem, vilnas zeķes, koka tupeles, apaļa turkveidīga cepure. Seja vai nu ar krāsainu lakatu aizsieta, vai arī tur pielipināts garš deguns.

Mūzika, kāju dipoņa, smiekli. Kārtu nevērodama, visa kompānija klupa pie galdiem, prasīja kāpostus, ceptas olas, desas, degvīnu ar pipariem, dejotājas meitas… Visa māja līgojās, tabakas dūmos, tvanā dzēra līdz nemaņai, bet pats saimnieks dzēra divkārši, — ja nespēja, ar varu lēja iekšā.

Jo ievērojamākas dzimtas saimnieks — jo dīvainākus jokus ar to izdomāja. Kņazu Beloseļski par stūrgalvību noģērba pliku un ar viņa dibenu šķaidīja vistu olas toverī. Boborikinu par viņa resnumu nerrodami vilka caur krēsliem., kur pat tievam nebij iespējams izlīst. Kņazam Vol- konskim sveci iesprauda tūplī un aizdedzinājuši dziedāja ap to garīgas dziesmas, līdz kamēr visi aiz smiekliem novēlās no kājām. Aptriepa ar kvēpiem un darvu, stādīja ar kājām augšup. Muižnieku Ivanu Akakijeviču Mjasniju piepūta pa tūpli ar plēšām, aiz kā tas drīz nomira…

Svētku izprieca iznāca tik grūta, ka daudzi tām dienām gatavojās kā uz nāvi..,

Tikai pavasarī varēja atvilkt elpu. Pēteris aiztraucās uz Arhāngeļsku. Togad atkal bij atbraukuši holandiešu tirgotāji van Leidens un Henrihs Peltenburgs. Uzpirka viņi preces divreiz vairāk kā pagājušo gadu: no kroņa — slodzīto kaviāru, saldētus lašus, dažādas zvērādas, zivju līmi, jēlzldu un, tāpat kā agrāk, degutu, kaņepājus, audeklu, potašu… No amatniekiem ņēma dažādus krievu ādu un virpota kaula izstrādājumus. Ļevs Kirilovičs, no ārzemnieka Marselina nopircis Tulas ieroču fabriku, spieda holandiešiem dažādus kaltus ieročus, bet plēsa tādas cenas, ka tie vairījās.

Līdz pavasara sākumam bij piekrauti seši kuģi. Gaidīja tikai, līdz Ziemeļjūrā izies ledus. Nejauši Leforts (pēc holandiešu lūguma) ieminējās Pēterim, ka nebūtu slikti pabraukties līdz Arhangeļskai — palūkot īstus jūras kuģus .^i. Un jau otrā dienā pa Vologdas lielceļu auļoja pasta zirgi un uradņiki ar pavēlēm vojevodām. Pēteris devās ceļā ar to pašu kompāniju — kņazs-pāvests Jaņikita, abi karaļi, Leforts, abu karaļu bajāri, bet bez tiem paņēma līdzi arī lietpratīgus cilvēkus — bajāru domes rakstvedi Viniusu, Borisu Goļicinu, Trojektirovu, Apraksinu, nelaiķa cara Fjodora svaini, un pussimtu zaldātu drosmīgā Aleksaškas Meņšikova vadībā. Līdz Vologdai brauca ar zirgiem, kur garīdzniecība un tirgotāji iznāca pretī šaipus pilsētas. Bet Pēteris steidzās, un tajā pašā dienā ceļotāji sakāpa septiņās liellaivās, pa Suhonu nobrauca līdz Lielajai Ustjugai, bet no turienes pa Ziemeļu Dvinu uz Arhāngeļsku.

Pirmo reizi Pēteris dabūja redzēt tādus dziļu upju plašumus, tik varenus, neapredzamus mežus. Zeme aizslīda skatienam bezgalīga, — malas tai nebij. Drūmiem vāliem peldēja pāri mākoņi. Laivu iztraucēti, pacēlās milzīgi putnu bari. Bargi viļņi š|ākstījās pret laivas malām, spēcīgs vējš piepūta buras, masti ņirkstēja. Krastmalas klosteros zvanīja saņemšanas zvani. Bet, biezokņos slēpdamās, no mežiem raskoļņiku nesnaudošās acis vērīgi sekoja antikrista laivu braucienam.

15

Uz paklāju apsegtā galda kusa divas sveces. Sveķi lāsoja pa svaigi noēvelētajām baļķu sienām. Uz tīrajiem grīdas dēļiem slapjas pēdas — no viena kakta otrā, uz logu, uz gultu. Dubļiem aplipušās kurpes mētājās — viena istabas vidū, otra zem galda. Aiz lodziņa baltās bezzvaigžņu nakts puskrēslā šņāca svešs, mikls vējš, viļņi šļakstījās pret tuvo krastu.

Pēteris sēdēja uz gultas malas. Apakšbikses viņam līdz ceļiem bij slapjas, kailās kāju pēdas lācīgi noliktas. Elkoņus pret ceļgaliem atspriedis, mazo zodu dūrēm saspiedis, viņš neredzēdams skatījās logā. Aiz šķērssienas, viens otru pārspēdami, krāca abi karaļi. Tikko pirms cara atbraukšanas Masejeva salā steigā uzceltajā mājā visi gulēja, kur pakrituši. Šodien Pēteris viņus bij nodzinis līdz pēdējam …

…Šodien gaismiņā piebrauca Arhangeļskā. Gandrīz visi viņi ziemeļos bij pirmo reizi. Uz klāja stāvēdami, skatījās, kā svešāda rīta blāzma svīda aiz drūmiem kārtainiem mākoņiem… Neredzēti liela saule pacēlās pār mežu tumšajām malām, stari izklīda pa debesīm, atsitās krastā, akmeņos, priedēs. Aiz Dvinas līkuma, uz kurieni airu dzītās laivas devās pilnā sparā, paslējās tāds kā cietoksnis ar sešiem torņiem, vaļņiem un stāvžogu — gara ēka, ārzemnieku sēta. Četrstūra vidū — stipras klētis, tīras mājiņas ar kārniņu jumtiem, uz vaļņiem vienradži un mortī- ras. Gar krastu stiepās pāļiem nostiprinātas piestātnes, baļķiem izbūvētas krastmalas, nojumes virs saiņu, maisu un mucu kalniem. Virvju ripuļi. Sazāģētu koku kaudzes. Pie steķiem stāvēja ap divi desmiti okeāna kuģu, bet trīs reizes vairāk — noenkuroti upē. Kā mežs augšup slējās milzīgie masti ar virvju tīkliem, šūpojās augstie, kokgriezumiem izgreznotie pakaļgali. Gandrīz līdz pašam ūdenim lejup plīvojās karogi — holandiešu, angļu, Hamburgas. No darvotām apmalēm ar platu, baltu svītru apkārt pa atvērtām lūkām laukā rēgojās lielgabali…

Labajā — austrumu krastā sāka zvanīt sagaidīšanas zvani. Tur bij tā pati pazīstamā Krievija — zvanu torņi, kā slinkā garlaicībā izldiestas mājiņas, sētas, mēslu kaudzes. Pie krasta simtiem laivu un kuģīšu ar lūku pīteņiem apsegtu jēlvielu kravu. Pēteris pameta skatienu Leforta (abi stāvēja blakus laivas pakaļgalā). Kā allaž smalki apģērbies, Leforts piedauzīja ar spieķīti, — zem Osiņām viņam rotājas salds smaidiņš, pietūkušajos plakstos smai- diņš, nopūderētajā vaigā dobīte… Apmierināts, jautrs, laimīgs… Pēteris nošņācās, — piepeši tik ļoti iegribējās gāzt pa purnu sirdsdraugam Francim… Pat nekaunīgais Aleksaška, sēdēdams uz sola Pēterim pie kājām, grozīja galvu un nopūtās: — Ai, ai, ai… — Bagāts un cienīgs, bīstams ar savu zeltu un lielgabaliem, Eiropas krasts jau vairāk kā gadu simteni ar nicinošu nesapratni kā kungs uz vergu raudzījās pāri uz austrumu krastu…

No tuvīnā kuģa malas atlēca dūmu mākonis, dārdošais rībiens apmāca zvanu skaņas. Pēteris metās prom no pakaļgala, mīdams airētājiem uz kājām, — pieskrēja pie trīs- mārciņu lielgabaliņa, izrāva bombardierim degli. Šāviens noblīkšēja, — bet vai to varēja salīdzināt ar jūras lielgabala pērkonu? Par atbildi cara salūtam visi ārzemju kuģi ietinās dūmos. Likās, ka viss krasts dreb… Pēterim acis dega, vitfš atkārtoja: — Labi, labi… — It kā viņa bērnības bildes būtu kļuvušas dzīvas… Kad dūmi izklīda, kreisajā krastā uz piebraucamā tilta parādījās ārzemnieki — vēcināja platmalēm… Van Leidens un Pelten- burgs… Pēteris norāva savu trijstūreni, jautri savēcināja par atbildi, uzsauca sveicienu … Bet tūliņ, ievērojis Aprak- sina, Romodanovska un visgudrā rakstveža Viniusa vēsi atturīgās sejas, sirdīgi novērsās…

…Uz gultas malas sēdēdams, viņš lūkojās pelēkajā pusgaismā aiz loga. Kukujas priekšpilsētā bij savēji, pieradināti vācieši. Bet te nevar pat saprast, kurš tas īstais saimnieks. Tik bezgala niecīgas izskatījās paštaisītās laivas, kad brauca garām augstajām kuģu malām… Kauns! Itin visi to sajuta — ij sadrūvējušies bajāri, ij laipnie ārzemnieki krastā, ij kapteiņi, ij parādē nostādītie, okeāna vēju appūstie jūrnieki… Smieklīgi… Kauns… Bajāriem (varbūt arī Lefortam, kas sapratafko izjūt Pēteris) gribējās tikai vienu: saglabāt savu cieņu. Bajāri uzpūtās lielīgi, kaut ar to gribēdami parādīt, ka Lielās, Mazās un Baltās Krievijas caram nav nekādas lielas ziņkāres skatīties uz tirgotāju kuģīšiem… Ja vajadzēs, apgādās pats sev tādus, nav jau nezin kāda sarežģīta lieta… Bet, ja gribēs, lai šie kuģi turpmāk vairs nenāk Baltajā jūrā, — neko neizdarīsiet, jūra pieder mums.

Ja Pēteris neatbraucis garās laivās, varbūt arī pats kļūtu lielīgs. Bet viņš labi atminējās un redzēja atkal laipno smaidiņu aizklāto nicinājumu visu šo Vakareiropas cilvēku sejās, — sākot ar sirmbārdaino matrozi ar izsistiem zobiem, līdz spāniešu samtā ietērptajam tirgotājam… Lūk — augstu kuģa pakaļgalā pie luktura stāv plecīgs, brūns, bargs cilvēks ar zelta apšuvēm, strausa spalvām rotātu cepuri, zīda zeķēm kājās. Kreisajā rokā viņam gurnam piespiests tālskatis, labā atbalstās uz spieķa… Tas ir kapteinis, kas kāvies ar visu jūru korsāriem un pirātiem. Mierīgi skatās lejā uz garo, lempīgo jaunekli neveiklā laivā, uz barbaru caru… Gluži tāpat viņš lūkojies no augšas lejup kaut kur Madagaskarā, Filipīnu salās, pavēlēdams pielādēt lielgabalus kartečām…

Un ar savu aziātisko viltību Pēteris nojauda, kādam viņam jāparādās šiem cilvēkiem, ar ko vienīgi iespējams paturēt virsroku pār tiem… Viņus vajadzēja pārbrīnīt, lai ko tādu viņi nebūtu savu mūžu redzējuši, lai stāstītu mājās par brīnišķīgo caru, kas nospļaujas par to, ka viņš ir cars… Bajāri — tie lai uzpūšas vien, tā pat labāk, — bet viņš, Pēteris Aleksejevs, ir Perejaslavas flotes kapteiņa palīgs un kā tāds arī izturēsies: sak, mēs esam darba cilvēki, nabagi, bet gudri, ieradāmies sveicināt no mūsu nabadzības, lūdzu, — pamāciet, kā turēt cirvi…

Viņš pavēlēja airēt tieši uz krastu. Pirmais ielēca līdz ceļiem ūdenī, izrāpās uz tilta, apkampa van Leidenu un Peltenburgu, pārējiem spēcīgi paspieda rokas, papliķēja uz mugurām. Jaukdams vācu un holandiešu vārdus, stāstīja par braucienu, smiedamies norādīja uz savām laivām, kur bajāri vēl stāvēja kā elku dievi… — Pie jums gan laikam tādas laiviņas pat sapnī nav redzētas. — Pārliekām sajūsminājās par daudzlielgabalu kuģiem, piecirta kāju, plaukstas piesizdams liesajiem gurniem. — Ak, kaut mums jel pāris tādu būtu!… — Turpat piebilda, ka bez kavēšanās sākšot celt kuģu būvētavu Arhangeļskā. — Pats strādāšu ar cirvi, bajārus piespiedīšu naglas dzīt…

Un acu kaktiņiem novēroja, kā nozūd liekulīgie smai- diņi, kā godājamie tirgotāji sāk izbrīnīties: patiešām, kaut ko tādu viņi vēl nebij redzējuši… Pats pieteicās pie viņiem pusdienā, pamirkšināja: — Tikai labi pacienājiet, —■ arī par darīšanām izdevīgi būs parunāties,,, — Nolēca no tilta laivā un aizbrauca uz Masejeva salu, kur, bailēs trīsēdams, viņu tikko uzceltajā mājā jau gaidīja vojevoda Matvejevs… Bet ar to Pēteris jau runāja pavisam citādi: pēc pusstundas trakās dusmās ar kājas spērienu iztrieca viņu pa durvīm. (Jau ceļā pret Matvejevu pienāca sūdzība par kukuļu izspiešanu no ārzemniekiem.) Pēc tam ar Le- fortu un Aleksašku laiviņā brauca aplūkot kuģus. Vakarā ārzemnieku sētā bij dzīres. Pēteris tā izdancināja anglie- tes un hanoverietes, ka papēži lūza. Jā, kaut ko tādu ārzemnieki redzēja pirmo reizi…

Un tagad — bezmiega nakts… Izbrīnīt viņš tos gan izbrīnīja, bet kas tiek no tā? Kāda viņa bij, tāda pati paliek Krievija — miegaina, nabaga, neiekustināma. Kas tur ko kaunēties! Jākaunas bagātajiem, stiprajiem… Bet te nesaprotami, — kādiem spēkiem uzbuksnīt šos cilvēkus, kā atvērt viņiem acis… Vai jūs vēl esat cilvēki vai, gadu tūkstošiem asaras un asinis liedami, pazaudējuši ticību taisnībai un laimei, — aizpuvuši kā sūnās nozvēlies koks?

Pats velns licis piedzimt par caru tādā zemē!

Atcerējās, kā rudens naktī, ledainā vējā aizvilkdamies, viņš kliedza Aleksaškam: — Labāk būt Holandē par amatnieka mācekli nekā še par caru… — Bet kas paveikts šajos gados? Ne velna: noblēņojies! Vaska Goļicins cēla mūra namus, gan neslaveni, tomēr gāja karā, noslēdza mieru ar Poliju… Tikpat kā nagiem kāds sagrāba sirdi,— tā mocīja nožēla, dusmas par savējiem, krieviem, un skaudība pret pašapzinīgajiem tirgotājiem, — atritinās brīvās buras, brauks mājās uz brīnišķīgām zemēm… Bet tu — uz Maskavas nīkulību… Varbūt izdot kādu briesmīgu ukazu? Kārt, pērt… Bet ko, ko? Ienaidnieks ir neredzams, neaptverams, — ienaidnieks — visur, ienaidnieks — viņā pašā…

Pēteris strauji atrāva durtiņas uz blakus istabiņu.

—  Franci! (Leforts nolēca no lāvas, pietūkušās acis bolīdams.) Tu guli? Panāc šurp …

Leforts vienos kreklos piesēdās pie Pētera uz gultas.

—  Tev slikta dūša, Pēter? Tu varēji pamēģināt izvem- ties…

—  Nē, tas nav tas… Franci, es gribu nopirkt Holandē divus kuģus…

—   Kāpēc ne, las ir labi.

—  Un arī šepat uzbūvēsim… Paši vedīsim savas preces …

—   Ļoti labi.

—  Un ko tu inan vēl ieteiksi?

Leforts izbrīnējies pavērās viņam acīs un kā vienmēr vieglāk kā viņš pats pārskatīja viņa trauksmīgo domu jūkli. Pasmaidīja.

—   Pagaidi, uzvilkšu bikses, atnesīšu pīpes… — Istabiņā apģērbdamies, viņš teica savādā balsī: — Es jau sen to gaidīju, Pēter… Tu esi tajā vecumā, kad jāsāk lielas lietas…

—   Kādas? — Pēteris kliedza.

—   Romiešu varoņi, kurus mēs vēl līdz šim ņemam par paraugu… (Viņš atgriezās, sakārtodams parūkas sprogas. Pēteris vēroja viņu kvēlojošām acīm.) Tie varoņi meklēja slavu karā …

—  Ar ko? Atkal līst Krimā iekšā?

—   Bez Melnās un Azovas jūras tu neiztiksi, Pēter… Vēl nesen Peltenburgs man, ausī iečukstēdams, prasīja, vai patiešām krievi vēl maksājot nodevas Krimas hanam… (Pētera redzokļi pašaudījās, kā adatas pievērsās mīļajam draugam.) Un neiztiksi tu, Pēter, bez Baltijas jūras… Ja negribēsi pats, holandieši piespiedīs… — Desmitreiz vairāk, — viņi saka, — kā līdz šim mēs izvestu preču, ja tu ierīkotu ostas Baltijas jūrā …

—  Ar zviedriem karot? Tu esi traks palicis… Jokus dzen, vai? Tos neviens pasaulē nevar pārspēt, bet tu…

—   Es taču nesaku, ka jau rītu, Pēter… Tu man vaicāji, es atbildu: atvēzējies pret kaut ko lielu, bet pret mazo — tikai dūri vien atdauzīsi…

16

«Tirgotājiem un tirgotāju simtiem, un visiem miestu iedzīvotājiem, un veikalnieku un amatnieku cilvēkiem daudzās viņu pārvaldes darīšanās no vojevodām, no prikazu un citu iestāžu cilvēkiem savā pirkšanā un pārdošanā un dažādos uzņēmumos jācieš visādi zaudējumi un izpostīšana. Līdzīgi lauvām saviem žokļiem saplosa mūs — vai arī kā vilki. Apžēlojies, lielais valdniek…»

—  Atkal sūdzība par vojevodām? — Pēteris vaicāja.

Viņš ēda pie galda malas. Tikko atgriezies no kuģu būvētavas, nebij vēl ne paspējis nolaist līdz elkoņiem uzbraucītās darvu notraipītā krekla piedurknes. Mērcēdams maizes kumosus māla bļodā ar ceptu gaļu un steidzīgi gremodams, — lūkojās te uz svina pelēkās Dvinas putotiem vilnīšiem, te uz rudbārdaino, baltsejaino, tuklo rakstvedi Andreju Andrejeviču Viniusu, kas sēdēja galda otrā galā.

Andrejs Andrejevičs lasīja Maskavas pastu — apaļas brilles uz spēcīgā deguna, patālu atstāvošas zilas, aukstas un gudras acis. Pēdējā laikā viņš sāka tikt varā, it īpaši, kad Pēteris pēc naktssarunas ar Lefortu lika allaž lasīt priekšā Maskavas pastu. Visi šie papīri agrāk gāja caur Trojekurova rokām. Pēteris tur nejaucās iekšā, bet tagad nu pats gribēja visu dzirdēt. Pastu viņam parasti lasīja pusdienu laikā, citā reizē viņam nebij vaļas: augu dienu viņš pavadīja kuģu būvētavā ar ārzemju meistariem, kas bij paņemti no kuģiem… Strādāja ar cirvi, kala, izbrīnīdams ārzemniekus, ar mežoņa alkumu izzināja no tiem visu vajadzīgo, lamāja un kaustīja visus. Strādnieku būvētavā bij jau pāri simtam. Tos meklēja pa visām Arhan- geļskas priekšpilsētām un apmetnēm, līga ar labu, par algu, bet, ja liedzās, tad ar varu, važās iekaltus..,

Pusdienas laikā Pēteris, izsalcis kā zvērs, buru laiviņā atgriezās Masejeva salā. Viniuss svarīgā balsī lasīja viņam ukazus, atsūtītus caram parakstīt, lūgumus, sūdzības, vēstules… Senlaicīga garlaicība vēdīja no šiem mākslotā, sastaipītā valodā sacerētajiem rakstiem, no sūdzībām gaudoja vergu vajmanas. Sensenā ierēdnieciskā Krievija meloja, zaga, varmācības darīja, aizbildinājās, rakstīdama veclaicīgā gaumē, stenēja utu un prusaku saēsta, neiekustināmā lielā blīva.

—   Sūdzība par vojevodu, — atbildēja Andrejs Andrejevičs, — atkal par Stjopku Suhotinu.

Pagrozījis brilles labāk, viņš turpināja lasīt asarotās gaudas par Kunguras vojevodu,,, Tirdzniecību izpostot ar nodevām savā labā, tirgotājus un ārpilsētu ļaudis ieslo- got pieliekamajā un dauzot ar spieķi, no kā viens nevainīgs jau nomiris. No rūpniecības uzņēmumu vezumiem ņemot muitu un tāpat bāžot savā kabatā — ziemu pa astoņi no vezuma, vasaru no liellaivas pa altinam. Bagāto rūpnieku Zmijevu smacējis lādē, izurbis caurumu vākā, lai tas pavisam nenoslāptu … Piesavinoties zemes un krogu naudu un piedraudot visu Kunguru izpostīt, ja žēlošoties par viņu.

—   Pakārt, suni tādu, Kungurā tirgus laukumā! — Pēteris iekliedzās. — Raksti!

Viniuss pār brillēm stingri paskatījās viņā.

—   Pakārt var ātri, — bet pārējie no tā nepaliks gudrāki… Es jau sen saku, Pēter Aleksejevič, vojevodas ilgāk

par divi gadiem vienā vietā nevajag turēt. Pierod, uzzin visas ejas… Bet jauns vojevoda katrā ziņā laupīs mazāk… Pēter Aleksejevič, tirgotājus tu saudzi vispirmā kārtā. Adu, pat divas tev atdos, noņem tikai viņiem pārmērīgās nastas.,. Dažs no tiem baidās pat divus pārus vīžu iznest tirgū, — ķer ciet, dauza un izplēš viņam naudu… Bet no kā tu kļūsi bagāts, ja ne no tirgotājiem… No muižniekiem netiek nekas, tie paši visu apēd. Bet zemnieks sen ir pliks. Paklausies…

Pameklējis papīru čupā, Viniuss lasīja:

—   «…Un pēc dieva prāta vienmēr mums labības neraža, laukus mums vienmēr salna noposta, un tagad mums nav ne maizes, ne malkas, ne lopiņu, nonīkstam badā un nosalstam sala nāvē… Pavērs acis, valdniek, uz mūsu vārgumu un nabadzību, pavēli būt mums uz nomu, lai cik lielu.,. Liellopu un cūkas gaļu un putnus, un visu ēdamo mēs, nabagie un nevarīgie, muižniekam vairs piegādāt nespējam… Balandas ēdam, no tā miesa uzpampst… Iežēlojies …»

Klausīdamies Pēteris nikni klabināja šķiltavas pret krama gabaliņu, nobrāza asiņainu pirkstu. Aizsmēķējis pīpi, dziļi ievilka dūmu… Neizkustināma dzīve!… Cauri lidojošiem mākoņiem saule šūpojās atzilējušā upē. Otrā krastā uz stāpeļiem slējās būvējamā kuģa ribas. Klaudzēja cirvji, zāģi smilkstēja. Tur smaržoja pēc tabakas, deguta, skaidām, jūras virvēm.,. Vējš no jūras vilka sirdij cauri… Toreiz naktī Leforts teica: — Krievu zeme ir briesmīga, Pēter… Kā kažoku to vajag apgriezt otrādi, uztaisīt pavisam no jauna …

—   Ārzemēs nezog, nelaupa, — Pēteris teica, acis pret viļņiem piemiedzis, — vai tur cilvēki pavisam citas sugas, vai?…

—   Cilvēki tādi paši, Pēter Aleksejevič, tikai zagt viņiem nav izdevīgi, — jo godīgāk, jo izdevīgāk… Tirgotāju tur sargā, un tirgotājs pats sevi sargā… Mans tēvs atbrauca Alekseja Mihailoviča laikā, uzcēla fabriku Tulā, gribēja strādāt godīgi. Neļāva, — ar visādām vilcināšanām vien izputināja… Pie mums katru, kas nav zaglis, tur par muļķi, un gods nav gods, gods tikai citiem uz galvas kāpt. Bet arī mūsu starpā ir saprātīgi cilvēki… (Andreja An- drejeviča baltie, tuklie pirksti it kā pina zirnekļa tīklu, saule atspuldza brillēs, viņš runāja maigi, veclaicīgi.) Tu pacel tirgotājus, izvelc viņus no dubļiem, dod viņiem spēku, un tirgotāja gods būs vienā pašā viņa goda vārdā, — droši atbalsties uz viņiem, Pēter Aleksejevič…

Tādus pašus vārdus teica Sidnejs, van Leidens un Leforts. Pēteris jauda kaut ko pavisam vēl nebijušu, it kā kad kājas sāktu sataustīt pašus pamatus… Tur vairs nebij kaut kādi trīs rotaļnieku pulki, bet vesels slānis, spēks… Atspiedis elkoni pret palodzi, viņš skatījās uz blīvā saulē spīdošajiem viļņiem, uz būvētavu, kur veseris bez trokšņa nokrita uz pāļa gala un tikai vēl pēc laba brīža atlidoja dārdiens… Mirkšināja, mirkšināja acis, sirds sita pašticībā, satraukti un līksmi…

—   Vologdas tirgotājs Ivans Žiguļins pats personiski atvedis lūgumrakstu, lūdz pielaist parunāt pašu, — sevišķi skaidri teica Andrejs Andrejevičs.

Pēteris pameta ar galvu. Tuklo augumu viegli līgodams, Viniuss piegāja pie durvīm, pakliedza kaut ko, veikli nosēdās savā vietā. Pēc viņa ienāca plecīgs tirgotājs novgo- rodiešu veidā apcirpts — matiem uz pieres, — spēcīga seja, ass skatiens caur pieri. Plašu vēcienu pārkrustījies, paklanījās līdz zemei. Pēteris ar pīpi norādīja uz krēslu:

—   Es atļauju — sēdies… (Žiguļins tikai paraustīja uzacis, sēdās visai bikli.) Ko tu lūdz? (Žiguļins pameta skatienu uz Viniusu.) Runā taču…

Acīm redzami Žiguļins noģida, ka te nav piere jādauza, bet jāparāda maks, — cienīgi pāršķīra ūsas, paskatījās uz saviem kazādas zābakiem, rupjā skaņā nokāsējās:

—   Izsakām savu padevību lielajam valdniekam… Kā dabūjām zināt, ka tu Dvinā kuģus taisi, — tētiņ, kas par priekiem! Vēlamies, lai tu neliec mums pārdot preces ārzemniekiem… Patiešām, gluži par velti atdodam, valdniek… Trānu, roņādas, sālītu sjomgu, lašus, zivju kaulus, pērles… Liec mums vest ar taviem kuģiem… Angļi mūs pagalam izpostījuši… Iežēlojies! Gan mēs no savas puses papūlēsimies, — kāpēc tad svešiem karaļiem — savam pašam pakalposim.

Pēterim acis vien spridzēja pret viņu, pastiepies uzsita uz pleca, līksmi iesmējās:

—   Līdz rudenim divus kuģus uzbūvēšu, trešais Holandē nopirkts… Vediet preces, tikai bez krāpšanas, — pielūko!

—   Ak tu kungs, vai tad mēs…

—   Bet vai pats brauksi ar precēm?,,, Pirmais komer- cienrāts… Pārdot Amsterdamā? …

—  Valodā neesmu mācīts… Bet, ja pavēlēsi, — kāpēc ne? Patirgosimies arī Amsterdamā, piekrāpt neļausimies.

—   Brašil… Andrej Andrejevič, raksti ukazu… Pirmajam lieltirgotājam navigatoram… Kā tevi — Žiguļins Ivans, bet tēva vārds?…

Žiguļins bij ieplētis muti, piecēlās, acis izspiedās no do- buļiem, bārda paslējās.

—   Tātad ar tēva vārdu rakstīsi mūs?… Nu, par to, — ko vien tu vēlies!

Un kā pestītājam, no kura lūdzās izdošanos veikala lietās, nogāzās caram pie kājām…

Žiguļins aizgāja. Viniuss skrapstināja spalvu. Pēteris, pa istabu skraidīdams, smaidīja vien. Apstājās:

—   Nu, kas tev vēl tur?… Lasi īsāk…

—  Atkal laupītāju darbi. Uz Troicas ceļa aplaupīti vezumi ar naudu, divi nogalināti… Pēc izmeklēšanas mājās saņemts Stjopka Odojevskis, kņaza Semjona Odojevska jaunākais dēls, vienkāršos ratos atvests Noziegumu pri- kazā, tur viņš atzinies, un viņam piespriests sods: prikazā, apakšstāvā, pērt ar pātagu, bez tam uz visiem laikiem viņam atņemta māja Maskavā un četri simti zemnieku sētu. Tēvs kņazs Semjons saņēmis to pret galvojumu… Bet no viņa — Stjopkas kalpotājiem piecpadsmit cilvēki pakārti…

—   Andrej Andrejevič, redzi, kādi viņi, kņazi un bajāri, — ķērušies pie sitamās bumbas, laupa…

—   Patiešām laupa, Pēter Aleksejevič.

—   Liekēži, bārdaiņi!… Zinu, pieminēšu… Katram nazis priekš manis paslēpts… (Sagrieza kaklu.) Bet arī man priekš katra — cirvis… (Nospļaudamies sarāva kāju, izplestiem pirkstiem pieķērās, parāva galdsegu. Viniuss paguva saturēt tintnīcu un papīrus.) Spēks man tagad ir… Sadursimies… Bez žēlastības… (Gāja uz durvīm.)

—   Atļauj, Pēter Aleksejevič, vēl divas vēstules… No carienēm…

—   Lasi, viss viens…

Viņš atgriezās pie loga un bakstīja pīpi. Viniuss palocījies lasīja:

—   «.. .Esi sveiks, mans prieks, tētiņ car Pēter Aleksejevič, uz ilgiem gadiem… (Pēteris pavērsa pret viņu izbrīnā sarauktās uzacis.) Dēliņš tavs, Aļoška, svētību no tevis — mana prieka, gaišumiņa lūdzu. Lūdzu, mans prieks, brauc pie mums, valdniek, bez kavēšanās… Tāpēc no tevis žēlastības lūdzu, ka redzu valdnieci, savu vecmāmiņu, lielās

bēdās… Nesadusmojies, prieks mans, valdniek, ka vēstu- līte sliktas vēl, valdniek, neesmu izmācījies…»

—   Kā rokas rakstīts?

—   Lielās valdnieces Natalijas Kirilovnas drebošas rokas, grūti salasāmi.

—   Nu, tu aizraksti kaut ko… Saki, Hamburgas kuģus gaidu… Vesels, jūrā nebraucu, lai nebēdājas… Bet tik drīz lai negaida, dzirdi…

Viniuss piebilda, klusi nopūzdamies:

—   Carēviča Alekseja Petroviča tintē apmērcētais pirkstiņš pielikts vēstulei…

—   Nu labi, labi — pirkstiņš… (Nosprauslojās caur degunu, paņēma no Viniusa otro vēstuli.) Pirkstiņšl…

Sievas vēstuli viņš izlasīja laivā. Spēcīgs jūras vējš piepūta buru, vecā laiviņa kā dzīva nonira un atkal izcēlās, putoti viļņi šļakstījās gar malām, putas arī priekšgalā šķīda augšup.'Pie stūres sēdēdams, Pēteris lasīja apšļakstīto, ceļgalam piespiesto vēstulīti…

«Esi sveiks, mans tētiņ, uz ilgiem gadiem… Lūdzu tev, manu gaišumiņ, iežēlo, iepriecini mani, tētiņ, atraksti par savu veselību, lai es, nabadzīte, savās bēdās varētu papriecāties… Kā,tu, manu gaišumiņ, aizbrauci — un man nevienu vienīgu rindiņu atrakstījis neesi… Tikai es, nabadzīte, pasaulē esmu nelaimīga, ka nepažēlo, neraksti par savu veselību… Atraksti, prieks mans, man, — kā tev labpatikas par mani domāt.,. Bet mēs ar Oļešeņku esam dzīvi…»

Laiviņa pasmēla ar vienu malu. Pēteris steigšus pavirzīja stūri uz kreiso pusi, liels vilnis, putām šalkdams, pār- šļācās malai, aplēja viņu no galvas līdz kājām. Viņš iesmējās. Ceļgalam vēja norautā nevajadzīgā vēstulīte uzlidoja gaisā un patālu pazuda viļņos…

17

Natalija Kirilovna beidzot sagaidīja dēlu taisni tajā dienā, kad viņai kā nagla bij iedūrusies sirdī. Augstu gulēdama gulbju dūnu spilvenos, ieplestiem redzokļiem skatījās sienā, zelta vītenī uz spiestas ādas. Baidījās atvērst skatienu, pakustēties, ļaunāk par visām slāpēm mocīja tukšums krūtīs, — gaisa trūka, bet, tikko mēģināja atelpot, — acis izspiedās aiz šausmām.

Ļevs Kirilovičs reizi pēc reizes uz pirkstgaliem ienāca guļamistabā, jautāja istabas bajārienēm:

—   Nu, kā?… Mans dievs, mans dievs, neliec tam…

Siekalas norīdams, sēdās uz gultas malas. Ierunājās,

bet māsa neatbildēja. Visa pasaule viņai likās kā miglājs… Tikai vienu viņa sajuta — savu sirdi ar iedurto naglu…

Kad Kremlī ar putu pārklātiem zirgiem atlēkšoja mā- jēji, kliegdami: — Brauc, brauc! — zvaniķi krustīdamies trausās zvanu torņos. Atvērās Erceņģeļa un Uspenskas katedrāļu durvis, protopopi un diakoni steigšus vilka laukā matus no ģērba apakšas. Pils ierēdņi sadrūzmējās uz lieveņa, ātrgāji basām kājām aizlidoja pa Maskavu paziņot augstmaņiem, — Ļevs Kirilovičs aizelsies noliecās pār māsu:

—  Atbraucis zelta saulīte!…

Natalija Kirilovna ar reizi ievilka malku gaisa, tuklās rokas sāka plēst kreklu, lūpas kļuva zilas, viņa atslīga atpakaļ. Ļevs Kirilovičs pats bez padoma plātīja muti… Bajārienes metās pēc biktstēva. Kur tuvumā kaktos un pieliekamajos sāka vaimanāt sīkie ļautiņi… Trauksme apņēma visu pili.

Bet patlaban atskanēja Ivana Lielā vara balss, sāka zvanīt baznīcas un klosteri, sāka trokšņot saime, dimdoņai un kliedzieniem cauri spraucās vācu oficieru skarbās balsis: — Achtung!… Musketi pie kājas… Halt!… Tā turēt! — Karietes un kulbas visā sparā aizjoņoja garām karaspēkam un tautai pie Lielā lieveņa. Meklēja acīm, bet starp greznajām ferjāzām, ģenerāļu mēteļiem un spalvo- tajām cepurēm caru nevarēja ieraudzīt.

Pēteris skrēja tieši pie mātes, — ejās cilvēki tikko paguva atlēkt no ceļa. Nodedzis, kalsnējs, īsi apcirptiem matiem, šaurā melna samta kamzolī, pūšļa biksēm kājās, viņš drāzās pa kāpnēm, — daži sastaptie domāja, ka tas ārsts no Kukujas (bet vēlāk, dabūjuši zināt, krustījās aiz pārbīļa). Negaidīja, kad viņš, atrāvis durvis, iedrāzās zemajā, smacīgajā, Kordovas ādu apsistajā guļamistabā… Natalija Kirilovna paslējās spilvenos, ieurbās atmirdzējušiem redzokļiem šajā sausnējā holandiešu matrozī…

—   Māmiņ, — viņš iebrēcās it kā no tālās bērnības, — mīļā …

Natalija Kirilovna pastiepa rokas:

—   Petjeņka, mīļais, mans dēls…

Ar mātes līdzcietību apvaldīja sirdī iedūrušos naglu, aizturēja elpu, kamēr viņš, pagalvim pieplacis, skūpstīja viņai plecu un seju, un, tikai kad nāvīga sāpe sažņaudza krūtis, — atlaida va|ā dēla kaklu …

Kājās uzlēcis, Pēteris it kā ziņkāri skatījās viņas izvalbītajās acīs. Bajārienes, baidīdamās gaudot, aizbāza mutes lakatiem. Ļevs Kirilovičs trīsēja sīkiem drebu|iem. Bet nu — Natalijai Kirilovnai skropstas ietrīsējās. Pēteris aizsmacis teica kaut ko, — neviens nesaprata, — metās pie loga, paraustīja svina rāmi, bira apaļās rūtis.

—   Pēc Blumcntrosta uz priekšpilsētu! — Un, kad atkal nesaprata, sagrāba bajārieni aiz pleca. — Muļķe, pēc ārsta! — Izgrūda viņu pa durvīm.

Tikko dzīva, kladzinādama, bajāriene tipināja pa kāpnēm:

—   Cars lika! Cars lika!.., — Bet, ko lika, — tā arī nevarēja pateikt..,

Natalija Kirilovna mazliet atlaba un trešajā dienā pat bij dievkalpojumā, labi paēda. Pēteris aizbrauca uz Preobražensku, kur dzīvoja Jevdokija ar carēviču Alekseju (dzīvoja tur jau no pavasara, lai būtu tālāk no vīramātes). Vīru gaidīja tikai vēl nākamās dienās, nebij pietiekoši uzģērbusies, kad Pēteris piepeši parādījās uz grantētā celiņa dārzā, kur liepu" ēnā vārīja antonovkas ābolu ievārījumu. Piemīlīgas, sevišķi izmeklētas istab'as kalpones ar garām bizēm, sārtos vasaras apģērbos, vainagiem galvās Vorob- jihas uzraudzībā mizoja ābolus, citas nesa žagarus krāsniņai, kur saldi burbuļoja vara bļoda, citas uz paklājā kavēja laiku mazajam carēvičam — vājam puisēnam ar lielu pieri, tumšām, nesmaidošām acīm un raudulīgu muti.

Neviens nesaprata, ko īsti viņš grib. Ņiprās meičas ņaudēja kā kaķi, rēja kā suņi, līda rāpus, pašas vai plīsa aiz smiekliem, bet bērns lūkojās viņās nikni — likās, nupat, nupat sāks raudāt. Jevdokija dusmojās:

—  Jums, muļķēm, prāts citur… Stjoška, ko tā saslējusi dibenu gaisā? Pa to vietu tev vajadzētu ar žagaru… Va- seņka, parādi viņam kazu… Vaboli pameklējiet viņam, salmiņu iespraudiet, sadomājiet pašas šo to… Baro te visu tādu baru — bērnu neprotat iepriecināt…

Jevdokijai bij karsti, no rudens mušām nevarēja atkau* lies. Bij noņēmusi cepuri, lika sukāt sev matus. Diena kristāldzidra, pāri liepām plētās bezvēja zilgme. Ja nebijis par vēlu — pati reize būtu aizskriet izpeldēties, bet briedis jau ūdenī ragus mērcēja — nevar, grēks…

Un piepeši uz celiņa — garš, nodedzis cilvēks melnā apģērbā. Jevdokija pieķēra plaukstas vaigiem. Tik strauji sāka sist sirds, — visas domas sajuka… Meičas tikai paguva iekliegties un spruka kur kurā, — bizēm plivinādamās, metās aiz ceriņu un mežrožu krūmiem. Pēteris piegāja Jevdokijai, saņēma aiz padusēm, zobiem piespiezdams, noskūpstīja uz mutes… Jevdokija samiedza acis, neatbildēja skūpstu. Viņš sāka pa atpogātā tērpa spraugu skūpstīt viņas valgās krūtis. Jevdokija pārsteigumā iekliedzās, aiz kauna notvīkuši, trīsēja … 0|ešeņka sēdēja viens uz paklāja, sāka raudāt klusiņām kā zaķītis… Pēteris paķēra viņu uz rokām, pasvieda gaisā, zēns sāka brēkt.

Slikta iznāca sastapšanās. Pēteris prasīja kaut ko — Jevdokija visu ačgārni… Kailu galvu, neuzposusies… Bērns ar ievārījumu nosmulējies… Protams, vīriņš te pa- dairījās brīdi un aizgāja. Pie pils viņu apstāja meistari, tirgotāji, ģenerāji, glāzes draugi. Iztālēm varēja dzirdēt viņa aprautos smieklus. Pēc tam devās uz upīti aplūkot Jauzas floti. No turienes uz Kukuju… Ak, Dūņa, Dūņa, palaidi garām laimil…

Vorobjiha teica, ka kļūdu varot vēl labot. Žirgti ķērās pie darba. Aizdzina meičas kurināt pirti. Auklēm pavēlēja aizvest Oļešeņku, nomazgāt, uzpost. Un iečukstēja carienei:

—   Tu, gulbīti, naktī neapmulstil Pirtī tevi pasutināsim pa mūsu paražai, pa zemnieciski, kvasa garaiņos, ar rasas vīraku nomazgāsim — visa miesa smaržos, — lai osta tevi, kur grib… Bet vīriešiem galvenā lieta ir smarža… Un tu, skaistulīt, viņa vārdiem tikai pastāvīgi smejies, lai viss tavā augumā trīs, smejies klusi, sīki — krūtīm… Pat mironis no tā pazaudē prātu.

—   Vorobjiha, viņš aizbrauca pie vācietes…

—   Ai, cariene, to tu nepiemini… Kas tur par brīnumu — vāciete: apsviedīga, naudas kāra, dvēsele tai melna, āda lipīga… Bet tu esi krāšņa kā gulbis, sagaidi viņu gultā maiga, jautra, — nu, kur vāciete tev tiks līdzi…

Jevdokija saprata, sāka traukties. Pirti viņai izkurināja karstu. Meičas ar Vorobjihu noguldīja carieni uz lāvas, apvēdīja viņu piparmētru un vīraka rasā samērcētām slotām. Pavisam atvilgušu un gurdenu aizveda to guļamistabā, sukāja, sārtoja, baltināja, noguldīja gultā, aizvilka aizkarus, un Jevdokija sāka gaidīt,,.

Kaut kur grauza peles. Uznāca nakts, pils palika klusa, miegu negulēdams, sargs klabināja ārā, pret spilvenu ritēja sirds… Petjeņka nenāca un nenāca… Atminēdamās Vorobjihas mācību, gulēja tumsā, smaidīja, lai gan aiz naida pret vācieti vēders drebēja un kājas bij kā Iedus.

Nu jau ari sargs pārstāja klabināt, apklusa peles. Pat istabmeitām ritu acis rādīties būs kauns!… Tomēr Jevdokija turējās visiem spēkiem, bet nu iedomāja, kā viņi ar Petrušu pirmajā naktī ēda vistu, un iegaudojās, seju iespiedusi spilvenā, slacīja to asarām…

Viņu uzmodināja karsta elpa. Salēcās: «Kas tur, kas tur?…» Vēl pa miegam nesaprata, kas piegūlies… At- ģidusies iestenējās no vēl neaprimušā apvainojuma, dūres piespieda acīm… Petruša nemaz nebij pēc cilvēka, piedzēries, tabakas smirdošs tieši no palaidnes vācietes pie viņas, pārgaidījušās… Neglāstīja, tikai mocīja klusēdams, briesmīgi… Tad tāpēc vajadzēja vīraka rasā mazgāties!

Jevdokija atvirzījās gultas malā. Petruša noņurdēja kaut ko, aizmiga kā piedzēries zemnieks grāvī… Cauri priekškariem jau zilgmoja. Kaunēdamās Pētera garo, kailo kāju, Jevdokija apsedza tās un sāka klusu raudāt, — Vorobjihas mācība neko nelīdzēja …

No Maskavas atlēkšoja vēstnesis: Natalijai Kirilovnai atkal palicis sliktāk. Metās meklēt caru. Viņš patlaban sēdēja jaunajā Preobraženskas priekšpilsētā zaldāta Buhvos- tova mājā, kur bij ieradies uz kristībām. Eda bliņas. Tikai paši savējie vien bij: poručiks Aleksandrs Meņšikovs, A|oška Brovkins, ko Pēteris nesen kā pieņēmis par den- ščiku, un kņazs-pāvests. Mēļoja, līksmojās. Meņšikovs stāstīja, kā pirms divpadsmit gadiem abi ar Aļošku aizbēguši no mājām, dzīvojuši pie Zajaca, klaiņojuši, zaguši, kā pie Jauzas sastapuši zēnu Pēteri un mācījuši to izdurt adatu vaigam cauri.

—  Tad tu tas biji?… Tu?… — pārbrīnījies iekliedzās Pēteris. — Es taču pēc tam tevi veselu pusgadu meklēju … Taisni tās adatas pēc mīlu tevi, Aleksaška. — Un skūpstīja uz mutes un smaganām.

—   Bet vai atceries, Pēter Aleksejevič, — kņazs-pāvests vaicāja, ar pirkstu padraudēdams, — vai atminies manu pletni, kā slānīju tevi par palaidnībām?… Un biji tu arī nerātnis … Dažreiz…

Un Ņikita Zotovs ņēmās stāstīt, kā Pēterim, — nu, tīrajam knirpja puiķeliin, ko no zemes tikko var saredzēt, jau bijis valstsvīra saprāts.,. Gadījies, ka uzdod jautājumu bajāriem, tie domā, domā — nevar atbildēt, bet viņš tikai, lūk, tā pavēcina roķeli un — te jums atbilde… Tīrais brīnums…

Pie galda visi ieplestām mutēm klausījās šos brīnumus, un Pēteris, gan neko tamlīdzīgu neatcerēdamies, bet, redzēdams, ka tie citi tic, arī pats apstiprināja…

Buhvostovs tikai pildīja glāzītes. Tas bij viltīgs vīrs, no izskata vienkāršs un nesavtīgs, Pēteri saprata piedzērušu un skaidrā prātā, bet Aleksaškam līdzi tikt, protams, nevarēja — nebij vairs tādos gados, un prāts arī diezgan truls… Smaidīja, priecīgi pacienāja, sarunā nemaisījās.

—   Bet redzi, — ieminējās Meņšikovs, zeltu izšūtiem aveņkrāsas piedurkņu atlokiem galdsegu skrāpēdams (sēdēja taisni, maz ēda, no degvīna nereiba, tikai acis viņam ziloja), — redzi, mēs dabūjām zināt, ka cara denščikarn Aleksejam Brovkinam patlaban skaistule māsa izprecināma … Vajadzētu iejaukties šajā lietā.

Prātīgais Aļoška samirkšināja acis un piepeši nobāla… Viņu sāka iztaujāt — ciešāk par visiem Pēteris, un viņš apstiprināja: pareizi, māsa Aleksandra izprecināma, bet nav pienācīga līgavaiņa. Tēta Ivans Artjomičs palicis tik lepns, ka pat uz vidējās šķiras tirgotājiem vairs negrib skatīties. Iegādājies tik niknus suņus, ka ļaudis baidās — met likumu sētai apkārt. Preciniekus pa kaklu trenc laukā. Saņku novedis tik tālu, ka tā raud dienu un nakti: patlaban pašā plaukumā, baidās, ka aiz tēva uzpūtības tas viss beigsies ar mūķenes kapuci līgavas vainaga vietā…

—   Kā tā — nav līgavaiņa? — Pēteris iekarsās. — Po- ručik Meņšikov, lūdzu precēties…

—   Nevaru, jauns vēl esmu, ar sievišķi netikšu galā, min herc…

—   Bet tu, visusvētais kir Aņikita? Gribi precēties?

—   Par vecu esmu jaunai sievai, dēliņ… Es vairāk tāpat ar m …

—   Labi, jūs piedzērušies velni… Aļoška, aizraksti tēvam, es pats būšu precinieks…

Aļoška noņēma milzīgo melno parūku un cienīgi paklanījās līdz zemei. Pēteris gribēja tūliņ braukt uz sādžu pie Brovkiniem, bet ienāca vēstnesis no Kremļa, pasniedza Ļeva Kiriloviča vēstuli. Cariene bij mirusi. Visi piecēlās no galda un arī noņēma parūkas, kamēr Pēteris lasīja vēstuli. Lūpas viņam nošļuka un iedrebējās… Paņēma no palodzes cepuri, uzmauca pār acīm. Pār vaigiem tecēja asaras. Klusu ciezdams, izgāja, aizsteidzās pa priekšpilsētu, kurpēm putekļus jaukdams. Pusceļā viņu sastapa kariete, — ielēca tajā un lēkšiem steidzās uz Maskavu.

Kamēr citi sprieda un minēja, kas tagad būs, — Aleksandrs Meņšikovs jau bij pie Leforta ar svarīgu ziņu: sak, Pēteris nu kļūs vienvaldīgs saimnieks. Sajūsminātais Leforts apkampa Aleksašku, un viņi slepeni čukstēja par to, ka Pēterim tagad jābeidz izvairīties no valsts lietām, — viņa rokās visa valsts kase un viss karaspēks, neviens viņa nodomos iejaukties vairs nedrīkst, atskaitot savējos, tuvīnos. Lielais galms jāpārceļ uz Preobražensku. Un Annai Monsai jāsaka, lai vairāk nestīvējas, bet izpatīk caram līdz pēdējam.., Tā vajadzīgs…

Līdz cara atbraukšanai Nataliju Kirilovnu neaiztika. Viņa gulēja izbrīnītu, zilu seju, plaksti cieši samiegti, sa- tūkušajās rokās svētbildīte.

Pēteris skatījās šajā sejā… Likās, viņa aizgājusi tik tālu, ka visu aizmirsusi… Vēroja meklēdams, — kaut mutes kaktiņos palicis kaut kas no mīlas..,. Nē, nē… Nekad šīs lūpas nav bijušas sakniebtas tik sveši… Bet taču vēl šorīt aizslāpdama sauca: — Petrušu… svētīt… — Sajuta skaidri: nu palicis viens pats, ar svešiem… Līdz nāvei žēl kļuva pašam sevis, atstātā…

Viņš pacēla plecus, saslējās… Guļamistabā bez raudās galīgi sažulgušām bajārienēm bij vēl jaunais patriarhs Adrians — īsiņš, gaišmatains, tas pamuļķīgi, ziņkāri skatījās carā, bez tam māsa carevna Natalija Aleksejevna, gadus trīs vecāka par Pēteri, — mīļa un jautra jaunava. Viņa stāvēja saskumusi kā zemnieku sieva — vaigu uz plaukstas, viņas pelēkajās acīs mirdzēja mātes žēlums.

Pēteris piegāja klāt.

— Nataša … Māmiņas žēl…

Natalija Aleksejevna saķēra viņa galvu, piespieda pie savām krūtīm. Bajārienes klusu iegaudojās. Lai labāk redzētu, kā cars raud, patriarhs Adrians pagrieza muguru nelaiķei un paplēta muti… Grīļodamies ienāca Ļevs Kirilovičs gluži slapju bārdu, uztūkušiem, jēlai gaļai līdzīgiem vaigiem, nokrita pretim nelaiķei, sastinga, tikai dibens viņam raustījās.

Natalija Aleksejevna aizveda brāli augšā savā istabā pa to laiku, kainēr nelaiķi nomazgās un ietērps. Pēteris apsēdās pie raibā lodziņa. Se no bērnības laikiem tikpat kā nekas nebij mainījies. Tās pašas lādes un paklājiņi, uz pastatņiem sudraba, stikla un akmens zvēri, sirdsveidīgs spogulītis venēciešu rāmī, izkrāsotas lapas no svētajiem rakstiem, aizjūras gliemežvāki.,.

—   Nataša, — viņš vaicāja klusi, — bet kur te — atminies — tev bij tas turks ar briesmīgām acīm?… Viņam vēl galvu nolauza.

Natalija Aleksejevna padomāja, atvēra lādīti, no paša dibena izvilka turku un viņa galvu. Parādīja, uzacis viņai saraucās. Piesēda brālim, cieši apkampa to, abi sāka raudāt.

Pret vakaru Nataliju Kirilovnu, zelta tērpā ieģērbtu, nolika Šķautņu palātā. Pie zārka, pār analoju starp svecēm pārliecies, Pēteris lasīja dobjā basa balsī. Pie divām durvīm stāvēja pa diviem baltiem miesassargiem ar cirvīšiem uz pleca un nedzirdami pārmīdījās no vienas kājas uz otru. Zārka kājgalī ceļos Ļevs Kirilovičs… Pilī visi ap- guruši gulēja….

Vēlu naktī nočīkstēja durvis, ienāca Sofija — melnā rupjā mantijā un melnā kapucē. Brālī nepaskatījusies, lūpām pieskārās Natalijas Kirilovnas iezilajai pierei un arī nometās ceļos. Vaska salipušās lapas pāršķirdams, Pēteris dūca pusbalsī. Pēc gariem starpbrīžiem atskanēja kurantu sitieni. Sofija iesāņus noskatījās brālī. Kad logs sāka zilg- mot, Sofija viegli piecēlās, piegāja pie analoja un teica čukstus:

—   Es atmainīšu tevi… Atpūties…

Viņam neviļus ausis pierāvās no šīs balss, viņš sastos- tījās, paraustīja plecu, atgāja nost. Sofija turpināja no pusvārda, tāpat lasīdama, noņēma sveces deglim apgruz- dušo galu. Pēteris atslējās pret sienu, bet galvai zem spriešļa kļuva neērti. Apsēdās uz lādes, atspieda elkoņus pret ceļgaliem, aizklāja seju. Nodomāja: «Vienalga, tomēr nepiedošu…» Tā pagāja beidzamā seno paražu nakts Kremļa pilī…

Trešajā dienā, tieši no bērēm, Pēteris aizbrauca uz Preobražensku un nolikās gulēt. Jevdokija atbrauca vēlāk. Veselā pajūgu virknē viņu pavadīja bajārienes, — viņa tās pat pēc vārdiem nepazina. Tagad tās viņu sauca par ca- rieni-māmiņu, glaimoja, godināja, lūdza paļaut noskūpstīt roku… Tikko atkratījās no tām. Iegāja pie Oļešeņkas, tad — guļamistabā. Pēteris, kā stāvējis, — tāpat neizģērbies gulēja baltu atlasu apsegtā gultā, tikai putekļainās kurpes bij nometis. Jevdokija saviebās: «Ak, tās Kukujas paražas, kā dzer, tāpat arī vāļājas…» Spogulītim piesēdusi, sāka izģērbties, lai atpūstos pirms pusdienām… Prātā vēl vienmēr bij pils bajārienes, viņu glaimīgās runas. Un piepeši saprata: tagad viņa bij neaprobežota cariene… Piemiedza acis, saknieba lūpas cariski… «Annu Alonsu — uz visu mūžu Sibīrijā, — tas vispirmais. Vīru saņemt stingri… Protams, nelaiķe vīramāte, skauģe, tik vien zināja kā sastāstīt viņam… Tagad tas pavērsīsies pavisam citādi. Vakar bij Dūņa, šodien visas Lielās, Mazās un Baltās valdniece… (Iztēlojās, kā viņa iznāk no Uspenskas katedrāles bajāriem pa priekšu un, zvaniem zvanot, pie tautas, — elpa tīri aizrāvās.) Lielais carienes tērps jāšuj jauns, — Natalijas Kirilovnas novalkas jau nu nevilkšu… Petruša vienmēr kur prom, — pašai nāksies valdīt… Kas tad tur, — Sofija tāpat valdīja — tikai mazliet vien vecāka bij. Ja vajadzēs domāt par kaut ko, — tādēļ taču bajāri, lai domātu… (Piepeši pasmīnēja, atcerējās Ļevu Kiriloviču.) Līdz šim tikko pamanīja, skatījās garām, bet šodien bērēs zem rokas vien turēja, acīm meklējās laipnību… 0, resnais muļķis!»

—  Dūņa… (Viņa nodrebēja, apgriezās.) — Pēteris gulēja uz sāniem, uz elkoņa atbalstījies. — Dūņa… Māmiņa nomira… (Jevdokija mirkšināja skropstas.) Tāds tukšums… Es mazliet aizmigu… Ek, Duņečka…

Viņš it kā ko gaidīja no tās. Acis žēlas. Bet viņa, domu plūsmes aizrauta, kļuva pavisam droša.

—   Laikam dievam tā bij vajadzīgs… Kurnēt neklājas… Noraudājām — un pietiek. Cari taču.., Un ir jau arī citas rūpes… (Viņš lēnām atbrīvoja elkoni, apsēdās, kājas gar malu nolaidis. Zeķei pret īkšķi — caurums.) Un redzi, kas vēl, — nepieklājīgi, nelabi — tā ar visām drēbēm un uz atlasa segas… Vienmēr tikai ar zaldātiem un ar zemniekiem, bet būtu gan laiks…

—   Ko, ko? — viņš pārtrauca, acis viņam atdzīvojās. — Driģenes, vai, saēdusies esi, Dūņa? …

No viņa skatiena tā sabijās, tomēr turpināja, lai gan jau citādā balsī, tos pašus, viņam nesaprotamos niekus. Kad palaida vaļā: — Māmiņa mani visu laiku neieredzēja, no pašām kāzām, cik asaru neesmu izlējusi, — Pēteris pēkšņi atņirdza zobus un sāka vilkt kurpes kājās…

—   Petruša, caura, — paskaties pats, pārmaini zeķes, ak kungs…

—   Esmu redzējis muļķes, bet tādu … Nu, nu … (Viņam trīsēja rokas.) To es tev, Dūņa, pieminēšu — māmiņas nāvi. Reizi dzivē tev gribēju lūgt… To es neaizmirsīšu …

Un iziedams tā aizcirta durvis, — Jevdokija sarāvās pavisam maziņa. Un vēl ilgi pie spoguļa brīnījās… Nu, ko tad viņa tādu bij pasacījusi?… Traks, nu vienkārši traks…

Leforts jau sen gaidīja Pēteri priekštelpā pie guļamistabas. (Bērēs viņi tikai iztālēm saredzējās.) Strauji saķēra viņa rokas.

—  Ak, Pēter, Pēter, kāds zaudējums… (Pēteris vēl vienmēr bij nikns.) Atļauj just līdzi tavām bēdām… Ich kondoliere, ich kondoliere… Mein Herz ist voll Schmer- zen… 01… mana sirds ir pilns šmercen… (Kā vienmēr uztraukumā viņš ķērās pie lauzītas valodas, un tas Pēteri it sevišķi aizkustināja.) Es zinu, mierināt veltīgi… Bet — ņem, ņem manu dzīvību, tikai neciet vairāk, Pēter…

Visā spēkā Pēteris apkampa viņu, piespieda vaigu iesmaržotajai parūkai. Tas bij uzticams draugs,,. Leforts sacīja čukstus:

—  Brauksim pie manis, Pēter… Izkliedē savas sāpes.,. Mēs tevi mazliet pasmīdināsim, ja vēlies.,. Vai arī — zusammen weinen… Kopīgi raudāt…

—  Jā, jā, brauksim pie tevis, Franci..,

Lefortam viss jau bij sarīkots. Galds piecām personām klāts nelielā istabā ar durvīm uz dārzu, kur aiz krūmiem paslēpti muzikanti. Apkalpoja divi punduri Tomoss un Seka romiešu tērpos, ar kļavlapu vainagiem galvās. Visa istaba bij izgreznota pīnēs sasietām rozēm. Apsēdās pie galda — Pēteris, Leforts, Meņšikovs un kņazs-pāvests. Nebij ne degvīna, ne tam parastā uzkožamā. Zeltītās bļodas virs galvas turēdami, punduri ienesa zvirbuļu gaļas pīrāgu un ceptas paipalas.

—   Kam tas piektais šķīvis? — Pēteris prasīja.

Leforts smaidīja augšup sarauktiem lūpu kaktiņiem:

—  Šodien romiešu vakariņas par godu dievietei Cere- rai, kura tik slavena notikumā ar savu meitu Proser- pinu…

—   Kas tas par notikumu? — ievaicājās Aleksaška. Viņš sēdēja zīda kaftānā un parūkā ar pinkām līdz jostasvietai, — galīgi savildzis. Tāpat ģērbies bij arī Aņikita.

—  Proserpinu aiznesis elles dievs Plutons, — Francis stāstīja, — mātei lielas bēdas… Varētu likties, ka notikumam beigas. Bet nē, — nāves nav, ir tikai mūžīgā atjaunošanās… Nelaimīgā Proserpina izauga zemei cauri par brīnišķu granātābolu un tā sagādāja mierinājumu savai mātei…

Pēteris bij kluss un noskumis. Dārzā tumši un mikli. Pa vaļējām durvīm mirgoja zvaigznes. Durvju svītrā lāgu lāgiem nobira sausa lapa.

—   Bet kam taču tie trauki? — Pēteris uzstājās.

Leforts pacēla pirkstu. Dārzā čirkstēja grants. Ienāca

Anhena krāšņā tērpā, kreisajā rokā vārpas, ar labo sāniem piespiedusi bļodu ar burkāniem, salātiem, rutkiem, āboliem. Mati saņemti augstā mezglā, un tajā iespraustas rozes. Sveču gaismā viņas seja izskatījās ārkārtīgi skaista.

Pēteris nepacēlās kājās, tikai izstiepās un rokām satvēra krēsla elkoņbalstus. Anna nolika viņam priekšā bļodu, klanīdamās pietupa, acīm redzami viņai bij iemācīts pie tam kaut ko sacīt, tomēr neteica neko, apjuka, un tā iznāca pat vēl labāk…

—   Cerera tev augļus nes, tas nozīmē: nāves nav… Pieņem un dzīvo! — iesaucās Leforts un pievirzīja Annai krēslu. Viņa apsēdās līdzās Pēterim. Ielēja putojošu franču sektu. Pēteris nenovērsa acis no Annas. Bet vēl arvien pie galda bij nebrīvi, Anna uzlika pirkstus viņa rokai:

—   Ich kondoliere, Herr Peier. (Viņas lielās acis aizmigloja asaras.) Atdotu itin visu, lai tikai jūs iepriecinātu …

No vīna un Anhenas tuvuma sāka uzplūst siltums. Kņazs-pāvests jau pamirkšināja acīm. Aleksaškam dega izlīksmoties. Leforts aizsūtīja punduri dārzā, tur sāka skanēt stīgu instrumenti un tamburīni. Anhenas drēbes čaukstēja, acis bij nožuvušas kā debess pēc lietus. Pēteris nokratīja skumjas.

—   Sektu, sektu, Franci!…

—   Tā, tā, dēlēn, — krunkām starodams, noteica Aņi- kita, — ar grieķu un romiešu dieviem ir parocīgāk…

18

Mežu biezokņos aiz Okas (kur viņi nodzīvoja visu vasaru) kroplais Ovdokims izrādījās kā zivs ūdenī — veiksmīgs un drošs. Viņš savāca nelielu bandu no piedzīvojušiem un spīdzinātiem zemniekiem: nāves un asiņu tie nebijās, bez vajadzības nelietības nedarīja. Nometne ierīkota purvā, saliņā, uz kurieni tiklab cilvēkam, kā zvēram iespējams nokļūt tikai pa vienīgo līgano taciņu. Tur sanesa visu samantoto: maizi, mājputnus, viņu, drēbes, sudrabu no aplaupītajām baznīcām. Dzīvoja zariem pārsegtās bedrēs. Simtgadu priedē ierīkota vērotava, kur Jūda uzrāpās izlūkot apkārtni.

Pavisam salā mājoja deviņi laupītāji, bez tam divi, paši tie pārdrošākie, kā izlūki klaiņoja pa krogiem un ceļiem. Vai nu tirgotāju vezumi brauc no Maskavas uz Tulu, vai bajārs taisās uz savu sādžiņu, vai atkal krodzinieks dzērumā izlielījies ar apraktu naudas podu, — tūliņ sādžas puiķelis ar pātagu vai vāceli rokā gāja uz tumšo mežu un tur, cik jaudas, devās uz saliņu. Iesvilpās. No vērotavas pretī atsvilpās Jūda. No zemnīcas izlīda salīkušais Ovdokims. Puiķeli pār purvu aizveda uz saliņu un tur izprašņāja. Visās sādžās gar lielceļa malu Ovdokimam bij tādi ziņneši. Tos kaut gabalos sagriez — neko neizpļāpās… Ovdokims ar viņiem apgājās mīļi, — pabaro, kapeiciņu iedāvina, apvaicājas par tēti un māti, tomēr tiklab bērni, kā pieaugušie bijās viņa: nosvērts un jautrs, bet arī no viņa laipnības metās drausmi.

Drūma bij dzīve purvā. No paša vakara sacēlās migla kā piens. Kauli izžulga, brūces sāpēja. Uguni naktīm kurināt Odvokims bij aizliedzis… Reiz kāds laupītājiņš sāka pukoties, — nakts bij auksta kā pagrabs: — Sak, vai pietiekoši daudz mums nebij vojevodu un muižnieku, vēl vienu velnu uzsēdinājām kaklā, — un ņēmās aizkurināt uguni. Ovdokims mīlīgi piegāja viņam klāt, kruķus paņēma kreisajā rokā, sagrāba aiz rīkles. Tam acis izspiedās un mēle izkārās, — iesvieda viņu purvā.

Saule uzlēca dzeltena, auksta, koku virsotnes līdz pusei mirka miglainā dūmakā. Laupītāji klepoja, kasīja pērtās pakaļas, pārāva kājas, uzsildīja katliņus.

īsta darba nekāda nav. Labi, ja mežā iesvelpjas ziņnesis. Citādi — visu dienu vāļājies no vieniem sāniem uz otriem, dulns var palikt. Aiz gara laika stāstīja pasakas, dziedāja katordznieku dziesmas, kas smeldzināja sirdi. Par sevi ieminējās reti un īsi. Atskaitot Jūdu un Zomovu, visi pārējie bij muižnieku bēguļi, — viņus gūstīja, iekala važās, un atkal viņi izbēga no cietumiem.

Nereti Ovdokims, uz sūnaina akmens nosēdies, uzsāka savus stāstus. Snaudulīgajā meža klusumā viņu klausījās drūmi, — Ovdokima stāstam bij kaut kāds sevišķs, nesaprotams nolūks. Labāk jau atklāti melojis, tāpat kā tie citi, teiksim; redziet, zēni, drīz vien atradīs caru zelta grāmatu, un tad visiem tiks brīve, — dzīvo, kā tīkas, klusu, paēdis, aizmirsts … Pasaka, protams, bet tik saldi domāt par to priežu valgajā šalkoņā… Nē, par mierinājumu viņš nekad nerunāja …

—   Bij, zēni, vienreiz laiks, bet pagāja, — pārāk ātri izbeidzās… Es staigāju vadmalas svārkā, — pie sāniem ass zobens, cepurē skaisti raksti… Tas laiks vēl atgriezīsies, zēni, tādēj jūs te mežā turu… Salasījās visi kailie, klaiņojošie nabagi, salaidās kopā kā vārnas — mākoņiem, neskaitāmi… Zelta grāmatu nesa līdzi, kazakam Stepa- nam Timofejevičam tā svārkos iešūta… Grāmata bij asinīm rakstīta, asinis ņēmām no savām brūcēm, rakstījām ar asu naža galu… Tajā sacīts: taupīšanas lai nebūtu, — visus bagātos, visus augstmaņus ar muižām, pilsētām un ārpilsētām, ar galvaspilsētu Maskavu — pataisīt tukšus… Un tukšajās vietās nometināt kazaku brīvās apvienības… Ak, neizdevās tas, mīļie… Bet tas vēl būs un būs… Tā Baložu grāmatā stāv rakstīts…

Bārdeli pret nūju atbalstījis, ūdeņainām acīm skatījās purva dūksnājā, lēnām nospieda odu uz vaiga, maigi pasmaidīja.

—   Līdz Pokrova dienai padzīvosim, sēņu še daudz… Bet, kā sāks birt pirmie sniega putraimi, vedīšu jūs, zēni, bet uz Maskavu tagad vairs ne… Tur iztikt kļuvis grūti. Noziegumu prikazā iesēdināts kņazs Romodanovskis, bet par to saka, — kuru dienu asiņu padzēries, to dienu un to stundu arī priecīgs, bet kuru dienu nedzēris, — pat maize viņam negaršo… Bet vedīšu jūs uz Vigas upi, biezoknī, raskoļņiku apmetnē. Stāv tur liela istaba ar lāvām, un tajā ietaisīti logi, pa kuriem pret cara atsūtītiem ļaudīm aizstāvēties. Bisu un pulvera daudz. Dzīvo tajā istabā mūks, neliels augumā, sirms un vecs. Viņa ziņā ap divi simti raskoļņiku, kas dzīvo izkliedus gar Vigu… Mājiņas viņiem būvētas uz stabiem, zemi viņi ar bez zirgiem un, ko viņiem saka mūks, to dara, un pastāvīgi aug viņu skaits. Un neviens neko pie sevis noslēpt nevar, katru nedēļu izsūdz viņam, un viņš, paņēmis brūklenes un rudzu vai miežu miltus un sajaucis kopā, izdala kā svēto vakariņu. Aizvedīšu jūs uz to krēšļaino vīna kalnu pa slepeniem ceļiem, un tur mēs, zēni, atpūtīsimies no saviem ļaunajiem darbiem.

Laupītāji nopūtās, par Vigu klausīdamies, bet tikai retais no viņiem ticēja, ka aizkļūs tur dzīvi. Arī tikai pasaka.

Darbā Ovdokims bij reti — palika viens saliņā, vārīja biezputru, mazgāja bikses un kreklus. Bet, kad izgaja pats, aiz jostas uz muguras aizspraudis siksnā piesieto sitamo bumbu, tad visi zināja, ka darbs būs smags. Ar visu kroplumu viņš bij veikls kā zirneklis, kad naktī, iesvilpies tā, ka mati saslējās stāvus, metās pretī zirgiem un ar bumbu zvēla tiem pa pieri. Ja brauca bagātnieks vai augstmanis, žēlastību viņš nepazina, pats nobeidza cilvēkus. Kalpotāju ļaudis pabaidījis palaida vaļā, bet slikti klājās tiem, kas viņu pazina pēc sejas.

Maskavā zināja par šiem nedarbiem uz Tulas ceļa un vairākkārt izsūtīja poručiku ar zaldātiem iznīcināt bandu. Bet neviens no tiem neatgriezās no meža, par zaldātu likteni zināja tikai līganie akači, kur viņus ievilināja Ovdokims …

Tā viņi dzīvoja puslīdz labi — paēduši. Vasaras beigās Ovdokims aizsūtīja Čigānu, Jūdu un Zomovu ar šādām tādām mantām uz Tulu pārdot lielajā tirgū.

—   Tikai jūs, mīlīši, atgriezieties ar naudu, neapgrēci- niet savas dvēseles… Tā kā tā dzīvi jūs nepaliksiet, nē… Atradīšu…

Pēc nedēļas pārnāca Jūda viens pats pārsistu galvu, bez mantām, bez naudas. Saliņa bij tukša, — tikai auksti pelni ugunskurā un izmētātas lupatas. Gaidīja, sauca. Neviena. Sāka meklēt to vietu, kur Ovdokims bija apracis naudu un sudrabu stieņos, bet mantu neatrada.

Dzeltens un sarkans stāvēja mežs, pa gaisu lidoja zirnekļu tīkli, lapas bira. Jūdam saskuma dvēsele, viņš salasīja sakaltušās maizes garozas un gāja kaut kur prom — varbūt uz Maskavu. Un tūliņ turpat aiz purva sarkani svītrotā priežu mežā uzdūrās vienam savam biedram — Nariškina dzimtzemniekam Fjodoram Fjodorovam.

Fjodors bij kluss daudzbērnu tēvs, paklausīgs kā zirgs, vergoja smagā nomā un, var sacīt, ar savu paša miesu baroja daudzos bērnus. Tikai viena nelaime aizveda viņu postā, — piedzērušam tūliņ visa netaisnība atjaudās galvā, viņš staigāja pa sādžu ar mietu rokā, draudēja sasist lupatās Nariškina pārvaldnieku. Vai nu viņš, vai cits kāds nosita pārvaldnieku, bet Fjodors nozvērējās bērniem, ka esot tīrs dieva priekšā, un aizbēga. Patlaban viņš karājās pie priedes zara — elkoņi sasieti kopā, galva pagriezta sānis, bet seju Jūda nemēģināja saskatīt…

—   Eh, biedri, biedri, — apraudājās un pa biezokņiem lavījās prom no šīm vietām…

Augstākie bajāri, kas Kremļa pili domāja valsts domu, arvienu vēl cerēja ar dieva palīgu kaut kā dzīvot, — sak, jaunais cars iztrakosies, lietas nokārtosies, nav ko uztraukties, lai kas notiekas, — zemnieki vienmēr pabaros. Preobraženskā Pēteris ar visādiem jauniem salkoņas ļautiņiem, ar tirgotājiem un muižniekiem, kas tēvu tēvu cienību izmainījuši pret garo parūku, tagad bez kādas apvaldas tukšoja valsts kasi visādām kara un citām rotaļām, kuģu būvei, zaldātu nometnēm un pilīm saviem mīluļiem, bez- kauņojās, bezrūpīgi uzdzīvoja. Valsts krakstēja kā muklājā iestidzis vezums. Bet rietumos (Venēcijā, Romas impērijā, Polijā) apstākļi tā iegrozījās, ka krievu snaudu- llbu un divkosību ilgāk ciest vairs nevarēja. Ziemeļu jūrā saimniekoja zviedri, Vidusjūrā — turki — tos slepeni pabalstīja franču karalis. Turku flote gūstīja venēciešu tirdzniecības kuģus. Turku janičāri postīja Ungāriju. Sultāna pavalstnieki Krimas tatāri siroja pa poļu dienvidu stepēm. Bet Maskavas valsts, kurai pēc līguma vajadzēja karot ar turkiem un tatāriem, tikai rakstīja paskaidrojumus, vilcinājās un vairījās: — Sak, mēs divas reizes sūtījām karaspēku uz Krimu, bet sabiedrotie mūs neatbalstīja, un tagad mums vāja raža, — vajadzētu nogaidīt līdz nākamam gadam; karot mēs neatsakāmies, tikai gaidām, lai jūs paši iesākat, bet mēs, sak, dieva vārds, piepalīdzēsim.

Maskavā atbraukuši Krimas hana sūtņi, ar dāvanām bajāriem tie neskopojās, mēģināja pierunāt noslēgt mūžīgu mieru ar Krimu, nozvērējās krievu zemes vairs neaiztikt un agrākās apkaunojošās nodevas neprasīt. Ļevs Kirilovičs rakstīja uz Vīni, Krakovu un Venēciju krievu lielajiem sūtņiem, lai netic cēzara, karaļa un dodža solījumiem, — bet paši lai sola izvairīgi. Jau trešo gadu ilga šī stīvēšanās. Turki draudēja ar uguni un zobenu pārstaigāt visu Poliju, Vīnē un Venēcijā uzspraust pusmēnesi. Un tad no Vīnes Maskavā ieradās cēzara sūtnis Johans Kurcijs. Bajāri izbijās, — tagad bij noteikti jāizšķiras. Sūtni sagaidīja ar lielu krāšņumu, izveda caur Kremli, novietoja greznās istabās, pārtikas viņam piešķīra divtik kā citiem sūtņiem un sāka atkal jaukt, melot un vilcināt lietu, atrunādamies ar to, ka cars, sak, rotaļnieku karagājienā, bet bez tā nolemt viņi neko nevarot.

Runāt tomēr vajadzēja. Johans Kurcijs pieveica bajārus ar veco līgumu un panāca to, ka tie nolēma — būt karam — un uz to bučoja krustu. Kurcijs aizbrauca iepriecināts. Maskavā saņēma pateicības vēstules no Romas cēzara un po]u karaļa, kas caru godināja par «augstību» ar visu pilno titulu, līdz pat «Iveras, Gruzijas un Kabardas zemju un Tēvaines un Vectēvaines apgabala valdniekam». Pēc tam izdevās vēl kādu laiku novilcināt. Tomēr tagad bij skaidrs, ka no kara izvairīties vairs nevar,..

20

Pēc meteņiem, kad lielā gavēņa zvani dunēja pār maigā rītausmā apklusušo Maskavu, par karu sāka runāt ar reizi visos tirgos, priekšpilsētās un miestos. It kā vienā naktī ļaudīm iečukstējuši: — Būs karš — kaut kas tad jau būs. Bet, ja Krima būs mūsu, — tirgojies ar visu pasauli… Jūra ir liela, tur tev nodokļnieks kapeiciņu no aizvaidzes neraus laukā.

Ar kviešu vezumiem no Voroņežas, Kurskas, Belgorodas atbraukušie zemnieki-viensētnieki un par zemniekiem kļuvušie muižnieki-viensētnieki stāstīja, ka stepē karu ar tatāriem gaida un nevar sagaidīt… — Mūsu stepe uz dienvidiem un austrumiem — tūkstošiem verstis. Stepe kā zaļoksnēja meita, — pār to tikai bikses pakrati — pa labību līdz kaklam bristu… Tatāri neļauj… Cik mūsējo nav aizdzinuši gūstā uz Krimu — ak!… Un brīvība stepēs, ak, kas par brīvību! — nav vis tā kā pie jums, moskaļi,,.

Visvairāk strīdu par karu bij Kukujā. Daudzi to neatzina. — Melnā jūra mums nav vajadzīga, turkiem un uz Venēciju kokus, degutu un trānu nevedīsim… Ziemeļu jūras, tās jāiekaro… — Bet karavīri, sevišķi jaunie, dedzīgi aizstāvēja karu. Šoruden ar divām armijām bij izgājuši pie Kožuhovas sādžas un tur pretēji agrākiem gadiem karojuši pēc visām zinātnes prasībām. Par Leforta un Bu- tirkas pulku, par Preobraženskas un Semjonovas rotaļniekiem, kas tagad bij pārdēvēti par leibgvardiju, ārzemnieki sprieda, ka tie nestāvot zemāk par zviedriem un frančiem. Bet ar Kožuhovas karagājiena slavu palepoties varēja vienīgi tikai dzīrēs ar laimes uzsaukumiem, timpānu dārdoņu un lielgabalu zalvēm. Oficieri melnām parūkām, zīda jostām līdz zemei un milzīgiem piešiem bieži vien dzirdēja norunājam pakaļ: — Kožuhovieši! Drosmīgi karot papīra bumbām, — bet pamēģiniet tatāru lodītes…

Šaubījās vēl tikai paši tuvīnākie — Romodanovskis, Ar- tamons Golovins, Apraksins, Gordons, Viniuss, Aleksandrs Meņšikovs: pasākums izlikās briesmīgs… — Bet ja nu piepeši sakauj? Neviens tad nepaglābsies, visus noslīcinās pūļa niknums… Bet neuzsākt karu vēl |aunāk, — jau tā tagad kurn, ka carus vācieši ievilkuši savos tīklos — galīgi pārvērtuši, naudas bez ziņas iziet par blēņām, tauta cieš, bet lieli darbi nekur nav redzami.

Pēteris cieta klusu. Uz runām par karu atbildēja divdomīgi: — Labi, labi, pajokojām pie Kožuhovas, pie tatāriem parotaļāties iesim… — Tikai Leforts ar Meņšikovu zināja, ka Pēteris slēpa bailes, tās pašas bailes kā tajā neaizmirstamajā Troicas bēgšanas naktī. Bet arī to zināja, ka viņš galu galā tomēr apņemsies karot.

No Jeruzalemes divi melnsejaini mūki atveda turienes patriarha Dosifeja vēstuli. Patriarhs asaraini rakstīja, ka Adrianopolē ieradies franču sūtnis ar karaļa rakstu par svētajām vietām, iedāvinājis lielvezīram septiņdesmit tūkstošus zelta dukātu, bet Krimas hanam, kas toreiz gadījies Adrianopolē, desmit tūkstošus dukātu un lūdzis, lai turki atdodot svētās vietas frančiem… «Un turki atņēma mums, pareizticīgajiem, svēto kapu un atdeva frančiem, mums atstāja tikai divdesmit četras lampiņas. Un vēl franči atņēma mums pusi Golgātas, visu Betlēmes baznīcu, svēto alu, izpostīja visas trijotņa svētbildes, izrakņāja ēdamzāli, kur izsniedzam svēto gaismu, un pastrādāja Jeruzalemē ļaunākus darbus nekā persieši un arābi. Ja jūs, dievišķīgie Maskavas patvaldnieki, pametīsiet svēto baznīcu, tad kāda pateicība jums par to būs?… Bez tā neslēdziet mieru ar turkiem, — lai atdod pareizticīgajiem visas svētās vietas. Bet, ja turki liegtos to darīt, — uzsā- ciet karu. Tagad laiks izdevīgs: sultānam trīs lieli karapulki Ungārijā cīnās ar ķeizaru. Paņemiet vispirms Ukrainu, pēc tam Moldāviju un Valahiju, tāpat Jeruzalemi paņemiet un tad noslēdziet mieru. Jūs taču izlūdzāties dievam, lai turkiem un tatāriem būtu karš ar vāciešiem, — tagad tik izdevīgs laiks, bet jūs nerūpējaties! Paskatieties, kā musulmaņi smejas par jums: tatāri — tikai saujiņa ļaužu — tomēr lielās, ka ņem no jums nodevas, bet tatāri ir turku pavalstnieki, — tad nu iznāk tā, ka arī jūs esat turku pavalstnieki…»

Apvainojoši bij Maskavā lasīt šo vēstuli. Sanāca lielā bajāru Dome. Peteris sēdēja tronī klusēdams, drūms — cara tērpā un barmās. Bajāri atviegloja sirdis līkumotām runām, atsaucās uz senajām hronikām, raudāja par svētumu apgānīšanu. Vakars jau iezilgmojās logos, no kakta izplūda lampiņu gaisma un lija pār sejām, — bajāri pēc stāvokļa un vietas cēlās kājās, atmeta smagās piedurknes un runāja, runāja, baltos pirkstus locīdami, — lepnas, sviedriem pārklātas pieres, bargi skatieni, labi koptas bārdas un tukšas runas, kas griezās kā spēļu rats vējā, ar apniku gulās Pētera smadzenēs. Neviens nerunāja tieši par karu, bet apkārt vien lieca, ar vienu aci lūkodamies domes rakstvedī Viniusā, kas ar diviem palīgiem pierakstīja bajāru runas. Baidījās izrunāt vārdu — karš! — izārdīt mierīgo dzīvi. Ja nu atkal piepeši sākas jukas un izpostīšana? Gaidīja cara vārdu un acīm redzami — kā viņš teiktu, tā arī nolemtu.

Bet arī Pēterim bij briesmīgi uzkrauties sev vienam tik svarīgu lēmumu: jauns vēl bij un no pašas jaunības ietramdīts. Nogaidīja, acis piemiedzis. Beidzot sāka runāt tuvīnie un jau citādi — tieši par lietu. Tihons Strešņovs sacīja:

—   Protams, te izšķirs valdnieka griba… Bet mums, bajāri, dzīvības pienākas atdot par tā kunga apgānīto kapu un par valdnieka godu… Ja jau Jeruzalemē smejas, — kur gan iespējams vēl lielāks negods?… Nē, bajāri, no- lemiet sasaukt zemessargus…

Ļevs Kirilovičs savā lēnā prātā gribēja iesākt iztālēm — no Krievzemes kristīšanas Vladimira laikā, bet, paskatījies Pētera skābi sakrunkotajā sejā, noplātīja rokas.

—  Mums taču nekā nav jābaidās, bajāri… Vasilijs Goļicins Krimā apdedzinājās. Bet kā viņa zemessargi karoja? Rungām… Tagad mums, paldies dievam, ieroču diezgan.., Ņemsim kaut manu rūpnīcu Tulā, — lielgabalus lejam ne sliktākus kā turkiem … Bet bises un pistoles man ir labākas,.. Ja Valdnieks pavēlēs — līdz maija mēnesim pīķu smailēs un žobentiņus pagādāšu kaut vai simttūkstoš vīriem … Nē, no kara izvairīties mēs nevaram.,.

Kaklā nosēcies, Romodanovskis teica:

—  Ja vieni paši dzīvotu, mēs vēl padomātu… Bet Eiropa skatās uz mums… Uz vietas mīdīties mēs nevaram — tā neglābjami aiziesim postā… Nav vairs Gosto- misla laiki, sākas nikni laiki… Un vispirms nepieciešami — sakaut tatārus…

Palika pavisam klusu zem sarkanajiem zemajiem spriešļiem. Pēteris grauza nagus. Ienāca Boriss Aleksejevičs Go- jicins, gludi noskuvies, bet krievu drēbēs, jautrs, —

pasniedza Pēterim atlocītu lapu. Tas bij Maskavas tirgotāju lūgumraksts, — lūdza aizsargāt Golgātu un Kristus kapu, iztīrīt no tatāriem ceļus uz dienvidiem un, ja iespējams, sabūvēt pilsētas pie Melnās jūras. Brilles uz pieres atbīdījis, Viniuss skaidri nolasīja papīru. Pēteris piecēlās — ar Monomaha cepuri zem uzjuma:

—   Nu ko, bajāri, — kā nolemjat?

Un skatījās ļauni, muti sakniebis kā vistas tūpli. Bajāri piecēlās, paklanījās.

—       Tava griba lai notiek, lielais valdniek, — sasauc zemessargus …

21

—   Čigān.,, paklausiesl

—   Nu?

—       Tu viņam saki — par palīgu, saki, esi bijis pie manis smēdē… Un krustu par to skūpsti…

—  Vai tad ir vērts?

—       Zināms.., Vēl mēs padzīvosim… Tā taču tīrā laime…

—   Man apnicis, Kuzma… Kaut jel beiguši drīzāk…

—       Nobeigs! Pagaidi tikai… Nāsis izraus, ar pātagu nomizos līdz kauliem un tad uz Sibīriju…

—   Bet tas… Teiksim… Tas ir pārgalvīgi…

—       Ļeva Kiriloviča pārvaldnieks bij Maskavā un dabūja rakstu, ka var meklēt pa visiem cietumiem noderīgus cilvēkus un ņemt tos uz rūpnīcu. Bet tas taisni mans amats, — un es sāku ierunāties… Viņi atceras mani… Ē, mīļais, Kuzmu Zomovu tik drīz vis neaizmirsīsi… Paēst man deva, kāpostus ar gaļu… Un apiešanās — bez sišanas… Bet stingri gan… Ja pasauks, tu tā arī saki, — biji pie manis par uzsitēju…

—   Kāpostus ar gaļu? — Čigāns atkārtoja padomājis.

Sarunājās Čigāns ar Zomovu Tulas cietumā, pagrabā.

Nu jau drīz mēnesis, kā sēdēja. Sisti viņi bij vēl tikai vienu pašu reizi, kad tirgū saķēra ar zagtām mantām. (Jūdam toreiz palaimējās aizbēgt.) Viņi gaidīja izmeklēšanu un spīdzināšanu. Bet Tulas vojevoda ar rakstvežiem un to palīgiem pats bij kritis izmeklēšanā. Cietumniekus piemirsa. Siekstā iekaltus, cietumsargs viņus katru rītu veda uz tirgu ubagot. No tā pārtika paši un vēl sargu pabaroja. Un te piepeši un negaidīti — Sibīrijas vietā — uz Ļeva Kiriloviča ieroču rūpnīcu. Vismaz nāsis paliks veselas.

Čigāns sacīja par sevi tā, kā bij mācījis 2omovs. No cietuma viņus tāpat siekstā izdzina aiz pilsētas pie Upas upes, kur krastā stāvēja zemas ķieģeļu ēkas ar stāvžogu apkārt, bet upes atvada grāvī čīkstēja ūdensdzirnavu rati. Bij auksts.no ziemeļiem vilkās mākoņi. Pie mālaina krasta bars cietumnieku izkrāva no strūgām malku, čugunu un rūdu. Visapkārt — celmi un kaili krūmi, izmiruši lauki. Rudens vējš. Skumjās aizkvēlojās Čigāna vienīgā acs, kad pienāca pie dzelzi apkaltiem vārtiem, kur stāvēja sargi ar āvām… Nepietika vēl ar to, ka dauzīja un dzenāja kā meža zvēru pa zemes virsu, dvēseli kratīja laukā, — vēl nepietika ar to!.,. Strādā viņu labā, strādā .,, Pat nosprāgt neļauj…

Ieveda pa vārtiem melnā, dzelzi piegāztā sētā. Dārdoņa, zāģa smilkstēšana, veseru dimda. Pa nokvēpušām durvīm redzams, kā dzirksteles sprēgā no ēzes, — te līdz viduklim kaili cilvēki, lokā atvēzēdamies, kaļ plāksni, — tur daudz pudu smags, dzirnavu ratu cilāts veseris krīt uz dzelzs kluča un sviež sārņu dzirkstis uz ādas priekšautiem, 1 — tur atkal atslēdznieki pie darbgaldiem… No vārtiem pa dēļiem uz pieplakušas krāsns jumtu velkas ķerras ar oglēm, ceplis izmet uguni un melnus dūmus. Zomovs piegrūda ar elkoni Čigānam.

—   Dabūs viņi pazīt Kuzmu Zomovu…

Sāņus no smēdēm tīrā ķieģeļu namiņā pa logu lūkojās sārta, kā tikko no pirts nākusi, skūta seja zem cepurītes. Tas bij fabrikas pārvaldnieks vācietis Kleists. Viņš pieklauvēja ar pīpi stiklam. Sargs žigli pieveda Zomovu un Čigānu, paskaidroja, kas viņi tādi un no kurienes. Kleists pacēla lodziņa apakšdaļu, lūpas sakniebis, izbāza galvu. Cepurītes pušķis šūpojās, nokāries pāri tuklajai sejai. Čigāns naidā un bailēs skatījās šajā pušķī… «Ak tu, negantnieks tāds!» viņš nodomāja…

Kleistam aiz muguras uz tīra galda stāvēja cepetis, brūnas maizītes un zeltīta kafijas krūzīte. Tīkami dūmi no pīpes līda pa lodziņu. Viņa nejūtīgās, ledainās acis iespiedās krieviem pašos dvēseles dziļumos. Pietiekoši aplūkojis abus siekstniekus, noteica lēnām:

—  Kas mānās — tam slekt. Sūta šurp nekam nederīgus zemniekus, cūks bērnus.,, It neko neprot, — o, plūkāts!

Ja tu krietns kalējs, — labi… Bet, ja mānies, — es varu pakārt… (Padauzīja ar pīpi pret palodzi.) Jā, pakārt es arī varu, man ir dots tāds likums… Sargs, liec tos mulks aiz atslēgs…

Ejot sargs teica viņiem brīdinoši:

—   Ievērojiet, zēni, ar viņu vajag uzmanīgi… Ko tikai kāda nolaidība — aizgulējies vai paslinkojis, viņš tūliņ bez žēlastības.

—   Zāvoties te neesam nākuši! — Zomovs atbildēja. — Mēs tavu vācieti vēl pašu pamācīsim…

—   Bet kas tad jūs tādi būsiet? Dzird, ka zagļi, laupītāji. Par ko tad jūs tā īsteni?

—   Mēs, cilvēciņ, ar šo vienaci devāmies pie raskoļņi- kiem uz svēto dzīvi, bet velns izjauca…

—   A, nu, tā ir cita lieta, — sargs norūca, atslēgdams mazās durtiņas. — Lai jūs zinātu, — mums ir tāda kārtība… Ejiet, es uzdegšu sveci… (Nokāpa apakšstāvā. Gaismas stariņi, pa skārda luktura caurumiem līzdami, apgaismoja lāvas, dēļu galdus, nokvēpušu krāsni, lupatas uz auklām.) Lūk, kāda kārtība… Rītos ap četriem es situ bungas — lūgšana un — pie darba. Septiņos — bungas, brokastis — pusstunda… Pulkstenis kabatā, redzēji? (Izvilka misiņa pulksteni laba rāceņa lielumā, parādīja.) Atkal, protams, pie darba. Pusdienā — ēdiens un stunda atgulties. Septiņos vakariņas — pusstunda, un desmitos — miers…

—   Un nepārmokās? — čigāns vaicāja.

—   Daži, protams, kā nu bez tā. Redzi, mīļais, — tā ir katorga: ja tu nebūtu zadzis, gulētu mājās uz krāsns… Ir mums arī piecpadsmit cilvēku no brīves, par algu, — tie septiņos met mieru un guļ atsevišķi, pa svētdienām iet mājās.

—   Un kā, — uz lāvas sēdēdams, Čigāns prasīja, vēl vairāk aizsmacis, — tas mums uz visu mūžu?

Luktura mazajos caurumiņos raudzīdamies, Zomovs sīki iekāsējās. Sargs kaut ko norūca ūsās. Aiziedams paķēra lukturi līdzi.

22

Cienīgā, plankumaini pasirmā bārda sasukāta, mati sviestu ieziesti, zīda josta ar četrdesmit svētnieku vārdiem apsieta ap krūtīm virs sārtā krekla… Un pat uz to ne. bet uz Ivana Artjomiča Brovkina apaļo, labi paēdušo vēderu skatījās zemnieki — bijušie draugi, sābri, kūmas… Tā jau tā lieta, ka — bijušie… Ivans Artjomičs sēdēja uz sola, rokas zem dibena sabāzis. Acis bargas, nemirkšinošas, bikses smalkas vadmalas, zābaki raibi, Kazaņas modes, ar uzliektiem purniem. Bet zemnieki stāvēja pie durvīm uz jaunā lūku pīteņa, lai vīzēm nepiemītu tīro istabu.

—   Nu ko, — Ivans Artjomičs teica, — es jums, zemnieki, neesmu ienaidnieks. Ko varu, to varu, bet, ko nevaru, — neņemiet ļaunā …

—   Cālīti nav kur izlaist, Ivan Artjomič.

—   Lopiņam taču nevar iestāstīt, viņš dara blēņas, ieiet tavā pļaviņā.

—  Visa sādža — ganu nopērsim uz tavu veselību.

—  Tā, tā, — Ivans Artjomičs piekrita.

—   Atlaid nu tos Iopiņusl

—  Jau tā rāvāmies, tā rāvāmies…

—   Man no jums, zemnieki, maza peļņa, — Ivans Artjomičs atbildēja un, izvilcis rokas no dibena apakšas, saņēma tās uz vēdera, pirkstiem pamīšus. — Kārtību es mīlu, zemnieki… Cik naudas es jums neesmu izdalījis, — ai-ai, cik…

—   Izdalīji, Ivan Artjomič, to mēs neaizmirstam, neaizmirstam …

—   Aiz labas sirds… Tāpēc ka esmu šejienietis, mans tēvs še nomira. Tāpēc ka dievs man labdaris, — es jums. Par kādiem augļiem naudu jums dodu — tīrais smiekls… Desmit kapeikas par rubli gadā, ai-ai-ai… Ne iedzīvoties gribēdams, tikai kārtības labad…

—   Paldies tev, Ivan Artjomič.

—   Drīz pavisam aizbraukšu no jums prom… Lielas lietas uzsāku, lielas lietas… Dzīvošu Maskavā … Nu labi… (Nopūtās, aizvēra acis.) Ja no jums vien man būtu jādzīvo, slikti es dzīvotu, slikti… Aiz vecām atmiņām, dvēseles labad daru labu… Bet ko jūs? Kā jūs man par to pateicaties? Noganīšanas. Apmelošanas. Ai, ai… Nu, dievs ar jums… Pa altinam no govs un pa grasim no aitas, — ņemiet savus lopus …

—   Paldies, lai dievs tev dod veselību, Ivan Artjomič.

Zemnieki klanījās, gāja prom. Viņam gribējās vēl parunāties. Labā omā bij šodien. Ar dēla Aļošas starpniecību viņam izdevās piekļūt pie poručika Aleksandra Meņšikova un apsveicināt to ar divsimt rubļiem. Meņšikovs saveda viņu kopā ar Lefortu. Tik augstu Brovkins vēl nebij kāpis, — nobijās, kad ieraudzīja neliela auguma cilvēku ar matiem līdz jostasvietai, viscaur zīdā un samtā, gre- dzeņiem, kas zvīļoja uguņos… Bargs, deguns uzrauts, acis kā adatas… Bet, kad Leforts dabūja zināt, ka viņa priekšā Aļoškas tēvs ar vēstuli no Meņšikova, ļāva pavīdēt smaidam, papliķēja uz pleca… Tā Ivans Artjomičs dabūja rakstu par auzu un siena piegādi karaspēkam…

—   Saņa, — viņš pasauca, kad zemnieki bij aizgājuši, — novāc pīteni… Kūmas pielāčojuši…

Ap acīm Ivanam Artjomičam starojās smejošas krunciņas. Kas bagātam var liegt ari pasmieties, — no bērna kājas līdz sirmai bārdai smiekliem nebij vietas. Ienāca Saņka zāles zaļā zīda vasaras tērpā ar podziņām. Tumšbrūnā bize rokas resnumā pāri ceļgaliem, vēders mazliet uz priekšu izliekts, — krūtis jau pārāk piebriedušas, pašai kauns. Acis zilas, vientiesīgas …

—   Fū, vīzēm pieminuši! — novērsa skaisto seju no pī- teņa, pirkstu galiem saņēma aiz stūra, izmeta priekšnamā. Ivans Artjomičs viltīgi skatījās meitā. Tādu nebūtu kauns pašam karalim izprecināt.

—  Mūra namu es gribu taisīt Maskavā… Pirmajā tirgotāju simtā mēs iestājamies… Saņa, tu paklau!… Cik labi, ka ar tavām precībām nepasteidzāmies… Augstos rados mēs tiksim … Ko tu tur vīkšies? Muļķe!…

—   Kā tad! — Saņka pasvieda bizi istabā apkārt, pazib- snīja acīm tēvā. — Mani jūs neaiztieciet…

—   Kā tā — neaiztieciet? Ko es gribu, to daru.., Saskaitīšos — ganam atdošu.

—   Labāk cūkas ganīt ar kaut kādu nekā'te nonīkt aiz jūsu muļķības…

Ivans Artjomičs svieda Saņkai ar koka sālstrauku. Sapļaukāt, — negribējās celties… Saņka iegaudojās tāpat bez asaram. Sajā acumirklī pie vārtiem piedauzīja tik stipri, ka Ivans Artjomičs ieplēta muti. Niknie lielie suņi sāka riet.

—   Paskaties, Saņa …

—  Man bail. Ejiet pats!

—   Nu, es viņiem, tiem dauzoņām… — Ivans Artjomičs priekšnamā paņēma slotu, nokāpa pagalmā. — Es jums rādīšu, bezkauņas… Kas tur ir? Suņus uzlaidīšu virsū…

—  Atver! — kliedza kā traki aiz vārtiem, dēļi krakšēja.

Brovkins nobijās. Piegāja pie mazajiem vārtiņiem, —

rokas drebēja. Tikko atvilka aizbīdni — vārti atsitās vaļā, iejāja jātnieki, grezni ģērbti, kailiem zobeniem. Aiz tiem zeltīta četrjūga kariete, — uz pakaļkāpšja nēģeri-punduri. Aiz karietes divričos cars Pēteris un Leforts trijstūru cepurēs un apmetņos pret ceļa dubļiem… Klaudzoņa, smiekli, kliedzieni…

Brovkinam sagņūza kājas. Kamēr viņš tupēja ceļos, jātnieki nokāpa, no karietes izkāpa kņazs-pāvests, uzburbis, miegains, tērpies vācu drēbēs, un pēc viņa jauns bajārs sudrabšūtā kaftānā. Ar Lefortu lievenī uzkāpdams, Pēteris iesaucās basa balsī:

—   Kur saimnieks? Padod man viņu šurp dzīvu vai mirušu!

Ivans Artjomičs pieslapināja bikses. Bet tad pamanīja viņu, pieskrēja klāt — Meņšikovs un dēls Aļoška, — zem rokām paņēmuši, piecēla, uzvilka uz lieveņa. Un turēja tā, lai atkal nekrīt ceļos. Dauzīšanas vai vēl kā ļaunāka vietā — Pēteris noņēma cepuri un zemu paklanījās viņam:

—   Labdien, sābra tētiņ… Mēs padzirdējām, ka tev esot laba manta… Pircēju atradām… Par cenu nekaulēsimies …

Ivans Artjomičs bez skaņas atplēta muti… Kaut kur pasāņus paklīda neprātīga doma: «Vai patiešām kāda blēdība nākusi gaismā? Nu tikai muti turēt, muti turēt…» Cars un Leforts sāka smieties, pārējie tāpat rīstījās smieklos. Aļoška paspēja iečukstēt tēvam: — Pie Saņkas precībās atbraucām… — Lai gan Ivans Artjomičs jau pēc smiekliem noprata, ka nav braukuši ļaunā nolūkā, bet joprojām izlikās par muļķi. Gaiša saprāta vīrs viņš bij… Un tā it kā bez jēgas aiz bailēm līdzi viesiem iegāja istabā. Viņu nosēdināja zem svētbildēm — labajā pusē cars, kreisajā — kņazs-pāvests. Acu šķirbiņām Brovkins vēroja, kurš varētu būt tas līgavainis. Un piepeši, patiešām, pamira: starp līgavaiņa draugiem — Aļošku un Meņšikovu—• sudrabšūtā svārkā sēdēja viņa bijušais kungs Vasilijs Volkovs. Sen jau Ivans Artjomičs bij samaksājis viņam pēc atkalpojamā parāda rakstiem un patlaban varēja nopirkt viņu pašu ar visu muižu un kalpiem… Prāts neno- bijās, bet gan cik reižu pērtais dibens.

—   Līgavainis nepatīk, vai? — Pēteris piepeši ievaicājās.

Atkal — smiekli… Volkovam lūpas savilkās šķības zem

uzgrieztajām ūsiņām. Meņšikovs pamirkšināja Pēterim.

—  Varbūt viņš kaut kādus vecus pāridarījumus atceras? (Pamirkšināja Brovkinam.) Varbūt līgavainis tevi kādreiz aiz matiem plēsis? Varbūt pātagas kātu salauzis uz tavas muguras? Piedod viņam, Kristus dēļ… Salīgstiet mieru …

Ko lai uz to atbild? Rokas, kājas drebēja… Viņš skatījās Volkovā — tas bij bāls, padevīgi rāms… Un piepeši atcerējās, kā Preobraženskas pagalmā Aļoška aizstāvēja viņu, kā Volkovs skrēja pa sniegu pakaļ Meņšikovam un lūcteās, ķērās klāt, gandrīz vai raudāja …

«Ehe,» nodomāja Ivans Artjomičs, «acīm redzami tas lielākais muļķis še neesmu vis es…» Pameta vēl acis Volkovā, un viņu pāršalca tāds prieks, ka tikko neizbojāja visu lietu… Bet nu jau saprata, ko no viņa gribēja, — bīstamu rotaļu — pa kārtiņu pār bezdibeni pāriet… Nu labi!

Visi skatījās viņā. Ivans Artjomičs slepus zem galda parkrustīja nabu, paklanījās Pēterim un kņazam-pāvestam.

—   Paldies par godu, precinieciņi… Kristus dēļ, piedodiet mums, sādžas muļķiem, ja mēs kaut kā jūs nejauši apvainojuši… Nu, protams, mēs esam tirgotāju cilvēki, rupji zemnieki, nemācīti. Runājam vienkārši. Meita mums te pārāk ilgi aizsēdējusies — tā tā nelaime… Pēdējam dzērājam būtu ar mieru atdot… (Izbīlī pameta skatienu uz Pēteri, — bet nekas — cars tikai smieklā kā kaķis nospraustajās.) Saprast nevaram, kāpēc precinieki ar līkumu vien mūsu sētai garām. Meiča smuka, tikai ar vienu aci paakla, bet tāpēc atkal tā otra gluži vesela. Nu jā, uz sejas velni zirņus kūluši, bet sejiņu var taču ar lakatiņu apsegt… (Volkovs tumšu skatienu urbās Ivanā Artjo- mičā.) Kājiņu pievelk, galva trīs un sāni tādi palīki… Bet vairāk vainu gan nav… Ņemiet, dārgie precinieki, mīļo bērniņu… (Brovkins tā bij aizrāvies lomā, ka nosēcās, izberzēja acis.) Bērns, Aleksandra, — viņš sauca žēlā balsī, — iznāc pie mums… Aļoška, aizej pēc māsas… Vai tik nesēž mazajā mājiņā, — ar vēdergraizēm allaž mokās, to vēl aizmirsu pateikt, piedodiet… Atved līgavu…

Volkovs gribēja skriet prom no galda, Meņšikovs viņu ar varu aizturēja. Neviens nesmējās, tikai Pēterim drebēja zods.

—   Paldies, dārgie precinieciņi, — Brovkins turpināja, — līgavainis mums ļoti iepatikās. Būsim viņam kā miesīgs tēvs: par labu darbu noglaudīsim, par sliktu pārmācīsim. Ar pātagu nosloksnēšu vai matos iekampšu, — tu nu neņem ļaunā, znotiņ, — zemnieku dzimtā tevi pieņemam …

Pie galda visi ierēcās, saķēra vēderus aiz lieliem smiekliem. Volkovs sakoda zobus, kauns aizkvēlināja viņam vaigus, — acis pieplūda asarām. Aļoška ievilka no priekšnama pretimķepurojošos Saņku. Viņa aizsedza acis piedurknēm. Kājās pielēcis, Pēteris atvilka viņas rokas. Un smiekli ar reizi noklusa — tik skaista visiem likās Saņka: uzacis kā bultas, acis tumšas, skropstas zīdainas, degUn- tiņš uzliekts, bērnišķīgās lūpas drebēja, līdzenie zobi klabēja, sārtums — kā ābolam… Pēteris noskūpstīja viņu uz lūpām, uz karstajiem vaigiem. Brovkins uzkliedza:

—   Saņka, pats cars, turies …

Viņa atmeta galvu, paskatīdamās Pēterim sejā. Dzirdams bij, kā sita viņas sirds. Pēteris apķēra viņas plecus, pieveda pie galda un — ar pirkstu uz Vasiliju Volkovu rādīdams:

—   Nu, vai sliktu līgavaini tev esam atveduši?

Saņka bija kļuvusi negudra: nokaunēties vajadzēja, bet viņa kā bezprāte — pavērās līgavainī kvēlojošām acīm. Piepeši nopūtās un — čukstus: — Ai, māmiņa mīļā… — Pēteris atkal saķēra viņu — skūpstīt…

—   Ei, preciniek, — iejaucās kņazs-pāvests, — tā tā lieta neiet. Laid vaļā meiču…

Saņka paslēpa seju svārku apmalā. Smiedamies Aļoška aizveda viņu. Volkovs plucināja ūsas, — acīm redzami kā akmens viņam bij novēlies no sirds. Kņazs-pāvests ierunājās, caur degunu vilkdams:

—  Visi, kas še esam iekš tā tēva Bakha, mīlēsim cits citu, brāļi… Degvīnu, uzkožamos lūdzam …

Ivans Artjomičs attapās, sāka rīkoties. Pagalmā strādnieki ķēra vistas. Bikli smaidīdams, Aļoška klāja galdu. Dzirdama bij Saņkas aizlūzusī balss: — Matrjona, atslēgas paņem, istabā zem četrdesmit mocekļiem… — Pēteris uzkliedza Volkovam:

—   Par meiču pateicies, Vaska! — Un Volkovs paklanījies noskūpstīja viņam roku… Ivans Artjomičs pats ienesa pannu ar olu kulteni. Pēteris viņam teica nesmie- damies:

—   Paldies par jautro brīdi, — izsmīdināji mūs… Tikai pielūko, Vaņka, neaizmirsti savu vietu, neaizraujies…

—   Tētiņ, vai tad es būtu uzdrošinājies, ja tu nevēlējis… Es jau tā no bailēm sen esmu kā dulns…

—   Nu, nu, es jūs, velnus, pazīstu… Bet ar kāzām tu pasteidzies — līgavainim drīz būs jādodas karā. Meitai pieņem skuķi no vācu priekšpilsētas, lai māca politesu un dejot… Kad atgriezīšos no karagājiena, ņemšu Saņku pie sevis galmā.

SESTĀ NODAĻA

Bajāru domes rakstvedis Viniuss 1695. gada februāri Kremlī no gultziņu lieveņa pasludināja visiem galdziņiem, apriņķu muižniekiem, kas dzīvoja Kremlī, ierēdņiem, Maskavas un pilsētu muižniekiem, lai tie ar saviem zemessargiem un karadraudzi ierodas Belgorodā un Sevskā pie bajāra Borisa Petroviča Seremetjeva karagājienam uz Krimu.

Seremetjevs bija pieredzējis un apdomīgs vojevoda. Aprīļa mēnesī, savācis simt divdesmit tūkstošus apmācītu kareivju un savienojies ar Mazkrievijas kazakiem, viņš lēnām devās uz Dņepras lejgalu. Tur atradās vecais Oča- kovas cietoksnis un nocietinātas turku pilsētiņas — Kizi- kermana, Arslan-Ordeka, Sahkermana, bet Dņepras grīvā uz salas — Piekūnu pils, — no tās uz krastiem pāri pārstieptas dzelzs važas, lai aizšķēršļotu ieeju jūrā.

AĪilzīgais Maskavas karaspēks, aizsniedzis pilsētiņas, noņēmās ap tām visu vasaru. Naudas bij maz, ieroču maz, trūka lielgabalu, ilgi vilkās sarakstīšanās ar Maskavu dēļ katra nieka. Bet tomēr augustā izdevās triecienā ieņemt Kizikermanu un vēl divas pilsētiņas. Sim gadījumam par godu Seremetjevs nometnē sarīkoja lieliskas dzīres. Pie katra veselībām tukšojamā kausa tranšejās šāva lielgabali, pārbiedēdami turkus un tatārus. Kad par uzvaru aizrakstīja uz Maskavu, tur atvieglināti teica cits citam: — Beidzot — vismaz kumosiņu nokodām Krimai, — arī tas par godul…

Tajā pašā pavasarī slepeni, bez kāda pasludinājuma, divdesmit tūkstošus labākā karaspēka — Preobraženskas, Semjonovas un Leforta pulkus, strēļus, pilsētas zaldātus un rakstvežu rotas pie Visusvēto tilta Maskavas upē sasēdināja strūgās, katorgās un laivās, un karavāna, daudzas verstis garumā, mūzikai spēlējot un lielgabaliem šaujot, devās uz Oku, bet no turienes pa Volgu līdz Caricinai.

Ģenerālis Gordons ar divdesmit tūkstošu vīru lielu nodaļu devās pa stepi uz Čerkasku.

Abi karapulki devās uz turku cietoksni Azovu pie Azo- vas jūras. No šejienes turki pārvaldīja tirdzniecības ceļus uz austrumiem un uz labības bagātajām Kubaņas un Te- rekas stepēm. Diversiju uz Azovu nolēma kara padomē jeb konsilijā — Leforts, Gordons, Artamons Golovins un Pēteris. Lai netiktu vispār zināms un lai turkiem nebūtu par daudz goda, — Pēteri bij pavēlēts karaspēkā saukt par bombardieri Pēteri Aleksejevu… (Un arī kauns mazāks, ja neizdosies.) Konsilijā ilgi sprieda, — kā pārziņā atstāt Maskavu? Tauta bij nemierīga. Ap pašu galvaspilsētu klaiņoja laupītāju bandas, — ce|i aizauga ar zāli, — tik bīstami tagad bij braukt. Briesmīgais ienaidnieks Sofija sēdēja Novodevičjes klosterī, tiesa gan — rāmi un klusu… Bet vai ilgam laikam?

Vienam cilvēkam varēja paļauties bez apdomāšanās, viens bij uzticīgs bez viltības, tikai viens spēja iebiedēt tautu — Fjodors Jurjevičs Romodanovskis, rotaļnieku karagājienu un visjokdarīgāko sanāksmju kņazs-cēzars. Tā ziņā tad arī atstāja Maskavu. Bet, lai nesmietos piedurknēs par agrāko, pavēlēts bij bez jokiem saukt viņu par kņazu-cēzaru un augstību. Bajāri atcerējās, ka šāds notikums bijis jau pirms simts gadiem, kad Ivans Bargais, aizbraukdams uz Aleksandrovskas priekšpilsētu, nosēdinājis Maskavā pus jokdari, pus baidekli — tatāru kņazu Simeonu Bekubulatoviču par «visas Krievijas caru». Atcerējās un padevās. Bet tautai bij vienalga, kņazs-cēzars vai velns, tikai to viņa zināja, ka Romodanovskis žēlastību nepazīst un asiņu nebaidās.

Bombardieris Pēteris Aleksejcvs brauca karavānas priekšgalā, Leforta daudzairu katorgā. Ceļā pārcieta visādas likstas. Tirgotāju un valsts lieltirgotāju būvētās laivas, strūgas un katorgas pieplūda ar ūdeni un grima. Miglainajās pavasara naktīs aizmaldījās palos uz sēkļiem. Ņižņijnovgorodā nācās pārsēsties Volgas liellaivās. Pēteris rakstīja Romodanovskim:

«Min her kenig… Par kuru jūsu valdniecfsko žēlastību mums nākas pēdējo savu asiņu lāsi izliet, kādēļ arī esam sūtīti… Par šejieni daru zināmu, ka jūsu kalpi ģenerāļi Artamons Mihailovičs un Francis Jakovļevičs un viss karaspēks ar dieva palīgu veseli… Un nodomājuši rītdien doties ceļā… Bet aizkavējās dēļ tam, ka daži kuķi tikai pēc trīs dienām ar mokām pienāca… Kuķi, ko taisīja tirgotāji, pārliekam slikti, citi ar mokām pienāca… Bet no ļaudīm līdz šai dienai nomiruši nedaudzi… Un tagad nododos jūsu bagātīgajai aizgādībai… Jūsu gaišās augstības vienmērīgais vergs Bom Bar Dieris Pēteris.»

Neapstādamies nobrauca garām Kazaņai.kur palu ūdeņi apskaloja baltos mūrus. Pabrauca gar Simbirsku augstajā krastā un Samaras pilsētiņu, kas aizsardzībai pret stepju klejotājiem bij nocietināta ar stāvžogu virs zemes vaļņiem. Aiz Saratovas zāļainie krasti slīga saulainā dūmakā, zilā upe tecēja laiski, stepju svelme dvesa kā no krāsns.

Pēteris, Leforts, Aleksaška un joku un iedzeršanas labad līdzpaņemtais kņazs-pāvests caurām dienām smēķēja pīpes katorgas augstajā pakaļgalā. Skatoties daudzu ver- stu_ garajā kuģu karavānā, kas zibinājās cilātiem airiem, likās, ka turpinās tā pati jautrā kara rotaļa. Kas par cietoksni īsti ir šī Azova? Un kā to iekarot? Par to neko lāgā nezināja: kad aizies, tad labāk redzēs, kas darāms. Kņazs- pāvests, iereibis un mīlīgs, pļāpāja, plēnes pirkstiem lupinādams no zilā deguna:

—   Piedzīvojām, dēliņ manu… Cik tas sen, kā es tev ciparus mācīju… Tagad braucam karā… Ak tu, skaistu- līt manu!…

Leforts brīnījās par upes lielumu un krāšņumu, — plašums bez gala un malas.

—   Kas ir franču karalis, kas Austrijas ķeizars, — viņš teica, — o, ja tev bijis vairāk naudas, Pēter… Salīgt Eiropā pēc iespējas vairāk inženieru, vairāk oficieru, vairāk gudru cilvēku… Kas tā par plašu zemi — mežonīga un tuksnesīga zeme!…

Caricinā karavāna apstājās. Un te sākās tās likstas. Izrādījās, ka zirgu pavisam tikai pieci simti. Airiem jau rokas pārstaipījušiem, zaldātiem pašiem nācās vilkt lielgabalus un vezumus. Trūka maizes, prosas, eļļas. Pārmocītais un izbadējušais karaspēks trīs dienas gāja pa stepi uz Panšinas pilsētiņu pie Donas, kur atradās galvenie pārtikas krājumi. Daudzi aiz pārpūles krita no kājām. Bij nodomāts atpūsties Panšinā, bet no turienes saņēma bajāra Tihona Strešņova — visas armijas apgādātāja, pretim izsūtīto vēstuli:

«Bombardiera kungs… Asarainas bēdas mums aiz zagļiem piegādātājiem. Tirgotāji Voroņins, Ušakovs un Gore- zins apņēmās sagādāt 15 000 spaiņu medus dzēriena, 45 000 spaiņu etiķa un tikpat daudz degvīna, 20 000 sālītu storu un tikpat daudz plaužu, zandartu un līdaku, 10 000 pudu šķiņķa, bet sviesta un tauku — 5000 pudu, sāls — 8000 pudu … Izdots piegādātājiem trīsdesmit trīs tūkstoši rubļu. No tās naudas pusi viņi nozaguši. Sāls nav nevienas mārciņas. Zivis smirdošas, šķūnī nevar ieiet iekšā… Labība visa sapelējusi. Tikai auzas labas un siens ir labs, to piegādāja tirgotājs Ivans Brovkins… No šīs zagšanas tev, mūsu žēlīgajam, bēdas, bet mūsu kara ļaudīm cie

šanas… Tagad tikai dievs vien var līdzēt, lai jus kara darbos neaizkavētu.,.»

Pametuši karaspēku, Pēteris ar Lefortu aizlēkšoja uz Panšinu. Nelielā staņica salā Donas vidū bij ratu ilkšu kā apdeguša meža ieslēgta. Visur gulēja lielragaini vērši, ganījās sapīti zirgi. Bet nevienas dzīvas dvēseles nekur neredzēja: pēcpusdienas stundā gulēja stundinieki, sargi, vezumnieki zaldāti. Vientuļi noklaudzēja jātnieku zirgu pakavi Donas krastā. Pēc Pētera niknā uzkliedziena kaut kur no kaņepēm aiz pīteņa žoga izlīda pinkaina galva. Kasīdamies zemnieks veda viņus uz būdu, kur bij apmeties bajars… Pēteris atrāva durvis, iesanējās iztraucētās mušas. Uz diviem kopā sabīdītiem soliem, pāri galvai apsedzies, gulēja Strešņovs. Pēteris norāva segu. Saķēra aiz šķidrajiem matiem pārbijušos bajāru, — aiz niknuma parunāt nevarēja, — iespļāva viņam sejā, norāva uz māla klona, spēra ar botfortu vecišķi mīkstajos sānos…

Strauji elpodams, apsēdās pie galda, pavēlēja attaisīt loga aizvirtņus. Acis izspiedušās. Zem nodeguma dusmu plankumi noliesējušajā sejā.

—   Ziņo… Piecelies! — viņš uzbrēca Strešņovam. — Sēdies! Piegādātājus pakāri? Nē?,Kāpēc?

—   Valdniek… (Pēteris piecirta kāju.) Bonbandiera kungs (Tihons Strešņovs baidījās nokrekšķināt, ievaidēties un klanīties baidījās.) Lai piegādātāji vispirms saved, kas pienākas pēc saraksta, bet ko tad mēs prasīsim no beigtiem …

—   Ne tā … Muļķi!… Bet kāpēc Ivans Brovkins nezog? Mani ļaudis nezog, bet jūsu visi zog?… Visu apgādi nodot Brovkinam … Ušakovu, Voroņinu — dzelžos, uz Maskavu, Romodanovskim…

—   Tā, gut, — Leforts teica.

—   Vēl kas? Kuģi nav gatavi?

—   Bonbandiera kungs, kuģi visi gatavi… Tikko kā pēdējos atbrauca no Voroņežas.

—   Iesim uz upi…

Strešņovs safjāna istabas čabatās un atjoztā kreklā nevarīgiem teciņiem steidzās pakaļ caram, kas gāja kā uz koka kājām. Spoguļdzidrā Donas līkumā vairākās rindās stāvēja neskaitāmi kuģi: laivas, katorgas, kazaku šaurās strūgas ar niedru pludiņu kūļiem, gardeguna galeras ar airiem tikai priekšgalā, ar taisnu buru un būdu pakaļgalā … Visas tikko kā no būvētavas nākušas. Straume šūpoja tās. Daudzas bij pa pusei iegrimušas. Slinki karājās karogi. Nekrāsotais koks plaisāja karstajā saulē, spīdēja apdarvotās apmales.

Atspēris kāju dzeltenā botfortā, Leforts ar tālskati aplūkoja karavānu.

—   Sehr gut… Kuģi pietiekoši daudz…

—   Gut, — Pēteris atkārtoja aprauti. Viņa netīrās rokas trīsēja. Un kā vienmēr Leforts atkal pateica to, ko viņš domāja:

—   No šejienes sākas karš.

—   Tihon Ņikitjevič, nedusmojies, — Pēteris noskūpstīja aizšņukstējušos Strcšņovu bārdā. — Karaspēku sēdināt tieši laivās. Bez kavēšanās… Azovu ieņemsim ar joni…

Sestajā dienā, gaismiņai austot, tabakas piedūmotajā Strešņova istabā norakstīja vēstuli kņazam-cēzaram.

«Min her kenig… Tēvs tavs lielais kungs, visusvētais kirs Aņikita, Prešpurgas arhibīskaps un visas Jauzas un visas Kukujas patriarhs, tāpat arīdzan tavi kalpi ģenerāļi Artamons Mihailovičs un Francis Jakovļevičs ar biedriem — labā veselībā un patlaban no Panšinas dodamies ceļā tāpat labā veselībā… Marsa jūgā nopūlamies nenogurstoši. Un uz tavu veselību dzeram degvīnu un bez tam arī vēl alu…» Apakšā tam slikti salasāmi paraksti: «Fran- čiška Leforts … Olehsaška Meņšikovs… Fetka Trojekurovs… Petruška Aleksejevs… Artamoška Golovins… Varenojs Madamkins…»

Nedēļu brauca gar kazaku pilsētiņām uz salām Donas vidū, gar Golubuju, Zimoveisku, Cimļansku, Razdoriern, Maniču… Augstajā labajā krastā ieraudzīja Cerkaskas zemes vaļņus, pīteņus un ozola sienas. Se izmeta enkurus un trīs dienas gaidīja atpakaļpalikušās laivas.

Sadabūjuši kopā visu karavānu, devās uz Azovu. Nakts bij maiga, necaurredzami tumša, smaržoja pēc lietus un zāles. Cirpstēja sienāži. Dīvaini iebrēcās naktsputni. Priekšējā — Leforta galerā neviens negulēja, pīpes nesmēķēja, nejokojās. Airi lēni plunkšēja.

Pirmo reizi Pēteris ar visu ādu apjauda briesmu smeldzi. Tuvu gar krastiem virzījās tumsa, kaut kādi apveidi. Cieši ielūkodamies, varēja dzirdēt lapotņu šalku. Nupat, nupat tur tumsā iedžinkstēsies tatāra loka aukla! Kājām sarāvās pirksti. Tālu pret dienvidiem mākoņos paplaiksnī- jās zibens plīva. Pērkons vēl nebij dzirdams. Leforts teica:

—   Rītu izdzirdēsim ģenerāļa Gordona lielgabalus.

Uz rīta pusi debess atskaidrojās. Stūrmanis-kazaks pagrieza galeru Koisogojas upē, līdzi pavērsās visa karavāna. Dona palika labajā pusē. Uzlēca karsta saule, upē ūdens pacēlās it kā augstāk, krasti atvirzījās attālāk, migla izkusa pār applūdušām pļavām. Priekšā uz smiltāja atkal parādījās Donas mirdzošā svītra. Pauguros bij redzamas audekla teltis, rati, zirgi. Plīvoja karogi. Tā bij Gordona uzceltā galvenā kara nometne — Mitiševas piestātne — piecpadsmit verstis no Azovas.

Pēteris pats izšāva no priekšgala lielgabala, — bumba lēkādama aizskrēja pa ūdeni. Visā karavānā sākās šaušana šautenēm un lielgabaliem. Pēteris aizvilkdamies kliedza basa balsī: — Airē, airē… — Airi liecās puslokā, zaldāti airēja noliektām galvām.

Mitiševas piestātnē karaspēks izkāpa malā. Nomocītie zaldāti pakrita un aizmiga turpat smiltājā, unteroficieri rungām cēla viņus kājās. Drīz vien sāka balsnīt teltis, ugunskuru dūmi stiepās pār upi. Pēteris, Leforts un Go- lovins ar trim kazaku simtiem aizlēkšoja aiz pauguriem Gordona nocietinātajā nometnē — pusceļā uz Azovu. Ģenerāļa raibā telts jau iztālēm bij redzama kurgānā.

Pa ceļa malām vāļājās bultām sašauti zirgi, salauzti rati. Vērmelēs, knūpus iekritis, gulēja maziņš, līdz jostasvietai katls tatārs ar asinīm apkaltušu pakausi. Sāņus tajā noskatīdamies, Pētera zirgs nokrācās. Kazaki stāstīja:

—   Ko tikai mūsu vezumi izbrauc no Mitišas — tūliņ tatāri drāžas virsū kā mākonis. Sīs te ir tās visbīstamākās vietas… Palūk, — rādīja ar nagaikām, — turpat aiz pauguriem slaistās… Tie paši ir… Pielūko — tūliņ laidīs…

Jātnieki trieca zirgus.uz kurgānu. Pie telts stāvēja Gordons tērauda bruņās un bruņucepurē ar spalvām, tālskatis iespriests sānos. Krunkainā seja — barga un cienīga. Taures sāka pūst, norībēja lielgabali. No kurgāna kā uz delnas bij redzams rieta saules apspīdētais jūras līcis, Azovas tievie minareti un pelēkdzeltenie mūri; ugunsgrēka pelni priekšpilsētas vietā, ko turki nodedzināja krievu pienākšanas dienā; šaipus cietokšņa pa brūnajiem pauguriem lauzītā līnijā stiepās tranšejas un redutu piecstūri. Rāmā līča tālienē stāvēja augsti daudzlielgabalu kuģi ar nošļukušām burām. Gordons norādīja uz tiem.

—   Pagājušā nedēļā turki pa jūru no Kafas atveda pusotra tūkstoša janičāru. Patlaban šie kuģi atkal atbrauca ar karaspēku. Vakar mēs saķērām mēli, — melo vai ne,— cietoksni tūkstoši seši karaspēka, bez tam tatāru jātnieki stepē. Trūkt tiem nekā netrūkst — jūra pieder viņiem… Ar badu cietoksni neizmērdēsim.

—       Ieņemsim triecienā, — Leforts teica, cimdu pavēcinādams.

Golovins pārliecināti piekrita:

—   Ar urā ieņemsim… Tad ta liela lieta …

Pēteris sajūsmināts skatījās Azovas jūras klajā, sienās, pusmēnešu zaigā minaretu galos, kuģos, saulrieta krāšņajā gaismā. Likās — atkal atdzīvojušās bērnībā iemīļotās bildes, lūk, te tiešamībā viņa — nezināmā zeme!

—       Nu, bet ko tu, Pēter Ivanovič? Kāpēc nerunā? Vai ieņemsim Azovu?

—       Ieņemt vajag, — Gordons atbildēja, asi saraukdams krunkas ap muti.

No telts iznesa karti, nolika uz bungām. Ģenerāļi noliecās. Pēteris ar nagu apzīmēja vietas, kur jāizvieto karaspēks: Gordons vidū, soļu pieci simti no cietokšņa, Leforts kreisajā pusē, Golovins labajā.

—       Se ārdītāja baterija, tur mortīras… No šejienes sāksim rakt tranšejas … Vai ne tā, Pēter Ivanovič?

—       Var arī tā, kāpēc ne, — Gordons atbildēja. — Bet aiz muguras mums paliek tatāru jātnieki.

—   Jāsakauj… Laidīsim viņiem kazakus virsū…

—       Jā, var sakaut ar… Es saku, ka grūti nāksies piegādāt pārtiku no Mitišas piestātnes, pārāk grūti vezumiem katrreiz sūtīt līdzi lielu karaspēku…

—       Paklausieties, ģenerāļi, kāpēc mums nepiegādāt pārtiku laivās?

Ģenerāļi atkal nolieca parūkas pār karti. Gordons teica:

—       Laivās vēl grūtāk, — Dona noslēgta važām. Grīvā divi sargtorņi ar ļoti stipru artilēriju…

—  Torņus ieņemt! Ģenerāļu kungi?

—       Liela muiža — divi torņi! — iesmējās Golovins un piemiedza skaistās padumjās acis pret apa|a torņa robaino virsotni, kas rietumu pusē rēgojās pauguriem pāri. Padomājis Gordons atbildēja:

—   Kāpēc ne, var ieņemt torņus.,.

—       Nu, tad ar dieva palīgu, Pēter Ivanovič. — Pēteris pievilka Gordonu aiz vaigiem tuvāk, noskūpstīja. — Rītu pamet nometni un pievirzies cietoksnim! Bet mēs nekavēdamies iesim ar visu karaspēku. Dienu — divas pametīsim bumbas un tad — triecienā.

No turku kuģiem atskanēja tikko sadzirdams raga pūtiens, — spēlēja vakara jundu. Vakara ēna pārklāja jūras līci. Vēl sārtojās minaretu gali, bet arī tie apdzisa. Gaisā skanēja tikai sienāžu čirpstēšana. Pēteris iegāja teltī, kur divas sveces dega uz bagātīgi klāta galda. Apsēdās uz bungām. Aizkūpējās bļoda ar aitas gaļu. Pēteris kāri ieķēra tajā abām rokām. Noņēmis bruņas, lai ērtāk būtu līksmoties, Leforts lēja ungāru vīnu alvas kausos. Kad sarkanais Golovins ierēcās: — Uz pirmā bombardiera ve- selībātn! — no telts lejup tumsā pa reto zaldātu ķēdi noskanēja: — Lai dzīvo! Lai dzīvo!… — Sveces salīgojās no lielgabalu grāvieniem. — Labi! — Pēteris iekliedzās. Leforts smējās, kausus pildīdams.

—  Tā ir jauka dzīve, Pēter…

—   Vai markitantes-meičas tev ir nometnē, ģenerāļa kungs? — apvaicājās Golovins, arī atpogādams bruņas. Leforts un Pēteris iesmējās.

—   Sajās būšanās Varenojs Madamkins ir ņiprs…

—  Aizsūtīt jātnieku pēc Varenoja …

Rītā Gordons, divu strēļu pulku pastiprināts, devās uz Azovu. Priekšējās kazaku sotņas rikšiem uzjāja brūnajā augstienē cietokšņa priekšā — un tūliņ apturēja. Daži kazaki lēkšoja atpakaļ pie kājniekiem, kas nāca četrām kolonnām, kliedza: — Tatāri!… Sargies! Sagatavo lielgabalus! — Kreisajā pusē no augstienes tatāru jātnieki izvirzījās pusmēness veidā. To bij ap tūkstošu desmit. Viņi tuvojās arvien ātrāk, arvien biezāki cēlās putekļi. Lidoja bultas. Kazaku sotņas sajuka. Atsevišķi jātnieki, zirgiem pieliekušies, metās atpžkaļ. Velti pulkveži pavēlēja vēcināt bunčukiem, — viss kazaku vāls, zobenus neizvilcis, lēkšoja lejup. Bet tatāri jau aplenca no labās puses, viņu pinkainie zirdziņi pieplaka, līkie zobeni vīciņoja pār galvām. Kaucieni. Putekļi. Daļa kazaku atgriezās — kauties. Sajaucās, savērpās. Piesteidzās kājnieki, sastājās četrstūros. Strēļi virvēm izvilka lielgabalus. Tatāru pusmēness sakļāvās ciešāk. Nekārtīgi nodārdēja zalves. Dūmu slāņi novilkās pār augstieni. Aizauļoja satrakots zirgs. Pa zemi vēlās tatārs. Lode svelpa. Zalves sprakstēja. Kā prātu zaudējuši, zaldāti šāva, kliedza. Skraidīja oficieri. Visu troksni pārmāca sienu ārdošo lielgabalu dārdi. Neviens neko nevarēja atšķirt, — kas kuro kauj? Bet tad kaut kas notikās, pēkšņi kļuva vieglāk. Dūmi izklīda, ne tatāru, ne turku vairs nebij. Tikai spārdījās pakritušie zirgi, un daudzi cilvēku ķermeņi, gan nekustoši, gan vēl raustīdamies, gulēja izkaisīti pa brūno zemi. Priekšā uz paugura melnā zirgā sēdēja ģenerālis Gordons. Viņa tērauda mugura laistījās. Tālskatis atspriests sānos. Mazā sirmā galva kā bumbiņa slējās augšup no bruņu plāksnēm — bruņuce- pure bij nosista no galvas. Lēnām pamāja ar zobenu, sāka soļiem jāt lejup no uzkalna uz Azovu, Karaspēkā atskanēja kliedzieni:

—   Uz priekšu, uz priekšu, drošāk!.,,

Gordona pulks cietokšņa tuvumā raka skanstes, aplika aizšķēršus. Turki no vaļņiem šāva ar lielgabaliem, saceldami milzīgas bailes. Kad bumba nokritusi šņākdama vēr- pās, pulkveži, oficieri, galdziņi un dažādie galma cilvēki metās knūpus zemē un aizklāja seju piedurknēm… Sīs bumbas vairs nebij rotaļnieku podi ar zirņiem, — plīsa ar milzīgu troksni, zeme stabiem šāvās augšup, tā ka nobā- lušie karavīri tikai krustījās, neko citu vairs nespēdami,.. Tikai viens pats Gordons bargs un mierīgs staigāja pa nometni, neapgriezdamies pret bumbu nikno svilpšanu, uzkliedza zaldātiem, lai ncklanās turku bumbiņām,

—   Par klanīšanos sodīšu… Nav labi gļēvulim būt… Schande, Schande, kauns!… Un pie tam vēl krievu zaldāts …

Kā viņš jau bij pareģojis, slikti klājās ar pārtiku, sevišķi ar dzeramo ūdeni, — tatāri uzbruka nikni un sadragāja vezumus, kas brauca no Mitišas piestātnes. Pieveikt tatārus viņti žiglajos zirdziņos nebij iespējams, — kaujā neielaizdamies, apbēra krievus bultām un atkal aizauļoja stepē. Beidzot nometne bij gatava, cilvēki glābās no bumbām dziļajos ierakumos. Leforta un Golovina karaspēks vēl tikai ceturtā dienā atnāca pozīcijās — ar mūziku, bungām un plīvojošiem karogiem.

Pēteris svinīgi soļoja priekšgalā bombardieru rotai. Tajā kā vienkārši ierindnieki gāja Meņšikovs, Aļoška Brovkins, Volkovs, nesen kā dienestā pieņemtais izveicīgais lielgabalnieks — holandietis Jakobs Jansens. Pa priekšu Pēterim, kājas izlocīdams, vara šķīvjiem dauzīdams, gāja milzīgs cilvēks lāča degunu un biezām lūpām — cara jaunais žūpubrālis — bundzinieks, ar palamu Varenojs Madam- kins, vēl neredzēts nedarbis un dzērājs.

Pēteris ar daļu bombardieru iegāja Gordona nometnē. (Leforta karaspēks kreisajā spārnā, Golovina — laljajā steigšus ierakās.) Fašīnām un zemes maisiem nocietinātās redutes bij izvirzītas soļus pieci simti no cietokšņa mūriem. Tur robos varēja pamanīt turku strēlnieku feskas un asās acis. Pret Aleksaškas plecu atbalstījies, Pēteris izlēca uz fašīnām. Gordons strauji saķēra viņui Achtung! Sargies!

Garais šautenes stobrs vaļņa robā nokūpēja, tālskatis izkrita Pēterim no rokām. Viņš nolēca ierakumā un pieliecās. Citi metās viņam klāt. Viņš atņirdza zobus un smaidīja apkaltušām lūpām.

ar Velns! Suņi tādi! — viņš ar mokām dabūja pār lūpām. — Padod degli…

Bombardieri atstūma īsu vara mortīru ar stobra galu pret debesīm. Pēteris prasmīgi (acu redzokļus apkārtējiem pāri laizdams) iebāza kārbu ar pulveri, pamētāja rokās divdesmit mārciņu bumbu, sakārtoja degli, iebāza mortīrā. Pietupies uzgrieza tēmēkli.

— Ar dieva palīgu, pirmā,,, Skrej!

Mortīra izspļāva liesmainu mākoni. Apaļā bumba stāvā lokā aizlidoja un nokrita pie cietokšņa vaļņa. Turki, pa robiem izliekušies, kliedza kaut ko apvainojošu. Pēteris sasarka tumši sarkans. Viņam atstūma otru mortīru…

Pie Azovas augstajiem vaļņiem kauns bij pat atcerēties neseno puicisko iedomu — ieņemt cietoksni ar joni. Baterijas un redutes ierīkojusi, aplencēja armija divas nedēļas meta bumbas. Pilsētā izcēlās ugunsgrēki. Viens sargtornis sabruka. (Aiz šī notikuma Pētera zemnīcā bij lielas dzīres.) Bet turkiem no jūras piebrauca vēl divdesmit ga- leras ar pastiprinājumu. Ugunsgrēkus apdzēsa. Naktīs ja- ničāri kā čūskas pielīda krievu ierakumiem un ar līkiem nažiem apkāva sargus. Bet vaļņi stāvēja kā stāvējuši, nepieejami līdz izmisumam. Vissliktāk bij ar pārtikas piegādāšanu. Konsilijā ģenerāļi nosprieda uzaicināt brīvprātīgos, apsolīja pa desmit rubļu par sargtorņu ieņemšanu. Atsaucās ap divi simti Donas kazaku, pastiprinājumam tiem deva līdzi vēl pulku zaldātu, un kazaki naktī, pieza- gušies tornim kreisajā krastā, mēģināja saspridzināt vār- tu,s «— neizdevās, tad laužamajiem izdrupināja mūri, iebruka. Turku bij ap trīsdesmit cilvēki. Četrus nogalināja, pārējos sasēja. Ieguva piecpadsmit lielgabalus. Un tā gāza no tiem pāri Donai uz otru torni, ka turki aizgāja arī no turienes. Tas bij milzīgs panākums: Dona brīva. Nometnēs noturēja dievkalpojumus, uz dzīrēm ieradās kņazs-pāvests no Mitišas,

Bet tad piepeši uznāca liela nelaime. Dienas bij karstas. Ap pusdienas laiku cilvēki staigāja kā izvārīti un meklēja pakrēsli. Kauties negribējās, nebij it nekāda niknuma. Katliņos iznēsāja kāpostu zupu ar žāvētām zivīm, izsniedza pa krūzītei degvīna. Pinkainā saule kveldināja neizturamā kvēlē, sienāži džinkstēja, mušas lipa klāt, smirdēja izkārnījumi, no karstuma Azovas mūri un torņi likās čaugani. Pēc vecu vecās paražas, pēc pusdienas nometnē visi nolikās atpūsties, — aizmiga, krāca krievu armija no ģenerāļa līdz pavāram. Sargi klanījās.

Tādā snaudas stundā pazuda bombardieris Jakobs Jan- sens. Pirmais par to apķērās Pēteris, kad ap diviem, žāvo- damies un no baltās gaismas acis miegdams, izlīda no zemnīcas. Nesen bij nolēmuši ar trim bumbām nogāzt minaretu. Jansens bij pastāvējis, ka nogāzīšot… Pēteris ierēcās:

—  Velns, vai, aizrāvis viņu!

Pārmeklēja visu nometni. Viens zaldāts teicās it kā redzējis, ka kāds cilvēks sarkanā svārkā ar maisu un daiktiem aizbēdzis uz cietoksni. Iekarsumā Pēteris iezvēla zaldātam pa zobiem. Bet patiešām zemnīcā Jansena lietas nebij atrodamas. Pie turkiem pārbēdzis? Pavēlēja rītā pa visiem pulkiem izsaukt anatēmu nolādētajam holandietim. Nodevības ārkārtīgi satraukts, Gordons pieprasīja sasaukt konsiliju un aizrādīja, ka Golovina un Leforta nometnēs aizsardzības darbi tiekot strādāti pavisam nolaidīgi, bezrūpīgi, starp nometnēm neesot sakaru eju, un, ja turki sarīkos uzbrukumu, — tam būs bēdīgas sekas.

—   Karš nav nekāds joks, ģenerāļu kungi. Mēs atbildam par zaldātu dzīvībām. Bet pie mums it kā rotaļājas vien un jokus dzen.

Lefortam aiz dusmām nobāla lūpas. Golovins apvainots kā vērsis skatījās Gordonā. Bet tas pastāvēja, ka apsardzes līnija bez kavēšanās jāsaved kārtībā.

—   Karā vispirmā kārtā jābaidās ienaidnieka, ģenerāļu kungi.

—   Mums viņa jābaidās?

—   Kā mušu nospiedīsim viņu…

—  O, nē, ģenerāļu kungi, Azova nav nekāda muša.

Ģenerāļi sāka lamāt Gordonu par bailuli un suni. Ja

Pēteris nebijis klāt, parūku tam noplēstu. Tajā pašā dienā, kad karaspēks cieši gulēja pēc pusdienas, turki atvēra cietokšņa vārtus un bez trokšņa metās tieši uz nepabeigtajām tranšejām spraugā starp abām nometnēm.

Pusi strēļu apkāva guļošus. Citi, nometuši āvas un šautenes, metās pie sešpadsmit lielgabalu baterijas, kas arī bij tikai kaut kā nocietināta. No lielgabaliem pat izšaut nepaguva — turki aizsteidzās priekšā skrejošajiem strēļiem, ar līkajiem jatagāniem rokās uzrāpās redutē, kaukdami, noliektām galvām metās sablīvējušos lielgabalnieku pūlī, kur Gordona dēls pulkvedis Jakobs vēcināja lielgabala slauķi…

Nometnēs sacēlās jūklis, šaudīšana. Pēteris stāvēja uz zemnīcas jumta sažņaugtām dūrēm, — šņukstēdams aiz uztraukuma… Kliegt, komandēt te bij velti. Samiegojušies cilvēki skraidīja kā bez galvām. Viņš ieraudzīja: pār nometnes valni pārrāpies, divām pistolēm rokās Gordons veca cilvēka teciņiem skrēja uz reduti — glābt dēlu. Viņam pakaļ sajucis pūlis zaļu, sarkanu, zilu svārku. Uz l eforta nometnes vaļņa izmisuši vēcināja karogu, no turienes arī biezā pulkā steidzās palīgā. Viss lauks bij pilns zaldātu. Ieņemtā redute ietinās dūmos, — turki šāva, segdami atkāpšanos: skriešus pa nogāzi viņi vilka lielgabalus uz cietoksni. Vēlās zemē no redutes vaļņiem, atvēcinājās, atšaudījās, — sarkanās bikses vien plīvoja. Pa lauku izkliedētie krievi tagad sastājās līkumotā līnijā, tā turkiem pakaļ ātri virzījās uz cietoksni. No zemnīcas, kur skatījās Pēteris, tas viss izlikās kā rotaļa… Mūsējie pārveicl… Turki, pēc viņiem krievi nokūleņoja cietokšņa grāvī.

— Zirgu! — Pēteris iekliedzās. — Uzbrukumā! Taurētāji!

Viņš cirta kāju pie zemes. Bet neviens viņā neklausījās. Stiklaini pārvērstām acīm garām aizauļoja Aleksaška Meņšikovs. Ar zobenu iecirta zirgam — pārlidoja grāvim pāri… — Ur-rrā! — rēca viņa atplestā mute. Bungas dārdēja. Un piepeši kaut kas notikās. Turki bija aizskrē- juši līdz sienai. Vārti atvērās. Izgruva pūlis janičāru, un kāds uz balta zirga, sarkanā apģērbā, lielu čalmu galvā,— izplēta saslietās rokas… Šāvieniem cauri atskanēja tik drausmīga kaukšana, ka Pēteris nodrebēja… Krievi jau bēga atpakaļ, tiem pakaļ turki jāšus un kājām… Krita, krita… Pēteris saķēra deniņus rokām… Atkal ieraudzīja Aleksašku: viņš auļoja pie tā — sarkanā, ar čalmu, — saķērās… Pulvera dūmu mutuļi… Bumbu sprādzieni… Satrakoti zirgi. Cilvēki atskriedami itin kā izaug, — sejas šausmu pārvērstas… Pāri brustvēriem noveļas ierakumos. Sakauti… sakauti…

Sajā uzbrukumā pazaudēja ap pieci simti cilvēku, pulkvedi, desmit oficierus un visu bateriju. Vairāk dienu Pēteris nepaskatījās uz cietoksni, kur turki ņirdza zobus. Aleksaška katram, ko tikai sastapa, lielījās ar savu asiņaino zobenu, — Aleksaška bij varonis… Nometnēs visi saskuma… Te nu tev bij gulēšana! Leforts un Golovins nerādījās acīs, — tagad viņu nometnēs redzams bij tikai, kā zeme lidoja no lāpstām…

Pēteri šī neveiksme stipri pārsteidza. Viņš staigāja drūms, nerunīgs, it kā pēkšņi vecāks k|uvis pa šīm dienām. Kā ķīlis spraucās doma: Azova jāieņem! Slaveni vai neslaveni — kaut visa Krievija jānoliek četrrāpus, — Azova tiks ieņemta! Vakariem pie zemnīcas zem zvaigžņotās debess sēdēdams un smēķēdams, iztaujāja Gordonu par kariem, par laimi, par slaveniem karavadoņiem. Gordons stāstīja:

— Tas karavadonis ir laimīgs, kas karo ar biezputru un lāpstu, kas stūrgalvīgs un apdomīgs… Ja zoldat uzticas pulkvedim un zoldat paēdis — viņš karo drošsirdīgi…

Ar cietokšņa apšaudīšanu lielgabaliem Pēteris vairs neniekojās. Dienas pavadīja pie zemes darbiem pieejas grāvjos, pa kuriem karaspēks soli pa solim pievirzījās tuvāk cietoksnim. Nometis svārkus un parūku, raka zemi, sēja fašīnu kūļus, tepat ēda kopā ar zaldātiem.

No upes puses Azovas cietoksnis bij celts pušķainā. Gordons ieteica še salā pretim cietoksnim uzbērt skansti un nostādīt tur baterijas. Sim bīstamajam darbam pieteicās Jakovs Dolgorukijs, ļauns un stūrgalvīgs cilvēks. Lai kaut vai galva jāpazaudē, bet karā slavu iegūt viņš gribēja. Naktī viņš ar diviem pulkiem ieņēma salu un ierakās tur. Rītā turki noģida briesmas un stipra nodaļa līdz ar tatāru jātniekiem sāka celties Donai pāri labajā krastā, lai no tās puses izsistu krievus no salas. Gordons aizsūtīja lūgumu abiem ģenerāļiem steigties palīgā Dolgoruki- jam, bet pats nenogaidījis aizgāja ar lielgabaliem un jātniekiem un apmetās aiz aizšķēršiem lejpus salas.

Turki izbijās, apstājās. Un tā viņi stāvēja — Gordons kreisajā krastā, Dolgorukijs nobijies salā, turki, arī apjukuši, labajā krastā… Leforts un Golovins vilcinājās, bet tad nolēma pavisam neiet laukā no nometnes: abi šo Gordonu vairs nevarēja ieredzēt ne acu galā… «Lai nu viens pats tiek galā …»

No redutes augstienes Pēteris sekoja karaspēka kustībai un, tāpat kā visi pārējie, nesaprata, kas tur notiekas.

Iejaukties — baidījās… Un piepeši — tatāru jātnieki metās ūdenī un sāka peldēt pāri, bet janičāri turējās, zirgiem astēs pieķērušies. Tatāri aizgāja prom stepē, turki — atpakaļ cietoksnī. Gordons atgriezās ar mūziku un izplestiem karogiem. Kauju vinnēja bez viena šāviena.

No salas bumbas sāka lidot uz Azovu, kas nu bij redzama kā uz delnas, saārdīja mājas, aizdedzināja ugunsgrēkus. Redzams bij, kā iedzīvotāji glābdamies bēga pie vaļņiem. Krievu nometnē sākās līksmība. Atkal sāka runāt par triecienu. Bet arī šoreiz Gordons atrunāja no neprātīgā mēģinājuma: pierunāja pamēģināt, varbūt cietokšņa komandants Murtaza-pašā padosies ar labierrt noteikumiem. Pēc spēcīgas bombardēšanas, kad visa Azova ietinās dūmos, — aizsūtīja turp divus kazakus ar rakstu. Skatījās, kas notiksies: kazaki piegāja pie vaļņiem, vēcināja cepures un papīru, viņus ielaida pa vārtiem, bet pēc īsa laiciņa atkal izgrūda negodīgā kārtā… Cara sūtņus! Rakstu viņi atnesa atpakaļ. Uz tā ar Jakoba Jansena roku bij uzrakstīti nelabi krievu vārdi.

Golovina teltī Gordons velti mēģināja pārliecināt, ka pēc kara mākslas likumiem vispirms pa izraktām ejām jāpievirzās cietokšņa vaļņiem, jāielauž caurums un tikai tad var iet triecienā. Viņu negribēja klausīties. Ģenerāļi sēdēja pie vīna glāzēm. Pēteris, galvu apķēris, kasīja pakausi, skatījās svecēs: viņam jau jaudās uzvaras tauru pūtieni uz Azovas vaļņiem. Gordons piedauzīja ar zobenu.

—   Slavenajam maršalam Kondē bij paradums…

—   Kondē, Kondē, — Golovins pārtrauca mēdīdams, — ej tu ar savu Kondē!… Ar tevi tikai laiku vien novilcinājām un valdnieka godu aptraipījām.

Leforts nekaunīgi smīnēja sejā. Pēteris stūrgalvīgi vēlējās uzbrukt tūliņ. Uzbrukumu nolēma piektajā augustā.

Uzaicināja brīvprātīgos. Oficieriem apsolīja pa divdesmit pieci rubļi, zaldātiem pa desmit — kas atņems lielgabalu. Pulku popi dievkalpojuma laikā pierunāja zaldātus pieteikties. Zaldātu un strēļu pulkos tomēr brīvprātīgie neradās. Drūmi pagrieza muguras. — Muļķus atraduši tādam neprātam… — Bet Donas kazaki atsūtīja pie Pētera jesaulus pateikt, ka pustreša tūkstoša kazaku gatavi rāpties uz vaļņiem un, ja vajadzīgs, atradīsies arī vēl vairāk, lai tikai pēc tam atdod viņiem Azovu kaut vai uz dienu un nakti — palaupīt,

Pēteris, bet pēc viņa arī ģenerēji apkampa jesaulus un apsolīja atdot viņiem Azovu uz trim dienām. Palīgos nodalīja piecus tūkstošus strēju un zaldātu. Nakti pirms uzbrukuma Gordons iegāja zemnīcā, kur Pēteris izplūduša sveces galiņa gaismā, pār kara karti noliecies, smēķēja pīpi.

—   Runāji ar zaldātiem? Nu, kā, Pēter Ivanovič, — tātad ar dieva palīgu?…

Gordons apsēdās, bruņucepuri uz ceļiem turēdams. Vecis bij piekusis. Uz iekritušajiem vaigiem sirmi sari. Elsoja smagi, pavēris lielos dzeltenos zobus, no kuriem trūka divu priekšējo. Sirsnīgi skumji nolūkojās pašapzinīgajā zēnā. Bet varbūt tas arī tā vajadzīgs, ka jaunība iet, lai tur vai lūst…

—  Ziemā Voroņežā būvēsim lielu floti, — Pēteris teica, iesarkušās acis paceldams. — Ritu jāieņem Azova, Pēter Ivanovič. (Ar pīpes kātu parādīja nelielu jūras līci rietumos no Donas ietekas.) Paskaties… Se uzcelsim otru cie- toksnīti. Ziemu turki nelīdīs Azovas jūrā, bet pavasarī mēs atbrauksim šurp ar lielu floti… Paskaties, — jūras šaurumā pie Kerčas uzceļam cietoksni — un visa jūra mūsu… Būvējam jūras kuģus un — uz Melno jūru. (Pīpes kāts lidoja pa karti.) Te mēs jau esam īstā plašumā. Krimu iekarosim no jūras puses. Krima ir mūsu. Paliek vēl Bosfors un Dardaneļi. Ar karu vai ar labu — izlauzīsimies uz Vidusjūru. Ar zīdu un kviešiem tos tur apkrausim… Paskaties, kādas zemes — Venēcija, Roma… Bet še — skaties — Maskava, pa ūdensceļu aizvedīsim preces uz Caricinu, bet še, kur mēs pa sauszemi gājām uz Pan- šinu, izraksim kanālu līdz Donai… Taisnā ceļā — Maskava — Roma. Ko? Tad mēs būsim tirgotāji… Pēter Ivanovič, vai ieņemsim Azovu?

Padomājis Gordons atbildēja:

—   Labi nezinu… Es redzēju zaldātus… Daudzi ārkārtīgi dumji — viņi domā, ka var iet uzbrukumā bez kāpnēm. Daudziem sejās es redzēju nožēlu, pat izmisumu. Bet es sacīju: — Kas apsolīts, tas jādara, kas pieteikušies, visi ies, — bailuļus es likšu nošaut. — Blakus minot, viss ir gatavs — kāpnes, fašīnas, rokas bumbas. Lūgsim dievu, lai palīdz…

Pēteris nebij mierīgs. Vienos naktī pamodināja Meņši- kovu, un abi aizjāja uz kazaku nometni. Tur bij klusu. Kazaki bezrūpīgi gulēja uz saviem vezumiem. Sagaidīja atamans ar skūtu galvu, platu seju, šaudīgām acīm. Nosēdināja Pēteri uz sedliem pie ugunskura, pats apsēdās pēc turku paražas. Kazaki sadrūzmējās apkārt. Atnesa kaltētas zivis, degvīnu. Sākās sarunas — drosmīgas, zobgalīgas. Acīm redzami kazaki ne paša velna nebaidījās. Iz- spraukušies pie ugunskura, kas apgaismoja izaicinošās sejas ar melnām bārdām, runāja zobgalīgi:

—  Pats tas spēks, pats cilvēces zieds ir kazaki… Bet ko Maskavā zin par mums? Ka mēs esot laupītāji. Ko vēl ne!… Atsūta mums vojevodu, tas tad laupa vairāk par visiem… Tas ir labi, valdniek, ka atnāci pie mums. Paskaties uz mums labāk. Vai mēs izskatāmies pēc sliktiem cilvēkiem? Kazaki ir ērgli! Ho-ho… Mūs vajag saudzēt…

Kad austrumi iezaļojās, pa nometni atskanēja neskani saucieni. Pār zemes vaļņiem sāka rāpties pāri kazaku simti un kā kaķi noslēpās tumšajā laukā cietokšņa piekrastes vaļņu pusē. Citi sakāpa liellaivās. Stiepa virves ar āķiem galā, vieglas kāpnes. Nometne nedzirdami kļuva tukša.

Plašajā debess klajā bālēja zvaigznes. Vezumnieku gaiļi sāka dziedāt. Agrīna rīta vējiņš vēsoja plecus. Ziemeļos nozibsnīja uguns, norībēja lielgabals. Tur ģenerāļa Gordona Butirkas un Tambovas pulki devās uzbrukumā.

Valnī uzrāpties izdevās tikai butirkiešiem un tambovie- šiem. Pakaļejošie strēļi izdzirda neprātīgu slaktiņu, tērauda šķindoņu, — nobijās un sagula nodedzinātās priekšpilsētas ķiršu dārzos. Kazaki neprātīgi bruka virsū no upes puses, bet kāpnes izrādījās par īsām, turki no vaļņiem gāza virsū akmeņus, lēja vārošu darvu. Neko nepanākuši, kazaki atgriezās nometnē. Uzbrukums bija atsists.

Kad uzlēca saule, pie cietokšņa mūriem ieraudzīja daudz līķu. Iešūpojuši turki svieda krievus no vaļņa lejā, līķi novēlās grāvī. Vairāk kā pusotra tūkstoša bij dabūjuši galu. Ierakumos zaldāti bēdājās:

—  Vakar vēl mēs ar Vaņušku smējāmies — lūk, tagad viņu tur putni knābā …

—  Ko mēs te lienam pie turkiem… Ko tikai te neesam pieredzējuši…

—  Vai tad mēs varam karot… Apkaus visus…

—  Tikai ģenerāļi vieni paši atgriezīsies Maskavā…

Golovina teltī pie cara sapulcējās ģenerāļi. Gordons bij

noskumis un kluss. Leforts sapīcis apspieda žāvas, acis neskatījās. Golovinam reizi pa reizei nošļuka galva ar izkritušos seju. Tikai caram līdz atnākušais Meņšikovs varonīgi spieda roku sānos, — galva ar lupatu apsieta, zobens atkal asinīs; viņš bij uz vaļņa.,. Viņam, velnam, pat nāve nevarēja piekļūt,,.

Pēteris sēdēja, nikni izstiepies. Ģenerāļi stāvēja kājās.

—   Nu? — viņš ievaicājās. — Ko teiksiet, ģenerāļu kungi? (Leforts slepus paspieda Gordona elkoni. Golovins bezcerībā paplātīja plaukstas.) Galīgi apkaunojāt sevi? Ko tad nu darīsim — izbeigsim aplenkumu?

Viņi klusēja. Pēteris nagiem klabināja galdā, vaigs raustījās. Meņšikovs piegāja pie galda, acis nekautrīgas… Pastiepa roku.

—   Pēter Aleksejevič, atļauj… Man pēc sava stāvokļa neklātos še runāt… Bet, tā kā es pats biju uz vaļņa… Protams, vienu agu nodūru ar zobenu… Pastāstīšu par viņu paražām… Uz vienu turku vajag rēķināt piecus mūsu zaldātus. Taisni bail, cik tie ir traki… Aga man jau zobenā uzdurts, bet, nolādētais, aiz niknuma kviec kā vepris, zobiem ķer tēraudu. Arī ieroči viņiem labāki par mūsējiem: jatagāni kā bārdas naži — tu viņu ar zobenu vai āvu, — viņš tev trīs reizes nopļaus galvu… Kamēr mēs sienu neizlauzīsim — turki nav pārspējami. Sienas vajag lauzt. Bet zaldātiem garo ieroču vietā — rokas bumbas un kazaku zobenus …

Aleksaška saraustīja uzacis, braši atgāja atpakaļ ēnā. Gordons sacīja:

—   Jaunais cilvēks mums ļoti labi paskaidroja… Bet vaļņus izlauzt iespējams tikai ar mīnām, tātad jātaisa pa- rakumi… Bet tas ir ļoti bīstams un ļoti gauss darbs…

—   Bet mums arī maize pie beigām, — Golovins teica. — Visi krājumi tiklab kā iztērēti.

—   Vai labāk neatlikt uz nākamo gadu? — Leforts domīgi ieminējās.

Atpakaļ atmeties, Pēteris stiklainām acīm skatījās savos nesenajos žūpubrāļos.

—   Velns lai parauj, ģenerāļi! — viņš ierēcās, tumši piesarkdams. — Pats vadīšu aplenkumu. Pats. So pašu nakti iesākt pārākumu. Maize lai būtu… Kārt likšu… No rītdienas iesāksies karš… Aleksaška, ieved inženierus!

Teltī ienāca novecojies un izblīdis Francis Timmerma- nis un garš, kaulains jauns cilvēks gudru, atklātu seju, ārzemnieks Ādams Veide.

—   Inženieru kungi, — Pēteris ar plaukstām izgludināja karti, pievilka sveci tuvāk. —• Septembrī jāuzspridzina valnis… Aplūkojiet, padomājiet… Parakumam došu mēnesi laika…

Viņš piecēlās, pie sveces aizsmēķēja pīpi un izgāja no telts — skatīties zvaigznēs. Aleksaška kaut ko čukstēja viņam aiz pleca. Ģenerāļi palika teltī tāpat stāvam, Boin Bar Diera savādās izturēšanās apmulsināti.

Aplenkums turpinājās. Neizdevušās uzbrukuma sadrošināti, turki tagad nelika mieru ne dienu, ne nakti, izjauca uzcelto, ielauzās tranšejās. Tatāru jātnieki putekļu mākoņos jādelēja gar pašu nometni. Laupīja vezumus. Daudz kazaku dabūja galu sadursmēs ar tiem. Krievu armija saplaka. Pietrūka te šā, te atkal tā. No Melnās jūras uznāca negaisa mākoņi, — Maskavas ļaudis tādus negaisus vēl nebij piedzīvojuši: zibeņi šķīlās liesmainiem stabiem, no pērkona grāvieniem dunēja zeme, lietus straumes līdz malām pieplūdināja tranšejas un pārākumā ejas. Pēc negaisiem negaidīti piezagās rudens ar aukstām un pelēkām dienām. Siltas drēbes armijai nebij sagādātas. Izcēlās slimības. Bet strēļu pulkos sākās sačukstēšanās… Un katru dienu atdziestošā jūras klajā parādījās jaunas buras: turkiem nāca un nāca klāt jauni pastiprinājumi.

Leforts vairākkārt mēģināja pierunāt Pēteri pārtraukt aplenkšanu. Bet Pētera griba bij it kā pārakmeņojusies. Viņš bij kļuvis bargs, ass. Tā novājējis, ka zaļie svārki mugurā kūļājās kā mietā uzmaukti. Jokus pavisam atmetis. Kņazu-pāvestu, kas ieradās nometnē piedzēries, iekaustīja ar lāpstas kātu.

Neviens nebij varējis iedomāties, ka iespējams strādāt ar tādu neatlaidību, kā to prasīja Pēteris. Bet izrādījās, ka tomēr iespējams. Septembra vidū inženieris Ādains Veide paziņoja, ka paracies jau zem paša bastiona un ka strādnieki alā dzirdot kaut kādu troksni: vai tikai turki tur neraka kontrmīnu? — Tad viss pasākums pagalam. Pēteris ar sveces galu līda pārākumā un arī dzirdēja troksni. Nosprieda nevilcināties un uzspridzināt kaut vienu pašu mīnu. Novietoja astoņdesmit trīs pudus pulvera. Izdeva karaspēkam pavēli gatavoties triecienam. Trim lielgabala šāvieniem pavēstīja zaldātiem un strādniekiem. Pēteris aizdedzināja auklu un skrēja prom tālāk nometnē — viņam pakaļ Aleksaška un Varenojs Madamkins. Turki metās prom no vaļņiem aiz iekšējiem apcietinājumiem. Iestājās neparasts klusums. Tikai vārnas ķērca, Donai pāri laizdamās. Piepeši pie cietokšņa vaļņa zeme uzburba, atskanēja smaga dārdoņa, no sašķīdušā burbuļa ieplezda- rnies uzšāvās uguns, dūmu, zemes, akmeņu un baļķu stabs, bet acumirkli vēlāk tas viss sāka gāzties krievu ierakumos. Sagriezās svelošs viesulis. Šņākdami degoši baļķi atlidoja līdz pat nometnes vidum. Trīs soļus no Pētera Varenojs Madamkins pakrita ar sadragātu galvaskausu. Ap pusotra simta zaldātu un strēļu, divus pulkvežus un vienu apakšpulkvedi tā nosita vai ievainoja. Karaspēku pārņēma neaprakstāmas šausmas. Kad putekļi izklīda, ieraudzīja cietokšņa neaizskartos vaļņus un uz tiem turkus, kas smējās kā traki.

Pēterim tuvoties baidījās. Viņš pats uzrakstīja pavēli (šķībi un greizi, izlaizdams burtus un tinti izšļakstīdams), ka ne vēlāk par šī mēneša beigām jānotiek vispārējam triecienam no ūdens un no sauszemes. Pabeidza divus veselus palikušos minu parakumus. Karaspēkam pavēlēja izsūdzēt grēkus un pieņemt vakarēdienu. Un visi sāka gatavoties nāvei.

Allaž tagad redzēja Pēteri pinkainā zirdziņā apjājam nometni. Zāle kūļāja viņa novājējušās kājas. Ausīm pārmaukta lietos nobrūnējusi voiloka trijstūrene. Pastāvīgi aiz viņa jāšus — Meņšikovs ar divām jostai aizbāztām pistolēm un Aleksejs Brovkins ar tālskati un šauteni. Cilvēki slēpās ierakumos: ne tik vien kā pretrunas vārdu nedrīkst teikt, bet ieraudzīs saskumušu purnu, — tūliņ pieķersies šie trīs velni, pasauks unteroficieri un — uz tiesāšanu. Par mazāko nieku — pātaga. Vairākus strēļus, kas bij runājušies savā starpā, ka «atdzinuši šurp, lai ar krievu gaļu pabarotu turku vārnas», Pēteris pats dauzīja sejā un pavēlēja pakārt starp vezumiem pie uzslietām ilksīm.

Naktī uz divdesmit piekto augustu Pēteris pārcēlās uz salu pie Jakova Dolgorukija, lai no šejienes sekotu kaujas gaitai. Visās nometnēs karaspēks negulēja. Pulku priesteri sēdēja pie ugunskuriem, — tā bij pavēlēts, — visur slaistījās unteroficieru ūsas. Vārgā gaismiņā pulki izgāja kaujas laukā. Atskanēja divi sprādzieni. Drūmas liesmas uz acumirkli apgaismoja minaretus, cietokšņus, uzkalnus, upi… cilvēku sejas, šausmās ieplestās acis… Krievi gāja uzbrukumā…

Butirkas pulks ielauzās pa izgrauto robu, cīnījās iekšējos aizžogojumos, viņus šķaidīja rokas bumbas.

Preobraženskieši un semjonOvieši piebrauca laivās, pieslēja kāpnes un rāpās uz vaļņiem. Turki viņus caururba bultām, dūra piķiem. Cilvēki simtiem vēlās no kāpnēm. Nikni kā zvēri rāpās, visnekrietnākajām lamām aizelsdamies. Uzrāpās. Pats Murtaza-pašā ar necilvēciski kaucošiem janičāriem metās turpu cirsties zobeniem…

Pārējie pulki piegāja pie vaļņiem, kliedza un skraidīja, bet trūka niknuma mirt. Nerāpās augšā. Strēļi atkal negāja tālāk par valni. Tad Gordons pavēlēja sist bungas, lai atkāptos. No butirkiešiem tikai puse izkļuva dzīva atpakaļ pa vaļņa caurumu. Rotaļnieki cīnījās jau vairāk kā stundu, atspiezdami Murtazu-pašā, ielauzās šaurajās ieliņās, kur no apdegušajām drupām uz viņiem lidoja bultas, bumbas, akmeņi. Bet neviens nenāca palīgā. Pēteris uz salas trakoja, dzina vēstnešus, lai griež atpakaļ, lai sviež karaspēku atkal uz vaļņiem. Leforts zelta bruņās un spal- votā cepurē, turkiem atņemtu karogu turēdams, lēkšoja pa sajukušajiem pulkiem. Golovins kā akls dauzīja cilvēkus ar salauzta pīķa galu… Gordons viens pats uz vaļņa bultu un ložu lietū sauca aizsmacis… Karaspēks aizgāja līdz grāvim un kāpās atpakaļ. Daudzi, šautenes vai pīķus nometuši, apsēdās zemē un aizklāja sejas. — Nogaliniet, ja gribat, mēs neiesim, mēs nevaram… — Atkal bungas vēstija atkāpšanos.

Noklusa viss tiklab cietoksnī, kā nometnēs. Uz kritušo gubām salaidās putni. Pēc trim dienām naktī izbeidza aplenkumu. Ugunis neiekurinājuši, klusiņām aizjūdza lielgabalus un devās prom pa Donas kreiso krastu: priekšgalā vezumi, aiz tiem karaspēka paliekas, nopakaļ divi Gordona pulki… Nocietinātajos torņos atstāja trīs tūkstošus zaldātu un kazaku.

Pret rīta pusi no jūras atauļoja viesulis. Dona kļuva melna un piepūtās… Mēģināja pārcelties Krimas pusē, — noslīcināja daudz ratu un cilvēku. Virzījās tālāk pa to pašu Nogajas krastu, tatāru acu priekšā. Gordonam nemitīgi nācās atsist viņu uzbrukumus: apgrieza lielgabalus, novietojās četrstūros un zalvēm atgaiņājās. Tomēr, naktī nomaldījies, Svērta zaldātu pulks ar pulkvedi un karogiem aizgāja bojā no tatāru zobeniem, — dzīvos aizveda gūstā.

Aiz Cerkaskas tatāri atlaidās. Tagad gāja pa neapdzīvotu kailu stepi. Grauza pēdējos sausiņus. Nebij ar ko uzkurt uguni, nekur nevarēja paglābties 110 nakts aukstuma. Vāliem savilkās pāri rudens mākoņi. Sāka pūst ziemeļu vējš, klājās salna. Zeme apledoja. Sāka snigt

sniegs, savērpās puteņi. Basām kājām, vasaras svārciņos zaldāti vilkās pa mirušiem, nobaltojušiem līdzenumiem. Kas pakrita — necēlās vairs. No rītiem daudzus atstāja guļam turpat nometnē. Putenī gaudodami, karaspēkam pakaļ vilkās vilku bari.

Pēc trim nedēļām aizsniedza Valujeku, — pāri palikusies bij tikai trešā daļa armijas. No šejienes Pēteris ar tuvīnajiem aizbrauca pa priekšu uz Tulu, uz Ļeva Kirilo- viča ieroču fabriku. Caram pakaļ veda divus sagūstītus turkus un atņemto karogu. Vēl ceļā Pēteris aizrakstīja kņazam-cēzaram: «Min her kenich … Pēc atgriešanās no neieņemtās Azo- vas ģenerāļu kungu konsilijā uzdots man nākamam karam taisīt kuģus, galistas, galeras un citus kuģus. Tādos darbos no šī laika atrādīsimies nepārtraukti. Bet par šejieni paziņoju, ka mūsu valdnieka tēvs — visusvētais Jaņikits, Prešpurgas un visas Jauzas arhibīskaps un visas Jauzas un visas Kukujas patriarhs ar visiem saviem kalpiem, paldies dievam, labā veselībā. Pēteris.» Tik neslaveni nobeidzās pirmais Azovas karagājiens.

SEPTĪTĀ NODAĻA

1

Pagāja divi gadi. Kas agrāk klaigāja, — tagad iekoda mēlē, kas smējās, — turēja muti ciet. Lielas un briesmīgas lietas bij notikušās pa šo laiku. Vakareiropas sērga neatturami spiedās iekšā krievu snaudulīgajā dzīvē. Jo dziļākas tajā vērsās plaisas, platākas plētās spraugas starp nesamierināmiem spēkiem.

Bajāri un muižnieki, garīdzniecība un strēļi baidījās pārmaiņu (jauni darbi, jauni cilvēki), ienīda visu jauninājumu trauksmi un nežēlību… «Pasaule vairs nav pasaule, bet krogs, visu lauž, visus gumda … Vienkāršs tir- gonītis tiek pie varas… Nedzīvo vairs, bet traucas… Cars atdevis valsti valdīt netikļiem-kukuļņēmējiem bez dievbijā- šanas… Bezdibenī mēs veļamies…»

Bet tie, vienkāršā dzimuma, veiklie, kas kāroja pārmaiņu, kas kā apmāti tiecās uz Eiropu, lai kaut graudiņu iepazītu no tiem zelta putekļiem, kuros tinās rietumu zemes, — tie sprieda, ka neesot vīlušies jaunajā carā: viņš izrādījās taisni tāds cilvēks, kādu bij gaidījuši. No Azo- vas nelaimes un kauna Kukujas uzdzīvotājs ar reizi bij ticis par vīru, neveiksme nežēlīgiem dzelžiem iemāva to. Pat paši tuvīnākie nepazina vairs — pavisam cits cilvēks: nikns, stūrgalvīgs, darbīgs.

Pēc Azovas neieņemšanas viņš tikai parādījās Maskavā, kur visi ņirgājās: — Sak, tā tev nebij vis nekāda Kožuhovas spēle, — tūliņ aizbrauca uz Voroņežu. Turp no visas Krievijas sāka dzīt strādniekus un amatniekus. Pa rudens ceļiem vilkās vezumi. Mežos gar Voroņežu un Donu cirvji salīgoja simtgadīgus ozolus. Cēla kuģu būvētavas, noliktavas, barakas. Divus kuģus, trīs galeras un četrus branderus iesāka būvēt uz stāpeļiem. Ziema iegadījās stipri auksta. Trūka visa kā. Cilvēki simtiem aizgāja bojā. Ne sapnī nebij pieredzējuši tādu verdzību, aizbēgušos ķēra ciet, iekala dzelžos. Puteņa vējš šūpoja karātavās sasalušos līķus. Trakgalvji aizdedzināja mežus apkārt Voroņe- žai. Vezumu braucēji zemnieki apkāva konvoja zaldātus, izlaupījuši, kas iespējams, aizbēga, kur pagadijās… Sādžās sakropļojās, cirta nost pirkstus, lai tikai nebūtu jāiet uz Voroņežu. Pretī atspērās visa Krievija, — patiešām, antikrista laiki bij pienākuši: nepietika vēl agrāko nastu, verdzības un klaušu, tagad vilka uz jaunu, nesaprotamu darbu. Lādējās muižnieki, maksādami naudu kuģu būvei, vaidēja, skatīdamies neapsētos laukus un tukšās klētis. Pavisam nemierā čukstējās garīdzniecība, melnā un baltā: vara acīm redzami slīdēja viņai no rokām laukā un pārvirzījās pie ārzemniekiem un dažādiem jaunatrastiem vienkāršā dzimuma vazaņķiem…

Smagi iesākās jaunais gadu simtenis. Un tomēr pret pavasari jaunā flote bij gatava. No Holandes izrakstīti inženieri un pulku komandieri. Panšinā un Čerkaskā ierīkotas lielas pārtikas glabātavas. Karaspēks papildināts. Maijā Pēteris ar jauno galeru «Prinkipiums» flotes priekšgalā atkal parādījās pie Azovas. No jūras un sauszemes apsēsti, turki pretojās izmisuši, atsita visus uzbrukumus. Kad bij iztērēta visa maize un viss pulveris, padevās uz žēlastību. Trīs tūkstoši janičāru ar beju Hasanu Arasla- novu pameta izpostīto Azovu.

Vispirmā kārtā tā bij uzvara pār savējiem: Kukuja uzveica Maskavu. Tūliņ nosūtīja lielīgas vēstules Venēcijas dodžam, ķeizaram Leopoldam un prūšu karalim. Pie uzbrauktuves Akmeņu tiltā pār Maskavas upi ar Andreja Andrejeviča Viniusa gādību uzcēla portu jeb triumfa vārtus.

Virs tiem starp karogiem un ieročiem divgaivains ērglis, zem tā paraksts:

«Dievs ar mums, neviens nav pret mums. Un nekad nebūs.»

Jumtu šiem vārtiem turēja Herkuls un Marss, trīs asu augsti zeltīti vīri. Zem tiem — koka, izkrāsoti — Azovas pašā važās un tatāru murza tāpat važās, apakšā paraksts:

«Agrāk stepē mēs uzbrukām bramanīgi, tagad no Maskavas tikko bēgšus paglābāmies.»

Abējās pusēs vārtiem uz lieliem audekliem uzgleznotas bildes: jūras dievs Neptūns ar parakstu: «Arī es apsveicu ar Azovas ieņemšanu un jums padodos…» Otrā redzams, kā krievi kauj tatārus. «Ak, Azovu mēs pazaudējām un tāpēc nelaimē kritām…»

Septembra beigās cilvēki kā melns padebesis sadrūzmē- jās krastos un uz jumtiem: no Zamoskvorečjes pār tiltu un caur portu nāca Azovas armija. Vispirmais sešjūgā brauca kņazs-pāvests ar šķēpu un vairogu. Aiz viņa dziedātāji, stabulnieki, punduri, rakstveži, bajāri, karaspēks. Tālāk veda Leforta četrpadsmit krāšņi izgreznotus zirgus. Pats viņš bruņās, kājās stāvēdams, Azovas plānu rokās, zeltītās cara kamanās brauca pa gāli. Atkal bajāri, rakstveži, karaspēks, matroži, jaunie viceadmirāļi Lima un de Lozjērs. Ar lielu greznumu, dārdinātāju-bundzinieku apriņķots, grieķiskos kara ratos brauca zemais, uzpūtīgais bajārs Seins ar vairāk platumā kā garumā padevušos seju, ģcnerālisimuss, pacelts šajā činā pirms otrā Azovas gājiena, lai aizbāztu mutes bajāriem. Aiz tā pa zemi vilka sešpadsmit turku karogus. Veda sagūstīto tatāru milzi Alatiku, — viņš miedza šķībās acis pret pūli, nikni ņirgdams zobus, — viņu mēdīja. Aiz Preobraženskas pulka četrjūga ratos veda karātavas, zem tām cilpu kaklā stāvēja nodevējs Jakobs Jansens, divi bendes, katrs savos sānos, knaibīja to spīdzināšanas kniebavām un vēcināja pātagas. Nāca inženieri, kuģu būves meistari, namdari, kalēji. Pēc strēļiem ģenerālis Gordons jāšus, tālāk — sagūstītie turki baltās drēbēs. Astoņi sirmi zirgi vilka zeltītus ratus kuģa izskatā. Pa priekšu tiem gāja Pēteris jūrnieka svārkā, voi- loka trijstūreni ar strausa spalvu galvā. Ļaudis pabrīnījās par viņa apaļo seju un garo augumu — garāku par cilvēka stāvu, un daudzi krustīdamies atminējās šausmīgos un noslēpumainos stāstus par šo caru.

Karaspēks izgāja Maskavai cauri uz Preobražensku. Drīz vien nāca pavēle sapulcēties tur bajāriem uz sēdi.

Lielajā Domē, kur pretēji visām paražām piedalījās ārzemnieki, ģenerāļi, admirāļi un inženieri, Pēteris teica vīrišķīgā balsī bajāriem:

— Tā kā tagad mums tuvu skrien Fortūna, kura tik tuvu dienvidiem nekad nav bijusi, — laimīgs, kas sagrābj viņu aiz matiem. Tāpēc nospriediet, bajāri: izpostīto un izdedzināto Azovu no jauna uzbūvēt un nometināt tur prāvu karaspēku, bet netālu no turienes, kur manis aizsākts cietoksnis Taganroga, šo cietoksni izbūvēt un arī apgādāt iedzīvotājiem… Un vēl vajadzīgs, — jo mums izdevīgāk karot pa jūru nekā pa sauszemi, — uzbūvēt jūras karavānu ar četrdesmit vai vairāk kuģiem… Kuģus taisīt pavisam gatavus, ar lielgabaliem, sīkiem ieročiem, kā pienākas karā. Un taisīt viņus tā: patriarham un klosteriem 110 astoņiem tūkstošiem zemnieku sētu — kuģi. Bajāriem 1111 visu pakāpju kroņa kalpotājiem no desmit tūkstošiem zemnieku sētu — kuģi. Tirgotājiem un tirgotāju simtam, melnajiem simtiem un priekšpilsētām uztaisīt divpadsmit lielus kuģus. Un tādēļ bajāriem un garīdzniekiem, un kalpotājiem, un tirgotājiem sastādit kumpānijas jeb sabiedrības un būt tādām kumpānijām pavisam trīsdesmit piecām ,..

Bajāri tā arī nosprieda, lai gan daudziem acis spiedās no pieres laukā un kažoki norasoja sviedriem. Kumpānijas nodibināt pavēlēja līdz decembrim, piedraudot ar dzimt- zemes, muižu un sētu norakstīšanu valdniekam. Katrai kumpānijai bez krievu namdariem un zāģētājiem jātur uz sava rēķina ārzemju meistari, tulki, labi kalēji, viens griezējs, viens labs galdnieks, viens krāsotājs un ārsts ar aptieku.

Un tālāk Pēteris pavēlēja . sagatavot sevišķu nodokli Volgas—Donas kanāla rakšanai un uzsākt rakšanu bez kavēšanās. Noplātīja rokas un nodokli bez pretrunas sagatavoja. Grūta bajāriem bij tāda steiga, bet viņi redzēja — strīdies vai nestrīdies, Pēterim viss jau iepriekš nolemts. No troņa nerunā, bet asi bļauj, viņa skūtie ģenerāļi tikai parūkas noskurina… Ai, cik bargi! Ap Preobražensku — kara nometne, — taures, bungas, zaldātu dziesmas. Un iznāca tā, ka bajāru Dome še svīst tikai senās kārtības labad, — nupat, nupat cars sāks rīkoties tāpat bez viņas.

Patiešām, drīz atgadījās svarīga lieta ne pēc bajāru lēmuma, bet vienkārši: valdnieka personīgās kancelejas rakstvedis un kņazs-pāvests uzrakstīja un aizsūtīja ar zaldātiem cara ukazu piecdesmit Maskavas labākajiem muižniekiem, lai sataisās braukt uz ārzemēm — mācīties matemātiku, fortifikāciju, kuģu būvēšanu un citas zinības (bez kurām, paldies dievam, bij nodzīvojuši no pat Volodimera svētā laikiem). Daudzos Maskavas namos sākās gaudošana, bet neuzdrošinājās lūgt pavēles atcelšanu vai atrunāties ar nespēju. Jaunos cilvēkus savāca, nosvētīja, atvadījās no tiem kā uz miršanu. Katram deva līdzi zaldātu, kas apkalpotu un atrakstītu, un aizbrauca viņi pavasara šķīdonī uz sveši tālajām skaistajām zemēm.

Viens no šiem galdziņiem bij Trojekurova znots Pēteris Andrejevičs Tolstojs. Tas bij gatavs uz visu, lai tikai izpirktu savu vainu par piedalīšanos strēļu dumpī.

2

Azovas ieņemšana bij ārkārtīgi vieglprātīgs un bīstams darbs: krievi sacēla karu ar visu lielo turku valsti. Bet spēka tikko, tikko pietika tikt galā ar vienu pašu cietok- snīti, un Pēteris ar saviem ģenerāļiem, pie Azovas kaudamies, to ļoti labi saprata. No agrākās aušības kā pie Kožuhovas ne drusciņa vairs nebij palikusi pāri. Ne prātā vairs nenāca jauni iekarojumi, domāja tikai par to, kā pirmajā laikā pašiem paglābties, ja turki sāks uzbrukt Krievijai no jūras un sauszemes.

Bij jāmeklē sabiedrotie, vislielākā steigā jāuzlabo un jāapbruņo armija un flote, no augšas līdz apakšai jāpārkārto sarūsējusī valsts mašīna pēc jauna, eiropeiska veida un jāsadabū nauda, nauda, nauda …

Visu to tikai Eiropa varēja dot. Uz turieni bij jāsūta cilvēki, un jāsūta tā, lai tur arī dotu. Uzdevums sarežģīts, neatliekams, steidzams. Pēteris (un tuvīnie) izšķīra to tīri aziātiskā viltībā: ar vislielāko greznumu sarīkot lielo sūtniecību un līdzi tai braukt arī pašam — kā maskarādē pārģērbtam par Preobraženskas pulka uradņiku Pēteri Mi- hailovu. Iznāktu tā: — Sak, jūs turējāt mūs par apsīkstē- jušiem barbariem, bet mēs, lai gan cari un tā tālāk un turku uzvarētāji pie Azovas, bet nebūt neesam lepni, esam vienkārši un žigli, un kūtruma mums varbūt vēl mazāk nekā jums pašiem, — gulēt varam uz grīdas, ēdam ar zemniekiem no vienas bļodas, un tikai vienīgās rūpes mums — izkliest mūsu tumsību un muļķību, pamācīties no jums, mūsu labdari…

Protams, aprēķins bij pareizs: ja aizvestu Eiropā meitieti ar zivs asti, pat tad tā neizbrīnītu… Atcerējās, ka arī Pētera brāli godināja kā dievu… Bet šis te, — veselu asi garš skaistulis, krampju sarautu seju, spļauj uz visu carisko augsimanību aiz tieksmes uz tirdzniecību un zinībām… Tas ir neticami un brīnišķi.

Par lielajiem pilnvarotajiem sūtņiem izvēlēja Lefortu, Sibīrijas pavaldoni Fjodoru Aleksejeviču Golovinu, asa prāta cilvēku un valodu pratēju, un domes rakstvedi Pro- kofiju Vozņicinu. Tiem līdzi divdesmit Maskavas muižnieku un trīsdesmit pieci volontieri, starp tiem — Aleksaška Meņšikovs un Pēteris.

Aizbraukšanu aizkavēja negaidīts un nepatīkams gadījums: atklāja Donas kazaku sazvērestību, par vadoni izrādījās pulkvedis Ciklers, tas pats, kas, Pēterim Troicā piemītot, pirmais aizveda pie viņa strēļu pulku. Pēteris nekad nevarēja aizmirst, ka Ciklers bijis viens no uzticamākajiem Sofijas kalpiem, un ietiepīgi neticēja tā pieglaimošanai. Pēc Azovas ieņemšanas viņš aizsūtīja Cikleru būvēt Taganrogas cietoksni, — godkārīgajam vīram tā bij tikpat kā trimda. Taganrogā viņš atrada piespiedu darba uzbudinātos kazakus, — viņu stepju brīvība noslāpa zem cara dzelzs dūres, — un tur, ar reizi sadumpojies, Ciklers sāka runāt kazakiem:

— Valstī patlaban lielas nekārtības aiz tā, ka valdnieks aizbrauc pār jūru un kā lielo sūtni sūta mūsu ienaidnieku, nolādēto ārzemnieku Lefortu, un šai sūtniecībai līdzi aizved daudz naudas… Cars ir stūrgalvīgs, nevienu negrib klausīt, dzīvo nepieklājīgās izpriecās, ar visiem apietas netaisni un varmācīgi un tikai velti izšķiež naudu… Naktīm viens pats iet pie vācietes, viegli iespējams uzglūnēt viņam un ar nazi nogalināt. Bet, ja nokaus viņu, jums, kazakiem, būs brīve, dariet tā, kā darīja Steņka Razins… Bet, ja izdarīsiet tā, par caru izvēlējiet kauc mani: es stāvu par veco ticību un vienkāršos zema dzimuma ļaudis mīlu.

Kazaki uz to kliedza: — Paļauj tikai laiku, kad valdnieks aizbrauks pie vāciešiem, — mēs darīsim tāpat kā Steņka Razins!… — Strēļu piecdesmitnieks Jeļizarovs, zirgus nežēlodams, atlēkšoja uz Maskavu un paziņoja par šo sazvērestību. Izmeklēšana atklāja, ka ar Cikleru sakaros bij Maskavas muižnieki Sokovņins un Puškins, kas sazinājās ar Novodevičjes klosteri. Pēteris pats spīdzināja Cikleru, un tas šausmīgās sāpēs un nāves bailēs pastāstīja daudz ko jaunu par Sofijas un Ivana Mihailoviča

Miloslavska (pirms trim gadiem miruša) agrākajiem slepkavnieciskajiem nodomiem. Atkal no bērnības laikiem pacēlās Miloslavska briesmīgā ēna, atdzīvojās nenožņaugtā, ienīstā senatne …

Donas klosterī uzlauza Miloslavska dzimtas kapenes, izvilka zārku ar Ivana Miloslavska pīš|iem, iekrāva vienkāršās ragavās, un divpadsmit kuprainas garpurna cūkas, kviekdamas aiz pātagu cirtieniem, aizvilka zārku pa mēslu peļķēm cauri visai Maskavai uz Preobražensku. Ļaudis bariem gāja pakaļ, — nezinādami, smieties vai kliegt aiz bailēm.

Zaldātu priekšpilsētas laukumā Preobraženskā ieraudzīja zaldātu četrstūri ar musketēm priekšā. Dārdēja bungas. Vidū — paaugstinājums ar bluķi, aiz tā ģenerāļi un Pēteris jāšus, trijstūru cepurē, melnā jepančā. Roka viņam raustīja iemauktus, pieradušais zirgs stāvēja rāmi, — no kāpšļa izšļukusī kāja spārdījās, baltā seja raucās sāņus, it kā smieklā atpakaļ atmesta. Bet viņš nesmējās. Zārku atvēra. Tur pussatrūdējušā brokātā ziloja galvaskauss un sairušās plaukstas ar pirkstiem. Piejājis Pēteris nospļāvās uz Ivana Mihailoviča pīšļiem. Zārku pavilka zem dēļu paaugstinājuma. Pieveda spīdzināšanā samocītos Cikleru, Sokovņinu, Puškinu un trīs strēļu uradņikus. Kņazs-pāvests, pagalam piedzēries, nolasīja spriedumu…

Cikleru pirmo aiz matiem uzvilka pa stāvām kāpnēm paaugstinājumā. Noplēsa drēbes, kailu atgāza uz bluķa. Bende, asi atelsdamies, nocirta viņam labo roku, tad kreiso, — bij dzirdams, kā tās nokrita uz dēļiem. Ciklers sāka kūļāties kājām — uzklupa, izstiepa tās, nocirta abas kājas līdz rumpim. Viņš iebļāvās. Bendes pacēla pār paaugstinājumu viņa auguma palieku ar savēlušos bārdu, nosvieda uz bluķa, nocirta galvu. Asinis pa paaugstinājuma šķirbām tecēja Miloslavska zārkā…

3

Valsts vadīšanu atstāja bajāriem ar Ļevu Kiriloviču, Strešņovu, Apraksinu, Trojekurovu, Borisu Goļicinu un rakstvedi Viniusu priekšgalā. Maskavu ar visām dumpinieku un laupītāju būšanām — Romodanovskim. Marta vidū lielā sūtniecība ar Pēteri Mihailovu izbrauca uz Kurzemi.

Pirmajā aprīlī Pēteris atrakstīja ar neredzamu tinti:

«Min her Vinius… Vakardien atbraucām Rigā, paldies dievam, labā veselībā, un sūtņa kungus še saņēma ar lielu godu. Iebraucot bij šāvieni no 24 lielgabaliem, kat pili iegāja un kat iznāca laukā. Daugavu atradām vēl ledus pārklātu, tāpēc kādu laiku jāpaliek šeit… Lūdzu, pasveicini visus pazīstamos… Arī turpmāk rakstīšu ar slepenu tinti, paturi virs uguns, tad varēs izlasīt… Bet izskata labad rakstīšu ar melnu tinti, kur būs vajadzīgs, tādus vārdus: «Lūdzu, pasveicini manu ģenerāļa kungu un palūdz, lai ir tik labs un nepamet manu mājeli…» Visu pārējo — ar slepenu tinti, jo šejienes ļautiņi aplam ziņkārīgi …»

Viniuss uz to atbildēja:

«Tā kā no lielā sūtņa kunga ar biedriem atnāca pirmais pasts, tajās stundās es iegāzos tādā kompānijā un uz sūtņa un drosmīgo kavalieru, bet vēl vairāk uz valdnieka veselībām tā sametām, ka Bakhs ar savu mazdēlu Ivašku Hmeļņicki plīsa aiz smiekliem. Ģenerāļi un pulkveži, un visi priekšniecības cilvēki, uradņiki un visi zaldāti sūta jūsu žēlastībai sveicinājumu. Pirmajā rotā bundzinieks Luka nomira. Moris Hanibals tagad, paldies dievam, dzīvo mierīgs, no važas atraisījām, mācās krieviski… Bet jūsu mājā visi veseli.»

Pēc nedēļas Maskavā pienāca otra vēstule:

«Her Vinius… šodien aizbraucu no šejienes uz Jelgavu… Bet dzīvojām mēs aiz upes, kur ledus izgāja pašā lieldienu dienā… Se mēs dzīvojām vergu kārtā un paēdām tikai no skatīšanās. Tirgotāju cilvēki še staigā man- teļos un šķietas aplam godīgi, bet ar mūsu kučieriem, kā sākām ragavas pārdot, par kapeiku rejas un zvērējās… Par zirgu ar ragavām dod desmit kapeikas. Un, ja pērc ko, — plēš trīskārtīgi.

Lūdzu, pasveicini manu ģenerāļa kungu un palūdz, lai ir tik labs un nepamet rnanu mājeli… (Tālāk viss ar neredzamu tinti.) Bet, kā braucām no Rīgas caur pilsētu uz pili, — zaldāti stāvēja uz vaļņiem, kuru nebij mazāk par divi tūkstoši… Pilsēta nocietināta ļoti, tikai nav vēl beiguši… Se aplam baidās un pilsētā un dažās vietās pat sargu pavadībā nelaiž, un pavisam nelaipni… Bet zemē liels bads — neraža.»

Un vēl pēc trim nedēļām:

«Šodien brauksim no šejienes pa jūru uz Kēnigsbergu… Se, Liepājā, redzēju brīnumu, ko pie mums sauca par meliem… Kādam cilvēkam aptiekā — salamandra burkā ar spirtu, kuru es izņēmu un turēju rokā. Vārdu pa vārdam tā, kā rakstu: salamandra ir zvērs — dzīvo ugunī… Kučierus visus no šejienes atlaidām mājās. Bet, kuri kučieri aizbēguši, — tos liec sameklēt un ar pātagu pamatīgi slānīt, vadājot pa tirgu, un naudu no viņiem piedzīt, lai citi turpmāk neblēžojas.»

4

Tikams vējš piepūta četras lielas, taisnas buras grot- un fokmastā un divas taisnas priekšējās — garā bugsprita galā… Tikko manāmi piezvēlies uz kreisajiem sāniem, kuģis «Georgs Svētais» slīdēja pa pavasarīgi saulaino pelēko jūru. Sur tur vēl rēgojās izčākstējuši ledus gabali putu ielokā. Milzīgajā torņveidīgajā pakaļgalā plīvoja Brandenburgas karogs. Kuģa klājs bija tīrs, nomazgāts, spīdēja nospodrinātais varš. Jautri viļņi skalojās ap ozolkoka Neptūnu, priekšgalā zem bugsprita sašķīzdami varavīksnes putekļos.

Pēteris, Aleksaška Meņšikovs, Aļoška Brovkins, Volkovs un vārgulīgais, apcirptais, lielgalvainais pops Bitka — visi, ģērbušies pelēkas vadmalas vācu drēbēs, diegu zeķēs un juhtādas kurpēs ar dzelzs sprādzēm, sēdēja uz darvotu virvju ripuļiem un smēķēja labu tabaku piebāztās pīpes.

Elkoņus uz augstu saceltiem ceļgaliem atspiedis, Pēteris runāja jautrs, labsirdīgs:

—  Brandenburgas kūrfirsts Fridrihs, pie kura patlaban braucam uz Kēnigsbergu, pašu cilvēks, — redzēsiet, kā uzņems… Mēs viņam esam ārkārtīgi vajadzīgi… Dzīvo vienās bailēs: no vienas puses viņu žņaudz zviedri, no otras — poļi… Mēs to visu jau esam uzzinājuši. Gribēs noslēgt ar mums kara savienību, — gan jūs redzēsiet, zēni.

Nu, par to mēs vēl padomāsim, — Aleksaška atteica.

Pēteris nospļāvās jūrā, noslaucīja pīpes kātu piedurknē.

—  Tā jau tā lieta, ka mums šī savienība nemaz nav vajadzīga. Prūsija ar turkiem nekaros. Bet, zēni, Kēnigsbergā neaušojieties, — galvas noraušu… Lai mums neceļas slikta slava.

Pops Bitka iebilda ar pārdzēruma piepūli;

—- Mūsu uzvešanās allaž pieklājīga, nemaz nav vajadzīgs draudēt.., Bet tādu amatu kā kūrfirsta neesam vēl dzirdējuši.

Aleksaška atbildēja;

—   Zemāks par karali, augstāks par hercogu, — iznāk kūrfirsts. Bet, sa-āprotams, zeme izpostīta, — jāiztiek viņam tikai ar maizi un kvasu.

Aļoška Brovkins klausījās, gaišās acis un bezūsaino muti atplētis… Pēteris iepūta viņam mutē dūmus. Aļoška sāka klepot. Pārējie iesmējās, sāka buksnīt viņam sānos… Aļoška teica:

—   Nu, lai gan, lai gan… Tomēr mazliet bail, — ka mēs ta ar reizi — pie viņiem.

Viņos, uz virvju ripuļiem niekojošos, ar izbrīnu noraudzījās vecais kapteinis, soms. Negribējās ticēt, ka viens no šiem jautrajiem puišiem ir Maskavas cars… Bet vai nu mazums brīnumlietu pasaulē…

Kreisajā pusē attālu slīdēja garām smilšainie krasti. Paretam parādījās kāda bura. Rietumos aiz apvāršņa aiz- slīda kuģis ar daudzām burām. Tā bij vikingu un Hanzas tirgotāju jūra, tagad — zviedru īpašums. Saule laidās norietā. «Georgs Svētais» palaida šotes vaļīgāk un ar vēju, viļņus klusi šļakstinādams, brauca uz garu smilšu sēkli, kas atdalīja no jūras aizsargāto Frišhafes līci. Izslējās Pilavas cietokšņa bāka un zemie forti, kas sargāja ieeju līcī. Piebrauca tuvāk, izšāva lielgabalu, izmeta enkuru. Kapteinis lūdza moskovitus vakariņās.

5

No rīta izkāpa krastā. Nekā sevišķa še nebij: smiltis un priedes. Pāra desmit zvejnieku kuģu, uz mietiņiem izžauti tikli. Zemas, vēju saēstas, nabadzīgas būdiņas, bet logiem aiz rūtīm — balti aizkariņi… (Pēteris atmaidzis atcerējās Anhenu.) Tīri noslaucītā durvju priekšā sievietes audekla cepurītēs mājas darbā, vīrieši ādas cepurēs — vētras cepurēs, noskūtām lūpām, bārda tikai pie paša kakla. Iet varbūt neveiklāk par mūsējiem, bet redzams, ka katram sava gaita, laipni, bez kādas mulsas.

Pēteris pavaicāja, kur viņiem te krogs. Nosēdās aiz tīriem ozola galdiem, pabrīnīdamies par tīrību un labo smaržu, sāka dzert alu. Se Pēteris uzrakstīja krieviski vēstuli kūrfirstam Fridriham, vēlēdamies to sastapt. Volkovs ar vienu zaldātu no cietokšņa aizveda to uz Kēnigsbergu.

Zvejnieki un zvejnieces stāvēja durvīs, skatījās pa logiem, Pēteris jautri pamirkšināja šiem labajiem ļautiņiem, prasija, kā kufo sauc, vai daudz zivju sazvejojuši, tad pieaicināja visus pie galda un pacienāja ar alu.

Ap pusdienas laiku pie kroga piebrauca zeltīta kariete ar strausu spalvām uz jumta, žigli izlēca nopūderētais, zilā zīdā ģērbies kamēr junkurs fon Princs un, izgrūstīdams zvejniekus un zvejnieces, nobijušos seju aizspraucās pie moskovitiem, kas dauzīja galdā alvas krūzes. Trīs soļus no galda noņēma cepuri platām malām un spalvām noslaucīja pār grīdu, pie tam atkāpās, atstiepa roku kā nēšus, salieca kāju.

—   Viņa gaišība, mans pavēlnieks, lielais Brandenburgas kūrfirsts Fridrihs ir laimīgs lūgt jūsu,.. (Te viņš sastostījās. Pēteris tam piedraudēja.) Lūdz augsto un sengaidīto viesi pārvietoties no šīs nabadzīgās būdas uz viņa stāvoklim piemērotām, jau sagatavotām pieklājīgām telpām

Aleksaška Meņšikovs acīm ieurbās zilajā kavalierī, — zem galda piebikstīja Aļoškam.

—   Palūk, — to sauc par politesu… Pirkstgalos vien stāv — tīrā bilde… Paskaties, parūka īsa, bet mums — līdz nabai… Ak tu, kuces dēls!…

Pēteris iesēdās pie fon Prinča karietē. Zēni brauca nopakaļ vienkāršos ratos. Pilsētas labākajā daļā Kneiphofā viesiem bij iekārtots tirgotāju nams. Kēnigsbergā iebrauca krēslā, riteņi sāka tarkšēt pa ielas tīro klāju. Ne sētu, ne stāvžogu — tīrais brīnums! Mājas ar priekšpusi cieši ielas malā, no zemes ar roku piesniedzami gari logi sīkām rūtiņām. Visur mīlīga gaisma. Durvis atvērtas. Cilvēki staigā bez bailēm… Gribējās prasīt, — bet vai tad jūs zagļu nemaz nebaidāties? Vai tad jums, patiešām, arī laupītāju nav?

Tirgotāju namā, kur apmetās, tāpat nekas nebij noglabāts, labas lietas atstātas gluži vaļējas. Tikai muļķis ne- aizstiepj prom. Aplūkodams gleznām bagātīgi izrotāto tumša ozolkoka ēdamistabu ar traukiem, briežu ragiem, klusu pateica Aleksaškam:

—   Pavēli visiem uz to visstingrāko, ja kāds te kauč nieciņu aiztiks, — pakāršu pie vārtiem,

—   Pareizi, min herc, man pašam arī jau sametās bail… Kamēr apradīs, likšu visiem aizšūt kabatas… Lai tikai dievs nedod, ka kāds dzērumā…

Fon Princs atkal ieradās ar karieti. Pēteris aizbrauca viņam līdzi uz pili…

Iegāja tajā pa slepeniem vārtiņiem caur dārzu, kur šļakstīja strūklaka un mauriņos melnojās krūmi, te bumbas, te gaiļa vai piramīdas veidā apcirpti. Fridrihs sagaidīja viesi dārzā pie stikla durvīm, pastiepa tam mežģīņu aprocēm apsegto pirkstu galiņus. Zīdainā parūka apņēma viņa pētījošo seju ar smailo degunu un lielo skūto pieri. Uz šķērsu krūtīm pārstieptās gaišzilās lentas laistījās briljantu zvaigznes.

— O, mans brāli, mans jaunais brāli! — viņš iesaucās franciski un to pašu atkārtoja vāciski. Pēteris kā dzērve skatījās viņā no augšas un nezināja, kā to saukt, — par brāli? Tas neatbilda viņa stāvoklim… Par tēvoci? Neveikli. Par gaišību vai kā citādi? Kā te lai uzmin — saņems vēl ļaunā …

Nepalaizdams viesa roku un atpakaļkāpdamies, kūrfirsts viņu pa paklāju ieveda nelielā istabā. Pēterim galva sāka griezties riņķī — it kā atdzīvojusies viena no viņa bērnības mīļākajām Preobraženskā uzkārtām bildēm. Uz jautri degošā kamīna marmora malas vēzekli šūpoja brīnum skaisti izstrādāts pulkstenis, ko greznoja debess izplatījums ar zvaigznēm un mēnesi. Trijžuburu svečturi ar spoguļiem pie sienām maigi apgaismoja tapešu gleznas, trauslus krēsliņus un soliņus un milzumu skaistu un pievilcīgu lietiņu, kuru uzdevumu grūti uzminēt. Ziedoši ābeļu un ķiršu zari augstos, ziepju burbuļu plānos kausos.

Kūrfirsts grozīja pirkstos tabakdozi, viņa asās acis bij labsirdīgi piemiegtas. Nosēdināja viesi pie uguns tik vieg- liņā zeltītā krēsliņā, ka Pēteris vairāk turējās uz kāju muskuļiem, baidīdamies salauzt šo lietiņu… Kūrfirsts savu vācu runu piebārstīja franču vārdiem. Beidzot ieminējās par kara savienību. Tad Pēteris sāka saprast. Kautrība viņam pamazām pārgāja. Holandiešu-vācu matrožu valodā paskaidroja, ka viņš še inkognito un par darīšanām nerunā, bet pēc nedēļas atbrauks lielie sūtņi — ar tiem tad arī jārunā par mieru.

Kūrfirsts sasita plaukstas. Bez trokšņa atvērās tas, ko Pēteris bij noturējis par logu, — spoguļa durtiņas, — un sulaiņi sarkanās livrejās ienesa dzērieniem un ēdamo apkrautu galdiņu. *

Pēterim zarnas aiz izsalkuma bij sarāvušās, — viņš tūliņ kļuva jautrāks. Bet ēdamā izrādījās tik maz kā izsmieklam: daži ripulīši desas, cepts putniņš-balodītis, pīrādziņš ar pastēti, salāti… Ar graciozu mājienu kūrfirsts aicināja viesi sēsties pie galda, aizbāza sastērķelētu servjeti aiz kamzoļa un, smalki pasmaidīdams, runāja:

—  Visa Eiropa ar sajūsmu seko jūsu augstības ieroču spožajām sekmēm cīņā pret kristīgo ienaidniekiem. Par nožēlošanu, esmu piespiests aplaudēt jums kā romietis no amfiteātra soliem. Mana nelaimīgā zeme ienaidnieku apsēsta — poļi un zviedri. Kamēr Saksijā, Polijā, Baltijas jūrā un Livonijā saimnieko šie laupītāji zviedri, tautām nav iespējams uzplaukt… Mans jaunais draugs, jūs drīz vien sapratīsiet, ka mūsu kopējs ienaidnieks, dieva uzsūtīts par mūsu grēkiem, nav turki, bet gan zviedri… Viņi ņem nodevas no katra kuģa Baltijas jūrā. Mēs visi strādājam, viņi kā lapsenes dzīvo laupīdami. Neciešam mēs vien, bet tāpat Holandes valstis un Anglija… Bet turki, turki! Tie ir stipri tikai tāpēc, ka tos atbalsta Francija — šis nepieēdināmais tirāns, kas uzurpatoriski izstiepj roku pēc Habsburgu Spānijas kroņa… Dārgais draugs, drīz jūs pieredzēsiet varenu koalīciju pret Franciju. Karalis Luijs Četrpadsmitais ir vecs, viņa slavenie maršali aizgājuši kapā, Francija pārmērīgu nodokļu izpostīta… Viņai vairs nebūs spēka palīdzēt turku sultānam… Starptautiskajā spēlē Turcijas kārts tiks kauta. Bet Zviedrija, o, tas ir tas visbīstamākais ienaidnieks Moskovijai aiz muguras.

Elkoņiem viegli pieskāries galdam, kūrfirsts plucināja ābeles ziediņu. Viņa ūdeņainās acis paplaiksnījās. Sveču apgaismotā skūtā seja bij velnišķīgi gudra.

Pēteris sajuta — vācietis viņu ievelk tīklos.

Izdzēra lielu glāzi vīna.

—  Es gribētu pie jūsu inženieriem pamācīties lielgabalu šaušanā…

—   Viss parks jūsu augstības rīcībā …

—   Danke…

—   Pamēģiniet malciņu šī mozelvīna …

—  Danke. Mums vēl par agri līst Eiropas putrā, — turki mums par lielu postu…

—  Tikai nerēķiniet uz Polijas pabalstu, mans jaunais draugs, tie tur dejo pēc zviedru stabules…

—   Mozelvīns, patiešām, ir labs…

—  Melnā jūra jums itin neko nedos tirdzniecības attīstībai… Turpretī dažas ostas Baltijas jūras krastā atvērs Krievijai neaprēķināmas bagatības.

Kūrfirsts košļāja ābeles ziedlapiņu, viņa tērauda skatiens ar neredzamu smīnu nosilda pār moskovita apmulsušo seju…

6

Visu nākamo nedēļu līdz sūtniecības atbraukšanai Pēteris pavadīja ārpus pilsētas, ar lielgabaliem mērķī šaudams. No galvenā artilērijas inženiera Steitnera fon Stern- felda viņš dabūja apliecību:

«…Pēteri Mihailova kungu atzīt un cienīt kā pilnīgi spējīgu bumbu mešanā, tāpat zinības teorijā, kā praktikā, kā uzmanīgu un veiklu mākslinieku šaušanā, un viņam, ņemot vērā viņa teicamās zināšanas, sniegt visu iespējamo atbalstu un patīkamu labvēlību…»

Lielie sūtņi iebrauca Kēnigsbergā tik grezni, kā tas vēl nekad un nekur citur nebij piedzīvots. Brauciena priekšgalā veda jājamos zirgus ar dārgiem apklājiem un segām, aiz tiem prūšu gvardi, pāži, kavalieri un bruņinieki. Apdullinoši dārdināja krievu taurinieki. Aiz tiem nāca trīsdesmit volontieru zaļos, sudraba izšūtos svārkos. Jāšus — sūtniecības locekļi aveņkrāsas svārkos ar zelta ģerboņiem uz krūtīm un muguras. Plašajā, visapkārt stiklotajā karietē brauca trīs sūtņi — Leforts, Golovins un Vozņicins — baltos atlasa kažokos ar sabuļādām, briljantu veidotiem divgalvainiem ērgļiem pie dūmeņveidīgām kažokādas cepurēm. Sēdēja viņi atgāzušies, nekustēdamies, kā elku tēli, zibinādami gredzenus pirkstos un spieķu galos. Aiz karietes — Maskavas muižnieki, mugurā savilkuši visu, kas tas dārgākais…

Kamēr notikās pieņemšana un sarunas ar kūrfirstu, Pēteris aizbrauca jahtā vizināties pa Frišhafu. Ko darīt te nebij: lai cik viltīgs kūrfirsts, — savienība ar Poliju vairāk vajadzīga nekā ar viņu. Pretēji agrākiem laikiem lielie sūtņi nestrīdējās par vārdu un burtu, izturējās laipni, tikai negribēja, ceļus locīdami, skūpstīt kūrfirstam roku, tāpēc, ka, sak, karalis viņš tomēr vēl nebij. Viņi lika priekšā nevis kara, bet draudzības savienību un neatkāpās no tā. Kūrfirsts mēģināja viņus locīt. Sūtņi teica, — labi, lai tad arī būtu kara savienība, bet tikai karot ar tām valstīm, kas atteiksies uzstāties pret Turciju. Bet tāds lēmums kūrfirstam nebij pieņemams, viņš aizbrauca uz jahtu pie

Pētera un norunaja tur visu nakti. Bet zeņķis tikai koš- ļaja netīros nagus, beidzot noteica:

— Jā, labi… Tikai papīru nerakstīsim… Ja tev, kūr- first, gadīsies vajadzība, palīdzēsim, lūk, še krusts… Tici?

Noslēgusi slepenu mutisku savienības līgumu (kuru tomēr nācās arī ar rakstu apstiprināt), lielā sūtniecība taisijās aizbraukt, bet nācās palikt Pilavā vēl trīs nedēļas aiz ārkārtīgi svarīgas ziņas: Polijā sākās jaunā karaļa vēlēšanas. Seimos un seimikos šļahtiči kāvās zobeniem un šāvās pistolēm, aizstāvēdami katrs savu kandidātu. To uzradās vairāk kā desmit cilvēku, bet galvenie un drošākie bij sakšu kūrfirsts Augusts un franču karaļa brālis princis Kontī.

Francūzis uz Polijas troņa — tas nozīmēja Polijas atkrišanu no savienības pret turkiem un karu ar Moskoviju. Tikai še, Eiropas krastā, Pēteris sāka saprast, ko nozīmē diplomātiskā spēle. No Pilavas viņš aizsūtīja vēstnesi Viniusam ar pavēli aizrakstīt poļiem tādu vēstuli, kas sabiedētu franču prinča partiju. Maskavā sacerēja kardinālam — Gņezdinas primātam adresētu rakstu. Tajā bij teikts: «…Ja poļu valstī par karali nāktu francūzis, tad ne tikvien savienība pret svētā krusta ienaidnieku, bet arī mūžīgais miers ar Poliju tiktu stipri apdraudēts… Tālabad mēs, lielais valdnieks, turēdams pret jūsu valdniekiem, poļu karaļiem, pastāvīgu draudzību, tāpat pret paniem, radu un Reču Pospolitu, tādu karali no franču un turku puses nevēlamies…» Rakstu pastiprināja sabuļādām un zelta naudu. No Parīzes arī bij atsūtīts zelts. Nabadzīgie poļi par karaļiem izvēlēja Augustu un Kontī. Sākās jukas. Pani apbruņoja saimi un zemniekus, izpostīja cits citam ciemus, nodedzināja miestus. Pēteris uztraukumā rakstīja uz Maskavu, lai sūta karaspēku uz leišu robežām Augus- tnm palīgā. Bet Augusts pats ar divpadsmit tūkstošu vīru lielu karaspēku ieradās Polijā — sēsties tronī. Franču partija bij sakauta. Pani izklīda pa savām pilīm, sīkie šļahtiči — pa krogiem. Eiropā tika zināms, ka princis Kontī, tikai līdz Buloņai aizbraucis, paraustījis plecus un atgriezies pie savām izpriecām. Karalis Augusts nozvērējās krievu rezidentam Varšavā, ka būs uz vienu roku ar Pēteri.

Lielais notikums nobeidzās labvēlīgi. Sūtņi ar Pēteri un volontieriem atstāja Pilavu.

Pēteris ar pasta zirgiem sūtniecībai pa priekšu neapstādamies brauca caur Berlīni, Brandenburgu, Halberštati. Iegriezās tikai slavenajās dzelzs fabrikās pie Ilzenburgas. Se Pēterim parādīja čuguna izlaišanu no domeņu krāsns, dzelzs vārīšanu podos, šauteņu stobru izgatavošanu no plānām plāksnēm, apvirpošanu un urbšanu ūdens ratu grieztos darbgaldos. Strādāja cunftes meistari un zeļļi savās smēdēs un darbnīcās. Visu pagatavoto sanesa Ilzenburgas pilī: šautenes, pistoles, zobenus, atslēgas, pakavus. Pēteris sarunāja divus labus meistarus, lai brauc uz Maskavu, bet cunfte tos neatlaida.

Brauca pa ābelēm un bumbierēm apstādītiem ceļiem, neviens no iedzīvotājiem šos augļus nezaga. Visapkārt ozolu birzis, četrstūraini labības lauki, aiz mūra sētām dārzi un starp zaļiem kokiem kārniņu jumti, baložu mājiņas. Norās skaistas treknas govis, krastos laistās upītes, simtgadīgi ozoli, ūdensdzirnavas. Pēc katrām nobrauktām divi trīs verstīm — pilsētiņa, — no ķieģeļiem celta baznīca ar smailu torni, akmeņiem bruģēts laukums ar mūra aku, rātūža augstais jumts, klusas, tīras mājas, alus pārdotavas jocīgā kroga izkārtne, bārddziņa vara bļoda virs durvīm. Laipni smaidoši ļaudis adītās cepurītēs, īsos kamzoļos, baltās zeķēs… Vecā, labā Vācija …

Siltā jūlija vakarā Pēteris un Aleksaška priekšējā gu- ļamkarietē iebrauca Kopenburgas miestiņā pie Hanoveras. Rēja suņi, gaisma no logiem apspīda ceļu, mājās sēdās pie galdiem vakariņas ēst. Kāds cilvēks priekšautā parādījās traktiera apgaismotajās durvīs zem izkārtnes «Pie zelta sivēna» un kaut ko uzsauca kučierim. Tas apturēja nokusušos zirgus, atgriezās pret Pēteri:

—  Jūsu gaišība, traktiernieks nokāvis cūku, un šodien viņam desiņas ar pildījumu… Labāku mājvietu neatradīsiet …

Pēteris ar Meņšikovu izkāpa no karietes un izlocīja kājas.

—   Ko domā, Aleksaška, vai arī mēs kādreiz ierīkosim sev tādu dzīvi?

—   Nezinu, min herc, — katrā ziņā tik drīz vēl ne…

—   Tīkama dzīve… Paklausies, arī suņi te rej bez kāda niknuma… Paradīze… Prātā nāk Maskava, — nodedzināt gribētos to…

—   Tīrā kūts, tas taisnība…

—   Sēž uz savas senatnes, — dibeni ietrūdējuši… Tūkstoš gados zeini art nav iemācījušies… Kāpēc tas tā? Kūrfirsts Fridrihs ir gudrs cilvēks, — uz Baltijas jūru mums jāizlaužas, — tā tā lieta… Jaunu pilsētu tur vajadzētu uzcelt — īstu paradīzi.., Paskaties, zvaigznes te spožākas kā pie mums…

—   Bet pie mums, min herc, visapkārt visu tūliņ piegānītu …

—   Pagaidi tikai, Aleksaška, pārbraukšu — visu veco garu Maskavai izdzīšu…

—   Tikai tā vien iespējams…

Iegāja traktierī. Virs lielā pavarda un pie ozola sijas zem griestiem karājās šķiņķi un desas, degošu žagaru liesmās spīdēja vara trauki. Traktiernieks zemu klanījās, smaidīdams ar visu kastroļa sarkano seju. Paprasīja alu un tikko apsēdās uzkost, kad ienāca kavalieris.

Tas bija ģērbies augstā, konusveidīgā cepurē platām malām un vadmalas mētelī, kas skāra piešus. Pamāja traktierniekam, lai tas iet prom, palēcās, cepuri priekšā turēdams, sāka klanīties, ar zobenu mēteli pakaļā augšup paceldams un pa virtuvi lidodams. Mutes ieplētuši, Pēteris un Aleksaška skatījās viņā. Kavalieris teica mīkstā izloksnē:

—  Viņas gaišība Hanoveras kūrfirste Sofija ar meitu Sofiju-Sarloti, Brandenburgas kūrfirsti, un dēlu, kroņprinci Georgu-Ludvigu, visaugstāko Anglijas troņmantnieku, un Celsas hercogu, tāpat ar viņas gaišības galma dāmām un kavalieriem, — atstājuši Hanoveru, steidzas pretī jūsu cara augstībai vienīgā nolūkā atalgot sevi par ceļa grūtībām un naktsguļas neērtībām — iepazīt neikdienišķo un slaveno Maskavas caru …

Kopenšteins — tā sauca kavalieri — lūdza Pēteri ierasties vakariņās: kūrfirste ar meitu nesēdīsies pie galda, viesi gaidīdamas… Pēteris no visa sacītā saprata tikai pusi un tā pārbijās, ka tikko neizmuka uz ielas…

—  Nevaru, — viņš teica stostīdamies, — ārkārtīgi steidzos… Un laiks patlaban arī jau vēls. No Holandes at- pakaļbraukdams, varbūt tad …

Kopenšteina platmale un mētelis atkal sāka lidot pa virtuvi. Nemaz neapmulsis, viņš nelikās mierā. Aleksaška pačukstēja krieviski:

—   No tā tu neatkratīsies… Labāk jau aizej uz kādu stundiņu, min herc, — vācieši viegli saņem ļaunā…

Aiz īgnuma Pēteris norāva kamzolim pogu. Apsolījās

tikai ar noteikumu, lai viņus ar Aleksašku ieved pa sētas durvīm, kur nav neviena cilvēka, lai pie galda ir tikai kūrfirste viena pati, — visjaunākā gadījumā vēl ar meitu. Uzmauca pār acīm noputējušo trijstūreni, žēli noskatījās desās virs pavarda.

Uz ielas gaidīja kariete.

8

Kūrfirste Sofija ar meitu Sofiju-Sarloti sēdēja pie klāta vakariņu galda pretī kamīnam, kas neglītuma pēc bij aizsegts ar ķīniešu audumu. Māte un meita vīrišķīgi pacieta visas neērtības viduslaiku pilī, ko šejienes muižnieks nodevis viņu rīcībā. Daži šālaika drapēriju gabali un paklāji tikko aizslēpa aplupušās ķieģeļu sienas, kur augstu zem spriešļiem droši vien mājoja pūces. īpašnieka steigā sameklētie, zīdu pārvilktie krēsliņi nolikti uz sarkanbārdainu bruņinieku zābakiem un bruņinieku ērzeļu pakaviem izmītā plākšņu klona. No visām pusēm vēdīja peļu un putekļu smaka. Dāmas nodrebēja, iedomādamās citreizējās, paldies dievam, uz visiem laikiem pagājušās rupjās paražas. Viņu acis atveldzēja uz sarūsējuša, savā laikā bruņu un vairogu uzkāršanai lietotā vadža pakārtā lielā glezna. Tā rādīja krāšņu pārpilnību: galdu ar veselu gubu jūras zivju un vēžu, kautu putnu saiņus, sakņaugus un augļus, šķēpu trāpītus meža kuiļus… Krāsas izstaroja saules spožumu…

Glezniecība, mūzika, dzeja, rosmīgā prāta rotaļa, kas tiecas uz visu izsmalcināto un graciozo, — lūk, vienīgais ātri paejošās dzīves cienīgais saturs — tā domāja māte un meita. Tās bij visizglītotākās sievietes Vācijā. Abas sarakstījās ar Leibnicu[9], kas bij teicis: — So sieviešu prāts ir tik ass, ka reizēm nākas kapitulēt viņu dziļdomīgajiem jautājumiem. — Atbalstīja mākslas un rakstniecību. So- fija-Sarlote nodibināja Berlīnē Zinātņu akadēmiju. Pirms dažām dienām kūrfirsts Fridrihs labsirdīgā asprātībā viņām vēstulē patēloja savus iespaidus no barbaru cara, kas ceļoja namdara maskā. — Kā redzams, Moskovija sāk mosties no aziātiskā miega. Ļoti svarīgi, lai viņas pirmie soļi būtu vērsti uz labdarīgu pusi. — Politiku māte un meita nemīlēja, Kopenburgā viņas atveda cēla ziņkāre.

Kalseniem pirkstiem kūrfirste Sofija sažņaudza krēsla eikoņbalstus. Viņa klausijās, — pa atvērto logu cauri nakts tumšā dārza lapotņu šalkai jaudās riteņu rīboņa. Nodrebēja pērļu pavedieni viņas baltajā, vaļa bārdas stīpām uzvilktajā parūkā, tik augstā, ka, pat rokas izslējusi, viņa neaizsniegtu tās virsotni. Kūrfirste bij vāja, pilnīgi krunkaina, izlūzušo apakšzobu spraugas vasku aizlipinātas, mežģīnes violetā tērpa izgriezumā aizslēpa to, kas vairs nespēja kairināt. Tikai viņas lielās, melnās acis mirdzēja žirgtā viltībā.

Sofija-Sarlote ar mātei līdzīgām tumšām, tikai rāmākām acīm bij skaista, cēla un balta. Gudra piere zem pie- pūderētas parūkas, mirdzoši pleci un gandrīz līdz pat galiem neapsegtas krūtis, plānas lūpas, spēcīgs zods… Mazliet uzliektais deguns lika uzmanīgi ielūkoties sejā, meklējot apslēpto vieglprātību.

—  Beidzot atbraukuši, — Sofija-Sarlote teica pieceldamās.

Māte pasteidzās viņai pa priekšu. Zīdu švīkstinādamas, abas piegāja pie loga biezā mūra dziļajā nišā. Pa dārza celiņu, rokām vēcinādamās, ātri soļoja gara ēna, pakaļ tai steidzās otra — mētelī, konusveidīgu cepuri, — vēl patālāk trešā.

—  Tas ir viņš, — kūrfirste teica, — mans dievs, tas jau tīrais milzis…

Durvis atvēra Kopenšteins.

—   Viņa cariskā augstība!

Parādījās lācīga kāja noputējušā kurpē un vilnas zeķē, — sāniski sagriezies, ienāca Pēteris. Ieraudzījis divas sveču apgaismotas dāmas, nomurmināja: — Guten Abend… — pacēla roku pie pieres, itin kā paberzēt, apmulsa pavisam un aizsedza seju ar plaukstu.

Kūrfirste Sofija piegāja trīs soļu attālumā, pirkstu galiņiem pacēla svārkus un gadiem nepiemēroti viegli pataisīja reveransu.

—  Jūsu cariskā augstība, labvakar…

Sofija-Sarlote, tāpat aizgājusi viņas vietā, kā gulbju

spārnu vēcienā atmeta skaistās rokas sāniski, pacēla kuplos lindrakus, pietupa.

—  Jūsu cariskā augstība piedos mums to saprotamo nepacietību, ar kādu mēs traucāmies sastapt jauno varoni, neskaitāmo tautu pavēlnieku un pirmo no krieviem, kas salauzis savu senču postošos aizspriedumus.

Atņēmis roku no sejas, Pēteris klanījās, izstiepās kā miels un noprata, ka izskatās bezgala smieklīgs, — nupat, nupat dāmas sāks apvainojoši smieties. Viņa apjukums bij ārkārtīgs, vācu vārdi izgaisuši atmiņā.

—   Ich katin nicht sprechen… Es nevaru runāt, — viņš murmināja nošļukušā balsī… Bet runāt arī nevajadzēja. Kūrfirste Sofija uzstādīja simts jautājumu, atbildes negaidīdama: par laiku, par ceļu, par Krieviju, par karu, par ceļa iespaidiem, pabāza roku viņa elkonī un veda pie salda. Apsēdās visi trīs — sejām pret drūmo zāli ar tumšajiem spriešļiem. Māte uzlika ceptu putniņu, meita ielēja vīnu. No sievietēm dvesmoja salda smarža. Vecīte, laipni runādama, kā māte sausiem pirkstiņiem pieskārās viņa rokai, vēl vienmēr krampjaini sarauktai dūrē, jo viņš ap- kaunejās savu nagu uz sniegbaltās galdsegas starp puķēm un kristāla traukiem. Sofija-Sarlote pacienāja viņu tikami laipni, paceldamās, lai pasniegtos pēc krūzes vai bļodas,— apgriezdamās ar pavedinošu smaidu:

—   Iebaudiet 110 šī te, jūsu augstība… Patiešām, tas ir vērts, lai jūs pamēģinātu…

Ja viņa nebijusi tik skaista un kaila, ja tā nešvīkstinā- iusi piesmaržotās drēbes — liktos gluži kā miesīga māsa. Arī balss viņām kā paša cilvēkiem. Pēteris vairs nebozās, sāka atbildēt uz jautājumiem. Kūrfirstes stāstīja viņam par slaveniem holandiešu un flāmu gleznotājiem, par lielajiem dramatiķiem franču galmā, par filozofiju un daiļumu. Par d^udz ko viņam nebij ne mazākās jēgas, viņš pārprašņāja, brīnījāš…

—   Maskavā —- zinātne, māksla! — viņš iesaucās, ar kāju zem galda pasperdams. — Es pats tās tikai še dabūju redzēt,,. Mūsu zemē tās nelaida, baidījās… Mūsu bajāri, muižnieki — lempīgie zemnieki — guļ, ēd un dievu lūdz… Mūsu žeme ir tumša. Jūs tur aiz bailēm vienu dienu nenodzīvotu. Sēžu te pie jums, un drausmīgi man atpakaļ atskatīties… Ap vienu pašu Maskavu — trīsdesmit tūkstoši laupītāju… Par mani runā, ka daudz asiņu izleju, bezparakstu burtnīcās sarakstījuši, ka pats spīdzinu …

Mute viņam savilkās greiza, vaigs noraustījās, izspiedušās acis uz mirkli kļuva glāžainas, it kā neredzētu savā priekšā galdu ar ēdieniem, bet asiņu pieskābušu bezlogu istabu Preobraženskas priekšpilsētā. Strauji sarāva kaklu un plecus, atvairīdams rēgus… Abas sievietes izbīļa ziņkārē vēroja pārmaiņas viņa sejā …

—   Tam jūs neticiet… Visvairāk es mīlu būvēt kuģus…

Galera «Prinkipiums» no mastiem līdz ķīlim, lūk,- šīm rokām uztaisīta (beidzot atvēra dūres, parādīja sacietējušās delnas) … Jūru es mīlu, un ļoti man tīkas laist krāsainus uguņus. Protu četrpadsmit amatus, bet vēl nepilnīgi, tāpēc atbraucu šurp… Bet, ka ļauns esmu, mīlu asinis, — tie ir meli… Es neesmu ļauns… Bet, lai padzīvo ar mūsējiem Maskavā, — katrs paliks traks… Krievijā itin viss jālauž — viss jāsāk no jauna… Pārlieku stūrgalvīgi mūsu ļaudis — dažam labam no pātagas cirtieniem miesa atlūp no kauliem… — Sastostījās, paskatījās sievietēm acīs un kā atvainodamies uzsmaidīja viņām. — Pie jums karalim būt ir ārkārtīgi patīkami… Bet man, māmiņ, — saķēra kūrfirsti Sofiju aiz rokas, — man vispirms pašam jāiemācās namdara amats.

Kūrfirstes bij gluži sajūsminātas. Neņēma ļaunā ne netīros nagus, ne to, ka viņš slaucīja rokas galdsegā, ēzdams skaļi čāpstināja, stāstīdams par Maskavas paražām, lietoja matrožu izteicienus, mirkšināja apaļo aci un izteiksmības labad mēģināja ar elkoni piebikstīt Sofijai-Sarlotei sānos.

Viss — pat viņa nojaužamā nežēlība un citu humānisma izpausmju bērnišķīgā nesapratne — viņām likās gan pa- drausmīgs, bet tomēr aizraujošs. No Pētera kā no spēcīga zvēra vēdīja pirmatnējs svaigums. (Vēlāk kūrfirste Sofija ierakstīja savā dienasgrāmatā: «Tas ir ļoti labs un reizē arī ļoti ļauns cilvēks. Tikumības ziņā viņš — vispilnīgākais savas zemes pārstāvis.»)

No putojošā vīna un tādu gudru un labu sieviešu tuvuma Pēteris salīksmojās. Sofija-Sarlote iekāroja stādīt viņam priekšā tēvoci, brāli un galma ļaudis. Pēteris sāka meklēties kabatā pīpi, ar mazo muti savādi smaidīdams, noteica: — Labi, lai iet… — Ienāca Celsas hercogs, saus- nējs vecis ar sirmu spāniešu bārdiņu, kādas tagad vairs nenēsāja, un uzgrieztām dēkaiņa un duelista ūsām, kroņprincis — gļēvs jauneklis šauru seju, melna samta uzvalkā; raibi un krāšņi tērptas dāmas un kavalieri, pļ^t- plecīgais skaistulis Aleksaška, freileņu apriņķots, — tas visur jutās kā savās mājās, — un sūtņi — Leforts un resnais Golovins, Sibīrijas pavaldonis. (Tie bij panākuši Ko- penburgā cara karieti un, dabūjuši zināt, kur Pēteris, lielās briesmās neēduši un nepārģērbušies steigušies uz pili.)

Pēteris apkampa hercogu, paceldams aiz padusēm, noskūpstīja uz vaiga nākamo Anglijas karali, roku kāsī sa- liecls, braši paklanījās galminiekiem. Dāmas pietupa reizē, kavalieri platmalēm rokā sāka lēkāt.

—   Aleksaška, aiztaisi durvis labi cietil — viņš teica krieviski. Pielēja vīna pokālu tepat kvartas lielumā, galvu pamezdams, pieaicināja tuvāko kavalieri un — atkal savādi pasmaidīdams:

—   Pēc krievu paražas no cara pasniegtā kausa atteikties nevar, — izdzert līdz dibenam visiem, tāpat kavalieriem, kā dāmām…

Vārdu sakot, sākās jautrība tāpat kā Kukujā. Ieradās itāliešu dziedātāji ar mandolīnām. Pēterim iegribējās dejot. Bet itālieši spēlēja pārāk maigi, stiepti. Viņš aizsūtīja Aleksašku uz traktieri pie vezumiem pēc saviem muzikantiem. Atnāca preobraženskiešu stabulnieki un taurinieki — visi aveņkrāsas kreklos, pa poda malu apgrieztiem matiem, — sastājās kā elku tēli pie sienas, sāka sist karotēm, šķīvjiem, pūst govju ragiem, koka stabulēm, vara dūdām … Zem viduslaiku sprieš|iem nekad vēl nebij skanējusi tāda velnišķīga mūzika. Pēteris ar kāju dauzīja līdzi, bolīja acis:

—   Griez, Aleksaška!

Meņšikovs saraustīja plecus, saraustīja uzacis, sataisīja nopietnu seju, dejoja, kājas no pirkstgaliem uz papēža piesizdams. Sofija iekāroja redzēt, kā dejo Pēteris. Viņš vārīgi satvēra vecīti ar pirkstiem, aizveda to gulbja gaitā. Bet nosēdinājis izvēlējās tādu paresnu, jaunāku un sāka izmest kājas līkumiem. Leforts uzņēmās kārtot dejas. So- fija-Sarlote uzaicināja resno Golovinu. No dārza atsteigusies volontieri paķēra dāmas un laidās pietupus dejā, kājas izmēzdami, trakulīgi pa tatāru paražai iespiegdamies. Brunči vērpās pa gaisu, parūkas izjuka. Nodanci- nāja vācietes slapjas. Un daudzi brīnījās, — kāpēc dāmām tik cietas ribas? Arī Pēteris apvaicājās par to Sofijai- Sarlotei. Kūrfirste sākumā nesaprata, bet tad atbildēja smiedamās, līdz kamēr asaras saskrēja acīs:

—   Tās nav ribas, bet mūsu korsetu atsperes un kaula stīpas.

9

Kopenburgā sūtniecība sadalījās. Lielie sūtņi pa apkārtceļu devās uz Amsterdamu. Pēteris ar nedaudziem volon- tieriem devās tieši uz Reinu, kur netālu no Ksantenas pilsētiņas uzkāpa uz kuģa un brauca lejup. Aiz Senkenšan- cas sākās ilgotā Holande. Nogriezās pa Reinas labās puses atzari un pie Forta ciema pa slūžām iebrauca grāvjos jeb kanālos.

Plakandibena laivu vilka divi dūkanbēri zirgi platiem krustiem, augstām sakām kaklā, — galvas cienīgi klanīdami, tie gāja pa smilšaino taku zālainajā krastā. Kanāls taisnā svītrā stiepās pa līdzenumu, kur kā kartes zīmējumā rindojās sakņu dārzi, ganības, puķu lauki un tīklo- jās grāvji un kanāli. Diena bij karsta, mazliet miglota. Lefkojas, hiacintes un narcises jau gandrīz pārziedējušas, šur tur to pēdējos ziedus nomelnojušās dobēs vēl grieza nost un salika kurvjos. Bet melni violetās, ugunssarkanās, raibās un zeltainās tulpes kā samta paklāji sedza zemi. Visur slinka vēja griezti dzirnavu spārni, muižas, ciemi, mājiņas ar stāviem kārniņu jumtiem, stārķu perēkļiem un zemu vītolu rindas gar grāvju malām. Zilajā dūmakā — pilsētu, baznīcu un torņu apveidi un dzirnavas, dzirnavas …

Laiva ar siena kravu virzījās pa grāvi gar sakņu dārziem. Gar muižas jumtiem izvirzījās bura un klusi slīda cauri tulpēm… Pie pelējuma nozaļojušām slūžām holandieši pūšļa platās biksēs, šaurkrūtainos kamzoļos un koka kurpēs (viņu laivas ar dārzeņiem stāvēja grāvī, kas aizsniedzās pret turieni, kur spīdēja aizmiglota saule) mierīgi kūpināja savas pīpes, gaidīdami, kad attaisīs slūžas.

Vietām laiva peldēja augstāk par laukiem un mājām. Lejā bij redzami augļi kokos, kas plēta zarus gar ķieģeļu mūri, uz virves izžauta veļa, pa tīru pagalma granti staigājoši pāvi. Ieraudzījuši šos putnus dzīvus, krievi tikai nobrīnījās vien. Kā sapnis nomodā izlikās šī zeme, ar apbrīnojamu darbu jūrai atkarota. Se cienīja un apčubināja to vismazāko zemes gabaliņu… Pavisam citādi kā pie mums tuksnesīgajā stepē!… Laivas priekšgalā māla pīpi smēķēdams, Pēteris teica saviem volontieriem:

— Pie mums Maskavā daža laba sēta ir plašāka … Bet paņemt slotu un noslaucīt pagalmu vai ļoti patīkamo un noderīgo dārzu iestādīt — ne prātā nevienam nenāk… Eka gāžas kopā, pat tad jūs, velni, nerāpsieties zemē no krāsns atstutēt, — es jūs pazīstu,.. Slinkums aiziet pa vējam pieklājīgā vietā, turpat pie sliekšņa, piegānāt.., Kāpēc tas tā? Dzīvojam tādā milzīgā plašumā un tomēr esam nabagi… Mums par lielām dusmām… Paraugie- ties, še zemi no jūras dibena dabūjuši laukā, katrs kociņš jāatved un jāiestāda. Un tomēr iekārtota īsta paradize…

Pa slūžām laiva no lielā kanāla iebrauca mazākos. Stūma nāragiem, pastāvīgi pagriežot ceļu smagi piekrautām liellaivām. Pret austrumiem plētās Holandes jūras Seiderseas piena pelēkais klajš. Arvien vairāk tur saradās buru. Arvien vairāk cilvēku redzēja visapkārt. Diena beidzās, tuvojās Amsterdamai. Kuģi, kuģi virs sārtotā jūras klāja. Masti, saulrieta gaismā kvēlojošās buras, baznīcu un ēku stāvie jumti… Sarkani mākoņi, kā no jūras izcēlušies kalni, bet gaisma drīz apdzisa, tie pārklājās pelniem. Līdzenumā iedegās ugunis, slīdēja pa kanāliem.

Vakariņas paēst izkāpa krastā, tīkami apgaismotā traktierī. Dzēra džinu un angļu alu. No šejienes Pēteris visus volontierus līdz ar tulkiem un saiņiem aizsūtīja uz Amsterdamu, pats ar Meņšikovu, Aļošku Brovkinu un popu Bitku iesēdās laiviņā un brauca tālāk garām galvaspilsētai) uz Sārdamas ciemu.

Par visu vairāk viņam dega redzēt šo jau bērnībā iemīļoto vietu. Par to bija stāstījis vecais draugs kalējs Harits Kists (kad būvēja rotaļnieku kuģus pie Perejaslavas ezera). Pastrādājis Kists toreiz atgriezās dzimtenē, bet no Sārdamas atbrauca (uz Arhangeļsku, pēc tam uz Voroņežu) citi kalēji un kuģu namdari un stāstīja: — Ja kur būvē kuģus, Pēter Aleksejevič, tad tas ir Sārdamā: viegli, ātri ejoši, izturīgi — tie ir kuģi pār visiem kuģiem.

Kilometru desmit pret ziemeļiem no Amsterdamas, Sārdamas, Kogas, Ost-Zanenas, Vest-Zanenas, Zandikas ciemos bij ne mazāk kā kādas piecdesmit kuģu būvētavas. Strādāja tajās dienu un nakti tik strauji, ka kuģis tika gatavs kādās piecās sešās nedēļās. Visapkārt — daudz iabriku un rūpnīcu, vējdzirnavu spēka dzenamu, kas izgatavoja būvētavām visu vajadzīgo: virpotās da|as, naglas, krampjus, virves, buras, sīkos rīkus. Sajās privātajās būvētavās taisīja vidēja lieluma kuģus tirdzniecībai un valzivju zvejai, — kara un lielos tirdzniecības kuģus koloniju braucieniem taisīja Amsterdamā divās admiralitātes būvētavās.

Visu nakti no laivas, kas brauca pa šauro un dziļo jūras līci, krastos redzēja ugunis degam, dzirdēja cirvju klaudzēšanu, baļķu čīkstoņu, dzelzs šķindoņu. Ugunskuru gaismā varēja redzēt špangoutu ribas, kuģu pakaļgalus uz stāpeļiem, koka mašīnas režģus, kas ar blokiem cēla augšā dēļu saiņus un smagus baļķus. Ložņāja laivas ar aizdegtiem lukturiem. Skanēja aizsmakušas balsis. Smaržoja priežu skaidas, darva, upes drēgnums.., Četri plecīgi holandieši čīkstināja airus, garas nokaru pīpes sūkdami.

Nakts vidū iegriezās krogā atpūsties. Airētāji pārmainījās. Rīts atausa mikls un pelēks. Alājas, dzirnavas, laivas, garās barakas — viss, kas naktī izskatījās tik milzīgi liels, tagad bij kā pieplacis zili norasojušiem krastiem. Sēru vītoli noliekušies līdz miglotajiem ūdeņiem. Bet kur tad tā slavenā Sārdama?

—   Sārdama ir, lūk, tur, — viens no airētājiem atteica, pamādams ar galvu pret nelieliem koka un nomelnojušu ķieģeļu namiņiem ar stāviem jumtiem un lēzenu priekšpusi. Gluži kā pa ielu laiva pa duļķaino kanālu slīdēja tiem garām. Ciemā sāka celties kājās, šur tur pavardā jau kurējās uguns. Sievietes mazgāja kvadrātveidīgus logus ar sīkām, aiz vecuma varavīkšņainām rūtiņām. Izšķiebtām durvīm nospodrināja vara tverckļus un krampjus. Gailis dziedāja šķūņa velēnu jumta virsotnē. Kļuva aizvien gaišāks, ūdens kanālā kūpēja. Šķērsu pāri tam uz auklām izžauta veļa — milzīgi platas bikses, audekla krekli, vilnas zeķes. Pa apakšu cauri braucot, bij jāpieliecas.

Nogriezās šķērsgrāvī gar sapuvušiem pāļiem, vistu kūtiņām, šķūņiem ar tur pielipinātām mazmājiņām, garām dobumainiem vītoliem. Grāvis izbeidzās nelielā jomā, tās vidū laivā sēdēja cilvēks adītā cepurītē, galvu plecos ierāvis, — makšķerēja zušus. Ieskatījies Pēteris uzlēca kājās, iesaucās:

—   Tu tas esi, Harit I<ist, kalēj?

Cilvēks izvilka makšķeri, tikai tad paskatījās un acīm redzami pabrīnījās, lai gan bij aukstasinīgs: piebraucējā laivā stāvēja jauneklis, ģērbies kā holandiešu strādnieks — laķētā cepurē, sarkanā kamzolī, audekla biksēs… Bet citu tādu seju viņš nezināja — valdonīgu, atklātu, neprātīgām acīm… Harits Kists nobijās — Maskavas cars miglainā rītā, vienkāršā laivā izbrauca no grāvja. Harits Kists sa- mirkšināja iesarkanās skropstas, — patiešām, cars, un atsaucās:-

—   Ei, tas tu esi, Pīter?

—   Labdien…

—   Labdien, Pīter…

Harits Kists cietiem pirkstiem uzmanīgi paspieda viņa roku. Ieraudzīja Aleksašku.

—      Ei, tas tu esi, jaunekli?,., Tāpēc es skatos, gluži (ādi kā viņi… Tas tikai ir jauki, ka jūs atbraucāt uz Holandi…

—   Uz visu ziemu, Kist, pastrādāt kuģu būvētavā… Šodien pat aizskriesim nopirkt strumentus…

—   Pie Jakoba Oma atraitnes var dabūt nopirkt labus instrumentus un pie tam lēti, — gan es parunāšu ar to…

—  Jau Maskavā domāju, ka es apmetīšos pie tevis…

—   Pie manis būs neērti, Pīter, es esmu nabaga cilvēks, — mājiņa pavisam slikta…

—   Nu, algu man būvētavā arī droši vien nekādu lielo nemaksās…

—   Ei, tu vēl vienmēr tāpat uz jokiem, Pīter…

—   Nē, tagad mums joki nav prātā. Divos gados flote jāuzbūvē, no mu]ķiem jākļūst par gudriem! Tā ka valstī baltroču vairāk nebūtu.

—   Labu lietu esi nodomājis, Pīter.

Piebrauca zāļainajam krastam, kur stāvēja koka name- lis ar ieplakušu kārniņu jumtu, diviem logiem un piebūvi. No garā, līdzenā dūmeņa dūmi cēlās zem vecās kļavas zariem. Pie izšķiebtajām durvīm ar aizrestotu logu virs palodas tīrs paklājiņš, kur nolikt koka kurpes, jo mājās Holandē staigāja zeķēs. No sliekšņa piebraucējos skatījās kalsnēja vecene, rokas zem tīrā priekšauta saņēmusi. Kad Harits Kists, nomezdams airus zālē, uzsauca: — Ei, šie te no Moskovijas pie mums, — viņa cienīgi nolieca stērķelēto ausaino cepurīti.

Pēterim ļoti iepatikās dzīvoklis, viņš apmetās istabā ar diviem logiem, nelielu tumšu piebūvīti ar gultu (sev un Aleksaškam) un bēniņiem (Aļoškam ar Bitku), uz kurieni no istabas varēja nokļūt pa pieliekamām kāpnēm. Tajā pašā dienā viņš no Jakoba Oma atraitnes nopirka labus instrumentus un, ķerrā vezdams tos uz māju, sastapa namdari Rensenu, kas vienu ziemu bija nostrādājis pie viņa Voroņežā. Resnais, labsirdīgais Rensens apstājās, paplēta muti un piepeši nobāla: šis jauneklis aiz ķerras ar pakausī atbīdītu laķētu cepuri Rensenam atgādināja kaut ko briesmīgu — sirdī iesmeldza … Atmiņā parādījās — skrejošs sniegs, blāzma un puteņa šūpotie krievu strādnieku līķi…

—   Labdien, Rensen, — Pēteris nolaida zemē ķerru, ar piedurkni noslaucīja nosvīdušo seju un sniedza roku. — Nu jā, tas esmu es… Kā klājas? No Voroņežas tev nevajadzēja vis bēgt,,. Bet es no pirmdienas sākšu strādāt Lingsta Roges būvētavā … Tu tikai neizpļāpā, pielūko… Se es esmu Pēteris Mihailovs. — Un atkal tā kā Voroiiežas blāzma atsplda viņa izspiedušajās, urbjošajās acīs.

10

«Min her kenig… Kuri navigatori pēc jūsu pavēles atsūtīti mācīties, — visi sadalīti pa dažādām vietām… Ivans Golovins, Pļeščejevs, Krapotkins, Vasilijs Volkovs, Vereščagins, Aleksandrs Meņšikovs, Aleksejs Brovkins, katru dienu piedzēries pops Bitka, pie kuriem arī es piemājoju, izvietoti — citi Sārdamā, citi Ostindijas darbnīcās pie kuģu būves… Aleksandrs Kikins, StepansVasiļjevs — mastus taisīt; krāsotājs Jakims un sūtniecības rakstvedis Krivosihins — visādas ūdens dzirnavas; Borisovs, Uva- rovs — laivas taisīt; Lukins un Kobiļins — blokus taisīt; Konšins, Skvorcovs, Peteļins, Muhanovs un Siņavins — aizgāja dažādās vietās uz kuģiem par matrožiem; Arčilovs aizbrauca uz Hāgu mācīties bombardēšanu… Bet galdziņi, kas pirms mums atsūtīti šurp, tikai iemācījušies ar kompasu apieties, gribēja braukt uz Maskavu, iedomājušies, ka tas jau viss… Bet mēs viņu nodomu pārmainījām, pavēlējām viņiem iet Ostades būvētavā par vienkāršiem strādniekiem — vēl arī ar muti pa … st.

Jakobs Brisa kungs atbraucis šurp un nodeva jūsu vis- gaišības vēstuli. Parādīja brūces, kas vēl lidz šai dienai nav sadzijušas, žēlojās, ka dabūjis tās jūsu visgaišības dzīrēs… Zvērs! Vai vēl ilgi tu domā cilvēkus dedzināt? Un jau arī še ievainotie no jums atbraukuši. Pārtrauc pazīšanos ar Ivašku Hmeļņicki… Viņa dēļ dabūs pa purnu … Pīters…»

«Tavā vēstulē, kungs, man rakstītā, ka es pazīstos ar Ivašku Hmeļņicki, un tas, kungs, nav taisnība… Jakobs pie jums aizbrauca taisni no Maskavas piedzēries un to izsacīja savā dullumā… Nemaz laika man nav ar Ivašku pazīties, — vienmēr lamāšanā un nīšanā, vienmēr asiņos mazgājamies… Jums iznāk vaļas diezgan pazīties ar Ivašku, bet mums nav vaļas… Kā es tev rakstīju, kungs, — atkal tās pašas zagļu bandas astoņi cilvēki noķerti, un tie zagļi no ārpilsētu tirgotājiem, no miesniekiem, no ormaņiem un no bajāru ļaudīm — Pelruška Se- lezeņs un Mitjka Pičuga, un Popugajs, un Kuska Zaika, un muižnieka dēls Miška Tirtovs… Slēptuve un laupīto mantu noliktava viņiem bij aiz Tveras vārtiem… Bet par Brisu vai tiem citiem, kas vēl atbrauks žēloties par mani, — tad tie visi dzēruma dullumā… Padevīgi sveicinu. Fetka Romodanovskis…»

«…Min her kenig… Man mana valdnieka vēstule atdota, kurā rakstits par ārzemnieku Tomasu Fadenbrahtu,— kā viņam uz priekšu tirgoties ar tabaku? Par to jau ziemā izlaists ukazs, ka pirmo gadu lai tirgojas sev, otru gadu — arī sev ar nodokļiem, trešo gadu nolikt solīšanā: kas vairāk sola, tam arī atdot… Par daudz brīnos — vai tad jūsu valdnieka bajāri paši nevarēja padomāt, bet, liekas, ka visas lietas iet nolaidīgi… Jūsu valdnieka vajadzībām še iepirkts 15 000 šauteņu un vēl 10 000 apsūtītas, tāpat likts pagatavot jūsu vajadzībām 8 haubices un 14 vienradžus. Par dzelzs meistariem še daudz reižu runāja, bet sameklēt vēl nevaram, labie šepat turas cieši, bet sliktu mums nevajag… Lūdzu, pasveicini manu ģenerāļa kungu un palūdz, lai ir tik labs un nepamet manu mājeli… (Tālāk ar neredzamu tinti.) Bet ziņas še ir tādas: franču karalis Brestā sataisa lielu floti, bet, uz kurieni, neviens to nezin… Vakar dabūta vēsts no Vīnes, ka Hišpanijas karalis nomiris… Bet, kas pēc viņa nāves būs, — par to jūsu žēlastība pati zini[10]…

Tāpat raksti par lielajiem lietiem, kas pie mums tagad. Un par to brīnāmies, ka ap jums tādās pilīs Maskavā tādi dubļi… Bet mēs še zemāk par ūdeni dzīvojam — un tomēr sauss… Pīters..

Pēc Pētera pavēles dienasgrāmatu rakstīdams, Vasilijs Volkovs atzīmēja:

«Amsterdamā redzēju sieviešu kārtas bērnu, pusotra gada, viscaur spalvaina un resna vareni, ģīmis šķērsām pusotra cetorkšņa, — atvesta bij tirgū. Turpat redzēju ziloni, kas spēlēja minuvetus, taurēja turciski, šāva ar mus- ketonu un parādīja simpātiju sunim, kas dzīvo ar to kopā, — aplam brīnišķīgi un pārbrīnišķīgi..,

Redzēju cilvēka galvu, no koka iztaisītu, — runā! Uzvelk kā pulksteni, bet, ko tu runā, arī šitā galva runā. Redzēju divus koka zirgus uz riteņa, — uzsēžas tiem mugurā un ātri brauc, kur patīkas, pa ielām… Redzēju stiklu, caur kuru var izkausēt sudrabu un svinu, ar to pašu iededzināja koku zem ūdens, ūdens bij pirkstu četru dziļš, — ūdens sāka vārīties un koku sadedzināja…

Redzēju pie daktera anatomiju: visas iekšas izņemtas laukā par sevi — cilvēka sirds, plaušas, nieres, un kā nierēs rodas akmens. Dzīsla, pie kuras plauša dzīvo, tīri kā veca lupata. Dzīslas, kas smadzenēs dzīvo, — kā diedziņi… Ļoti pārbrīnišķīgi…

Amsterdamas pilsēta stāv pie jūras zemās vietās, pa visām ielām izvilkti kanāli, tik lieli, ka kuģus var ievadīt; pa kanālu malām ielas platas — divām karietēm blakus dažās vietās var braukt. Abās pusēs lieli koki pie kanāla un viņu starpās — lukturi. Pa visām ielām lukturi, un katru nakti katram pret savu māju tā lampa jāaizdedzina. Pieminētās ielās — plezīrs jeb pastaigāšanās liela.

Tirgotāji še dzīvo tik bagāti, ka tie Eiropā skaitās pārāki par visiem, un tauta ar tirdzniecību nodarbojas un ļoti bagāta. Tā ģērbjas kā nekur citur. Birža, kas visa taisīta no balta akmens un iekšpusē visa izgriezta ale- bastrā, — ļoti pārbrīnišķīgi… Grīda iztaisīta kā šaha galds, un katrs tirgotājs stāv uz sava kvadrāta… Un tā te katru dienu ir daudz ļaužu, ka pa visu to laukumu iet lielā burzmā.v Un ir tur liela kliegšana… Daži cilvēki — kuri no žīdiem — nabagi, staigā starp tirgotājiem un dod iešņaukt tabaku, kam karsta vajadzība, un no tā pārtiek…»

Jakobs Nomens, ziņkārs holandietis, ierakstīja dienasgrāmatā:

«…Caram tikai kādu nedēļu izdevās nodzīvot inkognito: daži Moskovijā bijušie pēc sejas sazīmēja viņu. Vēsts par to ātri izplatījās pa visu mūsu tēviju. Amsterdamas biržā cilvēki lika lielas naudas summas un derēja, — vai tas patiešām ir lielais cars vai tikai kāds no viņa sūtņiem… Hautmaņa kungs, kas tirgojas ar Moskoviju un vairākkārt Maskavā pacienājis caru, atbraucis Zāndamā, lai apliecinātu caram savu dziļāko cieņu. Tas teica viņam:

—  Jūsu svaidītā augstība, vai tiešām tas esat jūs?

Uz to cars atbildēja diezgan dusmīgi:

—   Kā redzi.

Pēc tam viņi ilgi runāja par ziemeļu ceļa grūtībām uz Moskoviju un par izdevīgām ostām pie Baltijas jūras, — pie lam Hautmanis nedrīkstēja skatīties caram tieši sejā, zinādams, ka tā varēja aizkaitināt caru: viņš nepagalam necieta, kad viņam skatījās taisni acīs. Bij tāds gadījums: kāds Alderstons Bloks reiz uz ielas visai nekaunīgi ieskatījās caram acīs, vārdu sakot, tā, it kā viņa priekšā būtu kaut kas visai jocīgs un apbrīnojams. Par to cars spēcīgi iesita viņam ar roku sejā, tā ka Alderstons Bloks sajuta sāpes un apkaunots aizgāja, kamēr gājēji smējās par viņu:

—   Bravo, Alderston, tu esi iesvētīts par bruņinieku.

Kāds cits tirgonis gribēja redzēt caru darbā un lūdza

būvētavas meistaru, lai tas apmierina viņa ziņkāri. Meistars iestāstīja, ka tas, kam viņš pateiks: — Pīter, Zānda- mas namdari, dari to vai to, — būs Maskavas cars… Ziņkārīgais tirgotājs aizgāja būvētavā un ieraudzīja, ka vairāki strādnieki nes smagu baļķi. Tad bass jeb meistars uzkliedza:

—   Pīter, Zāndamas namdari, kāpēc tad tu nepalīdzi?

Tad viens no namdariem, gandrīz septiņas pēdas garš,

darvu notraipītās drēbēs, pierei pielipušām matu sprogām, iecirta cirvi un, paklausīgi pieskrējis, palika plecu zem koka un, par lielu izbrīnu minētajam tirgotājam, nesa to kopā ar citiem…

Pēc darba viņš apmeklē vienkāršu ostas krodziņu, kur, sēdēdams pie kausa, smēķē pīpi un jautri sarunājas ar visneizglītotākajiem cilvēkiem un smejas viņu jokiem, tādās reizēs nepavisam nerūpēdamies, lai viņam parādītu kādu godu. Viņš bieži apmeklē to strādnieku sievas, kuri patlaban kalpo Moskovijā, dzer ar sievietēm kadiķu degvīnu, papliķē tās un jokojas… Par dažām viņa savādībām liecina šāds gadījums… Viņš nopirka plūmes, sabēra tās savā cepurē, iemiedza to padusē un ēda, iedams pa ielu pār dambi uz Zeideiku. Viņu apstāja puiku bars. Daži bērni viņam iepatikās, viņš vaicāja:

—   Cilvēciņi, vai gribat plūmes?

Un iedeva tiem dažas. Tad pienāca citi un teica: — Dod mums arī plūmes vai citu ko! — Bet viņš sašķieba seju un spļāva tiem ar kauliņu, priecādamies, ka sakaitinājis tos. Daži zēni saskaitās tik stipri, ka sāka sviest viņam ar sapuvušiem āboliem, bumbieriem, zāli un dažādiem mēsliem. Pasmiedamies viņš gāja prom no tiem. Viens zēns trāpīja viņam ar akmeni mugurā, nodarīdams sāpes, un to viņš vairāk nevarēja ciest… Beidzot pie slūžām zemes pika ķēra viņam galvu, — un viņš lielās dusmās iekliedzās:

— Ko, vai jums birģermeistaru nav, kas gādā par kārtību! — Bet arī tas puikas nebūt nesabaidīja…

Svētdienām viņš pa jūras līci vizinās buru laiviņā, ko nopircis rio krāsotāja Harmensena par četrdesmit guldeņiem un kausu alus. Reiz, kad viņš vizinājās pa Kerkraku, viņa laiviņai tuvojās pasažieru kuģis, kur uz klāja bij sapulcējušies daudz ļaužu, kas dega ziņkārē redzēt caru. Kuģis pienāca gandrīz pavisam klāt, un cars, gribēdams likt vaļā no uzbāzīgajiem, paķēra divas tukšas pudeles un vienu pēc otras iesvieda tās taisni pasažieru pūlī, bet, par laimi, nevienam netrāpīja…

Viņš ir ārkārtīgi ziņkārs, ikkatrā gadījumā prasa: — Kas tas tāds? — Un, kad atbild, viņš saka: — Es gribu aplūkot to. — Un skatās un prašņā, līdz kamēr sapratis. Utrehtā, uz kurieni viņš aizbrauca ar daļu no saviem pavadoņiem, lai sastaptu Holandes pavaldoni angļu karali Orānijas Vilhelmu, nācās izvadāt to pa bērnu patversmēm, slimnīcām, dažādām fabrikām un darbnīcām. It sevišķi viņam patikās profesora Ruiša anatomiskajā kabinetā, — viņš tā sajūsminājās par labi saglabātu bērna līķi, kas smaidīja kā dzīvs, ka noskūpstīja to. Kad Ruišs noņēma palagu kādam citam anatomijai sagraizītam līķim, cars pamanīja riebumu savu krievu pavadoņu sejās un, nikni uzkliedzis tiem, pavēlēja saņemt zobiem un košļāt līķa muskuļus…

Visu to es uzrakstīju pēc dažādu cilvēku nostāstiem, bet vakar man gadījās pašam redzēt viņu. Viņš iznāca no Jakoba Oma atraitnes veikala.

Viņš gāja ātri, rokas vēcinādams, un katrā nesa jaunu cirvja kātu. Tas ir gara auguma cilvēks, stalts, spēcīgi veidots, kustīgs un veikls. Seja viņam apaļa, bet bargu izteiksmi, uzači melni, mati īsi, sprogaini un patumši. Mugurā viņam bij sarža svārki, sarkans krekls un voi- lokd platmale.

Tādu viņu redzēja simtiem cilvēku, kas bij sapulcējušies ielā, tāpat arī mana sieva un meita …»

«Min her kenig… Vakardien cēzara sūtņi no Vīnes bij atsūtījuši pie mūsu sūtņiem muižnieku ar tādu ziņu, ka tas kungs dievs cēzara Leopolda karaspēkam piešķīris tādu uzvaru pār turkiem, kur turki nav varējuši noturēties trijos ierakumos, bet, no visiem izsisti laukā un sakauti, bēguši pār tiltu, bet cēzarieši no savām baterijām sākuši šaut. Turki metušies ūdenī, bet cēzarieši sākuši viņus no muguras zobeniem kapāt un tā galā sakāvuši turkus un atņēmuši vezumus. Un tajā kaujā ticis nokauts 12000 turku, starp kuriem arī lielvezīrs, bet stāsta, ka arī pats sultāns nokauts.

Cēzara karaspēka ģcnerālisimuss bij Savojas arcuha brālis Eižens, jauns cilvēks — stāsta, ka 27 gadus vecs, un šī kauja viņam pirmā…

So paziņojuši, uz šito triumfu jums, valdniekam, laimes novēlēdami, lūdzam — lai līksmība ar lielgabalu un mus- ketu šaušanu sarīkota tiktu… No Amsterdamas, septembra 13. dienā… Pīters…»

Janvārī Pēteris aizbrauca uz Angliju un apmetās trīs verstis no Londonas Deplfordas pilsētiņas kuģu būvētavā, kur viņš dabūja redzēt visu to, pēc kā velti bij cīnījies Holandē, — kuģu būves mākslu pēc visiem zinātnes likumiem jeb kuģa ģeometriskos samērus. Pustreša mēneša viņš mācījās matemātiku un kuģa plānu zīmēšanu. Navigācijas skolas ierīkošanai Maskavā salīga mācīto matemātikas profesoru Andreju Fergarsonu un slūžu meistaru kapteini Džonu Peri — kanāla būvei starp Volgu un Donu. Ang|u jūrniekus nevarēja pierunāt, tie prasīja milzīgas algas, bet naudas sūtniecības kasē bij maz. No Maskavas nemitīgi sūtīja sabuļādas, brokātu, pat šo to no cara krātuves — kausus, kaklarotas, ķīniešu krūzītes, bet tomēr tā visa vēl nepietika lielo apsūtījumu samaksai un cilvēku salīgšanai.

Izpalīdzēja laipns anglis, lords Peregrins marķīzs Kar- martens, — piesolīja viņam atpirkt visu tabakas tirdzniecību Moskovijā un par tiesībām ievest trīstūkstoš mucas šīs nikociāna zāles — pieci simti angļu mārciņu svarā katru, •— iepriekš samaksāja divdesmit tūkstošu mārciņu sterliņu … Tāpat izdevās salīgt dienestā holandiešu ievērojamāko tālbraucēju kapteini, lepnu un stūrgalvīgu cilvēku, bet prasmīgu jūrnieku Kornēliju Kreisu; algu viņam nolika deviņi tūkstoši guldeņu jeb trīsdesmit seši tūkstoši jefimoku, māju Maskavā un pilnīgu iztiku, viceadmirāļa činu un tiesību saņemt trīs procentus no uzvarētā ienaidnieka iegūtā laupījuma, bet, ja viņu saņemtu gūstā, — tad izpirkt uz kroņa rēķina.

Caur Arhangeļsku un Novgorodu Maskavā sabrauca ārzemju komandieri, stūrmaņi, bocmaņi, ārsti, matroži, pavāri un kuģu un šaušanas meistari. Ar cara ukazu tos izvietoja muižnieku un tirgotāju namos, — Maskavā nācās stipri saspiesties. Bajāri nezināja, ko iesākt ar tādu milzīgu ārzemnieku baru.

Brauca vezumu rindas ar ieročiem, buru audekliem, dažādiem instrumentiem koka un dzelzs apstrādāšanai, vaļa bārdu, iesaiņojamo papīru, korķi, enkuriem, bokauta un oša koku, marmora gabaliem, kastēm ar spirtā konservētiem bērniem un kropļiem, žāvētiem krokodiliem un izbāztiem putniem… Tauta velk dzīvību ar maizi un kvasu, nabagu pilna Maskava, — pat laupītājiņi uztūkst aiz bada, bet te tie ved… Bet te gludie, nekaunīgie ārzemnieki mācas virsū… Vai tikai caram galva vairs kārtībā? Kopš kāda laika pa Maskavas tirgiem klīda baumas, ka Pēteris ārzemēs noslīcis (citi apgalvoja, ka mucā ienaglots) un ka Leforts sameklējis viņam līdzīgu vācieti un uzdodot to par Pēteri, tā vārdā tagad valdīs un mocīs, un izdeldēs veco ticību. Sargi ķēra ciet tādus klaigātājus un stiepa prom uz Preobraženskas prikazu. Romodanovskis pats viņus nopratināja ar pātagas un uguns piepalīdzību, bet nevarēja uzzināt, no kurienes ceļas šīs dumpīgās baumas, kur pats tas perēklis. Novodevičjes klosterī pastiprināja sardzi, lai carevna Sofija neko nevarētu izsūtīt.

Romodanovskis saaicināja pie sevis dzīrēs bajārus un lielos muižniekus, dzērienus netaupīja. Pie durvīm nostādīja musketierus, lai viesi nekustas no vietas, un tā žūpoja dienu un nakti un vēl vairāk, punduri un jokdari ložņāja zem galdiem, noklausīdamies sarunas, ap piedzērušajiem staigāja mācīts lācis, ķepās turēdams, pasniedza vīna kausu, lai viesis dzer, bet, kas negribēja dzert, to lācis, kausu nometis, uzklupis plosīja, taisījās seju zīžļāt. Kņazs- cēzars, tukls, noguris, puspiedzēris, snauda tronī, modrīgi klausīdamies, asi vērodams, bet viesi arī reibumā nerunāja neko nepienācīgu, lai gan par daudziem viņš zināja, ka tie tikai gaida, kad Pēterim un tā biedriem zeme zem kājām sāks šķobīties…

Bet ienaidnieks drīz vien pats parādījās atklāti. Maskavā ieradās no karaspēka pie leišu robežām izbēguši strēļi, pavisam ap pusotra simta. Uz turieni vojevodām Mihailam Romodanovskim kā pastiprinājumu nosūtīja četrus pulkvežu Hundertmarka, Cubarova, Kolzakova un Cermnija strēļu pulkus. Tie bij tie paši, kas pēc Azovas ieņemšanas palika pie cietokšņa darbiem Azovā un Tagan- rogā un a'izviņā rudenī dumpojās kopā ar kazakiem, solīdamies darīt tāpat kā Steņka Razins. Kā rūgta nāve viņiem bij apnicis grūtais dienests, gribējās atgriezties Maskavā pie savām sievām, pie mierīgiem veikaliņiem un amatiem, — bet atpūtas vietā viņus kā vienkāršus kareivjus nosūtīja uz leišu robežām purvainos apvidos un bada maizē.

Acīm redzami Maskavā strē|us kāds bij gaidījis. Viņu lūgumraksts (ar kādas pils sievietes starpniecību) tūliņ nokļuva Kremlī sieviešu telpās, kur, ne visai cieši ieslēgta, dzīvoja Sofijas māsa carevna Marfa. Ar to pašu sievieti tūliņ saņēma ātru atbildi no Marfas:

«Mums še augšā lielas jukas: daži bajāri, kas uz Ku- kuju bieži brauc un ar ārzemniekiem brāļojas, grib nožņaugt carēviču Alekseju. Bet mēs to pārmainījām pret citu zēnu, un viņi pārskaitušies sita jaunajai carienei pa vaigiem… Kas tālāk būs — nezinām… Bet neviens nevar pateikt, vai valdnieks dzīvs vai miris… Ja jūs, strēļi, nesteigsieties uz Maskavu, savu mūžu vairs Maskavu neredzēsiet, par jums jau ukazs uzrakstīts…»

Ar šo vēstuli strēļi skraidīja pa laukumiem un, kur vajadzīgs, kliedza: — Agrāk carevna Sofija astoņas reizes gadā pabaroja pa trīssimt cilvēku, un viņas māsas, ca- revnas, baroja tāpat, — gaļas ēdamā laikā vienkāršiem cilvēkiem deva vēršu mēles un recekli, zosu puses, vistas ar biezputru, pīrāgus ar gaļu un olām, sālītu šķiņķi un zivju vēdergabalus, un salakas, un papilnam degvīna, un tecinātu medu … Lūk, kādi cari jums reiz bij… Bet tagad tikai ārzemnieki labi pierijas, bet mums visiem būs jānomirst badā, par jūsu maizes garoziņu krokodilus sapērk aizjūras zemēs. — Atnāca viņi trokšņot arī pie Strēļu pri- kaza, nebijās paša bajāra Ivana Borisoviča Trojekurova, bet, kad dažus kliedzējus saķēra un veda uz cietumu, uzbruka un atsvabināja biedrus…

Kņazs-cēzars atsauca ģenerāļus Gordonu un Artamonu Golovinu, un viņi nosprieda — izbēgušos strēļus bez kavēšanās izdzīt no Maskavas laukā. Fjodors Jurjevičs lielā uztraukumā aizbrauca pārlūkot gvardu un zaldātu pulkus, bet visur bij klusu un mierīgi. Izmeklēja simts cilvēku semjonoviešu un uzaicināja brīvprātīgos no miestiņu tirgotājiem. Naktī bez trokšņa gāja uz strēļu mājām priekšpilsētā, sāka lauzt vārtus un mest laukā strēļus pa vienam.

Bet neviens no tiem nepretojās: «Ai, tie esat jūs, semjo- novieši… Ko jūs trokšņojat, mēs jau tāpat aiziesim…» Paņēma maisu ar pīrāgiem, šauteni ietina lupatā, aizgāja pasmiedamies, it kā padarījuši to, kādēļ bijuši te Maskavā …

Strēļi aiznesa līdzi uz leišu robežām carevnas Sofijas vēstuli. Tajā dienā Marfa ar punduri bij nosūtījusi Sofijai uz Novodevičjes klosteri gavēņa pīrāgā ieceptu strēļu lūgumrakstu. Ar to pašu punduri Sofija atsūtīja atbildi:

«Strēļi… Man ticis pavēstīts, ka no jūsu pulkiem Maskavā atnācis tikai mazs skaits… Un būt jums Maskavā visiem četriem pulkiem, un stāties nometnē pie Novodevič- jes klostera, un lūgt mani, lai es pretim agrākajam eju uz Maskavu un uzņemot valdīšanu… Bet, ja zaldāti, kas stāv pie klostera, uz Maskavu nelaistu, — jums viņus novākt un Maskavā mums būt… Un, ja kāds nelaistu, — ar cilvēkiem vai ar zaldātiem, — un jums tad iesākt ar viņiem kauju…»

Tā bij pavēle ieņemt Maskavu ar kauju. Kad izbēgušie ar carevnas vēstuli atgriezās uz leišu robežām pie saviem pulkiem, tur sākās dumpis.

12

Tiklab Pēteris, kā lielie sūtņi ne visai labi izprata Eiropas politiku. Maskaviešiem karot nozīmēja aizsargāt stepes pret klejotājiem, atsist Krimas tatāru laupītāju uzbrukumus, nodrošināt zemes un ūdens ceļus uz austrumiem, izlauzties uz jūru.

Eiropas politika viņiem likās neskaidra lieta. Viņi cieši ticēja rakstītiem līgumiem un karaļu zvērestiem. Zināja, ka franču karalis ar turku sultānu uz vienu roku un ka Orānijas Vilhelms kā angļu karalis un Holandes paval- donis apsolījis Pēterim palīdzēt karā ar turkiem. Un piepeši — kā pērkons no skaidrām debesim — pienāk nesaprotama vēsts (no Polijas, no Augusta to atveda šļah- iičs), — ka Austrijas cēzars Leopolds uzsācis ar turkiem miera sarunas un ka par šo miera noslēgšanu visvairāk rūpējoties Orānijas Vilhelms, ne ar moskovitiem, ne poļiem neaprunājies.

Kur nu visi viņa nesenie apgalvojumi, cik dedzīgi viņš vēloties kristīgo ieroču uzvaras pār tā kunga kapa ienaidniekiem? Ko tas nozīmēja? Jahtu Pēterim uzdāvināja…

Par brāli sauca… Abi kopā dzīroja… Ko tagad par visu to lai domā?

To vēl varēja saprast, ka cēzars Leopolds runā ar turkiem par mieru: viņam ar Francijas karali sākās karš dēļ Spānijas troņa, tas ir (kā sūtņi to iedomājās), kurš no viņiem abiem uzsēdinās tur Madridē savu dēlu… Protams, tā bij svarīga lieta, bet kāda daļa tur Anglijai un Holandei?

Pēterim un lielajiem sūtņiem grūti bij aptvert, ka angļu un holandiešu tirgotājiem un rūpniekiem jau sen dzīvības jautājums bij karš, kas satriektu Francijas tirdzniecības un kara valdonību Atlantijas okeānā un Vidusjūrā, ka galvenais te nav Spānijas troņa mantošana, — nevis tronis viena vai otra karaļa dēlam, ne Kārļa Lielā vērtīgais kronis, bet brīvi ceļi kuģiem, kas piekrauti vadmalu un dzelzi, zīdu un dienvidu garšvielām, bagāti tirgi un brīvas ostas, un ka angļiem un holandiešiem izdevīgāk nevis karot pašiem, bet uzrīdīt citus…

Un vēl sarežģītāk likās, ka angļi un holandieši, cenzdamies Austrijas cēzaram atraisīt rokas karam ar Franciju, — katrā ziņā vēlas, lai krievi turpina karu ar sultānu… Tā ir tā divkosīgā un lielā Eiropas politika…

Pēteris atgriezās Amsterdamā. Vaicāti par nepatīkamām vēstīm no Vīnes, birģermeistari atbildēja izvairīgi un novērsa sarunu uz tirdzniecības lietām. Tāpat viņi izvairījās arī no otrā — krieviem svarīgā jautājuma …

Sajā gadā kalēju meistars Demidovs Urālos bij atradis magnētisko dzelzs rūdu. Viniuss rakstīja Pēterim:

«…Labākas par to rūdu nemaz nevar būt un visā pasaulē nav bijusi, tā tik bagāta satura, ka no simts mārciņām rūdas iznāk četrdesmit mārciņas čuguna. Lūdzu, pabiksti sūtņus, lai sameklē labus dzelzs meistarus, kas prot taisīt tēraudu…»

Angļi un holandieši ļoti uzmanīgi klausījās stāstus par magnētisko rūdu Urālos, bet, kad sākās runa par labu meistaru sameklēšanu, grozījās, locījās, apgalvoja, — sak, jūs paši ar tādām fabrikām galā netiksiet, aizbrauksim, apskatīsim, varbūt paši uzņemsimies… Dzelzs meistarus tā arī neizdevās sadabūt ne Anglijā, ne Holandē.

Visiem šiem uztraukumiem vēl pievienojās ziņas par strēļu dumpi Maskavā. Slepens ziņotājs no Vīnes pavēstīja lielajiem sūtņiem, ka arī tur jau zinot par to, — kaut kāds ksendzs staigājot pa pilsētu, stāstīdams, ka Maskavā dumpis, kņazs Vasilijs Goļicins atgriezies no trimdas, carevna Sofija nosēdināta tronī un tauta zvērējusi tai uzticību …

«…Min her kenig… Jūsu valdnieka vēstulē ziņots par strēļu dumpi un ka ar jūsu valdīšanu un zaldātu paklausību tas apspiests. Gaužam priecājamies. Tikai man aplam dusmas uz tevi, — kāpēc tu šajā lietā neuzsāki izmeklēšanu un palaidi dumpiniekus atpakaļ uz robežām… Dievs tevi sodīs… Tā mēs nenorunājām aizpilsētas mājas priekštelpā…

Bet, ja jūs domājat, ka mēs esam pavisam pazuduši, tādēļ ka pasti no šejienes aizkavējušies, — tikai, paldies dievam, mums neviens cilvēks nav nomiris, visi dzīvi… Es nezinu, no kurienes jums tādas bābiskas bailes… Lūdzams, nedusmojies: patiešām, rakstu no sasāpējušas sirds… Mēs no šejienes šajā nedēļā brauksim uz Vīni,.. Tur tik vien runas kā par mūsu pazušanu… Pīters…»

13

Skaidrā un rāmā vasarsvētku dienā ielas bij noslaucītas. Pie vārtiem un vārtiņiem vīta bērzu zari. Ja kur pamanāms kāds cilvēks, tad tas bij sargs ar rungu vai pīķi rokā pie pudu smagām atslēgām, aizslēgtiem veikaliem. Visa Maskava sapulcējusies pusdienas dievkalpojumos. Karsta vīraka smarža plūda pa bērzu meijām izpušķotajām zemajām durvīm. Arī ubagu bari tādā zilgmainā dienā bij saguruši baznīcu priekštelpās, pār kurām dimdēja zvani, — svētku saule kveldēja pinkainās galvas un miesu zem kankariem… Smirdēja degvīns…

So kluso svētsvinību iztrauca riteņu dārdoņa, — pa Ni- kolas ielas baļķu klāju kā negudri lēkāja labi rati ar dzelzs riteņiem, brangais zirgs skrēja lēkšiem, ratos lēkāja tirgotājs kailu galvu, noputējušā zilā svārkā, — acis izvalbījis, kapāja zirgu… Visi pazina Ivanu Artjomiču Brovkinu. Sarkanajā laukumā viņš pameta elsojošo zirgu pieskrējušiem nabagiem un pats sakarsis, vara sarkans metās Kazaņas baznīcā, kur dievkalpojumā sanākuši augstākie bajāri… Izgrūstīdams tādus cilvēkus, kuriem pat domās pieskarties bail, ieraudzīja kņaza-cēzara drukno brokāta muguru: Romodanovskis stāvēja visiem priekšā uz paklājiņa pretim senējiem cara vārtiem, viņa dzeltenā, platā seja bij iegrimusi pērļu apkaklē. Izspraucies Brovkins paklanījās kņazam-cēzaram līdz jostasvietai un droši ieskatījās viņa miglainajās, aiz dusmu pietvīkuma briesmīgajās acīs…

—  Valdniek, visu nakti es lēkšoju no Sičovkas — mana sādžiņa turpat pie Jaunās Jeruzalemes… Briesmīgas vēstis…

—   No Sičovkas? — nesaprazdams Romodanovskis smagi pavērās lvanā Artjomičā. — Laikam piedzēries esi, cieņu nezini? — Kakls viņam dusmās sāka piepampt, noļukušās ūsas sakustējās. Nenobijies Brovkins pieliecās viņa ausij.

—   Četri strēļu pulki nāk uz Maskavu. No Jeruzalemes dienu divu gājiena… Nāk lēnām, ar vezumiem… Piedod, valdniek, iztraucēju tevi ar tādu ziņu…

Zizli sev sānos pieslējis, Romodanovskis saķēra Ivanu Artjomiču aiz rokas, sažņaudza spēcīgi, tumšsarkans palikdams, atskatījās grezni ģērbtajos bajāros, viņu ziņkārajās sejās… Visas acis pavērsās grīdā kņaza-cēzara priekšā. Ar lēnu pamājienu viņš pieaicināja klāt Borisu Aleksejeviču Goļicinu.

—   Pie manis — pēc dievkalpojuma… Liec, lai arhi- mandrīts pasteidzas… Pasaki Avtonomam un Viniusam, lai nekavēdamies ierodas pie manis…

Un, sadzirdis aiz muguras bajāru sačukstēšanos, atkal pagriezās pusaugumā, miglainums acīs bij nozudis… Ļaudis aiz bailēm aizmirsa pat pārkrustīties.,. Dzirdams bij, kā šķinda kvēpnīca un kā balodis noplaukšināja spārnus aizputējušajā lodziņā zem spriešļiem,

14

Četri pulki — Hundertmarka, Cubarova, Kolzakova un Cermnija — bij apmetušies miklā palejā pie Voskresen- skas klostera, tā sauktās Jaunās Jeruzalemes sienām. Zaļā saulrietā aiz pakāpjveidā celtā zvana torņa mirkšinājās zvaigzne. Klosteris bij tumšs, vārti aizslēgti. Arī noleja bij tumša, — ugunskuri nomīdīti, čīkstēja rati, bij dzirdamas bargas balsis, — strēļi gribēja naktī iet ar vezumiem pāri nelielai upītei Istrai uz Maskavas ceļu.

Pie klostera un Sičovķas sādžā viņi aizkavējās barības dēļ. No Maskavas atgriezušies, izlūki stāstīja, ka tur liels apjukums, bajāri un lielie tirgotāji bēg uz sādžām un muižām. Priekšpilsētas strēļus gaida un, līdzko tikai pienāks viņi, nogalinās sargus pie vārtiem un ielaidīs strēļus pilsētā. Ģenerālisimuss Seins salasījis tūkstošus trīs rotaļnieku, butirkiešu, lefortiešu un cīnīsies, taču, jādomā, visa tauta palīdzēs strēļiem, bet strēļu sievas jau tagad trin pīķus un cirvjus, kā pustrakas skraida pa priekšpilsētu — gaida vīrus, dēlus, brāļus…

Visu dienu pulkos strīdējās, — citi gribēja tieši lauzties uz Maskavu, citi teica, ka jāapiet apkārt Maskavai, jāapmetas Serpuhovā vai Tulā un no turienes jāsūta vēstneši uz Donu un Ukrainas pilsētām — saukt palīgā kazakus un strēļus.

—   Kādēļ uz Serpuhovu… Uz mājām, uz priekšpilsētām …

—  Mēs negribam sākt aplenkumu.,. Kas mums tāds Seins… Visu Maskavu sacelsim kājās…

—   Reiz jau mēģinājāt un nesacēlāt… Bīstama lieta…

—  Viņiem tur karaspēks ar Gordonu un pulkvedi Kragi… Tie jokus netaisīs…

—   Bet mēs esam noguruši… Un pulvera maz,., Labāk tad aplenkumā…

Ratos uzrāpās Ovsejs Ržovs. Tagad viņš bij izvēlēts par piecsimtnieku. Jau Toropecā, kur dumpis sākās, nometa visus oficierus un pulkvežus. Tihons Hundertmarks tikko jāšus izglābās, Kolzakovs ar pārsistu galvu pa laipu pār- muka upei pāri. Tūliņ sasauca sapulci un izvēlēja strēļu galvas… Balsi nežēlodams, Ovsejs kliedza:

—   Kam vēl ir krekls mugurā? Man pagalam sapuvis, bārdu neesmu sukājis kā pagājušā gadā, pirtī neesmu bijis… Kam krekls mugurā — lai sēžas aplenkumā… Mums tikai viena doma — uz mājām …

—   Uz mājām, uz mājāml — strēļi kliedza, rāpdamies uz vezumiem. — Aizmirsuši esat, ko Sofija mums atrakstīja? Cik ātri vien iespējams iet un atsvabināt. Ja nepasteigsimies — mūsu lieta pagalam… Frančišku Lefortu līdz kapam dabūsim kaklā… Labāk kauties tūliņ un Sofiju uzcelt par carieni… Tad mums būs ij alga, ij pārtika, ij brīvibas. Stabu atkal uzcelsim Sarkanajā laukumā. Bajārus sviedīsim no torņa zemē, — viņu mājas sadalīsim savā starpā, izlaupīsim, cariene mums atdos visu… Bet vācu priekšpilsēta, — ļaudis aizmirsīs, kur tā reiz stāvējusi …

Ratos pie Ovseja uzlēca strēļi-kūdītāji — Turna,

Proskurjakovs, Zorins, Joršs… Sķendināja zobenus pret makstīm.

—  Zēni, ejam pāri upei!…

—   Kas neies uz Maskavu — tos uzdurt piķosi…

Daudzi aizskrēja pie ratiem, mežonīgi uzbļāva zirgiem.

Vezumi un strēļu pūļi devās pie kūpošās upes … Bet viņā krastā krēšļainajos krūmos pavēcināja ar kaut ko — it kā ar karodziņu, saspringta balss novilka:

—   Stāt, stāt! …

Ielūkojoties saskatīja ūdenim pāri cilvēku bruņās, spal- votā bruņucepurē. Pazina Gordonu. Kļuva pavisam klusu…

—       Strēļi! — izdzirda viņa balsi. — Man līdzi ir četri tūkstoši valdniekam uzticīga karaspēka… Mēs esam ieņēmuši kaujai ļoti izdevīgu pozīciju. Bet man ārkārtīgi negribētos izliet brāļu asinis. Sakiet man — ko jūs gribat un kur dodaties?

—       Uz Maskavu… Uz mājām… Badā esam pamiruši … Kaili noplīsuši…

—   Kādēļ jūs aizdzināt mūs muklainos mežos? …

—       Vai diezgan mūsējo ncapkāva jau pie Azovas?… Vai maz maitu ēdām, kad no Azovas nācām uz mājām …

—  Nomocīja mūs cietokšņa darbos …

—       Laidiet mūs uz Maskavu… Dienas trīs padzīvosim mājās, tad padosimies …

Kad tie bij diezgan izkliegušies, Gordons pielika plaukstas pie mutes.

—       Ļoti lab… Bet tikai muļķi naktī iet upei pāri. Muļķi!… Istra ir dziļa upe, vezumus noslīcināsiet… Labāk pagaidiet tajā krastā, bet mēs šajā, — rītu, tad parunāsim …

Viņš uzkāpa lielā zirgā un aizlēkšoja nakts tumsā, Strēļi pamīdījās, patrokšņoja, tad sāka iekurt sārtus un vārīt biezputru …

Kad pēc dzidrās ausmas uzlēca saule, aiz Istras uzkalnā ieraudzīja Preobraženskas pulka taisnās rindas un augstāk aiz tām — divpadsmit vara lielgabalus uz zaļām lafetēm. Degļi kūpēja. Kreisajā spārnā stāvēja pieci simti dragūnu ar karodziņiem. Labajā, sargādams Maskavas ceļu, pārējais karaspēks aiz aizšķēršiem un šaurām ejām…

Strēļi sāka kliegt, steigšus jūdza zirgus, pēc kazaku paražas sabrauca vezumus četrstūra veidā … No uzkalna soļiem nojāja Gordons ar sešiem dragūniem, piejāja pie upes, viņa melnais zirgs paostīja ūdeni, tad lēkšiem iznesa jātnieku pa braslu šajā pusē. Strēji sadrūzmējās ap ģenerāli…

—   Uzklausi.,, (Viņš pacēla roku dzelzs cimdā.) Jūs esat labi un saprātīgi cilvēki… Kāpēc mums kauties? Izdodiet mums kūdītājus, visus dumpiniekus, kas bij at- bēguši uz Maskavu.

Ovsejs klupa pie viņa zirga — bārda lēkšķes, acis sarkanas:

—   Dumpinieku mums nav… Tikai jūs krievu cilvēkus saucat par dumpiniekiem, lupatas tādi! Mums visiem krusts ap kaklu… Franēiškam Lefortam šis krusts nepatīk, vai?

Spiedās tuvāk, sāka dūkt visi. Gordons pievēra acis, nepakustēdamies sēdēja zirgā:

—   Uz Maskavu jūs nelaidīsim … Paklau veco karavīru, metiet dumpošanai mieru, būs slikti…

Strēļi iekaisa, sāka jau lamāties visrupjākiem vārdiem. Lielais, tumšmatainais, vērīgais Tuma, lielgabalā uzrāpies, vēcināja papīru.

—   Visas mūsu pārciestās netaisnības še uzrakstītas … Pārlaidiet mūs kaut trijus upei pāri, nolasīsim sūdzību visam karaspēkam…

—   Lai viņš lasa tūliņ… Gordon, klausies…

Stostīdamies, ar dūri gaisā sizdams, Tuma lasīja:

—   «…būdarņs pie Azovas, ķeceris Frančiško Leforts, lai krievu dievbijībai lielu skādi nodarītu, pieveda viņš, Frančiško, labākos Maskavas strēļus nelaikā pie vaļņa un, nostādījis asiņu izliešanai visvajadzīgākajās vietās, nokāva daudz… Un ar viņa nodomu iztaisīts pārākums, un ar to pārākumu nogalināja viņš trīssimt un vēl vairāk strēļu…»

Gordons piebikstīja zirgu piešiem, pajāja, gribēja izraut rakstu. Tuma atrāvās atpakaļ. Strēļi satraukti iebļāvās.

Tuma lasīja:

—   «…Ar viņa — tā paša Frančiška nodomu visa tauta nekaunīgi apsmieta, bārdu apgriešana un tabakas pipošana, lai līdz vispēdējam un beidzamam izpostītu veco dievbijību .,

Vairāk nemēģinādams pārkliegt strēļus, Gordons sarāva zirgu pakaļkājās stāvus un cauri pašķirtajam pūlim aizlēkšoja uz upi. Redzēja, ka viņš nolēca no zirga pie ģenerālisimusa telts. Pēc maza brīža tur saules slīpajos staros atmirdza priesteru tērpi. Tad arī strēļi lika noturēt dievkalpojumu pirms kaujas. Ar zirga segu apklāja lielgabala lafeti, uzlika zirgu dzirdāmo spaini ar ūdeni — apslacināšanai. Noņēma cepures. Baskāji, noplīsuši popi uzsāka dievkalpojumu… «Dod, kungs, pārvarēt agarie- šus un filistiešus, citticībnieku pagānus …»

Tajā pusē pie Šeina telts jau gāja pie krusta, bet strēļi vēl arvien tupēja uz ceļiem un dziedāja. Krustīdamies gāja pēc šautenēm, sagatavoja patronas, pielādēja. Priesteri salocīja nospurušos epitrahilus un aizgāja aiz vezumiem. Tad uzkalnā izšāva visi divpadsmit lielgabali reizē… Lodes šņākdamas pārskrēja pāri vezumiem un sāka plīst pie klostera mūriem, zemes šaltis augšup mezdamas …

Ovsejs Ržovs, Tuma, Zorins, Joršs vēcināja zobenus:

—   Brāļi, metīsimies ar krūti pretī, izlauzīsimies,,,

—   Krūtīm ieņemsim Maskavu.,.

—   Stājieties rotās …

—   Lielgabalus, atvelk atpakaļ lielgabalus.,,

Strēļi sastājās sajukušām rotām, svieda cepures gaisā, kliedza, cik jaudas, norunāto saucienu:

—   Sergijevu! Sergijevu!

Pulkvedis Grage pavēlēja nolaist zemāk tēmēkli, un baterija sāka ārdīt bumbām vezumus — lidoja skaidas, spārdījās zirgi. Strēļi atbildēja šauteņu zalvēm un četru lielgabalu bumbām. Trešo reizi no uzkalna izšāva pašā strēļu pulku drūzmā. Daļa strēļu metās uz aizšķēršiem un ejām, bet tur viņus sagaidīja butirkieši un lefortieši. Lielgabali nodārdēja ceturto reizi, uzkalns ietinās biezos dūmos. Strēļu rotas sajuka, savērpās, bēga. Nometuši karogus, ieročus, svārkus, cepures, metās prom kur kurais. Upītei pārgājuši, dragūni dzinās pakaļ kā suņi ganāmpulkam, sadzīdami bēdzējus atpakaļ pie vezumiem.

Tajā pašā dienā ģenerālisimuss Seins pārcēla nometni pie klostera mūriem un uzsāka izmeklēšanu. Neviens no strēļiem nenodeva Sofiju, nesacīja neko par viņas vēstuli. Raudāja, rādīja savas brūces, purināja skrandas, stāstīja, ka uz Maskavu gājuši briesmīgā, neapvaldītā niknumā, bet tagad atjēgušies un paši redz, ka vainīgi.

Ar pātagu gabalos sakapātu muguru pie moku baļķa karādamies, Tuma neteica ne vārda, tikai nelabu skatienu vērās taujātājiem acīs. Tumu, Proskurjakovu un piecdesmit sešus pašus niknākos strēļus pakāra pie Maskavas ceļa. Pārējos izsūtīja pa cietumiem un klosteriem stingrā apsardzībā..,

Tik izmanīgus cilvēkus un tādus melus kā cēzara galmā Vīnē krievi savu mūžu vēl nebij sastapuši… Pēteri saņēma ar cieņu, bet kā privātu cilvēku. Leopolds laipni dēvēja viņu par brāli, bet tikai divatā, un uz sastapšanos nāca inkognito, pa vakariem, pusmaskā. Kanclers sarunās par mieru ar turkiem piekrita visam, neko nenoliedza, apsolīja visu, bet, kad nokļuva līdz lēmumam, izlocījās kā ieziepēts. Pēteris teica viņam: — Angļi un holandieši rūpējas tikai par savu tirdzniecības peļņu, ne jau katrā lietā tie jāuzklausa… Un mums rakstīja Jeruzalemes patriarhs, lai apsargājot tā kunga kapa vietu… Vai pa tiešām cēzaram tā kunga kaps nav dārgs?… — Kanclers atbildēja: — Cēzars pilnīgi pievienojas šīm cēlajām uu augsti cienījamām domām, bet piecpadsmit gadu ilgajā karā iztērētas tik milzīgas summas, ka vienīgais nepieciešamais darbs tagad miera noslēgšana…

— Miers, miers, — Pēteris atsaucās, — bet ar frančiem taisāties karot, kā tad tas iznāk?

Bet atbildes vietā kanclers tikai skatījās jautrām, ūdeņainām, nesaprotošām acīm. Pēteris teica, ka viņam nepieciešams turku cietoksnis Kerča un lai cēzars, mieru ar turkiem parakstīdams, pieprasa Kcrču Maskavai. Kanclers atbildēja, ka viss Vīnes galms ar sajūsmu piekrīt šai pretenzijai, bet viņš paredz Kerčas jautājumā nepārvaramas grūtības, jo turki nav raduši atdot cietokšņus bez cīņas …

Vārdu sakot, nekas prātīgs no Vīnes apmeklējuma neiznāca. Pat sūtņus nepieņēma svinīgā audiencē, lai tie nodotu rakstu un dāvanas. Sūtņi jau bij ar mieru iet caur syītas istabām bez cepurēm un apmierināties ar četrdesmit astoņiem vienkāršiem pilsoņiem dāvanu nešanai, bet nepiekāpīgi prasīja, lai, zālē ieejot, oberkambarkungs pēr- kondimdoši izsauc cara titulu, kaut arī tikai mazo, un lai cara dāvanas neliek cēzaram pie kājām uz paklāja… — Sak, mēs neesam nekādi čuvaši un cēzara nodevu maksātāji, bet līdzīgi liela tauta… — Galma ministrs smaidīdams paplātīja rokas. — Šādas nedzirdētas pretenzijas nekādi nav iespējams izpildīt…

Se nācās vēl rūgtāk nekā Holandē iepazīt, kas patiesībā ir tā Eiropas politika. Aiz bēdām aizbrauca uz operu, pārbrīnījās. Apmeklēja aizpilsētas pilis. Bij galma lielajā masku ballē…

Pēteris bij jau pilnīgi sataisījies braukt uz Venēciju. No Maskavas — no Roinodanovska un Viniusa pienāca vēstules par strēļu dumpi pie Jaunās Jeruzalemes.

«Min her kenig… Tava vēstule, rakstīta jūnija 17. dienā, man nodota, kurā tu raksti, jūsu žēlastība, ka Ivana Miloslavska sēkla aug, — ar ko lūdzu jūs stipram būt, bet bez tā ne ar ko citu šo uguni apdzēst nevar…

Lai gan aplam žēl tagadējo derīgo darbu, tomēr šī cēloņa dēļ būsim pie jums tā, kā jūs to nemaz neiedomājaties … Pīters …»

16

Dievkalpojuma laikā Uspenskas katedrālē kņazs-cēzars, krustu noskūpstījis, uzkāpa paaugstinājumā, pagriežas pret bajāriem, šķindoši piesita zizli pie plāksnēm.

— Lielajam valdniekam Pēterim Aleksejevičam labpatikas atrasties ceļā uz Maskavu.

Un gāzelēdamies izgāja pūlim cauri. Iesēdās zeltītā karietē ar diviem zvēriem līdzīgiem ass gariem haidukiem uz pakaļkāpšļa, aizdārdināja pa Maskavu.

Bajārus šī vēsts trāpīja kā pērkona spēriens. Nosēdējušies bij, pusotra gada laikā mierīgu labklājību pieraduši… Klāt atkal mūsu mīļais! Tātad ardievu, miegs un snauda, — velc atkal maškerku mugurā. Un par strēļu dumpjiem būs jāatbild? Par ne visai ātro karu ar tatāriem? Par tukšo valsts kasi? Par visām lietām, ko nupat, nupat taisījušies iesākt, tikai vēl nebij sataisījušies? Ļautiņi, tā tik bij nelaime!

Nu vairs nebij atpūtas un šļaucīšanās. Divas reizes dienā sapulcējās lielā valsts Dome. Pavēlēja visiem bodniekiem taisīt ciet veikalus, iet uz Lielās Kases prikazu — vara naudu skaitīt, lai trijās dienās visa būtu saskaitīta… Atsauca prikazu rakstvežus, — dieva un Kristus vārdā lūdza, ja prikazos kur kādas nekārtības, — kaut kā sakārtot, sīkos palīgus un norakstītājus šajās dienās pa naktīm uz māju nelaist, stūrgalvīgos aiz kājas piesiet pie galda …

Bajāri gatavojās saņemt caru. Citi izvilka no lādēm apnikušās vācu drēbes un parūkas, kožu atbaidīšanai piparmētrām piekaisītas. Pavēlēja izvākt no ēdamistabām liekās svētbildes, pie sienām uzkārt spoguļus un bildes.

kādas tikai var sameklēt. Jevdokija ar carēviču un Pētera mīļoto māsu — Nataliju — steigšus atgriezās no Troicas.

Ceturtā septembra novakarē pie kņaza-cēzara nama dzelzs vārtiem apturēja divas noputējušas karietes. Izkāpa Pēteris, Leforts, Golovins un Meņšikovs. Piedauzīja. Sētā sāka kaukt briesmīgi suņi. Vārtu vērējs zaldāts nepazina caru. Pēteris atgrūda viņu krūtīs un ar ministriem gāja pār netīro pagalmu uz zemo, bumbām un vītiem stabiem atbalstīto lieveni ar svina plākšņu jumtu, kur pie ieejas, važā piesiets, sēdēja mācīts lācis. Loga rāmi uzbīdījis, no augšas palūkojās Romodanovskis, — viņa uztūkuši seja nodrebēja priekā.

17

No Romodanovska cars aizbrauca uz Kremli. Jevdokija jau zināja par atbraukšanu un gaidīja vīru uzcirtusies, iesārtojusies. Vorobjiha, uzvilkusies svētdienas borsti, acis piemiegusi, smaidīdama stāvēja sardzē uz carienes mitekļa sāņu lievenīša. Jevdokija katru acumirkli palūkojās pa lodziņu durvju šķirbas apgaismotā Vorobjihā, — gaidīja, kad tā pamās ar lakatiņu. Piepeši sieva ieklupa guļamistabā:

—  Atbrauca!… Tieši pie carevnas lieveņa izkāpa… Aizskriešu, uzzināšu ..,

Jevdokijai galva ar reizi tukša, — viņa sajuta ko nelabu. Bez spēka apsēdās. Aiz loga — zvaigžņota rudens nakts. Pusotra gada šķiršanās laikā nevienu vēstulīti nebij atrakstījis. Atbraucis — tūliņ steidzas pie Natalijas … Noknaukšināja pirkstus… «Dzīvojām dieva klusumā, netraucētā priekā. Atskrējis — mocīt!»

Uzlēca kājās. Kur tad Aļošeņka? Skriet ar to pie tēva!… Durvīs sadūrās ar Vorobjihu… Sieva skaļi čukstēja:

—   Pati savām acīm redzēju… Viņš iegāja pie Natalijas… Apķēra to, — viņa tūlīt raudāt… Bet viņam seja ir barga… Vaigi dreb… Osas augšup sagrieztas. Mugurā aizjūras kaftāns, pelēks, no kabatas rēgojas lakats un pīpe, zābaki milzīgi, nav šejienes darbs ,,.

—   Muļķe, muļķe, stāsti, kā bij…

—   Un viņš tai saka: «Dārgā māsa, gribu redzēt savu vienīgo dēlu…» Un, kā viņa pagriežas, tā tūliņ arī ieved Aļošeņku… ,

—   Čūska, čūska, Nataška, — Jevdokija nočukstēja drebošām lūpām.

—   Un viņš saķēra Aļošeņku, piespieda pie krūtīm un nu tikai viņu skūpstīt, glāstīt… Bet tad atkal nolika to uz grīdas un uzmauca aizjūras cepuri. «Gulēt,» viņš saka, «braukšu uz Preobražensku …»

—   Un aizbrauca? (Saķēra galvu rokām.)'

—  Aizbrauca, cariene māmiņa, lēnprātības eņģelīti, — aizbrauca, aizbrauca, nezin vai gulēt aizbrauca vai uz Vācu priekšpilsētu .,.

18

Jau mazā rīta gaismiņā uz Preobražensku sāka doties karietes, kulbas, jātnieki… Bajāri, ģenerāļi, pulkveži, visi ievērojamie dzimtmuižnieki, domes rakstveži — steidzās paklanīties jaunatgūtajam caram. Spraukdamies cauri ļaužu pieblīvētajām priekštelpām, uztraukti vaicāja: «Nu ko? Nu, kā — valdnieks?…» Viņiem ar dīvainu smīnu atteica: «Valdnieks ir jautrs…»

Viņš pieņēma lielā, jaunierīkotā istabā pie gara, blaš- ķēm, glāzēm, kausiem un aukstā ēdiena bļodām apkrauta galda. Saules staros virmoja tabakas dūmi. Pavisam nekrieviska izlikās cara ārējā būtne — smalkiem ārzemju vadmalas svārkiem mugurā, sieviešu mežģīnēm ap kaklu, novājējis, uzliektām melnām ūsiņāin, zīdainu parūciņu galvā, viņš svešādi sēdēja, zem krēsla saliecis kāju dzīparu zeķē.

Garos kažokos, bārdas uz priekšu izslējuši, acis izbolījuši, cilvēki gāja klāt caram, klanījās katrs pēc sava stāvokļa — līdz zemei vai līdz viduklim — un tikai tad ieraudzīja Pēterim pie kājām divus dievam riebīgus pundurus, Tomosu un Seku, ar aitu cērpamām dzirklēm.

Atņemdams sveicinājumu, Pēteris dažus piecēla un noskūpstīja, dažiem paplaukšināja uz pleca un katram teica jautri:

— Paskat — bārdu apaudzējis! Mans kungs, Eiropā par bārdām smejas… Labāk aizdod man to par prieku…

Bajārs, kņazs, vojevoda, vecs un jauns, stāvēja apstulbuši, tikai rokas noplātīja… Tomoss un Seka pasniedzās uz pirkstgaliem un aitu cērpamām dzirklēm nošņāpa izsukātās, rūpīgi koptās bārdas. Senais greznums nokrita caram pie kājām. Apšņāptais bajārs klusēdams aizsedza seju ar plaukstu, trīsēja, bet cars pats pasniedza viņam īsti prāvu glāzi trejota piparu degvīna.

—   Izdzer uz mūsu veselības ilgiem gadiem… Arī Sam- sonam apgrieza matus… (Pameta zibošu skatienu apkārt uz galminiekiem, pacēla pirkstu.) No kurienes cēlusies bārdas skūšana? Tā patika sieviešu dzimumam, — no Parīzes tā nākusi. Ha, ha! (Divas reizes šo kokaino smieklu.) Bet, ja bārdas žēl, — liec, lai ieliek līdzi zārkā, viņā saulē atkal pieaugs …

Bijis viņš bargs vai dusmīgs, kliedzis, rāvis aiz tām pašām bārdām, draudējis nezin ar ko — tik briesmīgs neliktos… Nesaprotams, gluži svešs, kā apmainīts, — smaidīja tā, ka saltums sažņaudza sirdi…

Galda galā rīkojās polītis-barddzinis, ieziepēja apcirptās bārdas un noskuva gludi… Spoguli, nolādētais, bāza priekšā, lai izkropļotais bajārs paskatās savu kailo, apkaunojošo seju ar šķību bērna muti… Turpat aiz galda piedzērušies noskūtie raudāja… Tikai pēc drēbēm vēl varēja pazīt ģenerālisimusu Seinu, bajāru Trojekurovu, kņazus Dolgorukijus, Beloseļskus, Mstislavskus … Cars diviem pirkstiem saņēma noskūtos aiz vaiga:

—  Tagad pat uz cēzara galmu laist nav kauns..,

19

Pusdienas ēst cars aizbrauca pie Leforta. Mīļais draugs Francis tikai ap pusdienas laiku bij pamodies un žāvēdamies sēdēja pie spoguļa plašajā, saulainajā, zeltītu ādu izsistajā guļamistabā. Kalpi ņēmās ap viņu apģērbdami, sacirtodami, iepūderēdami. Uz paklāja jokus dzina no Hamburgas atvestais punduris un pundure. Pārvaldnieks, staļļzinis, sētzinis, sardzes priekšnieks godbijīgi stāvēja gabaliņu atstatu. Ienāca Pēteris. Piespieda Franci aiz pleciem, lai tas neceļas kājās, spogulī pavērās viņā.

—   Tā te viņiem nav bijusi izmeklēšana, tikai noziedzīga nolaidība un niekošanās… Seins tikko stāstīja, — un pats, muļķis, nesaprot, ka pavedienu jau rokās turējis.,, Strēlis Falaļejevs, kad veduši to kārt, uzkliedzis zaldātiem: «Līdaku jūs apēdāt, bet zobi palika…»

Pētera mežonīgās acis satumsa spogulī. Apgriezies Leforts pavēlēja ļaudīm iet laukā.

—  Franci… Dzelonis nav izrauts!… Šodien skuvu bajārus, — visas iekšas man vārījās… Es vēl padomāšu

par šiem asinskārajiem siseņiem!… Zin, visi zin, — tikai klusē, grib noslēpt… Tas nebij vienkāršs dumpis, pie sievām vien tie vis nenāca… Briesmīgas lietas te gatavojās… Visa valsts gangrēnas apsēsta… Pūstošie locek|i ar dzelzi jānocērt… bet bajāri, bārdaiņi, visi jāsaista ar asins galvojumu… Miloslavska sēkla! Franci, šodien pat izsūtīt ukazus — no cietumiem un klosteriem strē|us lai ved uz Preobražensku …

20

Pie pusdienu galda viņš atkal it kā kļuva jautrāks. Daži novēroja viņā kādu jaunu savādību — tumšu, urbjošu skatienu; sarunas un joku vidū piepeši apklust, paveras vienā vai otrā — neuzminamu, pētījošu, necilvēcīgu skatienu… Sarauc nāsis — un atkal no jauna pasmīn, dzer, smejas kokaini…

Ārzemnieki — kareivji, jūrnieki, inženieri — sēdēja jautri, elpoja brīvi. Krieviem bij smagi šajās pusdienās. Spēlēja mūzika, gaidīja dāmas uz deju. Aleksaška Meņšikovs skatījās uz galdā saliktajām Pētera rokām — tās sažņaudzās un atkal atlaidās. Leforts stāstīja dažādas anekdotes par franču karaļa mīļākajām. Kļuva trokšņaināk. Piepeši, iekliedzies spiedzošā gaiļa balsī, Pēteris uzlēca kājās, kā neprātīgs pārliecās galdam pie Seina.

— Blēdis, blēdis!

Atsviedis krēslu, izskrēja laukā. Viesi apjuka, piecēlās no galda. Leforts metās visiem klāt, mierināja. Mūzika dārdināja galerijā. Priekštelpā, parūkas un tērpus sakārtodamas, parādījās pirmās dāmas… Visu acis pievērsa krāšņā zilace skaistule augstu sasukātiem pelnukrāsas matiem, — viņas zīda svārki ar zeltotām mežģīnēm bij neaptverami plati, kailie pleci un rokas līdz pēdējai iespējai baltas un kairinošas. Nevienā neskatīdamās, viņa ienāca zālē, lēni, izglītoti pakniksēja un tā palika stāvam rozi rokā, augšup pavērstām acīm.

Ārzemnieki steigšus apvaicājās: — Kas tā tāda? — Izrādījās, ka visbagātākā tirgotāja Brovkina meita — Aleksandra Ivanovna Volkova. Pirkstgalus noskūpstījis, Leforts lūdza viņu uz deju. Sāka virzīties citi pāri, kājas piešvīkādami, paklanīdamies. Un atkal — jauns apjukums: caur nāsīm elsodams, atgriezās Pēteris, viņa redzokļi sameklēja Seinu, — izrāva zobenu un cirta to galdā spēji atlēkušā ģenerālisimusa priekšā. Stikla šķembas aizlidoja uz visām pusēm. Pieskrēja Leforts. Pēteris iebelza tam ar elkoni sejā un otrreiz atvēzējās ar zobenu pret Seinu.

—   Visu tavu pulku, tevi, visus tavus pulkvežus gabalos sakapāšu, blēdi, m … kas dēls, muļķi…

Aleksaška pameta savu dāmu, zobena nevairīdamies, droši piegāja Pēterim klāt, aptvēra to, iečukstēja ausī. Zobens nokrita, Pēteris sāka elsot Aleksaškas parūkā:

—   Nelieši, ak, nelieši… Viņš ar pulkveža činām tirgojies …

—   Nekas, min herc, gan pāries, iedzer ungāru vīnu…

Pārgāja. Iedzēra ungāru vīnu, ar pirkstu piedraudēja

Seinam. Piesauca Lefortu, noskūpstīja viņu uz piepampušā deguna.

—   Bet kur Anna? Apvaicājies? Vesela? — Sašķiebis sakniebto muti, palūkojās oranžkrāsas rietā aiz lielajiem logiem… — Pagaidi, pats aiziešu pēc viņas…

Atraitnes Monsas namiņā skraidīja ar svecēm, blākši- nāja durvis, tiklab atraitne pati, kā istabmeitas vai bez kājām palikušas — tīrais posts; Anhena bij saskaitusies par to, ka apakšsvārki slikti sastērķelēti, nācās tos stērķelēt un gludināt par jaunu. Anna sēdēja pūderētu parūku galvā, bet neapģerbusies, pūdermētelī, un aizlāpīja zeķi.

Tādu viņu atrada Pēteris, uzskrējis augšā garām pārbiedētajai atraitnei un meitām.

Anhena piecēlās, galvu atmetusi, tikko dzirdami nopūtās. Pēteris kāri apkampa viņu, pusapģērbtu, mīlamu. Zemajā istabiņā skaļi sita viņas sirds.

21

Važās sakaltos strēļus no visām malām saveda Preobraženskas priekšpilsētā un ieslodzīja zem apsardzes istabās un pagrabos.

Septembra beigās sākās izmeklēšana. Nopratināja Pēteris, Romodanovskis, Tihons Strešņovs un Ļevs Kirilovičs. Visu nakti priekšpilsētā dega sārti pie mājām, kur notika spīdzināšana. Četrpadsmit inoku istabās strēļus vilka pie kāķa, sita pātagām, atraisījuši izvilka sētā un turēja virs degošiem salmiem. Deva dzert degvīnu, lai cilvēks atjēdzas, un atkal vilka aiz izlauztām rokām, lai izzinātu galveno kūdītāju vārdus.

Pēc nedēļām divām izdevās nokļūt uz pēdām… Ovsejs Ržovs neizcieta sāpes un sevis žēluma, kad sarkani nokaitētām knaiblēm sāka lauzt ribas, viņš izstāstīja par Sofijas vēstuli, sak, pēc viņas pavēles gājuši uz Novode- vičjes klosteri — sēdināt viņu tronī. Ovscja brālis Konstantins, trešo reizi noasiņodams, izteica, ka vēstuli viņi, strēļi, ieminuši mēslos zem Jaunās Jeruzalemes vidējā torņa. Nāca gaismā carevnas Marfas un pundurītes Avdot- jas, un Verkas — Sofijas tuvīnās sievietes līdzdalība.

Bet tikai nedaudzi spīdzināšanā kaut ko izstāstīja. Strēļi atzinās vainīgi vienīgi tikai bruņotā dumpī, bet tālākos nodomos ne… Sajā nāvīgajā ietiepībā Pēteris nojauda visu briesmīgo ienaidu pret sevi…

Naktis viņš pavadīja moku kambaros. Dienas — ar ārzemju inženieriem un meistariem, karaspēka skatēs. Pret vakaru aizbrauca pie Leforta, kāda sūtņa vai ģenerāļa pusdienot. Ap desmitiem, viesiem smejoties, mūzikai spēlējot un kņazam-pāvestam jokus dzenot, piecēlās taisns, plecos ierautu galvu, — izgāja no dzīru zāles tumšajā pagalmā un, tarantasā iesēdies, seju pret ledaino vēju ar adīto šalli sargādams, pa gāli brauca uz Preobražensku, kas jau iztālēm bij saskatāma blāvajā sārtu blāzmā.

Viens no cēzara sūtniecības sekretāriem ierakstīja dienasgrāmatā, ko šajās dienās pats redzējis un ko viņam stāstījuši…

«…Dāņu sūtniecības ierēdņi,» viņš rakstīja, «aiz ziņkāres aizgāja uz Preobražensku. Viņi apstaigāja dažādas cietumu telpas, iegriezdamies tur, kur drausmīgie kliedzieni vēstīja visdrūmākās traģēdijas vietu… Šausmās trīcēdami, viņi jau bij paguvuši apskatīt trīs istabas, kur uz grīdas un pat priekštelpā rēgojās asiņu peļķes, — kad vēl spiedzīgāki brēcieni un nedzirdētas sāpju vaimanas pamodināja viņiem vēlēšanos paskatīties briesmas, kas notikās ceturtajā istabā…

Bet, tikko iegājuši tur, tūliņ izbailēs metās laukā, jo uzdūrās tur pašam caram un bajāriem. Stāvēdams pie kaila, griestiem piekārta cilvēka, cars apgriezās pret ienācējiem acīm redzami galīgi sapīcis, ka ārzemnieki atraduši viņu tādā darbā. Viņiem paka| izsteidzies, Nariškins ^nevaicāja: — Kas jūs tādi esat? Ko te meklējat?… — Un, tā kā viņi cieta klusu, pavēlēja, lai tie tūliņ dodas uz kņaza Romodanovska māju… Bet ierēdņi, apzinādamies neaizskarami, neievēroja šo diezgan bezkaunīgo pavēli. Tomēr viņiem pakaļ dzinās oficieris, mēģinādams noskriet un apturēt viņu zirgu. Bet spēks bij ierēdņu pusē, — viņu bij daudz un garā tie sparīgāki… Tomēr, noģiduši, ka oficieris taisās pielietot varmācību, viņi aizbēga drošā vietā… Vēlāk es dabūju zināt tā oficiera vārdu — Aleksaška — cara mīlulis un ļoti bīstams…»

«…Pasludināts jauns nodoklis naudā: katram prikazu kalpotajam uzlikta nodeva samērā ar amatu, ko viņš izpilda…

Vakarā Leforta pilī bij sarīkotas dažādas cariski greznas izpriecas. Sapulcējušies līksmoja par krāsaino uguņu rotaļām. Kā kāds uguns gars cars skraidīja pa lapu kailo dārzu, aizdedzinādams transparentus un dzirksteles šļācošās strūklakas. Carēvičs Aleksejs un carevna Natalija arī noskatījās šajos uguņos, bet tikai no sevišķas istabas… Pēc tam ballē par skaistāko no visām dāmām vienbalsīgi atzina Annu Monsu, kura, kā runā, caram atvietojot likumīgo laulāto draudzeni, ko viņš taisoties aizsūtīt uz kādu attālāku klosteri . . .»

«Desmitajā oktobrī, sākdams nāvessodu izpildīšanu, cars ieaicināja visus ārzemju sūtņus. Kazarmu māju rindai Prcobraženskas priekšpilsētā pieslejas paaugstināts laukums. Tā ir soda vieta: tur parasti stāv kauna mieti ar uzdurtām notiesāto galvām. So uzkalnu ieslēdza gvardu pulks pilnā apbruņojumā. Daudzi maskavieši bij sakāpuši uz jumtiem un vārtiem. Ārzemniekus, kas atradās vienkāršo skatītāju pūlī, nelaida tuvu soda vietai.

Tur jau bij ierīkoti bluķi. Pūta auksts vējš, visiem bij nosalušas kājas, jo nācās ilgi gaidīt… Beidzot viņa cariskā augstība atbrauca karietē kopā ar pazīstamo Aleksandru un izkāpis palika pie bluķiem. Pa to laiku notiesāto bars piepildīja briesmīgo laukumu. Rakstvedis, dažādās laukuma vietās pakāpdamies uz sola, ko viņam nolika zaldāts, lasīja tautai spriedumu par dumpiniekiem. Tauta klusēja, un bende sāka savu darbu.

Nelaimīgajiem bij jāievēro kārtība, viņi pēc kārtas gāja pie bluķa… Viņu sejās nebij redzamas ne sagaidāmās nāves skumjas, ne izbailes. Es tādu nejūtību neskaitu par vīrestību, tā neradās aiz gara stipruma, bet vienīgi no tā, ka, atcerēdamies nežēlīgās mocības, viņi vairs nežēloja sevi, — dzīve viņiem bij kļuvusi pretīga .,,

Vienu no viņiem līdz bluķim pavadīja sieva ar bērniem — tie vaimanāja griezīgām balsīm. Bet viņš mierīgi atdeva sievai un bērniem par piemiņu dūraiņus un raibu lakatu un nolika galvu uz bluķa.

Otrs, pie bendes caram tuvu garāmiedams, pateica skaļi:

— Paej nost, valdniek, es še gulšos…

Man stāstīja, ka cars tajā dienā žēlojies ģenerālim Gor- donam par strēļu spītību — pat zem paceltā cirvja tic vēl negribēja atzīt savu vainu. Patiešām, krievi ir ļoti ietiepīgi…»

Pie Novodevičjes klostera četrstūrī.nostādītas trīsdesmit karātavas, kur pakārti 230 strēļi. Trīs barveži, kas iesniedza carevnai Sofijai lūgumrakstu, pakārti pie klostera mūra zem paša Sofijas istabiņas loga. Vidējais pakārtais turēja nedzīvajām rokām piesieto lūgumrakstu.»

«Viņa cariskā augstība bij klāt dumpī piedalījušos priesteru sodīšanā. Diviem no tiem bende ar dzelzs stieni pārlauza rokas un kājas, pēc tam viņus dzīvus nolika uz rata, bet trešajam nocirta galvu. Vēl dzīvi, popi, nikni čukstēdami, pukojās par to, ka tas trešais nobeigts tik ātrā nāvē…»

«Laikam gribēdams parādīt, ka pilsētas mūri, caur kuriem strēļi bij gribējuši ielauzties, ir svēti un neaizskarami, cars pavēlēja izbāzt baļķus pa Maskavas sienu šaujamiem robiem. Pie katra baļķa pakārti divi dumpinieki. Tādā kārtā tajā dienā pakārti vairāk nekā divi simti cilvēku… Diezin vai jel kad un kur kāda pilsēta bijusi tādas sētas iežogota, kādu radīja visapkārt Maskavai pakārtie strēļi.»

«…27. oktobrī… Sīs dienas sodīšana krasi atšķīrās no visām agrākajām. To izpildīja dažādiem gandrīz neticamiem veidiem… Trīssimt trīsdesmit cilvēki reizē apslacināja Sarkano laukumu savām asinīm. So milzīgo slaktiņu varēja sarīkot tikai tā, ka visi bajāri, cara Domes senatori un rakstveži pēc cara pavēles stājās bendes darbos. Viņš palicis visaugstākā mērā neuzticīgs; liekas, itin visus tur aizdomās par līdzjūtību nogalinātajiem dumpiniekiem. Izdomājis saistīt visus bajārus ar asiņu galvojumu.,. Visi šie augstdzimušie kungi ieradās laukumā, jau iepriekš drebēdami aiz sagaidāmā pārbaudījuma. Katram priekšā tiem nostādīja noziedznieku. Katram bij jānolasa spriedums nostādītajam un tad jāizpilda tas, ar paša roku nocērtot notiesātajam galvu.

Cars sēdēja no pils iznestā krēslā un sausām acīm'no- skatījās šajā šausmīgajā slaktiņā. Viņš bij nevesels, no zobu sāpēm uztūkuši abi vaigi. Viņš skaitās, redzēdams, ka bendes darbu nepieradušai bajāru lielākai da|ai trīcēja rokas…

Ģenerālis Leforts ari bij aicināts uzņemties bendes pienākumus, bet atrunājās, ka viņa dzimtenē tas neesot parasts. Trīs simti trīsdesmit cilvēkiem, gandrīz reizē nostieptiem uz bluķa, nocirta galvas, bet dažiem tomēr ne visai veikli: Boriss Goļicins savam upurim netrāpīja vis kaklā, bet mugurā; strēlis, tādā kārtā pārcirsts gandrīz uz pusēm, izciestu neiedomājamas mokas, ja Aleksandrs, veikli rīkodamies ar cirvi, nepasteidzies nocirst nelaimīgajam galvu. Viņš lielījās, ka tajā dienā nocirtis pavisam trīsdesmit galvas. Kņazs-cēzars pats nogalināja četrus.

Dažus bajārus nācās aizvest zem rokām, tie tādā mērā bij nobālējuši un zaudējuši spēkus.»

Visu ziemu ilga spīdzināšana un sodīšana. Par atbildi tam uzliesmoja dumpji Arhangeļskā, Astrahaņā, pie Donas un Azovā. Moku kambari piepildījās no jauna, atkal jaunus līķu tūkstošus puteņa vējš šūpoja pie Maskavas vaļņiem. Šausmas pārņēma visu zemi. Senatnīgais saraucās un noslēpās tumšos kaktos. Pienāca gals bizantiskajai Krievzemei. Marta vējos aiz Baltijas jūras piekrastēm jaudās tirdzniecības kuģu ēnas.

II DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

1

Krēšļainā ausmā dziedāja gaiļi. Negribīgi svīda februāra rīts. Aitādas kažoku stērbelēs pīdamies, naktssargi novāca ielas aizšķēršus. Krāšņu dūmi klājās pār zemi, līkajās šķērsielās smaržoja karsta maize. Jāja garām jātnieku sardze, apvaicājās sargiem, vai naktī nav notikusies laupīšana. — Kā tad bez laupīšanas, — sargi atbildēja, — visapkārt laupa …

Maskava modās negribēdama. Zvaniķi rāpās torņos, nosaluši krekšināja, gaidīja, kad sāks bungot Ivans Lielais. Lēnām, smagi peldēja pār miglainajām ielām liel- gavēņa zvaņa. Aizčīkstēdamās vērās baznīcu durvis. Ķesteris, pirkstus siekalām apslapinājis, noņēma neizdziestošām lampiņām apdegušos degļu galus. Vilkās nabagi, kropļi, izdzimteņi — tupties priekštelpās. Tukšiem vēderiem lamājās pusbalsī. Krustīdamies locīja augumus telpas tumsā pret siltajām svecītēm.

Basām kājām, palēkdamies, skrēja plānprātiņš — smirdošs, kailu muguru, galvā vēl no vasaras salipuši dadžu bumbuļi. Tie priekštelpā tikai noelsās vien: rokā dieva cilvēciņam gabals jēlas gaļas… Tātad atkal pateiks kaut ko, par ko visa Maskava čukstēsies. Apsēdās pie pašas ieejas, rētaino degunu nodūra ceļgalos, — gaida, kamēr sanāks vairāk ļaužu.

Iela kļuva gaiša. Klaudzēja vārtiņi. Cieši sajozušies, gāja tirgotāji. Bez agrākā žirgtuma vēra vaļā pārdotavas. Zem žiglajiem mākoņiem laidelējās vārnas. Pa ziemu cars baroja putnus ar jēlu gaļu, — vārnas nezin no kurienes saskrēja neskaitāmiem, neapredzamiem bariem, apgānīja visus kupolus. Nabagu tauta baznīcas priekštelpās piesardzīgi runāja: — Būs karš un mēris. Stāv rakstīts — trīsarpus gadus pastāvēs šī viltus valsts…

Agrākajos gados ap šo laiku Kitajgorodā bij drūzma, troksnis un klaigāšana. No Zamoskvorečjes brauc vezumu rindas ar labību, pa Jaroslavas ceļu ved kautus putnus un malku, no Možaiskas puses trijjūgos iebrauc tirgotāji. Bet paskaties tagad, — pāris vezumiņu atjaukuši, pārdod kaut kādu sprāgoņu. Puse veikalu aiznaglota. Bet priekšpilsētās un aiz Maskavas upes tīrais tuksnesis. Strēļu sētās pat jumti mājām noplēsti.

Arī baznīcas kļūst tukšas. Liela daļa tautas atkrīt: sak, pareizticīgie priesteri pievienojušies tur, kur vairāk ienāk, uz vienu roku ar tiem, kas pagājušo ziemu Maskavā galvas cirta un kāra. Dažā baznīcā pops neiesāk dievkalpojumu, pirms, bārdu izslējis, neuzkliedz zvaniķim: — Gāz pa lielo, muļķa pakausi, gāz, cik stipri vari… — Bet zvani vai nezvani, tauta iet garām, negrib krustīties trim pirkstiem. Raskoļņiki māca: «Trīs pirksti ir piga, paplet tos divus un pabāz īkšķi starpā. Vai nu nezināms, kas vēlas, lai ar pigu apvēcinās.»

Ielas tomēr bij ļaužu pilnas: bajāru saimes ļaudis, liekēži, dažādi nakts trokšņotāji, pa sētām klaiņojoši ļautiņi. Daudzi drūzmējās ap krogu, gaidīdami, kad vērs vaļā, ostīja: smaržoja ķiploki, gavēņa pīrāgi. Pāri Ņeglin- uajai brauca vezumi ar pulveri, čuguna lodēm, kaņepājiem, dzelzi. Pa grambām gāzelēdamies, devās lejup pāri Maskavas upei uz Voroņežas ceļu. Dragūni jāšus, jaunos bezdrēbes puskažociņos un ārzemnieku cepurēs, — ūsaini, it kā nebūtu krievi, — nikni lamādamies visnekrietnākajiem vārdiem, vēcināja pātagas pār braucēju mugurām. Ļaudis runāja: — Vācieši mūsējo atkal kūda uz karu. Mūsējais Voroņežā ar vācietēm un vāciešiem galīgi sagānījies!

Atvēra krogu. Uz lieveņa iznāca visiem pazīstamais krodzinieks. Sastinga, neviens neiesmējās, nojauda, ka nelaime: krodziniekam seja kaila, vakar sardzes mājā pēc ukaza noskūts gluds. Lūpas sakniebis, it kā raudādams pārkrustījās pret baznīcas pieciem zemajiem kupoliem un drūmi noteica: — Nāciet iekšā …

Šķērsām pretī baznīcas priekštelpā plānprātiņš palēcās kā suns, zobos purinādams gaļas gabalu. Saskrēja sievas un tāpat vīrieši brīnīties… Laime tādai baznīcai, kur piekūlies plānprātiņš. Bet tagadējā laikā arī bīstami. Vecā Pimena baznīcā baroja vienu tādu plānprāti, bet reiz viņš uzkāpa paaugstinājumā, sāka pirkstiem attēlot ragus un auroja ļaudīm: — Paklanieties, jeb vai nepazīstat mani?… — Zaldāti sagrāba plānprāti līdz ar popu un diakonu un aizveda uz Preobraženskas prikazu pie kņaza-cēzara Fjodora Jurjeviča Romodanovska.

Piepeši atskanēja saucieni: — Zemē! Zemē! — Pāri pūlim sāka lēkāt platmales ar sarkanām spalvām, liekie mati, skūti, zvērveidīgi purni — jājēji aizjūga priekšējiem zirgiem mugurā. Ļaudis metās uz kupenām sētmalēs. Aizauļoja zeltīta kulba ar stikla logiem. Tajā, stāvus iz- slējusies, kā nedzīva stulbene sēdēja izkrāsojusies meita — virs uzbužinātiem matiem dimantiem izrotāta, lentām apkārta voiloka cepurīte, rokas līdz elkoņiem sabāztas sabuļādas maisiņā. Visi pazina bezgodnieci — Kukujas carieni Annu Monsu. Aizbrauca uz Veikalu rindām. Tur tirgotāji satraucās, izskrēja pretim, stiepa uz kulbu zīdus, samtus …

Bet likumīgo carieni Jevdokiju Fjodorovnu šoruden pirmajā ziemas ceļā vienkāršās ragavās aizveda uz Suz- daļu klosterī — visu mūžu pavadīt vienās asarās…

2

—   Brālīši, labie ļaudis, pacienājiet… Patiešām, slikta sirds … Vakar krustu nodzēru …

—   Kas tu tāds esi? …

—  Svētbilžu gleznotājs no Palehas, mēs — no seniem laikiem… Tagad jau tādas tās lietas — tīrais posts, vairāk nekas …

—   Kā tevi sauc?

—   Ondrjuška …

Ne cepures, ne krekla šim cilvēkam nebij — caurums uz cauruma. Acis kvēlojošas, seja šaura, — tomēr viņš pieklājīgi, cilvēcīgi piegāja pie galda, kur tie dzēra degvīnu. Grūti tādam atteikt…

—   Nu, piesēdi ar…

Ielēja. Turpināja sarunas. Tuvredzīgs, ļoti viltīgs cilvēks ar tievu kaklu stāstīja:

—   Strēļus sodīja ar nāvi. Labi. Tā cara darīšana. (Pa- slēja gaisā līku pirkstu.) Gar to mums nav daļas… Bet…

Mīksts cilvēks no miesta strēļu svārkā (daudzi tagad nonēsāja nelaiķu strēļu svārkus un cepures — strēļu sievas gaudodamas gandrīz vai par velti atdeva šos krāmus),

' Sis no miesta pirkstiem piepaukšināja alvas glāzītei.

—  Tur jau ir tā lieta, ka — bet.., Tur jau ir tā lieta!…

Viltīgais zemnieks, ar pirkstu pret to pavēcinādams:

—   Mēs sēžam rāmi… Pie jums Maskavā tas tā, — ko tikai kas, tūliņ trauksme… Tātad bij iemesls strēļus gar vaļņiem kārt, tautu biedēt… Par to, miestiņniek, nav runa… Jūs, mani dārgie, brīnāties, kāpēc Maskavā vairs neko neieved? Un negaidiet ar… Būs vēl sliktāk… Šodien pat — jāsmejas un jāraud… Atvedu sālītas zivtiņas, mucu… Sev pašam sālīju, bet sasmirdušas bij. Uzbraucu tirgū, — domāju, kad tikai nepiekauj par šo smirdoņu, — stundā, divās visu izķēra.., Nē, tagad Maskava ir pagalam…

—   Ak, taisnība! — iešņukstējās svētbilžu gleznotājs.

Zemnieks paskatījās viņā un tad — lietišķi:

—   Ir ukazs: līdz meteņiem strēļus noņemt no vaļņiem, izvest ārpus pilsētas. Bet viņu būs ap astoņi tūkstoši. Labi. Bet kur tie rati? Tātad, zemniek, sasperies tikai atkal. Bet kam tad tie miesti? Uzliec taču miestu iedzīvotājiem arī zirdzinieku klaušas!

Miestiņa iedzīvotājam notrīsēja mīkstie vaigi. Pārmetoši pameta ar galvu zemniekam:

—   Ek, tu, arāj… Tev derēja ziemu pastaigāt gar mūriem… Kā uznāk putenis, tā viņi tur sāk šūpoties… Pietiek mums šo pašu briesmu …

—   Protams, — zemnieks teica, — vieglāk būtu viņus ar reizi paglabāt. Grēku piedošanas svētdienā mēs atvedām astoņpadsmit vezumus, nepaguvām ne atjaukt — zaldāti klāt: «Izkrauj vezumus!» — «Kā? Par ko?» — «Nerunā!» Piedraud ar zobeniem, gāž apkārt ragavas. Mucu sīku sēņu biju atvedis, — izbārstīja, velni. — Brauc, — viņi kliedz, — uz Varvaras vārtiem! — Bet pie Varvaras vārtiem sagāzti simti trīs strēļu… — Krauj vezumā tu, šāds un tads… — Neēduši, nedzēruši, zirgus nebarojuši, līdz vēlai naktij vedām tos līķus.Atgriezāmies sādžā, — kauns savējiem acīs skatīties.

Pie galda pienāca nepazīstams cilvēks. Ar stopa dibenu piedauzījis, nolika to uz galda.

—   Muļķus arklā jūdz, — viņš teica. Droši nosēdās. No stopa ielēja visiem. Pamirkšināja šaudīgo aci. — Būsim veseli. — Osas nenoslaucījis, sāka grauzt ķiploka galviņu. Seja kā miecēta, karsta, pelēkā lāsumain;": bārda sprodziņām ielocīta.

Tuvredzīgais zemnieks uzmanīgi paņēma viņa pielieto glāzīti:

—   Zemnieks ir muļķis, muļķa zemnieks, — zini, — tomēr saprot… (Pasvārstīja glāzīti rokā, izdzēra, kārtīgi nokrekšķinājās.) Nē, mani dārgie… (Pastiepās pēc ķiploka galviņas.) Redzējāt, ka šorīt vezumi aizbrauca uz Voroņežu? Trešo ādu zemniekiem plēš nost. Nomu — maksā, pēc parādu rakstiem — maksā, bajāram pārtikai — dod, kroņa nodevu — maksā, tiltu naudu — maksā, uzbrauksi tirgus laukumā — maksā …

Lāsumbārdainis paplēta zobaino muti, iesmējās. Zemnieks aprāvās, nošņaukājās.

—   Labi… Tagad dod zirgus cara vezumiem! Un vēl sausiņus plēš no mums… Nē, mani dārgie… Paskaitiet, — cik sādžās vēl palicis apdzīvotu sētu? Kur tad tās citas? Pameklējiet… Tagad gandrīz visi gatavi bēgt prom. Zemnieks ir muļķis — kamēr paēdis. Bet ja jūs tā viņam pašu pēdējo no dibena noplēšat… (Saņēma bārdu saujā, paklanījās.) Zemnieks pāraun vīzes un a-aiziet, kur viņam vajadzīgs!

—  Uz ziemeļiem … Uz ezeriem… Uz tuksnešiem!… — Svētbilžu gleznotājs pievirzījās viņam tuvāk, ieurbās tumšām acīm.

Zemnieks atbīdīja to. — Turi muti!… — Miestiņnieks atskatījās, krūtīm uzgūlās galdam.

—   Zēni, — viņš čukstēja, — patiešām, daudzi baidās, aiziet uz Belezeru, uz Volezeru, uz Alatkaezeru, uz Vig- ezeru … Tur ir mierīgi… (Nodrebināja uztūkušos vaigus.) Tikai tie, kas aiziet, — tie paliks dzīvi…

Svētbilžu gleznotājam melnās zīlītes izplētās pār visu aci, — viņš sāka griezties te pie viena, te pie otra sarunu biedra …

—   Viņš runā pareizi… Mēs Palehā uz lielo gavēni uzgleznojām seši simti svētbilžu… Salīdzinājumā ar citiem gadiem tas ir maz. Tagad Maskavā nevienu pašu neesam pārdevuši. Palehā tagad visi vaimanā un gaudo. Kāpēc? Mūsu bildes ir gaišas, Jēzus (Iisus) vārds ar diviem «i». Svētītāja roka šņaucienā saņemta. Križa krustu taisām — ar četriem galiem. Visu pēc pareizticīgo likuma. Vai tad nav saprotami? Tie, kas no mums svētbildes ņem — tirgotāji Korzinkins, Djačkovs, Vikuļins, — saka: «Tādu gleznošanu metiet pie malas! Sitie dēļi jāmet ugunī, tā ir kārdināšana: saka, ka uz tiem esot ķepa…» — «Kā tā — ķepa?» (Svētbilžu gleznotājs īsi iešņukstējās. Mies- tiņnieks, zemu sagumis pār galdu, klabināja zobus.)' «Vie- karši tā, saka, viņa ķepas nospiedums… Putna kājas sliedi zemē taču esat redzējuši — četras svītras?… Un jūsu svētbildēm tāda pati zīme…» — «Kur?» — «Nu, tas jūsu krusts… Saprotat? Jūs, saka, šo mantu uz Maskavu nevediet! Tagad visa Maskava jau zin, no kurienes tā smirdoņa nāk…»

Zemnieks mirkšināja acis, nebij noredzams, tic vai netic… Lāsumbārdainais smīnēdams grauza ķiploku. Miestiņnieks māja ar galvu, apstiprināja… un piepeši atskatījies pastiepa lūpas, čukstēja:

—   Bet tabaka? Kādās grāmatās tas ir teikts, ka cilvēkam jārij dūmi? Kas tas ir tāds, kuram dūmi nāk no rīkles? Kas tas ir? Par četrdesmit astoņiem tūkstošiem rubļu visas pilsētas un visa Sibīrija atdota nomā anglim Kar- martenovain, — lai tirgojas ar tabaku. Un vēl ukazs, iai šo elles zāli nikociānu pīpo… Kā roku darbs tas ir? Un tēja, un kapeja? Un kartupi, — tpu, lai tie nolādēti! Antikrista kārums, šitie kartupi! Visa šī ēsma nāk no aizjūras, luterāņi un katoļi tirgojas ar to… Tēju kas dzer — kāju bezdibenī sper… Kapeju kas dzer — dvēselei mēslus virsū ber… Jā — tpu! — drīzāk nosprāgšu nekā tādus turēšu savā veikalā…

—  Ar ko tu tirgojies? — lāsumbārdainais vaicāja.

—   Kas tagad par tirgošanos… Vācieši tirgojas, mēs tikai gaudojam. Ovseju Ržovu un viņa brāli Konstantīnu nepazini? liundertmarka pulka strēļi… Tur viņu ļaužu pirtis un tur mans veikals. Tādu cilvēku tagad vairs nav. Abus uz rata salauza… Cik reižu Ovsejs teica: — Ciešam tāpēc, ka toreiz, astoņdesmit otrajā gadā, Kremlī neklausījām vecajos. Mums, strēļiem, visiem vajadzēja uzstāties par veco ticību… Neviena ārzemnieka tad nepaliktu Maskavā, vecā ticība uzmirdzētu spoži, tauta būtu paēdusi un apmierināta… Bet tagad nezinām pat, kā dvēseli paglābt… — Redziet, kādi taisnīgi cilvēki visu ziemu šūpojās pie mūriem… Bez strēļiem mūs paņems plikām rokām… Visiem purnus noskūs, visus piespiedīs dzert kapeju — gan redzēsiet…

—- Apēdīsim tikai maizi, pret pavasari visi aizklīdīsim kur kurais, — zemnieks noteica stingri.

—  Brālīši! — svētbilžu gleznotājs kā ilgodamies pavērās slapjajā lodziņā. — Brālīši, ziemeļos ir skaisti klosteri, kluss patvērums, vientuļa un klusa dzīve…

Krogā k]uva aizvien trokšņaināk un karstāk, būkšēja lūku piteni apsistās durvis. Piedzērušies strīdējās, pie letes grīļojās kāds līdz jostasvietai kails un bez krusta, — lūdzās glāzīti uz parāda… Otru aiz matiem izvilka priekštelpā un tur, griezīgi kliegdami, sita, — jādomā taču, ka pelnījis.

Galdam piestāja vidū gandrīz pušu pārliecies nabaga cilvēks. Uz diviem ķeģiem balstīdamies, savilka seju labsirdīgās krunkās. Lāsumbārdainais paskatījās tajā un sarauca uzacis. Pārliektais prasīja:

—   No kurienes tu atlidoji, vanadziņ?

—       No šejienes tā vieta nav saskatāma. Virzies tālāk, ko stāvi? …

—       Nes on sanod?[11] — pusbalsī ātri ievaicājās pārliektais.

—   Ej, — te mūs redz…

Pārliektais vairāk netaujāja, reto bārdeli izstiepis, ķeģiem aizklabināja kroga dibenā. Miestiņnieks izbijies:

—   Kas tad tas tāds?

—       Gājējs pa bāreņu ceļu, — lāsumbārdainais stingri atteica.

—   Kādā valodā viņš runāja ar tevi?

—   Putnu valodā.

—   Bet likās, ka viņš tevi tā kā pazīst, puis?

—       Tu mazāk prasi, tad būsi gudrāks… (Izpurināja drupatas no bārdas, salika uz galda lielās rokas.) Tad uzklausies… Mēs esam no Donas, veikala darīšanās.

Miestiņnieks žigli pievirzījās tuvāk, samirkšināja acis:

—   Ko tu pērc?

—       Pulveri — mucu desmit vajag. Svina — pussimta pudu. Labu vadmalu mēteļiem. Pakavu dzelzi, naglas. Nauda ir,

—        Labu vadmalu un dzelzi var dabūt… Svinu un pulveri — grūti: tas tikai kronim, citur nevar sameklēt.

—   Tā tā lieta, ka jāpapūlas dabūt citur.

—   ir man viens rakstveža palīgs. Dāvanas vajadzīgas.

—   Pats par sevi saprotams …

Spraudzēm pa puskažociņu steidzīgi skrapšinādams, miestiņnieks solījās parūpēties — tūliņ atvedīšot rakstveža palīgu. Aizskrēja. Zemniekam arī gribējās piedalīties veikalā. Pieri krunkās savilcis, noklepojās.

—       Jēru vilnu un ādas tev nevajag, mīļais? Nu, — sakiet jel, piecdesmit pudu svina… Karot taisāties, kaza- cit,ii, vai?

—   Paipalas šaut…

Lāsumbārdainais novērsās. Viņam atkal pienāca salīkušais cilvēks ar ķeģiem. Rokās turēdams cepuri ar savāktām dāvanām, nosēdās blakus un teica neskatīdamies:

—   Labdien, Ivan …

—       Labdien, Ovdokim, — tāpat neskatīdamies atbildēja lāsumbārdainais.

—   Sen neesam tikušies, ataman..,

—   Ubago?

—       Aiz vārguma… Vasaru mazlietiņ paklaiņoju pa mežiem, — bet nav vairs tie gadi… Apnicis, — būs jāmirst nost…

—   Pagaidi vēl mazliet…

—   Nu, — vai tad dzirdams kas labs?

Pasmīnēdams Ivans caur dūmaku skatījās piedzērušajos ļautiņos. Acis kļuva ledainas. Klusu, — tikai ar mutes kaktiņu:

—   Donu ceļam kājās.

Ovdokims nodūra degunu cepurē, grašus pārtaustidams.

—       Nezinu, — viņš ieminējās, — runā, ka Donas kazaki aprimušies, nometoties ciemos, iedzīvojas mantā…

—       Tur daudz pienācēju, klaidoņu. Tie iesāks, bet kazaki palīdzēs… Bet, ja nepalīdzēs, — vienalga, — vai nu uz Turciju tad jāiet, vai jāpaliek Maskavai par mūža vergiem… Toreiz palīdzēja caram pie Azovas, tagad viņi visai Donai ķepu uzlicis. Pienācējus pavēlēts izdot. Sasūtījuši popus no Maskavas, veco ticību skauž laukā… Beigas klusajai Donai…

—        Tādam darbam vajadzīgs liels cilvēks, — Ovdokims iebilda, — lai neiziet tā kā toreiz ar Stepanu[12]…

—       Cilvēks mums ir, — nevis tāds kā Stepans, kas bez saprāta pazaudēja galvu, — tas būs īstais vadonis… Visi raskoļņiki sacelsies par viņu …

—       Tu mani pavisam samulsini, Ivan, pavisam sakārdini, Ivan, — bet es jau biju gluži sataisījies doties pie miera …

—       Pavasarī tu atnāci Mums vecie atamani nepieciešami. Padzīvosim jautrāk nekā Stepana laikā…

—  Diezin, diezin… Cik tad mūsējo no tiem laikiem vairs palicis? Tu un es, varbūt tik ari ir…

Aizelsies atgriezās miestiņnieks, vaigu raustīdams, pamirkšināja. Pakaļ tam cienīgi soļoja rakstveža palīgs pliku pauri, brūnā vācu svārkā ar vara pogām, izblidu- šiern velteņa zābakiem kājās. Uz krūtīm pogcaurumā iesprausta zoss spalva. Neapsveicinājies nicīgi piesēda pie galda. Šalkoņas seja, acis miglotas, antikristam rada, nāšu caurumos redzams dziļi. Miestiņnieks nepiesēdis aiz muguras — viņam ausī:

—   Kuzma Jegorič, tas ir tas cilvēks, kas …

—   Bliņasl — rakstveža palīgs uzsauca vārgā balsī, nepiegriezdams vērību norādītam. — Bliņas ar zivju vēderiņiem ..,

3

Kņazs Romāns, tēva vārdā Borisovs, Buinosova dēls, mājas kārtībā saukts vienkārši — Romāns Borisovičs, vienā apakšveļā sēdēja uz gultas malas, stenēdams kasīja krūtis un paduses. Pēc vecas paražas gribēja pabāzt pirkstus arī bārdā, bet tūliņ atrāva: noskūts, duras, pretīgi… — Ua-ha-ha-ha-a-a … — nožāvojās, palūkodamies nelielajā lodziņā. Ausa gaisma — nespodri un garlaicīgi.

Agrākajos laikos šajā stundā Romāns Borisovičs jau mauktu rokas caunādu kažoka piedurknēs, cienīgi uzliktu bebrādas cepuri līdz pat uzacīm, — tad garu spieķi rokā pa čīkstošām ejām soļotu uz lieveni. Kalpu — cilvēku pusotra simta — cits pie kulbas tur zirgus, cits skrien uz vārtiem. Jautri rāva cepures nost, klanījās, līdz viduklim noliekdamies, bet tic, kas stāvēja tuvāk, nobučoja bajāram kājas. Zem rokām, pie sāniem pieturēdami, iesēdināja kulbā… Katru rītu, lai kāds laiks, Romāns Borisovičs brauca uz pili — gaidīt, kad valdnieka gaišās acis (un vēlāk carevnas visugaišās acis) pavērsies viņā. Un diezgan bieži arī sagaidīja tādu mirkli…

Tas viss pagājis! Uzmosties, — mīļie! Vai tad patiešām pagājis? Drausmīgi pat atcerēties: reiz taču bij miers un cieņa… Palūk, tepat jau karājas pie dēļu sienas — kur nekam nevajadzētu karāties — elles kārdinājuma labad uzgleznota nekauņa holandiešu meita ar paceltu brunču stērbeli. Cars pavēlēja pakārt guļamistabā, — nezin, izsmiekla pēc vai par sodu. Ciet vien ,

Kņazs Romāns Borisovičs drūmi paskatījās vakar uz lāvas nosviestajās drēbēs: kā sievišķiem šķērsām stripo- tas vilnas zeķes, bikses īsas — žņaudz priekšā un mugurpusē, — skārda ciets zaļš svārks ar apšuvēm. Naglā pakārta melna parūka, — putekļus no tās ar rungu neizdauzīs. Kādēļ tas viss?

—   Miška! — hajars nikni iekliedzās. (Pa zemajām, sarkanu vadmalu apsistajām durtiņām ieskrēja ņiprs zeņķis garā pareizticīgo kreklā. Noklanījās, atmeta atpakaļ matus.) Miška, padod ūdeni nomazgāties. (Zeņķis paņēma vara bļodu, ielēja ūdeni.) Pieklājīgi turi trauku… Lej uz rokām …

Romāns Borisovičs vairāk tikai sprausloja plaukstās nekā mazgājās — riebjas mazgāt tādu noskūtu, durstošu… Ņurdēdams atsēdās uz gultas, lai uzvelk viņam bikses. Miška pasniedza bļodiņu ar krītu un tīru lupatiņu.

—   Kas tad tas vēl būs? — Romāns Borisovičs iekliedzās.

—   Ko zobus tīrīt.

—   Netīrīšu!

—   Kā gribat… Cars-valdnieks teica, ka zobus vajagot tīrīt, — tad bajāriene pavēlēja katru rītu pasniegt…

—   Likšu ar to pašu bļodiņu pa purnu… Varen runīgs esi kļuvis…

—   Kā gribat…

Apģērbies Romāns Borisovičs pastaipīja augumu — žņaudz, par šauru, ciets… Kādēļ? Bet stingri pavēlēts — visiem muižniekiem ierasties dienestā vācu drēbēs un alonža parūkā… Ciet vien!… Noņēma no naglas parūku (diezin kāda meitieša tie mati), ar riebumu uzmauca galvā. Miškam (tas stiepās sakārtot sagrieztās sprogas) iesita pa roku. Izgāja priekštelpā, kur krāsnī sprēgāja uguns. No lejas — no virtuves (kurp veda stāvas kāpnes) nāca rūgta kā svilinājurna smaka.

—   Miška, kas te tā smird? Atkal kafiju vāra?

—  Cars-valdnieks pavēlēja bajārienei un bajārmeitām no rītiem dzert kafiju, tāpēc tad ari vārām…

—   Pats zinu… Tu man te neņirdz zobus.

—   Kā gribat…

Miška atvēra vadmalu apsistās durvis uz krusta palātu. Cienīgi krustīdamies, Romāns Borisovičs piegāja pie analoja. Uz samta segas atvērta vasku aptecējusi lūgšanu grāmata. Noknieba svecītei apdegušo degļa galu. Uzlikās apaļas brilles dzelzs ietvaros. Aplaizīja pirkstu, pašķīra lappusi un nogrima domās, raudzīdamies kaktā, kur tikko spīdēja svētbildes: tikai viena zaļa uguntiņa dega pret Nikolaju brīnumdarītāju…

Bij ari par ko domāt… Ja tā ies tālāk — tad taču visam augstajām dzimtām, kņazu un muižnieku, jāizput pagalam, par negodu un gānīšanu jau nemaz nav ko runāt. «Ko domājies, ķērušies muižniecību izskaust! Izskaud… Ivana Bargā laikā arī pamēģināja izpostīt kņazu dzimtas… Nemiers un jukas vien tur iznāca… Un tagad būs tas pats… Valsts mugurkauls — tie esam mēs… izposti mūs — un pašas valsts arī vairs nebūs, nav vairs kālab dzīvot… Ar kalpiem, car, tur domā valdīt, vai?… Blēņas!… Jauns vēl esi, prātiņš vājš, un, redzams, to pašu Kukujā apdzēris…»

Romāns Borisovičs sakārtoja brilles, sāka lasīt — caur degunu, kā klājas. Bet domas klīda rindām garām…

«No saimes cilvēku piecdesmit noņēma zaldātos… Pieci simti rubļu paņēma Voroņežas flotei… Voroņežas dzimtmuižā labību par grašiem paņēma kroņa vajadzī- bām, — visas klētis iztukšoja. Kviešu bij triju gadu krājums, — gaidīju, kad cenas celsies… (No lielām dusmām mutē sakāpa rūgtums.) Tagad dzirdams, ka klosteriem atņemšot visas dzimtmuižas, visus ienākumus ievākšot kronim… Sālītas gaļas pavēlēts sagatavot desmit mucu … Ak tu mans dievs, kur viņi to sālīto gaļu liks? …»

Lasīja. Aiz vizļa lodziņa svina rāmī iezaļojās rīts. Miška pie durvīm klanījās …

«Meteņos apgānīja augstākās dzimtas! … Pa trīssimt izģērbušos cilvēku sabruka iekšā — pusnaktī vai pat vēl vēlāk. Kādas briesmas! Purni kvēpiem notriepti. Piedzērušies. Ne saskatīt nevar, kurš tur ir cars. Pierijas, piedzeras, pievemj, saimes meitām brunču stērbeles applēš… Brēc kā āži, kā gaiļi, kā putni…»

Romāns Borisovičs mīņājās no vienas kājas uz otru, — atcerējās, kā viņu pēdējā dienā, līdz nemaņai piedzirdījuši, bikses novilkuši, iesēdināja olu grozā… Un it nekādā joka tur nav… Sieva redzēja, Miška redzēja… «Ak kungs un dievs! Kādēļ? Uz ko tas viss?»

Romāns Borisovičs domāja piespiezdamies: kur cēlonis visai šai nelaimei? Par grēkiem, vai? Maskavā čukst, sak, viltnieks atnācis pasaulē. Katoļi un luterāņi viņa kalpi, ārzemju preces — visas ar antikrista zīmogu. Gals pienācis pasaulei.

iesarkano seju yret sveces uguntiņu šķībi saraucis,

Romāns Borisovičs šaubījās. «Neticami… Dievs neļaus krievu muižniecībai aiziet bojā. Tikai jānogaida un jāpacieš. Eh-he-he…»

Sirsnīgi dievu pielūdzis, nosēdās pie paklāju apsegta galdiņa līdzās logam zem spriešļa. Atvēra īsti pabiezu burtnīcu, kur bij pierakstīts viss — kam aizdots uz parāda, no kā atdabūts, no kuras sādžiņas saņemts naudā, no kuras graudā, no kuras produktos, — lēnām pārlapoja burtnīcu, čamstināja skūtās lūpas.

Palātā ienāca vecākais darbvedis Senka, izmeklēts no dzimtkalpiem aiz savas izosmes spējas un lielā niknuma pret cilvēkiem. Tas bij īsts ķēdes suns: līdz pēdējam pus- grasim piedzina bajāram pienākošos. Protams, zaga arī, bet ar mēru, pēc sirdsapziņas un — kaut arī gabalos to sagriez — nekad neatzinās zādzībā. Cik reižu Romāns Borisovičs, sagrābis to aiz resnajiem žokļiem uzaugušās bārdas kūļa, valkāja pa istabu un dauzīja pakausi pret sienu. — Nozagi, nu, nozagi taču, atzīsties … — Nemir- kšinādams Senka rudām acīm skatījās bajārā kā dievā. Tikai kad mitējās sist viņu, viņš atlieca pusnātnā svārka stūri, izšņauca mīksto degunu un sāka raudāt.

—   Par velti, Rornan Borisovič, tā dauzi savus kalpus. Dievs tev piedos, bet es tavā priekšā neesmu vainīgs…

Senka sāniski ielīda pa tikko pavērto durvju spraugu, pārkrustījās pret Nikolaju brīnumdarītāju, paklanījās bajāram un nometās ceļos.

—   Nu, Senka, ko labu pastāstīsi?

—   Paldies dievam, viss labi, Roman Borisovič.

Ceļos tupēdams, acis griestos pavērsis, Senka sāka ziņot no galvas, — cik no kura vakardien saņemts, no kurienes un kas atvests, kas palicis parādā. Divus zemniekus, pašus ļaunākos nemaksātājus, Fedju un Kosku, atvedis no Ivaņkovas sādžas un no vakardienas nostādījis sētā pērt parāda piedzīšanai…

Romāns Borisovičs izbrīnījies atvēra muti, — vai patiešām negrib maksāt? Pameklēja burtnīcā; Fcdja pagājušā gadā paņēma sešdesmit rubļus, — jaunu istabu solījās taisīt, aizjūgu, jaunu lemesi un vēl sēklai… Koska paņēma trīsdesmit septiņus un pusi rubļa, acīm redzami arī melojis, ka saimniecības vajadzībām…

—  Ak tu nelieši, ak tu blēži! Tu liki sist viņus stibām?

—   No vakardienas jau sit, — Senka atbildēja, — katram pielikti divi — sist bez žēlastības.., Ko jūs,

Roman Borisovič, tētiņ, bēdājat; ja Fedja ar Kosku nesamaksās, — par viņu parādu mums ir raksts, — paņemsim tos parādu klaušās uz gadiem desmit. Vergi mums ir vajadzīgi…

—   Naudas man vajadzīgs, ne vergu! — Romāns Borisovičs nometa zoss spalvu uz galda. — Vergus baro, dzirdi — cars atkal paņems zaldātos …

—   Ja naudas vajadzīgs — dariet tā kā Ivans Artjomičs, kā Brovkins: uzbūvējis Zamoskvorečjē audekla fabriku, nodod kronim buru audeklu. Nauda maku plēš pušu…

—  Jā, esmu dzirdējis… Tu laikam te tikai mels vien.

Brovkina audekla fabrika sen kā nelika mieru Romanam

Borisovičam. Senka gandrīz vai katru dienu atgādināja par to: acīm redzami cerēja šajā pasākumā labi daudz nozagt. Bet, lūk, Nariškins Ļevs Kirilovičs (cara tēvocis), tas rīkojas pareizāk: naudu dod kādam holandietim Vander-Fikam Vācu priekšpilsētā, un tas to sūta uz Amsterdamas biržu, lai pelna, un Nariškinam no tās naudas nāk no desmit tūkstošiem katru gadu seši simti rubļu augļu vien. «Seši simti rubļu — kā no gaisa!…»

—   Mūsu vectēvi dzīvoja bez kādām rūpēm, — Romāns Borisovičs ieminējās. — Bet valsts stāvēja stiprāk. (Uzvilka mugurā Senkas pasniegto aitādas kažoku.) Kopā ar valdnieku sēdēja, domāja domu, — tādas bij tās mūsu rūpes… Bet tagad te pat no miega mosties negribas…

Romāns Borisovičs kāpa pa kāpnēm — lejup un augšup, — gāja pa aukstajām ejām. Pa ceļam atvēra sa- briedušās durvis — no turienes nāca skābi, karsti garaiņi, dibenā, degošā skala gaismā, tikko saredzami četri zemnieki kreklos un basām kājām, kas vēla aitu vilnas velteni.

—   Nu, nu, — Romāns Borisovičs uzsauca, — strādājiet, strādājiet, dievu neaizmirstiet! — Zemnieki neko neatbildēja. Tālāk iedams, atvēra durvis uz rokdarbu istabu. Meičas un meitenes, cilvēku divdesmit, piecēlās no galdiem un statņiem un paklanījās līdz jostasvietai. Bajārs pagrozīja degunu.

—   Nu, meitas, bet ir gan jums te smaka… Strādājiet, strādājiet, dievu neaizmirstiet!…

Romāns Borisovičs ieskatījās arī skroderdarbnīcā un ādnīcā, kur kublos skāba un miecējās ādas. Drūmi zem- nieki-ādmiņi rokām mīcīja ādas… Aizdedzis tauku sveci apaļā lukturī ar caurumiņiem, Senka noņēma smagās atslēgas pieliekamajiem un klētīm, kur glabājās pārtikas krājumi. Viss bij kārtībā. Romāns Borisovičs nokāpa plašajā pagalmā. Bij jau gaišs, mākoņains. Pie akas dzirdīja aitas. No vārtiem līdz pat siennīcai stāvēja siena vezumi. Zemnieki noņēma cepures.

—  Zemnieciņi, vezumi par maziem! — kliedza Romāns Borisovičs…

Visur no vecajiem nameļiem un apakšstāviem bez dūmeņiem kūpēja dūmi un, vēja kliedēti, pieplūda visu sētu. Visapkārt pelnu un mēslu gubas. Virvēs sakārtas, plauk- šēja sasalušas lupatas. Pie staļļa, ar sejām pret sienu, sašļukuši mīņājās divi zemnieki bez cepurēm. Ieraudzījuši bajāru uz lieveņa, no staļļa izskrēja divi gari kalpotāji, paķēra no zemes stibas un sevišķi uzcītīgi sāka sist zemniekiem pa pakaļu un gurniem …

—  Vai, vai, ak kungs, par ko?… — stenēja Fedjka un Koska …

—  Tā, tā, pelnīts ir, uzskaiti tikai vēl, — Romāns Borisovičs no lieveņa pasludināja.

Fedjka, garš, bakurētains, sārtvaidzis zemnieks, — apgriezies:

—  Žēlīgais Roman Borisovič, mums taču nav… Nudien, maizi jau līdz ziemsvētkiem apēdām… Nu, ņem kaut tos pašus lopiņus, — tādas mokas taču nav izturamas …

Senka pateica Romanam Borisovieam:

—   Lopi viņam sīki un vāji, viņš melo… Bet par pus- parādu var paņemt viņa meitu. Un pārējo, to lai viņš atstrādā.

Romāns Borisovičs saviebies novērsās.

—   Padomāšu. Vakarā parunāsimies.

Aiz dūmiem, aiz kailajiem kokiem vārgi aizdunējās zvans. Pār norūsējušajiem kupoliem pacēlās vārnu bars. — Ak, grēki grūtie, — nomurmināja Romāns Borisovičs, vēlreiz pārlūkoja savu saimniecību un devās uz ēdamistabu — dzert kafiju.

Kņaziene Avdotja un trīs kņazes sēdēja galda galā uz saliekamiem holandiešu krēsliem. Brokāta galdsega šajā vietā bij atsegta, lai nenotraipītu. Kņazienei mugurā plats tumša samta krievu vasaras tērps, galvā — ārzemju cepurīte. Kņazēm — vācu robas ar lentām: Natalijai fir- ziķu, Olgai zaļi strīpota, vecākajai, Antoņidai, «neaizmirstamā saulrieta» krāsā. Visām mati uzbužināti, miltiem apbārstīti. Vaigi apaļiski nosārtoti, uzacis izmel- notas, plaukstas sarkanas.

Agrāk, protams, ne Avdotja, ne meitas ēdamistabā nedrīkstēja rādīties: sēdēja istabiņās ar rokdarbu pie lodziņiem, vasaras laikā dārzā šūpojās šūpolēs. Reiz atbrauca cars ar piedzērušu kompāniju. No sliekšņa briesmīgām acīm pārlūkoja istabu.- — Kur meitas? Nosēdināt pie galda… (Aizskrēja viņām paka], briesmas, kņada, asaras. Atveda trīs stulbenes, stīvas no bailēm.) Cars ikvienai paspaidīja zodu. — Dejot māki?… (Kāda te mācēšana, — meičām aiz kauna asaras sprāgst no acīm.) Iemācīt… Tā ka meteņos lai dejotu minuvetu, poļu deju un kontr- dansu… — Saņēma kņazu Romānu aiz svārkiem, ne pa jokam sapurināja. — Iekārto mājā kārtīgu politesu, — iegaumē!… — Meičas nosēdināja pie galda, piespieda dzert vīnu… Un tīrais brīnums — viņas, nekauņas, dzer ar… Pēc neliela brīža pat smieties jau sāka, it kā tas viņām nebūtu nekas jauns …

Nācās iekārtot mājā politesu. Kņaziene Avdotja aiz muļķības tikai brīnījās par visu to, bet meičas ar reizi kļuva drošas, nekaunīgas, untumainas. Gādā tikai viņām to un atkal to. Ar izšūšanu vairs negrib nodarboties. No paša rīta sēž uzcirtušās, taisa plezīru, — dzer tēju un kafiju.

Romāns Borisovičs ienāca istabā. Pablenza aci uz meitām. Tās tikai galvas nolieca. Avdotja piecēlusies paklanījās.

—   Labrīt, tētiņ …

Antoņida iešņācās pret māti:

—   Sēdieties, muter… — Pārvēsušam Romanam Bori- sovičam patiktos iemest glāzīti kalgana degvīna un uzkost ķiploku… Degvīnu vēl šā tā, bet ķiploku neparko nedos…

—  Nezin kāpēc kafiju man šodien negribas. Apsaldējies būšu uz lieveņa, vai… Māt, padod ko stiprāku!

—   Jums, fāter, ik mīļu rītu tik vien tās valodas kā — degvīnu, — Antoņida iejaucās, — kad jūs reiz pieradināsieties …

—  Turi muti, ķēvene! — iebļāvās Romāns Borisovičs. — Vai es ņemšu pletni…

Kņazes novērsa degunus. Avdotja pēc vecas paražas paklanīdamās pasniedza glāzīti, pačukstēja:

—   Tu ņem tikai, tētiņ, cik tev gribas…

Izdzēra, nokrekstējās. Grauza gurķi, sālījumu uz kamzoļa pilinādams. Ne kāpostu ar brūklenēm nav uz galda, ne sālītu, kapātu rudmiešu ar sīpoliem. Gremodams maziņu pīrādziņu — velns zin ar ko, — ievaicājās par dēlu:

—   Kur Miška?

—  Aritmētiku, tētiņ, mācās. Es gan vairs nezinu, kas notiks ar viņa galviņu…

Bakurētainā Olga, visstingrākā politesa jautājumos, ieminējās, lūpas saviebdama:

—  Miška tikai ar zemniekiem un ar zemniekiem vien. Vakar stallī uz balalaikas atkal kurtažē taisīja un kārtis uz deguniem spēlēja …

—  Viņš taču vēl mazs bērns, — Avdotja nopūtās.

Brīdi visi klusēja. Natalija — jaunākā, — sinejīgā,

kustīgā — pieliecās pie lodziņa (lodziņam spraišļos vizļa \ieta nesen kā ielika stikla rūtis).

—  Ai, Ai, jaunavas! Viesi sabraukuši…

Meitas satraucās, sakratīja gaisā saceltās rokas, lai tās kļūtu baltas. Ieskrēja istabmeitas novākt no galda netīro, sakārtot galdautu. Alažordotns (agrāk sētnieks), vecs dievbijīgs kalps, apskūts un ietērpts kā ziemsvētku laikam, piedauzīja ar spieķi un izsauca, ka atbraukusi bajāriene Volkova. Romāns Borisovičs negribīgi iznāca galda šajā pusē, lai pataisītu viešņai galantu: trīcinātu priekšā pastiepto cepuri, spārdītos kājām… Un kā priekšā tā jāķēmojas kņazam Buinosovam! Sito bajārieni Volkovu pirms septiņiem gadiem par Saņku sauca, degunu tā slaucīja caurumainā brunču stērbelē. No visu tās nabadzīgākās zemnieku sētas. Tēvs, Ivaška Brovkins, bij dzimtcilvēks. Viņai līdz mūža galam pienācās berzēties ap melno krāsni. Bet tagad, redziet tikai, — mažordoms to pieteic. Zeltītā karietē atbraukusi! Vīrs cara mīlulis… (Viņas vīrs bij kņaza Romana Borisoviča māsīcas dēls.) Tēvs ar velna palīgu izrāpies tirgotāju kārtā, stāsta, ka tagad tam nodota visa karaspēka apgāde.

Mažordoms atvēra durvis (pēc vecā veida zemas un šauras), aizšvīkstējās sārti dzeltenais tērps. Kailos plecus grozīdama, vienaldzīgo skaisto seju pret griestiem atliekusi, skropstas nolaidusi, ienāca bajāriene Volkova. Apstājās istabas vidū. Gredzeniem pazibsnīdama, satvēra greznos svārkus ar rozēm apšūtām mežģīnēm, paspēra l.ājiņu — atlasa kurpīti ar pāra veršoku augsto papēdi, — pēc tieša franču likuma burta pietupa, priekšējo ceļgalu nepalocījusi. Uz labo, uz kreiso pusi palocīja nopūderēto galvu ar strausa spalvām. Nobeigusi pacēla zilās acis, pasmaidija, zobus mazliet pavērusi.

—   Bonžūr, princesi

Buinosovu meitas, savukārt atpakaļ gāzelēdamās, acīm vai apēda viešņu. Romāns Borisovičs paņēma cepuri, rokas un kājas izplētis, pavēcināja to. Bajāriem aicināja pie galda iebaudīt kafiju. Sāka izprašņāt par radu un mājinieku veselību. Meitas aplūkoja viņas tērpu un kā sasukāti mati.

—   Ak, ak, protama lieta, kuafā uz zivju kaula.

—   Bet mums klūgas un lupatas liek apakšā.

Saņka viņām atbildēja:

—   Ar kuafer tīrā nelaime: visā Maskavā tikai viens vienīgais. Meteņos dāmas pa nedēļai gaidīja, bet citas, priekšlaikus sasukātas, tāpat krēslā sēdēdamas, gulēja… Es lūdzu tētam, lai atved kuaferu no Amsterdamas.

—  Pasveiciniet cienījamo Ivanu Artjomiču! — kņazs ieminējās. — Kā iet viņa audekla fabriciņa? Allaž taisos braukt aplūkot. Tā tāda jauna būšana, pievilcīgi redzēt…

—   Tēta ir Voroņeža. Un Vasja Voroņežā, pie valdnieka.

—   Esam dzirdējuši, Aleksandra Ivanovna, esam.

—   Vasja vakar atsūtījis vēstuli, — Saņka iebāza divus pirkstus aiz zemu izgrieztās korsāžas (Romāns Borisovičs samirkšināja acis: nupat, nupat sieviete izģērbsies kaila), izvilka zilu vēstulīti. — Kad tikai manu Vasju neaizsūta uz Parīzi…

—   Ko labu raksta? — kņazs apvaicājās noklepojies. — Ko raksta par caru?

Saņka ilgi locīja vēstulīti vaļā, — piere savilkās krunkās. Vaigi un kakls piekārta. Čukstus:

—   Lasīt tikai nesen kā iemācījos. Atvainojiet…

Vilkdama pirkstu pa trekni iztraipītām rindām ar tit-

lām un šņīpām, sāka lasīt, katru vārdu lēnām izrunādama:

—   «Sašeņka, sveika, mans spožumiņ, uz ilgiem gadiem … Pie mums Voroņežā lietas ir tādas … Drīz floti laidīsim Donā, un ar to tad izbeigsies mūsu dzīve šeit… Biedēt negribu, bet no malas dzirdēju, ka valdnieks gribot sūtīt mani kopā ar Andreju Artamonoviču Matvejevu uz Hāgu un tālāk — uz Parīzi. Nemaz nezinu, ko par to domāt: tālu un tā kā bail… Visi, paldies dievam, esam veseli. Herr Pīters liek sveicināt tevi, — nesen, vakariņas ēdot, atminējās. Katru dienu viņš darbā. Kā vienkāršs cilvēks strādā kuģu būvētavā. Pats naglas un krampjus kaļ, pats drīvē. Pat bārdu nodzīt nav laika, ļoti steidzina visus, ļaudis nodzinis līdz pēdējam. Bet floti uzbūvējām …»

Romāns Borisovičs nagiem pakšināja galdā:

—  Jā… Protams, flote, jā… Pats kaļ, pats drīvē… Acīm redzami spēkus nav kur likt…

Saņka bij beigusi lasīt. Lēniņām noberzēja lūpas. Salocīja vēstulīti un atkal aizbāza aiz korsāžas.

—   Uz lieldienām valdnieks pārbrauks — metīšos viņam pie kājām… Gribu tikt uz Parīzi…

Antoņida, Olga, Natalija sasita rokas. — Ah un — ah, un ah! — Kņaziene Avdotja pārkrustījās.

—  Tīri nobiedēji, mīļā, kas par iedomām — uz Parīzi … Tur taču nešķīsti!

Saņkai zilās acis satumsa, viņa piespieda gredzenus pie krūtīm.

—   Maskavā man tik garlaicīgi!… Kā es lidotu uz ārzemēm!… Pie carienes Praskovjas Fjodorovnas dzīvo francūzis — māca politesu, arī mani viņš māca. Kā viņš stāsta! (īsi nopūtās.) Katru nakti redzu sapnī, kā aveņ- krāsas tērpā dejoju minuvetu, dejoju labāk par visiem, galva reibst, kavalieri pašķiras, man pienāk karalis Luijs un pasniedz rozi… Tik garlaicīgi k|uvis Maskavā… Paldies dievam, vismaz strēļus novākuši, man līķu vēl vienmēr līdz nāvei bail…

Bajāriene Volkova aizbrauca. Pie galda vēl pasēdējis, Romāns Borisovičs pavēlēja aizjūgt kamanas — jābrauc uz darba vietu Lielās pils prikazā. Tagad pavēlēts visiem kalpot. It kā Maskavā nebijis pietiekoši daudz cilvēku rakstu darbiem. Nosēdinājuši muižniekus, lai skrapstina spalvām. Bet pats, degutu notraipījies, tabakas smirdošs, būkšina ar cirvi, ar zemniekiem sīvo dzer …

—   Ak, labi nav, ak, grūti, — kulbā iekāpdams, stenēja Romāns Borisovičs…

4

Pie Spaskas vārtiem dziļā grāvī, kur virs ledus vēl rēgojās nopuvuši pāļi, Romāns Borisovičs ieraudzīja pāra desmit lūku pīteņiem apsegtu ragavu. Vājie zirdziņi stāvēja nokārtām galvām. Zemnieks nogāzē ar maikii slinki atkap|oja iesalušu strēļa līķi. Diena bij pelēka. Sniegs arī pelēks. Galvas nodūruši, Sarkanajā laukumā pa mēslainēm grambām klīda noplukuši ļautiņi. Pulkstenis tornī aizčērstējās, aizčīkstējās (vēl agrāk sita skaņi). Skumji sametās Romanam Borisovičam.

Kamanas pār veco tiltu iebrauca pa Spaskas vārtiem. Kremlī cilvēki kā tirgū staigā cepurēm galvās. Pie zirgu apgrauztās slitas stāv vienkāršas ragavas… Romanam Borisovičam sažņaudzās sirds. Tukša kļuvusi šī vieta, nav vairs visugaišo acu, kas citreiz, lūk, tur cara lodziņā mirdzēja kā divas lampiņas par slavu Trešajai Romai. Skumji!

Romāns Borisovičs apturēja pie prikazu lieveņa. Nebij neviena, kas izceltu kņazu no kulbas. Izrāpās pats. Pūzdams gāja pa ārējām, segtām kāpnēm. Kāpes sniega aplipušas, nospļaudītas. Tikko kņazam neuzgrūzdamies, no augšas lejup skrēja kaut kādi cilvēciņi bezdrēbes puskažociņos. Beidzamais — lāsumbārdainis — nekaunīgi iedzēla šaudīgām acīm … Romāns Borisovičs, puskāpnēs apstājies, nikni piesita ar spieķi:

— Cepure! Cepure jānoņem!

Bet kliedziens izskanēja tukšā gaisā. Tādas paražas nu bij ieviesušās Kremlī.

Prikazā, zemās istabās — tvans no krāsnīm, smirdoņa, neslaucītas grīdas. Aiz gariem galdiem rakstītāji, elkoni pie elkoņa, skrapstina spalvām. Muguru atliecis, viens kasa nesukāto galvu, otrs kasa padusē. Pie mazajiem galdiem visgudrie blēži-rakstveži, — pa versti no katra plūst gavēņa pīrāga smaka, — šķirsta burtnīcas, pirkstiem grābājas pa lūgumrakstiem. Netīrajos lodziņos spīd miglaina gaisma. Nodaļā starp galdiem staigā rakstvedis- priekšnieks, brillēm uz bakurētainā deguna.

Rotnans Borisovičs cienīgi soļoja pa istabām no nodaļas nodaļā. Darba Lielās pils prikazā bij daudz, — stipri sarežģīti darbi: te pārzināja cara naudas kasi, noliktavas, Zelta un sudraba traukus, ievāca muitas nodokļus, kazaku naudu un strēļu nodevas, ormaņu naudu un nomu par pils sādžām un pilsētām. Visu to saprata tikai pri- kaza rakstvedis un vecākie priekšnieki. Jaunieceltie bajāri augu dienu sēdēja nelielā, karsti sakurinātā istabā, mocījās šaurajos vācu uzvalkos, pa aizsvīdušajiem lodziņiem skatījās uz tukšo cara pili, kur citreiz gultbajāru lievenī pa bajāru laukumiņu viņi pastaigājās sabuļādu kažokos, vēcināja zīda lakatiņiem un sprieda un prātoja par augstām lietām.

Daudz briesmīgu lietu norisinājās šajā laukumā. Lūk, tur no tā vecā, tagad aiznaglotā lieveņa, pēc teikas nostāsta, cars Ivans Bargais no Kremļa aizgāja uz Aleksan- drovas priekšpilsētu ar opričņikiem, lai visu niknumu un bardzību vērstu pret ievērojamām bajāru dzimtām. Cirta galvas, uz pannām cepināja un uz mietiem sēdināja. Atņēma dzimtmuižas. Bet dievs nepieļāva galīgi izpostīt bajārus. Slavenās dzimtas atkal pacēlās kājās.

Lūk, no tās koka mājas ar vara gaiļiem uz sīpolveidīgā jumta izmetās nolādētais Griška Otrepjevs — otrs vissla- vcnās krievu bajāribas postītājs. Tuksnesis palika Maskavas zemes vietā, krāsmatas, cilvēku kauli uz visiem ceļiem, bet dievs nepieļāva, — slavenās dzimtas tomēr pacēlās kājās.

Tagad atkal uznācis negaiss — mūsu grēku pēc… — E-he-he, — skumji stenēja bajāri karsti nokurinātajā istabiņā pie lodziņiem. Acīm redzami šoreiz grib spaidīt vēl vairāk kā citreiz … Visiem bārdas noskuva, visiem pavēlēja kalpot, dēlus izvietoja pa pulkiem, pa svešām zemēm… — E-he-he, dievs nepieļaus arī šoreiz…

Istabā ieiedams, Romāns Borisovičs tūliņ noprata, ka šodien atkal saņēmuši kaut ko tur no augšienes. Vecais kņazs Mārtiņš Likovs drebināja savus sievišķa vaigus. Domes muižnieks Ivans Jendogurovs un galdbajārs Lav- rentijs Sviņjins stostīdamies lasīja rakstu. Galvas pacēluši, tik vien paspēja pateikt kā: — Ai, ail

—   Kņaz Roman, piesēdi, paklausies! — gandrīz vai raudādams, teica kņazs Mārtiņš. — Kas tikai nu būs? Tagad katrs var gānīt un godu laupīt… Viena tiesība vēl bij, nu to pašu ņem nost.

Jendogurovs un Sviņjins no jauna sāka pa zilbēm lasīt cara ukazu. Tajā bij teikts, ka viņam, caram un lielkņazam utt., utt., pārāk apnikuši kņazi un bajāri, un domes, un Maskavas muižnieki ar savām sūdzībām par goda laupīšanu. Tādā un tādā dienā viņam, caram utt., iesniegta kņaza Mārtiņa, tēva vārdā Grigorjeva, Likova dēla sūdzība par to, ka viņu uz gultziņu lieveņa gānījuši un laupījuši viņam godu un ka gānījis un godu laupījis Preobraženskas pulka poručiks Oļcška Brovkins … Iedams pār lieveni, uzkliedzis viņam, kņazam Mārtiņam:

—      Ko tu te glūni mani kā zvērs, es tev tagad neesmu nekāds vergs, tu agrāk biji kņazs, bet tagad tu — neesošais …

—   Zeņķis viņš ir, zemnieka dēls, kalps, — kņazs Mārtiņš drebināja vaigus, — toreiz es uztraukumā piemirsu, viņš man kliedza vēl ko ļaunāku …

—   Ko tad viņš tev kliedza toreiz, kņaz Mārtiņ? — Romāns Borisovičs vaicāja.

—   Ak, nu ko, ko… Daudzi dzirdēja, ka viņš kliedza: —- Martinuška, martiška (mērkaķis), plikpauris…

—   Ai, ai, ai, tas ir apvainojoši, — Romāns Borisovičs nogrozīja galvu. — Bet vai tikai tas nav Ivana Artjomiča dēls Oļeška?

—  Velns zina, kā dēls viņš ir…

—   «Cars, lielkņazs utt.» — Jendogurovs un Sviņjins lasīja tālāk, — «lai viņu netraucētu valstij tik grūtā laikā, par uzbāzību un pašam par pārmācību pavēlēja no sūdzētāja kņaza Mārtiņa piedzīt desmit rubļu un to naudu izdalīt nabagiem, un tagad tādas sūdzības par goda laupīšanu aizliegt…»

Beiguši lasīt, nogrozīja degunus. Kņazs Mārtiņš atkal uztraucās:

—   Neesošais! Patausti mani, — kas es esmu par neesošu? Mūsu dzimta cēlusies no kņaza Ličko! Trīspadsmitā gadu simtenī no Ugru zemes kņazs Ličko atnāca ar trim tūkstošiem šķēpnieku. Un no Ličko cēlušies Likovi un kņazi Brjuhatiji, un Taratuhini, un Supoņevi un no jaunākā dēla — Buinosovi…

—   Muldi! Gatavās blēņas tu te mels, kņaz Mārtiņ! — Romāns Borisovičs ar visu augumu sagriezās uz sola, uzacis saraucis, pazibsnīja skatieniem (ek, nebijuši tie basie vaigi un pašķībā gludā mute, — pavisam briesmīgs izskatītos kņazs Romāns). — Buinosovi no laika gala stāvējuši augstāk par Likoviem. Mūsu dzimta cēlusies tieši no Cerņigovas kņazu galdbajāriem. Bet jūs, Likovi, Ivana Bargā laikā paši sevi ierakstījāt bajāru cilšu grāmatā… Velns viņu, to kņazu Ličko, redzēja, kā viņš atnāca 110 Ugru zemes …

Kņazam Mārtiņam acis sāka grozīties, maisiņi zem tām palēcās, it kā raudās satrīsējās seja ar lielo augšlūpu.

—   Buinosovi! Vai Tušinā, nometnē, Tušinas viltnieks jums neuzdāvināja tās muižas?

Abi kņazi pacēlās no sola, sāka aplūkot viens otru no galvas līdz kājām. Liela riešanās un troksnis izceltos, ja neiejaukušies Jendogurovs ar Sviņjinu. Sakaunināja, nomierināja. Pieres un kaklus lakatiņiem slaucīdami, kņazi apsēdās katrs uz sava sola.

Aiz gara laika domes muižnieks Jendogurovs pastāstīja, par ko bajāri pļāpā valsts Domē, — rokas vien plāta, nabagi, — cars ar saviem padomniekiem Voroņežā zin tikai vienu: naudu un naudu. Savācis padomdevējus, — mūsu pašu un ārzemnieku tirgotāji un cilvēciņi bez kārtas un dzimuma, vēl namdari, kalēji, matroži un tādi zeņķi, kuriem bende tikko kā nav nāsis izrāvis. Cars klausa viņu dumpīgajiem padomiem. Voroņežā ir tā īstā valsts Dome. Sūdzības rio visām pilsētām, no miestiem un tirgotāju ļaudīm ar gubu plūst turpu: atraduši savu valdoni… Un ar tādiem salašņām grib uzvarēt turku sultānu. Uz Maskavu atrakstījis viens no Prokopija Vozņi- cina sūtniecības cilvēkiem Karlovicā: turki smejoties par Voroņežas floti, tālāk par Donas grīvu tā neaizbraukšot, tur uzskriešot uz sēkļa.

—  Ak tu kungs, vai mēs nevarētu sēdēt mierā, kādēļ mums kaitināt turkus, — teica rāmais Lavrentijs Sviņjins. (Trijus viņa dēlus iedalīja pulkos, ceturto noņēma matrožos. Vecis bij nobēdājies.)

—   Kā — mierā? — Romāns Borisovičs atsaucās, acis pret viņu bargi paplētis. — Tev, Lavrentij, kā nabagākajam nevajadzētu pirms citiem iejaukties sarunā, — tā pirmā lieta… (Iesita sev pa gurnu.) Kā — pret turkiem, pret tatāriem — mierā? Bet kādēļ tad mēs kņazu Vasiliju Goļicinu divas reizes sūtījām uz Krimu?

Kņazs Mārtiņš, — uz krāsni lūkodamies:

—   Visiem jau nav muižas viņpus Voroņežas un Rjazaņas.

Romāns Borisovičs sarauca degunu pret viņu, bet neturēja par cienīgu atbildēt.

—   Amsterdamā par poļu kviešiem dod guldeni pudā. Bet Francijā pat vēl dārgāk. Polijā pani nezin, kur zeltu likt. Parunā ar Ivanu Artjomiču Brovkinu, viņš pastāstīs, kur naudiņa guļ… Bet es pagājušā gada labību kā nabagu dāvanu pārdevu degvīna dedzinātavām par trim kapeikām ar grasi pudiņā. Kā lai nedusmojas, kad turpat man līdzās: lūk — Voronas upe, lūk — Dona, un tālāk, tad pa jūru aizietu mani kviesīši… Svarīga lieta — kaut dievs palīdzējis mums pārveikt sultānu… Bet tu te ar savu — mierā! … Pilsētiņu kādu mums vajadzētu pie jūras, — Kerču, vai… Un tad vēl: vai mums kā Trešajai Romai, — vai mums nenākas parūpēties par Kristus kapa vietu? Jeb vai mēs jau pavisam esam pazaudējuši sirdsapziņu? …

—   Sultānu mēs nepārveiksim, nē. Velti vien sasparojamies, — atvieglināts noteica kņazs Mārtiņš. — Bet maizes mums papilnam, — un paldies dievam par to. Badā nenomirsim. Tikai nevajag meitām šlepes piekārt un galantu mājās ierīkot…

Brīdi klusējis un pa spraugu starp ceļgaliem zariņu grīdā aplūkojis, Romāns Borisovičs vaicāja:

—   Labi. Kas tad meitām piekar tās šlepes?

—   Protams, tādus muļķus, kas vēl Vācu priekšpilsētā kafiju pērk par divi trim kvartiem mārciņā, tādus neviens zemnieks nepiebaros. — Iesāņus krāsnī lūkodamies un atkārušos zodu drebinādams, kņazs Mārtiņš acīm redzami atkal grasījās uz lamāšanos…

Durvis spēji atgrūda. No āra aukstuma smacīgajā telpā iemetās sārts apaļvaidzis oficieris ar uzrautu degunu, izjauktā parūkā un nelielā, ausīm uzmauktā trijstūru cepurē. Smagie zābaki — botforti — un zaļais svārks ar platiem, sarkaniem atlokiem sniegu nobārstīti. Acīm redzami lēkšojis, cik jaudas, pa Maskavu.

Ieraudzījis oficieri, kņazs Mārtiņš sāka atplest un beidzot atplēta platu muti: tas bij viņa apvainotājs, preobra- zenskiešu poručiks Aleksejs Brovkins — viens no cara mīluļiem.

—   Bajāri, metiet darbu pie malas.,, (Steigdamies Aļoška tāpat turēja roku pie atvērto durvju malas.) Francis Jakovļevičs mirst…

Nopurināja parūku, nekaunīgi (kā viņi visi — tie Pētera auklējumi no zemas kārtas) pazibsnīja acīm un, papēžiem un piešiem klaudzinādams, traucās tālāk pa prikaza istabu izpuvušajām grīdām. Viņam pakaļ šķībi noskatījās plikpaurainie galda priekšnieki. — Klusāk derētu, drosminiek, te nav zirgu stallis.

5

Pirms nedēļas Francis Jakovļevičs Leforts savā pilī dzīroja ar Dānijas un Brandenburgas sūtņiem. Uznācis atkusnis, no jumtiem pilēja lāstekas. Zālē bij karsti. Francis Jakovļevičs sēdēja ar muguru pret liesmojošo kamīnu un sajūsmīgi stāstīja par lielajiem projektiem. Arvien vairāk iekaisdamies, pacēla kokosrieksta čaulas kausu un uzdzēra cara Pētera brālīgajai sabiedrībai ar dāņu karali un Brandenburgas kūrfirstu. Aiz logiem divpadsmit lielgabali uz košzaļām lafetēm reizē (kad mažordoms pie loga pavēcināja lakatiņu) nodārdināja pērkonīgu salūtu. Balti pulverdūmu mutuļi aizklāja saulainās debesis.

Leforts atgāzās zeltītajā krēslā, plati ieplēta acis, parūkas sprogas pielipa nobālušajiem vaigiem.

— Mūsu lielo upju krastos šalc mastu meži… Ar zivīm vien varam pabarot visas kristīgās zemes. Liniem un kaņepēm apsēsim kaut tūkstoš verstis. Bet kur tad vēl svešā apmale — dienvidu stepes, kur jātnieks var zālē paslēpties! Izdzīsim no turienes tatārus — lopu mums būs tik daudz kā zvaigžņu pie debesīm. Dzelzs mums vajadzīga? Rūda tepat zem kājām. Urālos veseli dzelzs kalni. Ar ko mūs var izbrīnīt Eiropas zemes? Manufaktūras jums ir? Ataicināsim angļus un holandiešus. Savējos piespiedīsim ražot. Apskatīties nepagūsiet, kad mums pašiem būs visādas manufaktūras. Miestu iedzīvotājus izmācīsim zinātnēs un mākslās. Tirgotāju un rūpnieku pacelsim tā, kā tie nav ne sapņojuši.

Tā apreibušais Leforts stāstīja iereibušajiem sūtņiem. No vīna un viņa runām tos pārņēma izbrīna. Zālē bij smacīgi. Leforts pavēlēja mažordomam atvērt abus logus un ar patiku ievilka nāsīm valgano, auksto gaisu. Līdz pat vakaram viņš tukšoja kausus uz lielajiem projektiem. Vakarā aizbrauca pie poļu sūtņa, dzēra un dejoja tur līdz rītam.

Otrā dienā Francis Jakovļevičs neparastā kārtā jutās saguris. Uzvilcis zaķādas kažociņu, galvu zīda lakatu apsējis, pavēlēja nevienu neielaist pie viņa. Sāka rakstīt vēstuli Pēterim, bet pat to nespēja nobeigt, — aukstums pārmāca viņu, pie kamīna kažociņā tinoties. Atveda ārstu, itālieti Polikolo. Tas ostīja nolaisto ūdeni un krēpas, šmak- šināja mēli, kasīja degunu. Admirālim deva dzert iekšu tīrītājas zāles un nolaida asinis. Nekas nelīdzēja. Naktī Francis Jakovļevičs aiz lieliem karstumiem krita nesamaņā.

Mācītājs Strumpfs (pakaļ kalpam, kas gāja, zvaniņu šķendinādams), turēdams svētos sakramentus virs galvas, ar pūlēm spraucās pa lielo zāli. Leforta pils dūca no vienas malas līdz otrai — visa Maskava sabraukusi. Plakstēja durvis, vilka caurvēji. Skraidelēja apjukušie kalpotāji, daži jau piedzērušies. Leforta sieva Elizabete Francevna sagaidīja mācītāju pie vīra guļamistabas durvīm,— novītusi seja sarkaniem plankumiem,skumīgais deguns noraudāts. Aveņkrāsas tērps kaut kā saauklots, no parūkas kārās laukā notrusējušu matu šķipsnas. Admirā- liene bij līdz nāvei nobiedēta, redzēdama piebraucam tik daudz ievērojamu personu. Krieviski viņa gandrīz nemaz neprata runāt, visu mūžu pavadījusi dibenējās istabās. Saņemtās plaukstas bāzdama mācītājam krūtīs, čukstēja vāciski:

—   Ko es tagad lai daru? Tāds milzumsv viesu… Mācītāja Strumpfa kungs, dodiet padomu, — vai neuzlikt vieglus uzkožamos? Visi kalpotāji kā prātu zaudējuši, — neviens neklausa mani. Pieliekamo atslēgas nabaga Francim zem spilvena. (Asaras sāka plūst no admirālienes bāldzeltenajām acīm, viņa taustīja aiz ņiebura, izvilka slapju mutautiņu, ieslēpa seju tajā.) Mācītāja Strumpfa kungs, es baidos iziet zālē, vienmēr tā apjūku. Kas tikai nu būs, kas būs, mācītāj Strumpf?…

Gadījumam piemērotā klusā basa balsī mācītājs pateica admirālienei dažus mierinājuma vārdus. Pārvilka plaukstu zili noskūtajai sejai, notrauca tai ikdienas nieku izpausmi un iegāja guļamistabā.

Leforts gulēja platā saņurcītā gultā. Viņa augums bij pacelts uz spilveniem. Sari izauguši uz iekritušajiem vaigiem un augstā paura. Viņš elpoja ātri un svelpjoši, dzeltenos atslēgas kaulus augšup pasliedams, it kā vēl vienmēr censtos ielīst dzīvē kā sakās. Vaļējā mute aiz karstumiem apkaltuši. Dzīvas bij tikai acis — melnas, nekustīgas.

Ārsts Polikolo paveda sāņus mācītāju Strutnpfu, zīmīgi samiedza acis, vaigus savilka krunkās.

—   Sausās dzīslas, — viņš teica, — kurām, kā tas mūsu zinātnei pazīstams, dvēsele savienota ar miesu, šinī gadījumā admirāļa kungam tādā mērā pilnas krēpām, ka dvēsele ar katru acumirkli ietiek miesā pa šaurākiem kanāli- ņiem un jāsagaida, ka tie galu galā pavisam aizsērēs krēpām.

Mācītājs Strumpfs klusu apsēdās mirēja galvgalī. Leforts nesen kā bija atjēdzies no murgiem un redzami uztraucās par kaut ko. Izdzirdis savu vārdu, viņš ar pūlēm mēģināja pavērst acis pret mācītāju, tad atkal sāka skatīties uz turieni, kur kamīnā kūpēja slapja pagale. Tur virs kamīna izgreznojumiem gulēja jūras dievs Neptūns

ar trijdaksni, zem viņa elkoņa 110 zeltītas vāzes plūda zelta ūdens, izkliezdamies zelta izvijumiem. Vidū melnā caurumā kūpēja pagale.

Lai atvirzītu admirāļa skatienu uz krustā sistā tēlu, Strumpfs runāja par mūžīgās pestīšanas cerībām, kas nav liegta nevienam dzīvajam… Leforts nomurmināja ko nesaprotamu. Strumpfs noliecās pie viņa violetajām lūpām. Leforts, ātri elpodams:

—   Daudz neruna …

Tomēr mācītājs pildīja savu pienākumu: pieņēma mēmu grēku sūdzēšanu un pasniedza mirējam sakramentu. Kad viņš bij izgājis, Leforts paslējās uz elkoņiem. Saprata, ka viņš sauc mažordomu. Aizskrēja un atrada raudošo večuku virtuvē. Aiz asarām uztūkušu seju, cepurē ar strausa spalvām, zizli rokā mažordoms nostājās gultas kājgalī. Francis Jakovļevičs teica viņam:

—   Pasauc muzikantus … Draugus … Kausus …

Uz pirkstgaliem ienāca muzikanti, — nesaģērbušies, kā kurais bijis. Ienesa kausus ar vīnu. Muzikanti sastājās ap gultu, pielika taures pie lūpām un ar sešdesmit sudraba, vara un koka instrumentiem sāka spēlēt menuetu, brīnišķīgo deju.

Līķa bālais Leforts pleciem atslīga spilvenos. Deniņi viņam iekļāvās kā zirgam. Neremdējami dega viņa acis. Pienesa kausu, bet viņš vairs nespēja pacelt roku — vīns izlija uz krūtīm. Mūzikai skanot, viņš atkal iegrima nemaņā. Acis vairs neredzēja neko.

Nomira Leforts. Maskavā aiz priekiem nezināja, ko darīt. Tagad beigas ārzemnieku varai — Kukujas priekšpilsētai. Nosprādzis nolādētais padomnieks. Visi zināja, visi bij redzējuši, ka viņš ar pieburšanas zālēm apdzirdīja caru Pēteri, — bet vai tad kāds drīkstēja ko sacīt. Strēļu asaras bij atriebušās viņam. Uz visiem laikiem tagad ciet antikrista perēklis — Leforta pils…

Stāstīja: mirdams Leforts pavēlējis muzikantiem spēlēt, jokdariem lēkāt, dejotājām dejot, un pats — pavisam zaļš kā līķis — izlēcis no gultas un arī sācis lēkāt… Bet pilī, bēniņos, tā kauc un svilpo ļaunais gars! …

Septiņas dienas bajāri un visi ierēdņi brauca apmeklēt admirāļa zārku. Prieku un bailes apslēpuši, gāja iekšā no abām pusēm apgaismotajā zālē. Tur vidū uz paaugstinājuma stāvēja zārks, līdz pusei melnu zīda mantiju apsegts. Četri oficieri kailiem zobeniem stāvēja pie zārka, četri apakšā pie paaugstinājuma. Atraitne sēru drēbēs sēdēja apakšā saliekamā krēslā pretim paaugstinājumam.

Bajāri uzkāpa paaugstinājumā, degunu un muti sāņus pagriezuši, — lai nesagānītos, — ar vaigu pieskārās velna admirāļa zilajai rokai. Tad, piegājuši atraitnei, — paklanījās līdz viduklim: pirkstus pie grīdas — un prom no šīs sētas …

Astotajā dienā, maināmos zirgus līdz beidzamam notriekdams, no Voroņežas atbrauca Pēteris. Viņa ādas kulba, sešiem zirgiem aizjūgta, izauļoja visai Maskavai cauri, tieši uz Leforta pils sētu. Dažādas spalvas zirgiem aizclsā tikko vēl cilājās ribas. No kamanu segas apakšas izsniecās roka — taustīja siksnu, lai atpogātu.

No pils pašlaik iznāca Aleksandra Ivanovna Volkova, uz lieveņa bez viņas neviens cits negadījās. Pēc zirgiem spriezdama, Saņka nolēma, ka atbraucis kaut kāds neievērojams apmeklētājs. Saskaitās, ka viņas karietei aizšķērso ceļu:

—   Pabrauc nost ar tiem ādaiņiem, ko te nostājies ceļā! — viņa uzsauca cara kučierim.

Spraudzeni nesataustījusi, izbāztā roka nikni atrāva aizsega siksnu, no kulbas izlīda cilvēks ausainā samta cepurē, pelēkvadmalas aitādu kažokā, velteņa zābakos. Izlīda un izslējās visā garajā augumā: Saņka, viņā skatīdamās, pacēla galvu… Apaļā seja sakritusi, acis pietūkušas, tumšās ūsiņas saslējušās. Mīļie — cars!

Vienu pēc otras Pēteris izstaipīja notirpušās kājas, uzacis satuvojās. Pazina vedamo meitu, tikko manāmi pasmīnēja ar mazās mutes krunciņu. Pateica dobji:

—   Kāda nelaime …

Tad gāja pilī, kažoka piedurknēm vēcinādamies. Saņka viņain pakaļ.

Caru ieraudzījusi, atraitne krēslā sastulba. Tad pietrūkās. Gribēja mesties pie kājām. Pēteris apķēra viņu, pievilka klāt, pāri tās galvai skatījās uz zārku. Piesteidzās kalpotāji. Novilka viņam kažoku. Pēteris velteņos lācīgi gāja atvadīties. Stāvēja ilgi, roku zārka malai uzlicis. Pieliecās, noskūpstīja mīļajam draugam lentu, pieri un rokas. Pleci sāka raustīties zem zaļā svārka, pakausis saraucās.

Viņa mugurā skatoties, Saņkai acis pieplūda asarām, — pēc zemnieku sievas paražas zodu plaukstā atbalstījusi, viņa gaudoja klusi, sīki. Tik žēl, tik žēl bij kaut kā… Viņš nokāpa no paaugstinājuma, šņaukādamies kā bērns.

Apstājās Saņkas priekšā. Viņa rūgti tam pamāja ar

galvu.

—  Otra tāda drauga man vairs nebūs, — viņš teica. (Pieķēra rokas acīm, nopurināja ceļā savēlušos sprogainos tumšos matus.) — Prieki — kopīgi un raizes — kopīgas. Vienu prātu domājām… — Piepeši atņēma rokas, apskatījās, asaras izsīka, viņš kļuva līdzīgs runcim. Steidzīgi krustīdamies, zālē nāca bajāri — cilvēku desmit.

Pēc pakāpes — vecākie pirmie — viņi tuvojās Pēterim Aleksejevičam, nometās uz ceļgala un, plaukstām grīdā atbalstījušies, cieši dauzīja pieres pret ozola ķieģeļiem.

Pēteris nepiecēla nevienu no viņiem, neapkampa, pat ar galvu nepameta — stāvēja svešs, augstprātīgs. Tikai īsā deguna nāsis plētās.

—   Līksmi esat, līksmi, es redzu! — viņš pateica nesaprotami un izgāja no pils — atkal sēsties kulbā.

6

Tajā rudenī Vācu priekšpilsētā līdzās luterāņu baznīcai uzcēla ķieģeļu namu pēc holandiešu parauga, astoņiem logiem ielas pusē. Uzcēla Lielās pils prikazs — steidzīgi, divos mēnešos, šajā namā pārcēlās Anna Ivanovna Monsa ar māti un jaunāko brāli Vilimu.

Neslēpdamies turpu brauca cars un bieži palika pārnakšņot. Kukujā (un arī Maskavā) šo namu nosauca par carienes pili. Anna Ivanovna ierīkojās kundziski: pieņēma mažordomu un sulaiņus livrejās, stallī stāvēja dārgi poļu zirgi diviem sešjūgiem, karietes dažādām vajadzībām.

Tagad pie Monsiem vairs neiegriezīsies kā agrāk — izdzert kausu alus, kur spīd austerijas uguntiņa. — Īle, he, — vācieši atcerējās, — cik sen vēl zilace Anhena baltā priekšautiņā iznēsāja viesiem alus kausus, sarkdama kā mežrozīte, kad kāds labsirdīgs vecis, papliķēdams viņai pa jaunavīgo gurnu, teica:

— Nu, zivtiņ, nostrcb putas, tev ziediņi, man alus…

Tagad pie Monsiem no Kukujas priekšpilsētniekiem ciemojās tikai cienījami tirdzniecības un manufaktūras aprindu cilvēki un tad tikai svētdienās pie pusdienām ielūgti viesi. Protams, jokojās arī, bet tikai pieklājīgi. Pa labi Anhenai allaž sēdēja mācītājs Strumpfs. Viņš mīlēja pastāstīt kaut ko valdzinošu vai pamācošu no romiešu

vēstures. Tuklie viesi domīgi pamāja ar alus kausiem, tīkami nopūtās par šis pasaules zūdību. Anna Ivanovna it sevišķi rūpējās par pieklājību mājā.

Pa šiem gadiem viņa bij piebrieduši daiļumā: gaita svinīga, skatienā — miers, tikumība un skumjas. Saki, ko gribi, klanies, cik zemu spēdams, pakaļ viņas stikla karietei, — cars brauca gulēt pie viņas, tas ir viss. Nu, bet kas tālāk? Muižu prikazs uzdāvināja Annai Ivanov- nai sādžiņas. Ballēs viņa varēja izrotāties dārgakmeņiem tikpat labi kā tās citas, uz krūtīm pakāra dimantiem izrotātu Pētera Aleksejeviča portretu mazas apakštases apmērā. Nekā viņai netrūka, neko viņai neliedza. Bet tālāk nekur netika.

Laiks ritēja. Pēteris visvairāk dzīvoja Voroņežā vai pārjūdzamiem zirgiem lēkšoja no dienvidjūras uz Ziemeļjūru. Anna Ivanovna sūtīja viņam vēstulītes un — katrā izdevīgā gadījumā — pa pusducim citronu, apelsīnu (no Rīgas atvestu), desas ar kardamonu, zāļu liķierīšus. Bet vai gan ar vēstulēm un tādām dāvanām mīļāko ilgi noturēsi? Ja nu viņam piesitas kāds cits sievišķis, iekožas sirdī? Naktīm bez miega vāļājās uz pēļa. Viss ir nestipri, neskaidri, divdomīgi. Ienaidnieki, ienaidnieki visapkārt — to tikai gaida, kad šī Monsa paklups.

Pat vistuvākais draugs Leforts, — līdzko Anna Ivanovna aplinkus ievadīja sarunu, vai Pēteris domā tā ilgi dzīvot nolaidībā, kā vecpuisis, — pasmīnēja nenoteikti, maigi ieknieba Anhenai vaigā: — Apsolīto trīs gadus gaidai… — Ak, neviens jau nesaprata; pat caru troni, ne varu Anna Ivanovna nevēlētos, — vara ir tik nemierīga, nedroša… Nē, tikai noteiktību, tīrību, pieklājību …

Atlikās tikai viens līdzeklis — pieburšana. Pēc mālēs padoma, reiz no gultas piecēlusies, Anna Ivanovna cieši aizmigušajam Pēterim kamzolī iešuva mazu, pašas asinis apmērcētu lupatiņu… Viņš aizbrauca uz Voroņežu, kamzoli atstāja Preobraženskā, un no tā laika ne reizes vairāk netika uzvilcis. Vecā Monsiene sāka vest dibenistabās piebūrējas sievas. Bet pateikt tām, kas pieburams, baidījās tiklab māte, kā meita. Par burvībām kņazs-cēzars Romodanovskis vilka pie kāķa.

Likās, ja tagad Annu Ivanovnu iemīlējis vienkāršs cilvēks (pārticis), — ak, cik labprāt viņa visu šito atdotu pret bezrūpīgu dzīvi. Tīrs namiņš, — lai arī bez mažor- doina, — saule spīd uz vaskotās grīdas, uz palodzēm tīkami smaržo jasmīni, no Virtuves nāk grauzdētas kafijas smarža, rāmi iežūžodams, baznīcas tornī zvana zvans, un cienījami cilvēki, garām iedami, ar cieņu sveicina pie loga pie rokdarba sēdošo Annu Ivanovnu …

Ar Leforta nāvi it kā melns mākonis nogūlās pār Annas Ivanovnas galvu. Viņa tik daudz raudāja pa šīm septiņām dienām (pirms Pētera atbraukšanas), ka vecā Monsiene lika ataicināt ārstu Polikolo. Tas vēlēja dzert skalojamās un tīrāmās zāles, lai izdzītu liekās krēpas, kas aiz bēdām pieviesušās asinīs. Anna Ivanovna — pati labi nesaprazdama, kāpēc, — ar šausmām gaidīja Pēteri atbraucam. Atmiņā nāca viņa zemes pelēkā seja ar zobu sāpēs uzpampušo vaigu, kad viņš pēc visbriesmīgākās strēļu apslaktēšanas sēdēja pie Leforta. Ieplestajās acīs sastindzis niknums. No sala sarkanās rokas gulēja uz galda pie tukšā šķīvja. Neēda, neklausījās mielasta dalībnieku jokus. (Jokojās klabošiem zobiem.) Nevienā neskatīdamies, ieminējās nesaprotami:

—   Nevis četri pulki, viņu ir leģions… Uz bluķa guldamies, visi krustījās diviem pirkstiem… Par senatni, par nabadzību… Staigā skrandās, iet plānprātiņos… Miestu cilvēki! Nevis ar Azovu vajadzēja iesākt — ar Maskavu!

Līdz pat šai dienai Anna Ivanovna ar drebuļiem atcerējās Pēteri tajā laikā. Sajuta, ka nežēlīgās raizēs no klusā loga šis nepaciešamais cilvēks grūž viņu… Kādēļ? Vai patiešām viņš ir antikrists, kā krievi čukstas? Vakaros gultā, vaska sveces vājā gaismā, Anna Ivanovna, rokas lauzīdama, raudāja izmisusi.

—   Mamma, mamma, ko es lai iesāku ar sevi? Es viņu nemīlu. Viņš atnāks — nepacietīgs… Es esmu kā nedzīva… Šķiet, man labāk būtu gulēt zārkā kā nabaga Francim.

Neuzģērbusies, pietūkušiem plakstiem, viņa rītā pa logu negaidīti ieraudzīja, ka aiz žoga izdangātajā ielā apstājas cara kamanas. Šoreiz viņa nesatraucās: lai — kāda ir, tāda ir — nakts cepurītē, vilnas lakatā. Nākdams pār dārziņu, Pēteris arī viņu ieraudzīja lodziņā, nepasmaidīdams pameta ar galvu. Priekštelpā noslaucīja kājas uz paklājiņa. Skaidrā prātā, rāms.

—  Labrīt, Annuška, — viņš teica maigi. Noskūpstīja uz pieres. — Bāreņi esam palikuši. — Apsēdās pie sienas līdzās sienas pulkstenim, kas lēnām šūpoja smejošo vara seju vēzeklī. Runāja pusbalsī, it kā izbrīnījies, ka nāve padarījusi tik neprātīgu nedarbu. — Franci, Franci… Vājš admirālis bij, bet atsvēra veselu floti. Tā ir nelaime, tā ir nelaime, Annuška … Vai atceries, kā viņš pirmo reizi atveda mani pie tevis, tu vēl biji meitene, nobijies, ka es nesalaužu mūzikas kasti… Nāve paņēmusi to, ko nevajadzēja… Franča vairs nav! — Nesaprotami…

Anna Ivanovna klausījās, līdz pašām acīm pūkaino lakatu apsegusies. Nebij sagatavojusies — nezināja, ko atbildēt. Asaras ritēja zem lakata. Aiz durvīm uzmanīgi šķendinājās traukiem. Iešņaukājusies asaru pilnu degunu, viņa nomurmināja, ka Francim tagad gan labi pie dieva. Pēteris savādi paskatījās viņā …

—   Pīter, jūs ceļā nekā neesat ēduši, lūdzu, palieciet iebaudīt! Šodien taisni uzceptas desiņas, ko jūs tā mīlat…

Ar skumjām vēroja, ka arī desiņas viņu nevaldzināja. Piesēda blakus, paņēma viņa pēc aitādām smaržojošo roku, sāka skūpstīt. Viņš ar otru roku noglaudīja tai matus zem cepurītes.

—   Vakarā atbraukšu uz kādu stundiņu… Nu, pietiek, pietiek, — visu roku noslapinājusi… Ej atnes man desiņu un glāzīti degvīna… Ej, ej… Man šodien daudz darba…

7

Lefortu paglabāja ar lielu krāšņumu. Gāja trīs pulki ar nolaistiem karogiem un ar lielgabaliem. Aiz sešpadsmit melniem zirgiem vilktiem līķratiem uz spilveniem nesa admirāļa cepuri, zobenu un piešus. Jāja jātnieks melnās bruņās un ar melnām spalvām, rokā turēdams lejup noliektu lāpu. Gāja sūtņi un vēstnieki sēru drēbēs. Aiz tiem — bajāri, okoļņičiji, domes un Maskavas muižnieki — līdz tūkstoš cilvēku. Taurēja kara taurinieki, lēnām dārdēja bungas. Pēteris soļoja priekšgalā ar preobraženskiešu pirmo rotu.

Caru tuvumā neredzēdami, viens otrs no bajāriem teciņus pamazām aizvirzījās priekšā ārzemju sūtņiem, lai būtu pirmais gājienā. Sūtņi paraustīja plecus, sačukstējās. Pie kapsētas viņus pavisam atbīdīja atpakaļ. Romāns Borisovičs Buinosovs un stipri muļķīgais kņazs Stepans

Beioseļskis čāpoja pie pašiem riteņiem, ratiem pieturēdamies. Daudzi krievi bij iedzērušies: ar gaismiņu sapulcējās uz izvadīšanu, vēderi kurkstēja, nenogaidījuši bēru mielastu, saspraucās ap galdiem ar aukstā ēdiena bļodām, uzkoda un iedzēra.

Kad zārku nolika uz bedrei izmestā sasalušā māla, steigšus pienāca Pēteris. Aplūkoja tūliņ sabijušos bajāru noskūtās sejas, kļuva tik nikns, ka daži pamanījās noslēpties citiem aiz muguras. Ar galvas mājienu pasauca resno Ļevu Kiriloviču.

—   Kāpēc viņi aizlīduši sūtņiem priekšā? Kas atļāva?

—  Es jau kaunināju, lamāju, — neklausa, — Ļevs Kirilovičs klusu atteica.

—   Suņi! (IJn tad — stiprāk.) Suņi, ne cilvēki! — Saraustīja kaklu, pagrozīja galvu, iespēra ar botfortu. Sūtņi un vēstnieki izspraucās caur pašķīrušos bajāru pūli pie kapa, kur viens pats pie vaļējā zārka nosalis, visiem svešs, vadmalas kaftānā stāvēja cars. Visi izbailēs skatījās, ko viņš vēl te izdarīs. Zobenu zemē iedūris, viņš nometās ceļos un ar seju piekļāvās tam, kas vēl bij palicis no gudra drauga, dēku meklētāja, dauzoņas, uzdzīvotāja un uzticamā biedra. Piecēlās, nikni izberzēdams acis.

—  Taisa ciet… Ielaiž …

Sāka dārdēt bungas, noliecās karogi, norībēja lielgabali, izmēzdami baltus mutuļus. Viens lielgabalnieks sa- tūļojies nepaspēja atlēkt, — uguns guldziens norāva viņam galvu. Maskavā tajā dienā runāja:

—  Vienu velnu paglabājām, bet otrs palikās, — redzams, par maz vēl ļaužu nobendējis.

8

Kamanas aiz vārtiem atstājuši, cepures noņēmuši, tirgotāju un rūpnieku cilvēki kāpa augšā Preobraženskas pilī pa garām segtām kāpnēm gandrīz no puspagalma. Viesi un tirgotāju simta piederīgie atbrauca trijjūgos, paklājiem izklātās kamanās, — iegāja nebaidīdamies, lapsādas un Hamburgas vadmalas kažokos. Laika zoba sagrauztā istaba bij nepietiekoši kurināta. Ņipri aplūkodami iepuvušos, šķirbainos griestus un kožu saēsto sārto vadmalu uz soliem un durvīm, runāja:

—  Ēciņa nav vis diez cik koša… Te nu redzama tā bajāru gādība. Zēl, žēl..,

Tirgotāju ļaudis saaicināja šurp uz ātru roku, pēc sarakstiem. Viens otrs nebij atbraucis, baidīdamies, ka neliek ēst no nikoniskiem traukiem un pīpot tabaku. Nojauda, kādēļ cars aicina viņus uz pili. Nesen domes rakstvedis Sarkanajā laukumā, bungām dārdot, no pieres vietas nolasīja svarīgu ukazu: — «Zināms ticis valdniekam, ka kroņa tirgotājiem, tirgoņu simtam un visiem ārpilsētu tirgotāju un rūpnieku cilvēkiem daudzās viņu iestāžu darīšanās no vojevodām, no ierēdņiem un dažādu amatu cilvēkiem tirdzniecībā un visādos uzsākumos jācieš lieli zaudējumi un izpostīšana… Iežēlodamies valdnieks par viņiem pavēlēja: visus viņu strīdus, tiesu un lūgumu, un tirdzniecības lietas, un valsts ienākumu ievākšanu — pārzināt viņu burmistriem un par burmlstriem izvēlēt viņiem savā starpā labus un taisnīgus cilvēkus — ko viņi savā starpā iegribēs. Bet no viņiem vienam cilvēkam būt pirmajam, mēnesi sēdēt par prezidentu…» — Pilsētās, ārpilsētās un priekšpilsētās norādīts izvēlēt tiesai, izšķiršanai un uzlikto nodokļu ievākšanai zemes burmistrus no labākajiem un taisnīgākajiem cilvēkiem, bet muitas un krogu nodokļu ievākšanai izvēlēt muitas un krogu burmistrus — kādus iegribēs. Burmistriem domāt un tirdzniecības un nodokļu lietas pārzināt sevišķā Burmistru palātā, un tai ar strīdiem un lūgumiem griezties — ārpus prikaziem — pie paša valdnieka.

Burmistru palātai Kremlī pie Jāņa Kristītāja baznīcas bij ierādīta vecā cara pils celtne ar pagrabiem — kur glabāt naudu.

Tādam goda pilnam darbam Maskavas tirgoņi naudu nežēloja (vai tad sen, kad gāja Kremlī bez cepurēm un tad vēl lielās bailēs, — tagad paši tur iesēdās): sakritu- šajai pilij uzlika jaunu apsudrabota skārda jumtu, izkrāsoja ārpusē un iekšpusē, logiem rāmjus ielika nevis ar vizļa, bet ar stikla rūtīm. Pie pagrabiem nostādīja savu sardzi.

Par atsvabināšanu no vojevodu laupīšanām un prikazu netaisnības tirgotājiem tagad bij jāmaksā divkārt lielāks nodoklis kā agrāk. Kronim — acīm redzama peļņa. Nu, bet tirgotājiem? Kā to lai saka…

Protams, aiz vojevodām, aiz prikazu ierēdņiem un ierēdnīšiem dzīves nebij: rijīgi kā vilki, ja neuzmanīsies — rīkli tic pārkodīs, Maskavā vazās pa tiesām, kreklu novilks, bet citās pilsētās un miestos nospīdzinās vojevodas sētā. Tas jau nu tā ..,

Bet daudzi, — protams, tie veiklākie, — izmanījās un dzīvoja diezgan labi: vojevodu apsveicināja ar rubli, rakstveža palīgam aizsūtīja cukuriņu, vadmaliņu vai zivtiņas, galda priekšnieku ielūdza pacienāt ar to, ko dievs devis. Dažam bagātniekam ne tikai vojevoda vai prikaza ierēdnis — pats velns nepiekļūs uzzināt, cik viņam naudas vai preču. Protams, tādi ērgļi kā Mitro- fans Sorins, pirmais tirgotājs viņu simtā, vai Aleksejs Svešņikovs, — tie tikpat kā uz delnas, pie viņiem pats metropolīts brauc viesoties. Ar mī|u prātu gatavi maksāt kaut trīskārtīgu nodokli Burmistru palātai, — tur viņiem gods un vara, un kārtība. Nu, bet, teiksim, Vaska Rev- jakins, vecākais? Viņa bodītē dzelzs preču rindā mantas pavisam tikai par trim altiniem, — sēž un acis ar lupatiņu slauka. Bet tomēr zinātāji stāsta, ka parāda kalpotāju zemnieku viņam var saskaitīt tūkstošu trīs. Ne tikai zemnieks un miesta iedzīvotājs, — reti kāds tirgotājs nebij viņa parādnieks ar smagu parāda rakstu. Un nav tādas pilsētas, ne miesta, kur Revjakins neturēja savu dzelzs preču noliktavu un bodīti, un tas viss viņam norakstīts uz radinieku vai pārdevēju vārda. Notvert viņu nekādiem līdzekļiem nav iespējams: kā vēdzele — kails un glums. Viņam Burmistru palāta par tīro postu, — no paša ļaudīm nekur nenoslēpsies.

Gaidīdami iznākam caru, vecākie tirgotāji sēdēja uz soliem, jaunākie stāvēja kājās. Saprata: tātad naudiņa vajadzīga labajam valdniekam, grib parunāties no sirds. Sen jau bij laiks tā — no sirds… Tie, kas še pirmo reizi, tramīgi skatījās uz lauvām un putniem izkrāsotajām durvīm blakus troņa vietai (troņa nebij, tikai baldahīns palicies).

Pēteris negaidīts iznāca pa sānu durtiņām, — ģērbies holandiešu drēbēs, sarkans, acīm redzami iedzēris. — Sveiki, sveiki! — viņš atkārtoja labsirdīgi, roku pasniegdams, citiem pa muguru, pa galvu papliķēdams. Viņam līdzi bij vairāki cilvēki: Mitrofans Sorins un Aleksejs Svešņikovs (ungāru svārkos); brāļi Osips'un Fjodors Bažeņini — nopietni un grezni, uzgrieztām ūsām, plecos šauros ārzemju vadmalas uzvalkos; zemais un cienīgais Ivans Artjomičs Brovkins — jaunbagātnieks, — gludi noskūts, brūnu parūku līdz nabai; bargais domes rakstvedis Ļubims Domņins un kaut kāds, pēc drēbēm spriežot, vienkāršs ārpilsētnieks — nevienam nepazīstams cilvēks ar čigāna bārdu un lielu pliku pieri. Acīm redzami tas bij stipri nobijies un turējās nopakaļ visiem pārējiem.

Pēteris apsēdās uz sola, atspieda rokas pret izplestajiem ceļgaliem. — Sēdieties, sēdieties! — pateica tirgoņiem, kas virzījās tuvāk. Tie pamīņājās. Viņš pavēlēja, ar galvu pamezdams. Vecākie tūliņ apsēdās. Kājās palikušais domes rakstvedis Ļubims Domņins izvilka no pakaļkabatas tīstoklī saritinātu rakstu, pakošļāja sausās lūpas. Tūliņ brāļi Osips un Fjodors Bažeņini pielēca kājās, turēdami angļu cepures uz vēdera, svarīgi nodūra acis. Pēteris atkal pameta ar galvu pret tiem.

—   Lūk, kaut tādu mums vairāk bijis… Gribu visu ļaužu klātbūtnē atalgot Osipu un Fjodoru… Anglijā, Holandē algo par labu veiksmi tirdzniecībā, par labām manufaktūrām, un arī mums jānodibina šī paraža. Vai nav pareizi? (Pagriezās pa labi, pa kreisi. Sarauca uzacis.) Ko jūs vikstāties? Baidāties, naudu jums prasīšu? Jāsāk dzīvot pa jaunam, tirgotāji, lūk, ko es gribu teikt…

Momonovs, bagāts vadmalnieks, paklanījies vaicāja:

—   Kā tā — pa jaunam dzīvot, valdniek?

—   Atradināties dzīvot par sevi… Mani bajāri sēž savās sētās, nolīduši kā āpši. Jūs tā nevarat, — jūs esat tirgotāji… Jāmācās tirgoties nevis pa vienam, bet kum- pānijām… Austrumindijas kumpānija Holandē ir lielisks ierīkojums: kopīgi būvē kuģus, kopīgi tirgojas. Saņem milzīgu peļņu… No viņiem mums jāmācās… Eiropā ir akadēmijas, kur to māca… Ja vēlaties, ierīkosim biržu, ne sliktāku kā Amsterdamā. Sastādiet kumpānijas, nodibiniet manufaktūras… Bet jums tikai viena gudrība: ja nepiemānīsi, tad nepārdosi…

Jauns tirgonītis visu laiku kā iemīlējies skatījās carā, piepeši plāja ar cepuri pa roku.

—   Taisnība, mums tā ir…

Aiz svārku stūra saķēruši, to vilka atpakaļ pūlī. Viņš, — galvu grozīdams, plecus paraustīdams:

—   Ko? Vai nav taisnība? No krāpšanas dzīvojam, no krāpšanas vien — noraujam svaru, noraujam mēru…

Pēteris iesmējās (drūmi, basā, muti apaļiski pavēris). Tuvāk stāvošie arī pasmējās iztapīgi. Viņš, smieklu aprāvis, stingri:

—   Divi simti gadu tirgojaties un vēl neesat iemācījušies… Bagātībai tīšu prātu ejat garām,,, Atkal tā pati nabadzība, kailums. Kapeiku ietirgojis — tūliņ uz krogu prom. Vai tā nav?

—   Visi tā nedara, valdniek, — Momonovs iebilda.

—  Nē, tā! (Nāsis piepūzdams.) Uz ārzemēm aizbrauciet, palūkojiet turienes tirgotājus — karaļi! Mums nav laika gaidīt, kamēr paši iemācīsieties … Dažai cūkai purns ar varu jābāž silē… Kāpēc man no ārzemniekiem glābiņa nav? Dod viņiem atpirkt to, dod atkal to… Mežus, rūdas, rūpniecību… Kāpēc savējie nevar? Voroņežā velns zin no kurienes atbrauca viens cilvēks, sāka klāstīt tādas lietas, tādus projektus! — Jums, — viņš teic, — te ir zelta zeme, tikai jūs esat nabaga ļaudis… Kāpēc tas tā? — Man nebij ko atbildēt… Es jums prasu, — vai tad mūsu zemē citādi cilvēki dzīvo? (Izbolītām acīm aplūkoja tirgotājus.) Dievs citādus nav radijis. Ar tiem mums jātiek galā, vai ne? Man krievu cilvēki reizēm līdz kaklam … Līdz kaklam, es jums saku. (Auss viņam sastiepās, kakla dzīsla nupat, nupat paraustīsies.)

Tad viņam blakus sēdošais Ivans Artjomičs ierunājās maigi, dziedoši:

—   Krievus tik daudz situši, situši bez jēgas, tāpēc ari tādi kropļi iznākuši.

—  Muļķis! — Pēteris iekliedzās. — Muļķis! — Un ar elkoni iebuksnīja viņam sānos.

Ivans Artjomičs — vēl muļķīgāk:

—   Nu jā, ko tad es saku…

Pēteris niknās dusmās acumirkli skatījās Brovkina taukainajā, padumji saviebtajā, muļķīgi smaidošajā sejā.

Ar plaukstu ieplakšināja viņam pa pieri:

—   Vaņka, par jokdari būt tev vēl nav pavēlēts!

Bet acīm redzami saprata arī pats, ka nav prātīgi tā ar varu uzspiest un dusmoties par tirgotājiem. Tirgoņi nav bajāri: kur tie spruks, dzimtmuižas kabatā vis neaiznesīs. Bet tirgotājs tikpat kā gliemezis: ja tikai kas — ievilks radziņus un aizrāpos ar naudu… Patiešām, istabā palika klusu un vēsi. Ivans Artjomičs pavērsa uz Pēteri viltīgas acu šķirbiņas.

—   Lasi, Ļubitn! — Pēteris pateica rakstvedim.

Brāļi Bažeņini atkal godbijīgi nodūra acis. Ļubims Domņins paceltā balsī sausi, lēni lasīja:

—   «…dots šis žēlīgais atzinības raksts par uzcītīgām pūlēm un kuģu būves veicināšanu… Pagājušā gadā Osips un Fjodors Bažeņini Vovčugas sādžā uzcēla vācu veida ūdens kokzāģētavu bez aizjūras meistariem, paši saviem spēkiem, lai tajā kokzāģētavā baļķus sasmalcinātu dējos un pārdotu Arhangeļskā ārzemniekiem un krievu tirgotājiem. Un viņi baļķus sasmalcināja un uz Arhangejsku aizveda, un pāri jūrai aizsūtīja. Un ir viņiem nodoms tajā savā fabrikā būvēt kuģus un jahtas, lai sūtītu dējus un citas krievu preces pāri jūrai. Un mēs, lielais valdnieks, gribēdami viņus atalgot, — pavēlējām viņiem tajā viņu sādžā būvēt kuģus un jahtas, kuru būvēšanai vajadzīgie priekšmeti tiks ievesti no aizjūras, nodokļus ņemt no tiem aizliegts, un ārzemju un krievu meistarus pieņemt brīvi tiem atļauts uz pašu rēķina. Un, kad tie kuģi būs gatavi, — pavēlēts turēt uz tiem drošības dēj pret laupītājiem lielgabalus un pulveri pret ārzemju tirgotāju kuģiem…»

Ilgi lasīja rakstvedis. Saritināja rakstu ar auklā pakārtu zīmogu, uzlicis uz plaukstas, nodeva Osipam uri Fjodoram. Saņēmuši brāļi piegāja pie Pētera un klusēdami paklanījās līdz zemei, — visu, kā pieklājas, cienīgi. Viņš aiz pleciem piecēla tos kājās un noskūpstīja abus, šoreiz nevis cariski — uz vaiga, bet uz mutes, cieši.

— Uzņēmība, tas tas vislabākais, — viņš teica tirgoņiem. Skrejošām acīm sameklēja nevienam nepazīstamo miestnieku ar čigāna bārdu un pliku pieri. — Deinidič! (Tas, spēcīgi grūstīdams, izspraucās caur pūli.) Demidič, paklanies tirgotājiem… Ņikita Demidovs Antufjevs — Tulas kalējs. Pistoles un šautenes taisa tikpat labas kā angļiem. Čugunu lej, rūdas meklē. Tikai spārni viņam īsi. Parunājiet ar viņu, tirgoņi, padomājiet! F.s viņam esmu draugs. Ja vajadzēs — zemi uzdāvināsim un sā- džiņas. Paklanies, paklanies, Demidič, bet es par tevi galvoju…

9

— Kas tu tāds esi? Kur tu lien? Ko tev vajag?

Barga sieviete platiem pleciem ļaunām acīm aplūkoja Andreju Goļikovu (Palehas svētbilžu gleznotāju). Zosāda viņam zem caurumainā, skrandainā rupjas, brūnas vadmalas svārka sīki drebēja. Pūta mikls marta vējš. Svelpa kailie krūmi uz Baltās pilsētas izdrupušā mūra. Satraukti ķērca izspūrušas, izsalkušas vārnas, no mēslu gubām paceldamās. Tirgotāja Vasilija Revjakina nepārkāpjamie žogi stiepās līdztekus leņķī sakļautajiem Maskavas mūriem. Tā bij drūma vieta, šķērsieliņas šauras, ļaužu tukšas.

—   No mūka Avraamija, — nočukstēja Andrejs, divus pirkstus cieši pierei piespiezdams. Sievietei aiz muguras riteņu izbrauktajā sētā pie sašķiebušās klēts pakaļkājās slējās ķēdes piesieti kaulaini suņi… Andrjuška bij kā ledū sastindzis, vienīgi tikai acis karstas. Pavilcinājusies sieviete ielaida viņu sētā, parādīja, lai iet pa dubļos nomestajiem dēļiem uz augstu un garu ēku bez kāpnēm un lieveņa. Zem paša jumta plakšēja aizvirtņi pie vizļa lodziņiem.

Iegāja tumšā priekštelpā ar smirdošiem toveriem. Sieviete pagrūda Andrjušku.

—   Kājas noslauki saimos, neesi taču kūtī, — un pagai- dijusi tikpat nelaipni: — Tēva, dēla un svētā gara vārdā.

Un atvēra zemās durtiņas uz apakšstāvu. Te bij karsts, ogles krāsni apspīda svētbilžu tumšos dēļus kaktā. Andrejs ilgi krustījās pret veco svēto briesmīgajām acīm. Bailīgi apstājās pie durvīm. Sieviete apsēdās. Aiz sienas dobji dziedāja daudzas balsis.

—   Kādēļ vecais atsūtīja tevi?

—  Ciešanām.

—   Kādām?

—  Uz trim gadiem pie mūka Ncktārija.

—   Pie Nektārija, — sieviete novilka.

—  Atsūtīja šurp, lai pateic man ceļu. Pasaulē dzīvot vairs nevaru, — miesa mirst badu, dvēseli šausmas māc. /Man bail. Meklēju vientuļu apmetni, paradīzes dzīvi… (Andrjuška nošņaukājās.) Esi žēlīga, māmiņ, nedzen projām!

—   Vecais Nektārijs pagādās tev vientuļu mītni, — sieviete noteica mīklaini. Ogļu spīdumā redzamas, viņas acis samiedzās šauras.

Andrejs sāka stāstīt: nu jau vairāk kā pusgadu viņš klīstot pa sētām, mirstot bada un salstot aukstuma nāvē. Pinies ar visādiem cilvēkiem, tie viņu pavedinājuši uz nelietīgiem darbiem. — To es nevaru, dvēseli šausmas māc. — Stāstīja, kā pagājušo ziemu sniegputeņu laikā pārnakšņojis zem pilsētas mūru caurumainajiem jumtiem. — Sameklēju saujiņu salmu, ar lūku pīteni apsedzos. Putenis gaudo, sniegs vērpjas, pakārtie strēļi pie virvēm lēka un sitas pret mūriem. Tajās naktīs es iekāroju mierīgu piemetni, klusu dzīvi…

Pieffckošl izprašņājusi par vecajo Avraamiju, sieviete piecēlās nopūzdamās. — Nāc man līdzi! — Veda And- rjušku atkal pa to pašu tumšo priekštelpu, pa kāpnēm lejā. Pavēlējusi izturēties, kā nabagam pieklājas, ielaida pagrabā, kur dziedāja tās daudzās balsis. Karsti uzdvesa vaska un vīraka smarža. Vairāk kā trīsdesmit cilvēku bij nometušies ceļos uz nokasītās grīdas. Aiz samta apklātā analoja lasīja cilvēks šķībiem pleciem, melnos garīdznieka apakšējos svārkos un cepurītē. Šķirstīdams roku rakstītās lūgšanu grāmatas vecās lappuses, pacēla lēkšķaino bārdu pret sveču ugunīm. Gar visu sienu, pat uz grīdas dega sveces lielu un mazu vecā novgorodicšu gleznojuma svētbilžu priekšā.

Dievkalpojums notikās pēc bezpricsteru ceremonijas. Dziedāja drūmi, caur degunu vilkdami. Labajā pusē vecajam lūdzējiem priekšā uz ceļiem tupēja mazais kaz- bārdainis Vasilijs Revjakins. Laida caur pirkstiem pātaru pītni, te uzmeta acis svēto sejām, te, mazliet pagriezies, glūnēja atpakaļ, un no viņa skatiena lūdzēji klanījās vēl dedzīgāk, pieres pat jēlas nodauzīdami.

Mūks ar šķībajiem pleciem aizvēra grāmatu, pacēla to pār galvu, apgriezās: lēkšķēm izplēsta bārda, ne visai vcca seja ar ielauztu degunu, izplestiem redzokļiem, it kā briesmīgā parādībā vērdamies, atplēta muti ar izdauzītiem zobiem un iegaudojās:

—  Taisnprātīgā Ipolita — Romas pāvesta vārdus pieminēsim: «Pēc antikrista atnākšanas dieva baznīca kaunā kritīs un nevajadzīgs kļūs bezasiņu upuris. Kārdināšana notiksies pilsētās un sādžās, klosteros un vientuļās apmetnēs. Un neviens neizglābsies kā tikai mazs pulciņš…»

Briesmīga bij tā balss. Lūdzēji nokrita sejām uz grīdas, pleci viņiem raustījās. Vecais stāvēja ar paceltu grāmatu, līdz kamēr raudas pārņēma itin visus.

—   Brāļi, ko es jums pastāstīšu, — dievkalpojumu nobeidzis un koka krustu uz krūtīm satverdams, teica vecais. — Dieva žēlastība nāca pār mani. Atveda mani tas kungs uz Volezeru apmetnē pie mūka Nektārija. Es paklanījos vecajam, un viņš vaicāja man: — Ko tu gribi: dvēseli glābt vai miesu? — Es atbildēju: — Dvēseli, dvēseli! — Vecais sacīja: — Tad labi tev, bērns. — Un tad viņš glāba dvēseli manu, bet miesu nāvēja… Maizes vietā apmetnē ēdām mēs zāli, papardes un skābenes, un ozola zīles, un priedes kokam noplēsām mizu un izkaltējām, un, kopā ar zivi sagrūduši, dabūjām pietiekošu pārtiku. Un badā nenomērdēja mūs tas kungs. Un kas man bij jāpārcieš no mana priekšnieka, ar pirmo dienu sākot: divas reizes dienā es tiku sists… Un ari lieldienas dienā es divas reizes tiku sists. Un tā divos gados, rēķinot pa divas reizes dienā, es saskaitīju tūkstoš četri simti un trīsdesmit sišanas. Bet, cik brūču un sitienu katru dienu nāca no viņa godīgajām rokām, — to es nemaz neesmu skaitījis. Dvēseļu gans galēja manu miesu: kas viņam gadījās pie rokas, ar to arī apsvētīja mani, savu bāreni un mazo putnēnu. Mācīja mani ar spieķi un stampu, ar kuru piestā grūž, un ar krāsns biguli, un ar vārnīcu, kurā ēdienu vāra, un ar menti, ar kuru mīklu kuļ… Tālabad mans priekšnieks mocīja manu miesu, lai tumšā dvēsele apgaismota top… Ar nēšiem, ar kuriem ūdens spaiņus nes, ar to koku manām kājām ikri ir nodauzīti, lai kājas manas būtu gatavas paklausīt. Un ne vien ar kokiem daždažādiem, bet arī ar dzelzi, ar akmeņiem, ar matu plēšanu, bet reizēm pat ar ķieģeli aprāja manu miesu. Tajā laikā pirksti mani bij izsisti no locītavām un ribas manas un kauli salauzti. Un tas kungs nenogalēja mani. Tagad miesā esmu vārgs, bet garā apgaismots… Brāļi, nepa- laidieties slinkumā, savu dvēseli glābdami!

—  Nepalaidieties slinkumā, savu dvēseli glābdami, — trīs reizes nogaudoja vecis, nežēlīgām acīm urbdamies biklajā ganāmpulkā. Te visi bij radi, pašu cilvēki, Vasilija Revjakina dzimtļaudis; viņa pārvaldnieki, klēšu kalpotāji, pārdevēji. Klausīdamies viņi satriekti elsoja. Daži neizturēja veča mežonīgo skatienu. Andrejs Goļikovs šņukstēdams sakņupa, rokām vaigus apķēris, raudāja, sveču uguns dzeltenie stari caur asarām kā ercenģeļu spārni plīvoja pa visu lūgšanas telpu …

Vecis līdz vidum pakalnījās draudzei un atkāpās sāņus. Viņa vietā nostājās pats Vasilijs Revjakins, zems, pasirms, acu vietā — divas krunkas, pa kurām nenotverami šaudījās redzokļi. Pātaru pītni taustīdams, ierunājās klusu, cilvēcīgi:

—  Mani dārgie, neaizmirstamie… Briesmīgi! Mīlamie, briesmīgi! Bij gaiša diena, uznāca mākonis, visu mūsu dzīvi ar smirdoņu pārklāja… (Paskatījās atpakaļ pār labo, pār kreiso plecu, it kā pārliecinādamies, vai kāds nestāv viņam aiz muguras. Mīksti sukātos veltenīšos pagāja uz priekšu.) Antikrists ir jau klāt. Dzirdat? Apsēdies uz Nikona baznīcas kupoliem. Triju pirkstu šņaucamais — tā viņa zīme,šņaucienniekiem glābiņa nav: jau aprīti tie… Un tiem, kas ēd un dzer ar šņaucienniekiem, tāpat nav glābiņa. Kas no popa pieņem vakarēdienu — nav glābiņa — viņu dievmaize apzīmota, un viņu svētums tikai tukša skaņa… Kā mums izglābties? Mēs dzirdējām, kā izglābjas. Nevienu es neturu, — ejiet, aizejiet, mīļie, nododielies mokām, topiet apgaismotil Būs vairāk aiz- stāvnieku mums, grēcīgajiem un vājajiem… Varbūt arī pats aiziešu… Klētis, tirgotavas aizslēgšu, preces, lopiņus izdalīšu nabagiem. Vienigais glābiņš — tēvu tēvu ticība, paklausība un bijāšana… (Rūgti pavēcināja bārdiņu, ar vadmalas piedurkni nobružāja skropstas. Ganāmais pulks apklusa. Aizturēja elpu, nepakustējās.) Svētīgi tie, kam top atvērts… Bet, kam netop atvērts, arī tie lai ncizsamistas. Mūki aizlūgs par tiem. Tikai vienu baidieties vairāk kā nāvi, — lai viltnieks ne- pagrūž pie elkoņa… Nav vairs agrākie laiki: viņa neredzamie kalpi apstājuši ikvienu, to tik vien gaida… Pagrēko, izdari nelietību, kapeiku saimniekam noslēp… Sķietas — tāds mazumiņš vien ir? Kapeiciņa! Nē… Metīsies tev virsū, un pagalam, — mūžīgās mokās… Baidieties, lai mūki nemitas aizlūgt par jums… (Paspēra vēl soli uz priekšu, ar pātaru pītni iecirta sev pa gurnu.) Paskat tikai, kāds kārdinājums: Burmistru palāta!… l ūk, kur ir elle, gatavā elle… No senseniem laikiem tirgoņi maksājuši nodokļus kronim, bet aiz visa tā mana paša slepenā lieta: ar ko tirgojos, kā tirgojos… Dievs devis prātu — tāpēc arī esmu tirgotājs. Bet muļķītis visu mūžu nokulsies par kalpu. Burmistrus izvēlēt! Tas man ielīdīs ij klētī, ij naudas lādē… Visu viņam izstāsti, visu parādi… Kādēļ? Kam tas vajadzīgs? Antikrista tīklu uzmet tirgoņiem … Un tad vēl — pasts! Kam to! Uzticamu cilvēku es nosūtīšu uz Lielo Ustjugu, ātrāk kā pasts viņš aizbrauks turpu un pateiks, kas vajadzīgs, — slepeni… Bet ar pastu, — vai es zinu, kāds cilvēks vedīs rnanu vēstuli? Nē, mums nevajag ne pasta, ne burmistru, ne divkāršus nodokļus maksāt, ne ar ārzemniekiem, ar nikoniešiem tabaku pī- pot. (Negribēdams tomēr saskaitās. Drebošu violetu roku iebāza kabatā, izvilka lakatu, noslaucījās. Nogrozīja galvu, izdegušās svecēs paskatīdamies. Smagi nopūtās un nobeidza.) Iesim vakariņās…

Visi, ka^ atradās lūgšanu istabā, caur priekštelpu un virtuvi aizgāja apakšstāvā. Apsēdās pie krāsotas segas apklāta dēļu galda svētbilžu kaktā, kur ēda Vasilijs Rev- jakins un trīs vecākie uzpircēji — viņa brālēni. Palūdza ari veco svētbilžu kaktā. Bet tad viņš piepeši skaļi nospļāvās un gāja uz durvim, kur uz grīdas sēdēja nabagi. Arī Andrejs bij viņu pulkā.

Galda vidū dega tauku svece. No tumsas iznāca bargā sieviete ar pilnām bļodām. Reižu reizēm no griestiem nokrita prusaks. Eda klusēdami, cienīgi gremoja, klusu nolika karotes. Andrejs pievirzījās tuvāk vecim. Bļodiņu uz ceļgaliem turēdams, saliecies, lēkšķainajā bārdā pilinādams, vecis strēba aizgūtnēm, lūpas apbrucinādams, — maizi ēda maziem kumosiņiem. Paēdis un lūgšanu noskaitījis, saņēma rokas uz vēdera. No aizmiglotajām acīm bij redzams, ka atvildzis labsirdīgāks.

Andrejs viņam klusi:

—   Tētiņ manu, es gribu pie mūka Nektārija. Laidi

Vecis sāka elpot ātrāk. Bet acis atkal apmiglojās:

—   Kad citi aizies gulēt — atnāc lūgšanu istabāl Es tevi pārbaudīšu.

Andrejs notrīsēja, — ilgās, nolēmuma jausmā sāka berzēt pakausi pret baļķu sienas skabargām…

10

No dienvidiem — no Mežonīgā klajuma pūta silts vējš. Nedēļas laikā nodzina sniegu. Pavasara debesis zilgmojās līdzenumu pārplūdušajos palu ūdeņos. Upītes uzplūda. Donā sāka iet ledus. Vienā naktī Voroņežas upe pārkāpa krastiem, applūdināja kuģu būvētavas. No pilsētas līdz pašai Donai šūpojās noenkuroti kuģi, brigantīnas, gale- ras, katorgas, laivas. Neiežuvusī darva pilēja no sāniem, spīdēja apzeltītie un apsudrabotie Neptūnu purni. Plandījās izžaušanai uzvilktās buras. Duļķainajos ūdeņos no- nirdami, čaukstēja pēdējie ledus gabali. Pār cietokšņa vaļņiem — upes labajā krastā iepretim Voroņežai — uzvirpuļoja pulvera dūmu mutuļi, vējš tos saplosīja gabalos. Pār ūdeņiem vēlās lielgabalu dārdoņa, it kā pati zeme iztūkusi plīstošiem burbuļiem.

Būvētavā darbs nemitējās dienu un nakti. Patlaban nobeidza iekārtot četrdesmit lielgabalu kuģi «Cietoksnis». Tas šūpoja savu izgriezumiem greznoto pakaļgalu un trīs mastus pie krasta iežoga svaigajiem pāļiem. Cita pēc citas upei pāri brauca laivas ar pulvera, sālītas gaļas un sausiņu kravu, — piestāja tā melnajiem sāniem. Straume savilka virves, koks ņirkstēja. Pakaļgalā uz tiltiņa, pārkliegdams pa klāju veļamo mucu rīboņu un bloku čīkstoņu, krieviski un portugāliski lamājās brūni iedegušais kapteinis Pamburgs, milzīgās ūsas viņam stāvu augšup, acis kā trakam aunam, botforti dubļaini, virs svārka bez- drēbes puskažociņš, galvai apsiets sarkans zīda lakats. — Liekēži! Kuces bērni! Karraha! — Matroži klupdami krizdami vilka uz klāja maisus ar sausiņiem, mucas, kastes, — skriešus vēla pie lūkām, kur kā ķēdes suņi rēca bocmaņi augstām vadmalas cepurēm un brūnām pūšļvei- d gām biksēm.

Pāri upei kalnā slējās nošķiebtie baļķu torņi asiem galiem, aiz vecajām sienām rūsēja baznīcu kupoli. Pretim vecpilsētai kalna nogāzē izkaisītas kleķi apmestas mājiņas un dēļu barakas strādniekiem. Tuvāk upei — baļķiem cirstas istabas tikko ieceltajam admirālim Golovinam, Aleksandram Meņšikovam, Admiralitātes priekšniekam Apraksinam, kontradmirālim Kornēlijam Kreisam. Upes viņējā pusē, zemajā, skaidām apklātajā, riteņu iebrauktajā krastā, stāvēja apkvēpušas, baļķiem celtas smēdes ar velēnu jumtiem, slējās nepabeigtu kuģu ribas, rēgojās pusnogrimušas dēļu kaudzes, no ūdens izvilkti plosti, mucas, virves, sarūsējuši enkuri. Melniem dūmiem kūpēja darvas katli. Ņirkstēja virvju vītuves sīkie rati. Uz augstiem āžiem stāvēdami, zāģētāji vēcīja plecus. Plostnieki basām kājām skraidīja pa dubļiem, ķekšiem vilkdami malā uzplūdu promnestos ba|ķus.

Galvenie darbi bij nobeigti. Flote nolaista ūdenī. Atlikās tikai vēl kuģis «Cietoksnis», ko iekārtoja it sevišķi rūpīgi. Bij nolikts pēc trim dienām uzvilkt tajā admirāļa flagu.

Nemitīgi vērās durvis, arvien nāca iekšā jauni cilvēki, neatģērbušies, kājas ncnoslaucījuši, sēdās uz soliem, bet tic lielākie — tieši pie galda. Cara mājā ēda un dzēra cauru dienu un nakti. Tukšās stopa pudelēs sabāztas, dega daudzas sveces. Pie baļķu sienām karājās parūkas, — istabā bij karsti. Plīvoja tabakas dūmi no pīpēm.

Viceadmirālis Kornēlijs Kreiss gulēja pie galda, ar seju sakņupis zeltu izšūtajos piedurkņu atlokos. Krievu flotes šautbenahts[13], holandietis jūlijs Rezs, — drosmīgs jūras klaidonis, par kura galvu aiz dažādiem nedarbiem tālajos okeānos bij izsolītas divi tūkstoši ang|u mārciņas, — nikno vienača seju drūmi pievērsis svecei, sūca anīsa degvīnu. Kuģu meistari Osips Najs un Džons Dcjs, pa šim kar- stājām dienām sariem apauguši, pakšināja pīpes un zobgalīgi pamirkšināja krievu meistaram Fedosejam Skļa- jevam. Fedosejs tikko bij ienācis, atlaidis kaklautu vaļīgāk, atpogājis kažociņu, strēba laksiņus ar cūkas gaļu.

— Fedosej, — ierunājās Osips Najs, rūsganās skropstas pamirkšinādams, — Fedosej, pastāsti, kā tu dzīroji Maskavā!

Fedosejs strēbdams neko neatbildēja. Patiešām apnicis Februārī viņš atgriezās no ārzemēm, pēc pavēles Pētera Aleksejeviča vēstulē tūliņ bij jābrauc uz Voroņežu. Bet velns parāva: sastapās Maskavā ar biedriem, tin tad gāja vaļā. Trīs dienās vienā tvanā: bliņas, uzkožamie, uzēdas, degvīnītis. Uzdzīve nobeidzās tā, kā jau bij sagaidāms, — viņš piepeši atguvās Preobraženskas prikazā.

Dabūjis zināt, ka viņa gaidītais mīlulis Fedosejs cietumā pie kņaza-cēzara, cars aiztrenca uz Maskavu ziņnesi ar vēstuli Romodanovskim:

«Min lier kenig… Kāpēc tu aizturi mūsu biedrus Fedo- seju Skļajevu un citus? Esmu par to visai noskumis. Par visiem vairāk es gaidīju Skļajevu, tāpēc ka viņš tas labākais kuģu būvniecībā, bet tev labpatikas to aizturēt. Dievs lai tev soģis. Patiešām, neviena palīga man še nav. Man šķiet, nekāda valsts nozieguma tur nav. Dieva dēļ atsvabini un atsūti šurp! Pīters.»

Kņaza-cēzara atbildi pēc dienām desmit atveda pats Skļijevs:

«Viņa vaina ir tāda: brauca ar biedriem piedzēries un pie aizšķēršiem sakāvās ar Preobraženskas pulka zaldātiem. Un izmeklēšanā izrādījās, ka abām pusēm nav taisnība. Un es izmeklējis nopēru Skļajevu par viņa muļķību un tāpat nopēru arī sūdzētājus zaldātus, ar ko viņš bij saķildojies. Par to nedusmojies uz mani, — neesmu paradis piedot muļķības, lai arī bijuši citas kārtas cilvēki.»

Labi. Ar to nu būtu beigas. Skļajevu sastapis, Pēteris Alcksējevičs apkampa to un glāstīja, sita plaukstu sev pa gurniem un nevis smējās vien, bet zviedza līdz asa- ram … — Fedosej, te tev nav vis Amsterdama! — Un pie vakariņu galda kņaza-cēzara vēstuli izlasīja visiem priekšā.

Apēdis laksiņus, Fedosejs atstūma bļodu, pasniedzās pie Osipa Naja pēc tabakas.

—       Nu jau pietiks, diezgan esat ņirgājušies, velni tādi, — viņš noteica rupjā balsī. — Kravas telpā kuģa pakaļgalā šodien bijāt?

—   Bijām, — Osips Najs atbildēja.

—   Nē, nebijāt vis …

Lēnām izņēmis māla pīpi, nolaidis taisnās mutes kaktus, Džons Dejs sakostiem zobiem vaicāja krieviski:

—       Kādēļ tu tā prasi, Fedosej Skļajev, it kā mēs nebūtu bijuši kravas telpā?

—       Tādēļ… Labāk netrinuši te zobus ap mani, bet paņēmuši lukturi un gājuši aplūkot.

—   Sūce?

—       Tā tā lieta, ka sūce. Kā sāka iekraut mucas ar sālītu gaļu, brangas paplētās un no apakšas ūdens spiežas iekšā.

—   Tas nevar notikties…

—       Bet, lūk, ka var. Ko es jums teicu, — pakaļdaļas savienojumi par vājiem.

Osips Najs un Džons Dejs saskatījās. Nesteigdamies piecēlās, uzmauca ausainas cepures. Arī Fedosejs piecēlās, pikti aptipa kaklautu, paņēma lukturi.

—   Ek jūs, ģenerāļi!

Pie galda sēdās oficieri, jūrnieki, meistari, — noguruši, darvu notraipījušies, dubļiem aptašķīti. No māla krūzes iedzēruši malku ugunīgi stipra degvīna, tāpat rokām ņēma no bļodām, kas tikai pagadījās priekšā, — ceptu liellopu gaļu, sivēnu gaļu, govju lūpas etiķī. Steigā iekoduši, daudzi izgāja, pieri nepārkrustījuši, nepateikuŠies …

Pie dēļu šķērssienas, pret durtiņu stenderi ar platu plecu atslējies, stāvēja matrozis samiegotām acīm, augstā, ausij uzvilktā vadmalas cepurē. Dzīslainajam kaklam apmests, karājās sadarvots, mezglains virves gals, tā saucamā līnīte. (Ar to viņš pamieloja, kuru nācās.) Visiem, kas pienāca tuvāk durtiņām, viņš pateica klusu, slinki:

—   Kur lien, kur, lemesis tu tāds?…

Aiz sienas, guļamā pusē, patlaban sēdēja valstsvīri: admirālis Fjodors Aleksejevičs Golovins, Ļevs Kirilovičs Nariškins, Admiralitātes priekšnieks Fjodors Matvejevičs Apraksins un Aleksandrs Daņilovičs Meņšikovs. Pēdējais tūliņ pēc Leforta nāves tika iecelts par ģenerālmajoru un Pleskavas gubernatoru. Pēc bērēm, Voroņežā atgriezies, Pēteris itin kā esot teicis: — Bij man divas rokas, nu palikusi viena pati, lai gan zaglīga, tomēr uzticama.

Jostu veikli savilktā, smalkas drēbes šūtā preobra- zenskiesu svārkā, parūku galvā, šauro zodu mežģīnēs nogremdējis, Aleksaška stāvēja pie karsti nokurinātās ķieģeļu krāsns. Apraksins un tuklais Golovins sēdēja ne- uzklātā gultā. Nariškins, pieri plaukstā atbalstījis, pie galda. Viņi klausījās, ko stāstīja domes rakstvedis un lielais sūtnis Prokofijs Vozņicins. Tas tikko bij atgriezies no Karlovicas pie Donavas, no sanāksmes, kur cēzara, poļu, venēciešu un Maskavas sūtņi veda miera līguma sarunas ar turkiem.

Caru viņš vēl nebij sastapis. Pēteris lika pateikt, lai ministri sapulcējas un pārspriež, bet viņš atnākšot vēlāk. Vozņicins turēja uz ceļiem burtnīcas ar sīkām skaitļu piezīmēm, brilles uz sausnējā deguna gala nolaidis, stāstīja:

—   Norunājis esmu ar turku sūtņiem, reis-efendiju Rami un slepenpadomnieku Maurokordato armisciciju jeb ieroču nolikšanu uz kādu laiku. Vairāk izdabūt nebij iespējams. Spriediet paši, ministru kungi: Eiropā patlaban vārās tāda putra, — gandrīz var teikt, visā pasaulē. Spānijas karalis pagalam vārgs, šodien vai rītu nomirs bez bērnu. Francijas karalis cenšas nosēdināt Spānijas tronī savu mazdēlu Filipu, jau apprecinājis to un tur pie sevis Parīzē, gaidīdams, ka kuru katru brīdi varēs to kronēt. No otras puses Austrijas ķeizars atkal grib dabūt uz Spāniju savu dēlu Kārli…

—  Zinām, to visu mēs jau zinām, — Aleksaška viņu nepacietīgi pārtrauca.

—   Pacieties taču, Aleksandr Daņilovič, es runāju, kā protu (ar sirmu skatienu pāri brillēm Vozņicins smagi pavērās skaistulī), patlaban izšķiras lielais Francijas un Anglijas strīds… Ja Francijas karalis Spāniju dabūs savā varā — franču un spāniešu flotes pārvaldis visas jūras. Ja Austrijas ķeizaram būs vara Spānijā, tad angļi ar franču floti vienu pašu tiks galā. Visu Eiropas politiku duļķo angļi. Viņi arī saveda Karlovicā austriešus ar turkiem kopā. Lai karotu ar franču karali, austriešu cēzaram vispirms jādabū brīvas rokas. Un turki ļoti labprāt noslēgtu mieru, lai atpūstos un sakopotu spēkus: Savojas princis Eižens daudz pilsētu un zemju viņiem atņēmis cēzara labā, — Ungārijā, Semigradā un Morejā, nu cēzarieši sāk jau lūkoties uz pašu Cargraclu .,. Turkiem patlaban galvenās rūpes — kā atdabūt savējo… Karot tālākās vietās — ar poļiem vai ar mums — viņiem prātā nenāk… Si pati Azova nav tā vērts, ko paši tur karodami pazaudētu.

—   Vai turku sultāns tiešām tik vājš, kā tu te mierini? Jāšaubās, — ieminējās Aleksaška. (Golovins un Aprak- sins pasmīnēja. Redzēdams viņus smīnam, arī Ļevs Kirilovičs pasmaidīdams nogrozīja galvu.)

Aleksaška, — gurnu nodrebinājis, piesi pašķendinājis-

—   Bet, ja tik vājš, kāpēc tad tu neparakstīji mūžīgu mieru ar viņu? Varbūt tu aizmirsi pasacīt reis-cfendijam, ka mums Ukrainā pārziemo četrdesmit tūkstoši pilsētu strēļu, bet Ahtirkā savākts Seina lielais jātnieku pulks un Brjanskā kuģi gatavi pārcelšanai. Kailām rokām tevi neaizsūtījām turpu… Armiscicijal

Prokofijs Vozņicins lēnām noņēma brilles. Grūti bij pierast pie jaunās kārtības, — ka tāds klaidoņa zeņķis iedrošinās te runāt ar lielo sūtni. Sauso delnu pārvilkdams dusmās trīsošajai sejai, Prokofijs raudzīja apvaldi- lies. Skaidra lieta, ar lamāšanos te neko nepanāksi.

—   Lūk, kāpēc nevis mieru, bet gan armisciciju, Aleksandr Daņilovič… Cēzara sūtņi, nesazinājušies ne ar mums, ne ar poļiem, ne ar venēciešiem, slepeni līga ar turkiem. Un poļi slepeni vienojās. Un mūs pameta vienus pašus. Pēc patikas nokārtojuši savas lietas ar cēzariešiern, turki bij tā uzpūtušies, ka sākumā ar mums nemaz runāt negribēja… Ja nebijis tur mans vecais paziņa Aleksandrs Maurokordato — pat armisciciju mēs neizdabūtu… Jūs sēžat še, ministru kungi, un domājat, ka visa Eiropa lūkojas uz jums… Nē, viņu acīs mēs esam mazs politiķis, — var sacīt, tikpat kā nekāds politiķis …

—   Nu, tas vēl nav zināms …

—  Pagaidi, neuztraucies, Aleksandr Daņilovič, — Golovins viņu rāmi pārtrauca.

—   Sūtņu apmetnē mums ierādīja pašu sliktāko vietu. Sardzi pielika klāt… Iet nekur neatļāva, ne ar turkiem sastapties, ne rakstiski sazināties ar viņiem. Vēl Vīnē būdams, es pieņēmu kādu doktoru, piedzīvojušu poli. So doktoru tad sāku sūtīt turku nometnē pie Maurokordato. Aizsūtīju pirmo reizi. Maurokordato lika sveicināt. Aizsūtīju otro reizi. Maurokordato lika sveicināt un pateikt, ka esot auksti. Man prieks to dzirdēt. Paņēmu savu meln- brūno lapsādu svārku aveņkrāsas vadmalā, aizsūtīju to sr doktoru, liku braukt pa stepi apkāri sūtņu nometnēm. Svārku Maurokordato paņēma, bet otrā dienā atsūta man tabaku, divas labas pīpes, kādu mārciņu kafijas un rakstāmo papīru. «Ak tu viens,» es nodomāju, «tu gribi man atdāvināt atpakaļ…» Un atkal vezumā viņam presēto kaviāru, stores muguriņas, piecas lielas belugas, dažādus liķierus… Un naktī arī viens pats vienkāršā apģērbā viesos aizbraucu turku nometnē. Bet turki taisni tajā dienā parakstījuši miera līgumu ar cēzaru …

—   Ekl — Aleksaška piesita piesi.

—  Maurokordato man: — Diezin, — viņš saka, — vai mums ar jums kas iznāks, ja neatdosiet Dņepras pilsētiņas, lai mēs aizsprostotu Dņepru un uz visiem laiisiem aizšķēršļotu jums ieeju Melnajā jūrā. Arī Azovu nāksies atdot, un Krimas hanam jums pa vecam būs jāmaksā nodevas… — Lūk, Aleksandr Daņilovič, kā turki jau pirmajā sarunā sāka stīvēties… Bet es taču esmu viens pats. Sabiedrotie savas lietas nokārtojuši, aizbraukuši… Piedraudu ar Voroņežas floti. Turki smejas: - Pirmo reizi dzirdam, ka kuģus būvē tūkstoš verstis no jūras; nu brauciet vien ar tiem pa Donu, bet grīvas sēkļiem pāri nepārrāpsieties… — Draudēju arī ar Ukrainas karaspēku, bet viņi man — ar tatāriem: — Pielūkojiet, tatāriem tagad rokas brīvas, kad tikai viņi neizdara tāpat kā Devlet-Gireja laikā. — Ja turkiem nebijušas citas rūpes — viņi droši vien sāktu ar mums karu… Nezinu, Aleksandr Daņilovič, varbūt vairāk nevarēju panākt aiz sava muļķa prāta, bet armiscicija tomēr nav karš…

Daudzi sīkumi vēl nebij paveikti. Trūka naglu. Aiz šķīdoņa tikai vēl vakar no Tulas atbrauca daļa ragavu ar dzelzi. Smēdes strādāja visu nakti. Katra diena bij dārga, lai pagūtu nogādāt kuģus līdz Donas grīvai, kamēr ūdens vēl augsts.

Liesmoja visas ēzes. Kalēji caurumaini izdegušiem priekšautiem un sviedru sāļainiem krekliem, liela auguma vesersitēji, līdz viduklim kaili un apdedzinātu ādu, nokvēpuši plēšu pūtēji zēni, — visi tikko turējās kājās, bij pārmocījuši rokas, nomelnojuši. Atpūtā palaistie (mainījās vairāk reižu naktī) sēdēja turpat: cits pie vaļējām durvīm grauza saulē žāvētu zivi, cits gulēja uz bērza ogļu gubas.

Vecākais meistars Kuzma Zomovs, ko Ļevs Kirilovičs atsūtīja no savas fabrikas Tulā (uz turieni viņš no cietuma bij aizvests — mūža darbā), bij sakropļojis roku.

Otrs meistars apdullis tvanā un patlaban vaidēja, nakts vējiņā pie smēdes uz mikliem dēļiem gulēdams.

Pielodējamas ķepas lielajam «Cietokšņa» enkuram. Ar bloku griestu sijai piekārtais enkurs stāvēja ēzē. Sviedrus atrausdami, svelpjošām plaušām gaisa pūtēji šūpoja sešu plēšu sviras. Divi vesersitēji stāvēja gatavi, pie kājas zemē nolaiduši garkāta veserus. Ar veselo roku (otra bij lupatu aptīta) ogles urdīdams, Zomovs uzsauca:

—   Neslinko, neslinko, pievelk…

Pēteris netīrā baltā kreklā, buraudekla priekšautā, kvēpu svītrām sagurušajā sejā, muti kā vistas tūpli sa- miedzis, garām knaiblēm tajā pašā ēzē uzmanīgi grozīja enkura ķepu. Tādas lielas daļas pielodēšana bij atbildīgs un sarežģits darbs …

Zomovs, pagriezies pret strādniekiem, kas stāvēja pie bloka virvēm:

—   Saņem… Uzmana… (Un tad — Pēterim.) Tagad pati īstā reize, citādi pārdedzināsim… (Izvalbītās acis no oglēm nenovērsdams, Pēteris pamāja ar galvu, pakustināja knaibles.) Atri, sagulst! Velki…

Rokām steigšus pārķerdami, strādnieki rāva virvi. Bloks aizčīkstējās. Četrdesmit pudu smagais enkurs pacēlās no ēzes. Dzirksteļu virpulis savērpās smēdē. Balti nokvēli- nāta, pļāvu sprēgādama, enkura kāja nokārās pār laktu. Nu vajadzēja to pieliekt, novietot cieši. Zomovs — tagad jau čukstus:

—   Pieliec, noliek… Noliek ciešāk… (Enkurs nogulās.) Notrauc pļāvu! (Ar aizdegušos lapu slotu sāka notraukt pļāvu.) Ķepu! (Apsviedies pret Pēteri, iekliedzās mežonīgā balsi.) Ķo tad tu? Dod!

—   Tūliņ!

Pēteris izrāva no ēzes pudu smagās knaibles, bet netrāpīja laktu, — tikko neizmeta nokaitēto ķepu no knaiblēm. Saspringumā pietupies, atiezis zobus, uzlika…

—   Ciešāk! — Zomovs uzkliedza un tikai paskatījās uz vesersitējiem. Gārdzoši elsdami, tie sāka sist lokiem, atvilkdami, Pēteris turēja ķepu. Zomovs klaudzināja ar veserīti — tak-tak-tak, tak-tak-tak. Kvēlainā pļāva sprēgāja uz priekšautiem.

Piemetināja. Vesersitēji atelsdamies atgāja nost. Pēteris iemeta knaibles ūdens toverī. Ar piedurkni apslaucīja seju. Acis viņam līksmi samiedzās. Pamirkšķināja Zomo- vam. Tas bij saraucies vienās grumbās.

—   Ko lai dara, gadās jau, Pēter Aleksejevič.,. Tikai nākamo reizi vairs tā nerauj knaibles laukā, — tā vēl var cilvēkam trāpīt un piemetināmo katrā ziņā nometīsi laktai garām. Mani par tādām lietām arī situši.

Pēteris neko neatteica, nomazgāja rokas toverī, priekšautā noslaucīja, uzvilka svārkus. Izgāja no smēdes. Asi smaržoja pavasara drēgnums. Zem lielām zvaigznēm tikko saskatāmā upes pelēkumā čakstēja ledus gabali. Šūpojās uguns «Cietokšņa» mastā. Rokas kabatās sabāzis, klusu svilpodams, Pēteris gāja pa krastu gar pašu ūdens malu.

Ieraudzījis caru nākam, pie sienas stāvošais matrozis ar galvu metās pa durtiņām paziņot ministriem. Bet Pēteris tūliņ vēl negāja turp, — ar patiku ievilkdams degunā siltumu un tabakas dūmus, noliecās pār galdu, aplūkoja bļodas.

—   Klausies, — viņš teica cilvēkam ar apaļu bārdu un it kā izbrīnā sarauktām uzacīm (spilgti zilām acīm mazajā sejiņā — ievērojamais kuģu namdaris Aladuškins), — A\iška, pasniedz, lūk, to, — parādīja skābētiem āboliem aplikto cepto liellopu gaļu galda viņējā malā. Piesēdies uz sola pretim guļošajam viceadmirālim, lēnām — kā palaikam piekusuši cilvēki — izsūca glāzīti degvīna, — izplūda pa visām dzīslām. Izmeklēja to cietāko ābolu. Gremodams izspļāva sēkliņu pret Kornēlija Kreisa pliko pauri:

—   Piedzēries, vai?

Tad viceadmirālis pacēla saņurcīto seju un aizsmakušā basā:

—  Vējš — Sud, Siid-\Vest, viena balle. Komandora sardzē Pamburgs. Es atpūšos. — Un atkal nodūra degunu izšūtajās piedurknēs.

Paēdis Pēteris teica:

—   Kā, jums te nekādas jautrības nav? — Nolika dūres galdā. Acumirkli pagaidījis, atstiepa muguru. Izgāja aiz sienas. Piesēda uz gultas. (Ministri godbijīgi stāvēja.) Ar īkšķi cieši piebāza pīpītē jauktu holandiešu tabaku, aizpi- poja pie Aleksaškas pasniegtās sveces. — Nu, sveiks, lielais sūtni!

Vozņicina vecās kājas vadmalas zeķēs saliecās, franču kamzoļa cietie stūri paslējās augšup, — paklanījās lielo klanījumu, parūkas šķipsnas izkliezdams pie pašām valdnieka dubļos sabristajām kurpēm. Tā viņš gaidīja, līdz piecels. Už elkoņa spilvenā atmeties, Pēteris teica:

—   Aleksaška, piecel lielo sūtni… Prokofij, tu nedusmojies, — esmu tā kā piekusis… (Vozņicins atbīdīja Meņšikovu, apvainots piecēlās pats.) Tavas vēstules lasīju. Raksti, lai es nedusmojos. Es nedusmojos. Savu uzdevumu pildīji godīgi — pa vecai paražai! Ticu!… (Ļauni paņirdza zobus.) Cēzarieši! Angļi! Labi, — pēdējo reizi tā braucām lūgties… Sēdies! Stāsti!

Vozņicins atkal sāka stāstīt par apvainojumiem un lielajām grūtībām sūtņu sanāksmē. Pēteris visu to jau zināja no vēstulēm, — izklaidīgi kūpināja pīpiti.

—   Valdniek, tavs kalps savā muļķa prātā sprieda tā: ja turkus neaiztiks, tad armisciciju var stiept ilgi. Aizsūtīt pie turkiem izmeklētu cilvēku — gudru, viltīgu… Lai tur apspriežas, vilcina laiku, — dažā vietā lai arī pasola piekāpties, jo muhamedāņus piekrāpt, valdniek, taču nav grēks, — dievs to piedos.

Pēteris pasmīnēja. Puse viņa sejas bij tumsā, bet sveces apspīdētā apaļā acs raudzījās bargi.

—   Ko vēl teiksiet, bajāri? (Izņēma pīpīti, caur zobiem izspļāva veselu asi tālu.)

Apraksina un Golovina divu ragaino parūku ēnas pie sienas salīgojās. Protams, ka tā uz reizes atbildēt nācās grūti… Tā kā agrāk Domē — daiļrunīgi, izlokiem un aplinkiem, — to Pēteris necieta. Plecus gar karsto krāsni bružādams, Aleksaška šķobīja lūpas.

—   Nu? — Pēteris vaicāja viņam.

—  Prokofijs spriež kā tēvu tēvi: niekoties un vilcināties! Mums tagad tā vairs nepiederas…

Ļevs Kirilovičs — aizvilkdamies, iekaisdams:

—   Pats dievs nav pieļāvis, lai mēs parakstītu mieru ar turkiem. Jeruzalemes patriarhs asarām raksta mums: apsargājiet Kristus kapa vietu! Moldāvijas un Valahijas kņazi gandrīz vai uz ceļiem lūdzas, lai glābj viņus no turku jūga. Bet mēs, ak kungs! (Pēteris zobgalīgi: — Nu, neraudi taču… — Ļevs Kirilovičs aprāvās, muti un acis ieplētis. Nu tad atkal.) Valdniek, bez Melnās jūras mēs nevaram iztikt! Paldies dievam, spēks mums tagad ir un turki vāji… Ne tā kā Vaska Goļicins, — ne uz Krimu mums jāiet, bet pār Donavu uz Cargradu — uzspraust krustu svētās Sofijas baznīcā.

Ragainās parūkas līgojās satraukti. Pētera acs vēl joprojām spīdēja tāpat nesaprotami, plpīte šļurkstēja. Rāmais Apraksins teica klusu:

—  Miers labāks par karu, Ļev Kirilovič, karš izmaksā dārgi. Palikt mierā ar turkiem kaut divdesmit piecus gadus, kaut desmit gadus, neatdot ne Azovu, ne Dņepras pilsētiņas, — ko labāku vēl var vēlēties… (Pameta aci Pēteri, nopūtās.)

Pēteris piecelās, bet staigāšanai telpa bij par mazu, apsēdās uz galda malas.

—  Vienmēr man jāatskatās uz jums, uz muižniekiem, dzimtīpašniekiem! Muižnieku zemessardze! Gludenie velni, uzrāpjas zirgos, nezin, kurā rokā zobens turams. Liekēži, īstie liekēži! Ar tirgoņu cilvēkiem tev vajadzētu parunāties… Arhangeļska — īstais caurums pasaules viņējā malā: angļi, holandieši maksā tik, cik viņiem patīkas, par grasi visu pērk… Mitrofans Sorins stāstīja: astoņtūkstoš pudu kaņepāju sapūdējis klētīs, trīs navigācijas gaidījis cenu celšanos. Tie nelieši tikai staigā garām un smejas… Un tad koki! Ārzemēs koki vajadzīgi, visi meži pieder mums, — bet mēs lūdzamies: pērciet jel.., Audekls! ivans Brovkins: — Labāk, — viņš teic, — es to Arhan- geļskā sadedzinu ar visu klēti nekā atdodu par tādu cenu… — Nē! Nevis par Melno jūru mums jārūpējas… Baltijas jūrā mums vajadzīgi pašiem savi kuģi.

Bij pateicis savu vārdu… Garš, netīrs, izbolītām acīm no galda skatījās ministru kungos. Tie sabozās. Karot ar tatāriem un kaut vai ar turkiem — lai arī grūta, taču pierasta rūpe. Bet iekarot Baltijas jūru? Ar livoniešiem, ar poļiem?… Ar zviedriem karot? Līst tajā Eiropas putrā? 1,.evs Kirilovičs ar tuklo roku pagrābāja gar svārku iz- slieto malu, izvilka riekstkrāsas zīda mutautiņu, noslaucījās. Vozņicins šūpoja sausnējo seju. Pēteris, tabakas maku no bikšu kabatas izvilcis:

—  Turkiem tagad vairs nelūgsim mieru tā kā Prokofijs, bet pa jaunam… Nebrauksim turpu tikai ar sudrablapsas svārku…

—   Saprotams! — piepeši iesaucās Aleksaška, acīm uzzibsnīdams.

11

Pa duļķaino, uzplūdušo Donu brauca silta vēja piepūstām strīpainām burām. Astoņpadsmit divklāju kuģi, p:i priekšu un aiz tiem divdesmit galiotas un divdesmit brigantīnas, skampavejas, jahtas, galeras: astoņdesmit seši kara kuģi un piecdesmit liellaivas ar kazakiem izklīda tālu pa upes līkumiem.

No augstajiem klājiem bij redzamas sazaļojušās stepes un palos uzplūdušo ezeru virma. Putnu karavānas laidās pret ziemeļiem. Vietām tālumā balsnīja krīta kraujas. Pūta dienvidaustrumu vējš, sākumā pretī, — un nācās pielikt lielas pūles, līdz kamēr nepavērsās Donā pret rietumiem: buras līgojās vaļīgas, kuģi slīdēja nost no īstā ceļa, kapteiņi kā negudri auroja vara taurēs. Pavēle flotei bij tāda:

«Neviens nedrīkst palikt atpakaļ no komandora kuģa, bet jāseko tam pa putu sliedi. Ja kāds nokavēsies par trim stundām, — ceturtdaļgada algas, ja par sešām, — divas trešdaļas, ja par divpadsmit stundām, — vesela gada algu atvilkt.»

Pēc pavērsuma pret dienvidrietumiem brauca smiedamies. īsu brīdi stepi pārplūda krāšņie un valganie norieti. No admirāļa kuģa atskanēja lielgabala šāviens. Glases sita. Uguntiņas uzslīda mastu galos. Satina buras, blāk- šēdams nogāzās enkurs. Satumsušajos krastos aizdegās ugunskuri, stiepti klaigāja kazaki.

No «Apustuļa Pētera» (kur par komandoru bij cars) tumšās blīvas kā raganas aste, šņākdama un paipalas biedēdama, pret zvaigžņotām debesīm uzvijās reķete. Oficieru kajītē sanāca vakariņas ēst. No tuvākajiem kuģiem šādās, jau tā reibuma pilnās naktīs atbrauca admirāļi, kapteiņi, tuvīnie bajāri.

Divnogorskas klostera tuvumā flotei pievienojās seši kņaza Borisa Aleksejeviča Goļicina kumpānijas būvētie kuģi. Sim gadījumam enkurus izmeta pie krīta krasta, divas dienas dzīroja zem klajām debesim klostera dārzā. Kārdināja mūkus ar tauru mūziku un divdomīgiem jokiem, biedēja, šaudīdami ar kuģu astoņsimt lielgabaliem.

Atkal no jauna pa visu upi izplētās vēja piepūstās buras. Brauca gar augstiem krastiem, gar pīteņa žogiem un zemes vaļņiem nocietinātām pilsētiņām. Garām bajāru un klosteru jaunajām dzimtzemēm un zvejniecībām. Pie Pan- šinas pilsētiņas kreisajā krastā ieraudzīja melnus mākoņus kalmiku jātnieku ar gariem pīķiem, bet labajā — kazaku vezumu četrstūri ar diviem lielgabaliem. Kalmiki un kazaki bij sanākuši izkauties, tāpēc ka nevarēja vienoties zirgu pulku un storu zvejas vietu sadalījumā.

Vojevoda Seins laiviņā aizbrauca pie kalmikiem, Boriss Aleksejevičs Goļicins pie kazakiem. Samierināja. Sim gadījumam par godu sarīkoja dzīres zaļajos uzkalnos zem lēnam pari slīdošiem mākoņiem un lidojošiem dzērvju kāšiem. Kornēlijs Kreiss dzērumā lika salasīt bruņurupučus un pats izvārīja no tiem zupu. Pēteris tāpat lika savākt bruņurupučus un pacienāja bajārus ar brīnišķu mielastu, bet, kad tie bij paēdušies, — parādīja rupuču galvas. Vojevodām Seinam kļuva nelabi. Par šo joku smējās ilgi.

Divdesmit ceturtajā maijā, karstā pusdienas laikā no jūras dūmakas dienvidos iznira Azovas bastioni. Se Dona bij izplūdusi plaši, tomēr dziļums nepietiekošs, lai pa grīvu izbrauktu četrdesmit lielgabalu kuģi.

Kamēr viceadmirālis mērīja Donas atteku Kutjurmu, bet Pēteris jahtā aizbrauca uz Azovu un Taganrogu apskatīt cietokšņus un fortus, — no Bahčisarajas ieradās hana sūtņi skaistos zirgos ar tāpat zirgu mugurās atvestu mantu krājumu. Uzcēla paklāju teltis, uzkalnā iesprauda bunčuku — zirga asti ar pusmēnesi šķēpa galā, aizsūtīja tulku uzzināt, vai cars pieņems hana sveicinājumu un dāvanas. Sūtņiem atbildēja, ka cars Maskavā, bet še viņa vietnieks admirālis Golovins ar bajāriem. Trīs dienas bun- čuks plīvojās paugurā. Tatāri straujos zirgos lēkšoja gar lielgabalu stobriem. Ceturtajā sūtniecība ieradās uz ad- rnirāļa kuģa. Izstiepa baltu Anatolijas paklāju un salika dāvanas — kaltu pastatni sedliem, zobentiņu, pistoles, nazi, iemauktus, — visu to šādu tādu, sudraba ar lētiem akmeņiem. Golovins cienīgi sēdēja uz saliekamā krēsla, tatāri uz paklāja, kājas apakšā palocījuši. Runāja par Vozņicina parakstīto pamieru, par šo, par to, plūkādami retas, pāršķirtās bārdas, šaudīgām roņu ačelēm itin visu izlūkodami, mēlēm klakšinādami:

— Karoš moskov, karoš flot… Tikai velti jūs cerat, ar lieliem kuģiem pa Kutjurmu neaizbrauksiet, vēl nesen sultāna flote mēģināja iebraukt Donā, bet, neķo nepanākusi, atgriezās Kerčā …

No visa redzams, ka ieradušies tikai izlūkot. Otrā rītā ne bunčuka, ne telšu, ne jātnieku vairs nebij uzkalnā.

Mērojumi pierādīja, ka Kutjurma par seklu. Donas uz- pludi kritās ar katru dienu. Cerēt varēja vienīgi tikai uz specigu dienvidrieteni, — ja tas sadzīs jūras ūdeni upes ietekā.

No Taganrogas atgriezās Pēteris. Sadrūvējās, izdzirdi? par seklumu. Vējš slinki pūta no dienvidiem. Sākās karstums. No kuģu sāniem pilēja darva. Ziemā slikti izžāvētais koks piaisāja. No kravas telpām bij jāpumpē ūdens. Nekustīgi, satītām burām kuģi gulēja kvēles dūmakā.

Pavēlēja izmest balastu ūdenī. Izvēla 110 iekštelpām pulvera un sālītas gaļas mucas, pārkravāja liellaivās, veda uz Taganrogu. Kuģi palika vieglāki, ūdens Kutjurmā joprojām kritās.

Divdesmit otrajā jūnijā pusdienas stundā šautbenahts Jūlijs Rezs, sarkans un smags, iznācis no pirtskarstās oficieru kajītes nolaist ūdeni pār kuģa malu, acis apkārt vērsdams, ieraudzīja dienvidrietumos ātri augošu pelēku mākoni. Vajadzību nokārtodams, Jūlijs Rezs vēlreiz pavērās mākonī, atgriezās kajītē, paņēma cepuri un zobenu un pateica skaļi:

—  Vētra nāk.

Pēteris, admirāļi, kapteiņi uzlēca no galda. Saplucināti mākoņi traucās augšup, no bālganā ūdens klaja kāpa tumsa. Saule kveldēja ar dzelzs spīdumu. Nedzīvas nokarājās flagas, vimpeļi, matrožu veļa uz virvēm. Uz visiem kuģiem bocmaņi nosvilpa signālu — uz klāja! Piestiprināja buras, rtolaida vētras enkurus.

Mākonis aizklāja pusi debess. Ūdeņi satumsa. Pār apvāršņa malu paplaiksnījās plata atblāzma. Stiprāk, bais- mīgāk iesvilpās tauvās. Vimpeļi sāka plakšināties. Vējš uzbrāzās visā spēkā saraustītos, mutuļojošos tumsas vālos. Nokrakšēja masti, pa gaisu aizlidoja 110 virves norautas apakšbikses. Vējš mala ūdeni, raustīja tauvas. Matroži rājās krampjaini tvērās pie virvēm. Kapteiņi sita kājas pret klāju, cenzdamies pārkliegt augošo vētru. Putoti viļņi šļakstījās gar kuģu sāniem. Debesīs plaismoja dārdoņa, sirdi šķeļoši spērieni rībēja bez apstājas. Zemē gāzās veseli uguns stabi.

Pēteris, bez cepures, vēja saceltiem svārku stūriem, margām pieķēries, stāvēja augstu paceltā un atkal zemu grimstošā pakaļgalā. Apdullis, apstulbis, bij atplētis muti kā zivs. Zibeņi likās šķeļamies visapkārt kuģim viļņu šķautnēs. Jūlijs Rezs iekliedza viņam ausī:

—  Tas vēl nav nekas. Tūliņ būs klāt pats īstais viesulis.

Viesulis pārskrēja, nodarījis daudz posta. Krastā zibens nospēra divus matrožus. Pārrāva enkuru tauvas, nolauza vairākus mastus, izmeta krastā, nogremdēja daudzus mazus kuģus. Bet toties atkal iegriezās īsts dienvidrietumu vējš — taisni tas, kas bij vajadzīgs.

Odens Kutjurmā strauji cēlās. Gaismai austot, sāka izvest kuģus. Piecdesmit airējamās liellaivas paņēma garās tauvās un pirmo veda «Cietoksni». No stiginieta uz stigmietu, ne reizes ar ķīli dibenu neķerdams, tas pa Kutjurmu izgāja Azovas jūrā, izšāva lielgabalu un uzvilka kapteiņa Parnburga personīgo flagu,

Tajā pašā dienā izveda arī citus visdziļāk peldošos kuģus — «Apustuli Pēteri», «Voroņežu», «Azovu», «Gut Dragersu» un «Vein Dragersu». Divdesmit septītajā jūnijā visa flote izmeta enkurus pretim Taganrogas bastioniem.

Te mola aizsargā sāka no jauna pārdrīvēt, darvot un krāsot izkaltušos kuģus, izlabot takelāžu, iekraut balastu. Pēteris caurām dienām karājās šūpolē pie «Cietokšņa» sāniem, svilpodams klaudzināja ar veseri pa drīvēm. Vai arī, vājo dibenu notraipītās audekla biksēs atstiepis, rāpās pa veblīnēm mastā — piestiprināt jaunu rāju. Vai atkal nokāpa kravas telpā, kur strādāja Fedosejs Skļajevs (līdz pēdējam salamājies ar Džonu Deju un Osipu Naju). Tur viņš noņēmās, sarežģītā kārtā sastiprinādams pakaļgala brangas.

—   Pēter Liksejič, jūs nu dieva dēļ netraucējiet mani, — Fedosejs pateica nelaipni, — ja mans sastiprinājums iznāks slikts, lieciet nocirst galvu, to jūs varat, tikai te nemaisieties pa kājām …

—   Labi, labi, es tikai palīdzēšu …

—   Ejiet palīdziet, lūk, tur Aladuškinam, bet mēs te abi tikai salamāsimies …

Nostrādāja visu jūlija mēnesi. Šautbenahts Jūlijs Rezs nemitīgi apmācīja kuģa komandas, sastādītas no Preobraženskas un Semjonovas pulka zaldātiem. To starpā bija daudz jūru nekad vēl neredzējušu muižnieku dēlu. Nežēlībā un pārdrosmē īsts jūrnieks — Jūlijs Rezs ar tauvas galu iedzina matrožiem niknumu uz kuģniecību. Piespieda stāvēt uz botnbramrājārn divpadsmit asu virs ūdens, lēkt pār kuģa malu uz galvas ar visām drēbēm. — Kas noslīks, tas tā kā tā nav jūrnieks! — Uz kapteiņa tiltiņa kājas ieplētis, rokas ar stibu uz muguras salicis, ķēdes suņa žokļiem, šis pirāts arī ar savu vienu aci redzēja itin visu: kas satūļojas, mezglu raisīdams, kas nepareizi piesien tauvas galu. — Ei, tur uz stengas priekšburs, netīrs gos, kā velk to fall? — Piespēra ar kurpi. — Viss — uz skaust… Jāsāk no jaun!

No Maskavas ieradās jaunieceltais sūtnis Jemeļjans Ukraincevs, visveiklākais darbinieks Ārlietu prikazā, līdz ar to rakstvedis Ceredejevs un tulki Lavreckis un Bot- vinkins. Līdzi atveda dāvanas sultānam un pašā — sabuļādas, zivju kaulu un pusotra puda tējas.

Četrpadsmitā augustā «Cietoksnis» uzvilka buras un, visas flotes pavadīts, ar spēcīgu ziemeļaustrumu vēju izbrauca atklātā jūrā, turēdams kursu pret rietum-dienvid- rietumiem. Septiņpadsmitajā pa kreisi Nogajas pusē parādījās Tamaņas tievie minareti, lielgabaliem šaudama, flote izbrauca pa jūras šaurumu un, dūmu mākoņos ietinusies, pievirzījās netālu Kerčai un izmeta enkurus. Pilsētas vaļņi bij ļoti veci, augstie četrstūrainie torņi vietām sabrukuši. Nebij ne fortu, ne bastionu. Krasta tuvumā stāvēja četri kuģi. Turki acīm redzami ļoti uztraucās, — ne domājuši, ne sapņojuši nebij ieraudzīt visu jūras līci pilnu burām un lielgabalu dūmiem.

Kerčas Murtaza-pašā, izlulis un slinks turks, pārbijies skatījās pa kāda torņa izlauzto logu. Viņš aizsūtīja pris- tavus uz maskaviešu admirālkuģi — apvaicāties, kādēļ atbraukusi tik liela karavāna. Pirms mēneša hana tatāri bij ziņojuši, ka cara flote vāja un bez lielgabaliem un ka Azovas sēkļiem pāri tā savu mūžu netiks.

— Ai-ai-ai… Ai-ai-ai, — klusu bēdājās Murtaza, atliekdams krūma zariņu logā, lai labāk varētu redzēt. Skaitīja, skaitīja kuģus. Tad atmeta ar roku. — Kas noticēja hana izlūkiem? — viņš uzbļāva ierēdņiem, kas stāvēja aiz viņa putnu notraipītā torņa laukumiņā. — Kas noticēja tatāru suņiem?

Murtaza tupelēm spārdīja klonu. Klusajā nomalē aptaukojušies un apslinkojušies ierēdņi spieda rokas pie sirds, satriekti grozīja feskas un čalmas. Saprata, ka Mur- tazam nāksies rakstīt sultānam nepatīkamu vēstuli un nezin kā vēl klāsies, jo sultāns, lai gan visugaišais pravieša vietnieks, tomēr ātrs, un bijuši gadījumi, kad vēl ne tāds vien pašā stenēdams sēdies mieta galā.

Felugas šķībā bura atdalījās no admirālkuģa. Murtaza aiztrenca ierēdni uz krastmalu pasteidzināt sūtņus, bet pats ņēmās atkal skaitīt kuģus. Pristavi — divi grieķi — ieradās, acis savalbījuši, galvas plecos ierāvuši, mēles

klakšinādami. Murtaza nikni pastiepa pret tiem tauko seju. Tie stāstīja:

—   Maskaviešu admiralis lika sveicināt tevi un pateikt, ka viņi pavadot sūtni pie sultāna. Mēs sacījām admirālim, ka tu'nevari laist sūtni pa jūru, — lai tāpat kā visi citi brauc caur Krimu uz Babu. Admirālis atteica: — Ja negribat laist pa jūru, tad mēs ar visu floti aizvadīsim sūtni lidz pat Konstantinopolei.

Otrā dienā Murtaza-pašā aizsūtīja pie admirāļa augstus bejus. Un beji teica:

—   Mums jūsu žēl, maskavieši, jūs nepazīstat mūsu Melno jūru, — grūtā laikā cilvēku sirdis viņā kļūst melnas, tāpēc to arī sauc par melno. Paklausiet mūs, brauciet pa sauszemi uz Babu!

Admirālis Golovins tikai piepūtās. — Nenobiedēsiet. — Kāds turpat stāvošs garš cilvēks ar spīdošām acīm un holandiešu apģērbā iesmējās, un visi krievi smējās.

Ko tur lai dara? Kā viņus nelaidīs, kad līdz ar rīta vējiņu maskaviešu kuģi uzvelk buras, izkārtojas pēc visiem jūras likumiem, braukā pa līci, šauj uz pludiņiem peldošos audekla vairogos. Aizliedz tu tādiem nekauņām! Tikai vēl uz allahu cerēdams, Murtaza-pašā ņēmās ievilcināt sarunas.

Laiviņa piebrauca pie turku admirālkuģa. Uz klāja uzkāpa Kornēlijs Kreiss un divi airētāji holandiešu matrožu apģērbos — Pēteris un Aleksaška. Uz kvarterklāja nostādīta, turku komanda salutēja maskaviešu viceadmirālim. Admirālis Hasans-pašā svinīgi iznāca no pakaļējās kajītes, — ģērbies baltā zīda halātā, čalmā ar dimanta pusmēnesi. Cienīgi pielika pirkstus pie pieres un krūtīm. Kornēlijs Kreiss noņēma cepuri un atpakaļkāpdamies pavēcināja spalvas Hasana-pašā priekšā.

Atnesa divus krēslus. Admirāļi apsēdās buras nojumē, īss, tukls cilvēks — kastrēts pavārs — uz paplātes pasniedza bļodiņas ar saldiem uzkožamiem un kafijas krū- ziņas, mazliet lielākas par uzpirksteni. Admirāļi uzsāka pieklājīgu sarunu. Hasans-pašā apvaicājās par cara veselību. Kornēlijs Kreiss atbildēja, ka cars vesels, un pats aptaujājās par sultāna augstības veselību… Hasans-pašā noliecās zemu pār galdu: — Allahs sargā sultāna augstības mūža dienas… — Bēdīgām acīm lūkodamies garām Kornēlijam Kreisam, viņš teica:

—   Kerčā mēs lielu floti neturam. Te mums ne no kā nav jābaidās. Toties Marmora jūrā mums vareni kuģi. Lielgabali uz tiem tik lieli, ka var šaut trīs pudu smagām akmens lodēm.

Kornēlijs Kreiss, kafiju uzstrēbdams:

—   Mūsu kuģi akmens lodes nelieto. Mēs šaujam astoņpadsmit un trīsdesmit mārciņu smagām čuguna lodēm. Tās izlauž ienaidnieku kuģim abus sānus cauri.

Hasans-pašā mazliet sarauca skaistās uzacis.

—   Mēs stingri pabrīnījāmies, ieraudzīdami, ka cara flotē uzcītīgi kalpo angļi un holandieši — Turcijas labākie draugi…

Kornēlijs Kreiss — gaiši pasmaidīdams:

—   O, Hasan-pašā, cilvēki kalpo tam, kas vairāk naudas dod. (Hasans-pašā svarīgi nolieca galvu.) Holande un Anglija izdevīgi tirgojas ar Moskoviju. Ar caru izdevīgāk dzīvot mierā nekā karā. Moskovija bagātāka par visām citām zemēm pasaulē.

Hasans-pašā — domīgi:

—   No kurienes caram tik daudz kuģu, viceadmirāļa kungs?

—   Maskavieši tos paši uzbūvēja divos gados..,

—   Ai-ai-ai, — Hasans-pašā grozīja čalmu.

Kamēr admirāļi sarunājās, Pēteris un Aleksaška pacienāja turku matrožus ar tabaku un dažādi smīdināja tos. Hasans-pašā bieži palūkojās šajos slaidajos puišos, — pārāk ziņkāri tie likās. Lūk, viens patlaban pa mastu uzrāpās vērotāja mucā. Otrs acīm piezīdies angļu ātršāvējam lielgabalam. Bet aiz pieklājības Hasans-pašā pat tad neteica neko, kad matroži aizveda maskaviešus uz apakšējo klāju.

Kornēlijs Kreiss lūdza atļauju piebraukt krastā, nopirkt augļus, saldumus un kafiju. Padomājis Hasans-pašā atbildēja, ka arī viņš pats gandrīz varētu pārdot kafiju viceadmirāļa kungam.

—   Vai daudz kafijas tev vajadzīgs?

—   Tā par červonciem septiņdesmit.

—   Abdula-Alla! — Hasans-pašā iesaucās, papēdi piesizdams. Gāzelēdamies atskrēja kastrētais pavārs. Noklausījies atgriezās ar svariem. Viņam pakaļ matroži stiepa maisus ar kafiju. Hasans-pašā pievirzījās ar krēslu ērtāk, pārbaudīja svarus, no azotes izvilka dzintara pātaru krelles — kur atskaitīt mēru. Pavēlēja atsiet maisu. Labi koptiem pirkstiem graudus pārbārstīdams, pa pusei aizvēra acis.

—   Tā ir Javas vislabākās ražas kafija. Tu man paldies teiksi, viceadmirāļa kungs. Redzu, tu esi labs cilvēks. (Viņa ausij pieliecies.) Nevēlu tev (aunu, — atrunāmas- kaviešus braukt pa jūru: gar piekrastēm daudz zemūdens akmeņu un bīstamu sēk|u. Mēs paši šīs vietas baidāmies.

—   Kāpēc gar piekrastēm braukt, — Kornēlijs Kreiss atbildēja. — Mūsu kuģiem kurss taisni pār jūru, kad tikai labs ceļa vējš.

Viņš noskaitīja septiņdesmit červoncus. Atsveicinājās. Pie virvju trepēm pieiedams, Kornēlijs Kreiss bargi uzkliedza:

—   Ei, Pēter AleksejevI…

—   Se! — balss atsaucās steidzīgi.

Pēteris un pēc tā Aleksaška izskrēja pa lūku, abi sarkanām feskām galvā. Viceadmirālis pavēcināja ar cepuri admirālim, piesēdās pie stūres, laiviņa šāvās uz krastu. Saguldami līkstošos airos, Pēteris un Aleksaška jautri ņirdza zobus.

Ar malā slīdošu vilni laiviņa iegriezās krastmalas oļos. No cietokšņa vārtiem gar iepuvušām laivām un apzaļojušiem pāliem steigšus nāca pristavi un vakarējie beji, lai lūgtu nekādā ziņā nenākt pilsētā, bet, ja kāda vajadzība, tirgotāji atnesīs šurpu laiviņā visādas preces… Pēterim redzokļi sāka šaudīties, vaigi aizsarka dusmās. Aleksaška, airi stāvi izslietu turēdams:

—   Min herc, tu tikai pateic… Piebrauksim floti pa šāvienam … Patiešām …

—   Nelaist viņiem tiesība: te ir cietoksnis, — Kornēlijs Kreiss iebilda. — Pastaigāsimies tepat pa krastu gar vaļņiem, tā dabūsim redzēt visu, kas vajadzīgs.

12

Vairāk nekā Murtaza-pašā nevarēja izdomāt: brauciet, allahs ar jums. Pēteris ar floti atgriezās Taganrogā. Divdesmit astotā augustā «Cietoksnis» ar sūtni, rakstvedi un tulkiem, četru turku kara kuģu pavadīts, apbrauca apkārt Kerčas ragam un ar lēnu vējiņu devās prom gar Krimas dienvidkrastu.

Turku kuģi brauca viņiem cieši pakaļ pa ūdenī lešķelto vagm Uz pirmā atradās pristavs. Hasans-pašā palika Kerča, — vel pēdējā brīdī lūdza, lai vismaz izdod viņam

rakstisku apliecību, ka cara sūtnis brauc uz savu galvu, bet viņš, ITasans, to neieteic. Arī to viņam nedeva.

Balaklavai tuvojoties, pristavs iekāpa laivā un, piebraucis blakus «Cietoksnim», lūdza piestāt pie pilsētas — paņemt svaigu ūdeni. Kā negudrs vēcināja halāta piedurknēm pret brūnajiem uzkalniem.

—   Jauka pilsēta, iebrauksim, lūdzu!

Pret margām atspiedies, kapteinis Pamburgs no augšas atkliedza basa balsī:

—   Laikam mēs nesaprotam, ka pristavam jāiegriežas Balaklavā — paņemt no iedzīvotājiem labu kukuli par sūtņa barošanu. Ha! Mums mucas ūdens pilnas.

Pristavam nepieļāvās. Vējš cēlās stiprāks. Pamburgs paskatījās debesīs un pavēlēja pavairot buras. Smagie turku kuģi pamazām sāka palikt iepakaļ. Priekšējā parādījās signāli:

—   Samaziniet buras! — Pamburgs palūkojās ar tālskati. Izlamājās portugāliski. Noskrēja lejā, riekstkoka bagātīgi izgreznotajā oficieru kajītē. Tur pie galda uz novaskota sola sēdēja jūras slimības mocītais sūtnis Jemeļjans Ukraincevs — acis aizvērtas, noņemtā parūka sažņaugta dūrē. Pamburgs trakās dusmās:

—   Tie velni pavēl man samazināt buras. Es viņiem neklausu. Es eju atklātā jurā.

Ukraincevs vārgi atmāja viņam ar parūku:

—   Ej, kurp gribi!

Pamburgs izgāja uz klāja, uzkāpa kapteiņa tiltiņā. Sagrieza ūsas, lai netraucē aurot.

—   Visi augšā! Klausīt komandu! Uzvelk fokmasta virs- bramburu… Grotu … Bezan-masta virsbramburu … Prickšsteņģes stagburu, fokstagburu … Pagrieziens uz kreiso… Tā turēt…

Krakšēdams un nošķiebdamies «Cietoksnis» pagriezās, uztvēra vēju pilnām burām un, attālinādamies no gluži kā uz vietas stāvošiem turkiem, pāri Eiksinas ūdens griežiem devās taisni uz Cargradu…

Stipri uz sāniem nošķiebies, kuģis laidās pār tumšzilo, nordosta sabangoto jūru. Viļņi šķitās ceļam putotās krēpes, lai paskatītos, vai tālu vēl viņiem tukšā klajā skre- jams līdz saules izdedzinātajiem krastiem. Komandas sešpadsmit cilvēki — holandieši, zviedri, dāņi, visi veci jūras klaidoņi, lūkodamies viļņos, kūpināja pīpītes: brauciens bij viegls, kā pa jokam. Toties puse kara komandas — zaldāti un lielgabalnieki — vāļājās kravas telpā,

Cdens un sālītās gaļas mucu starpās. Pamburgs pavēlēja visiem slimajiem izsniegt degvīnu trīs reizes dienā. — Pie jūras jāpierod!

Brauca dienu un nakti, otrā dienā mazliet ievilka buras, — kuģis sāka smelt ūdeni, putains palags pāršļāca visam klājam pāri. Pamburgs tikai atsprausloja ūdens lāses no ūsām.

Lielā sūtniecība aiz šūpošanās pārcieta nejaukas mokas. Ukraincevs un rakstvedis Ceredejcvs pakaļgala istabiņā — mazā, svaigi izkrāsotā kajītē — cēla galvas augšā no spilveniem, skatījās kvadrātveidīgajā lodziņā,., Palūk, nupat tas lēnām noslīgst lejup dzelmē, zaļie viļņi šņāc, slejas augšup pie četrām rūtiņām, smagi noblākšē- dami, apslāpē gaismu kajītē. Šķērssienas ņirkst, zemie griesti šķiebjas. Sūtnis un rakstvedis nostenēdamies aizvēra acis.

Otrā septembra dzidrā rītā kuģa puika, kalmikēns, iekliedzās no marša, no mucas: — Zeme! — Tuvojās zilganie, viļņotie Bosfora krastu apveidi. Tālumā redzamas šķības buras. Atskrēja kaijas, brēkdamas laidelējās ap augsto, izgriezto kuģa pakaļgalu. Pamburgs pavēlēja svilpt augšā visus. — Mazgāties! Notīrīt svārkus! Uzvilkt parūkas!

Ap pusdienas laiku «Cietoksnis» pilnām burām garām vecajiem sargtorņiem ielauzās Bosforā. Mastā uz cietokšņa vaļņa uzvijās signāls: — Kā kuģis? — Pamburgs pavēlēja atbildēt: — Vajag pazīt Maskavas karogu. — No krasta: — Ķemict loci! — Pamburgs uzvilka signālu: — Ejam bez loča!

Ukraincevs uzvilka aveņkrāsas kaftānu ar zelta ap- šuvēm, uzlika spalvotu cepuri, rakstvedis Čeredejevs (kaulains, smailu degunu, līdzīgs lielmocniekam Suzdaļas svētbildēs) uzģērba zaļu kaftānu ar sudraba uzšuvēm un tāpat spalvotu cepuri. Lielgabalnieki stāvēja pie lielgabaliem, zaldāti ar musketēm uz skanstēm.

Kuģis slīdēja pa spoguļgludo jūras šaurumu. Kreisajā pusē starp izdegušiem uzkalniem vēl nenovākti kukurūzas lauki, ūdenssūkņi, nokalnēs aitas, zvejnieku akmens būdas kukurūzas salmu jumtiem. Labajā krastā krāšņi dārzi, balti mūra žogi, kārniņu jumti, kāpnes līdz pat ūdenim… Melnzaļi koki — cipreses, slaidas, vārpstām līdzīgas. Krūmiem apaugušas pilsdrupas. Kokiem pāri — apaļš kupols un minarets … Tuvāk krastam piebraukuši, ieraudzīja zaros brīnišķīgus augļus. Vēdīja olīvu un rožu smarža. Krievu cilvēki brīnījās par turku zemes krāšņumu:

—  Visi runā — plikpauraini un neticīgie, bet, palūk, kā dzīvo!

Uzplūda tāls zeltains saulriets — it kā aiz trejdeviņām zemēm. Ātri sārtodamies, dzisa, nokrāsoja asinssarkanus Bosfora ūdeņus. Izmeta enkuru trīs jūdzes no Konstan- tinopoles. Nakts zilgmē iznira lielas, Maskavā nekad neredzētas zvaigznes. Ka miglājs stiepās Piena Ceļš.

Uz kuģa neviens negribēja iet gulēt. Raudzījās apklu- sušajā krastā, klausījās akas čīkstoņā, sausā cikāžu dziesmā. Suņi, arī tie te tā savādi rēja. Ūdens dzīlē straume nesa garām dīvainas spīdošas zivis. Klusu uz lielgabaliem sēdēdami, zaldāti runāja:

—   Bagāta zeme, un, jādomā, dzīvot te viegli…

Domīgi lūkodamies sveces uguntiņā, kas ar savu gaismu aizēnoja dažas lielas zvaigznes pakaļgala kajītes melnajā lodziņā, Jemeļjans Ukraincevs uzmanīgi iemērca zoss spalvu, aplūkoja, vai galā nav matiņš (tādā gadījumā noslaucīja pie parūkas), un nesteigdamies sīkiem cipariem rakstīja vēstuli Pēterim Aleksejevičam:

«…Se mēs nostāvējām apmēram diennakti… Trešajā datumā piebrauca atpakaļpalikušie turku kuģi. Pristavs raudādams rāja mūs, kāpēc aizbēguši pa priekšu, par to sultāns likšot nocirst viņam galvu, un lūdza pagaidīt viņu šepat: viņš pats paziņošot sultānam par mūsu ierašanos. Mēs piekodinājām, lai pieņemšana pie sultāna būtu sarīkota ar visādu godu. Pret vakaru pristavs atgriezās no Cargradas un pavēstīja, ka sultāns mūs pieņemšot ar pienācīgo godu un atsūtīšot šurp sandalas — viņu laivas. Mēs atbildējām, ka ne, — brauksim paši ar savu kuģi. Un tā mēs strīdējāmies un bijām ar mieru braukt sandalās, bet tikai tad, ja pa priekšu brauc «Cietoksnis».

Otrā dienā atsūtīja trīs sultāna sandalas ar paklājiem. Mēs iesēdāmies laivās, un pa priekšu mums brauca «Cietoksnis». Drīz ieraudzījam Cargradu, apbrīnošanas cienīgu pilsētu. Vaļņi un torņi gan vecas, bet varenas būves. Visa pilsēta kārniņiem klāta, aplam brīnišķīgas un krāšņas stāv balta akmens mošejas, bet Sofija — smilšakmens. Stambula un Peru no ūdens redzamas kā uz delnas. Krastā mūsu saņemšanai par godu bij šaušana, un kapteinis Pamburgs atbildēja, arī šaudams ar visiem lielga- bāliem. Apstājāmies pretim sultāna serālam, no kurienes, uz vaļņa stāvēdams, skatījās sultāns, — viņam virs galvas turēja vēdekli un apvēdināja to.

Krastā mūs sagaidīja simts čaušu jātnieku un divi simti janičāru ar bambuka nūjiņām. Man un rakstvedim atveda krāšņi sedlotus zirgus. Un, kā mēs izkāpām no laivas, čaušu priekšnieks apvaicājās par mūsu veselību. Mēs uzkāpām zirgos un jājām uz mājvietu pa daudzām ļoti šaurām un līkām ielām. Abējās pusēs ļaudis skrēja līdzi.

Par tavu kuģi še ir lieli brīnumi: kas to taisījis, un kādā kārtā viņš pa seklo ūdeni izbraucis no Donas? Prasīja, cik tev kuģu un cik lieli tie. Es atbildēju, ka daudz, un ka dibeni tiem nav lēzeni, kā še melo, un pa jūru iet labi. Tūkstošiem turku, grieķu, armēņu un ebreju brauc skatīties «Cietoksni», un arī pats sultāns bij ieradies, trīs reizes laivā apbrauca kuģim apkārt. Bet visvairāk slavē buras un tauvas par viņu stiprumu un mastu kokus. Bet citi arī peļ, ka nestipri būvēts. Piedod, man tā liekas: braucām mēs pa jūru ne visstiprākajā vējā, un «Cietoksnis» ļoti ņirkstēja un uz sāniem nozvēlās, un ūdeni smēla. Šķiet, ka viņa būvētāji Osips Najs un Džons Dejs nav bez savām blēdībām. Kuģis nav nieka lieta, labas pilsētas vērts. Se to skatās, bet neprasa pirkt, un pircējs viņam nerodas… Piedod, — rakstu, kā māku.

Bet turki savus kuģus taisa ļoti rūpīgi un stipri un sakaļ visai cieti, — augumā tie zemāki par mūsējiem, bet ūdeni nesmeļ.

Viens grieķis man teica: turki baidās, — ja tava cariskā augstība noslēgs Melno jūru — Cargradā būs bads, tāpēc ka labību, sviestu, baļķus, malku ved šurpu no Do- navas pilsētām. Te dzird baumas, ka tu ar savu floti jau braucis uz Trapezundu un Sinopi. Man vaicāja par to, es atbildēju: nezinu, kamēr es tur biju, netiki braucis …»

Pamburgs ar oficieriem aizjāja uz Peru pie dažiem Eiropas sūtņiem apvaicāties par veselību. Holandes un Francijas sūtņi pieņēma krievus laipni, pateicās un dzēra vīnogu vīnu uz cara veselībām. Kā pie trešā devās pie angļu sūtņa. Pie galvenā lieveņa nokāpa no zirgiem, pieklauvēja. Iznāca asi garš sulainis ugunssarkanu bārdu. Durvju malu ar roku pieturēdams, novaicāja, kas vajadzīgs. Kvēlojošām acīm Pamburgs pateica, kas viņi un kādēļ ieradušies. Sulainis aizcirta durvis un atgriezās tikai pēc laba brīža, lai gan maskavieši gaidīja uz ielas,— atteica, izsmiedams:

—   Sūtnis nosēdās pie galda pusdienās un lika pateikt, ka ar kapteini Pamburgu tikties viņam neesot nekādas vajadzības.

—   Tad tu pasaki sūtnim, lai viņš ar kaulu aizrijas! — Pamburgs atkliedza. Pārskaities uzlēca zirgā un pa lēzenām ķieģeļu kāpnēm garām ielu tirgotājiem, kailiem bērniem un suņiem trieca to lejā uz Galatu, kur pirmīt šašliku pārdotavu, kafejnīcu un publisko namu durvīs bij manījis dažus savus vecos biedrus.

Se Pamburgs ar oficieriem pagalam piedzērās grieķu vīna duzika, sacēla traci, izaicināja kauties angļu matrožus. Se sapulcējās viņa biedri — tālbraucēji stūrmaņi, slaveni jūras laupītāji, kas slēpās Galatas ūķos, un citi neizprotama amata cilvēki. Visus tos Pamburgs uzaicināja uz «Cietoksni» padzīrot.

Otrā dienā kuģim laiviņās sāka piebraukt dažādu tautību jūrnieki — zviedri, holandieši, franči, portugāļi, mauri, daži parūkās, zīda zeķēs, zobeniem pie sāniem, citi sarkaniem lakatiem cieši apsietām galvām, tupelēm basajās kājās, pistolēm aiz platajām jostām, vēl citi vētras cepurēs un sālītām zivīm piesmirdušos ādas kamzoļos.

Sasēdās dzīrot turpat uz klāja zem rēnās septembra saules. Pretim aiz mūriem redzama sultāna drūmā pils ar biezi krustotām restēm logos, otrā jūras šauruma pusē — Skutari krāšņās birzis un dārzi. Preobraženskieši un semjonovieši spēlēja taurēm un karotēm, dziedāja deju dziesmas, dažādās putnu balsīs svilpoja «pavasari».

Pamburgs, sudraba pūderi apbārstītā parūkā, aveņkrāsas kamzolī ar lentām un mežģīnēm, vienā rokā kausu, otrā lakatiņu turēdams, iekarsis stāstīja viesiem:

—   Ja mums vajadzēs tūkstoš kuģu, arī tūkstoti uztaisīsim… Mums jau iesākti astoņdesmit lielgabalu, simis lielgabalu kuģi. Nākamajā gadā sagaidiet mūs Vidusjūrā, sagaidiet mūs Baltijas jūrā. Visus ievērojamākos jūrniekus pieņemsim dienestā. Okeānā izbrauksim…

—   Salūtu! — kliedza sarkani notvīkušie jūrnieki. — Salūtu kapteinim Pamburgam!

Uzvilka jūrnieku dziesmas. Dauzīja kājām. Tabakas dūmi bezvējā nogūlās pār klāju. Nemaz nemanīja, kā nogāja saule, kā Atikas zvaigznes sāka apmirdzēt šīs dīvainās dzīres. Pusnaktī, kad puse jūras vilku jau krāca, — cits zem galda novēlies, cits vētrās nosirmojušo galvu starp b|odām nolicis, Pamburgs metās uz tiltiņu.

— Klausās komandu! Boinbardieri, lielgabalnieki; savās vietās! Lādiņu ielikt! Piespiest lādiņu! Degli aizdedzināt! Komanda … Abējos sānos — zalvi… U-u-uguni!

Četrdesmit seši smagie lielgabali reizē izspļāva liesmas. Pār gulošo Konstantinopoli no rībiena it kā visa debess iegruva… Dūmos ietītais «Cietoksnis» izšāva otru zalvi…

Jemejjans Ukraincevs rakstīja cipariem:

«…pašam sultānam un visai tautai uzkritušas lielas bailes: kapteinis Pamburgs veselu dienu ar jūrniekiem dzēra uz kuģa un piedzērās ļoti, un pašā pusnakti šāva no kuģa ar visiem lielgabaliem ne vienreiz vien. Un par to šaušanu visā Cargradā sākās kurnēšana un lielas baumas, ka viņš, kapteinis, ar to nakts šaušanu devis ziņu tavai, valdniek, jūras flotei, kas iet pa Melno jūru, lai tā nāk iekšā šaurumā …

Sultāna augstība tajā naktī izbijās un izbēga no guļamistabas, kāds bij, un daudzi ministri un pašā izbijās, un no tās neparastās kapteiņa šaušanas divas grūtas sultā- nietes augšējā serālā bērnus nelaikā laida pasaulē. Un par visu to sultāna augstība uz Pamburgu gaužām sadusmojās un lika mums pasacīt, lai mēs kapteini no kuģa noņemot un galvu tam nocērtot. Es sultānam atbildēju, ka man nav zināms, kāpēc kapteinis šāvis, un ka es viņam to prasīšu, un, ja sultāna augstībai šaušana darījusi nepatikšanas, es kapteinim turpmāk šaut aizliegšu un bargi par to pavēlēšu, bet no kuģa viņu nost ņemt man nav iemesla. Ar to šī lieta arī tika izbeigta.

Sultāns pieņems mūs otrdien. Turki gaida še ierodamies savu kapteini Mcdzomortu-pašā, agrāk bijušo A.lžīrijas jūras laupītāju, lai prasītu padomu — mieru līgt ar tevi vai sākt karu.»

OTRA NODAĻA

1

Septembra saule stāvēja zemu pāri mežu apaugušajam krastam. Dienu pa dienai, jo tālāk devās pret ziemeļiem, jo mežonīgāka un drūmāka kļuva apkārtne. Putnu kāši spurdza augšup no klusās upes. Vētras laužņa, purvi, neapdzīvotas vietas. Retumis kur pamanāma zvejnieka zemnīca un krastā izvilkta laiviņa. Līdz Belezeram vēl nedēļas gājiens.

Četrpadsmit cilvēki vilka virvē smagu laivu ar labību. Galvas noliekuši, abas rokas sev priekšā nokāruši, krūtīm gulās valgā. Nāca no pašas Jaroslavļas. Saule slīda aiz egļu melnās, robainās sienas, ilgi, ilgi vilcinājās drūmajā norieta blāzmā. No liellaivas kliedza: — Ei, griež malāl — Strūdzinieki iesita mietu vai piesēja virvi pie koka. Aizkurināja sārtu. Uz purvainā krasta eglājs lēnām nogrima pienbaltā miglā. Kā garkakles ēnas norietā pāri pārlaidās pīles. Kritušos zarus lauzdami, uz upi nāca aļņi, lieli kā zirgi. Nešaudītu, neietramdītu zvēru bij pilns mežs.

Pa upi plunkšēja airi — no laivas uz krastu brauca pats saimnieks, vecis Andrejs Deņisovs, — veda strādniekiem sausiņus, prosu, dažreiz arī zivis, negavēņa dienās — sālītu gaļu. Aplūkoja, vai stipri piesiets. Rokas aiz ādas jostas aizbāzis, nostājās pie ugunskura — pajauns vīrietis priestera apakšējos svārkos, vadmalas cepurītē, sprogainu bārdu, spodrām acīm.

—   Brāļi, vai visi dzīvi? — viņš apvaicājās. — Papūlieties vien, dievs darbu mīl. Papriecājieties — viss jums taps pieminēts. Viena alga jums jau ir — izbēgāt no nikoniešu smirdoņas. Bet, kad iesim gar Oņegas ezeru, — redzēsiet, kas par malu! Tīrā paradīze …

Izvilcis rokas no jostas, notupās pie uguns. Nogurušie cilvēki klusu klausījās viņā.

—   Tajā malā pie Vigas upes dzīvoja mūks … Arī tāpat aizbēdzis no antikrista kārdinājumiem. Bet pirms tam bij tirgonis, turēja pārdotavas un klētis. Un tad viņš redzēja parādību: uguns un cilvēks ugunī, un balss: — Savaldzināts es aizeju bojā uz mūžību… — Pēc tam viņš atdeva visu sievai, dēliem. Aizgāja. Uzcēla mūka istabiņu. Sāka dzīvot. Vakarēdiena vietā baudīja vienīgi tikai ugunsnāves ilgas. Ar biguli uzara zemi, iesēja divas cepures miežu. Uzģērba jēlu kazādu, tā viņam turpat mugurā arī sažuva, un to viņš nu nēsāja ziemu un vasaru. Visa viņa manta — koka bļodiņa ar karoti un lūgšanu grāmata vecā rakstā. Un drīz vien viņš guva tādu spēku pār velniem, ka skaitīja tos mušām līdzīgus … Sāka nākt pie viņa ļaudis, — viņš izklaušināja grēkus un vakarēdienā pasniedza tiem lapiņu vai odziņu. Mācīja: labāk dzīvam sadegt ugunī, bet nenokļūt mūžīgās mokās, Pagāja viens gads, otrs, — ļaudis sāka apmesties viņa tuvumā. Dedzināt mežu, izdegu art. Medīt zvērus, zvejot zivis, lasīt sēnes, ogas. Viss kopīgs, ij klētis, ij pagrabi — kopīgi. Un viņš nošķīra — sievietes par sevi, vīriešus par sevi.

—   Tas ir labi, — noteica barga balss, — ar sievišķi dzīvodams, labu nepiedzīvosi.

Deņisovs jautrām acīm tumsā vērās runātājā.

—   Aiz veča lūgšanām ij zvēri devās rokā, ij zivju reizēm izvilka tādu lomu, ka tīrais brīnums! Bija arī daudz sēņu un ogu. Viņš norādīja, un tie atrada vara un dzelzs rūdas, — ierīkoja smēdes … Patiesi svēta kļuva apmetne, klusais mājoklis ,..

Aiz kritalām pacēlās Andrjuška Goļikovs, pielupies līdzās Deņisovam, sāka lūkoties tam acīs. Pēc svētā solījuma viņš gāja kopā ar strūdziniekicm. (Toreiz Revja- kina sētā vecis izklaušināja Andrjuškam grēkus, sita ar pātaru pītni un pavēlēja iet uz Jaroslavļu, gaidīt Dcņi- sova laivu ar labību.) Se no četrpadsmit cilvēkiem deviņi bij tādi paši, kas gāja pēc solījuma vai par baznīcas sodu.

Deņisovs stāstīja:

—   Savā nāves stundā vecis svētīja mūs, abus brāļus, Semjonu un mani, Andreju, lai mēs būtu tie galvenie Vigas klosterī. Pasniedza vakarēdienu — un mēs aizgājām. Bet viņa klostera istabiņa stāvēja attālāk, ieliekņā. Tikko gabaliņu pagājuši, raugāmies — spīdums. Istaba liesmās — kā degošā krūmā. Es gribēju skriet turpu, — Semjons mani aiz rokas: — Stāvi! — Klausāmies — no uguns skan dziesma saldā balsī… Bet augšā, dūmos, velni griežas kā kvēpi un smilkst, — ticat vai ne? Mēs ar brāli — ceļos un sākam paši dziedāt… Rītu atnākam tajā vietā — no pelniem urd dzidrs avotiņš… Mēs avotiņam grodus uztaisījām un nojumīti svētbildei… Bet gleznotāju nevaram sameklēt — tā gribētos, lai uzglezno …

Goļikovs iešņukstējās. Deņisovs viegli noglaudīja viņa nesukātās pinkas.

—   Tijpi viena nelaime, brāļi, — labība mums pa diviem gadiem trešajā nepadodas. Pagājušo gadu lietus visu apslīcināja, pat salmus neievācām. Jāved no tālienes .,, Bet tā taču svēta lieta, bērniņi. Ne velti jūs pūlaties.

Deņisovs vēl mazliet parunāja. Noskaitīja kopīgu lūgšanu." Iesēdās laivā un brauca prom uz liellaivu pa blāvo atblāzmas svītru pār upi. Naktis bij vēsas, gulēt auksti nabadzīgajos apģērbos.

Ar gaismiņu Deņisovs atkal atbrauca krastā, cēla augšā vilcējus. Tie klepoja, kasījās. Lūgšanu noskaitījuši, vārīja biezputru. Kad vēsā saule kā nespodrs pūslis pacēlās miglā, strūdzinieki atkal iejūdzās valgā un sāka vīzēm šļūkt pa slapjo krastmali. Versti pēc verstes, dienu pa dienai. No ziemeļiem mākoņi līda vāliem, sāka pūst ass vējš. Seksna uzplūda.

Mākoņi tagad skrēja zemu pāri Belezera sabangotajiem ūdeņiem. Pavērsās pret rietumiem uz Belozersku. Viļņi vēlās augšā tuksnesīgajā krastā, gāza vilcējus no kājām. Laivu vilkt tagad bij grūti. Pusdienas laikā žāvējās zvejnieka zemnīcā. Se divi par algu pieņemtie salamājās ar Deņisovu ēdiena pēc, saņēma maksu — pa trīs kvarti — un aizgāja, kurp acis rāda ,,.

Liellaiva stāvēja pie pilsētas, piekrastes viļņos noenkurota. Vējš pieņēmās, knieba līdz pat kaulam. Izmisums pārmāca, iedomājot vien, ka, virvē iejūgtam, jāvelk vēl tālāk pret ziemeļiem. Nolīgtie vilcēji visi salamājās ar Deņisovu, izklīda pa zvejnieku ciemiem. Un pārējie — dažs sastapa paziņu, dažs pamīņājās, pamīņājās un pazuda …

Krastā uz apgāztas laivas slapju akmeņu starpā sēdēja Andrjuška Goļikovs, Iļjuška Dehtjarjovs (Kaširas bēguļa zemnieks) un Fedjka, pēc palamas Mazgājies Dubļiem, sakumpis cilvēks, klaidonis, bijušais klostera zemnieks, daudzkārt lauzīts un spīdzināts. Skatījās uz visām pusēm.

Viss te bij drūms: no viļņiem sniegainais, duļķainais ezera klajš, no ziemeļiem vālos slīdošie mākoņi, aiz piekrastes vaļņa — lēzens līdzenums un tajā, mākoņu gandrīz noslodzīta, vecā koka pijsēta: torņi caurumainiem jumtiem, baznīcu izrūsējušie kupoli, augstas mājas ielūzušiem jumtiem. Krastā vējš šūpoja tīklu karamās kārtis. Cilvēka tiklab kā neviena. Skumji zvanīja zvans…

—   Deņisovs arī — vārdiem pabarot manīgs. Kamēr līdz viņa paradīzei aizkļūs, — varbūt tikai dvēsele vien vēl paliksies pāri, — ar nagu delnā tulznas lupinādams, ieminējās Mazgājies Dubļiem.

—   Bet tu tikai tici! (Goļikovs viņam atcirta nikni.) Tu tikai tici! — Un skumji lūkojās baltajos viļņos. Bez pajumtes, vientulīgi, auksti.., — Arī te, šķiet, tālu no dieva…

Ijjuška Dehtjarjovs (sīksts cilvēks platu muti, jautrām acīm) stāstīja klusi, lēni:

—       Un tad es viņam prasu, tam cilvēkam: «Kāpēc jums miestā tāds tukšums, puse sētu aiznaglota?…» — «Tāpēc mums tukšums,» viņš saka, «ka mūki trako… Cik sudzību neesam sūtījuši uz Maskavu, bet tur acīm redzami par mums neliekas zinis… Ko viņi darīja lieldienu nedēļā — izstāstīt nevar. Izbrauca mūki desmit ragavās ar svētbildēm — cits uz miestu, cits uz priekšpilsētām, cits uz sādžām… Ienāk istabā — krustu degunā, krusties trim pirkstiem, bučo greizo križa krustul… Un maizi prasa, un krējumu, un olas, un zivis … Kā ar slotu visu iztīrīja. Un naudu prasa… Tu, saka, esi raskoļņiks, bez- priesterietis. Kur tev tās veciespieduma grāmatas? Un velk cilvēku uz klosteri, piekaļ važā un moka.»

Mazgājies Dubļiem piepeši atmeta galvu, iesmējās aizsmacis:

—       Tad tik ēd, tad tik dzer! Ak, mūki, glābiņa no viņiem nav!

Dehtjarjovs piegrūda viņam ar ceļgalu. Plandošo svārku pieturēdams, pret vēju laivai tuvojās mūks čigāna bārdu, dziļi uzmauktu cepuri. Briesmīgām acīm paskatījās uz viļņos ņirkstošo laivu, tad uz tiem trijiem.

—   No kurienes tā liellaiva?

—       No Jaroslavļas, tēvs, — Dehtjarjovs atbildēja laipni un laiski.

—   Kas tur iekšā?

—   Mums nav teikts.

—   Labība?

—   Nu jā …

—   Uz kurieni vedat?

—   Kas viņu zin, — kur pavēlēs …

—       Nemelo, nemelo, nemelo! — Mūks sāka steigšus atlocīt labās rokas piedurkni. — Tā ir Deņisova laiva… Uz Poveņecu braucat, uz raskoļņiku klosteriem labību vedat, grēka pagales tādi…

Un pieklupis sagrāba Iļjušku Dehtjarjovu aiz krūtīm, sakratīja nobijušos zemnieku un, pagriezies pret miestu, iebļāvās, cik jaudas:

—   Palīgā!

Andrjuška Goļikovs nolēca no laivas un sāka skriet gar ūdens malu uz zvejnieku zemnīcu pusi.

—       Palīgā! — mūks ieaurojās vēlreiz un aprāvās. Mazgājies Dubļiem sagrāba viņu aiz matiem, atrāva no

Iļjiiškas, nogāza zemē un sāka grozīties pieliecies, akmeni meklēdams. Mūks veikli pielēca kājās un no sāniem metās viņam virsū, bet Fedjka aiz niknuma bij palicis kā w kauls, viņš pat nesaļodzījās, atkal sagrāba to, noliecies iezvēla pa kaklu. Mūks nostenējās. No šķērsieliņas uz krastu skrēja četri mietiem rokās.

Andrjuška Goļikovs šausmās skatījās gar zvejnieka zemnīcas stūri. Mazgājies Dubļiem kāvās ar pieciem: vienam izrāva mietu, palēcās pretī, mežonīgi iebļāvās, — tādu niknumu cilvēkā Andrjuška savu mūžu nebij redzējis… «Velns, tīrais velns!…» Tad cīņā iejaucās arī Dehtjarjovs: labi nolūkojis, gāza mūkam pa ausi, — tas novēlās trešo reizi. Viņa palīgi sāka kāpties atpakaļ. Sur tur miestā pa vārtiem iznāca cilvēki un pamudināja: — Tā, tā, tā!…

Iļjuška ar Fedjku pārveica, sāka uzbrucējus dzīt atpakaļ, bet drīz atgriezās krastā un, asinis šņaukdami, nāca taisni uz to būdu, kur drebēja Goļikovs.

—  Taisnību sakot, arī tevi vajadzētu pamācīt, kā pienākas, — Mazgājies Dubļiem viņam teica. — Muļķis tu esi un tad vēl paradīzē gribi tikt…

Ar mugurpusi ezeram pavērstās, mālu apmestās būdas durvīs paspraucās nesukāta galva, līdz acīm apaugusi ar palsu bārdu. Acis pamirkšķinājis, izlīda plecīgs cilvēks basām kājām, gluži melns nokvēpis. Paraudzījās uz miesta pusi, — tur vairs nebij nevienas dzīvas dvēseles.

—  Nāciet iekšā, — viņš pateica un pats ielīda atpakaļ zemajā kleķa būdā. Gaisma tur iespiedās pa šķirbu virs durvīm. Smirdēja pēc sašķērmējušām zivīm, puse telpas piegāzta zvejas rīkiem. Iļja, Andrejs un Fjodors ienākdami pārkrustījās diviem pirkstiem. Zvejnieks viņiem teica:

—   Sēdieties! Bet vai jūs zināt, ko nupat tur sitāt?

—  Mani visu mūžu situši, bet nekad nav prasījuši, kas es esmu, — Mazgājies Dubļiem atbildēja.

—  Jūs sitāt Krestovozdviženkas klostera sulaini Feo- dosiju. Tīrais rīkļurāvējs un sātans! Pilnīgi traks!

Redzēdams, ka tie pašu cilvēki, zvejnieks piesēda uz sola viņu starpā, ieķēra rokas padusēs un locīdamies stāstīja:

—   Se zivju visbagātākā vieta, dzīvot varētu bez bēdām, — tomēr iešu prom ,., Nevar vairs izturēt, tas sātans apņēmis visu ezeru.., Mūkiem mēs devām ziemā ceturto daļu no loma un no katra valka dodam. Viņam nepietiek. Ko tikai pamana buru, tūliņ skrien krastā un atstāj tev tik daudz zivju, ko pašam ēst… Nedosi, — viņš tev tūliņ: — Kā tu krusties? — Protams, jāgrēko, jāpārkrustās trim pirkstiem. — Nepareizi, tu blēžojies! Nāc līdzi! — Un iesi viņam līdzi, tad zini: klostera pagrabā piekals važā. Cik viņš mums tīklu saplēsis, cik laivu sapostījis… Esam gājuši pie vojevodas žēloties. Vojevoda pats glūn, ko tikai noraut. Viņiem klosterī metropolīta atsūtīts raksts: izdeldēt vecticībniekus. Jūs, brālīši, taisieties drīzāk prom no šejienes!

—  Nē, nē, mēs te esam ar Deņisovu, — atsaucās Goļikovs, tramīgi skatīdamies Iļjuškā un Fedjkā.

—   Deņisovs atpirksies — bagāts cilvēks… Tas pat ugunī ar nesadegs … No ziemeļiem brauc — ved ādas un zivju kaulu, un varu — atpērkas. Atpakaļceļā — atkal atpērkas. Nav jau pirmā reize… Viņam, brālīši, visur savi cilvēki priekšā …

Mazgājies Dubļiem — zobgalīgi:

—  Lokanu mēli! Visu ceļu mūs sausiņiem baroja, bet iestāstīt,prata, ka vai vistas cepeti ēdam.

Goļikovs saviebās, dzirdēdams tik necienīgi runājam par Vigas veci. Atcerējās, kā Deņisovs palaikam atturīgi laipni noglauda viņam galvu. — Nu, puisēn, dvēsele vēl dzīva? Tad ir labi… — Atcerējās, cik brīnišķus stāstus viņš stāstīja pie ugunskura, kā iesēdās laivā un kā smailā cepurīte viņam melnojās pret saulrieta apspīdēto ūdeni. Senējās svētbildēs svētos tā gleznoja laiviņā. Andrejs bij gatavs par viņu dzīvs sadedzināties …

Sēdēja uz sola un pārdomāja, — ko nu darīt? Uz kurieni bēgt? Vai galu galā tomēr neiet uz ziemeļiem? Zvejnieks to neieteica: pret ziemeļiem līdz Vigai bez laivas kājām mēnešus divus pa mežiem ko iet — tur galu var dabūt…

—  Jums vajadzētu doties uz vieglāku malu, uz Donu, vai…

—  Arī pie Donas esmu bijis, — nočērkstēja Mazgājies Dubļiem, — tur vairs nav agrākās brīves. Staņicās apmetušies kazaki izdod bēguļus. Mani divas reizes iekala dzelžos, sūtīja uz Voroņežu cara darbos ..,

Neko lāgā neizdomāja, lika Andrjuškam iet uzmeklēt Deņisovu, — ko tas teiks?

Andrjuška gauži pārbijās: tikko piegāja vecajiem pilsētas vārtiem — tūliņ kliedzieni: — Stāvi, stavil — Skrēja noplīsuši baskāja cilvēki, — cits pāršmauca sētai pāri. Cepures pieturēdami, tiem pakaļ dzinās divi zaldāti zaļos svārkos. Smagi elsodami, nozuda līkajā šķērsieliņā. Cienīgs večuks pie vārtiņiem teica: — Jau otro dienu ķer. — Goļikovs pavaicāja, vai viņš nepazīst tirgoni Andreju Deņisovu, vai nav redzējis to. Večuks — padomājis:

—   Ej uz laukumu, meklē Deņisovu vojevodas sētāl

Nelielajā, mēslu kaudzēm piegāztajā laukumā veikalu

rindas bij aiznaglotas, stabiņi izšķiebušies, jumti ielieku- šies. Divas trīs bodītes tirgojās ar kliņģeriem, dūraiņiem. Bez sētas stāvēja veca baznīca saplaisājušām sienām. Līdzās zemajai, apjumtai priekštelpai zālītē gulēja lupatām aptinušās nabadzes, plānprātiņš, trīs ķeģus sev blakus nolicis, žāvojās, līdz asaras saskrēja acīs, purināja galvu. Acīm redzami dzīve te nebij vis apskaužama.

Laukuma vidū, kur ierakts soda stabs, mīņājās sargs pīķi rokās. Goļikovs bailīgi piegāja pie tā. No dēļu bodītes pretim izliecās tirgonis, tirā lapsa, un ieminējās saldā balstiņā:

—   Ai, kas par kliņģerīšiem ar magoņsēklām!

Godbijīgi paklanījies sargam, Goļikovs prasīja, kur te esot vojevodas sēta. Iskājis sargs, salāpītā strēļu svārkā līdz papēžiem, dusmīgi novērsās. Pie staba bij piesists raksts skārda plāksnē ar ērgli.

—  Vāķies prom! — sargs uzkliedza.

Aiziedams Andrjuška aplūkojās — sapuvušas sētas, sašķiebušies namiņi!,,» Mākoņi skar baznīcu krustus. Viņam tuvojās zemu apjozts cilvēks velteņos, — viņa biezās, aplupušās lūpas bij kāri sastieptas. Sargs pie staba un tirgoņi bodēs vēroja, kas nu būs.

—   No kurienes tu tāds? Kam piederi? Pa sētām vazājies? — pavisam klāt pienācis, cilvēks dvesa virsū degvīna un ķiploku smaku. Goļikovs aiz bailēm nejaudāja, — drebošu mēli sastostījās. Cilvēks sagrāba viņu aiz apkakles.

—   Tas ir Deņisova, — no veikaliņa kliedza.

—   Viņš deviņus cilvēkus ved sadedzināties, —- no otrā veikaliņa ziņoja sīkā balstiņā.

Cilvēks sapurināja Andrjušku:

—   Cara pavēli pie staba lasīji? Nāc man līdzi, kuces dēls …

Un vilka viņu (lai gan Andrjuška nemaz nepretojās) prom uz laukuma otro galu, uz vojevodas sētu,

Uzcirties, uzsukājies, caunādas cepuri uz ceļgaliem turēdams, Andrejs Deņisovs sēdēja istabā pie vojevodas, izputējuša galdbajāra Maksima Lupandina. Vojevoda sa- skumis nolūkojās, kādi tirgonim smuki kazādas zābaciņi un pelēks Hamburgas vai pat ^ngļu vadmalas kaftāns ar sārtu zīda oderi. Pats vojevoda sēdēja nobružātā vāver- ādas kažociņā, — kalsnējs, pliku pauri, pūtainu seju. Nelaiķa valdnieka Fjodora Aleksejeviča laikā bij par gald- bajāru, Pētera Aleksejeviča laikā tikko sadabūja dzīvības vilkšanai šo vietiņu Belozerskā.

Tā aplinkiem vien sarunājās: Deņisovs neuzmācās ar galveno, vojevoda neuzmācās. «Kas viņam par svārku,» nodomāja vojevoda, «un ja nu viņš atdod to man?» Slepšus viņš bij aizsūtījis uz Krestovozdviženkas klosteri pēc Feodosija tēva, bet arī Deņisovam bij kaut kas padomā.

—   Tas laiks, tas laiks, dievs ar viņu, — Deņisovs teica. — Ja vējš griezīsies — brauksim ar burām ezeram pāri… Ja negriezīsies — gan jau kaut kā pa krastu aizkulsi- mies … Grūtākais mums tikai nokļūt līdz Kovžai, tur dabūsim cilvēkus līdz pašai Poveņecai,,,

—   Zināms, tava lieta jau saprotama, — vojevoda izvairīgi atbildēja, raudzīdamies kaftānā.

—  Maksim Maksimič, esi tik laipns, — neaizturi manu laivu un cilvēkus!

—   Ja nebijusi pavēle, — ko tad tur vēl runāt. — Vojevoda izvilka no kabatas saritinātu cara rakstu, tuvredzīgi bīdīja bārdiņu pār to. — «.,, Pēc lielkņaza un visas utt. pavēles ,.. sacīts … Dienaszagļus un liekēžus, kas mitinās pie klosteriem, un visus klosteru kalpotājus ņemt zaldātos …»

—   Gar klosteriem mums nav daļas, mums tirdzniecības darīšanas …

—   Pagaidi… «…un tāpat ņemt zaldātos zirgu puišus un bajāru kalpus, ubagus un bēguļus, kas klejo pa sētām ,..» Nemaz nevaru saprast, ko lai iesāku ar tevi, Andrej… Ja vēl kaut kāds rakstveža palīgs atvedis šo rakstu … Bet atveda to Preobraženskas pulka poručiks Aleksejs Brovkins ar zaldātiem… Vai tu zini ar, kā tagad ar poručikiem drīkst runāt?

Svārku stūri atliecis, Deņisovs pažvadzināja kabatā sudraba naudu. Vojevoda sabijās, kad tikai neatlaiž par lēti, sāka atskatīties uz durvīm, vai nenāk Feodosija tēvs. Ienāca biezlūpainais uzraugs, grūzdams pa priekšu Andreju Goļikovu, Norāva cepuri, paklanījās līdz vidum.

—   Maksim Maksimič, vēl vienu noķēru…

—   Ceļos! — vojevoda iebrēcās nikni. (Uzraugs piežmaudza, Goļikovs ar kaulainajiem ceļgaliem atsitās grīdā.) — Kā dēls? Kā kalps? No kurienes izbēgi? (Uzraugam.) Vaņka, padod tinti, spalvu …

Deņisovs ieminējās klusi:

—   Liec viņu mierā, Maksim Maksimič, — tas ir mans cilvēks …

Vojevodām iemirdzējās acis, attaisīja vāciņu vara tintnīcai, krekstēdams zvejoja no turienes laukā mušu. «Nenāk un nenāk slēdzējs,» viņš nodomāja, kad pašlaik priekštelpā aizčīkstējās grīdas dēļi. Vaņka atvēra durvis, — nikni ienāca pirmītējais mūks ar čigāna bārdu, viena acs viņam bij aizpampuši. Ieraudzījis Deņisovu, blieza spieķi pret grīdu.

—   Sita mani viņa cilvēki un sasita, tikko beigtu nenosita, — viņš iesaucās skaļi. — Un tu, Maksim, sēdini viņu sev blakusl Ko, ko, es prasu? Nolādēto raskoļņiku! Izdod man viņu, vojevoda, izdod, trīs reizes es tev saku!

Rokas garā zižļa galā salicis, mežonīgi niknu aci urbās te Deņisovā, te Maksimā Maksimičā. Stīvs aiz bailēm, Goļikovs aizrāpās kaktā. Vaņka kāri gaidīja zīmi — klupt virsū, sasiet rokas aiz muguras. «Svārki būs mani,» nodomāja vojevoda.

—   Kas tu tāds esi, mūk, ko te lamājies, to es nezinu un negribu zināt, — Deņisovs atteica. Piecēlās. (Feodosijam rokas uz zižļa kļuva zilas.) Atpogāja kreklu un no vara astoņgalu krusta noraisīja maisiņu. — Gribēju godīgi iztikt ar tevi, Maksim Maksimič, — mazu dāvanu pasniegt no savas nelielas peļņas … Bet, redzams, nekāda runa mums neiznāk …

No maisiņa izvilka salocītu rakstu, rūpīgi atplēta:

—   So rakstu Burmistru palāta izsniegusi mums, Andrejam un Semjonam Deņisoviem, uz to, ka varam tirgoties, kur gribam, un ka nekādu zaudējumu vai postīšanu mums, Andrejam un Semjonam, neviens nedrīkst darīt… Rakstu pašrocīgi parakstījis prezidents Mitrofans Sorins …

—   Kas man tāds Mitrofans, — iekliedzās Feodosijs, roku no zižļa atraudams, — tavam Mitrofanam — lūk, še, piga!

—  Ak! — vojevoda vārgi nodvesa.

Deņisovam pietvīka vaigi.

—   Ievērojamāko Maskavas tirgotāju prezidentam tu — pigu? Tā ir dumpība!

—   Aizrijies, aizrijies tu ar to, nolādētais, — trakās dusmās nošņāca Feodosijs, bāzdams bārdu tuvāk klāt, sagrāba Deņisovu aiz rasko|ņiku vara krusta. — Par to es tevi, bezpriesteriet, sadedzināšu ,.. Pret tavu vārgo rakstu man ir stiprāks …

—   Ak, izlīgstiet labāk, — stenēja vojevoda. — Ondrej, iedod mūkam rubļu divdesmit, tad liksies mierā …

Bet mūks un Deņisovs neklausīdamies piepūta nāsis. Uzraugs sāniski virzījās tuvāk. Tad Deņisovs, izrāvis sulainim krustu, metās pie lodziņa, uzbīdīja rāmi un kliedza pagalmā:

—   Poručika kungs, valdnieka vārdā pie manis!…

Istabā ar reizi noklusa, aizturēja šņākas. Priekštelpā

aizšķindās pieši. Ienāca Aļoška Brovkins — botfortos, baltu jostu, zobenu pie sāniem. Jauneklīgie vaigi — sārti, uzacīm pārvilkta trijstūru cepurīte.

—   Kas par bļaustīšanos?

—   Poručika kungs, sulainis Feodosijs un vojevoda gānās par prezidenta rakstu un rāda pigu, un raustīja mani aiz krūtīm, un sadedzināt draudēja …

Aļoškam acis kļuva apaļas, bargi izvalbījās, — gluži tāpat kā Pēterim Aleksejevičam. Aplūkoja mūku, tad vojevodu (kas bij rokām pret solu atspiedies, lai pieceltos). Piedauzīja ar spieķi un — ieskrējušam zaldātam:

—   Apcietināt abus ..

2

Kukujas priekšpilsētnieki runāja par Annu Monsu: — Apbrīnojami! Kur jaunai meičai radies tāds saprāts? Cita jau sen būtu pazaudējusi galvu. Anhena gluži atsitusies nelaiķi Monsā.

Atgriezies no Melnās jūras, Pēteris bij ļoti devīgs.

— Manu sirsniņ, — Anhena viņam vairākkārt teica ar maigu pārmetumu, — jūs pieradināt mani izšķiest naudu muļķīgai greznībai… Daudz prātīgāk būtu, ja jūs atļautu man aizrakstīt uz Rēveli, — es dab.ūju zināt, ka tur par pieņemamu cenu var nopirkt govis, kas dod pa divi spaiņi piena dienā. Jūs tad šad un tad atnāktu manā tīrajā, glītajā muižā pabrokastot un iebaudīt putukrējumu ,.,

Muižu uzcēla bērzu birzī uz dāvināta zemes gabaliņa, kas kā ķīlis sniecās no pakaļpagalma vārtiem gar Kukujas strautu līdz Jauzai. Te bij neliela dzīvojamā māja, tā nokrāsotā, ka iztālēm likās ķieģeļu, lopu kūtis dakstiņu jumtiem, rija, klētis. Nokalnē pie upes ganījās brangās raibas govis, — katru no tām sauca īpašā grieķu dievietes vārdā, — aitas smalku vilnu, angļu cūkas un daudz dažadu putnu. Dārzā auga ārzemju saknes un kartupeļi.

Katru rītu ar gaismiņu Anhena pūkainā lakatiņā un vienkāršā kažociņā pa grantēto celiņu gāja uz muižu. Parlūkoja slaukšanu, putnu barošanu, skaitīja olas, pati grieza salātus brokastīm. Pret kalpotājiem bij stingra, it sevišķi pārmācīja par netīrību. Pienāca kāpostu kapājamais laiks. Tādas galviņas neredzēja pat mācītāja Strumpfa dārzā. Vācieši nāca pabrīnīties: tādu kāpostgalvu vai rāceni varēja sūtīt uz Hamburgu kunstkamerai. Jokojās: — Droši vien Anhena zin kādu lūgšanu, ja šajā nesenajā atmatā izaug tik krāšņi zemes augļi.

Dziedādamas krievu meitas kapāja kāpostus jaunā liepas koka silē. Anhena izlasīja tās veselīgākās un jautrākās meičas no Meņšikova vai admirāļa Golovina mājkal- piem (abu viņu jaunās sētas un palātas atradās turpat Vācu priekšpilsētas tuvumā). Klabēja kapājamie naži, sārtās meičas smaržoja pēc svaigiem kāpostu sagriežņiem, zālē, kur pāri gulās šķūņa garā ēna, vēl turējās sarma, sniegbaltās zosis cienīgi gāja no putnu kūts uz izrakto ezeriņu. Pār muižas asmuguras jumtu viegli dūmi cēlās pret rudens zilgmi. Pār noslaucīto pagalmu divi tīri apģērbti zemnieki-maizcepēji nesa grozu ar tikko izceptiem veģiem.

Anhena bij laimīga, — nosalušās kājas piedauzīdama, nevarēja nopriecāties vien par šo labklājību. Ak, tā izbeidzās tūliņ, līdzko pārnāca mājās: nevienu dienu nebij miera, gaidi tikai atkal kādu Pētera Aleksejeviča jaunu izdomu. Te sabrauc iereibuši krievi, piebradā, piepīpo, sadauza glāzes, puķu podus piebārsta pelniem, vai atkal — gribi negribi — uzģērbies, laidies uz asambleju papēžus dauzīt.

Dzīres un dejas ir tīkamas paretam, tumšos rudens vakaros, ziemas svētku laikā. Bet krievu augstmaņiem rīšana un lēkāšana katru mīļu dienu. Taču visvairāk Annu Ivanovnu apbēdināja paša Pītera trakgalvība: nekad viņš nepaziņoja iepriekš, ka tad un tad ēdīs pusdienas vai vakariņas un cik viesu viņam būs līdzi. Reizēm paša nakts vidū pie nama piebrauca vesels vezums rīmu. Tādā gadījumā nācās vārīt un cept tik lielu vairumu visāda ēdamā, ka sirds tīri iesāpējās, pie tam bieži vien tas viss bij jāizmet laukā cūku kūtī.

Reiz Anhena uzmanīgi palūdza Pēterim: — Manu eņģe- lit, būs mazāk veltīgu izdevumu, ja katrreiz iepriekš paziņosiet par savu ierašanos. — Pēteris paskatījās pārsteigts, sadrūvējās, neteica neko, un viss tāpat turpinājās joprojām.

Saule pacēlās pār birstošo bērzu dzeltenumu. Meičas aizgāja virtuvē. Anna Ivanovna palūkojās šķūnītī, kur audekla maisos, galvas izbāzušas, karājās zosis, — divas nedējas pirms kaušanas tās uzbaroja riekstiem; Anhena pati katrai aiz taukiem miegainai kļuvušajai zosij ar mazo pirkstiņu iebāza kaklā pa riekstam ar visu čaumalu; paskatījās, kā bikšainajām vistām mazgā kājas, — tas bij darāms katru rītu; aitu kūtī ņēma rokās jēriņus un skūpstīja to sprogainās pierītes. Tad negribīgi nāca uz māju. Kā tad — uz ielas atkal jau stāvēja kariete. Mažordoms, sagaidīdams Annu Ivanovnu pie sētas durvīm, pavēstīja čukstus:

—   Sakšu sūtnis Kenigseka kungs.

Nu, tas nu vēl nekas… Anhena pasmīnēja, pierāva svārkus un uzskrēja pa šaurajām kāpnēm — pārģērbties.

Kenigseks sēdēja, kāju zem krēsla paliecis, kreisajā rokā — tabakdoze, labā — brīva gracioziem pamājieniem, un, vācu vārdiem piejaukdams franču, pļāpāja par šo, par to: par jocīgiem piedzīvojumiem, par sievietēm, par politiku, par savu pavēlnieku — sakšu kūrfirstu un poļu karali Augustu. Muskusu piesmaržotā parūka viņam bij gandrīz platāka par pleciem. Platmale un cimdi nomesti uz paklāja. Jokus stāstot, uzliektais deguns jocīgi sakrunkojās, bezrūpīgi nekaunīgās ūdeņainās acis glāstīja An- lienu. Viņa sēdēja iepretim (pie kamīna, kur patlaban iedegās malka), taisna — cietā korsāžā, — apaļiski nolikusi rokas delnām augšup. Klausījās, acis nodūrusi, lūpu kaktiņi viltīgi savilkti uz augšu, kā to prasīja poli- tess.

Sūtņa kungs stāstīja:

—   …Viņu nevar necienīt. Viņš ir skaists, laipns, drosmīgs … Karalis Augusts — tā ir dievība, pieņēmusi cilvēka veidu … Nenogurdināms viņš savās kaislībās un izpriecās. Ja viņam apnīk Varšava — viņš dodas uz

Krakovu, pa ceļam iet meža cūku medībās, lieliski padzīro magnātu pilīs vai naktī siena šķūnī samulsušai vienkāršai lauciniecei dāvina Fēba skūpstu … Viņš liek izrakstīt sev ceļazīmi uz kavaliera Vintera vārda, dēku meklētāja maskā pārceļo visu Eiropu un ierodas Parīzē. Ar šo pašu zobenu es ne vienreiz vien esmu atvairījis pret viņa krūtīm tēmētu dūrienu nakts kautiņos Parīzes ielu krustos. Mēs lēkšojam uz nakts svētkiem Versaļā. Karalis Augusts pārģērbies par ceļojošu oficieri. 0, Versaļal O, jums jāredz šī paradīze zemes virsū, freilene Mons… Miljoni sveču apgaismo milzīgos logus, fasādēs atmirgo plošku ugunis. Pa terasi gar apcirptiem kociņiem pastaigājas dāmas un kavalieri. Kokos kā paradīzes augļi spīd ķīniešu lukturīši. Viņā pusē ezeram raķetes lido gaisā, no tām dzirksteles birst ūdenī, kur laivās skan arfu un vijoļu mūzika. Strūklakas šļakst, lido naktstauriņi. Marmora statujas caur lapotni izskatās kā atdzīvojušies dievi. Visu- kristīgais karalis Luijs sēž krēslā. Parūkas ēna aizsedz viņa tuklo seju, bet tomēr man izdevās saskatīt augstprātīgo profilu ar izstiepto apakšlūpu un visai pasaulei pazīstamo Ūsiņu svītru. Pret viņa krēslu atbalstījusies dāma melnā domino ar acīm pārvilktu kapuci. Tā bij madāma de Mentenona. Pa labi, melanholijas pārmākts, krēslā sēdēja Anžujas Filips — nākamais Spānijas karalis, viņa dēla dēls. Visapkārt viss — tūkstošiem seju pusmaskās, pils, viss parks likās slavas zelta apmirdzēts.,.

Anhenas pirkstiņi drebēja, krūšu apaļumi cēlās no sažņaugtās korsāžas.

—  Ak, nevar taču ticēt, ka tas nav sapnis,.. Bet kas tā tāda Mentenonas kundze, kas stāvēja aiz karaļa krēsla?

—  Tā viņa favorīte… Sieviete, kuras priekšā dreb ministri un sūtņi… Mans pavēlnieks, karalis Augusts, vairāk reižu pagāja garām madāmai Mentenonai, un viņa ievēroja to …

—  Sūtņa kungs, kāpēc karalis Luijs neapprec madāmu Mentenonu?

Kenigseks bij mazliet pārsteigts, uz acumirkli viņa kustīgā roka bezspēcīgi noslīga starp izplestajiem ceļgaliem. Anhena nolieca galvu zemāk, lūpu kaktiņos ievilkās krunciņa.

—  O, freilene Mons.,. Vai karalienes nozīme salīdzināma ar favorītes varenību? Karaliene — tā ir tikai dinastijas sakaru upuris, Pret karalieni noloka ceļus un steidzas pie favorītes, tāpēc ka dzīve ir politika, bet politika — tā ir zelts un slava. Karalis naktī aizvelk aizkaru nevis karalienes, bet gan favorītes gultai. Starp apskāvieniem uz karsta spilvena … (Anhenai vājš sārtums atplauka vaigos. Sūtnis pievirzīja tuvāk sasmaržoto parūku.) Uz karstā spilvena tiek uzticētas visslepenākās domas. Karali apskaudama, sieviete dzird viņa sirds pukstus. Viņa pieder vēsturei.

•— Sūtņa kungs, — Anhena pacēla valgi zilās acis, — vissvarīgākais ir zināt, ka laime ilgstoša. Ko man līdz šīs rotas, šie dārgie spoguļi, ja nav drošības … Lai mazāk slavas, bet lai pār manu mazo laimi vienīgi tikai dievam vara… Es braucu krāšņā, bet nedrošā laivā…

Lēnām izvilka no korsāžas mežģīņu lakatiņu, viegli pavēcināja, piespieda sejai. Lūpas zem mežģīnēm notrīsēja kā bērnam …

—   Jums vajadzīgs uzticams draugs, mans skaistais bērns. — Kenigseks saņēma viņu aiz elkoņa, maigi paspieda. — Jums nav neviena, kam uzticēt noslēpumus … Uzticiet man tos … Ar sajūsmu atdodu jums sevi… Visi mani piedzīvojumi… Eiropa skatās uz jums … Mans žēlīgais monarhs katrā vēstulē apvaicājās par «Kukujas strauta nimfu» …

—   Nesaprotu, kādā nozīmē jūs piesolāt sevi…

Anhena atņēma lakatiņu, atvirzījās no sūtņa kunga pārāk bīstamā tuvuma. Piepeši pārbijās, ka viņš nemetas pie kājām… Strauji piecēlās un gandrīz paklupa, tērpa malai uzminusi…

—   Nezinu, vai man pavisam pieklājas klausīties jūs…

Gluži samulsusi, Anhena piegāja pie lodziņa. Pirmītējā

zilgme bij mākoņu aizēnota, sacēlies vējš dzenāja putekļus pa ielu. Uz palodzes starp ģerānijām zeltītā būrītī par satumsušo dienu sabozusies Pītcra dāvinātā mācītā paipala. Anhena nopūlējās sakārtot domas, bet varbūt tāpēc, ka Kenigseks nekustēdamies skatījās viņai mugurā, — sirds sita trauksmīgi… «Pū, muļķības! Par ko tad piepeši ne aiz šā, ne aiz tā?» Bail bij apgriezties. Un labi, ka neapgriezās: Kenigsekam acis tā spīdēja, it kā viņš tikai tagad vēl ieraudzījis šo meiču… Virs krāšņajiem svārkiem — tievais augums, piena maigi pleci, augstu sasukāti pelnukrāsas mati, kakls kā skūpstiem radīts …

Tomēr viņš nepazaudēja prātu. «Ja šai nimfai bijis drusku vairāk asa prāta un godkāres — ar to varētu taisīt vēsturi.»

Anhena piepeši alkapas no loga, viņas šaudīgās acis apjukušas pavērās Kcnigsekā.

—   Cars!…

Sūtnis pacēla platmali un cimdus, sakārtoja krekla mežģīnes uz krūtīm. Aiz dārziņa sētas pieturēja divriči, no putekļiem acis miegdams, izkāpa Pēteris. Pakaļ piebrauca slēgta ādas kulba. Viņš kaut ko pakliedza tai, tad nāca uz māju. No kulbas izkāpa divi, pret lidojošiem putekļiem aiz mēteļa slēpdamies, steigšus pārskrēja dārziņam. Divriči un kulba tūliņ aizbrauca prom.

Sos divus Anna Ivanovna redzēja pirmo reizi. Tie cienīgi paklanījās. Pēteris pats paņēma viņiem platmales no rokām. Vienu no tiem — liela auguma, ļaunu un augstprātīgu seju, — aiz pleca saņēmis, sapurināja, papliķēja.

—   Se jūs, Herr Johan Patkul, esat manā mājā … Ēdīsim pusdienas …

Pēteris bij skaidrā prātā un ļoti jautrs. Izvilka parūku no sarkanā atloka.

—   Paņem suku, Annuška, izsukā! Pie galda sēdēšu parūkā, kā tu vēlies … Tieši pēc tās aizsūtīju zaldātu. — Un tad tam otrajam viesim — ģenerālim Karlovičam (violeti sarkaniem tukliem vaigiem): — Liec, kādu gribi, parūku, karalim Augustam līdzi tomēr netiksi: visai grezns un krāšņs… Bet mēs — te smēdē, te stallī…

Botforti viņam bij noputējuši, no svārkiem vēdīja zirgu sviedru smaka. Aiziedams nomazgāties, pamirkšķināja Kenigsekam.

—   Pielūko, pie mana sievišķa esi pasācis bieži ierasties, sūtņa kungs . ..

—  Jūsu augstība, — Kenigseks pavēcināja cepuri, at- pakaļkāpdamies un uz ceļgala pietupdams, — tos mirstīgos nesoda, kas puķes un baložus nes uz Venus ziedokļa …

Kamēr Pēteris mazgājās un tīrījās, Anna Ivanovna taisīja politesu: ņēma no paplātes glāzītes ar ķimeņu degvīnu, pasniedza viesiem, apvaicājās par katra veselību un — «vai sen kā iebraucāt Maskavā, un vai jums te kā netrūkst?». Atcerēdamās, ko viņai stāstīja Kenigseks, izbāza laukā kurpītes strupo purnu, atmeta svārkus gar krēsla malām.

—   Atbraucējiem no Eiropas pirmajā laikā pie mums garlaicīgi. Nu jau, ja dievs dos, drīz noslēgsim mieru ar turkiem, — pavēlēsim visiem nēsāt ungāru un vācu drēbes, ielas izklāsim akmeņiem, laupītājus Maskavā iznīcināsim.

Johans Patkuls atbildēja viņai ledainā balsī, plānās lūpas nepavērdams. Maskavā viņš pirms nedēļas atbrauca no Rīgas. Neapmetās sūtniecības sētā, bet viceadmirāļa Kornēlija Kreisa namā kopā ar ģenerālmajoru Karlovicu, kas mazliet agrāk bij atbraucis no Varšavas, no karaļa Augusta. Trūkumu viņi pagaidām nekādu nesajuta. Maskava patiešām nebruģētām ielām, putekļaina, un ļaudis slikti ģērbušies.

—   Esmu paguvis novērot, — Patkuls zobgalīgi pameta acis Karlovičā, kam aiz tukluma un resnajā viduklī platu jostu sajoztā, šaurā karavīra svārka drusku svilpa kaklā, — esmu novērojis sevišķu veidu, kā Maskavas salašņas iemango dažas kapeikas degvīnam. Kad pērc no viņa kaut ko un prasi izdot naudu, viņš ar nolūku norauj savā labā un lūdz pārskaitīt. Pārskaitījis pateic viņam, ka rēķins nepareizs. Viņš dievojas, ka taisni es pats esot pārrēķinājies, sāk atkal skaitīt izdodamo un krustās pret baznīcu kupoliem, ka pareizi. Es pārskaitu otru un trešo reizi, viņš atkal strīdas un skaita pats. Un tā viņš to atkārtos reizes desmit, kamēr tev apniks un tu atmetīsi ar roku zaudējumiem un iesi prom.

—   Vajag pavēlēt kalpam grābt tādu cilvēku ciet un vilkt uz sardzes namu, tur viņu labi novelēs stibām, — Anna Ivanovna stingri teica.

Patkuls nicinoši paraustīja plecus.

Ienāca Pēteris — svaigs, izsukātā parūkā. Anhena žigli pasniedza viņam ķimeņu degvīnu … Izdzēris viņš pastiepa lūpas, nošmaukstināja viņai vaigu. Mažordoms atvēra durvis, piesita zizli. Visi iegāja ēdamistabā, kur pie spriešļainajiem griestiem mākonīšos draiskuļojās ku- pidoni, apmestās sienas bij flāmu tapetēm apklātas, virs glazētā kamīna karājās slavenā Snaidera glezna — bagātīgs krājums kautu putnu un zemes augļu.

Pēteris apsēdās ar muguru pret degošo malku, Patkuls viņam labajā, Karlovičs un Kenigseks kreisajā pusē, norūpējusies Anhena pretī. Uz raibā audekla galdauta kristāla kausos jau ieliets ungāru vīns, galda vidū sakrauta vesela guba asiņu, cūkgaļas un aknu desu. Aukstie ēdieni smaržoja vircoti. Ārā gar logu putēja asa smilts, kuļājās kaili zari, Se bij silti. Uzklātais galds, viesu apmierinātās sejas, kamīna liesmas omulīgi atplaiksnījās sienas svečturu spoguļos.

Pēteris pacēla glāzi uz mīļā sirdsdrauga — poļu karaļa Augusta veselībām. Viesi atmeta parūku šķipsnas aiz pleca un ņēmās ēst.

—   Valdniek, mēs lūdzam sarunu slepenībā, lieta ir ļoti slēpjama, — Johans Patkuls ieminējās pēc ceturtās ēdienu maiņas — zoss cāļiem ar valriekstiem.

—   Labi. — Pēteris pameta ar galvu. Elkoņiem atbīdijis sāņus alvas bļodas, smaidā viebdamies, skatījās iereibušās Anhenas vaidziņos. Visu pusdienas laiku viņš jokojās, smējās par Annas Ivanovnas saimnieces skopumu, mirk- šināja viņai acīm uz Kenigseku. — Vai tikai tā mērce nav no viņa baložiem, kurus viņš nes uz jūsu Venēras ziedokļa? … — Nevarēja lāgā noprast, vai viņš patiešām grib noklausīties ārkārtīgi svarīgās ziņas, ar kurām Johans Patkuls un Karlovičš steidzīgi bij ieradušies Maskavā.

Līdz šai dienai tie viņu tikai vienu reizi bij dabūjuši redzēt — pie viceadmirāļa. Pēteris bij laipns, bet no sarunām izvairījās. Šodien pats ieaicināja tos slepenās pusdienās pie favorītes. Patkuls godbijīgi aukstām acīm vēroja šo aziātu. Izrunāties ar to neatliekami vajadzīgs. Jaunā zviedru karaļa Kārļa Divpadsmitā sūtniecība jau sen sēdēja Maskavā, ar Ļevu Kiriloviču un bajāriem vezdama sarunas par mūžīgu mieru ar Zviedriju, — arī zviedri vēl nebij redzējuši caru, bet šinīs dienās sagaidāma Kremlī pieņemšana un akreditēšanās rakstu izsniegšana.

—   Karloviča kungs un sūtņa kungs apstiprinās, ka mani vārdi pilnīgā saskaņā ar viņa augstības karaļa Augusta sirsnīgāko vēlēšanos. Runāju patiešām no sāpošas sirds. Visa Vidzemes bruņniecība un visi ievērojamie Rīgas tirgoņi lūdz jūs, valdniek, uzklausīt mūs.

Patkula liela piere saraucās krunkās. Viņš runāja lēnām, reizēm apvaldīdams dusmas:

—   Nelaimīgā Vidzeme kāro mieru un klusumu. Kādreiz mēs bijām Rečas Pospolitas sastāvdaļa, mēs paturējām savas brīvības, un Rīgas pilsēta bij slavena visā Baltijas jūras piekrastē. Cilvēku sirdis ir melnas no skaudības. Reča Pospolita izstiepa roku pēc mūsu bagātībām, jezuīti sāka vajāt mūsu ticību, mūsu valodu un ieražas… Dievs aptumšoja prātus tajā ļaunajā laikā. Vidzemes bruņnie- čība labprātīgi padevās zviedru karaļa aizsardzībā. No poļu ērgļa naptm metās lauvai rīklē.

—    Neapdomīgi darīts tas bij, — Pēteris teica, — zviedrs ir visā pasaulē pazīstams plēsoņa. — Viņš izvilka no kabatas īsu pīpīti. Steigšus piecēlies, Kenigseks sāka šķiltajām uzšķilt dzirksteli. Aizdūmojušu posa gabaliņu uz šķīvja pasniedza Pēterim. Johans Patkuls pieklājīgi gaidīja, kamēr cars aizpīpo.

—   Valdniek, jūs esat dzirdējuši par zviedru senāta pieņemto un nelaiķa zviedru karaļa Kārļa Vienpadsmitā apstiprināto likumu: par redukciju. No tā pagājis divdesmit gadu. Zviedru senatori — birģeri, nikni tirgoņi — nezin ar ko bij apdzirdījuši karali, pamudinādami to uz nedzirdētu ļaundarību: atņemt muižniecībai visas agrāko karaļu dāvinātās zemes. Grāfiem un baroniem bij jāatstāj pilis, un smirdi sāka art augstdzimušo laukus. Mums, Vidzemes bruņiniekiem, tika dots zvēresta solījums nepaplašināt redukciju. Bet pēc astoņiem gadiem karalis tomēr pavēlēja redukcijas komisijai atņemt kroņa labā mūsu agrāko valdnieku dāvātās zemes. Tiesības uz vecu vecajām bruņinieku, ordeņa lielmestru un bīskapu zemēm vajadzēja pierādīt ar senējām dāvinājuma grāmatām, bet, ja grāmatas nevarēja uzrādīt, arī šīs zemes paņēma kronis … No Ivana Bargā un Stefana Batorija laikiem Vidzemi postījuši kari, mūsu grāmatas aizgājušas bojā, mēs nevaram pierādīt savas senās tiesības … Es uzrakstīju sūdzību par redukcijas komisijas ļaundarībām un visas Vidzemes bruņniecības vārdā iesniedzu to zviedru karalim … Bet panācu tikai to, ka senāts piesprieda man nocirst labo roku, kas šo sūdzību rakstījusi, un nocirst arī galvu (Patkuls pacēla balsi, ausis viņam piekļāvās, plānās lūpas kļuva baltas) …nocirst galvu, kas negribēja pazemodamies noliekties ļaundarību priekšā… Valdniek, Vidzemes muižniecība ir izpostīta. Bet vieglāk neklājas arī mūsu tirgotājiem … (No šī mirkļa Pēteris sāka klausīties visai uzmanīgi.) Zviedri aplikuši augstiem nodokļiem itin visu, ko ieved Rīgas ostā vai izved no turienes. Aiz rijības un mantkārības, patiešām, ne vien mums, bet arī paši sev gatavo izpostīšanu. Ārzemju kuģi tagad brauc Rīgai garām un iegriežas Kēnigsbergā, visa labība no Polijas plūst Brandenburgas kūrfirstam. Mūsu lauki apaug nezālēm. Osta kļuvusi tukša, pilsēta līdzinās kapsētai. Bet Rēvelē zviedri rīkojas vēl ļaunāk. Mums atliek tikai — vai nu galīga izpostīšana, vai arī karš. Tūliņ vai nekad, valdniek. Visa bruņniecība kāps zirgos. Karalis Augusts ar zvērestu sola ņemt mūs Polijas varenās rokas aizsardzībā …

Patkuls stingri paskatījās ģenerālī Karlovičā, tad pavērsa iedzeltenās acis uz Kcnigseku. Abi svinīgi nolieca parūkas. Pēteris, pīpes kātu košļadams:

—   Kad tikai jūs atkal, no vilka bēgdami, neuzskrienat lācim. Karalim Augustam viegla roka, poļu paniem nagi asi. Lielu kumosu viņiem pametat — Rīgu un Rēveli..,

—   Polija tagad vairs nav tā, kas Stefana Batorija laikā. Polija nedzenas iznīcināt mūs, — Patkuls atbildēja.

—   Mums tikai viens ienaidnieks uz sauszemes un jūrā. Pret mūsu brīvībām, mūsu ticību Reča Pospolita roku nepacels …

—   Lai dievs dod, lai dievs dod… Šodien seims nolems tā, rītu atkal pavisam citādi, — kas paniem ienāks prātā … Ja karalis Augusts viens pats bijis noteicējs, tad būtu droši. Bet tagad — pani!… (Pēteris prātoja labsirdīgi, pīpi pakšinādams. Patkulam kauli izspiedās zem sejas ādas — tik cieši viņš acīm urbās carā.) Un vai pani maz gribēs karot?

—   Valdniek, karaļa Augusta sakšu pulkiem, kuri tikai viņa paša rīcībā, jau pavēlēts nomesties ziemas mītnēs Sauļu un Biržu iecirkņos pie Livonijas robežām.

—   Cik liels ir šis karaspēks?

—   Divpadsmit tūkstoši izlasītu vāciešu.

—   Tā kā par maz tādam pasākumam.

—   Bet pie Rīgas sapulcēsies tikpat daudz Livonijas bruņinieku. Zviedru garnizons nav liels. Rīgu ieņemsim ar joni. Bet, kad karš būs iesācies, pani paši ķersies pie zobeniem. Otrs šīs koalīcijas sabiedrotais ir dāņu karalis Kristjans. Valdniek, jums ir zināms, kāds naids viņam pret hercogu un zviedriem. Dāņu flote mūs apsargās no jūras puses…

Patkuls bij nokļuvis pie tās grūtākās vietas. Roku nokāris, cars nagiem bungoja galdu, viņa apaļajā sejā nebij redzama ne piekrišana, ne noraidījums. Metās krēsla, aiz loga vējš kļuva stiprāks, čīkstināja aizvirtņus. Anhena gribēja aizdedzināt sveces. Pēteris — caur zobiem:

—  Nevajag.

—   Valdniek, jums nekad vēl nav bijis tik izdevīgs laiks nostiprināties pie Baltijas jūras, atņemt zviedriem vecos apgabalus — Ingriju un Karēliju. Zviedrus sakāvušam, nostiprināties pie jūras, gūt vispasaules slavu, uzsākt tirdzniecību ar Holandi, Angliju, Spāniju un Portugāli, ar visām ziemeļu, rietumu un dienvidu zemēm un padarīt to, ko neviens Eiropa monarhs nav iespējis veikt, — atklāt caur Moskoviju tirdzniecības ceļu starp Austrumiem un Rietumiem. Stāties sakaros ar visiem kristīgajiem valdniekiem, teikt savu vārdu Eiropas lietās… Nodibinot draudošu floti Baltijas jūrā, pacelties par trešo jūras lielvalsti… Un ar visu to daudz drīzāk iespējams iegūt pasaulē slavu nekā ar turku un tatāru sakaušanu. Tulii,i vai nekad!…

Patkuls pacēla roku, it kā piesaukdams dievu par liecinieku. Kenigseks atkārtoja čukstus: — Tūliņ vai nekad. — Ģenerālis Karlovičs svarīgi nosēcās …

—   Kāpēc tā — tūliņ? Jums jau svilst, vai? Tā ir nopietna lieta — karot ar zviedriem, — Pēteris ieminējās, pīpes kātu grauzdams. (Ar vislielāko uzmanību klausoties, sarunas biedriem acīs laistījās kamīna uguntiņas.) — Divpadsmit tūkstoši sakšu — tas ir prāvs spēks. Dāņu flote .. . Hm … Bruņinieki un pani? Nu, to vis vēl nevar tā apgalvot… Zviedri, zviedri… Pirmais karaspēks Eiropā … Grūti jums te kādu padomu dot…

Viņš atkal sāka bungot nagiem. Patkuls — apvaldītā niknumā:

—   Patlaban zviedrus var paņemt plikām rokām. Kārlis Divpadsmitais ir mazs un muļķis … Tas esot karalis! Izģērbts kā skuķis, — to tikai zin kā dzīrot un pa mežiem zaķus dzenāt! No valsts kases visu naudu izcēlis masku baļļu rīkošanai. Lauva bez zobiem… Ne velti zviedru sūtniecība no pavasara sēž Maskavā un lūdz mūžīgu mieru … Sūtņi — tīri vai jāsmejas. Visai Eiropai zināms, kā nevienam zīda zeķu nav kājās. Galīgi nodzīvojušies, tikai no zirņiem vien pārtiek… Redzi, valdniek, ģenerālis Karlovičs pagājušā gadā bij Stokholmā, tiku tikām novēroja karali,,, Ģenerāļa kungs, lūdzu, pastāstiet …

Karlovičs mazliet atbrīvoja kaklu no apkakles.

—   Taisnība, biju tur.., Pilsēta nav liela, bet nepieejama tiklab no sauszemes puses, kā no ūdens, — īsts lauvas midzenis. Es nokāpu no kuģa ar izdomātu vārdu un privātās drēbēs. Eju uz tirgu un brīnos: gluži kā ienaidnieks būtu pilsētā, — veikaliem un namiem aizvir- tņus taisa ciet, sievietes ķer bērnus. Vaicāju kādam pretimnācējam. Atmet ar roku un bēg prom:

—   Karalis!

Es daudz ko esmu redzējis karagājienos un pilsētās, kur apmetāmies, bet to gan vēl ne, ka tauta no sava karaļa kā no mēra pa kaklu pa galvu muktu pa durvīm iekšā … Skatos — no meža apauguša kalna lēkšo, — ja nekļūdos, ne mazāk kā simts mednieku, aiz muguras — ragi, pie saitēm — suņi.,. Pār mūra tiltu traucas pilsētā. Bet laukums jau tukšs. Priekšā melnā zirgā jauneklis, gadu septiņpadsmit, zaldātu botfortos, vienā kreklā. Lēkšo, pavadu palaidis: karalis Kārlis Divpadsmitais… Lauvēns … Mednieki viņam pakaļ — svilpšana, smiekli. Kā velni pārjoņoja tirgus laukumam. Labi, ka tā palaimējās, citreiz gadās, ka samin …

Tā kā esmu ļoti ziņkārs, palūdzu kādu savu paziņu, lai aizved mani it kā arābiešu smaržu tirgotāju uz pili. Bij agra rīta stunda, bet pilī dzīroja. Karalis uzjautrinājās. Ēdamistabā sienas cilvēka augstumā asinīm notašķītas, uz grīdas — asinis veselām straumēm. Smirdoņa, piedzērušies vāļājās pakrituši. Karalis un tie, kas vēl turējās uz kājām, cirta galvas auniem un teļiem — ar vienu zobena cirtienu nost, par to derēja uz desmit zviedru kronām. Man bij jāatzīst karaļa meistariskais cirtiens: zirgu puiši bīdija viņam klāt teļu, karalis teciņiem skrēja garām, zobenu lokā cirzdams, nošķēla teļam galvu un veikli izvairījās, lai asinis neapšļaksta zābakus.

Es pieklājīgi paklanījos, karalis nosvieda zobenu uz galda un pastiepa man notraipīto roku skūpstam. Padzir- dis, ka esmu tirgotājs: — Tu nāc pašā īstā laikā, — viņš teica, — vai nevari aizdot man pieci simti holandiešu guldeņu? —- Mani nosēdināja pie galda un piespieda dzert bez mēra. Viens no galminiekiem pačukstēja: — Nerunājiet pretī karalim, viņš jau trešo dienu piedzēries. Vakar vienu cienījamu tirgotāju šepat izģērba kailu, notriepa ar medu un apvalstīja spalvās. — Lai izbēgtu negodam, es apsolīju karalim pieci simti guldeņu, kuru man nebij, un līdz vakaram paliku pie galda, izlikdamies piedzēries. Galminieki pamodās, ēda, dzēra, auroja dziesmas, izgāza bļodas sulaiņiem uz galvām un atkal gāzās no kājām.

Naktī karalis ar saviem dzīru brāļiem izgāja no pils — dauzīt logus, biedēt guļošos pilsoņus. Izmantodams tumsu, es aizmuku. Visa pilsēta vaid aiz karaļa trakulībām. Man tur esot, trīs mācītāji no kanceles teica tautai: — Posts tai zemei, kur karalis jauns. — Pilsētnieki sūta savus labākos vīrus uz pili lūgt karali, lai atmet izlaidību un nodarbojas ar valdīšanas lietām. Lūdzējus iztrenc laukā. Nelaiķa kara|a izpostītie grāfi un baroni ienīst valdošo dinastiju. Senāts gan ^ turas pie karaļa, taču naudu viņam diez kā vairs nedod. Bet viņam viss viena alga, — neprātis!

Vēl nesen, senātā atnācis, pieprasīja divi tūkstoši kronu sava pžRa vajadzībām. Senāts vienbalsīgi atteicās dot. Karalis trakās dusmās salauza spieķi: — Tā notiks ar visiem, kas pret mani… — Bet otrā dienā ar saviem medniekiem ielauzās senāta zālē, — no maisa izlaida pusduci zaķu un parīdīja suņus tiem pakaļ… (Pēteris piepeši atmeta galvu un jautri iesmējās.) Senatori sarāpās uz palodām, suņi dažam labam svārkus no muguras noplēsa. Te mēs īsti redzam šo karali-blēņdari… Tik bīstams tad ir šis lauvēnsl

Ģenerālis Karlovičs izvilka no atloka viegla zīda mutautiņu, noslaucīja seju un kaklu zem parūkas. Galdā elkoņus atspiedis, Pēteris joprojām smējās. Visiem negaidīti, Anna Ivanovna piepeši iesaucās nicinoši:

—   Karalis — neko teikt! Tādu Kārli ar vienu pašu mūsu Preobraženskas pulku var sakaut…

Visi pagrieza galvas pret viņu. Kenigseks piespieda lakatiņu mutei. Pēteris — paklusu:

—   Par to nu, Annuška, tu nevari spriest. Liec labāk aizdegt svecesl

Sienas svečturos spoguļu priekšā aizdedzināja sveces. Ielēja vīnu kristāla kausos. No siltās gaismas pat Johana Patkula bargā seja atmaiga. Anhena atnesa nelielu mūzikas kasti, uzgrieza, atvēra vāku un nolika uz kamīna. Kaste sīkā balstiņā dziedāja vācu dziesmiņu par to, ka viss ir jauki šajā pasaulē, kur ēdamais uz galda, sveces deg un zilas actiņas smaida, — lai arī vējš šņāc aiz lodziņa … Pasmīnēdams Pēteris šūpoja galvu taktī līdzi un piedauzīja ar kurpi. Tajā vakarā viņš ne vārdu vairāk nerunāja par politiku.

3

Pie Ivana Artjomiča Brovkina jaunajā ķieģeļu namā Iļjinkā katru svētdienu pusdienas ēda meita Aleksandra ar savu vīru. Ivans Artjomičs dzīvoja atraitņos. Vecākais dēls Aļoša patlaban bij projām no Maskavas zaldātu vervēšanai pulkos, Ar neseno ukazu pavēlēts sastādīt trīsdesmit tādus pulkus — trīs divīzijas. Apgādāšanai nodibināt jaunu prikazu — «Provianta resoru» — ģenerāl- provianta vadībā. Pats par sevi saprotams, ka ģenerāl- proviants ne auzas, ne sienu, ne sausiņus, ne citu pārtiku no resora papīriem vien sadabūt nevarēja. Par galveno proviantnieku atkal palika Brovkins, lai arī bez vietas un činas. Viņa veikali gāja arvien augšup, daudzi ievērojami tirgotāji piedalījās viņa uzņēmumos vai strādāja kā uzpircēji.

Pārējie dēli: Jakovs kalpoja Voroņežā, flotē, Gavrila mācījās Holandes kuģu būvētavās. Un tikai pats jaunākais, Artamons, — viņam patlaban bij divdesmit pirmais gads, — dzīvoja pie tēva kā vēstuļu rakstītājs, rēķinvedis un dažādu grāmatu lasītājs. Viņš veikli prata vācu valodu, tulkoja tēvam grāmatas komerciju zinātnē un — laika kavēkļa dēļ — Pufendorfa hištoriju. Klausīdamies Ivans Artjomičs nopūtās: — Ak kungs, un mēs te dzīvojam pasaules malā — kā tīrās cūkas.

Visi bērni — ik pēc gada pasaulē nākuši — bij • gudri, bet šis — tīrais zelts. Redzams, viņu nelaiķa māte visas savas asinis pa lāsītei atdevusi, visu dvēseli gabaliņos saplosījusi, — gribēdama bērniem laimi. Gadijās, ka ziemas puteņos dūmainajā istabiņā, vārpstu dūcinā- dama, viņa briesmīgām bezdibeņa acīm skatās degošā skala liesmiņā. Mazie šņāc uz krāsns, šķirbās čaukst prusaki, virs salmu jumta putenis gaudo par necilvēcīgo dzīvi.., Kāpēc gan maziņajiem jācieš nevainīgiem? Pati viņa laimi nesagaidīja. Toreiz Ivans Artjomičs viņu nežēloja, nebij jau laika, bet tagad, uz vecuma dienām, allaž atcerējās sievu. Mirstot piekodināja viņam: — Neņem tu bērniem pamāti! — Un tā viņš arī otrreiz vairs neapprecējās …

Māja Brovkinam bij iekārtota pēc ārzemnieku parauga: bez parastajām trim istabām — guļamās, ēdamās un krusta — bij vēl ceturtā — viesistaba, kur viesus turēja līdz pusdienai, pie tam nevis uz soliem gar sienu, lai tur aiz garlaicības žāvojas piedurknē, bet holandiešu krēslos istabas vidū ap pūkainu samta segu apklātu galdu. Laika kavēklim še bij noliktas joku lapas, kalendārs ar pareģojumiem, mūzikas kaste, šaha dēlītis, pīpes, tabaka. Gar sienām nebij vairs lādes un kastes ar dažādiem krāmiem kā muižniekiem, kas vēl dzīvoja pēc vecām paražām, bet nostādīti ieliktņi jeb milzīgi skapji, — visu klātbūtnē durvis viņiem atvēra, lai būtu redzami dārgie trauki.

Visu to iekārtojusi Aleksandra. Viņa uzmanīja arī tēvu: lai ģērbjas pieklājīgi, skujas bieži un maina parūkas. Ivans Artjomičs saprata, ka šajās lietās meita jāklausa. Bet, taisnību sakot, dzīvoja, mazliet garlaikodamies. Nebij gandrīz neviena, pret ko lepni uzpūsties, ar pašu caru sasveicinājās, roku pasniegdams. Dažreiz iegribējās pasēdēt Varvarkas krodziņā ar veikalu rindu tirgoņiem, paklausīties draiskas runas, pašam mēli patrīt. Nevar iet — nepiederas. Jāgarlaikojas.

Ivans Artjomičs stāvēja pie lodziņa. Lūk, tur pa ielu skrien Svešņikova galvenais palīgs, — steidzas, kuces dēls. Tam ir gudra galva. Aizkavējies, mīļais, — linus mēs tajā vietā jau šorīt no rīta pievācām. Palūk, kur Rev- jakins jaunos velteņos, purnu pagriež prom no loga, — katrā ziņā nāk no Tiesu prikaza .,. Tā, tā, mīļais, neej tu tiesāties ar Brovkinu …

Vakaros — kad Saņkas nebij mājā — Ivans Artjomičs noņēma parūku un novilka spāniešu samta svārku, nokāpa lejā virtuvē — paēst vakariņas ar saviem kalpotājiem, ar zemniekiem. Strēba kāpostus, mēļoja. It sevišķi priecīgs bij, kad atbrauca vecie sādžas kaimiņi, kas vēl atminējās citreizējo vai pašu to beidzamo sādžā no visiem — Ivašku Brovkinu. Ienāk tāds zemnieks virtuvē, ieraudzījis Ivanu Artjomiču, it kā nāvīgi nobīstas un nezin — līdz zemei paklanīties vai kā — un liedzas, neparko negrib sēsties pie galda. Protams, pamazām sāk runāt, aplinkus mezdams uz to, kādēļ atbraucis …

—   Ak, Ivan Artjomič, tikai vēl pēc balss, citādi tevis vairs nemaz nevar pazīt. Bet pie mums sādžā tik vien tās runas, — salasās zemnieki uz istabas paviļas — un tad tikai sāk: tu vēl toreiz, agrākajos gados, — mēs atceramies — ar vienu zirdziņu ari, parādos līdz kaklam, bet jau tad tev bij nags …

—   Ar trim rublīšiem, ar trim rublīšiem iesāku dzīvot. Tā ja, Konstantin.

Zemnieks svinīgi atplēta acis, nogrozīja galvu.

—   Tātad dievs cilvēku redz un apzīmē. Jā … (Pēc tam maigi, saldi) Ivan Artjomič, tu taču atceries Konstantinu Sutovu, bet ne mani. Es neesmu Konstantins … Tas tev taisni pretī dzīvoja, bet es vairāk sānis uz kreiso pusi… Tāda slikta istabiņa …

—   Aizmirsis, aizmirsis esmu.

—   Nekur neder tā istabiņa, — nu jau asarām sažņaugtā balsī stāstīja zemnieks, — tā tikai pielūko, ka nesagažas.

Nesen vēl iebruka laidars — pagalam sapuvis, — teliņu nospieda … Nemaz nesaprotu, ko iesākt.

Ivans Artjomičs saprata gan, ko tur iesākt, bet tūliņ vis neteica: — Aizej rītu pie inana darbveža, līdz Pokrova dienai pagaidīšu. — Kamēr žāvas vēl nesāka pārmākt, izprašņāja, kā kurais tur dzīvo, kas nomiris, kam mazbērni gadījušies… Mēļoja: — Sagaidiet, pēc lieldienām aizbraukšu pie jums precībās.

Zemnieks palika virtuvē pārnakšņot. Ivans Artjomičs uzkāpa augšā, karstajā guļamistabā. Divi kalpi livrejās, jau sen gulējuši uz voiloka pie sliekšņa, uzlēca kājās, zemu un tuklu — izģērba viņu. Noklanījies pret lampiņu tik daudz reižu, cik vajadzīgs, pakasījis sānus un vēderu, iemauca basās kājas nogrieztās velteņu galvās, gāja uz salto ateju. Diena bij galā. Ieguldamies pēlī, Ivans Artjomičs katru reizi dziļi nopūtās: — Diena ir galā. — Daudz viņu vairs nav palicis. Tik žēl, — pašreiz tagad vajadzētu dzīvot un dzīvot… Sāka domāt par bērniem, par veikala lietām, — miegs sajauca domas.

Šodien pēc dievkalpojuma bij gaidāmi lieli viesi. Pirmā ' atbrauca Saņka ar savu vīru. Vasilijs Volkovs bez kādas paklanīšanās noskūpstīja sievastēvu, sadrūvējies piesēda galdam. Saņka, nošmaukstinājusi tēvu lūpām, metās pie spoguļa, sāka šķobīt plecus, grozīt krāšņos frezekrazes krāsas svārkus, aplūkot visu jauno tērpu.

—   Tētiņ, man ar jums jārunā… Dikti nopietni jārunā. — Paslēja kailās rokas, sakārtodama zīda puķītes piepūderētajos matos. Nevarēja atvērsties no spoguļa — zilacaina, tvīksinaina, maziņu muti. — Tā jārunā … (Un atkal — pietupa, sakļaujamām spalvām apvēdinājās.)

Volkovs ieminējās drūmi:

—   Palikusi tāda auša. Ieņēmusies galvā — Parīze, Parīze… It kā tur viņu jau gaidītu… Tagad guļam katrs par sevi.

Pie holandiešu krāsns sēdēdams, Ivans Artjomičs smējās:

—  Ai-ai-ai, mācīt vajag.

—   Ej vien — pamāci: brēc, ka visa māja skan. Kad tikai ko — tūliņ piedraud: — Sūdzēšos Pēterim Alekseje- vičam. — Es negribu ņemt viņu līdzi uz Eiropu, — noklīdīs neceļos.

Saņka atgāja no spoguļa, piemiedza acis, pacēla pirkstiņu.

—       Ņemsi gan! Pēteris Aleksejevičs man pats pavēlēja braukt. Bet ko tu — tāds stulbs.

—   Redzēji, sievastēv? Kas tas ir? …

—   Ai-ai-ai…

—       Tētiņ, — Saņka teica, svārkus sakārtojusi, apsēdās viņam līdzās. — Vakar es runāju ar jaunāko Buinosovu, ar Nataliju. Meiča tā vien deg. Viņi vēl vecāko nav sadzēruši, un kad tad pienāks viņas kārta? Natašai pats īstais laiks — tīrā skaistule. Galma politesu un galantu prot tikpat labi kā es …

—       Vai tad kņazam Romanam klājas tik slikti? — Ivans Artjomičs jautāja, mīfcsto degunu pakasīdams. — Tad tāpēc viņš allaž ieminas par to audekla fabriku …

—       Slikti, slikti. Kņaziene Avdotja žēlojās. Pats staigā kā mākonis …

—       Viņš pārgudrā prātā iemaisījās kara piegādē, mūsējie viņu samizoja …

—       Dzimta ievērojama, tētiņ, — Buinosovi!… Gods diezgan liels pieņemt savā mājā tādu kņazi. Ja pēc pūra daudz nedzīsimies — viņi atdos. Es runāju par mūsu jaunāko, par Artamošu. (Ivans Artjomičs bāza nagus pakasīt pakausi, bet parūka neļāva.) Galvenais — pirms es aizbraucu uz Parīzi, saderināt Artamonu ar Nataliju. Meiča ļoti ilgojas. Es jau par to teicu arī Pēterim Alekseje- vičam.

—       Teici? — Ivans Artjomičs ar reizi mitējās urbināt degunu. — Nu, un ko šis?

—       «Cik jauki,» viņš saka. Mēs ar viņu vakar pie Meņ- šikova dejojām. Osām kutina man vaigu un saka: «Rīkojiet kāzas, tikai pēc iespējas drīzāk.»

—       Kāpēc drīzāk? — Ivans Artjomičs piecēlās un cieši skatījās meitā. (Saņka bij augumā garāka par viņu.)

—       Nezinu, — karš, vai… Netiku vaicājusi viņam, neiznāca … Vakar visi runāja, ka būšot karš.

—   Ar ko?

Saņka tikai lūpu pastiepa. Ivans Artjomičs salika īsās rokas uz muguras, sāka staigāt gāzelēdamies — baltās zeķēs, struppurņa kurpēs ar kuplām lentām un sarkaniem papēžiem.

Pie lieveņa aizdārdējās kariete — viesi sāka braukt.

Skatoties pēc tā, kāds viesis, Ivans Artjomičs to vai nu sagaidīja augšā, durvīs, izgāzis vēderu zīda kamzolī, vai arī nokāpa uz paša lieveņa. Kņazu Romānu Borisoviču,

kas piebrauca karietē ar kalpiem uz pakaļkāpšļa, viņš sagaidīja puskāpnēs, — laipni ieplāja roku tam plaukstā. Kņazam Romanam pakaļ pa dzelzs kāpnēm, svārkus pieņēmušas, skrēja Antoņida, Olga un Natalija. Palaidis Nataliju pa priekšu, Ivans Artjomičs labi aplūkoja to, — meiča pilnīgi nobriedusi.

Buinosovu meitas trokšņaini apsēdās viesistabas vidū pie galda. Tverdamas Saņku aiz kailajiem elkoņiem, sāka tarkšēt par tīriem niekiem. Goda viesi — prezidents Mitrofans Sorins, Svešņikovs, Momonovs, — lai neuzkāptu meičām uz šlepēm, atvirzījās pie krāsns un no turienes šķībi skatījās caur pieri. «Tas viss jau nu tā, cara griba, — ka jādzenas pakaļ Eiropai, bet labu tur nav ko gaidīt, ja sāk meičas vadāt pa viesībām.»

Saņka rādīja tikko no Hamburgas atvestās iespiestās lapas — slavenu holandiešu meistaru gravīras. Kailos" dievus un dievietes aplūkodamas, meičas elsoja, degunus lakatiņos iebāzušas… — Bet kas šis tāds? Bet kas viņam te? Bet kas viņai? Ai!

Saņka skaidroja sapīkusi:

—   Sitas vīrs ar govs kājām ir satīrs … Jūs, Olga, velti viebjaties: viņam ir vīģes lapa, — tā viņus vienmēr glezno. Kupidons tēmē viņai bultu… Viņa, nabadzīte, raud, — it nekas vairs netīkas. Sirdsdraudziņš viņu iernī- linājis un pats aizbraucis, — redziet, kur buras… To sauc — «Pamestā Ariadne»… To visu jums vajadzētu iemācīties. Kavalieri tagad vienmēr prasa par grieķu dieviem. Nav vairs pagājušais gads… Ar ārzemniekiem labāk pat dejot neejiet…

—   Mēs izmācītos, — bet grāmatiņas nav … No tētiņa pusgrasi nedabūs nopietnai vajadzībai, — Antoņida teica. Bakurētainā Olga aiz dusmām piedurknes mežģīnes iekoda zobos. Saņka piepeši aptvēra Nataliju ap pleciem, pačukstēja kaut ko. Apaļsejīgā, brūnmatainā Natalija notvīka …

Rātni, goddevīgi viesistabā ienāca Artamoška — brūnā vācu uzvalkā, sausnējs, Saņkai līdzīgs, bet tumšākām uzacīm, pūciņu virs lūpas, mākoņkrāsas acīm. Saņka ieknieba Natalijai, lai paskatās brālī. Meiča apjukumā bij zemu noliekusi galvu, atspērusies elkoņiem, — neparko pagriezt…

Artamoša līdz viduklim paklanījās cienījamiem viesiem un piegāja māsai. Lūpas sakniebusi, mazliet pietupusi, Saņka nobēra:

—   Presentez savu jaunāko brāli Artamošu.

Meičas slinki palocīja galvas ar augstu sasukātiem piepūderētiem matiem. Artamons pēc visiem mākslas likumiem pakāpās atpakaļ, papakšināja ar kāju, it kā veļu skalodams, pavēcināja roku. Saņka stādīja priekšā:

—  Kņazc Antoņida, kņaze Olga, kņaze Natalija. — Katra meiča pacēlusies pietupa, pret katru Artamons paskaloja roku. Uzmanīgi piesēda galdam. Rokas saspieda starp ceļiem. Vaigos aizkvēlojās plankumi. Neveikls pavērās māsā. Saņka draudoši sarauca uzacis.

—       Cik bieži jūs piekopjat plczīru? — stostīdamies viņš vaicāja Natalijai. Tā nočukstēja ko nesaprotamu. Olga atbildēja ņipri:

—       Aizvakar dejojām pie Nariškrniem, trīs reizes tērpus mainījām. Liels succes, tāds karstums bij. Bet kāpēc jūs nekur nedabū redzēt?

—   Par jaunu vēl esmu.

Saņka paskaidroja:

—       Tētiņš baidās — ka nepalaižas. Apprecināsim, lai tad… Bet dejo viņš briesmīgi veikli… Neskatieties, ka tik bikls… Kad sāk franciski runāt — nezini, kur acis likt.

Goda viesi ziņkāri nolūkojas jauniešos… «Nu, nu, ir gan bērniņi tagad!» Mitrofans Sorins vaicāja Brovkinam:

—   Kur tad dēlu tā esi ielauzījis?

—        Skolotāji nāk, nevar taču tā, Mitrofan Iļjič: mums jāuzstājas… Ar dzimumu lepoties nevaram, tad ar citu ko…

—   Pareizi, pareizi… No šķirbiņas jāizlien laukā…

—   Un valdnieks ņem ļaunā. — Nu, — viņš saka,

—  naudu ar lāpstu grāb, tad arī lien no ādas…

—   Pats par sevi saprotams. Sie izdevumi atmaksājas.

—       Cik tā Saņka vien man neizmaksā. Bet tāpēc sievišķis redzamā vietā.

—       Ņiprs sievišķis. Tikai tu, Ivan Artjomič, pielūko, ka kādreiz…

—       Protams, viņu var ar pātagu aizdzīt augšā, — lai sēž pie šujamā, — acumirkli klusējis, Ivans Artjomičs teica domīgi. — Bet kāda tur jēga? Ka vīram miers? Ko nu! Saprotu pats, cik tur vajag, lai kristu grēkā. Ak kungs, taisnība jau ir… Grēks viņai tā vien spurdz no acīm. Bet nav vairs tie laiki. Mitrofan Iļjič… Esi dzirdējis, — kā Anglijā? — Malbrukova sieva visu Eiropu rīko… Tā tu nu stāvi ar pātagu pie viņas brunčiem kā pēdējais muļķis …

Aleksejs Svešņikovs, tirgonis bargu seju, biezām uzacīm (platā ungāru svārkā ar auklām) un sava paša melniem, sprogainiem, iesirmiem matiem, — aiz muguras vērpa pirkstiem, gaidīdams, kad prezidents ar Brovkinu beigs spriedelēt par niekiem.

—   Mitrofan Iļjič, — viņš ierunājās basa balsī, — es jau atkal par to pašu: jāpasteidzas ar to mūsu darīšanu. Dzirdams ir, — ka mums kāds nepārskrien ceļam šķērsu.

Prezidenta tīri nomazgātajā, viltīgajā sejā ar smailo degunu pasmaidīja medainā mute:

—   Kā mūsu labdaris Ivans Artjomičs to nolems, viņam tu prasi, Aleksej Ivanovič…

Brovkins arī žigli savērpa pirkstiem aiz muguras, īsās kājas ieplētis, no lejas augšup skatijās šajos ērgļos — Sorinā un Svešņikovā… Tūliņ noprata: steidzas, blēži tādi, — tātad kaut ko sevišķu dabūjuši zināt… (Vakar Brovkins visu dienu nodzīvoja labības klētīs, nevienu no augstākajiem vīriem nesastapa.) Neatbildējis svarīgi piepūtās, mēģināja uzminēt, — kas gan tas varētu būt? Izvilka rokas no aizmugures — pakasīt degunu.

—   Nu, — viņš teica, — tā jau dzird gan, — tad vad- maliņa tagad būs cenā… Parunāt var.

Svešņikovs ar reizi izbolīja čigāna acis.

—  Tātad arī tu, Ivan Artjomič, jau zini par vakarējo?

—   Kaut ko jau zinām ar … Mūsu darīšana — zināt un turēt muti… (Ivans Artjomičs visu zodu saņēma plaukstā. «Velna būšana! Ko tad viņi īsti uzzinājuši?»)

Vienu aci citus viesus vērodams, virzījās atpakaļ aiz podu krāsns. Svešņikovs un Sorins — viņam pakaļ. Tur, cieši saspiedušies, viens otru uzmanīdami, sāka runāt aplinkiem vien …

—   Ivan Artjomič, visa Maskava taču runā.

—   Runā jau gan, jā …

—   Ar ko tad? Vai tiešām ar zviedriem?

—  Tā ir valdnieka darīšana …

—   Nu jā, bet tomēr… Un vai drīz? (Svešņikovs ieķēra nagus dzelzs cietajā bārdā.) Pats īstais laiks tagad būtu iesākt ar fabriciņu. Valdniekam nav no svara tas, ka lētāka par Hamburgas, bet gan tas, ka pašu vadmala. Robežas var noslēgt, — bet tad mums pašiem sava vadmala … Tā ir zelta lieta. Cik te ļaužu jau nav apgrozījušies, — tāpat tas Martisens …

«Ak, tad to viņi uzoduši,» saujā pasmīnēdams, nodomāja Ivans Artjomičs.

Nesen šis ārzemnieks Martisens ar tulku Safirovu bij pie Brovkina, ieteica ierīkot vadmalas fabriku: da|u naudas dotu cars, daļu Brovkins, viņš pats, Martisens, saņemtu trešo daļu peļņas, par ko viņam jāizraksta no Anglijas aužamās stelles un labākie meistari un jāvada viss uzņēmums. Svešņikovs ar Sorinu jau sen aicināja Brovkinu piedalīties kumpānijā vadmalas fabrikas ierīkošanai. Bet pagaidām par to tikai vēl sarunājās. Acīm redzami vakar kaut kas noticies, visticamākais, ka Martisens pats bijis pie valdnieka.

—  Vai patiešām tāda svarīga lieta jāatdod ārzemniekiem? — Svešņikovs ieminējās spulgām acīm.

Prezidents Sorins nopūtās, acis samiedzis.

—   Un mēs esam gatavi dzīvību ziedot, visbeidzamo atdosim.,.

—   Rītu, rītu parunāsim, — Ivans Artjomičs traucās no krāsns uz durvīm. Neviena nesagaidīts (melnā vadmalas uzvalkā, noputējušām kurpēm), viesistabā ienāca zema auguma, zili noskūts, sārts cilvēks platu virsdeguni, vanaga degunu. Viņa tumšās acis nemierīgi meklējās viesu sejās. Ieraudzījis Brovkinu, nekrieviski pastiepa īsās rokas, šķībi atņirdza zobus.

—   Godājamais Joan Artemjevičl — viņš iesaucās, katru skaņu dziedoši izrunādams, un piesteidzās apkampt saimnieku, noskūpstīja trīs reizes kā lieldienās, — tāds savādnieks. Tad, atmetis uz abām pusēm ugunssarkano parūku, pačukstēja: — Ar Martisenu pagaidām nekas neiznāk. Tūliņ ieradīsies Aleksandrs Daņilovičs.

—   Priecājos redzēt tevi, Pēter Pavlovič, lūdzam, lūdzam …

Tas bij Ārlietu prikaza tulks ebrejs Safirovs. Brauca caram līdzi uz ārzemēm, bet līdz šim rudenim palicis ēnā. Tagad, piekomandēts zviedru sūtniecībai, katru dienu sastapās ar Pēteri, nu jau uz viņu skatījās kā uz spēka vīru.

—   Rītu, Joan Artemjevič, ierodies Kremlī, pilī… Valdnieks pavēlēja būt desmitiem no Burmistru palātas. Pieņemsim no zviedriem akreditēšanās rakstus …

—   Salīguši?

—   Nē, Joan Artemjevič, valdnieks neskūpstīs evaņģēliju zviedru karalim.,.

Klausīdamies Brovkins atvilka elpu, steidzīgi pārkrustīja nabu.

—   Tātad taisnība, ko te runā, Pēter Pavlovič?

—   Dzīvosim, redzēsim, Joan Artemjevič, svarīgas lietas, svarīgas lietas… — un pagriezās pie Buinosova meitām noskūpstīt pirkstiņus — pa ārzemnieku paražai.

Kņazs Romāns Borisovičs drūmi sēdēja krēslā pie sienas. Nebij nekāds gods braukāt pa tādām mājām. Nespodri noraudzījās meitās. «Žagatas, mulķes. Kas tādas ņems? Ak kungs, kas par nejēdzīgiem laikiem! Nauda, nauda! It kā vējš to vienmēr izpūstu no kabatas laukā… No paša rīta galva vai plīst no domām: kā izgrozīties, kā tālāk dzīvot? No sādžiņām izspiests itin viss — un tomēr nepietiek. Kāpēc? Agrāk taču pietika… Ek, agrāk sēdi pie lodziņa, — ja patīkas, pagrauz ābolīti, ,ja patīkas, paklausies baznīcas zvaņas… Miers uz mūžīgiem laikiem,.. Uzskrēja viesulis, ļaudis iztraucās kā skudras no applaucēta pūžņa. Nesaprotami.., Un tad — nauda, nauda. Kaut kādas tur fabrikas, kumpānijas.»

Kņazam blakus sēdošais padzīvojušais tirgotājs Jevs- trats Momonovs, viens no pirmajiem tirgoņu simtā, klusu runāja pretī:

—   Tā nevar, tētiņ kņaz Roman Borisovič, mēs, tirgotāji, spriežam tā: pakustēties nevaram, dzīvot neiespējami, ārzemnieki mūs spaida, kā viņiem patīkas … Preces viņš no tevis neņems, pastu aizsūtīs vispirms, pēc astoņpadsmit dienām viņa vēstule jau Ilamburgā un vēl pēc astoņpadsmit dienām — atbilde: kāda viņiem biržā cena tai precei… Bet mūsu muļķīši gadu un divus turas pie tās pašas cenas, bet tādas cenas nekur pasaulē jau sen vairs nav. Ārzemnieki sen jau mūsu zemē izcirtusi logu uz ārieni. Bet mēs tā sēžam kā bedrē. Nē, tētiņ, bez kara neiztiksim … Kaut tikai vienu pilsētiņu, teiksim, Narvu, caru seno īpašumu …

—   No naudas vai plīstat, bet vēl jums, tirgoņiem, par maz, — Romāns Borisovičs atteica nicinoši. — Karš! Nu jā! Karš ir valsts lieta, kas jums, zemā dzimuma cilvēkiem, ko jaukties tajā putrā …

—   Pareizi, pareizi, tētiņ, — Momonovs tūliņ piekrita, — mes tā pļāpājam tikai aiz sava vājā saprāta…

Romāns Borisovičs sāņus pavērsa uz viņu dzīsliņām cīpslotos acu baltumus: paskaties tikai, apģērbs vienkāršs, seja kā visiem, bet naudas zem grīdas parakts — podiem…

—   Daudz dēlu tev ir?

—   Seši gabali, tētiņ kņaz Roman Borisovič.

—  Neprecējušies?

—  Apprecējušies, tētiņ, visi apprecējušies.

Aiz loga pa ielas baļķu klāju nodārdēja kariete. Ivans Artjomičs metās uz trepēm, viens otrs no viesiem — pie logiem. Sarunas aprāvās. Dzirdams bij, kā pa čuguna kāpnēm šķind pieši. Saimniekam pa priekšu ienāca ģenerālmajors, Pleskavas gubernators Aleksandrs Meņšikovs sarkanu atloku svārkā, it kā rokas viņam līdz elkoņiem apmērcētas asinīs. No sliekšņa pārlaida viesiem zili aukstu, valstiski stingru skatienu. Cepuri noņēmis, plati paklanījās kņazēm. Sarauca augšup skaisto kreiso uzaci, ar slinku smīnu piegāja Saņkai, noskūpstīja uz pieres, aiz pirkstu galiņiem pakratīja roku, apgriezies strupu galvas pamājienu apsveicināja viesus.

Atvērās durvis uz ēdamistabu. Paplakšinādams Brovkinam, Aleksandrs Daņilovičs pieliecās pie auss:

—  Ar Svešņikovu un Sorinu tu neielaidies, tas nav nekas. Martisenam neko nedosim. Pašiem jāķeras pie lietas, pašiem ,,, Parunā šodien ar Safirovul,

4

Četrpadsmit četrjūga karietēs zviedru sūtniecība izbrauca no Ārlietu prikaza sētas. Gar visu Iļjinku pāri laukumam līdz Kremļa sienām goda sardzē stāvēja zaldātu pulki ieročiem rokā, tērpušies baltās zeķēs, īsos svārkos un trijstūru cepurēs. Oktobra vējš plīvoja karogus un zīmotnes pīķu galos. Zviedri pa kariešu lodziņiem nopietni skatījās šajā jaunajā karaspēkā.

Pa Spaskas vārtiem izbraukuši, ieraudzīja sānos apsnigušas ložu kaudzes, pret debesīm pagrieztu vara mortīru galus: pie katras četri ass gari ūsaini lielgabalnieki ar kvēpu slauķiem un kūpošiem degļiem. Pie Lielā lieveņa ugunsbrūna Donas ērzeļa mugurā sēdēja vecais ģenerālis Gordons.' Vējš piepūta viņa sarkano apmetni, ledaini krusas putraimi cirtās pret bruņucepuri un plāksnēm. Kad sūtniecības brauciens apstājās, ģenerālis pacēla roku — norībēja lielgabali, dūmi aizklāja prikazu nespodros logus un baznīcas kupolus.

Uz lieveņa galdbajāri pavēlēja sūtņiem atdot zobenus.

Turpat uz lieveņa un priekštelpā simts Semjonovas pulka zaldātu nostājās ar karaļa dāvanām un piemi- ņām — sudraba bļodām, kausiem un krūzēm, — pacēla ģaisā visā augumā gleznotu jaunā zviedru karaļa Kārļa Divpadsmitā portretu greznā koka rāmī. Sūtņi cienīgiem soļiem iegāja ēdampalātā, durvīs noņēma cepures.

Gar visām četrām sienām uz soliem sēdēja bajāri, Maskavas muižnieki, valsts tirgoņi un ievērojamākie pilsētas tirgotāji. Visi bij ģērbušies vienkāršos vadmalas uzvalkos, daudzi ārzemju modes tērpos. Spriešļotā, grozvei- dīgā palāta ar bruņiniekiem, zvēriem un putniem apgleznotām sienām un griestiem, pašā dibenā tur zivju kaula un sudraba troņa krēslā kā elka dievs, acis nekustoši izbolījis, sēdēja Pēteris bez cepures un parūkas, pelēku vadmalu pārvilktā lūšādas svārkā. Kreisajā pusē viņam stāvēja Lavrentijs Sviņjins, zelta bļodu rokā, labajā Vasilijs Volkovs uz izstieptām rokām turēja dvieli.

Sūtņi piegāja tuvāk un uz paklāja pie troņa pakāpēm nolieca ceļus. Sviņjins pasniedza bļodu, Pēteris, tāpat uz priekšu raudzīdamies, iebāza pirkstus ūdenī. Volkovs tos noslaucīja, tad sūtņi noskūpstīja cara raupjo roku. Pēc tam Pēteris piecēlās — galva gandrīz sniedza baldahīnu, — tad krievu valodā, kaklu piepūzdams, pēc vecās ceremonijas apvaicājās:

— Vai Karolus, zviedru karalis, vesels?

Roku krūtīm piespiedis, parūkas ragaino kūli sāņus noliecis, sūtnis atbildēja, ka ar dieva žēlastību karalis vesels un liek apvaicāties par visas Lielās un Mazās, un Baltās utt. cara veselību. Ģērbies tāpat kā zviedri, īsā apmetnī un zīda biksēs ar lentām un pārgriezumiem uz gurniem, Safirovs skaļi pārtulkoja sūtņa atbildi. Uzmanīgi klausīdamies, bajāri pavēra mutes, sarauca uzacis, pētīdami, vai kaut kādas skaņas izrunā nav dzirdams izsmiekls. Pēteris pameta ar galvu. — Esmu vesels, pateicos. — No sekretāra turēta samta spilvena paņēmis papīra tīstokli — akreditēšanās rakstu —, sūtnis, ceļus nolocīdams, pasniedza to Pēterim. Cars paņēma rakstu un, nepaskatījies tajā, pabāza uz pirmā ministra Ļeva Kiriloviča Nariškina pusi. Tas pretēji visiem pārējiem bij ģērbies ārkārtīgi grezni — mirdzošiem akmeņiem izgreznotā baltā atlasa uzvalkā. Tīstokli neattinis, Ļevs Kirilovičs skaļi paziņoja, ka pieņemšana beigusies.

Sūtņi klanīdamies atmuguriski virzījās uz durvīm.

Sūtņi, redzams, bij gaidījuši, ka šepat, lielajā pieņemšanā, pārrunas galveno jautājumu, kālabad viņi pusgadu nīka Maskavā: lai cars Pēteris zvērestam skūpsta evaņģēliju, apstiprinādams miera līgumu ar Zviedriju. Bet pagāja vesela nedēļa, kamēr Maskavas ministri aicināja viņus uz konferenci Ārlietu prikazā. Tur Prokofijs Vozņicins par atbildi paziņoja zviedriem, ka agrākos miera līgumus ar Zviedriju cars Pēteris apstiprina ar savu dvēseli, bet otrreiz evaņģēliju vairs neskūpstīs, tāpēc ka vienreiz jau zvērējis tagadējā karaļa tēvam. Bet jaunajam karalim Kārlim gan jāskūpsta evaņģēlijs, jo caram Pēterim zvērējis viņš nav. Tāda ir valdnieka griba, sūtņiem tā paziņota un netiks grozīta.

Sūtņi uztraucās un strīdējās, bet viņu runas atsitās pret maskaviešu uzpūtību kā zirņi pret sienu. Sūtņi atbildēja, ka bez karaļa atļaujas viņi neparko nevarot pieņemt tādu mūžīga miera līgumu un rakstīšot uz Stokholmu. Prokofijs Vozņicins atbildēja, veča acīm smīnēdams:

—  Ceļš uz Stokholmu jums zināms, — atbildi pat četros mēnešos nedabūsiet, visu to laiku jums Maskavā būs jādzīvo pašiem uz sava rēķina.

Otrā un trešā konferencē bij tas pats. Ārlietu prikazs pat sienu zirgiem vairs neizsniedza. Sūtņi pārdeva šādas tādas grabažas, lai vilktu dzīvību, — parūkas, zeķes, pogas. Un beidzot piekāpās. Cars Pēteris Kremlī, tai pašā lūšādas svārkā tronī sēdēdams, pagalam novājējušajiem sūtņiem pasniedza neskūpstītu miera līguma grāmatu,

Miglainā novembra rītā dubļiem aplipuši ādas kariete piebrauca pie Preobraženskas pils sētas durvīm. Mikla migla bij aptinusi pils jumta dīvainos izlokus. Uz lieveņa Aleksandrs Daņilovičs nepacietīgi dauzīja botfortiem. Ieraudzījis kalponi, kas zagās kaut kurp, svārku galvai pārmetuši, uzkliedza: — Vai iesi prom, slampa! — Meiča bez jēgas metās prom, basām kājām pa mitrajām lapām slīdēdama.

No karietes izkāpa poļu ģenerālis Karlovičs un Vidzemes bruņinieks Patkuls.

—  Nu, paldies dievam, — Meņšikovs teica, viņiem rokas kratīdams.

Gāja augšā pa tukšajām, pēc pelēm smirdošajām ejām un trepēm. Pie zemām durtiņām Aleksandrs Daņilovičs bikli pieklauvēja.

Durvis atvēra Pēteris. Nepasmaidījis klusēdams palocīja galvu, Ieveda viesus piepīpotā guļamistabiņā ar vienu vienīgu vizļa logu, pa kuru iespiedās miglaina gaisma.

—   Nu, priecājos, priecājos, - viņš nomurmināja, atgriezdamies pie lodziņa. Pa nelielo neapklāto galdu, uz palodām un uz grīdas bij izmētātas papīra lapas, grāmatas, zosu spalvas.

—   Daņilič!…

Pēteris pazīda tinti notraipīto pirkstu.

—   Daņilič, šim rakstveža palīgam likšu nāsis izraut, — tā tu viņam pasaki. Vienīgais uzdevums viņam uzasināt spalvas, — tomēr, velns, guļ augu dienu… Ak, cilvēki, cilvēki! (Patkuls un Karlovičs stāvēja nogaidīdami. Viņš apķērās.) Daņilič, pasniedz viesiem krēslus, paņem viņu cepures … Tā … (Piesita ar nagu šķībi un greizi pierakstītām lapām.) Ar ko tikai jāiesāk: ā, bē, cē… Maskavas sētās aug tādi slaisti, — augumā ass gari. Ar rungu jādzen pie zinībām… Ak, cilvēki, cilvēki!… Bet I ā tas ir, Patkula kungs, angļi Fcrgarsons un Grenss — ievērojami zinātnieki?

—   Londonā dzīvodams, dzirdēju par viņiem, — Patkuls atbildēja, — sevišķi ievērojami tie nav, ne filozofi, bet vairāk tā, praktisku zinātņu cilvēki…

—   Tā tas ir. No dievvārdu zinības utis mūs ēd nost… Navigācijas un matemātikas zinības. Kalnrakšanas-jautājums, medicīna. Tas ir tas, kas mums vajadzīgs … (Paņēma lapiņas un atkal nometa uz galda.) Vienīgā nelaime, ka tas viss uz ātru roku …

Apsēdās, pārmeta vienu kāju otrai. Uz elkoņa atspiedies, pīpoja. Čērkstoši elpodams, veseligais, tuklais Karlovičs mirkšķināja acis pret caru. Patkuls drūmi skatījās zemē. Aleksandrs Daņilovičs bikli iekāsējās. Pēterim ietrīsējās roka ar pīpīti.

—   Nu — uzrakstījāt, atvedāt?

—   Mēs uzrakstījām un atvedām slepeno traktātu, — Patkuls stingri atbildēja, paceldams augšup nobālušo seju. — Pavēliet Karloviča kungam nolasīt!

—   Lasiet!

Meņšikovs uz pirkstgaliem pievirzījās cieši klāt. Karlovičs izvilka nelielu zila papīra gabaliņu, tālu no acīm turēdams, saspringumā pietvīcis, sāka lasīt:

—   «Lai palīdzētu Krievijas valdniekam atkarot Zviedrijas netaisni atņemtās viņa zemes un cieši nostiprināties pie Baltijas jūras, poļu karalis uzsāk karu ar zviedru karali, likdams iebrukt sakšu karapulkiem Vidzemē un Igaunijā un apsolīdams, ka arī Polijas Reča Pospolita atkritīs no Zviedrijas. Cars no savas puses uzsāks karadarbību In- grijā un Karēlijā tūliņ pēc miera noslēgšanas ar Turciju, ne vēlāk par 1700. gada aprīli, un bez tam vajadzības gadījumā sūtīs po|u karalim palīgspēkus algotu kareivju veidā. Sabiedrotie vienojas atsevišķās miera sarunās ar ienaidnieku neielaisties un citcitu neizdot. So nolīgumu turēt nepieejamā slepenībā.»

Sausās lūpas aplaizījis, Pēteris prasīja:

—  Tas ir viss?

—   Viss, jūsu augstība.

Patkuls piemetināja:

—   Dabūjis jūsu augstības piekrišanu, jau rītu izbraucu uz Varšavu un ceru decembra vidū atvest karaļa Augusta pašrocīgo parakstu.

Pēteris dīvaini — tik cieši, ka asaras sariesās, — paskatījās viņa dzeltenajās, skarbajās acīs. Savieba seju smīnā:

—   Tas ir liels darbs… Ko tur vairāk… Brauc, Johan Patkul…

5

Baznīcas tornī dobji nosita divpadsmit. Ievērojamākie pilsoņi sāka gatavoties pusdienu maltītei. Senatori sēžu zālē piecēlās no krēsliem. Tirgoņi pievēra veikalu durvis. Darbarīkus nolicis, cunftes meistars pateica zeļļiem: — Dēli, nomazgājiet rokas un tad — pie lūgšanas. — Vecais aristokrāts noņēma brilles, izberzēja skumjās acis un svinīgi iegāja pagātnes slavas dūmu piekvēpušajā ēdamistabā. Zaldāti un matroži jautros pūlīšos traucās uz krogiem, kur virs durvīm pakārti brīnišķi smaržoja desas līkumi vai žāvēts šķiņķis.

Laikam gan tikai viens cilvēks visā pilsētā nepaļāvās saprāta balsij — karalis Kārlis Divpadsmitais. Šokolādes krūziņa uz galdiņa pie gultas bij atdzisusi starp zeltainā reinvīna pudelēm. Augstiem logiem atvilkti purpursarkanie aizkari. Dārzā sniga sniegs uz vēl zaļojošiem, bumbas, piramīdu un četrstūru veidā apcirptiem krūmiem. Kamīna spogulis atēnoja sniega gaismu, apspīdēja divi kandelabri ar nodegušu sveču vaska notekņu lāstekām. Sprakstēja priežu pagales, Karaļa bikses karājās uzmestas zelta kupidona galvai gultas kājgalī. Zīda svārki un sieviešu veļa bij izmētāta uz krēsliņiem.

Ar elkoni spilvenā atspiedies, karalis balsī lasīja Rasinu. Izlasījis pantu, pastiepa roku pēc pokāla ar smaržīgo reinvīnu. Blakus, līdz degungalam vatētu segu apsegusies, gulēja melnmataina sieviete, — viņas matu sprogas bij izkliestas, sārtinājums noplucis, seja izlikās iedzeltena — gandrīz līdzīga vīnam pokālā.

Tā bij ar saviem piedzīvojumiem slavenā, vieglprātīgā Atalija, grāfiene Desmonta. Viņas dzīves ceļš bij līkumots, līdzīgs sikspārņa lidojumam. Tikpat graciozi viņa nēsāja galma tērpu kā aktrises kostīmu vai gvardes oficiera kamzoli. Viņa prata pa logā izkārtām virvju trepēm aizbēgt no ķeizaru vai karaļu policijas netīkamās ziņkāres. Viņa dziedāja Vīnes operā, bet tad mīklainā kārtā ar reizi pazaudēja balsi. Dejoja Luijam Četrpadsmitajam Moljēra inscenētā feerijā. Par musketieri pārģērbusies, pavadīja maršalu Luksamburu Flandrijas pilsētu apsēšanas gaitās, — stāstīja, ka pēc Namiras ieņemšanas viņas ceļa somiņa bijusi piebāzta dārgakmeņiem. Acīm redzami pēc franču galma rīkojuma viņa ieradās Londonā, pārbri- nīdama angļus ar saviem jājamiem zirgiem un tualetēm. Viņas burvībai pakļāvās vairāki Anglijas pēri un beidzot arī pārdrosmīgais skaistulis hercogs Malboro. Bet grāfienei lika pateikt, ka hercogiene Malboro ieteic viņai atstāt Londonu ar pirmo atejošo kuģi. Beidzot dēku vējš viņu aiznesa zviedru karaļa gultā.

—  Mīla, mīla, — noteica Kārlis, pēc pudeles sniegdamies, — un vēlreiz mīla… Tas galu galā sāk apnikt. Rasins nogurdina. Mirmidonas cars Pirrs droši vien bij labs zobencirtējs, bet te viņš veselus piecus cēlienus pļāpā beidzamos niekus… Tad jau man labāk patīk Plutarha biogrāfijas vai Cēzara komentāri. Vai gribi vīnu?

Acis neatvērusi, grāfiene atbildēja:

—  Lieciet mani mierā, jūsu augstība, man galva plīst pušu, droši vien ilgāk par šo dienu es nedzīvošu.

Kārlis pasmīnēja, iesūca no glāzes. Aiz durvīm skrāpējās. Atkal degunu Rasina iedūris, viņš slinki pateica:

—   Iekša!

Zīda drēbēm švīkstinādams, smaidošs ienāca barons Berkenhelms, viņa augstības kambarjunkurs. Tā kumpais deguns ar nelielo kārpiņu, likās, pauda visdzīvāko kāri pastāstīt to jaunāko.

Viņš paklanījās pret karaļa biksēm un jaukiem teikumiem izstāstīja neievērojamus notikumus galmā. Viņa vērīgajam prātam nekas nepalika apslēpts, pat tāds sīkums kā aizdomīgā čaukstoņa pagājušā naktī tikumīgās galma dāmas Annas Boštremas guļamistabā. Uz labajiem sāniem apgriezdamās, Atalija nostenējās:

—  Ak kungs, ak kungs, kādi nieki…

Barons nebūt neapjuka — acīm redzami viņam padomā bij kaut kas svarīgs.

—   Šorīt pulksten deviņos tirgoņi iesniedza senātam jaunu petīciju par karaļa ienākumu likmes caurlūkošanu … (Kārlis nospurdzās caur degunu.) So birģeru rijībai nav nekāda mēra. Tikko redzēju franču sūtni, — viņš jāja ar lieliskiem angļu kurtiem dzenāt zaķus jaun- sniegā… Kas viņam par ērzeli! Tas, ko viņš novinnēja uz kārtīm pie Renšilda… Pastāstu viņam, — sūtnis parausta plecus. — Hugenotu intrigas, — tie ir viņa vārdi,

—  šie tirgoņi un amatnieki izklīduši pa visu Eiropu. No Francijas viņi aiznesuši sešdesmit miljonu liru… Šitie ķeceri nemitas, kur vien iespējams rauga graut pašus karaļa varas principus. Visi viņi uztur slepenus sakarus: Šveicē, Anglijā, Nīderlandē un pie murns… Viņi izmanto katru gadījumu, lai samusinātu pilsoņus naidā pret muiž- niecibu un karaļiem…

—   Un ko tu vēl esi uzzinājis? — Kārlis drūmi prasīja.

—   Protams, es biju senātā… Šīsdienas petīcija ir tikai viens no iemesliem. Koridoros es parunājos ar vienu otru. Viņi gatavo likumu, kas ierobežos karaļa tiesības pieteikt karu.

Kārlis nikni aizcirta Rasina «Andromahu». Nosvieda grāmatu. Apsēdās gultā, segu apakšā paspraudīdams.

—  Es vaicāju, — ko tu šodien esi dabūjis zināt? (Ber- kcnhelms acim norādīja uz grāfienes sprogaino pakausi.) Blēņas! Se nav svešu cilvēku, — runā!…

—  Vakar ar preču kuģi no Rīgas atbrauca kāds muižnieks… Man vēl neizdevās sastapt viņu… Viņš stāstot,

—  ja var ticēt, — tas stāstot, ka negaidīts Maskavā ieradies Patkuls…

Grāfienes pakausis paslējās uz spilvena. Kārlis pakoš- ļāja lūpu.

—  Ej pasauc šurp grāfu Piperul

Berkenhelms savēcināja mežģīņotajām piedurknēm kā spārniem un izlidoja pār paklāju. Kārlis skatījās aiz loga birstošajā sniegā. Viņa šaurā seja ar augsto pieri, sie- vietiskajām lūpām un garo degunu bij tikpat bezkrāsaina kā ziemas diena. Viņš nepamanīja grāfienes ironisko skatienu, kas pamirdzēja zem matu sprogas. Skatīdamies krītošajās sniega pārslās, vēroja sevī pašā jaunas sajūtas — augošu degošu niknumu un apsvērtu uzmanību. Kad aiz durvīm atskanēja smagi soļi, viņš paķēra spilvenu un uzmeta to grāfienei uz galvas:

—   Apsedzieties, man jābūt vienam.

Sakārtoja kreklu, paņēma sen atdzisušo šokolādes krū- ziņu (pēc franču galma tradīcijas, jo Francijas karaļiem allaž pasniedza šokolādi gultā).

—   Iekšāl

Ienāca slepenpadomnieks Kārlis Pipers, nesen kā paaugstināts grāfa kārtā, — liela auguma, resnām kājām, rūpīgi, bet neizmeklēti apģērbies, sagurušu, vērojošu piedzīvojuša ierēdņa seju. Auksti to aplūkojis, Kārlis teica:

—   Jaunākās ziņas man jāievāc no galma pļāpām.

—  Valdniek, viņi tās dabū no manis. — Pipers nekad nesmaidīja, nekad nepazaudēja līdzsvaru, viņa birgera kājas izturēja vislielāko šūpošanos. — Bet viņi dabū zināt tikai to, ko es ieskatu par vajadzīgu paļaut galma pļāpām.

—   Patkuls Maskavā? (Pipers neteica nekā. Kārlis pacēla balsi.) Ja karalis izliekas tā, it kā būtu viens^, tad tas arī nozīmē, ka viņš ir viens tiklab zemei, kā debesīm, — velns lai parauj…

—   Jā, valdniek, Patkuls ir Maskavā kopā ar pazīstamo avantūristu ģenerāli Karloviču.

—   Ko viņi tur dara?

—   Iedomāties to var… Tiešu ziņu man patlaban vēl nav.

—   Bet Maskavā taču atrodas mūsu sūtniecība…

—   Sūtniecība, kas aizbrauca pēc senāta rīkojuma. Senatoru kungi katrā ziņā vēlas mieru austrumos, lai tad arī gādā to paši ar saviem līdzekļiem. Vismaz mēs no jūsu kases tam neesam ziedojuši nevienu fartingu.

—   Es savā kasē gan gribētu sagrabināt to pašu vienu fartingu, — Kārlis atteica. — Jūs esat dzirdējuši par jauno petīciju? Vai jūs esat dzirdējuši, ko man atkal gatavo senatoru kungi? (Pipers paraustīja plecus. Kārlis žigli nolika krūziņu uz galda.) Vai jūs zināt, ka es vairs negribu spēlēt pacietīga ēzeļa lomu? So neciešamo sīkstuļu labad mans tēvs izpostīja muižniecību. Tagad šie «hugenoti» grib pārvērst mani par mēmu lelli… Viņi viļas!.., (Pamāja Piperam ar šauro seju.) Jā, jā, viņi maldās.

Es zinu visu, ko jūs teiksiet, grāf Piper, — man ir negudra galva, tukša kabata un nelaba slava… Cēzars iekaroja Romu ar uzvarām Transalpu Gallijā. Cēzars nemīlēja sievietes, vīnu un visādas nejēdzības mazāk par mani… Palieciet vien mierā, es nemaz negribu ar jātnieku pulku ieņemt mūsu godājamo senātu. Eiropa diezgan plaša, lai gūtu tur slavu… (Pakošļāja lūpu.) Ja Karlovičs ir Maskavā — tas nozīmē, ka mums darīšana ar karali Augustu?

—   Man šķiet, ka ne ar vinu vien.

—   Kā tā?'

—  Ja nemaldos, pret mums ir vesela koalīcija.

—  Jo labāk… Kas tad ir tajā koalīcijā?

—   Es patlaban ievācu ziņas …

—   Lieliski. Lai senāts domā, kā viņam tīk, mēs domāsim par sevi… Vairāk nekā jums nav ko teikt? Pateicos, es jūs neaizturu…

Pipers paklanījās neveikli un izgāja mazliet apjucis: kuru katru karalis varēja pārsteigt ar pilnīgi negaidītu domu virzienu. Pipers uzmanīgi gatavoja cīņu ar senātu, kas vairāk par visu baidījās kara izdevumu. Pēc neilga pamiera laika tagad atkal jau rēgojās karš no Reinas līdz Baltijai. Karš bij vienīgais ceļš uz varu. Kārlis to saprata labi, bet pārāk strauji un neīstā laikā meklēja ķildu: ar karstu dabu vien te nepietika.

Koridorā aiz guļamistabas durvīm grāfs Pipers paņēma Berkenhelmu zem rokas un teica norūpējies:

—   Pamēģiniet izklaidēt karali! Sarīkojiet lielas medības, izbrauciet uz vairākām dienām no Stokholmas… Naudu es sadabūšu…

Kārlis tāpat sēdēja gultā, acu zīlites viņam bij ieplētušās kā cilvēkam, kas skata iedomātos notikumus. Atalija nikni aizmeta spilvenu no galvas un, kreklu zobiem pieturēdama, sakārtoja matus. Viņai bij skaistas rokas un tumši pleci. Muskusa smarža beidzot pievērsa karaļa uzmanību.

—   Jūs savā laikā pazināt karali Augustu? — viņš ievaicājās. (Atalija pavērsa viņā savu apaļo, tumšo acu tukšo skatienu.) — Stāsta, ka tas esot lieliskākais kavalieris visā Eiropā, Fortūnas mīlulis. Četri simti tūkstoši zlotu viņš izdevis par masku ballēm un uguņošanu. Pipers apgalvo, ka Augusts reiz teicis — es esot iekritis teva zābakos, labi būtu, ja mani aiz apkakles izvilktu no tiem un nopērtu žagariem,,,

Atalija palaida no zobiem krekla mežģīnes un jautri, mazliet aizsmakusi, bezrūpīgi pasmējās. Kārlim notrīsēja acu plaksti.

—   Es taču pats saku, ka Augusts ir asprātīgs un lielisks… Viņam desmit tūkstoši paša sakšu kājnieku un plaši nodomi. Ko tur teikt, Zviedrija ar tādu karali tēva zābakos ir nevarīga kā aitiņa… Es tomēr gribu atļaut sev to prieku atgādināt Augustam šo anekdoti, kad mani dragūni atvedis viņu aiz muguras sasietiem elkoņiem pie manas telts …

—   Bravo, zēn! — Atalija iesaucās. — Uz visu pasākumu labu izdošanos! — Spēcīgā vilcienā iztukšoja rein- vīna kausu un noslaucīja muti ar palaga mežģīnēm.

Kārlis izlēca no segapakšas, basām kājām, naktskreklā līdz papēžiem, aizskrēja pie rakstāmgalda, no slepenās atvilktnes paņēma kārbu ar dimanta diadēmu. Uz gultas malas piesēdies, pielika dārgo rotu Atalijas melnajām sprogām.

—   Tu paliksi man uzticīga?

—   Tā liekas gan, jūsu augstība: jūs esat gandrīz divreiz jaunāks par mani, reizēm man pamostas pret jums it kā mātes jūtas. — Viņa noskūpstīja tam degunu (tāpēc ka tas pagadījās vistuvāk viņas lūpām) un, maigi smaidīdama, grozīja diadēmu.

—   Atalija, es gribu, lai tu brauc uz Varšavu… Pēc dažām dienām dodas ceļā «Olafs», tas ir skaists kuģis. Rigā tu izkāpsi malā. Zirgi, kulba, braucēji, nauda — viss tur būs jau sagatavots. Tu rakstīsi man ar katru pastu…

Atalija ar uzmanīgu ziņkāri paskatījās šajās jauneklīgajās acīs: tās bij spodras, nežēlīgas, un — velns lai izprot šīs ziemeļu ūdeņaini pelēkās acis — kaut kur tajās slēpās neprātīga apņēmība. No puikas vēl varēja iznākt kaut kas. Pēc vecās paražas (ko piesavinājusies jau maršala Luksambura karagājienu laikā) Atalija klusu iesvilpās.

—   Jūsu augstība, jūs gribat, lai es ielienu karaļa Augusta gultā?

Kārlis tūliņ aizgāja pie kamīna, iespieda rokas sānos, viņa acis kā pagurumā pa pusei aizvērās:

—  Es piedošu jums ikkatru neuzticību… Bet, ja tas notiks, zvēru pie evaņģēlija, lai kur jūs noslēptos, es atradīšu jūs un nogalināšu.

Kitajgorodā par Brovkiniem vien runāja. Kā jau bieži Pēteris Aleksejevičs atkal iekārsies: izprecināt jaunāko kņazi Buinosovu — Ruriku atvasi — Artamoškam Brovkinam. Visas pārējās lietas bij metis pie malas. Ministri un bajāri velti vien brauca uz pili, — katru reizi dzirdēja to pašu: — Nav zināms, kur valdnieks atrodas.

Kādu vakaru, kad uz ielām jau sāka nostādīt aizšķēr- šus, viņš piebrauca pie Brovkina nama. Ivans Artjomičs sēdēja apakšā, virtuvē, pie tauku sveces ar zemniekiem spēlēja kārtis uz durakiem, — tā viņš pēc vecas paražas mīlēja reizēm pablēņoties. Piepeši zemajās durtiņās pieliekusies ielīda galva trijstūru cepurē. Sākumā likās, ka kāds noliktavu sargs atnācis apsildīties. Bet tad visi sastinga. Pēteris Aleksejevičs pasmīnēja, aplūkojis pašu saimnieku: nebij necik iespaidīgs — nonēsātā zaķadas kamzolī, aiz nobijā plecos ierautu pasirmo galvu.

Pēteris Aleksejevičs palūdza kvasu. Apsēdās uz sola. Zemniekiem un veikalu kalpotājiem dzirdot, teica tā:

—   Ivan, reiz jau es biju pie tevis par precinieku. Tagad gribu būt otru reizi. Paklanies!

Pavisam notaukojies, ne acumirkli nevilcinādamies, Ivans Artjomičs metās viņam pie kājām uz māla klona.

—   Ivan, — Pēteris Aleksejevičs teica, — atved dēlu!

Artamoška bij turpat aiz krāsns. Pēteris Aleksejevičs

nostādīja viņu sev starp ceļgaliem, uzmanīgi apskatīja.

—   Ko tu, Ivan, tādu jaunekli slēp no manis? Es pūlos necilvēcīgi, bet izrādās, ka viņi — tepat ir… (Un tad — Artamonam.) Lasīt tu proti?

Artamoška bij tikai mazliet nobālis, bet tad nestomī- damies franciski nobēra kā pupas:

—   Protu franciski un vāciski, rakstu un lasu pietiekoši labi… (Pēteris Aleksejevičs muti vien ieplēta. Iedomājies tikai! Nu, vēl, vēl!) Artamoška viņam to pašu atkārtoja vāciski. Piemiedza acis pret sveci un vēl holandiski — to gan stomīdamies.

Pēteris Aleksejevičs sāka skūpstīt viņu, pliķēja ar plaukstu, vilka sev cieši klāt, purināja.

—   Lai nu viens saka! Lielisks puika! Ai, ai! Nu, paldies, Ivan, par dāvanu! No žeņķa tagad, brālīt, atvadies! Bet jānožēlo tas tev nebūs: pagaidiet tikai, drīz vien par gaišu prātu un izglītību pacelšu grāfu kārtā,,.

Pavēlēja sarīkot vakariņas. Ivans Artjomičs lūdza iet augšā, istabās: še taču nepieklājās. Steigā turpat aiz krāsns uzlika parūku, uzvilka svārku. Slepšus aizsūtīja kalpu pēc Saņkas. Durvīs parādījās mažordoms ar sudraba bumbu zižļa galā. Pēteris Aleksejevičs tikai smējās.

—  Augšā es neiešu. Šepat ir siltāk. Vārītāja, cel tikai laukā, kas tev tur ir krāsnī…

Artamošku nosēdināja sev blakus, sarunājās ar to vāciski. Jokojās. Pacienāja ar degvīnu pārdevējus un zemniekus. Lika dziedāt dziesmas. Pie durvīm stāvēdami, — neko darīt, — padzīvojuši zemnieki lāča balsīm uzsāka dziesmu, Piepeši virtuvē ielidoja Saņka — nopūderēta, puskaila, zīda drēbēs. Pēteris saķēra to aiz rokām, nosēdināja otrā pusē. Nemaz nebaidīdamies, sievišķis sāka stieptā maigā balsī vilkt līdzi zemniekiem, pievirzīja sveci tuvāk sejai, viltīgi, neslēpti skatījās Pēterī.., Tā uzdzīvoja pāri pusnaktij.

Rītā Pēteris Aleksejevičs ar drauģeļiem aizbrauca pie kņaza Buinosova — Natalijai preciniekos. Un tā braukāja un kaulējās veselu nedēļu — te pie Brovkiniem, te pie Buinosoviem, līdzi vadādams kādu pussimtu viesu. Salīga un dzīroja līgavas atvadu vakaros un līgavaiņa atvadu vakaros, Pokrova dienā trokšņaini nosvinēja kāzas, Ivanam Artjomičam šīs kāzas izmaksāja krietni daudz.

Pēc nedēļām divām Saņka ar vīru izbrauca uz Parīzi.

Līdz Vjazmai brauca reizē ar vezumiem, lēnām. Ilgi baroja zirgus iebraucamās vietās. Sniegs bij nosnidzis pietiekoši biezs, dienas dzidras, ceļš viegls.

Vjazmas iebraucamā vietā Aleksandra Ivanovna sabārās ar vīru. Vasilijs bij nodomājis še atpūsties, aiziet pirtī, bet rītu pēc dievkalpojuma — pie vojevodas — attālāka radinieka pusdienās. Pārkait zirgus un padarīt vel šo to.

—  Es gribu braukt ātri. Līdz kaklam apnicis man šis ceļš, — Aleksandra Ivanovna teica vīram. — Atpūtīsimies Rīgā.

—   Saša! Dzirdi taču, ka aiz Vjazmas siro laupītāji. Pa pieci simti vezumu salasās, lai brauktu pa tām vietām…

—   Neko es negribu zināt…

Abi sēdēja pie vakariņu galda augšā, tīrā, lampiņu apgaismotā istabiņā. Vasilijs atpogātā ceļa kažociņā,

Aleksandra Ivanovna zī]u krāsas samta tērpā garām piedurknēm, pūkainu lakatu apsegusies, bizē sapītos brūnos matus galvai aptinusi. Viņa neēda, tikai drupināja maizi. Seja savārgusi, zem acīm ēnas, — tas viss aiz nepacietības. Ak kungs, kas par cilvēku!

Volkovs, negribīgi gremodams sālītu šķiņķi:

—   Saki man — kas īsti tu esi par cilvēku? Kāpēc man tāda sodība? Nav ne miera, ne klusuma, — neguļ, neēd, neprot parunāt kā cilvēks… Kāds velns tevi dzen uz pasaules malu? Ar karaļiem minuvetus dejot? Bet vai tie to maz vēlēsies …

—   Tikai tāpēc klausos tevi, ka še iebraucamā vieta.

Vasilijs nolaida dakšiņu ar gaļas gabalu, ilgi skatījās

sievas sejā ar augstām, garlaicībā un ilgās uzrauktām uzacīm, tumšzilajās, velns zin kur klīstošajās acīs…

—   Ak, Aleksandra, es esmu kluss, pacietīgs..,

—   Nu, kliedz, ja patikas, kas man par daļu…

Vasilijs pārmetoši šūpoja galvu. Tā kā kauns un nesaprotami, kāpēc, bet tomēr viņš mīlēja sievu. Ko tikai viņa strīdos sāk bērt aizvainojošus vārdus, viņš apjūk. Tāpat arī tagad: saprata, ka piekāpsies, lai gan tikai kāds plānprātiņš uzdrošinātos divatā un bez uzticamiem ceļa biedriem braukt pa lielajiem mežiem no Vjazmas līdz Smoļenskai. Briesmu lietas stāstīja par šiem apvidiem: braucējus tur aplaupīja atarnans Jesmenis Sokols. Teiksim, tu brauc dienas laikā. Skaties — ceļa vidū stāv garš cilvēks cepuri galvā, vīzēm kājās, nazīti aiz jostas. Mute līdz ausīm, lieli zobi. Uzsvilps — zirgi saklūp ceļos. Nu, un tad noskaiti tikai pēdējo lūgšanu.

—  4a jau laupītāju baidījusies, tad es vēl tagad sēdētu Maskavā, — Aleksandra Ivanovna teica. — Mums labi zirgi, gan izbēgsim. Un tas gandrīz vēl labāk, — būs ko pastāstīt. Vai tad es lai par to runāju ar citiem, ka tu iebraucamās vietās gulēdams krāci?

Atbīdīja šķīvi, pasauca apkalpotāju-kalmikicti, — pavēlēja pasniegt burtnīcu un uzklāt gultu. Burtnīcu ar brāļa Artamoškas tulkojumu no Samueļa Pufendorfija ITišto- rijas, nodaļu par galliešiem, — nolika uz ceļgaliem un lasīja, zemu noliekusies. Vaigu plaukstā atbalstījis, Vasilijs raudzījās Saņkas skaistajā galvā un kaklā ar matu cirtām. Karaliene no trejdeviņu aizjūru zemēm. Bet cik sen vēl pati sienu pļāva un mēslus veda. Un tāpat Parīzē iebrauks bez kādām bailēm un vēl pašam karalim sapļāpās visādas muļķības… Ak, Saņa, Saņa, kaut jel tu dabūtu bērnu un aprimtos, kas nekaitētu ar tevi mājās mierīgi dzīvot…

Saņka lasīja, lūpas kustinādama:

—- «…Bez tam franči ir jautra prāta cilvēki, ātri, uz visu gatavi un apsviedīgi, it sevišķi ārienes izgreznojumos un auguma kustībās, kur parādās viņu iedzimtais skaistums. Daudzi no viņiem Veneras miesas kārības ieskata par goda lietu un tāpat sieviešu dzimuma skaistuļu apskaušanu un visu to dara ar milzīgu dižošanos. Viņiem arī citas tautas cenšas piemēroties un pielīdzināties, — pašas dara sev negodu un saceļ tikai smieklus par sevi…»

—   Ko tu tā sēdi (viņa pacēla galvu, Vasilijs, tikko nožāvoties taisījies, nodrebēja) … labāk būtu ceļā pavingrinājies ar zobenu rīkoties …

—   Kādēļ tad to vēl?

—   Aizbrauksi Parīzē, tad redzēsi, kādēļ…

—   Nu, vai zini, tas taču par daudz! — Vasilijs saskaitās, piecēlās no galda, uzmauca cepuri galvā un izgāja sētā — aplūkot zirgus. Augstu pāri šķūņu sniegainajiem jumtiem stāvēja miglots mēness. Nevienas zvaigznītes neredzēja pie debesīm, tikai mirgodamas zemē bira ledus adatiņas. Klusais gaiss piesaldēja spalviņas degunam. Nojumes tumšajā ēnā gremoja zirgi. Sargs miegaini klabināja klabekli pie netālās baznīciņas.

Vasilijam pienāca suns, apošņāja viņa garos, lāsumai- nos velteņus, tad pacēla augšup uzacaino purnu un izbrīnā it kā ko gaidīja. Vasilijam piepeši uznāca nepārvarama negriba braukt uz Parīzi no šī dzimtenes klusuma… Velteņiem ņirkstinādams, viņš skumji pagriezās atpakaļ — augšā baļķu istabiņā no vizļa lodziņa plūda blāva gaisma: Saņka lasīja Pufendorfu… Neko darīt, tā jau tas bij nolemts.

Drausmīgas gaismas pārplūdis, sarkanais noriets kvēloja mežam pāri. Garām atpakaļ skrēja koku stumbri, izgāztu sakņu čemuri, smagi, violeti zari ķērās kulbas jumtā, birdināja sniega putekļus. Līdz viduklim izliecies laukā pa atlocīto ādas apsegu, Vasilijs raustīja grožus, pārvērstā balsī kliedza uz zirgiem. No bukas novēlies, kučieris palika guļam tālu aiz ceļa līkuma… Spēcīgie, smailē sajūgtie zirgi — nosarmojušais melnais ilksīs, rudā — otrā un niknā satrauktā sirmā ķēve priekšgalā — lēkšoja krākdami. Kulba gāzelējās pa šļūtīm. Paka] cits pēc cita skrēja laupītāji. Viss mežs līgojās no viņu rēcošajiem kliedzieniem…

Pirms piecām minūtēm aiz līkuma, tur, kur lielceļu šķērsoja meža ceļš, no pagājušā gada siena kaudzes izskrēja milzīga auguma zemnieki, cilvēku desmit, ar cirvjiem un mietiem. Kučieris nobijies aiz muļķības sāka apturēt zirgus… Četri metās pie zirgiem, šausmīgi bļaudami: — Stāt, stāti — Pārējie, sniegā mukdami, skrēja pie kulbas. Kučieris nometa grožus, savēcināja cimdus pret laupītājiem. Viņam iezvēla ar mietu pa galvu.

Tas viss notika vienā acumirklī, tā ka ne samanīt nepaguva… Izglāba priekšgalā iejūgtā ķēve: saslējās pakaļkājās, paceldama līdzi divus vīrus, sāka spert, kost. Saņka atrāva apsegu. — Ķer grožus! — No vīra azotes izrāva pistoli, izšāva kādā bārdainā sejā. No liesmotā rībiena laupītāji atlēca atpakaļ — galvenokārt tāpēc, ka bija pārsteigti, ieraudzījuši meitieti… Zirgi traucās uz priekšu. Volkovs saķēra grožus, auļoja tālāk. Saņka ar pistoles spalu nemitīgi velēja vīram pa muguru. — Triec, triec!…

Pakaļdzinēji atmetās. Zirgi kūpēja. Priekšā parādījās garas vezumu rindas gals. Volkovs palaida zirgus soļiem. Atskatījās, meklēdams kulbā cepuri. Saskatīja Saukas apaļās acis un piepūstās nāsis.

— Nu, tagad esi apmierināta? Negribēji ticēt Jesmenim Sokolam? Ek, tu, muļķe beidzamā! Vistas pauris tāds… Ko mēs nu iesāksim bez kučiera? Un arī žēl — lāga vīrs bij… Un tas viss tikai aiz tavas sievišķa muļķības, vellata tāda …

Saņka pat nedzirdēja, ka lamā viņu. Ai, tā tikai bij dzīve, — nevis tāda snauduļošana un garlaicība!…

7

Katru dienu pa visām Maskavas ielām iebrauca vezumu rindas: veda cilvēkus regulārajam karaspēkam — citus sasietus kā zagļus, bet daudzi ieradās brīvprātīgi, bēgdami no bada dzīves. Maskavas laukumos pie stabiem bij piesisti skārda raksti par brīvprātīgo vervēšanu tiešā regulārā karaspēkā. Zaldātam solīja vienpadsmit rubļu gadā, maizi un citu pārtiku un degvīna porciju. Plašajās bajāru sētās pusbadā mitinājušies kalpi un parāda gaitnieki salamājās ar mājas pārvaldnieku, citreiz pat pašam bajāram nosvieda cepuri pie kājām un gāja prom uz Preobražensku. Ap tūkstoš cilvēku tur saradās katru dienu.

Dažu dienu cilvēki līdz naktij stāvēja salā, gaidīdami, kamēr oficieri no lieveņa izsauks pēc saraksta. Noņemtos aizveda pils apakšstāvā. Ūsainie preobraženskieši bargi pavēlēja izģērbties kailiem. Pavisam nobijies, tāds cilvēks noraisīja autus, pliks noģērbies, ar plaukstu aizslēpies, gāja istabā. Starp degošām svecēm jēra vilnas cepurēs sēdēja garmataini oficieri, kā vanagi skatījās ienācējā. — Vārds? Uzvārds? Cik vecs? — Bet kas tu tāds esi, zaglis vai bēgulis, to nejautāja. Izmērīja augumu, atplēta muti un skatījās zobos, pavēlēja parādīt kaunumu. — Derīgs. Tādā un tādā pulkā.

Aiz pils pagalma sniegainajos laukos plētās jaunuz- būvētās zaldātu nometnes. Derīgos veseliem pūļiem izvadāja pa mājām. Visas tās bij cilvēku pārpilnas. Katrā par priekšnieku jaunākais unteroficieris nūju rokās. Jaunpienācējiem viņš teica: — Klausiet mani kā dievu, divas reizes es jums neatkārtošu, ādu novilkšu pār acīm. Es jums esmu dievs, cars un tēvs. — Est deva labi, bet ne mazāko vaļu neatļāva, — nebij vairs tā kā agrāk strēļu pulkos. Zaldātu dienests!… No rītiem cēla, bungas sitot. Neēdušus dzina izmīdītā laukā. Stādīja vienā rindā. Vispirms mācīja izšķirt rokas — kura labā, kura kreisā. Dažs labs tāds zemnieks nekad vēl nebij padomājis, kādas viņam tās rokas. Atmiņu iedzina ar nūju. Ieradās oficieris, lielāko tiesu nekrievs uņ bieži vien iedzēris. Rindas priekšā nostājies, bolīja miglainās acis uz zemnieku svārkiem, puskažociņiem, vīzēm, aitu vilnas velteņa cepurēm. Vaigus piepūtis, sāka aurot svešā valodā. Uzstāja, lai saprotot viņu, vēcināja nūju. Ar varu dzīti, pamazām sāka arī saprast: — Maršīren — jāiet. — Halt! — jāapstājas. — Sveina — vai — rusiš šveina — nu, protams, tad viņš lamā… Pēc brokastīm — atkal laukā. Paēd pusdienas — atkal trešo reizi soļo ar rungām vai mus- ketēm. Mācīja slēgto ierindu kā Savojas prinča karaspēkā, vienādu soli, šaušanu zalvēm, uzbrukumu ar piespraustiem durkļiem. Apgrēkojušiem turpat ierindas priekšā uz sniega novilka bikses un pēra bez žēlastības.

Ļoti grūta bij ierindas apmācība: — Musketi pielādēti — Jāatminas viss pēc kārtas. — Atvērt lēzeni! Uzbērt pulveri lēzenim! Aizvērt lēzeni! Izņemt patronu! No- šņaubt patronu! Ielikt stobrā! Izvilkt lādkokul Pielādēt musketi! Uzvilkt gaiļus! Celt pie pleca… — Šāva pluton- giem, — viena rinda, ceļos nometusies, lādēja, otrā stāvot šāva; un atkal niderfallēm, — kad, vienu izņemot, visas rindas pēc kārtas nokrita knūpus zemē.

Kaujas apmācību vadīja cēzarietis — brigadieris Ādams Ivanovičs Veide. Viņam, ģenerālim Artamonam Mihailo- vičam Golovinam un kņazam Aņikitam Ivanovičam Rep- ņinam bij pavēlēts savākt trīs divīzijas ar deviņiem pulkiem katrā.

8

Poručiks Aleksejs Brovkins ziemeļos sadabūja ap pieci simti pulkiem noderīgu cilvēku un nodeva tos vojevodām un landrātiem (pēc vccā apzīmējuma — guberņu galvām) nosūtīšanai uz Maskavu. Tagad viņš gāja tālāk viņpus Poveņecas, lielo mežu biezokņos. Ļaudis runāja, ka tur raskoļņiku apmetnēs slēpjoties daudz bēguļu un bez- darbju. Šejienes pazinēji tomēr mēģināja atrunāt viņu iet pārāk tālu:

— Pa apmetnēm jau izplatījusies ziņa, raskoļņiki uzmanās. Viņu ir daudz, bet jūs tikai desmit cilvēki trijās ragavās. Pazudīsiet bez vēsts.

Cilvēki še bij mežonīgi — mednieki, mežnieki. Dzīvoja milzīgās stipra koka mājās, kur zem tā paša jumta bij arī kuts un rija. Ciemus sauca par pagastiem. No vienas apmetnes līdz otrai — dienām ilgs brauciens pa sliktajiem meža ceļiem. Aleksejs saprata, ka uzdevums grūts. Bet no briesmām nevar izsargāties. Un, ja sāksi ziņot Pēterim Aleksejevičam, ka aizkūlies gan līdz ziemeļiem, bet tur nobijies, — viņš kā dzērve iznīcinošu skatienu pavērsies no augšas lejup, paraustīs plecus, pagriezīs muguru, — tas ir tas bīstamākais, — un beigas tavai laimei, kaut ar pieri sienā skrej. Aleksejs bij jauns, karsts un stūrgalvīgs. Pat miegā nevarēja aizmirst, kā atnāca Maskavā ar grasi aiz vaiga, — balto oficiera jostu zobiem izplēsa liktenim no nagiem.

Poveņecas tirgū Aleksejs sastapa rūpala cilvēku Jakimu Krivopalovu un paņēma to līdzi par ceļa rādītāju. Jakims jau gadu divdesmit strādāja pie tirgotājiem Revjakiniem par piegādātāju — medīja sudrablapsas, caunas, vāveres, agrākos laikos arī sabuļus, bet tie tagad šajos apvidos vairs nebij atrodami. Samedītās ādas Poveņecā atdeva uzpircējam, bet pats dzīvoja, kamēr nodzēra visu līdz kreklam. Revjakina uzpircējs atkal apgādāja viņam drēbes, bisi un šaujamos piederumus. Šoruden medībās nelaimējās, pēc sarakstiem izrādījās, ka Jakimam ne tikai nekas nepienācās, bet ka vēl divās ziemās viņš nevarēs nolīdzināt savu parādu. Viņš izlamājās un piedzērās, Aleksejs Brovkins to pie kroga pacēla no sniega sadauzītu un kailu. Jakims izrādījās par zelta cilvēku, ja tikai ragavās zem sēdck|a — ko viņš labi zināja — atrodams degvīna stops.

īsām slēpēm kājās Jakims, ceļu rādīdams, skrēja ragavām pa priekšu. Meži bij brīnumaini un bīstami. Pa koku stumbru spraugām rēgojās apauguši milzīgi akmens pauri. Izbrauca tuksnesīga ezera krastā, — acis necieta baltā sniega klajuma spulgu. Reizēm varēja sadzirdēt krītoša ūdens dobjo troksni. Jakims piesēda uz ragavu atmalas.

—   Se ļaudis neviens nekad nav skaitījis. Ir tādas velna vietas, uz kurām tikai es vienīgais zinu ceļu. Bet ļaudis nikni, saņemt tos nāksies visai grūti.

Naktī iegriezās ziemas miteklī vai mežnieku miteklī strauta malā, kur zem sniega gulēja nolīsti, pavasara dedzināšanai sagatavoti koki. Pie sašķiebušās būdas izjūdza zirgus. Zaldāti cirta egļu zarus un sanesa istabā. Uz māla klona sakurināja uguni. Lēni dūmi kūpēja laukā pa šķirbām zem jumta un cēlās mežam pāri pret pelēkajām debesīm. Jakims nevarēja aprimties, līdz kamēr dabūja glāzīti degvīna. Tad apmierināts apsēdās uz zariem, pēc iespējas tuvāk ugunij, — platu bārdu, lielām lūpām, lielām nāsīm, apaļām mežaiņa acīm: pats tīrais meža vecis, viņš uzsāka stāstu:

—   Saproti, visur es esmu bijis, visu Vigu izložņājis, Vigas klosterī nedēļām dzīvojis, zinu tādas apmetnes, kurp tikai pa vienu pašu taku var nokļūt un arī tā ar dzīvības briesmām. Nevaru uzzināt, kur piemājo vecis Nektārijs. Slēpj un nestāsta. Paprasi kuram katram raskoļņikam par to, — viņš klusē, — kaut vai ar nazi griez. Bet jūsu nolūkam būtu derīgi uzmeklēt viņu: var gadīties, ka pāri simtu puišu jūs dabūjat no tā… Oli, tam ir spēks …

—   Kas tad viņš tiem tur ir, — Aleksejs vaicāja, — kaut kas patriarham līdzīgs, vai?

—  Priekšnieks. Protopops Avakums viņu Pustozerskā pirms nāves svētījis… Pirms gadiem divpadsmit viņš Paleostrovas klosterī sadedzināja pustreša tūkstoša raskoļņiku, Pienāca viņi naktī pa ledu, izlauza klostera vārtus, mūkus un priekšnieku saslodzīja pagrabā, uzlauza klētis, — visus viņš tos pabaroja un piedzirdīja. Paņēma naudas lādi. Baznīcā visas svētbildes nomazgāja svētītā ūdenī. Aizdedzināja sveces un sāka dievkalpojumu pēc savas paražas. Vīriešu viņam līdzi nebij visai daudz, bet to sieviešu un bērnu!… No Poveņecas pa ledu nāk vojevoda ar strēļiem. — Padodieties! — Trīs dienas zemnieki draudēja ar kauju, bet strēļiem līdzi lielgabals. Sanesa baznīcā salmus, darvu, salpetri un pašā ziemsvētku naktī aizdedzinājās. Nektārijs tomēr aizbēga no turienes un līdz ar viņu daļa zemnieku. Gadus trīs vēlāk viņš Pu- dožkas pagastā sadedzināja ap pusotra tūkstoša cilvēku. Vēl nupat nesen kaut kur pie Volezera mežos atkal bij dedzināšana. Stāsta, arī tas viņa darbs. Tagad izplatās baumas par karu, par zaldātu ņemšanu, — drīzā laikā vajag notikties lielai dedzināšanai… Ticiet man! Ļaudis bariem skrien pie viņa.

Aleksejs un zaldāti klausīdamies brīnījās: — Labprātīgi sadedzināt sevi? No kurienes tādi cilvēki rodas?

—   Ļoti vienkārši, — Jakims atbildēja. — Bēg pie viņa nomas zemnieki, dzimtļaudis, parādu vergotāji, pamet savas sētas un kustoņus: no Novgorodas un Tveras, maskavieši un vologdieši. Pa mežiem te mētājas milzums cilvēku kaulu… Apmetnēs salasās tūkstošiem, — kā tos visus lai izbaro? Pašiem savas maizes še nav. Sāk viņi stenēt un grīļoties. Kādēļ tiem tā velti grēkot? Nektārijs tad nosūta viņus taisnā ceļā uz paradīzi.

—   Nu, tagad tu gan melo.

—   Aleksej Ivanič, es nekad nemeloju. Cilvēki dzīvi gulstas zārkos, — lūk, arī tādi gadās.., Tur, pie Baltās jūras, — viens večuks ar rozīni mielo pie dievgalda: kam rozīnīti ieliek mutē, tas tad ir apsvētīts, lai dzīvs gultos zārkā…

—   Nu, parauj tevi ar tādiem stāstiem nakts laikā… — Aleksejs ietinās kažokā uz zariem pie ugunskura. Brītiņu vēlāk noteica: — Jakim, šis vecis Nektārijs mums jādabū rokā..,

Divi ar slēpēm iznāca no meža mēnesnīcas apspīdētā klajurniņā. No ziemas mitekļa vēdīja dūmi. Pie ragavām stāvēja lūku pīteņiem apsegti zirgi nokārtām galvām, pret apgalvcnēm atzvēlies, musketi kažoka piedurknēm aptvēris, gulēja sardzes zaldāts.

Divi ar slēpēm nedzirdami apgāja apkārt miteklim. Apstājās, uz mednieka šķēpiem atspiedušies, klausījās. Mēness bij bālu loku apjozts, nosarmojušais mežs kluss. Aiz sienas istabā kāds dobji nomurmināja. Pie ragavām zirgs nopūtās ar visu vēderu. Sardzes zaldāts gulēja kā sastindzis, seju mēness spīdumam pavērsis.

Viens ar slēpēm sacīja:

—       Vai nevajadzētu sasiet viņu? Cieši aizmidzis. Vēlāk, lūgšanu skaitīdami, iemestu ugunī.

Otrs, bārdu paslējis, novēroja tuvāk.

—        Sienot sacelsim troksni — sāks kliegt. Viņu tur pavisam desmit gabali.

—   Nu, ko tad?

<— Gāzīs reizi ar šķēpu. Un tad durvis varētu aizspriest.

—       Ak, Petruška, Petruška, — pirmais cilvēks pagrozīja ausaino cepuri. — Kas tev to mēli tā dīda? Asinis tādas pašas, — cilvēks taču ir, nevis zvērs… Ugunī, — stāv rakstīts, — kristību dabūs cilvēks. Bet tu — ar šķēpu! Dveseli pazudināsi…

—   Nu, uzņemšos to grēku…

—   Ij nedomā! Nekārdini tu mani, Kristus dēļ…

—   Tomēr jauka lieta būtu: ātri un klusu …

—   Nezin ko tev par tādām domām sacīs Nektārija tēvs.

—   Nu, es taču tikai tā, kā parocīgāk…

Apklusa. Pārdomāja, ko darīt. Zilajam sniegam pārslīda pūces ēna: lija bij nojaudusi mielastu, sāka laidelēties apkārt, nolādētā. Piepeši aizčīkstējās istabiņas durvis, pa tām izlīda Jakima meža veča galva — acīm redzami savā vajadzībā… Ieraudzīja tos divus, iekliedzās, metās atpakaļ, sacēla trauksmi. Tie divi aizslīda aiz apsnigušajiem zariem, metās prom, dzirdēja, kā norībēja šāviens, iztraucēdams meža klusumu.

Skrēja ilgi, tīši līkumodami, pēdas jaukdami. Cauri egļu biezoknim izspraucās pie strauta gravas. Rītausma bij jau tuvu, mēness stāvēja augstu. Netālu kur lēnām, skumji sita pa čuguna plāksni.

Andrjuška Goļikovs zvanīja uz rīta lūgšanu. Mugurā viņam bij noplīsis lapsādas bezdrēbes kažociņš, bet kājas basas. Sniega svilinātām, apzilējušām pēdām mīņādamies, dziedoši atkārtoja Avakuma izteicienu: — Ar mocekļiem paaugstināšanā, ar apustuļiem draudzē, ar svētītajiem svētajos, — un ar vāli iesita pa čuguna plāksni, kas zvana vietā bij uzkārta pie staba zem nojumes, pretī

klostera vārtiem. Tādu sodu viņam bij uzlicis vecis par to, ka vakar, gavēņa dienā, padevies slāpēm un nodzēries kvasu.

Pēc zvana salasījās brāļi. Nāca laukā no istabiņām — vīrieši par sevi, sievietes par sevi. Mietu žoga ieslēgtā apmetne nebij liela. Daudzi dzīvoja tepat apkārtnē, strauta krastos, purva salas apmalās. Nāca no turienes pa meža takām. Attālākie steidzās, baidīdamies nokavēties: vecis bij bargs.

Apmetnes vidū starp cieši sakrautām salmu kaudzēm stāvēja lūgšanu nams — zema baļķu istaba ar platu četr- slīpju jumtu un vienu nojumes kupolu virs astoņstūraina baļķu celtnīša vidū.

Pa vārtiem ienākuši, brāļi gāja bailīgi, galvas nokāruši, rokas krūtīm piespieduši: vīrieši ne pārāk veci un pusmūža gados, sievietes — audekla līķautos virs kažociņiem, lakatiņiem aizsegtām sejām. Dobji un drebēdams — skumjās par miesas esību — mēness blāvajā spīdumā dimdēja čuguna zvaneklis, sniegs čerkstēja zem vīzēm.

Pie durvīm ļaudis krustījās diviem pirkstiem, pazemīgi iegāja lūgšanu namā ar apsarmojušām baļķu sienām. Senlaiku gleznojuma svētbilžu priekšā dega kapeiku svecītes. Pēc brīnuma izlikās šīs sveces mūžamežā. Nometās ceļos — vīrieši pa labi, sievietes pa kreisi. Starp viņiem stiepās no lupatām šūts aizkars lūku virvē,

Smagi elsodami, tie divi ar slēpēm ieskrēja pa apmetnes vārtiem un skaļi — Andrejam:

—   Liec mieru zvanīšanai, — nelaime!

—   Skrej ātri, pasaki vecajam, lai iznāk pie mums.,.

Andrejam visa dvēsele bij saspringusi kā stīga —

no gavēšanas, no negulēšanas, no mūžīgajām šausmām. Pārbijies viņš nosvieda vāli, nodrebēja, sāka elsot. Bet ne velti Nektārijs bij mācījis viņam apvaldīt velnus (bet to vesels leģions, — cik domu, tik velnu), domās steigšus iegaudojās: «Ienaidniek, sātan, atkāpies no manis! …» Pacēla atkal vāli, iegāza pa plāksni zem noju- inītes, nokratīja galvu: netraucējiet, atejiet nost…

—  Andrej, tev taču saka: tas oficieris ar zaldātiem — verstis piecas no šejienes …

—  Vismaz tad zvani klusāk — izdzirdēs… Jakims ir pie viņiem. Pēc tās zvaņas viņš tos atvedīs taisni šurp…

Andrejs — caur sīki klabošiem zobiem:

—   Vecais vēl savā istabiņā, ejiet tieši pie viņai

Noņēma slēpes, gāja turp. Abi viņi, Stjopka Barmins un Petruška Koževņikovs, bij no Poveņecas miesta, nodarbojās ar zveju un medībām… Par krustīšanos diviem pirkstiem Poveņecas vojevoda jau vairākkārt bij viņus aplaupījis un spīdzinājis, aizdzinis lopiņus no sētas, un tas viņiem galu galā apnika. Ap divi gadi viņu sievas un bērni jau slepeni mājoja Vigas apmetnē, bet viņi paši dažādās vietās, — kur izdevīgāka nodarbošanās un vientu- līgāk. Kad izplatījās ziņas, ka uz apmetnēm brauc oficieris ar zaldātiem (noskūti, ga|as ēdēji, pa versti1 smird pēc tabakas — «tabunzāles»), Nektārijs pavēlēja Stjop- kam ar Petrušku sekot tiem, maldināt nost no ceļa un, ja iespējams, bez grēka, pavisam nogalināt antikrista kalpus.

Pie Nektārija tēva tik vienkārši klāt nelaida. Saltajā priekštelpā pretī iznāca klostera brālis — to vecajam bij pavisam divi gabali: Andrejs un šis — klibais Porfirijs, vārgs pusaudzis pārgrieztām acīm. Čukstus izstāstīja tam. Porfirijs nolieca galveli sāņus, vienā nopūtā izdvesa: — Ienāciet… — Meža cilvēki, cepures norāvuši, no priekštelpas istabiņā ieiedami, mēģināja kaut kā sarauties mazāki, — pārāk veselīgi tie bij un lācīgi. Vecis necieta spēcīgas miesas.

Maziņa auguma, sakumpis, vecmodīgi šūtā pašaustas melnas drēbes mantijā, pie analoja stāvēdams, Nektārijs pameta aci Stjopkā un Petruškā. Šaurā ķīļbārda viņam nokārās gandrīz līdz ceļiem, zem melnajām uzacīm nebij acis, bet divas kvēlojošas ogles. Tārpu izgrauztajam grāmatu vākam pielipinātā svece klusi sprēgāja — droši vien uz stipru salu … Versme plūda no nokurinātās, ezermalas akmeņiem celtās krāsns. Baļķu sienas tīri nokasītas. Pie griestiem lūkos pakārti kaltētu zāļu pušķīši.

Stjopkam ar Petrušku no ūsām slīda ledus lāstekas, bet viņi baidījās noslaucīties un pakustēties, kamēr vecis nebūs beidzis. Viņš lasīja bargā balsī. No tumšā kakta, uz sāniem gulēdams, viņā raudzījās ap vidukli važā piesiets, sienā iedzītā dzelzs vadzī piekalts velna apsēsts cilvēks. Nodilušu, priestera svārku apsegtā muldā pie kiāsns rūga maizes mīkla.

— Nu, ko jūs? — Nektārijs pagriezās pret tiem abiem, virzīja tuvāk sirmo bārdu. Lāča viņi nebaidījās, alni katrs viens pats pieveica, bet no šī te galīgi nobijās. Apraudamies Stjopka sāka pārstāstīt nupat piedzīvoto. Petruška bikli piebalsoja.

—   Tātad, — Nektārijs ierunājās maigā balsī, — tātad tu, Petruška, gribēji to zaldātu nodurt ar šķēpu, bet tu, Stjopa, nobijies grēka?

Stepans viņam uz to — dedzīgi:

—   Tēvs, mēs jau divas nedēļas ejam viņiem paka], Nolādētais Jakims pazīst šīs vietas, ved viņus tieši šurp. Mēs domājām gan šā, gan tā. Viņi uzmanās, citādi būtu vienkārša lieta: atstutēt no ārpuses zemnīcas durvis un uguntiņu klāt. Noskaitītu lūgšanu un pārkrustītu viņus… Viņiem būtu labi un mums tāpat… Bet, redzi, tā neiznāca… Vienkārši nogalināt — lai dievs pasarg… Šoreiz velns mums to izjauca.

—   Vai es jums devu savu svētību šai dedzināšanai? — vecis ievaicājās. (Abi vīri izbrīnā pavērās viņā, neatbildēja neko.) — Tātad tava lūgšana ir kvēla, Stjopa, — tos desmit ar uguni kristīt? Ai, ai! Kas tad tev tādu varu ir devis? Paraug, Petrušu velns skubināja, bet tu pat velnu pārveici. Ak, kas par svētumu! Ak, kas par varu!

Stepans saduga, Petruška, lāgā nesaprazdams, acis mirkšķinādams, skatījās vecī.

—   Porfiša, bērns, ieliec oglīti kvēpnīcā un uzpūt ar lūgšanu, — vecis uzsauca. Klibais Porfirijs noņēma kvēp- nīcu no koka tapas, aizkliboja pie krāsns, uzpūta oglīti ciedru sveķos, plaukstu noskūpstījis, pasniedza vecajam. Nektārijs ar garu roku, kvēpnicu tikko grīdā neatsiz- dams un žvadzinādams, sāka apkvēpināt abus vīrus sejā, no sāniem, apgāja apkārt, kaut ko čukstēdams un klanīdamies. Tad pasniedza kvēpnīcu atkal Porfirijam, izvilka no ādas jostas pītu pātarnīcu, sāpīgi iecirta pa seju Stjopkam, pēc tam Pctruškam. Vīri nokrita ceļos. Viņš, čukstēdams nozilējušām lūpām: — Lepnība, lepnība, nolādētā, — iekaisies sāka sist viņiem pa vaigiem. Velna apsēstais cilvēks piepeši ierēcās, ka visa istaba nodrebēja, sāka raustīt važu, lēkdams kā suns uz priekšu.

—   Sit viņus, sit, vecīt, izsit velnu laukā!

Vecis piegura, smagi elsodams, atkāpās.

—  Vēlāk paši sapratīsiet, kādēļ tas bij vajadzīgs, — viņš teica nokrekšinādamies. — Ejiet Jēzus vārdā…

Abi zemnieki bikli izgāja no istabas. Mēnesnīca bij satumsusi, — aiz lūgšanu nama, aiz melnā meža svīda rīta ausma. Stipri sala. Vīri paplātīja rokas: ko viņi bij noziegušies? Kāpēc? Ko tagad lai dara?

—   Tik daudz esam gājuši un tik maz ēduši, — Petruška ieminējās klusi.

—   Kā tagad viņam lai palūdz?

—   Varbūt tomēr iedos gabaliņu maizes?

—   Labāk nerādīties viņam acīs. Iesim tāpat atkal pie tiem! Vāveri nošausim, uzkodīsim…

Andrejs Goļikovs uzrāpās uz krāsns, trīsēja visā augumā. (Uz lūgšanu namu iedams, vecis pavēlēja viņam beigt zvanīšanu, bet rītlūgšanā nepielaida. — Ej liec tnaizi krāsnī!) Apsaldētās kājas smeldza uz karstajiem akmeņiem, no salkuma bij kļuvis gluži dulns. Gulēja knūpus, zobiem paklājā iekodies. Lai nebūtu jākliedz, domās atkārtoja no Avakuma rakstiem: — Cilvēk, puveklis tu esi, un mēsls tu esi… Labi man ar suņiem dzīvot un ar cūkām, tāpat kā viņi smird, smird arī mana dvēsele nelabā smakā. No grēkiem es smirdu kā nosprādzis suns…

Velna apsēstais vīrs kaktā saraustījās savā važā un teica:

—   Pagājušo nakti večuks atkal rija medu …

Šoreiz Andrejs neuzkliedza viņam: — Nemuldi! — tikai vēl ciešāk iekodās paklājā. Nebij vairs spēka apmākt sevī briesmīgo šaubu velnu. Sis velns iesēdās Andrejā pavisam nesvarīgā gadījumā. Gavēja trijatā — Nektārijs un abi klostera brāļi, — četrdesmit dienas, neko neēduši, tikai nelielu ūdens malku iedzerdami. Lai Andrejs un Porfirijs, lūgšanas skaitīdami, negrīļotos, vecis pavēlēja apslapināt muti ar kvasu un pasautēt krūtis. Pats par sevi viņš teica: — Man tas nav vajadzīgs, man eņģelis ar paradīzes rasu lūpas apvalgo. — Un tīrais brīnums: Andrejs un Porfirijs aiz vājuma tikko vēl spēja pašļupstēt, tikai acis vien palikušas, bet viņš bij tāpat žirgts.

Tikai reiz naktī Andrejs pamanīja, ka vecis klusiņām norāpās no krāsns, pasmēla no poda karoti medus un iestrēba to ar nesvetītu dievmaizīti. Andrjuškam sastinga visi locekļi: šķitās, labāk tad lai viņa acu priekšā nokāvuši cilvēku nekā redzēt šito. Un nevarēja saprast — noslēpt vai pateikt, ka redzējis? Tomēr ritu apraudājies pateica. Nektārijs pat aizelsās:

—   Suns, ģeķis! Tas bij velns, nevis es. Un tu par to priecājies! Tā jau ir nolādēta miesa! Par karoti medus tu būtu gatavs visu debesu valstību pārdot!

Un viņš sāka sist Andreju ar kruķi, ar ko podus liek krāsnī, vienā kreklā izdzina viņu no istabiņas sniegā.

'Aiz tā domas uz kādu laiciņu norimās. Bet, kad istabiņā neviena cita nebij, velna apsēstais vīrietis kas te, važā piekalts, siltumā — paldies dievam — sēdēja jau no rudens) teica Andrjuškam:

— Paskaties, karote medus notraipīta, bet vakar bij nomazgāta. Palaizi!

Andrejs izlamāja velna apsēsto. Nākamā naktī vecis atkal ēda medu — slepeni, kā zaķis lūpām sīki šmakstinādams. Kad paausa gaismiņa, — citiem vēl guļot, Andrejs apskatīja karoti — ar medu! Pat sirmais mats bij pielipis…

Andreja dvēseli plosīja lielas šaubas. Kas te krāpj? Varbūt acis krāpj — medus pie karotes, sirma ūsas spalva vai tā gan varētu būt velna spalva)? Vai tiešām vecis krāptu? Kam vēl lai 1111 tic? Bij tāds mirklis, kad tikko nepazaudēja prātu: galīgs sajukums, izmisums! Nek\ārijs pastāvīgi atkārtoja: — Antikrists ir pienācis pie pasaules vārtiem, visa virszeme pilna viņa vēmekļiem. Arī mūsu zemē parādījies liels velns, ar visdziļāko elli mērojams. — Bet, ja tas tā, — ej nu sazini, vai šis pats Nektārijs nav tas viltnieks… Ar kruķi pa muguru slānīt var arī velns… Viss te liekas divdomīgs, viss slīkšņains kā sūnu purvs. Atliek tikai viens: nedomāt ne par ko, kā izpērtam sunim nokārt galvu un ticēt, — ar vēderu ticēt. Bet ja nevar vairs ticēt? Ja jāsāk domāt? Domas nav iespējams ne nospiest, ne apdzēst, — tās tomēr plaiksnās kā tāla atblāzma. Vai arī tas būtu antikrista darbs? Tātad domas ir antikrista atblāzma? Te Andrejam piepeši pamira visas iekšas: uz kurieni es laižos, uz kurieni es veļos? Maziņš, nabags, vārgulis … Gribētos pakrist vecim pie kājām — pamāci, izglāb! Tomēr nespēja arī to: atmiņā jaudās medū samērcētās ūsas… Vientuļā apmetnē meklēja dvēselei mieru, bet atrada tikai šaubas…

Tad aiz miesas vārguma Andrjuška aprimās, domas notrulinājās, apklusa. Ikdienas dauzīšanu sajuta tikai kā kutināšanu. Vecis ar katru dienu vairāk niknojās uz viņu. Tam otrajam: — Porfiša, bērniņ, — Bet šo, tā, kā pat zirgu nesit. Aizbēgt vajadzētu… Bet uz kurieni? Tiesa, Deņisovs teica Andrjuškam (kad decembra beigās ragavās atveda labību Vigas apmetnē): — Padzīvo pie mums, papūlies baznīcas labā! Kad izies ledus, sūtīšu tevi ar precēm uz Maskavu. Es uzticos tev. — Andrjuška atteicās — tas viņam nebij vajadzīgs, viņš kāroja tikai mieru un svētlaimi… Allaž jaudās istabiņa mežā, vecītis ar cepurīti galvā uz akmens upītes malā, tas stāsta par viņpasaules spožumu mīļajam māceklim un zvēriem, kas iznākuši no meža klausīties, un zaros satupušiem putniem, un ziemeļu saulītei, kura nespodri atspīd meža upītes mierīgajā spogulī… Te nu ir tas klusums! Tāds viesulis domas nevērpa pat tad, kad viņš puteņu naktīs drebēja Kitajgorodas mūru spraugā, klausīdamies, kā cits pret citu sitas sasalušie strēļu līķi un kā karātavas čīkst.

Skatīdamies uz krāsni, kur saknupis gulēja Andrjuška, apsēstais zemnieks teica:

—   Ilgi tu te neizturēsi — pārāk vārgs esi. Zemē večuks tevi sadzīs, tu viņam esi tikpat kā kaklā iespriedies kumoss. Ak, varas kārs un lepns ir večuks! Metropolītu slava nedod viņam mieru. Salasījies viņu dzīves stāstus un nu tik ērmojas!… Ja nebijušas šīs bargās ziemas, desmit gadu viņš nosēdētu, priedē uzrāpies. Un cilvēkus viņš arī tādēļ dedzina, — lai parādītu savu varu! Meža ķēniņš… Es viņam redzu caur un cauri, es, brālīt, esmu gudrāks par viņu — nudien… Par jums visiem es esmu gudrāks. Tiešām, manī iemājo trīs velni… Pirmais — tā ir krītamā kaite, — visļaunākais no visiem velniem… Otrais velns ir tas, ka esmu slinks… Ja nebijis slinks, vai es te gulētu, važā piekalts? Trešais velns — mana pārliekā gudrība, taisni briesmas! Līdzko tikai krītamā sāk mākties man virsū, es saprotu itin visu. Kļūstu ļauns, viss tiek pretīgs… Katru cilvēku pazīstu, zinu, no kurienes viņš, cik liels muļķis un ko te gaida… Un tīšā prātā, joka dēļ muldu niekus… Graužu šo važu, valstos, — pašam ko pasmieties, kad notic tam… Arī večuks skatās, acis Ieplētis… Viņam, brālīt, bail no manis. Pavasarī atkal iešu prom no viņa… Bet tev, Ondrjuška, viņš ar poda dakšām nieres atdauzīs, «— tā tu te nonīksi. Bet vairāk ticams, ka pirmā dedzināšanā tu pirmais sadegsi …

—   Ai, klusi, lūdzams …

Andrejs norāpās no krāsns, nomazgāja rokas, uzbrau- cīja piedurknes, noņēma muldai apsegu. Citās istabiņās mīklu jauca ar trešdaļas miltiem un divām trešdaļām kaltētas un saberztas koka mizas, — še tā bij tīru miltu, pūslī uzrūgusi. Apsēstais arī pievirzījās paskatīties. Paraustīja važu, izrāva to līdz ar vadzi no sienas. Andrejs nobijās. Rokas atbraucīdams, dulnais pateica viņam:

—  Tas nav nekas… Tā es daru bieži. Kad atgriezīsies vecis — atkal iespraudīšu vadzi un apsēdīšos,..

Arī viņš nomazgāja rokas. Abi ar Andreju sāka izviļāt dievmaizītes un likt krāsni.

—   Tomēr tā kā garlaicīgi, Ondrjuška… Kādu sievišķi vajadzētu…

—   Turi muti! Tpu! (Andrejs gribēja pārkrustīties, lai atsargātos no tādiem vārdiem, bet pirksti bij miklu aplipuši.) Nudien sūdzēšu vecajam …

—   Sūdzētājs… Muļķis tāds, domā, ka apmetnēs sievietes bērnus dabū no vēja? Vigas klosterī viņu ap trīsdesmit, kā grūsnas govis staigā… Bet tur taču visstingrākā kārtība…

—   Tu te tikai melo…

—   Ondrjuška, es skatos, ka to saldumu tu vēl nepazīsti …

—   Līdz nāvei negribu pazīt…

—   Pasaukt mīkstu sievišķi un likt grīdu mazgāt. Viņa mazgā, bet tu sēdi uz lāvas un iekarsti… Tas stiprāks kā vīns …

Andrejs steigšus notīrīja mīklu no pirkstiem. Izgāja no istabiņas — pastāvēt aukstumā… Rītausma jau bij plaši izplaukusi pār mežu, nupat saule lēks. Uz sniega pēdās nogulušās siltas ēnas, cukurveidlgas kupenas no- sliegušās ap mājelēm, zaļi atspīda milzīgo egļu galotnes. Pa puspavērtajām lūgšanu nama durvīm skanēja skumja dziedāšana. Stjopka un Petruška atkal paskrēja garām Andrejam, uzkliegdami:

•— Nāc šurp! Aiztaisi vārtus …

Aleksejs Brovkins aizsūtīja Jakimu parunāt ar raskoļ- ņikiem: kas tie par cilvēkiem, cik viņu te, un kāpēc neatver vārtus cara oficierim? Zirgus atstāja mežā uz ceļa, pats pienāca pie apmetnes ar zaldātiem, pavēlējis tiem pielādēt musketes. Pāri augstajam mietu žogam dzirkstīja sniega cepures uz jumtiem, ziloja astoņgalu krusts virs lūgšanu nama — no .turienes bij dzirdama dziedāšana, lai gan pusdienas dievkalpošanas laiks jau sen bij pagājis.

Jakims ilgi klauvēja pie mazajiem vārtiņiem. Parāpas uz žoga paskatīties, vai tur nav suņu, tad nolēca pagalmā. Aleksejs iebiedēšanai bij uzlicies trijstūreni un virs aitādu puskažociņa apjozis jostu ar zobenu, — acīm redzami še bij .iespējams iegūt cilvēkus, ja tikai izdotos sabiedēt. Neticami, ka šajā nomalē kādreiz būtu ieklīduši kroņa rakstveži vai Burmistru palātas komisāri, kas no divpirkstu krustītājiem ievāca divkāršu nodokli. Pagāja ilgs laiks. Zaldāti skatījās zemajā saulē, — no paša rīta vēl neko nebij ēduši. Aleksejs dusmīgi klepoja cimdā.

Beidzot Jakims pārkūleņoja žogam no viņas puses.

—   Aleksej Ivanovič, mums laimējies: Nektārijs ir še…

—   Kāpēc tad viņš, velna padēklis, never vārtus va|ā! Zaldāti še man nosals.

—   Aleksej Ivanovič, ļaudis ieslēgušies lūgšanu namā. Satiku vienu paziņu, — redzi, kas par lietu: kāds Nov- gorodas zemnieks viņiem te pieslēgts važā.,. Viņš stāstīja: ganāmais pulks cilvēku divi simti liels, ir arī zaldātiem noderīgi, tikai saņemt tos būs grūti: vecais grib viņus sadedzināt…

Aleksejs neticīgi, bargi pavērās Jakimā.

—   Kā — sadedzināt? Kas viņam to atļāvis? Nepieļausim. Tie nav viņa, bet cara cilvēki…

—   Tā jau tā lieta, ka še mežos viņš pats tas cars…

—   Nemuldi niekus! (Saviebies Aleksejs pasauca zaldātus, tie nāca šurp negribīgi, saprazdami, ka te pavisam sevišķs gadījums.) Ilgi mēs te ar viņiem netērzēsim. Zēni, uzlauziet vārtus!…

—   Aleksej Ivanovič, vajadzētu uzmanīgāk. Lūgšanu namam visapkārt salmu kaudzes, ari iekšā sanesuši salmus, darvu un pulvera mucu… Labāk būs, ja es vecajo kaut kā izsaukšu laukā. Viņš jau arī pats saprot, ka nav nieka lieta divi simti cilvēkus pierunāt tādai lietai. Aleksej Ivanovič, parādiet viņam pienācīgo cieņu, — valdonīgs večuks, gan jau labprātīgi vienosieties …

Aleksejs atbīdīja pļāpīgo klaidoni. Piegājis pie vārtiem, pamēģināja, vai stipri.

—   Zēni, nesiet šurp baļķi…

Jakims atvirzījās sāņus. Acis mirkšinādami, ziņkāri vēroja — kas nu notiksies? Zāldāti iešūpoja baļķi, iebrāza sasalušajos vārtu kokos. Pēc trešā trieciena raskoļņiku tālā dziedāšana apklusa.

—   Nāc uz lūgšanu namu…

—   Liecies mierā, es jau teicu tev, ka neiešu, — velna apsēstais zemnieks drūmi atkārtoja.

Aizelsies Nektārijs ienāca no pagalma, — bārda pielipusi garām vaska lāsēm. Balto acu zīlītes samiegušās magoņu sēklas lielumā: varbūt tos te negribēja biedēt, laikam gan pats bij pārāk uztraukts. Iekaucās aizlauztā balsī:

—       Jevdokirn, Jevdokim, pastarā tiesa ir klāt… Glāb savu dvēseli! Tikai viena stunda vēl palikusies līdz mūžīgām mokām… Ak, šausmas! Kā tie velni gavilē tevi! Glābies!

—       Ei, tu, brauc purvā! — Jevdokims iekliedzās, galvu nikni mētādams. — Kādi gan velni? Nekad viņi manī nav bijuši. Ej pats, rādi muļķiem savus niekus…

Nektārijs atvēzējās ar pātarnīcu. Apsēstais saliecies tā paskatījās viņā caur pieri, ka vecais uz acumirkli sastulba, piesēda uz lāvas. Brīdi klusēja…

—   Kur Ondrjuška?

—  Velns zin kur tavs Ondrjuška …

—   Nebūs, nebūs tev pestīšanas, nolādētais…

—   Lai, — labāk jau nepātaro…

Vecais uzlēca kājās palūkot, vai māceklis, savas dzīvības baidīdamies, nav noslēpies aiz krāsns… Pa to laiku ārā buksēja un tarkšēja.

—  Vārtus ielauž, — apsēstais teica ņirgādamies.

Nektārijam sametās kājas, līdz krāsnij neaizgājis, sāka

trīsēt pie visām miesām. Mantija viņam sapūtās kā bura, kad metās laukā. Durvis atstāja pagalam vaļā.

—       Ondrjuška, — iesaucās zemnieks, — durvis aiztaisi, te ir auksti.

Neviens neatsaucās. Viņš izvilka vadzi no sienas, lādēdamies aizgāja, aizcirta durvis.

—   Labu te neko nesagaidīsi. Iesim prom!

Palūkojās aiz krāsns. Tur spraugā starp sienu un krāsni bij ieslēpiet Andrejs Goļikovs — gluži balts, acīm redzami galīgi apdullis. Žagojās tikko dzirdami. Jevdokims paraustīja viņu aiz rokas:

—       Mirt tev vis negribas? Negribas — un nav ari vajadzīgs: iztiksi arī bez uguns… Pameklē atslēgu, — dzirdi! Kur vecais to noslēpis? Važu gribu noņemt, Ondrjuška! Atjēdzies…

Visi bij nometušies ceļos. Sievietes klusi raudāja, bērnus klāt piespiedušas. No vīriešiem cits, matus sejai pārmetis, ar rēpuļaino plaukstu aizsedza acis, cits nejēgā vērās sveču ugunīs. Vecais uz īsu brīdi bij izgājis no lūgšanu istabas. Patlaban visi mazliet atpūtās, — šajās garajās stundās tā bij izmocīti: viņam nepietika ar to, ka tie padevīgi kā mazi bērni… Drausmīgi kliedza no altāra: — Remdeno izvemšu no savas mutes! Karstu es gribu! Es nedzenu aitas uz paradīzi, bet degošus krūmus!

Grūti bij izdarīt tā, kā viņš gribēja: dvēselē aizdegties… Visi še bij dzīves aizlauzti cilvēki, izbēguši no sādžas žņaugiem, kur zemniekam neļāva apaugt, kur viņu kā aitu cirpa nost līdz ādai. Še viņi meklēja mieru. Tas jau nekas, ka uztūka no purva mikluma, ēda maizi ar smalcinātām mizām: te, mežā un laukā, tomēr pats esi savs kungs… Bet acīm redzami arī mieru neviens par velti nedod. Nektārijs bargi ganīja dvēseles. Neaprimda- mies kvēlināja naidā pret pasaules valdnieku — antikristu. Naidā kūtros sodīja, citus pat pavisam padzina prom. Zemnieks jau no laika gala pieradis, — ko pavēl, tas jādara. Liek dvēselei aizdegties, — nekur neizmuksi — jādeg vien ir…

Šoreiz vecis mocīja sevišķi bargi, acīm redzami — arī pats galīgi nomocījies… Porfirijs klirosā lasīja aiztrauktā, spiedzošā balsī. Dēļu kupolā sakrājās cilvēku elpas garaiņi. No griestiem lāsoja.

Vecis atgriezās negaidīti ātri. — Dzirdietl — viņš durvīs iekliedzās. — Vai dzirdat antikrista kalpus?

Visi saklausīja smagos dārdus pret vārtiem. Viņš ātri izgāja cauri lūgšanu namam, mantijas stūriem galvām pāri braukdams. Bārdu paslējis, trīs reizes no vietas paklanījās melnajām svētbildēm. Atgriezās pret savu ganāmo tik nikni, — bērni sāka skaļi raudāt. Rokās viņam bij dzelzs veserītis un naglas.

—   Dvēsele mana, dvēsele mana, pamosties, ko tu guli? — viņš iegaudojās. — Ir noticies, — gals tuvu klātu… Se virs zemes mums palicis tikai tik daudz telpu kā šīs četras sienas. Lidosim augšup, bērniņi… Uguns liesmās. Nudien, virs dievnama debesīs nupat redzēju milzīgu caurumu… Eņģeļi nokāpj pie mums, balodīši, līksmo, mīļie…

Acis pacēlušas, sievietes raudāja. Arī no vīriešiem viens otrs grūti nosēcās…

—   Kad gan mēs sagaidīsim otru tādu mirkli? Pati debesu valstība krīt mums klēpī… Brāļi, māsas! Dzirdiet — vārtus ielauž… Velna karapūļi ielenkuši šo pestīšanas salu… Aiz šīm sienām ir tumsa, smirdošs viesulis…

Pacēlis augšup veseri un naglas, viņš gāja pie durvīm, kur jau bij nolikti trīs dēļi. Pavēlēja vīriešiem palīdzēt un pats aizsita dēļus šķērsu durvīm priekšā. Elsoja svelpjoši. Dievlūdzēji šausmās skatījās viņā. Kāda jauna sieviete baltā līķautā novaidējās pāri visai baznīcai;

—  Ko jūs darāt? Mīļie, dārgie, nevajag…

—  Vajag! — atkliedza vecais un atkal aizgāja pie altāra. — Kas tas par kristīgo, kas neietu uguni? Sadegsim, bet mūžam dzīvi būsim. (Apstājies iesita jaunajai sievietei pa vaigu.) Muļķe! Nu, vīrs tev ir, māja tev ir, lāde ar mantām tev ir… Bet kas pēc tam? Vai zārks negaida tā kā tā? Līdz šim mēs žēlojām jūs, neprāšus. Tagad vairāk nevar… Ienaidnieks aiz durvīm… Asiņu noreibis antikrists sarkana zvēra mugurā stāv aiz durvīm. Nikns, rokā tur nešķīstības un izkārnījumu pilnu kausu… Ejiet pie ši dievgalda, ejiet! Ak, šausmas!

Sievietei seja nosilda starp ceļgaliem, viņa sāka trīsēt, arvien skaļāk sāka brēkt nelabā balsī. Pārējie aizbāza ausis, ķēra sev pie kakla, lai paši nesāktu līdzi aurot…

—   Ej, ej ārā!… (Atkal dārdieni un brākšķis.) Dzirdiet! Tas ir cars Pēteris — antikrists cilvēka miesās… Viņa kalpi laužas pie mūsu dvēselēm… Elle! Vai tu zini, kas ir elle? … Tukšā izplatījumā virs cietzemes ierīkota … Bezgalīgi dziļš bezdibens, tumsa un briesmas. Planētas ar likumu iet tai apkārt, viens vienīgs riebīgs un neciešams receklis… Nedziestoša uguns tur ir… Tārpi un smirdoņa! Liesmojoša darva… Antikrista valstība! Turpu tu vēlies? …

Viņš sāka aizdedzināt sveces, saujām grābdams tās no baznīcas kastes, žigli skraidīja, lipināja tās pie svētbildēm — un kur vien pagadījās. Pa lūgšanu istabu spēji izplatījās dzeltena gaisma…

—   Brāļi! Mēs aizlidojam… Uz debesu valstību… Bērnus, bērnus pasniedziet tuvāk, te būs labāk — dūmos iesnaudīsies… Brālīši, māsas, līksmojieties… Ar tiem svētajiem ieaijā rnūs, — viņš sāka dziedāt, elkoņiem mantiju plandīdams…

Viņā skatīdamies, bārdas saslējuši, dziesmu līdzi vilkdami, vīrieši uz ceļiem rāpās tuvāk analojam. Līda arī sievietes, bērnu galvas zem lakatiem slēpdamas…

Lūgšanu istabas sienas nodrebēja: dēļiem aizsistās, ar mietu aizspriestās durvīs no āra brāza ar kaut ko smagu. Vecais pakāpās uz sola, piespieda seju uzbīdāmam lodziņam virs durvīm.

—   Nenāciet! Dzīvi mēs rokā nedosimies.,.

—   Tu esi tas vecais Nektārijs? — noprasīja Aleksejs Brovkins, (Vārti bij vaļā, tagad viņi lauzās lūgšanu nama durvis.) No garenā lodziņa iesāņus viņā lūkojās balta veča seja. Aleksejs viņam nikni:

—  Vai jūs te prātu esat pazaudējuši?

Piepūlēdamās izsnieeās veča roka, ar diviem pirkstiem

pārkrustīja cara oficieri. Simtiem balsu aiz sienas no- clsās: — Lai augšām ce|as dievs! — Aleksejs saskaitās vēl vairāk.

—  Nevēcini saviem pirkstiem, es tev neesmu velns, un tu man neesi nekāds mācītājs. Nāciet visi laukā, ja ne, izlauzīšu durvis.

—   Bet kas tad jūs tādi esat? — savādi, zobgalīgi noprasīja vecais. — Kādē| esat atbraukuši tādā tukšā meža vietā?

—  Mēs esam tādi ar cara rakstu. Ja neklausīsiet — visus sasiesim un aizvedīsim uz Poveņecu.

Veča galva pazuda, uz to neko neatbildējusi. Ko nu tagad darīt? Jakims izmisis čukstēja: — Aleksej Ivanovič, nudien, viņi sadedzināsies…

Atkal tur sāka vilkt: — Ar tiem svētajiem ieaijā mūs! —• Aleksejs mīņājās pie durvīm, aiz dusmām šņaukādamies. Kā te lai nu iet prom? Pa visām apmetnēm iznēsās baumas, ka aizdzinuši oficieri. Novilka cimdus, palēcās, pieķērās palodzītei, sastiepās un ieraudzīja: daudzo sveču karstajā gaismā pretim viņam pavērsās Izbailēs pārvērstas bārdainas sejas, atsargādamies krustījās diviem pirkstiem un šņāca: — Svēts, svēts, svēts. — Aleksejs nolēca zemē.

—   Dod vēlreiz pa durvīm …

Zaldāti iebelza vēlreiz. Sāka gaidīt. Tad pa jumta lodziņu izlīda trīs (Jakims sazīmēja Stjopku Barminu un Petrušku Koževņikovu) — rokās mednieku loki, aiz jostas pa rezerves bultai, trešajam bise. Izrāpās uz jumta, skatījās zaldātos. Vīrs ar bisi sauca draudoši:

—  Atkāpieties, mēs šausim! Mūsējo ir daudz.

No tādas nekaunības Aleksejs Brovkins apmulsa. Ja tie bijuši kaut kādi miesta iemītnieki — vienkārša lieta. Bet tie taču īsti dzimuši un auguši zemnieki, to iespītību viņš pazina labi. Tas ar bisi, — kā izliets, viņa paša nelaiķa tēvocis resnām kājām, zemu apjozies, lēkšķainu bārdu, lāča acīm… Uz tādu, uz savējo, taču nevar šaut. Aleksejs tikai piedraudēja viņam. Iejaucās Jakims:

—   Kā tevi sauc?

—   Nu, par Osipu sauc, — zemnieks ar bisi negribīgi atbildēja.

—       Kā tad tu, Osip, neredzi, ka oficiera kungs pats kalpotājs cilvēks. Prātīgāk, ja jūs parunātu ar labu, kaut kā vienotos ar viņu.

—   Ko viņš grib? — Osips vaicāja.

—       Dodiet viņam cilvēku desmit, piecpadsmit karaspēkam, bet mūsu zaldātiem ļaujiet apsildīties! Naktī atkal aiziesim prom.

Klausīdamies Petruška ar Stepanu pietupās jumta malā. Osips ilgi domāja.

—   Nē, nedosim.

—   Kāpēc?

—       Jūs izsūtīsiet mūs pa agrākajām sādžām verdzībā. Dzīvi rokās nedosimies. Gribam mirt par vecajām lūgšanām, par krustīšanos diviem pirkstiem. Tā ir visa tā parunāšana …

Viņš pacēla šauteni, uzpūta lēzenim, uzbēra pulveri no raga un smagi nostājās pāri durvīm. Ko te lai dara? Jakims deva padomu atmest ar roku: Nektāriju nesalieks.

—       Viņš ir stūrgalvīgs, un es arī esmu stūrgalvīgs, — Aleksejs atbildēja. — Bez cilvēkiem no šejienes prom neiešu. Aplenksim viņus un piespiedīsim padoties.

Divus zaldātus aizsūtīja pie zirgiem — lai izjūdz un pabaro. Četrus istabiņā apsildīties. Pārējos atstāja sardzē, lai neienes lūgšanu namā ūdeni un ēdienu. Uznāca vakars. Aukstums pieņēmās. Raskoļņiki dziedāja bēru dziesmiņas. Petruška un Stepans pasēdēja, pasēdēja uz jumta, sačukstējās, sapratuši, ka tik drīz tas te nebeigsies.

—       Mums jānokāpj savās vajadzībās, — sāka lūgties. — Uz jumta grēks, paļaujiet nolēkt.

Aleksejs atbildēja:

—   Leciet zemē, mēs neaiztiksim.

Osips piepeši drausmīgi pakratīja pret viņiem bārdu. Petruška un Stepans pamīņājās, bet galu galā tomēr aizlīda aiz kupola un nolēca salmos.

Acīm redzami arī vecais Nektārijs saprata, ka cieši ielenkts. Divas reizes piebāza seju uzbīdāmam lodziņam, vāji saredzēdams, skatījās krēslā. Aleksejs mēģināja uzsākt sarunu, — viņš tikai spļaudījās. Un atkal no lūgšanu nama atskanēja viņa iesmakusī balss, kas pārmāca dziedāšanu, lūgšanas un bērnu raudāšanu. Tur notikās kaut kas nelabs.

Kad vakarblāzma bij galīgi apdzisusi, pa jumta lodziņu

izrāpās cilvēku desmit, visi kailām galvām. Rokām vēcinādamies, kā apsēsti kliedza:

—  Atejiet nost, atejiet!,..

Un visi sāka steigšus izģērbties, novilka puskažociņus, velteņus, kreklus un bikses …

—   Se, ņemiet! — paķēra novilktās drēbes, svieda tās lejā zaldātiem. — Se, ņemiet, vajātāji! Metiet kauliņus! Kaili esam piedzimuši, kaili arī aizejam…

Kaili, zili nosaluši, nometās knūpus uz jumta, rīvēja sejas ar sniegu, šņukstēja, iekliedzās, kājās pielēkuši, iz- slēja rokas gaisā un tad atkal — sniegu pielipušām bārdām — ielīda atpakaļ pa jumta lodziņu. Palikās tikai viens pats Osips. Ar bisi tēmēdams, nelaida zaldātus durvīm tuvu klāt… Aleksejs bij kailo zemnieku stipri nobijies. Jakims raudoši kliedza pret lodziņu:

—  Jel bērnus saudzējiet! Brālīši! Sieviņas saudzējiet!

Lūgšanu namā sākās kliegšana — ne pārāk stipra, bet

tāda, ka ausis jābāž ciet. Zaldāti pievirzījās tuvāk, sejas visiem bij ārkārtīgi nopietnas.

—   Poručika kungs, nebūs labi, lai tad ar Osips šauj uz mums, mēs ielauzīsim durvis …

—   Lauziet! — Aleksejs iesaucās, zobus sakodis.

Zaldāti steigā nolika šautenes, paķēra atkal baļķi. Pēkšņi kupols ar vakarblāzmā tikko saredzamo krustu salīgojās. Smagi sadrebējās zeme, nodārdēja sprādziens, gaiss iebelza visiem krūtis. Pa spraugām zem jumta izplūda dūmi, sāka gāzties biezāki, kļuva gaiši.,. Liesmu mēles laizījās pa baļķu spraugām…

Kad durvis no trieciena sašķīda, no turienes izlēca viscaur aizdedzies cilvēks ar apogļotu galvu un kā tārps sāka locīties sniegā. Nama iekšienē vērpās dūmainas liesmas, tur lēca un svaidījās liesmu apņemti cilvēki. Uguns plūda no grīdas apakšas. Jau arī salmu kaudzes kūpēja visapkārt.

No neciešamā karstuma zaldāti kāpās atpakaļ. Izglābt nebij iespējams nevienu. Trijstūrenes noņēmuši, krustījās, dažiem ritēja asaras. Lai neredzētu neko un nedzirdētu zvēriskās vaimanas, Aleksejs izgāja aiz izlauztajiem vārtiem. Ceļgali viņam drebēja, nāca vēmiens. Apsēdās, muguru pret koku atspiezdams. Cepuri norāvis, atvēsinājās, ēda sniegu. Blāzma arvien spožāk apgaismoja piesnigušo mežu. No degošas gaļas smakas nekur nevarēja glābties.

Tad viņš ieraudzīja: netālu pa sarkano sniegu, kupenās iegrimdami, iet trīs cilvēki. Viens palika iepakaļ, it kā rokas lauzīdams, skatījās, kā augstu možam pāri virs apmetnes no dūmu viruļa izvijas liesmu mēle un dzirksteļu virpulis uzkūp gaisā … Otrais, velna apsēstais cilvēks, aiz rokas vilka sīku garbārdainu večuku bezdrēbes kažociņā virs priestera mantijas.

— Izbēga viņš, izbēga nelietisl — kliedza apsēstais cilvēks, vilkdams večuku pie cara oficiera. — Dzīvu saplosīt viņu vajag… No grīdas apakšas līzdams, pats izbēga ugunij … Mūs ar Ondrjušku gribēja sadedzināt, nolādētais velns! ..,

9

Ar cara ukazu bij pavēlēts: «Pēc visu kristīgo tautu paražas — skaitīt gadus nevis no pasaules radīšanas, bet no astotās dienas pēc Kristus dzimšanas, un skaitīt jauno gadu nevis no pirmā septembra, bet no pirmā genvara šajā 1700. gadā. Un par godu šim labajam pasākumam un jauna gadu simteņa sākumam jautrībā novēlēt citcitam laimes uz jauno gadu. Lielākajās un vairāk braucamās ielās pie vārtiem un mājām ierīkot dažus izgreznojumus ar priežu, egļu un paeg|u zariem un kokiem pēc tā parauga, kāds ierīkots veikalu rindās pie lejas aptiekas. Trūcīgiem ļaudīm vismaz pa kādam kokam vai zaram » uzlikt pār vārtiem. Palātu, kara un tirgotāju ļaužu sētās sarīkot šaušanu no nelieliem lielgabaliem vai šautenēm, laist raķetes, cik nu katram gadās pie rokas, un aizdedzināt ugunis. Bet, kur sētas mazas, — salasīties kopā pa piecām vai sešām sētām, aizdedzināt vienkāršas, salmiem un žagariem pildītas darvas mucas. Arī pie Burmistru rātūža būt šaušanai un uguns izrotājumiem pēc viņu pašu ieskata…»

Tāda zvaņa Maskavā sen nebij dzirdēta. Klīda baumas: patriarhs Adrians, nekur nedrīkstēdams caram pretī runāt, izsniedzis zvaniķiem par zvanīšanu tūkstoš rubļu un piecdesmit mucu patriarha stiprā pātiņa. Aizgūdamies zvani dimda zvannīcās un torņos. Maskavu ietina dūmi un zirgu un cilvēku izelpotie garaiņi. Sasalušais sniegs čirkstēja. Koki liecās, smagi piesarmojuši. Dvingas pilni bij dienu un nakti atvērtie krogi. Dūmakā saule lēca sarkana, neredzēta un atspuldza sardzes platajās āvās pie ugunskuriem.

Cauri zvanu dimdoņai visā Maskavā sprakstēja šāvieni, dobji rēca lielgabali. Lēkšiem aizšāvās desmitiem kamanas, pilnas piedzērušu, maskotu cilvēku kvēpiem notrieptām sejām, ačgārni apgrieztos kažokos. Slēja kājas gaisā, vēcināja degvīna stopiem, auroja, ālējās, nošļūtinātās vietās čupām vēlās laukā zem kājām zvanu un dūmu ap- dullušajai vienkāršajai tautai.

Veselu nedēļu līdz zvaigžņu dienai tā dimdēja un trokšņoja Maskava. Sur un tur izcēlās ugunsgrēki. Labi, ka laiks bij rāms. No apkārtnes mežiem pilsētā saplūda daudz laupītāju. Ko tikai kur dūmi sāk velties aiz nosniguša- jiem jumtiem, — ragavās pielēkšo nelabi cilvēki kaltētiem aitu purniem, jokdaru cepurēs, izlauž vārtus, metas degošā mājā — laupa, sadauza visu līdz beidzamam. Dažus sagūstīja, dažus ļaudis paši nolinčoja. Klīda baumas, ka Maskavā trako pats Jesmenis Sokols.

Cars ar saviem tuviniekiem, ar kņazu-pāvestu, veco netikli Ņ'ikitu Zotovu, ar visjokdarīgākajiem arhibīskapiem arhidiakona tērpā ar kaķa astēm apbraukāja ievērojamāko cilvēku sētas. Piedzērušies un pieēduši līdz kaklam, — tomēr iebruka kā siseņi, mazāk apēda kā izmētāja, bauroja garīgas dziesmas, slapināja zem galdiem. Piedzirdīja saimniekus līdz nemaņai — un tad tikai atkal tālāk. Lai rītu nebūtu jāsālasās kopā no dažādām vietām, kā krituši, pārgulēja turpat kādā sētā. Līksmodami apbrauca visu Maskavu no viena gala lidz otram, vēlēdami laimes uz jauna gada un jauna gadu simteņa sākumu.

Klusie un dievbijīgie miestu ļaudis šīs dienas dzīvoja dziļās skumjās un sargājās rādīties laukā no sētas. Nebij saprotams, kam vajadzīga tāda ālēšanās. Vai tiešām velns iečukstējis caram satraukt tautu, lauzt vecās paražas — pašu to mugurkaulu, ar ko līdz širn dzīvojuši… Lai arī dzīvoja nabadzīgi, tomēr godīgi, krāja kapeiciņu, zināja, kas piederas, kas ne. Tagad izrādījās, ka viss nepareizi, ka nekas viņam nav pa prātam.

Tie, kas neatzina križa krustu un krustīšanos trim pirkstiem, slepenās telpās sapulcējās nakts nomoda kalpojumam. Atkal sāka čukstēt, ka jāpagaida tikai līdz meteņiem: naktī no sestdienas uz svētdienu atskanēs pastara tiesas bazūnes. Bronnajas priekšpilsētā uzradās cilvēks, sapulcināja ļaudis pirtī, griezās riņķi, plaukstām sita sev pa seju, kliedza dziedošā balsī, ka viņš esot kungs Ceba- ots ar rokām un kājām, un putām uz lūpām krita zemē… Otrs cilvēks, pinkains, kails un briesmīgs, rādījās tautai, turēdams rokās trīs biguļus, sludināja ko nesaprotamu, piedraudēja ar lielu postu.

Pie Kitajgorodas un Belgorodas pilsētas vārtiem piesita jaunu cara ukazu: «Bajāriem, cara galminiekiem, ierēdņiem, prikazu kalpotājiem un tirgotājiem, no šās dienas sākot, bez izņēmuma nēsāt tikai ungāru drēbes, bet pavasarī, kad nebūs vairs tik auksts, nēsāt sakšu svārkus.»

Zināšanai uz vadžiem izkāra šos svārkus un cepures. Zaldāti, kas tos apsargāja, stāstīja, ka drīz vien pavēlēšot visām tirgotāju, strēļu sievām, ārpilsētniecēm, popu 1111 diakonu sievām staigāt kailām galvām, īsos vāciešu svārkos un zem tiem uz sāniem salikt valzivs kaula ribas… Pie vārtiem stāvēja apstulbuši, nobijušies ļaužu pulki. Čukstus pastāstīja cits citam, ka kāds nezināms cilvēks ar trim biguļiem apmētājis izkārnījumiem šādu pašu vadzī pakārtu svārku un kliedzis: — Drīz vairs neļaus arī krieviski sarunāties, pagaidiet tikai! Sabrauks romiešu un luterāņu mācītāji pārkrustīt visu tautu. Miestu ļaudis atdos vāciešiem mūža kalpībā. Maskavu nosauks citā vārdā — par Velnapilsētu. Vecās grāmatās uziets, ka cars Pēteris ir žīds no Dana cilts.

Kā lai netic tādām valodām, kad ap zvaigžņu dienu tirgotāja Revjakina uzpircēji, skraidīdami pa veikalu rindām un pārdotavām, piepeši sāka stāstīt par lielo un šausmīgo upuri pasaules izpirkšanai no antikrista: pie Vigezera vairāki simti divpirkstu krustītāji dzīvi sadedzinājušies. Pāri ugunsgrēkam debess pašķīrusies, un redzams ticis stikla masīvs un tronis, kas balstās uz četriem dzīvniekiem, tronī tas kungs, pa kreisi un pa labi apkārt viņam divreiz divdesmit vecajo un ķerubi — diviem spārniem lidojoši, divām acīm aizvērtām, tāpat divām kājām. No troņa nolaidies balodis, un uguns apdzisusi, un deguma vietā plūdusi jauka smarža.

Ormaņu prikazā kāds parasta auguma un izskata cilvēks, iedams projām, nometa vēstuli uz grīdas. Cilvēkam uzsauca: — Ei, ko tu tur nometi? — Tas nobijās, izskrēja laukā un noslēpās. Aizlakotajai vēstulei bij uzraksts: «Nodot lielajam valdniekam neuzplēstu.» Rakstvedis Pavels Vasiļjevičs Suslovs tikko, tikko attapa trīsošām rokām kažoka piedurknes. Piedraudēdams brucējam ādu noplēst no muguras, aizauļoja uz Preobražensku.

Sardzes oficieris pils priekštelpā nicinoši aplūkoja rakstvedi no plikā paura līdz pat zvērādu oderētajiem safjāna zābaciņiem. — Pie cara nevar tikt. — Aiz uztraukuma paguris, Pavels Vasiļjevičs apsēdās uz sola. Ļaužu tur drūzmējās daudz: uzstājigi karavīri, krievi — visi liela auguma, platiem pleciem, veselīgi kā vērši; ārzemnieki — sīkāki, bet tīkamākām sejām (tos, nabadziņus, pēdējā laikā daudzus sāka padzīt no dienesta muļķības un žūpošanas pēc); veiklie Vladimiras, Jaroslavļas, Orlas gaitnieki, rūpnieki, tirgotāji; līdzās sēdēja divi augstdzimuši bajāri — viens ar apsietu galvu, otrs ar zilu aci: sakāvušies, ieradušies sūdzēties viens par otru; rokas uz muguras salicis, īsā brūnā svārciņā un diegu parūkā, nevienā neskatīdamies, staigāja ārzemnieks labsirdīgs, izbadējušos seju un brillēm uz deguna — matemātiķis, ķīmiķis, kas izgudrojis slaveno perpetuum mobile — mūžīgi ritošo ūdens ratu un vara cilvēku-automātu, kas spēlēja dambreti un saskaņā ar dabu tecināja no sevis vīnu vai alu. Matemātiķis piesolīja caram vairāk kā simtu patentu, kas Krieviju varēja padarīt bagātu.

No pagalma priekštelpā ievēlās piedzēries Ņikita Zotovs ar neredzēti resnu cilvēku. — Nemaz nebaidies, viņš kroplību mīl, naudu tu dabūsi no viņa. — Kņazs-pāvests vilka resno cara istabās. Dienesta pienākumā iededzies, Pavels Vasiļjevičs piegāja sardzes oficierim un sažņaugti pateica tieši sejā: — Vārds un darbs! — Priekštelpā ar reizi kļuva klusu. Oficieris izstiepās, īsi elpu atvilcis, izvilka zobenu. — Iesim!

Pavēla Vasiļjeviča caram tieši rokās nodoto vēstuli (Pēterim sāpēja galva, viņš saņēma rakstvedi saīdzis, nepacietīgi) tūliņ uzplēsa, — to bij parakstījis Aļoška Kurba- tovs, kņaza Pētera Petroviča Seremetjeva mājas kalpotājs. Acis pavirši iemetis, Pēteris saņēma zodu pirkstos. — Mm! — pārlasīja vēlreiz, atmeta galvu. — Ha! — un, Suslovu pavisam aizmirsis, steigšus iegāja ēdamistabā, kur, pusdienas gaidīdami, garlaikojās galminieki.

— Ministru kungi! — Pēterim acis bij kļuvušas spodras. — Baro jūs un dzirda, ko lien, bet cik labuma no jums?… Lūk! (Pavēcināja vēstuli.) Niecīgs cilvēciņš, kalps, — bet tomēr izdomājis! Valsti bagātu pataisīt… Fjodor Jurjevič… (Pagriezās pret sēcošo kņazu Romo- danovski.) Liec uzmeklēt un tūliņ atvest šurp Kurba- tovu… Pat pusdienas ēst bez viņa nesēdīsimies… Tā, ministru kungi, — ērgļots papīrs jāpārdod: visām pilnvarām un lūgumrakstiem — papīru ar valsts ģerboni, no kapeikas līdz desmit rubļiem. Sapratāt? Naudas mums karošanai nav? Lūk — lūk, kur ienāks tā naudiņa!

TREŠĀ NODAĻA

1

Gaisma vēl nebij ataususi, bet visā mājā jau klaudzēja durvis, čīkstēja trepes — kalpones stiepa sētā laukā grozus, saiņus, ce|a lādes. Kņazs Romāns Borisovičs uzkoda pie steigā kaut kā uzklāta galda tauku sveces gaismā. Kāpostus strēbdams, īgni griezās atpakaļ.

—   Nu, Avdotja… Antoņida… Oļkal… Ak kungs…

Vēderu paslējis, sniedzās pēc stopa. Arī mažordoms aizskrējis turpu. Nu jā — nu kāds tarkšēdams uz galvas nobrauca pa trepēm lejā.

—   Klusāk, velni!… Ak kungs…

Ieskrēja aušīgā Antoņida — mati izjaukti, pašai mugurā mātes vecais kažoks.

—   Sēdies tu, Antoņida, ēd…

—  Jā, — ak, tēta …

Paķēra dūnvilnas lakatu, metās priekštelpā. Romāns Borisovičs sāka aplūkoties, ko vēl ēst. Virs galvas (meitu istabā) kaut ko vilka, kaut ko nosvieda uz grīdas, — gruži vien nobira no dēļu griestiem. — Kas tad nu vēl? Māju lauzīs kopā?… Galvu nogrozīdams, uzlika stores gabaliņu.

Pa durvīm ielidoja kņaziene Avdotja, — kažokā, siltos lakatos ietinusies, — atkrita venēciešu krēslā pie sienas. Aiz satraukuma bij pavisam sašļukusi: visā mūžā tikai divas reizes bij izbraukusi no Maskavas — uz Troicu un Jauno Jeruzalemi. Un nu negaidīti tāds ceļojums un pie tam tādā steigā …

—       Ko tu jau tādiem lakatiem aptinusies? Attinies, iekod! Ceļā ēšanas nebūs, tīrās mokas.

—   Roman Borisovič, vai tālu būs jābrauc?

—   Uz Voroņežu, māmiņ.

—   Mī-ī-īļie…

Iešņukstējās bez asarām. No augšas Olgas spiedzošā balss:

—       Māmiņ, kur jūs esat nobāzusi parūkas? — Avdotju viegli kā lapu nopūta no krēsla un iznesa pa durvīm.

Vienīgā lieta vēl kaut cik apmierināja Romānu Boriso- viču: viņš zināja, ka tāda pati trauksme tagad visā Maskavā. Kņazs-cēzars, galvaspilsētas saimnieks un biedēklis, aizvakar bij izsludinājis cara ukazu: bajāriem ar sievām un bērniem, lielākajiem tirgotājiem un ievērojamākiem cilvēkiem no Vācu priekšpilsētas braukt uz Voroņežu, kad nolaidīs ūdenī kuģi «Predestinācija», tik lielu, ka pat ārzemēs tādu reti dabū redzēt. Tā kā šķīdonis tuvu, — tad braukt nekavējoties, lai nokļūtu vēl pa kamanu ceļu.

Gan ar lielu piespiešanos, Romāns Borisovičs tomēr sāka jau kaut cik saprast politikā. Janvārī pēc trokšņainās dzīrošanas no Konstantinopoles lielā sūtņa Jemeļjana Ukrainceva pienāca vēstules: turki gandriz jau pilnīgi ga- t.ivi noslēgt mūžīgu mieru, tikai lūdza vēl nelielu piekāpšanos, lai uzbudinātās sirdis varētu atmaidzināties, un jemeļjans Ukraincevs pat bij piespiedis viņus atzīt, ka mēs nelokāmi paliekam uz Karlovicas kongresā pieņemtajiem pamatiem: — Kas kuram pieder, tas viņam pieder, — bet tad Cargradā kaut kas notikās, kaut kāds ienaidnieks iemaisījās sarunas, un turki stūrgalvīgāk kā sākumā sāka stīvēties: prasīt atpakaļ Azovu un Kizikermanas pilsētu līdz ar Piedņcpras pilsētiņām un, tāpat kā jau agrāk, prasīt, lai Maskavas cari maksā nodevas Krimas hanam. Par Kristus kapa vietu pat runāt vairs negribēja.

Dabūjis šīs ziņas, Pēteris tūliņ aiztrauca uz Voroņežu. Ar bērzlapu slotu svētku reibuma paliekas izpēris, Aleksandrs Daņilovičs krāšņā karietē sāka apbraukāt ievērojamākos tirgotājus. Runāja ar tiem sirsnīgi: — Te ir jāpalīdz. Ja līdz pavasarim neizbiedēsim turkus ar milzīgu floti, miera nebūs. Pajuks visi mūsu pasākumi.

Ļevs Kirilovičs savukārt Kremlī asarām acīs teica augstmaņiem: — Vai mēs lai ciešam tādu negodu? Kā agrāk maksāt nodevas Krimas hanam, katru pavasari sagaidīt tatāru ordu iebrukumus mūsu labākajās zemēs? Vai mēs varam ilgāk ciest, ka turki un katoļi apgāna Kristus kapa vietu? Kā Miņina 1111 Požarska laikā pēdējo kreklu atdosim Voroņežas lielās flotes būvei.

Kuģu būvēšanas kumpānijām nācās atkal raisīt maku vaļā. Maskavā izplatījās draudošas vēstis par tuvo karu: runāja, ka gandrīz vai visā pasaulē cits pret citu saceļas ieročiem rokās. Ārzemnieki, kas kā peles ložņāja pa Maskavu, no šejienes visā Eiropā izplatīja ziņas, ka Maskava vairs nav agrākā klusā īstās kristīgās ticības patversme: pilna zaldātu un lielgabalu, jaunais cars kļūst visai iedomīgs, viņa padomnieki pārdroši… Sak, Maskava tīšu prātu postā skrien …

Nesen Kremlī Romāns Borisovičs sajūsminājies apsolīja vesela gada pārtiku patlaban būvējamam kuģim «Predestinācija». Sarkans aiz niknuma piepūties, kliedza sejā

Ļevam Kirilovičam: — Pats kāpšu zirgā, bet valdniekam kaunā palikt nepie|aušu. — Un pat nakti, kad ar sveci rokā nokāpa slepenajā pagrabā izvilkt kaktā no mitrās zemes podu ar kapeikām noskaitīt pusotra simta rubļu savas daļas kumpānijai, — pat tad viens pats, pagrīdē, vājā gaismiņā katru kapeiku aptaustīdams, nepielaida nekādu pretišķu domu. Kņazs Buinosovs vairs nebij agrākais — pamazām arī viņu apslīpējuši.

Pretišķās domas viņš apspieda sevī, noglabāja aiz trejdeviņām atslēgām. Ar tādām pašām domām kņazs Likovs patlaban sēž savā sādžiņā, trimdā. Muļķa kņazs Stepans Beloseļskis dzīrēs pie kņaza-cēzara dzērumā sāka kliegt: — Ko, tu man pat sapnī neļausi domāt pašam savu domu? Vaigus man noskuva, franču bikšeles es nēsāju, bet, kas man dvēselē, — še paosti… — un pie tam sataisīja pigu. Kņazs-cēzars tikai nelabi pasmīnēja. Rītu kņazam Stepa- nam ukazs — braukt uz Pustozersku par vojevodu…

Romanam Borisovičam saprāta bij pietiekoši daudz. Tikai nevarēja zināt, kāds saprāts īsti vajadzīgs, lai izda- batu cara Pētera dīvainajām iedomām. Tā vien likās, ka viņš pat pa naktīm knosās, lai tikai neliktu cilvēkiem mieru. Visai Maskavai tagad jālēkšo uz Voroņežu… Kādēļ? Iesprauktam, neēdušam šaurās istabiņās valstīties pa lāvām? Degvīnu dzert ar matrožiem? Kāpēc vēl tos meitiešus vazāt turp? Ak kungs…

Romāns Borisovičs izdzēra kādu glāzīti vairāk, lai apmāktu sajukušās domas. Logā svīda gaisma. Kailajā kokā zem loga sametās kovārņi. Lai kā cars trauc mūsu mieru, bet zaļā rīta ausma ir tāda pati kā vectēvu laikos, tādi paši mākoņi sārtojas aiz baznīcu kupoliem… Muti neatvēris, Romāns Borisovičs norēcās visā vēdera dziļumā. Dzirdams, ka pagalmā aizšķindās pulkstentiņš, puiši jūgdami uzkliedza zirgiem …

Izbrauca divās kulbās (bez tam vēl trejas ragavas ar dažādiem saimniecības piederumiem un kautiem putniem). Pulkstentiņi šķinda ceļa skumjas. Kolomnas ceļš bij labi iebraukts, bet šūtains. Katrā verstī slējās sarkans stabs, — starp tiem nesen kā sastādītie bērzi. Antoņida un Olga skaitīja stabus un bērzus (nekādas citas izklaidēšanās še ceļā nebij, marta saule nokausējusi ledus sērsnu pār sniegu, tālumā brūnas birzis). Pēc vārnām ceļmalas kokos meitas zīlēja mīlas piedzīvojumus. Otrā kulbā Romāns Borisovičs, ar plecu piespiedis kņazieni Avdotju, lūpas drebinādams, sēca, sūtīs kratīts. Brauca rāmi,

Uļjaņinas sādžā, piecdesmit verstis no Maskavas, nodomāts barot zirgus. No gravas vēl nebij parādījušies salmu jumti, kad garām Buinosova braucējiem aizdrāzās augsta ādas kulba ar sešiem bēriem zirgiem un diviem jājējiem tiem mugurās. Pa stikla lodziņu ziņkārē saslējušās meitās vienaldzīgi noskatījās gurdena, melnās sabuļādās ietērpušies skaistule.

—   Monsiene, Monsiene! — uztraucās Antoņida, iz- spraukdama kaklu no mātes kažoka. — Skaties, Olga, viņai ari kavalieris līdzi… (Aizbraucējas kulbas dziļumā patiešām pamanīja noskūtu seju un cepures tresi.)

—   Kenigseks, — lai man vai acis piespļauj…

Antoņida sasita cimdotās rokas.

—   Ko tu runā? … Ak, tā bezkauņa …

—   Nu tu arī atjēdzi… Ķēvene viņa ir, tā vāciete… Visa Maskava čukst par Kenigseku, tikai valdnieks vienīgais akls…

—   Laukumā ar pātagu tādu vajadzētu izpērt.,,

—  Ar to tas arī beigsies…

Sādžā gandrīz vai katrā sētā sabraukti vezumi, pa vaļējiem vārtiem rēgojās bajāru kulbas. Sādžas sievas skraidīja pa mēslairiām kupenām, vistas ķerdamas. Romāns Borisovičs saskaitās uz Avdotju.

—   Te nu ir tā jūsu garā taisīšanās — ar gaismiņu vajadzēja izbraukt… Meklē nu tagad, kur apmesties…

Lika braukt pie paša cara nama. Tādus iebraucamus na mus ar četriem logiem un lielo lieveni ar piecām kāpēm šogad sabūvēja pēc katra ceļa posma līdz pašai Voroņe- žai. Komandantiem pavēlēts turēt krājumā ēdamo un dzeramo un par visām lietām neļaut ieviesties prusakiem (tāpēc, ka valdnieks baidās šo istabas zvēru).

Komandants izskrēja uz lieveņa — zobenu pie sāniem, parūku galvā, — atvēcināja piebraucējiem: — Pilns, pilns, nav iespējams! — Romāns Borisovičs cienīgi atbīdīja viņu, iegāja priekštelpā, viņam pakaļ kņaziene un meitas. Komandants nikni nošņāca pakaļ. Patiešām, abās istabās, labajā un kreisajā pusē, no priekštelpas nemaz nevarēja iespraukties. Kažoki, velteņi, cepures un zobeni vāļājās gubā uz grīdas, šaudījās kalpones, smaržoja kāposti.

—  Tētiņ, še ir tie augstākie, — pačukstēja Olga.

Viņš redzēja pats, ka no šejienes bez trokšņa jāmanās prom. Piepeši no labās istabas, kur smējās kavalieri parūkām galvās, atskanēja vācu balss krievu valodās

—   Kņase Olga, kņase Antoņida, lūdzam te pie mūsu galda.

Parūkas pašķīrās. Pie klātā galda — Anna Monsa sarkanā tērpā, ceļa cepurītē, augstu vīna glāzi rokā pagriezās, uzsmaidīja, sauca… Kavalieri — sakšu sūtnis Kenigseks, Maskavas zviedru rezidenta Kniperkrona brāļadēls Kārlis Kniperkrons un vēl kāds meičām nepazīstams francūzis uzlēca kājās novilkt kņazēm kažokus. — Ak, mēs pašas, pašas, — meičas steigšus novilka mātes apvalkātos ģērbus un iebāza svešu kažoku gubā. («Pagaidi vien, māmiņ, šito kaunu mēs tev neaizmirsīsim!») Kavalieriem zem rokas iegāja galīgi pamirušas — pietupa…

Ar muguru pret aizsvīdušo lodziņu uz sola sēdēja tumš- matis zēns lielām acīm un pavērtu muti. Vārgo galvu uz pleca noliecis, noguris skatījās pieaugušajos, tukli sārtajos cilvēkos, kas to acīm redzami apdullināja savām runām un smiekliem. Mugurā viņam bij spilgti zaļš preobra- ženskieša svārciņš, zobentiņš siksnā, kājas baltos velteņos nesniedzās līdz grīdai.

Jau uz sliekšņa iešņukstējies, Romāns Borisovičs steigšus piegāja pie desmit gadus vecā zēna, nometās ar pieri uz dēļu grīdas, sēkdams lūdza lielajam valdniekam-troņ- mantniekam carēvičam Aleksejam Pctrovičam atļauju noskūpstīt rociņu.

—   Dod, Aļošeņka, dod viņam rociņu! — dziedoši, jautri teica sārtā carevna Natalija Aleksejevna. (No tā laika, kā carieni Jevdokiju aizveda uz Suzdaļu, tēvamāsa Natalija bij viņam mātes vietā.)

Aļošeņka lēnām paskatījās viņā, paklausīgi pastiepa kņazam Romanam mežģīņu atloces apsegtos pirkstus. Tas piekļāvās ar savām biezajām lūpām. Carēvičs mēģināja atsvabināt roku, — Olga un Antoņida pēc visiem politesa likumiem paplēta svārkus viņa priekšā, pieaugušie kavalieri purināja parūkas, dauzīja kājām, tā pievienodamies Buinosovu dzimtas apsveicinājumam. Zēna tumšās acis pieplūda asarām.

—   Nāc, nāc šurpu pie manis, Aļošeņka… E, kā aplenkuši tevi, — lielkrūtainā, brūnmatainā Natalija, brālim līdzīgu apaļu seju un jocīgu bedrīti zodā, pievilka zēnu klāt un apsedza ar dūnvilnas lakata stūri. — Nekas, pagaidīsim, — kad paaugsies, pats vēl biedēsi cilvēkus… Vai jā, Aļošeņka? — carevna noskūpstīja viņu uz deniņiem; paņēma no šķīvja izrotātu medus piparkūku, iekoda pati ar skaistajiem zobiem, pasniedza carēvičam. — Nu, ko jūs, kņazes, — sēdieties, ēdiet… Bet tu, kņaz Roman, pastāvi ar kavalieriem, jums uzliks vēlāk…

Bez Natalijas un Annas Ivanovnas pie galda vēl sēdēja gara meiča gudru iedzeltenu seju, uzacīm un skropstām adas krāsā. Linu baltie mati pakausī sasieti ciešā mezglā. Viņa bij jau paēdusi — atstūmusi šķīvi un neizdzerto glāzīti, smaidīdama ātri tamborēja krāsainu dziju rokdarbu. Tā bij cara Pētera draudzene, zviedru rezidenta meita Amālijā Kniperkrona.

—   Aleksej Petrovič, lūdzu jūsu gaišo sejiņu, — viņa teica maigā balsī krieviski un pielika tamborējumu zēnam pie kakla. O… So šalli jūs nēsāsiet…

Zēns nepasmaidīdams paberzēja vaigu pie viņas lielās, gandrīz vīrietiskās rokas. Turpat līdzās taisni un laipni sēdošā Anna Monsa parauca augšup lūpu kaktiņus un piebilda tāpat krieviski:

—   Carēvičs saguris aiz kamanu šūpošanās. Bet mēs visi esam pārliecināti, ka carēvičs ir drosmīgs zoldat.,. Cik dūšīgi viņš nēsā savu zobentiņu…

Zēns pa krustmātes elkoņa apakšu no dūnvilnas lakata stūra dusmīgi paskatījās baltsejainajā vācietē. Kavalieri, aiz krēslu atzveltnēm stāvēdami, sāka apgalvot, ka carēvičam patiešām piemīt visas drosminieka īpašibas.

—   Tētiņ, tu mūsu valdnieks un cerība… — piepeši ievaimanājās Romāns Borisovičs, pakaļu atstiepis, ceļgalus saliecis, skatījās zēnain turpat sejā. — Sēdies mugurā labam kumeļam, ņem rokā asu zobentiņu un sakauj ienaidnieku neskaitāmos pulkus… Apsargā tu pareizticīgo Krievzemi — tikai tā vienīgā ir pasaulē…

Gribēja noskūpstīt uz galvvirsas, bet neuzdrošinājās, tikai piespieda rauti carēviča plecam, atliecās ļoti apmierināts, krustus berzēdams… Natalija Aleksejevna nezin kāpēc skatījās viņā izbijusies. Plecus paraustījusi, Anna Monsa teica, labvēlīgi pasmaidīdama:

—   Uz ko tad jūs, kņaz Roman, tā esat noskaities? Šķiet, ka bez turkiem mums citu ienaidnieku nav, — un ar tiem pašiem mēs gribam slēgt mieru… Karš mums nav paredzams… (Izgudrēm pameta aci Amālijā Kniperkronā.)

—   Ko tu runā, māmiņ Anna Ivanovna… Lai tikai ap- susē ceļi, tūliņ dosimies lielā karagājienā… Ne velti zaldātus vācam, Lježas šautenēm visi apgādāti… Tas nav nekādai rotaļai…

Amālijā Kniperkrona nolaida rokdarbu, acis viņai aiz pārsteiguma iepletās, mute samiedzās šauriņa, seja pastiepās. Saskatīdamies kavalieri klausījās, kā lielībā iekārsies liuinosovs tēloja gatavošanos karam. Sakšu sūtnis Kenigseks izrāva tabakdozi no kamzoļa kabatas, pārbijies sniedza to Romanam Borisovičam. Bet tas: — Ak, ko, pagaidi tu ar savu tabaku!

—   Nē un nē, māmiņ Anna Ivanovna, visa Maskava par to runā. Taisāmies… Ar krūti uzstāsimies par mūsu senajām Livonijas zemēm…

Bet te Kenigseks uzmina kņazam Romanam uz kājas. Dusmās pietvīkušu seju carevna Natalija iesaucās:

—   Pietiks tev tukšu muldēt… Sapnī to karu esi redzējis, vai? Acīm redzami vēl no vakardienas piedzēries…

Aļošeņku aiz pleciem turēdama, izgāja viņpus raibā auduma aizkara, kur krāsnī sprēgāja malka. Carevnai pakaļ cēli aizpeldēja Anna Ivanovna ar Olgu un Antoņidu, pavilcinājusies aizgāja arī Amālijā Kniperkrona (pārsteigums viņas sejā vienmēr vēl nenodzisa). Kavalieri piesēdās pie galda. Romānā Borisovičā neskatījās, it kā tā nemaz nebūtu. Viņš noprata, ka nebij trāpījis pa prātam… Bet ar ko tad īsti nebij trāpījis? Vai par pareizticīgo Krievzemi nedrīkst uzstāties? Ārzemnieku priekšā krievu cilvēkam jāklusē? Sadudzis skatījās galdā. Salika ēdienus. Vēl viena vieta bij galda galā — pēdējā. Jau tā kauns kā muļķim gaidīt, kamēr aicinās. Nu, parauj jūs… Kņazs Romāns apgriezās un izgāja priekštelpā. Tur kņaziene Avdotja rāmi sēdēja krēslā blakus kažoku gubai…

—   Ko tad tu te gaidi kā kāda zemnieka sieva?

—   Istabā mani neaicināja, tētiņ.

—   Tevi neaicināja! Gatavā vārna… Savu kārtu aizmirsusi … Iesim otrā istabā …

Pamatīgi paēdies un iedzēris, Romāns Borisovičs apmierinājās. Var jau būt, ka patiešām kaut ko lieku iztar- kšēja carēviča un carevnas priekšā… Sie augstmaņi ir visai jūtelīgi, it īpaši ārzemnieku klātbūtnē. Nu nekas, — tādam vecim taču neņems ļaunā …

Pēcpusdienā apsmadzis un miegains, kulbā ieveldamies, Romāns Borisovičs nožāvojās, ieļodzīja mīkstāku vietu sēžai un bezrūpīgi aizmiga, sajuzdams marta valgo vējiņu… Ja vēl sirdsapziņa būtu netīra, nē, sirdsapziņa — mierīga, — kā lai viņš noģistu, cik smagas un ārkārtīgas sekas viņam gaidāmas no šī šķietami niecīgā atgadījuma cara iebraucamā sētā.

Līdz Voroņežai tomēr vēl piedzīvoja klizmas. Ja neuz- nācis auksts vējš ar puteni, nāktos mirkt kaut kur kādas upītes pārceltuvē. Steigdamies pameta savus paša zirgus, tagad brauca ar pasta zirgiem. Jo tuvāk Donai, jo grūtāk sarunājami bij zemnieki ceļmalas sādžās, skatījās drūmi kā zvēri, cepures gribēja noņemt tikai tad, kad tiem uzkliedza. Romāns Borisovičs gluži aizsmaka no lamāšanās, katrā iebraucamā vietā zirģeļus prasīdams. Pats gāja istabas iekšā, aiz krūtīm sagrābis, kratīja zemnieku. — Vai tu zini ari, kuces dēls, kā priekšā stāvi!… Izputināšu!…

Zemnieks turējās, nikni zobus sakodis, galva viņam līgojās no vienas puses uz otru, no krāsns bērni kā vilcēni skatījās spīdošām acīm, plata sieva draudoši slaistīja podu dakšas vai krāsns biguli. — Nekā te vairs nav ko putināt, bajār, esam izputināti, — zirgu mums nav, cj dieva vārdā!

Kādā sādžiņā ar vētras sapostītām desmit sētām upītes uzkalnā Buinosoviem nācās nodzīvot veselu diennakti: sādžā tikai sievas, ne vīru, ne zirgu. Pārnakšņoja dūmu istabiņā (kur cilvēkam, kājās stāvot, ap galvu tinās dūmi). Kņazes stenēja, gulēdamas zem kažokiem uz kopā sabīdītiem soliem. Dūmi koda acīs. Klaidonīgi gaudoja vējš.

Pamodies Romāns Borisovičs izdzirda ārā balsis, — acīm redzami atkal kāds piebraucis. Nokrekstējās un negribīgi izlīda no kažokapakšas. Arā bij gluži balts, aiz skrejošiem mākoņiem pie debesīm paspīda zvaigznes. Nokārtojis savas darīšanas, kņazs Romāns piegāja pie vārtiem. Aiz tiem sadzirda klusas balsis:

—   …Zukovas zemnieki pavasarī visi aizbēga, Ivan Va- siļjevič…

—   Dzīvot, paldies dievam, varējām, kamēr sākās šie paši dubļi… Atbrauca Azmuss, — kā viņu tur sauc, — tas antikrists, un tad sākās… Sataisīja virlupus, un tad tikai smelt dubļus no purva, ķieģeļus lipināt, rijās kaltēt… Mūsu zemnieki no rīta līdz vakaram ved šos dubļus, visas rijas tiem piegāztas… Zirgus sabendējuši… Ne vairs ko art, ne sēt…

—   Atbrauca cars… Tā, viņš teic, vēl par maz… Pavēlēja uzcelt dzirnavas ar virlupiem, no paša dibena smelt tos dubļus… Viņam klāt esot, tos dedzināja, — ņēma no rijām. Nē, šīs klaušas mēs nevaram izturēt. Jābēg bez atskatīšanās…

—   Pa gravām mēs slēpjamies, Ivan Vasiļjevič. Tikai naktīm atnākam pēc gabaliņa maizes. Vai tā ir dzīve?,..

—  Ataman, vai drīz sāksies tā kustība?

Nemaz nejuzdams, kā vējš viņam ņem cauri zem galvai uzmestā kažociņa, Romāns Borisovičs piebāza acis vārtu šķirbai. Saskatīja (zvaigžņu blāvajā gaismā): vairāki zemnieki sagumuši stāv pie kamanām ar paklāju apsegtu atzveltni, tajās grožiem rokās drukns cilvēks apmetnī, kazaku cepuri galvā, bārda lāsumaina, kā ka|ķiem notraipīta. «Ai, ai, šo dumpinieku es jau kaut kur esmu redzējis,» sabijies nodomāja Romāns Borisovičs.

Viens zemnieks, kamanu atzveltnei pārliecies:

—   I<as dzirdams pie Donas, ataman?

Grožus savilcis, lāsumbārdainais atbildēja svarīgi:

—   Pagaidiet līdz vasarai…

Zemnieki pievirzījās tuvāk.

—   Karu gaida, vai?

—   Kaut dievs to dotu …

—   Lai kaut kā tas drīzāk beigtos…

•— Beigsies, beigsies, — lāsumbārdainais draudoši atbildēja basa balsī. — Zobi mums ir. — Viņš spēji pagriezās kamanās. — Zēni, pie kura es te atstāšu zirgu?

—       Pie manis varētu, Ivan Vasiļjevič … Bet vakar velns atveda bajāru ar meitiešiem… Plosās kā negudri… Sienu, salmus izārdīja, auzas biju noslēpis — uzgāja, un tu neticēsi, — pa spainim ber zirgiem… Bet kas man no viņa tiek — kapeiku viņš man neiedos..,

Lāsumbārdainais atvēra muti.

—       Ha,.. — viņš iesmējās. — Ha-ha… Paņem zem bukas — man tur maisā nazītis… Ievāc pats to kapeiku … Tā ja, zemnieki nebrīvie.., (Savilka grožus.) Nu, — pie kura tad?

Viens metās nost no ragavām.

—- Pie manis, Ivan Vasiļjevič, man vairāk telpu.,,

Tikai tagad Romānu Borisoviču pārņēma aukstums. Zobus klabinādams, viņš steidzās atpakaļ tumšajā istabā.

—       Avdotja… — papurināja cieši aizmigušo kņazieni. — Kur manas pistoles nobāzi? Celieties, Olga, Antoņida … Uzdedziniet uguni… Kur kramu un šķiltavas esat nolikušas? ,,. Miška, Vaņka, celieties — jūdzietl

Jaunceltā cara koka pils stāvēja viņā pusē upei uz pussalas starp veco un jauno gultni. Pēteris pats tajā tiklab kā nemaz nedzīvoja, — pārgulēja, kur kuro reizi uznāca nakts. Pilī apmetās Natalija Aleksejevna ar carēviču un cariene-atraitne Praskovja ar meitām Annu Ivanovnu,

Katrīnu Ivanovnu un Praskovju Ivanovnu. Turpat juku jukām sabāza uz svētkiem sabraukušās bajārienes un bajār- meitas. No pils iziet nekur nevarēja — visur purvi un strauti. Pa logiem redzami tikai kuģu noliktavu dēļu jumti, spilgti dzeltenie kuģu skeleti uz stāpeļiem (Voroņežas ezera krastā), netīra sniega pilnas gravas un celmiem klāti pauguri.

Balles un uguņošanu gaidot, Buinosovu meitas garlaikojās pie lodziņa, — vai tad nevarēja izmeklēt vēl sliktāku vietu: ne birztiņas, kur pastaigāties, ne krastiņa, kur pasēdēt, — visapkārt tikai dūņas, mēsli, skaidas… No krasta, no dzeltenajiem kuģiem atskan klaudzieni un strādnieku klaigas. Tur bieži vien pūlīšos piejāja kavalieri. Bet meitas varēja tikai nopūsties, iztālēm staltajos jātniekos nolūkodamās. Neviens nezināja, kad īsti sāksies izpriecas. Tagad pie kuģiem pa naktīm sakūra sārtus, — visu nakti strādāja. Meitas lindrakiem aizklāja abus lodziņus istabiņā, lai briesmīgā liesmu atblāzma nemodinātu augšā…

Kad baļķu sienas iežogotajā sētā apsusēja dubļi, izgāja uz lievenīša piesaulē — garlaikoties. Protams, varēja jau pakavēt laiku arī ar meičām, kas sēdēja uz citiem lievenī- šiem: ar kņazi Likovu, muļķīti, aplam resnu, tā ka pat acis bij aiztūknšas, ar kņazi Dolgorukiju, uzpūtīgu mel- nīgsni (slēp vai neslēp — visa Maskava zināja, ka viņai spalvainas kājas), vai atkal ar astoņām kņazēm Sahov- skām — ar šo velna auklējumu, kas zināja tikai čukstēties savā starpā un mēles trīt par citiem. Olga un Antoņida nemīlēja sievišķu dzimumu.

Reiz sētā sadzina strādniekus, — vienā rītā uzcēla šūpoles un karuseli ar zirgiem un laivām. Bet pie izpriecas nevar klāt tikt: te carēvičs grib vizināties, atgrūzdams aukles, lai netur viņu aiz jostas, te atkal mazās carevnas Joanovnas. Tām līdzi allaž nāca audzinātājs — vienā svārkkabatā zīda lakats deguna noslaucīšanai, otrā — žagaru bunte — vācietis Johans Ostcrmanis ar ārkārtīgi muļķīgu, lielu, aiz svarīgā amata apziņas sarauktu seju un apaļām brillēm. Viņš sasēdināja carevnas laiviņās, pats uzrāpās izkrāsotā zirgā un uzsauca karuseļa griezējiem strādniekiem: — Našinai, aber langsam, langsam— acis aiz brillēm aizvēris, milzīgām zābakzolēm šļūkdams, griezās, līdz pagalam noreiba.

Reizēm no lielā lieveņa raibā kamolā novēlās jokdari

1 Langsam — lēnām (vāc.).

ačgārni apgrieztos svārciņos, kvēpu melni etiopieši, divi blēņdarī večuki sieviešu drēbēs, istabas kalpotājas resniem gurniem, un beidzot nopeldēja pa kāpnēm zem rokām vedamā cariene Praskovja platā, melnā samta tērpā. Iznesa krēslu un spilvenus, — viņa apsēdās, atvērsdama saulei zilacaino, melones apaļo, izsārtoto seju. Parūku viņa nenēsāja, pašas melnie mati bij glīti. Punduri, muļķīši, blēņdari piepūstiem vaigiem sasēdās viņai pie kājām. Istabas kalpotājas glaimīgi nostājās aiz krēsla.

—   Sēdieties, sēdieties, — cariene slinki teica bajārmei- tām, lai tās vairāk noklanītos, bet paliktu sēžam uz lieve- nīšiem. Skatījās šūpolēs, karuselī, sāka klusiņām vaidēt, galvu uz sāniem noliekdama. Sievietes izbijušās steidzās klāt.

—   Kas ir, mamiņ, gaišumiņ, kas sāp?

—  Nav nekas… Lieciet mieru … (Carienei vienmēr kaut kas sāpēja, — bij izblīdusi.) Ei, tu, Johanl Nu tev diezgan griezties, carevnas pavisam noreibs… Nedod dievs, bet tad ir gan muļķa vācietis… Tik garš slaists, brilles uz deguna, bet viņam tikai griezties…

Johans Ostermanis pieveda meitenes pie mātes. Lielākā, astoņi gadi vecā Katrīna, bij bakurētaina, šķībām acīm, — cariene tāpēc to visvairāk žēloja. Jaunāko, resno un jautro Praskovju, mīlēja — glāstīja sprogainos matiņus, pievilkusi pie vēdera un starp izplestiem ceļgaliem iemiegusi, skūpstīja uz pieres. Vidējā, Anna Ivanovna, melnīgsnēja, drūma meitene bālām lūpām, pienāca bikli, allaž pēc māsām …

—   Ko tā skaties zemē, māte tevi neapēdīs, — cariene teica. No blēņdara večuka pienestā šķīvja paņēma saldumus, apdāvināja mīlamo Pašeņku, apdāvināja Katjeņku un — «še saldums» — pameta Annai. Nopūtusies aplūkoja audzinātāju, — sākot no brūnajām vadmalas zeķēm līdz saglaudītajai parūciņai. Ak, pārāk agri atdevu tam bērnus, — ar auklēm tiem vēl vajadzēja padzīvoties…

Resnās sievietes aiz krēsla purināja lindrakus.

—   Par agri viņām, māmiņa-gaismiņa, par agri zinībās …

—   Nu, jūs te nešņāciet man ausī… — Cariene saviebās. Piesauca Osterinani. — Ko tu, vācieti, viņām patlaban mācīji? Vai mācīji princesēm vācu valodu, ciparus mācīji?

Johans Ostermanis paspēra kāju, sagrozīja brilles un, galvenajam nepieskardamies, stāstīja ļoti gari. Cariene lēnām šūpoja galvu, ne vārdu nesapratusi. Tikai to viņa saprata — tā kā agrāk, pa vecam, dzīvot vairs nevar. Lai arī grūti, tomēr jāpiemērojas jaunajai kārtībai. Atmiņā viņai palicis deviņdesmit astotais gads, kad par to pašu senatni izgaiņāja visu Kremļa augšieni, carevna Sofija ar māsām tikko paglābās no pātagas, cariene Jevdokija, vīram dzīvam esot, kā pelēka mūķene lej asaras Suz- da]ā…

Ne par velti Praskovja bij no Saltikovu dzimtas, — veselībā vārga, bet gudra, — gudrs ir arī viņas padomnieks un pils pārvaldnieks, miesīgais brālis Vasilijs. Viņi saprata, ka Pēterim Aleksejevičam Maskavā nav iespējams iztikt bez pieklājīga cara galma: ārzemju sūtņi, ievērojamie ārzemnieki ir jūtelīgi, kuru katru nevar vis vilkt uz Kukuju pie Monsienes… Cariene Praskovja iekārtoja mājā politesu un pieņēma sūtņus, ceļotājus un ievērojamus ārzemnieku tirgotājus. Mīlamā senatne palika viņas dibenistabās, kad vajadzīgs, to novāca no acīm. Par visu to Pēteris Aleksejevičs carieni Praskovju mīlēja un cienīja.

Pagarlaikojusies piesaulītē, Praskovja Fjodorovna aizgāja līdz ar meitām un saimi. Buinosovu meitas sasēdās karuselī un pavēlēja strādniekiem griezt, cik ātri tikai vien iespējams. Klusu spiedza. No tālienes atskanēja lielgabalu šāvieni, kliedza strādnieki, kas kaut kur kuģim slēja mastus gaisā. Un nupat jau arī pusdienas laiks kiāt. Snaudiens karstajās, pēc sveķiem smaržojošās istabiņās. Reizes divas 110 pilsētas — no Romana Borisoviča. atnāca pēc veļas. Nesējs pastāstīja, ka kņazs dzīvojot visai neērti — Četri vienā istabiņā Apraksina sētā un neviens nezinot, kad beigsies šī Voroņežas sēdēšana …

Kādu dienu pusdienas laikā pagalmā iegāja Pēteris, kalsnējs, nodegušiem, tikko noskūtiem vaigiem. Jautri pameta acis uz karuseli, paskatījās lodziņos, aiz kuriem pa- ņirba samiegojušies sievišķi. Nolēca no zirga, sakārtoja šaurajam svārkam apjozto jostu un uzskrēja augšā pie carienes Praskovjas.

Nepagāja ne minūte, kad visā pilī jau bij zināms — rītu no rīta kuģu nolaišana un sāksies svētki.

Divklāju piecdesmitlielgabalu kuģis «Predestinācija» stāvēja lēzenā krastā uz stāpeļiem un balstiņiem. Tā stāvais pakaļgals ar trim kvadrātlodziņu stāviem meistarīgi izgreznots ozolkoka grebumiem. Gar melnajiem sāniem divas baltas svītras, vara vārstuļiem atvērtas lielgabalu lfikas. Rājām piesietas satītas rupja audekla buras. Strupais priekšgals stipri zemāks par pakaļgalu, tur kaila najāda baļķa stiprām rokām turēja garo bugspritu, virs kura pretēji iepriekšējiem kuģiem tikai šķībās buras. Kuģis bij būvēts pēc Pētera zīmējumiem, vii,ia paša un Fedosej a Skļajeva un Aladuškina uzraudzībā.

Saule pacēlās aiz dzeltcnzaļganiem pauguriem, aiz Voroņežas vecajiem torņiem. Diena bez mākoņiem, dzestri zila. Tīkams vējiņš viegli virmoja ūdeni, vilināja attīt buras, braukt, kur upe tek dziļiem ūdeņiem, — prom pavasara tālē.

Uz dēļu paaugstinājuma kuģa tuvumā nostādīti galdi ar ēdieniem un dzērieniem. Vējš purināja sarkanas vadmalas galdsegu stūrus, cepuru spalvas, parūku sprogas, oficieru lentu bārkstis. Pie galdiem sēdēja cariene Praskovja un carevna Natalija ar bērniem, sūtņi un vēstnieki, holandiešu un angļu tirgotāji, poļi, vācieši, jezuīts no Parīzes, Amālijā Kniperkrona, sakšu kara inženieris Hallarts un tikko kā ar karaļa Augusta vēstuli atbraukušais impērijas hercogs Kārlis Eižens fon Krui. Citi, lai arī ļoti ievērojami, bet patlaban mazāk svarīgi viesi stāvēja uz paaugstinājuma aiz galdiem. Matroži koka spaiņos iznēsāja degvīnu.

Hercogs fon Krui nevērīgi sēdēja starp carieni un ca- revnu, elkonī atspiedies, uzgrieza gaišās ūsas, it kā neko neredzēdams, skatījās kur pāri. Deguns viņam bij garš un līks, seja gļēva un maisiņiem zem acīm, plakanā parūka sākās no pašiem uzačiem. Zem violetiem svārkiem ordeņa lenta, ap kaklu zelta važa, sānos briljantu zvaigznes. Pat carienei un carevnai bij viņa bail: kā ne — svētās Romas impērijas hercogs, neuzvarams karavadonis, piecpadsmit slavenu kauju dalībnieks. Bet acīm redzami (tā domāja maskavieši, lai arī nelika manīt) kabata hercogam bij tukša, — jo kāds velns viņu citādi būtu atdzi- nis šurp uz Voroņežu… Aiz viņa krēsla stāvēja tulks Pēteris Pavlovičs Safirovs.

Hercogs teica, iesarkušos acu plakstus miegdams:

— Krievija ir skaista zeme, krievi — strādīga un dievbijīga tauta, sievietes Krievijā ir apburošas. Eiropā mazliet brīnās par krievu neatlaidīgo tieksmi piesavināties mūsu paražas un apģērbu. Krievijai pats dievs nolicis vērst savus skatienus uz Āziju. Atvest pie cara troņa pakājes bezgalīgi daudzās Āzijas tautas, nodrošināt brīvu ceļu uz Persiju un Ķīnu — lūk, tas ir vissvarīgākais uzdevums par svētību visai kristīgajai pasaulei…

Hercogs nenobeidza savus prātojumus: viesi sāka trokšņot, švīkāja kājām. No kuģa ātri nāca cars holandiešu samta biksēs līdz ceļiem, audekla kreklā, atlocītām piedurknēm, pakausī apaļu vaskadrānas cepuri. Viņš apstājās ^ pie paaugstinājuma un godbijīgi noņēma cepuri pret resno admirali Golovinu, kas ungāru vīna glāzi rokā sēdēja zem parūkas kūļa …

—   Sveiki, admirāļa kungs…

—   Sveiks, meistar Pēter Aleksejevič, — Golovins cienīgi atbildēja.

—   Admirāļa kungs, kuģis gatavs nolaišanai ūdenī. Vai pavēlēsi izsist balstiņus?

—   Iesāciet dieva vārdā!

Pārtraucis ūsu plūkāšanu, hercogs pārbrīnījies skatījās, ka cars kā vienkāršs namdaris — it kā zema dzimuma cilvēks — paklanījās admirālim, uzmauca cepuri galvā un steigšus aizgāja pa skaidām. — Sagatavojas!… — viņš uzsauca strādniekiem, un tie sāka kustēties zem kuģa stāvā dibena. Pa ceļam viņš paķēra čuguna veseri. — Stājas pie balstiņiem… Reizē… Sit laukā!… — Atskanēja vesera sitieni pret baļķiem, kas atbalstīja milzīgā kuģa priekšgalu. Taures sāka pūst, gari vilkdamas. Viesi piecēlās, glāzes augstu pacēluši. Bij redzams, kā Pēterim, ar veseri strādājot, plecu kauli zem krekla kustas. Masti salīgojās, kuģis mazliet atslīga uz gulšņiem. Acumirkli pavilcinājās, tad sāka slīdēt pa taukiem noziestajiem stāpeļiem. — Iet, ieti… — kliedza uz paaugstinājuma stāvošie.

Kuģis arvien ātrāk slīdēja uz upi. Zem gulšņiem tauki sāka kūpēt. Priekšgals jau skāra ūdeni. Apzeltītā najāda iegrima līdz viduklim. Strauji, uzšķeldams sev priekšā divus viļņus, kuģis nolidoja ūdenī, pagriezās un sāka šūpoties. Mastos uzšāvās vimpeļi, vējš uzplīvoja to šaurās zīda mēles. No bortiem paspīda liesmas, nodārdēja lielgabali ,..

Jau otro diennakti ilga dzīres pie Meņšikova mājas, pilsētas pusē pie tilta. Daļa viesu nemaz negāja gulēt, citi vāļājās zem galdiem sienā (ēdamistabā jau vairāk reizes siens bij izvākts un paklāts atkal jauns). Dāmas, mazliet atpūtušās, uzsārtojās, uzpūderējās, pārmainīja drēbes un

atkal brauca atpakaļ lēkšiem dārdošās karietēs. Vakar bij uguņošana, šodien būs liela balle.

Ārzemnieki palika ļoti apmierināti ar svētkiem. Pēteris Pavlovičs Safirovs netaupīja sevi, dzirdīja viņus ar labāko ungāru vīnu un sektu (savējiem deva drusku sliktāku). Viltīgais ebrejs panāca to, ka daži sūtņi aizrakstīja saviem draugiem Konstantinopolē par visu še redzēto: pēc «Predestinācijas» nedēju vēlāk ūdeni ielaisti vēl pieci lieli kuģi un četrpadsmit galeras, pārējo kuģu būvi steigšus nobeidz, — līdz pašai Cižovas priekšpilsētai rēgojas to ribainie skeleti. Ja visu to pievienos Azovas flotei, sultānam, kas tagad Melno jūru sargā kā šķīstu jaunavu, vairs nenāks prātā pārāk uzpūsties miera sarunās…

Antoņida maigi zilā, Olga žilbinošā citronkrāsas tērpā ēda steigā sasistā dēļu zālē ar logiem abās pusēs — simt piecdesmit viesu sēdēja gar sienmaļiem aiz pakavveidīgi nolikta galda, — vidū ālējās jokdari: lēkāja kukuros, kāvās zirņiem piebērtiem pūš]iem, rēja, ņaudēja, — sacēla tādu traci, ka siens lidoja bļodās un uz parūkām. Uz ākstiem neviens vairs neskatījās. Kņazs-pāvests skārda mitru galvā zem baldahīna, kā jau vecs vīrs, bij pavisam paguris pēc katra iztukšota laimes kausa vēcināt pa logu lielgabalniekiem ar lakatiņu, — no šāvienu dārdiem trīsēja sienas. Godājamais jokdaris Jakovs Turgeņevs jau vakar bij pārsmīdinājis visus, — uzlicis čalmu, uzvilcis tatāru halātu un kurpes, uz kuprainas, netīras cūkas iejāja zālē, drebināja saburbušo seju un piekārto bārdu.

— Sanāciet! — viņš kliedza. — Sanāciet, skūpstiet sultāna augstībai papēdi..,

Patlaban viņš, galīgi apdzēries, gulēja zem galda.

Matroži-dziedātāji bij aizsmakuši, muzikanti-radzinieki pūta katrs savu. Visi gaidīja deju. Blakus Olgai sēdēja kavalieris, Preobraženskas pulka praporščiks Leopoldus Mirbahs, Antoņidai — jūrnieks, poručiks Bartolomejs Brams. Olgas kavalieris vēl kaut kā šļupstēja krieviski un berzēja seju plaukstām, lai kaut cik atreibiu, bet dānis Brams, sarkans kā vērša gaļa, tikai dzēra un mirkšināja gluži pamirušajai meičai. Ak, kādas te vēl runas vajadzīgas un par ko?… Tas viss ir nieki!… Tikai pasniegt kavalierim pirkstu galiņus, pacelt priekšā svārciņus un tad vijoļu mūzikas taktī pietupstoties slīdēt pa novaskoto grīdu. Meičas bij saviļņotas kā meža ezers negaisa laikā.

Romāns Borisovičs ar Avdotju sēdēja galda otrā galā. Kņazs jutās nemierīgs tāpēc, ka tik tālu no valdnieka.

Pēteri bij ielenkuši ārzemnieki: blakus — hercogs fon Krui, tā piedzēries, ka tikai mētāja galvu kā zirgs, mušas atdze- nādams, otrā pusē — Amālijā Kniperkrona. Lidz pēdējam brīdim Pēteris bij jautrs, jokojās un dairījās… Bet tad kaut kas notikās (pamanīja tikai, ka pie viņa pienāca Meņšikovs un kaut ko pačukstēja ausī), — smiekli apdzisa viņa acīs. Acīm redzami viņš valdījās. Kad pasniedza jaunu ēdienu maiņu, viņš sāka durstīt ar nazi un dakšiņu te garām šķīvim, te sev sejā, — Amālijā Kniperkrona ar maigu līdzjūtību uzlika viņam roku uz atloka.

—   Herr Piter, raugiet apmierināties…

Viņš nometa dakšiņu un nazi, viebdamies iesmējās:

—   Rokas ir mani ienaidnieki… (Pabāza rokas zem galda.) Nu, ko tā skaties, gudriniece? Šovakar vēl tā sadancosim, ka papēži nolūzīs…

Piere viņai savilkās krunkās, viņa sacīja klusu, pārmetoši:

—   Herr Piter, vai tad es vairs neesmu jūsu uzticības cienīga?

Viņa acis pašaudījās, strupā deguna nāsis piepūtās.

—  Muļķības, muļķības!

—   Herr Piter, man ir tāda smaga nojauta.

—  Vecene uz pupām ko sliktu nozilējusi?

Viņš aizgriezās prom. Amalijai notrīsēja lūpas.

—   Mans tēvs arī stipri uztraucies… Šodien saņēmu vēstuli…

—   Vēstuli? — Kā plēsīgs putns viņš apaļām acīm ieurbās jaunavas uztrauktajā sejā. — Ko tad raksta Kniperkrons?

—   Herr Piter, mēs negribētu redzēt to, ko vairs nav iespējams nepamanīt… Negribētu klausīties. Bet par to jau runā gluži atklāti… (Amālijā baidījās izrunāt kaut kādu vārdu, deguns viņai piesarka.) Tas ir pretī saprātam… Tā būtu viltība… (Aiz saspringuma viņai asaras sakāpa acīs.) Viens jūsu vārds, Herr Piter…

Viņa pavēra muti, it kā lai dziļi nopūstos. Aiz Pētera krēsla piepeši stingri nostājās Vasilijs Volkovs. Vēja appūstā seja neskūta, vadmalas kaftāns saņurcīts, — acīm redzami tikko izvilkts no ceļa somas, — aiz piedurknes atloka rēgojās vēstules stūris. Amālijā stipri nobāla, viņas acis sāka ātri šaudīties no cara uz Volkovu. Viņa zinaja, ka Vasilijs ar sievu atrodas ārzemēs… Acīm redzami šurp viņš nav atlēkšojis ar labām ziņām.

Pēteris norādīja viņam uz krēslu līdzās: — Sēdies! — Šķibi pasmaidīdams, pienāca Meņšikovs krāšņā parūkā. Pēteris pastiepa roku, Volkovs steidzīgi pasniedza vēstuli.

—   No karaļa Augusta, — Pēteris teica, Amālijā neskatīdamies. — Sliktas vēstis… Livonijā nemierīgi… (Viņš pagrozīja vēstuli pirkstos — tad apņēmīgi aizbāza aiz svārku atloka.) Nu, kas tur… Livonija tālu… mums dzīrot netraucēs… (Un tad — Volkovam.) Pastāsti mutes vārdiem…

Volkovs taisījās piecelties, Meņšikovs to aiz pleciem nospieda atpakaļ sēdus un pats palika stāvam, elkoņiem pret krēsla atzveltni atspiedies.

—   Karaļa Augusta sakšu karaspēks iebrucis Vidzemē, karu nepieteicis, — Volkovs stāstīja stostīdamies. — Nonācis pie Rīgas, bet paspējis ieņemt tikai nelielu cietoksni Koberšanci. Pilsētai uzbrukt neuzdrošinājušies aiz zviedru niknas uguns… Pēc šīs neizdevušās diversijas ģenerālis Karlovičs pagriezies uz jūrmalu un sturmējot ieņēmis Di- namindes cietoksni, kur uzbrukuma beigās kritis no mus- ketes lodes.

—  Zēl, žēl Karloviča, — Pēteris noteica. — Nu un tās ir visas tavas ziņas?… — Viņš uzlika auksto roku Amālijās rokai. Jaunava elpoja ātri. Viņš sāpīgi sažņaudza tās roku. Volkovs sastomījās. Aleksandrs Daņilovičs, laizdams parūkas sprogas caur gredzenotajiem pirkstiem, noteica nevērīgi:

—   Es izprašņāju viņu, vairāk neko nezin, — bijis Varšavā, kad pienākušas ziņas no Rīgas. Tajā pašā dienā karalis Augusts sūtījis viņu šurp. Sakši Rīgu nav ieņēmuši un neieņems — zviedriem cieti zobi… Nesekmīgu lietu uzsākuši.

Roku neatvilkusi, Amālija ātri pielieca drebošo seju.

—  Tas ir karš, tas ir karš, Herr Piter, — viņa nočukstēja. — Neslēpiet no manis… Es jau ceļā to nopratu… O, kāda nelaime…

Viņš brīdi klusēja. Tad — aizsmakušā balsī:

—   Ko noprati? Vai kāds ko runāja? Kas runāja?

Tad viņa nesakarīgi sāka stāstīt, ka viņu pārsteigusi kņaza Rornana runa iebraucamā vietā.

—  Vai Buinosovs tev to sapļāpāja? — Pēteris pārpraš- ņāja draudoši. — Kurš? Sitas āksts? (Asaras pār vaigiem birdinādama, Amālijā pamāja ar galvu.) Sim muļķim tu noticēji? Un pie tam tevi pie mums vēl tur par gudrinieci. Paņem lakatiņu, noslauki asaras… (Viņš sajuta, V

Amālijā pret savu gribu klausa viņu un aprimstas.) Tā tu ari uzraksti tēvam: nekad nepiekritīšu uzsākt netaisnu karu, nelauzīšu mūžīga miera līgumu ar Karolu. Bet, ja arī po|u karalis ieņemtu Rīgu, — nepaliks viņam šī pilsēta, izraušu to no nagiem … Apzvēru to pie dieva …

Pēteris rādīja godīgas apaļas acis. Aleksandrs Daņilo vičs apstiprinādams nolieca galvu, tikai lūpas aizsedza pirkstiem, jo kaut kāds smīns šajā gadījumā būtu galīgi nevietā.

Amālijā spieda lakatiņu pie vaigiem, apjukusi smaidīja. Noticēja un nožēloja. Pēteris jautri atmetās pret krēsla adas atzveltni.

—   Kņaz Roman, — viņš pasauca, — panāc šurp pie mums!

Aiz spiegšanas, ko sacēla jokdari ap nēģu bļodu (vēlās kamolā, raudami cits citam nēģus no mutes), Romāns Borisovičs ar reizi nesadzirda cara balsi, — viņš smējās, kamēr žagi sāka raut. Antoņida un Olga drausmīgām acīm norādīja viņam: sauc… Kņaziene Avdotja paraustīja viņu aiz biksēm: — Ej saņemt žēlastību, ej, — taču sagaidījām, ak kungs…

Romāns Borisovičs teciņiem devās, kur saukts, kamzoli aizmugurē ar zobenu uzliecis, klanījās: — Te es esmu, mūsu cerība, — tavs ar sirdi un dvēseli. — Pēteris pat seju nepagrieza uz viņa pusi, pateica Amalijai:

—   Sis vīrs ir izcils politiķis un pārgalvnieks. Nemaz nezinu — par ģenerālisirnusu iecelt — baidos, pārāk daudz asiņu izlies. Vai labāk neņemt viņu mājas lietošanai…

Un tad viņš piepeši tā pasviedās pret Romānu Boriso- viču, ka tam sarkana tumsa aizplūda acis.

—   Dzirdēju — tu taisies karot. Atņemt atpakaļ mūsu Livonijas zemes. Tā ir, es prasu?

Romāns Borisovičs sāka mirkšināt. Nelabums no vēdera līda uz ceļgaliem …

—   Drosmīgi ģenerāļi mums allaž vajadzīgi. Par tavu lielo dūšu ieceļu tevi par jokdaru karaspēka ģenerālisirnusu.

Kājās pielecis, Pēteris aiz rokas aizvilka Romānu Bori- soviču pie paaugstinājuma, kur, rokas nokāris, pietūkušo seju saraucis, kņazs-pāvests aizmidzis tā krāca, it kā patlaban beigtos nost. Pēteris sāka purināt viņu… — Ej pie velna! — noņurdēja kņazs-pāvests. Jaunu joku nojauzdami, viesi pulcējās ap paaugstinājumu. Jokdari izlīda pa kājstarpēm, sasēdās uz pakāpieniem. Kņazam-pāvestam

ielika rokā krustu no divām kopā sasietām pīpēm, otrā — nevārītu olu. Romānu Borisoviču nostatīja uz ceļiem. Uz- buksnītais kņazs-pāvests norija siekalas.

— Iesvaidīt? — viņš jautāja. — Iesvaidīšu, nelabais ar viņu …

Un iepaukšināja Romanam Borisovičam ar olu pa pakausi, — dzeltenums notecēja pa parūku, — piegrūda pīpes sejai un tad ar kāju atgrūda to nost. Jokdari nodzie- dājās kā gaiļi. Nosēdināja kņazu Romānu jāteniski uz krēsla, lika turēt apgrauztu cūkas šķiņķa kaulu,, aizvilka vidū galdiem. Romāns Borisovičs bij kā pārakmeņojies, kaulu sažņaudzis, muti ieplētis. Pirkstiem viņu bakstīdami, viesi ļodzījās aiz smiekliem. Arī Amālijā Kniperkrona smējās skaļi, — visas viņas bailes, visas sirdsmokas nobeidzās ar joku.

Antoņida un Olga tikai tad īsti apjauta nelaimi, katf atskatījušās neredzēja vairs kavalierus sev blakām, — Leopoldus Mirbahs un Bartolomejs Brams dejas zāles durvīs dzērumā neatlaidīgi un zemu klanījās negantajām kņa- zēm Sahovskām. Astoņas kņazes, kailās rokas apaļiski izliekušas, piepūderētās parūkas grozīdamas, pietupa nemitēdamās un izaicinoši skatījās Buinosovu meitās.

2

Toreiz ziemā Volkovi tā arī neaizbrauca līdz Rīgai. Platais ziemas ceļš veda no Smoļenskas caur Oršu uz Kreic- burgu. Aiz poļu robežām vairs nebij tā kā Maskavas valstī (kur no vienas sādžas līdz otrai dienas brauciens pa bieziem mežiem), — še apdzīvotas vietas pagadījās bieži: augstā kalnā klosteris vai baznīca un kungu māja, dažās vietās pat pils ar akmens vaļņiem un grāvi apkārt. Pie mums ciemos dzīvoja tikai nabadzīgie valsts ierēdņi, vai arī kaut kāds izraidīts bajārs kā āpsis drūmi tupēja aiz augsta stāvžoga. Poļu pani dzīvoja jautri un plaši.

Aleksandra Ivanovna ārkārtīgi ilgojās nogriezties no ceļa vienā tādā brīnišķīgā pilī, kur smailie grafīta jumti un milzīgie logi rēgojās aiz simtgadīgām liepām. Volkovs skaitās. — Mēs esam valsts cilvēki, braucam ar vēstulēm, uzbāzties mums neklājas, — saproti taču to beigu beigās…

Uzbāzties nemaz arī nebij vajadzīgs. Reiz vēlu vakarā iebrauca kādā lielā sādžā, kura likās kā izmirusi, — pat suņi te nerēja. Apturēja pie kroga. Kamēr krodzinieks, garš sakumpis ebrejs lapsādas cepuri galvā, ar pūlēm vēra vārtus va|ā, Aleksandra Ivanovna izkāpa no kulbas — izstaipīt sniegā kājas. Skatījās pusmēnesi, kura skumjais spīdums neapdzēsa zvaigznes. Saņka sajutās tāda tvīksmaina … Klusu gāja pa ielu… Nelielās mājeles gandrīz visas bij iebrukušas, daudzas bez jumtiem, — tikai kārtis melnojās pret mēness gaišajām debesīm. Aizgāja līdz nosarmojušam sēru vītolam, — zem tā baznīciņa. Kāda sieviete baltos svārkos stāvēja, seju plaukstām sa- žņaugusi, aizslēgtām durtiņām pieknupusi. Arī sniegam žņirkstot, nepagriezās. Saņka pakavējās, nopūtās un gāja prom. Visu laiku viņai jaudās tā kā mūzika kaut kur tālumā.

Volkovs uzsauca viņai. Pa garu, toverīšiem un muciņām piekrautu priekštelpu iegāja krogā. Saimnieks ar tauku sveci rādīja gaismu — biezā bārda viņam bij paslējusies priekšā mazajai sejai ar vecām un drūmām acīm.

— Blakšu nav, guļa jums būs laba, — viņš teica baltkrievu valodā. — Kad tikai panam Malahovskim nejenācis prātā atbraukt krogā. Ak, dievs, dievs…

Karstajā krogā bij jūtama skābena dvaka. Aiz saplēsta aizkara šūpulī raudāja bērns. Saņka novilka kažoku, atgulās uz tikko no aukstā āra ienestajiem spilveniem, — arī viņai gribējās raudāt. Acis samiegusi, juta, ka labajā pusē no sirds (kur piemita dvēsele) — neizturams nemiers… Tā kā žēl kaut kā, tā kā mīlēt gribētos.

Kroga durvis klaudzēja nemitīgi — izgāja un ienāca saimnieks, kaut kādi cilvēki staigāja. Bērns raudāja pacietīgi… «Atkal naktī nevarēs gulēt…» Vīrs pasauca: — Saņa, vakariņas ēdīsi? — Izlikās aizmigusi. Rādījās dilstošs mēness, kas pie baznīciņas blāvi apspīda muguru sievietei baltajos svārkos. Atvairīt gribēja to — bet nekā… Rādījās sen pagājušais: mātes briesmīgās acis, kad tā mira… Deg skals, mazie brālīši saslapinātiem krekliņiem, nokāruši galvas no krāsns, klausās, kā māte vaid, skatās ratiņa ēnā uz baļķu sienas, — izliekas kā vecis tievu kaklu un kazas bārdu… — Saņa, Saņa, — māte sauca vienā elsā, — Saņa, viņu žēl…

Volkovs nesteigdamies strēba laksiņu zupu. Durvis atkal nobūkšēja, kāds ienākdams valdīdamies nopūtās. Saņka norija asaras: «Un tā tu aizbrauksi garām laimei.» Vīrs atkal: — Saņa, kaut pieniņu iestreb!

Sievietes balss pie durvīm: — Žēlīgais pan, lai debesu

valdniece pasargā tevi, — trešo dienu neesam ēduši, iedod no savas žēlastības maizītei. — It kā viņai dvēseli kāds caurdūris, — Saņka apsēdās uz lāvas. Pie durvīm ceļos nometusies sieva, baltās svitkas padusē viņai sāniski redzama izģindējusi bērna sejiņa. Saņka uzlēca, paķēra bļodu ar ceptas zoss gaļu. — Se! — pasniedza un negribot pati pamāja tai kā zemnieku sieva: — Ej, ej!

Sieviete aizgāja. Saņka piesēdās pie galda, — sirds tā sita, — pat pienu nejaudāja iedzert. Volkovs ievaicājās ebrejam-krodziniekam:

—  Jums te laikam bijusi neraža, vai?

—   Nē, no tā mūs dievs vēl pasargājis. Pans Malahov- skis savāca labu ražu un jau aizveda uz Kēnigsbergu…

—   Redz, kā, — Volkovs pabrīnījās un nolika karoti. — Kēnigsbergā pārdod. Un saņem labu cenu?

—   Ai, cenu, cenu!… — Krodzinieks nokrekstējās, velteņa bārdu grozīdams, nolika svečturi uz sola, bet pats apsēsties neuzdrošinājās. — Tagad Kēnigsbergas tirgotāji labi saprot, ka bez viņiem nekam citam nav kur vest kviešus, uz Rīgu nevedīs, — kas gan gribēs maksāt zviedriem muitu? — Nu guldeni tad maksā…

—  Guldeni! Pudā? — Volkovs neticīgi paplēta zilās acis. — Laikam gan tu melo?

—   Nē, nudien, nemeloju, kādēļ es melošu augstgodātam panarn? Kad jauns biju — vedām labību uz Rīgu, tur deva pa pusotra un pa divi guldeņus. Pans neņems ļaunā, ja es apsēstos? Ak dievs, ak dievs… Tie visi pana Malahovska nedarbi… Ar zobenu nogalināja mūsu ebreju Alteru pana Badovska sādžā. Bet pans Badovskis ir tāds pans, ka par vienu pašu vistu gatavs sacelt kājās visu savu mazmuižu šļahtu, — Alters bij viņa uzpircējs. Tā pans Badovskis ar savu šļahtu uzbruka panam Malahovskim. Šāvās pistolēm! — Ak dievs, ak dievs… Pēc tam pans Malahov- skis ar savu šļahtu uzbruka panam Badovskim. Cik pulvera viņi neizkūpināja — un visu to par vienu nokautu ebreju… Pēc tam viņi salīga mieru un izdzēra piecdesmit muciņas alus. Surp atdrāzās pana Malahovska šļah- tiči, sagrāba mani, sagrāba piecus mūsu ebrejus, iemeta vienkāršos ratos, pārsēja ar bomi tā, kā ved labības kūļus, un aizveda pana Badovska sētā… Pans Malahovskis smējās, vēderu turēdams. — Se tev, pan Badovski, par to vienu žīdu veseli seši gabali! — Jankelim Kaganam ribu pārlauza, kad viņš tur tā gulēja ratos. Možam Levidam aknas atdauzīja, man no tā laika kājas žūst…

—   Bet, ja tu nemelo, — Volkovs teica, ieliedams pierīti māla šķīvī, — kāpēc jums sādžiņa tāda panīkusi?

—   Ko kā zemnieki te lai kļūst trekni?

—   Nē, ne trekniem kļūt, — kāpēc? Pārāk aptaukoties zemniekiem nevar ļaut… Tomēr istabas apjumt vajadzētu. Bet es tā skatos, ka lopiņi pie jums dzīvo labāk… Nomas ļaužu acīm redzami nemaz nav?

—  Mums visi zemnieki klaušinieki.

—  Un cik klaušu dienu?

—  Visas sešas dienas strādā panam.

Volkovs atkal pabrīnījās: — Mums vienkārši cara valdība to nepieļautu, — no tāda plika zemnieka pusgraša nedabūsi…

—   Kas tad pie jums kronim nodokļus maksā? Pani, vai?

—   Nē, pani nodokļus nemaksā. Mēs maksājam paniem …

—  Tā gan ir valsts! — Volkovs pasmaidīja, nogrozīja galvu. — Saņa, lūk kur brīvība paniem…

Bet Saņka neklausījās. Acis ieplestas, sastingušas. Pievērsās lodziņam, pieknupa slapjajam stiklam. Ārā arvien skaļāk skanēja mūzika, zvārguļi, balsis. Krodzinieks satraucās, paņēma svečturi, sakumpis šļūca uz durvīm.

—   Es jau teicu — pans Malahovskis gulēt jums neļaus …

Pie kroga apstājās kādas desmit kamanas. Ebreji džī- gāja vijoles, pūta pļerkstošas klarnetes. Sļabtiči juku jukām uz paklājiem, kājas slaistīdami, smējās, pamudinādami kliedza. Viens ūsains, īsā kažociņā, dejoja nomītā sniegā, — te soļoja svinīgi, ūsas braucīdams, te griezās kā negudrs, un zobens lidoja viņam pakaļ.

Pielēkšoja jātnieki ar lāpām, nolēca no zirgiem. No tumsas iznira lieli četrjūgu zirgi ar pāvu spalvām virs uzrautām galvām, — vaļējās kamanās sēdēja dāmas. (Saņka pavisam pielipa stiklam, vērodama ārzemnieces: visas šauros samta kažociņos, — ādas apkaklītēs, šķībi uzliktas mazas cepurītes.) Lāpu apgaismotas, dāmas smējās. No kamanu pakaļas norāpās plecīgs pans, grīļodamies gāja uz krogu, — aiz nespodrā stikla ieraudzīja Saņkas seju. — Aida! — pamāja šļahtai. Pans iebrāzās krogā, viņam pakaļ tā šļahtiči — citi vienkāršos kažociņos, citi pavisam noplīsuši, bet visiem zobeni un pistoles. Sarkans kā vara katls, kājas ieplētis, pans pārvilka plaukstu tik lielām ūsām, ka saujā tās neietilpa. Viņa sudrablapsu kuntušs sniega novārtīts, — acīm redzami pans ne vienu reizi vien bij vēlies no ragavu pakaļkāpšļa. Zobenu nošķindinājis, acīm pret Saņku zibinādams, ierunājās svinīgi, dzēruma piepūlē:

—   Mana cienījamā pane kņaziene, nolādētais krodzinieks man vēlu paziņoja par jūsu ierašanos. Kā! Tāda skaista augstdzimusi pane lai pārgulētu šajā riebīgajā krogā! Nepieļausim! Sļalita, krīti pie kājām, lūdz pani kņazieni uz pili…

Sļahtiči, starp kuriem bij arī sirmi, rotāti zobenu cirtienu rētām šķērsām sejai, pieplūdināja krogu ar degvīna elpas smaku, — tagad tie sāka mesties uz viena ceļa Saņ- kas priekšā, cepures norāvuši, sita plaukstām pie krūtīm.

—  Viscienījamākā pane kņaziene, miršu, bet nepiecelšos no jūsu dievišķīgajām kājiņām, — brauc pie pana Malahovska …

Kā ceļa lakatu no pleciem norāvusi un no galda atlēkusi, Aleksandra Ivanovna stāvēja pretim ceļos noslīgu- šajai šļahtai bāla, sarauktām uzacīm, tikai nāsis viņai trīsēja. Krodzinieks turēja sveci augsti paceltu. Ieraudzījis tādu skaistuli, pans Malahovskis atgrūda vienu, otru šjah- tiču, pienāca klāt un pats smagi nometās uz ceļa:

—   Lūdzu …

Saņkai tomēr pietika saprāta atskatīties uz vīru. Vasilijs bij stipri nobijies, drebošu roku viņš pogāja vaļā krekla apkakli, lai izvilktu maisiņu ar vēstulēm — pierādījumam, ka viņš ir neaizskarama persona. Mazliet vilcinādamās, tomēr dziedošā balsī Saņka atteica:

—   Esmu laimīga iepazīties…

Jau otru nedēļu dzīroja pans Malahovskis, dārdinādams visu Oršas vojevodisti. Pane Augusta, viņa sieva, tā mīlēja jautrību un dejas, ka nodancināja kavalierus līdz nelabumam. Dažs, pagalam nomocīts, paslēpās kaut kur pieliekamajā, — to modināja augšā, samiegojušos aizvilka kolonnu zālē, kur galerijā beidzamām spēku paliekām ņēmās novājējuši muzikanti salāpītos paltrakos, — no venēciešu lustrām zem grezni izgleznotiem griestiem sveču vasks pilēja uz piesvīdušajām parūkām, plīvojošiem sieviešu svārkiem, kamēr blakusistabās sajūsmīgi dzēra un auroja mazmuižu šjahta.

Nakts vidū pane Augusta — maziņa, sprogaina, bedrītēm vaigos — piepeši iedomājusi jaunu izpriecu, sasita plaukstas. — Brauksim! — Saklupa kamanās, lāpas aizdedzinājuši, devās pie kaimiņa, — kur atkal ungāru vīna muciņas un veseli cepti auni augstajiem viesiem, bet šļah- tai — milzīgas bjodas kapāta spurekja ar ķiplokiem. Tukšoja kausus uz skaisto dāmu, poļu lepnuma un visas lielās Rečas Pospolitas veselībām.

Vai atkal pane Augusta sadomājusi izģērbt viesus par turkiem, grieķiem, indiešiem, nabadzīgākajiem šļalitičiem sejas notriepa kvēpiem. Naktī nodzīrojuši, rītā tāpat maskojušics devās uz tuvējo klosteri, kas aicinoši tankši- nāja zvanu aiz kailajiem kokiem uzkalnā. Nostāvēja dievkalpojumā, tad baltajā ēdamistabā ar sprēgājošiem klučiem krāsnī dzēra simtgadīgus inedus dzērienus un jokojās ar galantiem mūkiem piesmaržotos ģērbos, bet — vajadzības gadījumā — arī piešiem pie kājām.

Saņka ar visu savu dvēseles dedzību metās šajās izpriecās. Tikai pārmainīja tērpu un slapjo kreklu, norīvējās ar smaržojošu degvīnu un atkal, novājējusi, slaida, viscaur mūzikas piesātināta, menuetā lepni paklanīdamās, kā neprātīga vīciņoja poļu dejā.

Vasilijs sākumā turējās, bet viņam pielika biedros divus Polijā pazīstamus izēdājus un izdzērājus spēkavīrus — panu Hodkovski un panu Domoracki. Sie šļahtiči vienā vilcienā izdzēra četras kvartas lielu alus kausu, apēda veselu zosi ar plūmēm, uzkodām bļodu vārītu pīrādziņu un uzdzēra piecas pudeles ungārieša. Vasilijs skūpstījās ar viņiem dienu un nakti. Kad beidzot tika skaidrā prātā — noskumis gāja uzmeklēt sievu. — Dūjiņa, Sa- ņečka, jātaisās ceļā, nu pietiek! — Saņka pat neatskatījās. Pans Hodkovskis apņēma viņu ap pleciem, — grīļodamies viņi aizgāja dzīrot tālāk…

Vasilijs ņurdēja, spilvenā ierakdamies, — kāds purināja viņu aiz pleca. (Gulēja neizģērbies, tikai kaftānu novilcis un zobenu noņēmis.) Galva svina smaga — pacelt nevarēja. Purināja neatlaidīgi, nagiem iekniebdamies … «Ek, ko tad nu vēl?»

—   Nāc dejot ar mani… Tad nāc jel, nāc! — steigā atkārtoja Saņkas balss — tik savāda, ka Vasilijs paslējās uz elkoņa. Pie gultas Saņka māja viņam ar piepūderētu galvu… Acis bij tādas — it kā mājā izcēlies ugunsgrēks vai notikusi cita nelaime… — Ar mani dejot negribi?

—   Prātu zaudējusi esi, mīļā… Arā jau rīts…

Saņkas pārvērstā seja un kailie pleci bij zilgani no rīta

ausmas aiz lielā, spodrā loga… «Cik tālu viņa sevi novedusi — neviena asiņu piliena.»

—   Tu labāk liecies gulēt!

—   Negribi, negribi? … Ak, Vasilij…

Viņa atkrita augstā krēslā, nolaida kailās rokas. No viņas vēdīja saldena franču smarža, kaut kas svešs. Ne- mirkšinādama skatījās vīrā, — kaklā spiedās kamoliņš.

—   Vasja, tu mīli mani?

Jautājusi maigi, vienkārši, — nē, viņa jautāja it kā draudēdama. Vasilijs dusmās iebakstīja ar dūri spilvenā.

— Vismaz ļauj tu man dzīvot mierā!

Viņa atkal norija kamoliņu.

—   Pasaki — kā tu mīli mani?

Ko uz to lai atbild? Tādas sieviešu blēņas! Ja galva paģirās tā neplīstu pušu, Vasilijs katrā ziņā izlamātos. Bet nebij ne spēka, ne gribas, — klusēdams ar pārmetošu smīnu aplūkoja sievu. Saņka klusu sasita rokas.

—   Nepasargāsi… Tavs grēks būs…

Piecēlās, ar kāju atsvieda svārku garo vilci, izgāja…

—   Durvis, durvis aiztaisi, Saņa …

Vasilijs neparko nevarēja vairs aizmigt — pūta, grozījās, klausīdamies attālo mūziku lejā, zālēs. Negribējās, bet tomēr bij jādomā: «Slikti, labi nav.» Sēdēja gultā, galvu aptvēris… «Nekāda jēga nav tā dzīvot…» Apģērbās, pa sētas durvīm izgāja pie kalpu mājokļiem palūkot, vai kulba kārtībā. Ieraudzījis pie ratnīcas kučieri Antipu (no Smoļenskas vojevodas to par sešdesmit rubļiem nopirka pie Vjazmas pazudušā vietā), kļuva tīri priecīgs par pašu cilvēku.

—   Nu, Antip, rītu brauksim.

— Ak, Vasilij Vasiļjevič, tas būtu labi, — te tā apnicis.

—   Vakarā aizskrej pie krodzinieka, palūko zirgus…

Vasilijs lēnām nāca atpakaļ pa parku. Vējš dzina tīru

sniegu, svarīgi šalca koki ar kovārņu ligzdām. Uz dīķa strādāja vesels pulks vīriešu un sieviešu, — acīm redzami visu sādžu sadzinuši notīrīt sniegu, slēja kaut kādas kārtis ar vējā plīvojošiem karogiem. «Viss tikai blēņas un niekošanās …» Piepeši Vasilijs apstājās, it kā kāds to sagrābis aiz pleca, — saviebās. Sirds strauji sita. Atģidās — viņš! Cik reižu redzējis viņu dzēruma reibumā, bet tikai nule saprata, — tas viņš — pans Vladislavs Tiklinskis, slaidais skaistulis apelsīnu krāsas samta Parīzes modes svārkā. Aleksandra taču vienmēr kopā ar to: menuetu — ar viņu, kontrdansu, mazurku — ar viņu.

Vasilijs lūkojās zemē. Sniegs lipa pie vaigiem un kakla. Bet šī asā nojauda tikai pamirdza, un atkal visu sāka aizmiglot paģiru dulnums. Ne pie kāda slēdziena netika. Bet viņu jau meklēja saukt brokastis. (Se tāda paražā, — pēc jautras nakts agrīnas brokastis un tad — gulēt līdz pusdienai.) Apriebušies draugi Hodkovskis un Domorac- kis, lielibnieki, resnvēderainie meļi, smiedamies saķēra viņu zem rokām. — Kas par bigusu pagatavots, pan Vasilij… — Aleksandras pie galda nebij un tā — arī ne… Vasilijs iedzēra glāzi stiprā, bet nereiba nemaz…

Viņš piecēlās no galda, iegāja dejas zālē — tukšs. Galerijā, pret turku bungām atzvēlies, gulēja garš, kaulains ebrejs. Vasilijs klusiņām pavēra durvis uz spoguļu gale- riju, — gar logiem pa vaskoto, krāsainiem papīrīšiem nobārstīto parketu gāja pans Vladislavs, ar zobenu nekaunīgi sacēlis apelsīnkrāsas svārku malu, un Aleksandra. Viņš tai kaut ko dedzīgi stāstīja, parūku strauji raustīdams. Viņa klausījās nodurtu galvu. Viņas noliektajā kaklā jaudās kaut kas jaunavīgs un neaizsargāts: atveda uz ārzemēm nepiedzīvojušu muļķīti un pameta vienu, ja te nodarīs pāri — atliksies tikai asaras norīt…

Vasilijam pienāktos tagad uzstāties nikni, prasīt lepnajam polim gandarījumu, bet viņš tikai skatījās pa durvju šķirbu, pārciezdams žēluma sāpes… «Eh, slikts aizstāvis tu esi, Vasilij.» Tajā acumirklī pans Vladislavs ar skaistu žestu norādīja uz blakus durvīm. Saņkai lāpstiņas tikko manāmi paslējās, viņa mazliet pakratīja galvu. Viņi pagriezās, iegāja ziemas dārzā. Vasilijs neviļus sastiepās — atlocīt piedurkni… Bet tā nebij piedurkne — tikai mež- ģines. Un zobens arī bij palicis augšā… A, velns!…

Tarkšoši viņš atsita vaļā durvju pusi, bet no muguras klaigādami viņam uzklupa abi rešņi, Hodkovskis un Do- moraekis…

— Tu tikai pagaršo, pan Vasilij, karstas knišas ar krējumu …

Atkal viņš apjucis sēdēja pie galda. Kauns bij un dusmas. Te acīm redzama noruna. Sie rīmas tīši apdzirda viņu… Skriet pēc zobena, kauties? Labs cara sūtnis — sievas dēļ sakāvies kā zemnieks krogā… Lai! Gals tā kā tā!

Atgrūdis pasniegto glāzi, ātri izgāja no ēdamistabas. /*ugšā, zobus sakodis, meklēja zobenu… Atrada to zem Saņkas lindraku čupas… Visā spēkā apžņaudza jostu. Noskrēja lejā pa akmens trepēm. Pilī jau bij nolikušies gulēt. Izskrēja ziemas dārzu — neviena. Uzdrāzās istabas meitai, — zemu viņa priekšā pietupusies, tā nopīkstēja:

—   Pane kņaziene, pane Malahovska un pans Tikiinskis aizbrauca vizināties, teica, lai līdz vakaram viņus negaidot.. .

Vasilijs atgriezās augšā, līdz krēslai nosēdēja pie loga, uz ceju skatīdamies. Aizdomājās pat tik tālu, ka sāka sacerēt atzīšanās vēstuli Pēterim Aleksejevičam. Bet papīra un spalvas nebij.

Vēlāk izrādījās — Saņka sen atgriezusies un gulēja panes Augustas guļamistabā. Pēc vakariņām uz dīķa rīkoja karnevālu un uguņošanu. Vasilijs aizgaja ratnīcā un pavēlēja Antipam klusiņām aizjūgt zirgus un aiznest dažas paunas kulbā. Drūms atgriezās pilī. Uz dzegām sadedza ploškas, — vējš drebinādams skrēja uguntiņām pāri. Sniega mākoņi bij izkliedēti, nakts zila, mēness sānos no- šņaubts.

Pie dārza ēciņas ar sniega apputinātiem akmens tēliem Volkovs izdzirda iesmakušus iekliedzienus, straujas elsas un asmeņu šķindoņu. Būtu aizgājis garām, — nebij nekādas intereses. Pie stūra (pie pakājes kupidonam ar bultu) stāvēja sieviete, galvā uzmestu baltu parūku, saturēja pie paša kakla uzmestu kažociņu. Ieskatījās labāk — Aleksandra. Pieskrēja klāt. Turpat aiz stūra mēness gaismā cirtās zobeniem pans Vladislavs ar panu Malahovski. Lēkāja izplestām kājām, traucās viens pret otru, mīņādamies visā jaudā izšņāca gaisu, skaldīja zobenu pret zobenu.

Saņka metās pie Vasilija, apķēra, piekļāvās, galvu atmetusi, acis samiegusi, — caur zobiem:

—   Ved prom, ved prom …

Osainais Malahovskis skaļi iekliedzās, Volkovu ieraudzījis. Pans Vladislavs, tam virsū mezdamies: — Viņa nav tava, neatdosim. — Pa parku pieskrēja šļahtiči kailiem zobeniem — izšķirt panus.

Vasilijs nomierinājās, kad bij aizbraukuši kādas pussimts verstis no pana Malahovska. Saņkai viņš ne ar vārdu neatgādināja, neko nejautāja, bet bij stingrs. Viņa sēdēja kulbā, acis neatvērusi, gluži noklususi. Lielajām muižām apbrauca ar līkumu apkārt.

Bet tad bukā sēdošais ceļvedis, nosalušos pirkstus samaucis kažociņu šaurajās piedurknēs, sāka grozīties, no uzkalniņa rādīdams baznīciņas kārniņu jumtu ceļmalā. Antips pabāza galvu kulbā.

—  Vasilij Vasiļjevič, liekas, ka te mēs bez apstāšanās garām netiksim.

Izrādījās, ka šo baznīciņu (svētā Jana Nepomuka vārdā) cēlis slavenais pans Boreiko, par kura tuklumu, rijību un viesmīlību pat parunas radušās. Pana pils bij tālu no ceļa, aiz tumša meža. Lai bez pūlēm sadabūtu dziru biedrus, viņš uzcēlis baznīciņu pašā lielceļa malā, — vienā piebūvē virtuve un pagrabs, otrā ēdamistaba. Se vienmēr dzīvoja resns, jautrs kapucmietis. Noturēja dievkalpojumus, garlaika stundās ar panu spēlēja kārtis, un abi kopā uzmanīja garāmbraucējus.

Lai kas brauca — ievērojams pans, pēdējo cepuri nodzēris bezrūpīgs šļahtičs vai vienkāršs miestiņa tirgotājs, — kalpi pārstiepa virvi ceļam pāri, pans Boreiko, gāzelēdamies un kaklā sēkdams, pasniedza viņam kausu vīna (kalpi žigli izjūdza zirgus), nobijušos cilvēku iestiepa baznīciņā, kapucīnietis nolasīja lūgšanu, — sākās dzīro- šana. Ļaunu pans Boreiko cilvēkiem nedarīja, bet skaidrā prātā nevienu prom nelaida, dažu nemaņā aiznesa uz kamanām, cits, samaņu neatguvis, atdeva dievam dvēseli, pie kam kapucīnietis dobji skaitīja lūgšanu…

—   Ko mēs darīsim, Vasilij Vasiļjevič? — Antips vaicāja.

—   Nogriez, trenc, cik jaudas, pāri laukam!

Acīm redzami paniem vienīgi tikai izpriecas bij prātā. Likās, ka visa Reča Pospolita bezrūpīgi dzīroja. Miestiņos un pilsētiņās katrā labākā mājā vārti līdz galam vaļā, uz lieveņa vāvuļo piedzērušies šļahtiči. Toties atkal pilsētu ielas bij tīras, daudz skaistu tirgotavu un veikalu rindu. Virs bodēm un bārddziņu veikaliem, virs cunftu iestādēm — ielai šķērsām — izkrāsotas izkārtnes: te dāma ņieburā, te kavalieris zirgā, te vara bļoda virs bārddziņa durvīm. Durvīs laipni smaida vācietis porcelāna pīpi zobos vai atkal ebrejs labā kažokā pieklājīgi lūdz garāmgājēju vai braucēju iegriezties pie viņa. Nevis tā kā Maskavā, kur tirgotājiņš aiz svārku stūra rauj pircēju savā tukšajā veikaliņā un par pēdējiem mēsliem plēš trīskārtīgi, — še lai ieiet kurā katrā veikalā, ir ko pamielot acis. Ja naudas nav — dos arī uz parāda.

Jo tuvāk uz Vidzemes robežām, jo biežāk nāca pilsētiņas. Uzkalnos dzirnavas grieza savus spārnus. Sādžās jau veda mēslus. Apmākušajās debesīs vēdīja pavasaris. Saņ- kai atkal sāka mirdzēt acis. Iebrauca Kreicburgā. Bet še atgadījās pavisam kas negaidīts.

Iebraucamā vietā aiz starpsienas gulēja galdzinis Pēteris Andrejevičs Tolstojs. (Atgriezās no ārzemēm uz Maskavu.) Izdzirdis krievu runu, iznāca uzmestā kažociņā, zīda lakatiņu pliko pauri apsējis.

—   Piedodiet večukam! — pieklājīgi paklanījās Aleksandrai Ivanovnai. — Negaidītā sastapšanās mani ļoti iepriecināja…

No sermuliņastes melno uzaču apakšas cieši un sirsnīgi noraudzījās Saņkā, kas patlaban ģērbās nost. Viņam bij ap piecdesmit gadu, sausnējs un īss, bet īsti dzīslots. Maskavā Tolstoju nemīlēja, cars nevarēja piedot pagājušo, kad viņš kopā ar Hovanski sacēla strēļus Sofijas labā. Bet Tolstojs prata gaidīt. Uzņēmās grūtus uzdevumus ārzemēs un izpildīja tos lieliski. Prata valodas, pa zina daiļliteratūru, prata izdevīgi nopirkt gleznotu bildi (Meņšikova pilij), derīgu grāmatu, salīgt dienestā derīgu cilvēku. Priekšā nekad nelīda. Daudzi jau sāka baidīties viņa.

—   Vai neesat ceļā uz Rīgu? — viņš apvaicājās Aleksandrai Ivanovnai. Kalmikiete patlaban vilka viņai nost velteņus. Saņka atbildēja garlaikodamās:

—   Uz Parīzi steidzamies.

Tolstojs sataustīja raga tabakdozi, paklabināja pa to ar vidējo pirkstu, iebāza lielo degunu tabakā.

—   Klizmu būs pārāk daudz, labāk brauciet caur Varšavu! (Vēja appūsto seju berzēdams, Volkovs prasīja: — Kāpēc?) Livonijā karš, Vasilij Vasiļjevič. Rīga ir aplenkta.

Saņka saķēra vaigus. Volkovs izbijies samirkšināja acis.

—   Jau sācies?. Kā tā? Augusts viens pats, vai..,

Un aprāvās, — tik auksti-brīdinoši viņam acīm iedzēla Pēteris Andrejevičs. Pacēla tabakas notraipīto degunu. Nošķaudījās, — zīda lakata stūris saslējās kā ausis.

—   Ieteicu jums, mīļo Vasilij Vasiļjevič, tūliņ nogriezties uz Jelgavu. Tur atrodas karalis Augusts. Viņi būs laimīgs sastapt jūs un it īpaši jūsu laulāto draudzeni — tik šarmantu un simpātisku…

Tolstojs šo un to pastāstīja par iesākušos karu. Jau no rudens karaļa Augusta sakšu bataljoni sākuši pārvietoties tuvāk Vidzemes robežai — Janišķos un Jelgavā. Rīgas gubernators Dalbergs (kas pirms trim gadiem tā apvainoja lielo Maskavas sūtniecību ar Pēteri Alekseje- viču) neko negribēja redzēt vai arī vienkārši nepiegrieza vērību šai diversijai. Rīgu varēja ieņemt pa skrējienam. Bet ar mīlas izpriecām un nejēdzīgu vieglprātību pazaudēja nenovērtējamo laiku: sakšu virspavēlnieks, jaunais ģenerālis Flemings, iemīlējās pana Sapegas māsīcā un visu ziemu nodzīroja pilī pie tā. Zaldāti savukārt žūpoja un laupīja Kurzemes ciemus, — zemnieki sāka bēgt uz Vidzemi, un tad arī Rīgā beigu beigās atguvās. Gubernators nocietināja pilsētu.

—   Ar ģenerāja Karloviča ierašanos pie karaspēka, paldies dievam, iesākās karadarbība, — stāstīja Pēteris Andrejevičs, skūtās lūpas šķobīdams, ar katru vārdu it kā mīlinādamies. — Bet Venus un Baklis nemīl ložu svilpšanu: ģenerālis Flernings meklē karstākas kaujas. Viņš nedodas vis gājienā uz zviedriem, bet drošsirdīgi aplenc skaistās polietes cietoksni, — ir jau aizvedis to uz Drēz- deni, un drīz tur būs kāzas…

No visa stāsta Volkovs izprata, ka karaļa Augusta lietas stāv bēdīgi. Tāpēc nolēma: lai izvairītos no kaut kādas kļūdas, par ko vēlāk nāksies atbildēt Pēterim Aleksejevi- čam, — nepieciešami nogriezties uz Jelgavu.

—   Kur jūsu bruņinieki, kungs? Kur jūsu desmit tūkstoši kirasu? Jūsu zvēresti, kungs? Jūs esat melojuši karalim!

Augusts strauji nolika aizdedzinātu kandelabru spoguļa priekšā starp pūderslotiņām, cimdiem, srnaržūdeņu flakoniem, — viena svece nokrita un apdzisa. Tad viņš sāka staigāt pa guļamistabas sudraboto paklāju. Viņa spēcīgie, cieši iespīlētie ikri trīsēja no dusmām. Johans Patkuls stāvēja viņa priekšā bāls, drūms, cepuri rokās sažņaudzis.

Viņš bij darījis visu, kas cilvēka spēkos: visu ziemu rakstījis satraucošas vēstules, slepeni izsūtījis tās bruņiniekiem pa Vidzemes muižām un uz Rīgu. Neievērodams zviedru likuma draudus, par tirgotāju pārģērbies, pār- kiuvis robežai, apmeklējis fon Benkendorfu, fon Siversu, fon Palēnu viņu pilīs. Bruņinieki lasīja viņu vēstules un raudāja, atminēdamies ordeņa agrāko varenību, žēlojās par labības muitu, tie, kas redukcijā pazaudējuši daļu savas zemes, nozvērējās dzīvības netaupīt. Bet. kad sakšu karaspēks beidzot ielauzās Vidzemē ar Augusta manifestu par zviedru verdzības nokratīšanu, neviens no bruņiniekiem neuzdrošinājās kāpt zirgā, un — vēl ļaunāk — daudzi kopā ar pilsoņiem sāka nocietināt Rīgu pret karaļa algotņiem, kas alka piekļūt laupījumam.

Šodien Patkuls bij atvedis šīs neiepriecinošās ziņas. Karalis pārtrauca pusdienas, paķēra no galda kande- labru, saķēris Patkulu aiz rokas, traucās uz guļamistabu .. >

—   Jūs sakūdījāt mani uz šo karu, — jūs, kungs!… Es izvilku zobenu, palaizdamies uz jūsu apzvērētiem solījumiem. Un jūs iedrošināties apgalvot, ka Vidzemes bruņniecība, šie žūpas un aknu desu rijēji, vēl šaubās!

Liels un grezns, tērpies baltā kara kaftānā, Augusts mācās virsū Patkulam sažņaugtām dūrēm, nikni kratīdams mežģīņu aproces un uztraukumā izkliegdams daudz nevajadzīga.

—   Kur ir dāņu palīgspēki? Jūs apsolījāt man tos. Kur cara Pētera piecdesmit zaldātu pulki? Kur jūsu divi simti tūkstošu červoncu? Velns lai parauj, poļi gaida šo naudu! Poļi gaida manus panākumus, lai ķertos pie zobeniem, vai arī manu neveiksmi, — lai sāktu nedzirdētu savstarpēju cīņu.

Putas šļakstījās no viņa biezajām, asi apveidotajām lūpām, labi koptā seja trīsēja… Acis novērsis, valdīdams niknumu, kas kāpa kaklā, Patkuls atbildēja:

—  Valdniek, bruņinieki gribētu dabūt garantiju, ka, nometuši zviedru kundzibu, viņi nekļūs par upuri Maskavas barbaru uzbrukumam. Man liekas, ka tas ir viņu šaubu iemesls…

—   Blēņas! Tukšas bailes… Cars Pēteris pie krucifiksa zvērēja neiet tālāk par Jamburgu, — krieviem vajadzīga Ingrija un Karēlija. Pat pēc Narvas viņi netīko.

—   Valdniek, es baidos zvēresta laušanas. Man ir zināms, — no Maskavas izsūtīti uz Narvu un Rēveli izlūki zem tirgotāju maskas, — tiem pavēlēts uzņemt šo cietokšņu plānus.

Augusts atkāpās. Viņa lielā roka ar izkrāsotiem nagiem nokrita uz zobena roktura, apaļais zods augstprātīgi pastiepās.

—   Fon Patkula kungs, dodu jums savu karaļa vārdu: ne Narva, ne Rēvele, vēl mazāk Rīga nekad neredzēs krievus. Lai notiktu kas notikdams, es izraušu šīs pilsētas no cara Pētera nagiem…

Karalis nežēlīgi garlaikojās Jelgavā, hercogu pilī. Tuvu karaspēkam atrazdamies, viņš tomēr nevarēja paātrināt notikumu gaitu. Izdevās ieņemt tikai Koberšances cie- toksniti. Divas reizes bombardēja Rīgu, bet bez panākuma. Vidzemes bruņinieki vēl vienmēr tikai pārlika, vai kāpt zirgos. Poļu magnāti uzmanīgi gaidīja, kā likās, gatavodami nākamā seimā jautājumu karalim: ar kādiem nolūkiem viņš ievelk Poliju šajā bīstamajā karā?

Laiks Jelgavā bij nejēdzīgs. Naudas maz. Kurzemes muižnieki neaptēsti, viņu sievas drīzāk līdzīgas grūsnām govīm kā valdzinošajam dzimumam. Jaunais Kurzemes hercogs Fridrihs Vilhelms, lielibnieks un dzērājs, tikai neizturami garlaikoja. Ja neparūpējies jaunais draugs, Atalija Desmonta, kas karalim līdz bij atstājusi jautro Varšavu, Augusta dedzīgajai dabai draudētu melanholija.

Atalija Desmonta sarīkoja balles un medības, izrakstīja no Varšavas itāliešu aktierus, šķieda naudu ar tādu nesaprotamu izšķērdību, ka pat Augusts dažkārt šņāca degunā. dodams galma ministram rīkojumu — sagādāt grāfienei tik un tik daudz zelta dublonu. Skarbajā klimatā itāliešu aktieri šķaudīja un klepoja. Galanti domātajās ballēs vietējā muižniecība, izsmalcinātas baudas nepazīdama, tikai bolīja acis uz visu šo greznumu un pie sevis rēķināja, cik tas viss gan izmaksā karalim.

Reiz karalis pusdienoja. Pēc paražas viņš ēda viens pie neliela galda ar muguru pret kamīna uguni. Dāmas sēdēja viņam pretī puslokā uz zeltītiem krēsliņiem. Karalim galvā bij neliela eleganta parūka, viegli svārki ar puķītēm, batista krekls ar mežģīnēm nokarājās līdz vēdera lejgalam. Uzturzinis, pergamenta dzeltens večuks krāsotām ūsām, ielēja sildītu vīnu. Šodien pieņemamas bij sešas vietējās baroneses svikla sarkaniem vaigiem, seši tukli baroni izstiepušies stāvēja aiz viņu miltiem piebārstītajām parūkām. Divi krēsliņi nebij aizņemti.

Gremodams pildītu zaķa cepeti, Augusts kā caur miglu skatījās dāmās. Kamīnā sprakstēja malka. Baroni un baroneses nepakustējās, acīm redzami baidīdamies tādas nepieklājīgas skaņas kā šņākāšana. Klusums par daudz ieilga. Elkoņus atspiedis, Augusts noslaucīja lūpas, nometa salveti uz galda.

— Medam un mesjē, es neapguršu atkārtoti izteikt to lielo apmierinājumu, kādu sajūtu, būdams viesis jūsu skaistajā pilsētā. (Apstiprināja to ar vieglu plaukstas pa- vēcienu.) Citiem par paraugu jāstāda Kurzemes muižniecības augstās tikumiskās īpašības: cēlo domāšanas veidu viņa laimīgi savieno ar veselīgu praktiskumu…

Baroni cienīgi nolieca zirgu astru pārtikās, baroneses, mazliet pavilcinājušās (tāpēc ka vāji saprata franču vali iu), mazliet pacēla no krēsliem kuplās pakaļpuses, pietupās.

—   Medam un mesjē, ak, mūsu praktiskos laikos pat K raļi, rūpēdamies par savu pavalstnieku augstāko lab- l<! ijību, spiesti dažreiz nolaisties uz zemes. So patiesību saprot ne visi, akl (Nopūtās, pavērsa acis augšup.) Ko gan citu kā vien rūgtumu var pamodināt daža lepnības uzpūsta pana tuvredzīga un vieglprātīga izšķērdība, — viņš izmētā zeltu dzīrēm un medībām, dzērāju un bez darbju barošanai lajā laikā, kad viņa karalis kā vienkāršs zaldāts zobenu rokā iet sturmēt ienaidnieka nocietinājumus …

Augusts iestrēba vīnu. Baroni klausījās abām ausīm.

—   Nav parasts izvaicāt karaļus. Bet karaļi jau acīs izlasa savu pavalstnieku dvēseles viļņojumus. Mesjē, es uzsāku šo karu viens pats ar desmit tūkstošiem savu gvardu. Mesjē, es uzsāku to augsta principa vārdā. Polija ir savstarpēju cīņu saplosīta. Brandenburgas kūrfirsts, šis plēsīgais vilks, iegraužas mums aknās. Zviedri pārvalda Baltijas jūru. Karalis Kārlis vairs nav zēns, viņš ir pārdrošs. Ja es pirmais neielauzies Vidzemē, rītu zviedri būtu jau še, Kurzemes labībai uzliktu pieckārtīgu muitu un redukciju attiecinātu arī uz jūsu zemēm.

Viņa gaišās acis ieplētās. Baroni sāka šņākuļot, dāmas ierāva galvas plecos.

—   Dievs uzlicis man misiju, — no Elbas līdz Dņeprai. no Pomerānijas līdz Somu jūras piekrastei nodibināt mieru un labklājību vienotā lielā valstī. Kādam taču jāstrebj izvārītā zupa. Zviedru, Brandenburgas un Amsterdamas tirgotāji stiepj pēc tās savas karotes. Es pats esmu muižnieks, mesjē. Es vēlos, lai šo zupu mierīgi ēstu jūs… (Viņš pacēla acis pret griestiem, it kā mērodams augstumu, no kura jālaižas zemē.) Vakar es liku pakārt divus vezumniekus, — tie bij aplaupījuši dažas mājas barona Ikskuļa muižas novadā… Bet, mesjē… Mani zaldāti izlej savas asinis, viņiem nevajag neko citu kā vien slavu… Bet zirgiem vajag sienu un auzas, velns lai parauj… Man jāatgādina tālredzība tiem, kā labā mēs lejam savas asinis …

Baroni kļuva sarkani, tagad sapratuši, kas karalim padomā. Viņu klusēšanas arvien vairāk uzbudināts, Augusts sāka runu pastiprināt zaldātu izteiksmes vārdiņiem. Ienāca Atalija Desmonta, — ar pusnolaistiem plakstiem viņas tumsnēji bālā seja izskatījās kaisla. Nepiespiesti graciozi pietupās karaļa priekšā, apvēcinājās ar perlamutra vēdekli (baroneses pameta acis uz šo brīnišķīgo Parīzes jaunumu) un tad — paklanīdamās:

— Valdniek, atjaujiet man to laimi stādīt jums priekšā Maskavas Venēru …

Sev pakaļ stiepdama milzīgu vilci, aizgāja pie durvīm un aiz rokas ieveda Aleksandru Ivanovnu: patiešām, no visiem viņas izdomājumiem šis varbūt bij pats asprātīgākais. Pirmā uzzinājusi par Volkovu atbraukšanu, Atalija ieradās pie tiem iebraucamā vietā, tūliņ novērtēja Aleksandras īpašības, pārveda pie sevis pilī, pārrakpāja viņas tērpus, — visstingrāk aizliedza vilkt mugurā kaut ko maskavisku. — Mans draugs, tie ir samojedu apģērbi! (To par vislabākajiem tērpiem, kas maksāja pa simts červoncu!) Parūkas! Bet tādas valkāja pagājušajā gadu simtenī. Pēc nimfu svētkiem Versaļā parūkas vairs nenēsā, mana mazā. — Pavēlēja istabenei visas parūkas iemest kamīnā. (Saņka bij samulsusi, — tikai mirkšināja acis un piekrita visam.) Atalija atvēra pati savas lādes un aptērpa Aleksandru kā «femme de qualitē vakara tērpā».

Augusts ar tiksmīgu izbrīnu skatījās Maskavas Venērā, — divi pelnbrūni viļņi virs noliektās galvas, savīta sproga, kas krita pār zemu atklātajām krūtīm, nedaudz puķu matos un pie tērpa, — tas bij vienkāršs, bez krokām sānos, līdzīgs grieķu tunikai, plecam pārmests zeltu izausts apmetnis, kas vilkās pa paklāju.

Augusts saņēma viņas pirkstu galiņus, pieliecies noskūpstīja. (Viņa tikai mirkli pamanīja baronešu sarkanās sejas.) Nu bij klāt sengaidītais brīdis! Karalis šķitās kā no trejdeviņām zemēm, kā no spēļu kārtīm — liels, grezns, laipns, sarkanu muti, augstām caunkrāsas uzacīm. Saņka kā apburta vērās viņa pārliecināti aizspī- guļojušās acīs. «Beigta.»

Tepat jau nedēļa, kā Vasilijs sēž iebraucamā vietā. Saņku aizveda, bet viņu aizmirsuši. Brauca uz pili ap vaicāties, — karaļa adjutants katru reizi laipni apgalvoja, ka rītu karalis nekavēsies pieņemt viņu. Aiz gara laika Vasilijs dienā klaiņoja pa pilsētiņu, pa līkajām ieliņām. Šauras, drūmas mājas vaļējiem jumtiem, dzelzi apkaltām durvīm, kā izmirušas, — tikai šur tur augstu pie lodziņa stikla pielien dusmīga seja ar adītu cepuri. Tirgus laukumos gandrīz visi veikali ciet. Reizēm, četriem vājiem zirgiem aizjūgti, pa lielajiem bruģa akmeņiem aizdārdēja lielgabali. Drūmie jātnieki apsegušies vilnas apmetņiem, lai aizsargātos pret svelošo vēju. Tikai nabagi — vīri, sievietes izraudātām sejām, skrandaini bērni — pūļiem klaiņoja pa pilsētu, cepures noņēmuši, skatījās logos.

Pēc vakariņām Vasilijs parasti sēdēja pie svecītes, vaigu rokā atbalstījis. Domāja par sievu, par Maskavu, par nemiera pilno dienestu. Tagad vairs tālu netiksi ar to, ko mācīja tēvi un vectēvi, — esi rāms, dievbijīgs, godā vecākus. Augšup rāpjas tie, kam zobi un nagi. Vai sen, kad pārgalvīgais, nekaunīgais Aleksandrs Meņšikovs bij vienkāršs denščiks, — tagad gubernators, kavalieris, gaida tikai gadījumu, lai izlēktu divi galvas augstāk par visiem. Aļoška Brovkins par zaldātu vākšanu iecelts gvardijas kapitānos: droši tver vojevodas aiz parūkām. Jaška Brovkins, platķepainais zemnieks, ļauns un rupjš, — komandē kuģi… Saņka. Ak, Saņka, mans dievs, mans dievs!… Cits vīrs viņai ar pletni visu muguru būtu sašņīpojis…

Acīm redzams, te vēl kaut kas jāizprot. Tagad tie klusie vairs neder. Gribi, negribi — rāpies… (Bēdīgām acīm raudzījās sveces liesmiņā… Labāk tad kā citreiz tīksmināties klusā sādžā, putenim kaucot virs apsnigušā jumta… Krāsns un circeņi, un mierīgas, tīkamas pārdomas.) Pufendorfiju sākt lasīt, vai? Nodarboties ar komerciju kā Aleksandrs Meņšikovs vai kā Safirovs? Grūti — nav jau pierasts. Kaut jel karš ātrāk gadījies… Volkovi ir rāmi, rāmi, bet, ja sēdīsies zirgā, tad paskatīsimies, kas būs pirmais — diezin vai Jaška un Aļoška Brovkini?

Vienā tādā pārdomu vakarā iebraucamā vietā ieradās karaļa adjutants, izcilus laipni atvainojās un lūdza Volkovu nekavējoties ierasties pilī. Uztraucies Vasilijs steigšus apģērbās. Brauca karietē. Augusts pieņēma viņu guļamistabā. Pastiepa roku pretī, neļāva nolocīt ceļus — apķēra, nosēdināja līdzās.

— Neko es nesaprotu, mans jaunais draugs. Man atliek tikai atvainoties par nekārtību manā galmā… Nupat tikko, pusdienas ēzdams, dabūju zināt par jūsu atbraukšanu. Grāfiene Atalija, vieglprātīgākā sieviete pasaulē, iemīlējusi jūsu laulāto draudzeni, atrāvusi to vīra skāvieniem un nu jau veselu nedēju, visiem noslēpdama, viena pati bauda viņas draudzību …

Volkovs nepaguva paklanīties atbildes vietā, traucās kājās, bet Augusts ar roku uz pleca nospieda viņu atpakaļ. Runāja skaļi, smiedamies. Tomēr drīz vien aprāva smieklu.

—   Es zinu, jūs braucat uz Parīzi. Gribu likt jums priekšā, mans draugs, aizvest slepenas vēstules brālim Pēterim. Aleksandra Ivanovna pilnīgā drošībā sagaidīs grā- lienes Atalijas pajumtē. Jums zināmi pēdējie notikumi?

Smieklus it kā kāds būtu notraucis no viņa sejas, — lūpu kaktiņos ievilkās niknas krunkas…

—   Pie Rīgas mums klājas slikti — Vidzemes bruņniecība nodevusi mani. Labākais no maniem ģenerāļiem Karlovičs pirms trim dienām kritis varoņa nāvē…

Viņš aizklāja seju ar plaukstu, ar klusuma brīdi parādīja pēdējo godu nelaimīgajam Karlovičam.

—   Rītu es aizbraucu uz seima sēdi Varšavā — novērst prātu šausmīgo rūgšanu… Varšavā nodošu jums vēstules un papīrus… Jūs netaupīsiet spēkus, jūs pierādīsiet ka nepieciešami, lai krievu armija bez kavēšanās dotos šurp…

Nakts vidū Atalija pamodināja istabeni, — aizdedzināja sveces, aizkurināja kamīnu, ienesa galdiņu ar augļiem, pastētēm, ceptiem putniem un vīnu. Atalija un Saņka izkāpa no platās gultas — vienos kreklos, mežģīņu cepurītēm galvās — un nosēdās vakariņot. Saņkai līdz nāvei gribējās gulēt (kā nu ne — visu dienu ne minūtes atpūtas, neviena vārda vienkārši, visu ar izlokiem, vienmēr uzmaņā), bet, izberzējusi pietūkušās acis, dūšīgi strēba vīnu no glāzītes, kas laistījās kā ziepju burbulis, smaidīja augšup sarauktiem lūpu kaktiņiem. Uz ārzemēm taču neatbrauca snaust, bet mācīties «rafinē». To pašu «rafinē» (tā paskaidroja Atalija) neprotot pat visos karaļu galmos: pašā Versaļā vēl pietiekoši daudz rupjības un cūcību…

—   Iedomājies, sirsniņ manu, slapjā vakarā logu nevar taisīt vaļā — tāda smirdoņa visapkārt pilij — no krūmiem, pat no balkoniem… Galminieki mitinās saspiesti, pārguļ kaut kā nevīžīgi, aplaistās smaržām, lai apslāpētu netīro kreklu smaku… Ak, mums abām jāaizbrauc uz Itāliju… Tas būs skaists sapnis… Tur ir visa «rafinē» dzimtene… Tev pieejama dzeja, mūzika, kaislību rota|a, izsmalcinātas prāta baudas…

Ar sudraba naziti Atalija mizoja ābolu. Pārmetuši vienu kāju otrai, šūpoja kurpīti, acis pusaizvērusi, sūca vīnu

—   «Rafinē» cilvēki ir īstie dzīves karaļi… Paklausies, kā tas sacīts: «Krietnais zemkopis iet arklam pakaļ, čaklais amatnieks sēž pie stellēm, drošsirdīgais tirgotājs ar dzīvības briesmām paceļ buras uz sava kuģa… Kāpēc ļaudis tā pūlas? Jo dievi taču ir miruši… Nē, — citus dievus es redzu starp sārti svīstošiem mākoņiem Olimpā.»

Saņka klausījās kā apburts trusītis. Atalijai pierē pa- ņirbēja krunciņas. — Ielej! — viņa teica, pastiepusi tukšo glāzi. — Mans draugs, es tomēr nesaprotu, kāpēc jūs baidāties pieņemt Augusta miiu, — viņš tā cieš… Tiklība — tā ir tikai nepietiekoša prāta pazīme. Ar tiklību sievietes aizsedz tikumības kroplumu kā Spānijas karaliene ar sapogātu tērpu novītušās krūtis. Bet jūs esat gudra, jūs esat apžilbinoša… Jūs esat iemīlējusies savā vīrā. Nekas jums neliedz parādīt viņam savas karstās jūtas, tikai nedariet to atklāti! Nekļūstiet smieklīga, mans draugs! Labais pilsētnieks svētdienām iet pastaigāties ar savu laulāto draudzeni, pieturēdams to zemāk par vidukli, lai tikai neviens neiedrošinātos viņam atņemt šo dārgumu… Bet mēs esam «rafinē» sievietes — un tas uzliek pienākumu …

Aiz mežģīņu cepurītes nebij saskatāma Saņkas noliektā seja. Ko viņai darīt? Varēja dejot, kaut diennakti neatsēzdamās, tēlot kādu vien vēlas grieķu dievieti, nakti izlasīt grāmatu, izmācīties no galvas dzejas. Bet kaut ko sevī neiespēja pārvarēt: sadegtu kaunā, līdz nāvei nomocītos vēlāk, ja Atalijai izdevies pierunāt viņu slevletiski pažēlot karali… («Gan jau tas viss būs, zināms, ka būs, tikai ne tūliņ.») Kā to lai izskaidro? Nevarēja taču atzīties, ka nav dzimusi Parnasā, — ka govis ganījusi, ka būtu gatava atmest tiklību, bet tomēr nespēj vēl izraut no sevis kaut ko, it kā māmiņas briesmīgās acis sargātu to svētāko, kas satur visu…

Atalija neuzmācās. Iekniebusi Saņkai vaigā, novirzīja sarunu uz citu:

—   Mans sapnis ir — sastapt caru Pēteri. O, es ar godbijību noskūpstīšu to roku, kas māk turēt veseri un zobenu. Cars Pēteris man atgādina Herkulu ar tā divpadsmit varoņdarbiem, — viņš kaujas ar hidru, viņš tīra Augeja staļļus, viņš paceļ plecos zemeslodi.., Vai tā nav pasaka, mans draugs, ka dažos gados cars Pēteris radījis varenu floti un neuzvaramu armiju? Es gribu zināt visu maršalu, visu ģenerāļu vārdus. Jūsu valdnieks ir cienīgs pretinieks karalim Kārlim. Eiropa gaida, kad beidzot Maskavas ērglis iecirtīs nagus zviedru lauvam krēpēs. Jums jāapmierina mana ziņkāre…

Tā Atalija ikreiz novērsa runas uz Maskavas lietām Saņka atbildēja kā mācēdama. Nesaprata, kāpēc viņai tad kļuva nepatīkama draudzenes uzmanīgi pieglaimīgā balss… Pēc tam gultā, segu līdz degunam uzvilkusi, nakts sarunu satraukta, ilgi nevarēja aizmigt. Ak, nemaz viegla nebij tā pati «rafinē»…

3

«…Un, beidzot, visa šī koalīcija nav vairāk nekas kā papīra gabaliņš, kas var gan izbiedēt godājamos senatorus, bet nevis jūsu dedzīgo drosmi… Dāņi neiedrošināsies lauzt mieru — ticiet sievietes asredzībai! Caru Pēteri sasaista sarunas par mieru, — viņš neuzsāks neko, kamēr turki neatraisīs viņam rokas. Bet tas nenotiks. Rakstvedis Ukraincevs izdāvājis veziriem visus savus sabuļādas kažokus, — vairāk viņam nav ko teikt. Cars Pēteris centās iebaidīt turkus, aizbraukdams ar savu jauno Voroņežas floti, — tā vietā tikai padarīja uzmanīgus angļus un holandiešus. Viņu sūtņi Konstantinopolē dzirdēt negrib par krievu kuģiem Melnajā jūrā. Visvairāk nemierā ar to poļu sūtnis Lesčinskis, Augusta nāvīgais ienaidnieks. Rečas Pospolitas vārdā viņš lūdza sultānu palīdzēt poļiem atņemt krieviem Ukrainu ar Kijevu un Poltavu.

Se būs tās jaunākās ziņas vai pļāpas, — kā jums labāk tīk, — Varšava tām pilna. Mēs ar Augustu tērējam lielu naudu ballēm un izpriecām, — bet, ak, karaļa popularitāte krītas joprojām. Viņš ir pagalam pārskaities un nostāda sevi smieklīgā stāvoklī, skriedams pakaļ kādai krievu zostiņai…

Un tātad vēstures ceļavējš pūš jūsu burās un svelpj tauvās par tuvo slavu. Tūliņ vai nekad. Jūsu padevīgā Atalija.»

Kārlis saņēma šo vēstuli Kungseras mežā. Lasīja, pret koku atspiedies. Šņāca egles, zemi mākoņi laidās gar marta debesīm. Lejā, tumšā aizā, kvankšēja dzinējsuņi, no viņu trauksmainās rejas bij skaidri protams, ka dzina lielu zvēru. Vecais jēgers, piemīņādams sniegu starp akmeņiem, nokāpa dažus soļus lejup, tad apgriezās gaidīdams. Karalis vēl un vēlreiz pārlasīja vēstuli. Vēstules atnesējs pie iemauktiem turēja zirgu, kas meta violetu aci uz to pusi, no kurienes skanēja suņu reja.

No aizas parādījās briedis — spēcīgiem lēcieniem traucās pa nogāzi augšup. Kārlis nepacēla musketi. Zarainos ragus atmetis, briedis aizmetās pa koku starpām. Soļu piecdesmit tālāk, kur mastā stāvēja franču sūtnis, atskanēja šāviens. Kārlis neapgriezās, — vēstule trīsēja viņa sasarkušajā rokā. Krunkaino zodu ādas apkaklē ievilcis, jēgers atgriezās savā vecajā vietā — aiz šī jaunekļa ar mazo galviņu un šauro seju, augumā sausnēju kā miets, ģērbtu briežādas svārkā ar garu muguru.

—   Kas jums nodeva šo vēstuli? — Kārlis prasīja.

Pavadu neizlaidis, oficieris pienāca soli tuvāk.

—   Grāfs Pipers — un vārdiem lika pateikt jūsu karaliskajai augstībai par ārkārtīgi svarīgām, senātam vēl nezināmām vēstīm.

Sārtajam platvaidzim oficierim pelēkās acis bij jautājošas un nekautrīgas. Kārlis novērsās. Sie muižnieku kungi visi gluži tāpat nogaidoši skatījās viņā — visa gvardija kā izsalkušu dzinējsuņu bars.

—   Ko īsti pavēlēja paziņot man?

—  Dāņu karaspēks — piecpadsmit vai divdesmit bataljoni — pārgājuši Holšteinas robežu.

Kārlis lēnām saņurcīja Atalijas vēstuli. Suņu kvankšē- šana atkal tuvojās. No meža aizas atskanēja lāča rūkšana. Kārlis paņēma kokam pieslieto musketi un — pār plecu — oficierim:

—   Pārmainiet zirgu, jājiet atpakaļ uz Stokholmu! Sakiet grāfam Piperam, ka mēs še izpriecājāmies labāk kā jebkad. Izlūkoti trīs lieli lāči. Uz aplenkšanu es ieaicinu grāfu Piperu, ģenerāli Renšildu, ģenerāli Levenhauptu un ģenerāli Slipenbahn. Ejiet un pasteidzieties!

Viņa allaž bālo seju bij pārklājuši sarkani plankumi. Šaudīgu pirkstu viņš uzvilka musketes gaili. Sasalušos zābakstulmus švīkstinādams, noteiktiem soļiem piegāja kraujai. Oficieris smīnēdams noskatījās viņa sakumpušajā zēna mugurā un pašmīlīgi sastieptajā pakausī, tad uzlēca sedlos un, lēkšodams pa dziļo sniegu, pazuda mežā.

Nošāva un iedzina tīklos četrpadsmit lāčus. Kārlis kā zēns priecājās par tīklos ieķerto lācēnu izmisušajiem rēcieniem. Noķertos savalgoja jēlmītas ādas siksnām, lai nosūtītu uz Stokholmu. Sīs dienas rītā ar gaismu ieradušies Pipers, Renšilds, Levenhaupts un Slipenbahs (āda* svārkos un cepurēs ar rubeņa spalvu), katrs bij uzdu- ris piķī pa vienam zvēram. Franču sūtnis Hiskars pašrocīgi nošāva milzeni septiņas pēdas augumā.

Nogurušie mednieki atgriezās baļķiem celtajā pilī — augšpus ūdenskrituma, kas šņāca aizas dibena ledos. Ēdamistabā bij karsti no liesmojošiem priežu zariem. No sienām stikla acīm spīdinājās briežu un aļņu galvas. Zemais, sarkanvīna pielējies Hiskars, ūsas uzbraucījis, īsajām rokām vēcinādamies, sajūsmīgi stāstīja, kā zvērs, sniegu virpulī griezdams, izlēcis no alas un jau taisījies aprīt viņu. — Es jau sajutu sejā viņa smirdošo dvašu! Bet veikli atlēcu un tēmēju. Nedeg!… Acumirklī visa mana dzīve noskrien gar acīm… Paķeru rezerves musketi …

Mazrunīgie zviedri klausījās, dzēra un smaidīja. Kārlis pa visu vakariņu laiku neizdzēra ne malka alus. Kad franču sūtnis ar pūlēm bij aizvests ģuļamistabā, Kārlis pavēlēja nostādit pie durvīm sargzaldātu un piesēdās pie uguns. Pipers un ģenerāļi pievirzījās tuvu viņa krēslam,

—   Es vēlos dzirdēt jūsu domas, kungi, — viņš ierunājās un stingri saknieba lūpas. Viņa vēja appūstais zēna deguns kvēloja no uguns.

Ģenerāļi nodūra pieres. Katrā lietā, bet it sevišķi šādā, bij labi jāapdomā. Pipers lēnām paberzēja četrstūraino zodu.

—   Senāts baidās un negrib karu. Pirms mūsu izbraukšanas bij ārkārtējā sēde. Vēstis par poļu karaļa iebrukumu Livonijā, bet it sevišķi dāņu uzsāktā naidīgā rīcība saviļņojusi visu Stokholmu. Kuģu īpašnieki, mežrūpnieki un labības tirgotāji nosūtīja deputāciju pie senāta. Viņus uzklausīja uzmanīgi, un senatoru vidū nepacēlās neviena balss par karu. Nolemts sūtīt sūtņus uz Varšavu un Kopenhāgenu, — katrā ziņā izbeigt miera ceļā.

—   Bet ko par to domā viņu karalis? — Kārlis vaicāja.

—  Acīm redzami senāts domā tā: jūsu augstības godkāri pietiekoši apmierina lāču medības.

—  Lieliski! — Kārlis ātri kā lūsis pavērsa šauro seju pret Renšildu. Ģenerālis Renšilds ievilka gaisu uzrautā deguna lielajās nāsis.

—  Man šķiet, — viņš teica, lūkodamies savām godīgajām, lielajām, spodrajām acīm, — man šķiet: armijā ir diezgan daudz jaunu muižnieku, kam Zviedrija liekas par šauru.., Atradīsies daudz gribētāju iegūt slavu ar zobenu. Ja karalis vedīs mūs uz pasaules malu — iesim uz pasaules malu. Zviedriem tā nebūs pirmā reize…

Viņa taisnā mute labsirdīgi pasmīnēja. Ģenerāļi piekrizdami māja. — Nebūs pirmā reize aizbraukt no dzimtenes klintīm uz svešām zemēm pēc zelta un slavas. — Kad galvu mājieni aprimās, Pipers teica:

—   Senāts ne fartingu nedos kara vajadzībām. Karaļa kase ir tukša. To vajag apspriest.

Ģenerāļi klusēja. Kārlis košļāja lūpas. Viņa zābaku zoles kūpēja, pret kamīna restēm atspiestas.

—   Nauda vajadzīga tikai pirmajām dienām — ko iesēdināt karaspēku kuģos un aizvest uz Dāniju. So naudu man dos franču sūtnis. Viņš to man dos tāpēc, ka citādi es to ņemšu no angļiem… Mūsu tālākās kara operācijas jāsamaksā Dānijas karalim. Viņš samaksās.

Ģenerāļi pievirzījās cieši klāt karaļa krēslam, apstiprinādami: — Tā, tā. — Pipers žigli raustija ādu uz pieres, — atkal bij jābrīnās par šo zēnu.

—  Ja arī mēs paši neuzņemtos sākt šo karu, citas valstis piespiedīs mūs, — Kārlis teica. — Darīsim to prātīgāko: uzbruksim pirmie… Lieliskais Augusts sapņo par milzīgu impēriju. Viņam tāpat nav naudas kā man, — viņš izlūdzas no cara Pētera červoncus un noplītē tos ar meitām. No Augusta varētu iznākt diezgan labs balagāna aktieris. Vēl mazāk mani biedē Maskavas cars: viņš pazaudēs visus sabiedrotos, pirms paspēs apmācīt zemnieku pulkus šaut ar musketi… Kungi, es gribu likt priekšā apspriest plānu.

Tajā pašā vakarā pēc kartes, kas bij izplesta Kārlim uz ceļiem, trīs ģenerāļi sastādīja dispozīciju: Narvas gubernators Vellings uzņemas pavēlniecību pār zviedru pulkiem Igaunijā un Vidzemē un iet Rīgai palīgā; Leven- haupts un Slipenbahs sakopo gvardiju un armiju it kā manevriem Landskronā — Zunda kara ostā; Pipers dara visu nepieciešamo Stokholmā, lai atvērstu senāta uzmanību no šīs sagatavošanās.

Kamīnā sameta priežu čakārņus, no durvīm noņēma sargu. Bij klāts vakariņu galds. Labi izgulējies, mesjē Hiskars, rokas berzēdams, ieradās ēdamistabā. Kārlis dāvāja viņam vietu pie uguns un teica kāsēdams, it kā kad vārdi mestos kaklā:

— Dārgais draugs, jūs varat būt pārliecināti par manu karsto un padevīgo mīlestību pret manu brāli un jūsu pavēlnieku… (Ausīdamies Hiskars sāka lēnāk berzēt plaukstu pret plaukstu.) Zviedrija joprojām paliek Francijas interešu uzticamā sargātāja ziemeļu jūrās. Strīdā dēļ Spānijas troņa es nododu savu zobenu Luijam. (Hiskars zemu paklanījās, īsās rokas paplezdams.) Bet negribu slēpt: angļi dara visu, lai pievērstu Zviedriju savā pusē… Bez karaļa Zviedrijā ir vēl senāts, un viņu domas es nevaru uzminēt… Ak, tagadējā pasaule ir pretrunu pilna… So dien es dabūju zināt, ka angļu flote parādījusies Zundā… Lai novērstu liktenīgu kļūdu, man vajadzīgi jūsu draudzības lietišķi pierādījumi, mesjē Hiskar…

Rūcošos lācēnus ratos veda pa Stokholmas ielām. Pakaļ jāja Kārlis, mednieki un jēgeri. Pūta vara taures, rēja suņu bari. Pa logiem skatīdamies, labie ļautiņi grozīja galvas: — Ne visai izdevīgu laiku karalis izvēlējies izpriecām.

Uztraucošas vēstis saviļņoja ilgu gadu mieram piera- dušo pilsētu. Zunda ūdeņos parādījušās angļu un holandiešu flotes — kādā nolūkā? Varbūt lai savienotos ar dāņiem un padarītu galu zviedru varenībai ziemeļu jūrās? Neapredzami lielā Polija draud noslaucīt no Baltijas piekrastes zviedru garnizonus. Austrumos tūkstošu jūdžu garā Krievijas robeža tikpat kā pavisam neapsargāta, ja neskaita cietoksnīti Nienšancu pie Ņevas ietekas un cietoksni Noteburgu pie iztekas no Lādogas ezera.

Briesmīgi bij pat iedomāties, ka jākaro tepat vai ar visu Austrumeiropu, kad tik neliela armija, pavisam tikai divdesmit tūkstoši zaldātu, un pustraks karalis. Protams, mieru, citu neko, — lai arī sīkumos jāpiekāpjas, kad tikai paglābt galveno.

Mednieka svārku nenovilcis, Kārlis ieradās senātā, — augstprātīgi vienaldzīgi noklausījās tēvišķās runas par dieva rīksti, kas patlaban pacelta pār Zviedriju, par apdomību un tikumību. Ar kinžala kaula rokturi spēlēdamas, atbildēja, ka patlaban aizņemts ar pavasara karnevāla sarīkošanu Kungseras pilī un tikai pēc svētkiem runāšot par ārējo politiku. Vecākais senators piecēlies, zemu paklanīdamies, izmeklētos teikumos novēlēja karalim bezrūpīgu izpriecu.

Karalis paraustīja plecus un izgāja. Pēc dažām dienām viņš tiešām aizjāja uz Kungseru. Tur, pārmainījis jājamos zirgus, Renšilda un desmit gvardes oficieru pavadībā lēkšoja uz Landskronu. Visu laiku ceļā gandrīz bez atpūtas, netaupīja ne zirgus, ne cilvēkus. It kā viņā iemājojis pavisam cits cilvēks, — viena vienīga doma bij sagrābusi viņa kaislības un gribu.

Dzidrā pavasara rītā zviedru kuģi ar piecpadsmit tūkstošiem izlasīta karaspēka izbrauca Zundā. Ap pusdiena^ laiku saules virmas svītrā, starp jūras malu un spožajām debesīm it kā karādamies, parādījās melni kuģu, šņavu un galeru apveidi. Plīvojās simtiem vimpeļu. Tā bij dreifējošā angļu-holandicšu flote.

Kad zviedru priekšējās fregates mastā uzlidoja karaļa standarts, apaļi dūmu mākonīši sāka atdalīties no kuģu apmalēm, nodārdēja lielgabalu šāvieni. Dūmi klīda pret dienvidiem. Zelta izšūtos mundieros angļu un holandiešu admirāļi laiviņās devās uz priekšējo fregati.

Kārlis gaidīdams stāvēja uz tiltiņa, — viņam mugurā bij līdz pat melnam kaklautam cieši aizpogāti pelēkzaļi vadmalas svārki, kājās saziesti botforti ar platiem stulmu virsgaliem, visādām likteņa grozībām piemēroti. Zem mazās, sānos iekļautās cepures parūka sapīta bizē un ielikta ādas maisiņā. Roka kā uz spieķa atbalstījās uz gara zobena. Tāds viņš devās tālā ceļā — iekarot Eiropu.

Daudz dzirdējuši par šo samaitāto jaunekli, admirāļi jutās viņa neparastās apņēmības un apvaldības pārsteigti. Viņš ieminējās par poļu un dāņu karaļu viņam nodarītiem neciešamiem pāridarījumiem un augstsirdīgi piekrita pieņemt angļu-holandiešu flotes atbalstu, lai pienācīgi nosodītu dāņus par uzticības laušanu.

Tajā pašā dienā trīs apvienotas flotes, buras pa jūru izpletušas, devās uz Kopenhāgenu.

4

Lietus pārgāja, vējš aizdzina mākoņus. Vakars bij silts, smaržoja zāle un dūmi. Tālumā Vācu priekšpilsētā zvans tankšēja baznīcas tornī.

Pēteris sēdēja pie uzbīdīta lodziņa, — sveces vēl nebij aizdedzinātas, — viņš lasīja sūdzības un lūgumrakstus.

Guļamistabas dibenā pie durvīm nekustēdamies bal- snīja Ņikitas Demidova — Tulas kalēja plikais pauris.

«…Patiesi, valdniek, tautas kļūst nolaidīgākas izpildīšanā un, ko tikai vieglāk, — tūliņ domā, ka nu jau atkal viss paliks pa vecam… (Rakstīja ienākumu meklētājs Aleksejs Kurbatovs.) Tirgoņu simta piederīgais Matvcjs Sustovs iesniedza ziņojumu par savu tirgošanos un ieņēmumiem un ziņojumā rakstīja, ka viņa ieņēmumi pavisam tikai ap divi tūkstoši rubļu un ka izputināts pavisam galīgi. Man ir zināms, — Matvejam Zarjadjes sētā zem grīdas mazmājiņā, kur pat ieiet kauns, ierakta vēl vectēva mantība, tūkstošu četrdesmit zelta červoncu. Un viņš, Mat- vejs, ir nepastāvīgs cilvēks — ar žūpošanu izšķērdē bagātību, bet nevairo un, ja viņu neapvaldīs, — izputinās pavisam. Lielais valdniek, pavēli aizsūtīt uz Zarjadji pie Matveja rakstveža palīgu un cilvēku divdesmit zaldātu, un viņš tad to zelta naudu izcels …»

Pēteris papurināja galvu, nolika rakstu uz palodzes kreisajā pusē — izpildīšanai. Nākošais bij no tiesneša Miškas Beklemišova, drebošu roku rakstīts, — saburtoja tikai: «…kalpoju tavam tēvam, tavam brālim un biju daudzos dienestos, un teikts man būt par tiesnesi Maskavas Tiesu prikazā. Arī līdz šai dienai sēžu par tiesnesi nesavtīgi… No tādas nesavtīgas sēdēšanas iekritis parādos un palicis nabags galīgi. Lielais valdniek, esi žēlīgs, — par nesavtīgu sēdēšanu palaid mani par vojevodu kaut vai uz Poltavu…»

Pēteris nožāvojās, iemeta lūgumrakstu lielajā gubā — pa labi. Bij vēl ziņojumi no Belgorodas un Sevskas par to, ka karaspēka, pilsētu un visādu citu kārtu ierēdņu cilvēki un dzimtļaudis, un zemnieki negrib kalpot valsts dienestā, negrib būt pie jūras kuģu būvēšanas un pie meža darbiem un no visurienes bēg uz Donas kazaku pilsētiņām… Uz papīra stūra atzīmēja: «Izsaukt Belgorodas un Sevskas vojevodas un nopratināt ar piespiešanu.»

Bij kroņa zemnieku asaraina sūdzība par Kunguras vojevodu Suhotinu, ka tas pasācis ņemt bez visiem citiem nodokļiem pa astoņi altini savā labā un liek aizzīmogot istabas un pirtis, — dari, ko gribi, — laiks auksts, daudzas dzemdētājas dzemdē kūtī, mazie bērni bez laika nomirst, bet citas sievietes vojevoda pārvaldes istabā ņem aiz krūtīm un krūtis viņām spiež, kamēr asinis sāk tecēt, un vēl citādi trako un kropļo…

Pēteris pakasīja pakausi. Vaimanas skanēja visā zemē, — aizvāc vienu vojevodu, otrs trako vēl ļaunāk. Kur ņemt cilvēkus? Zaglis zagļa galā. Tinti šļakstīdams, sāka rakstīt: «Aizsūtīt uz Kunguru…»

—       Ņikita, — viņš apgriezās, — ja tevi ieceltu par vojevodu, tu zagtu?

No durvīm neatiedams, Ņikita Demidovs uzmanīgi nopūtās.

—   Kā jau parasts, Pēter Aleksejevič, — tas tāds amats.

—   Cilvēku nav. Ko?

Ņikita paraustīja plecu, — teiksim, zināms, no vienas puses, cilvēku nav…

—       Pie baļķa viņu lauzi… Noliec lielu algu,., Zog… (Mērca spalvu, rakstīja, lai gan bij jau pavisam tumšs.) Sirdsapziņas nav. Goda nav… Jokdarus no viņiem esmu iztaisījis… Kāpēc? (Atgriezās.)

—        Paēdušais zog vēl ļaunāk, Pēter Aleksejevič, — drošāks …

—   Nu, nu, tu — drošais …

—       Raudāt gribas, Pēter Aleksejevič… Tu bēdājies, ka cilvēku nav. Bet man no karsta darba vienpadsmit labākos kalējus noņēma zaldātos…

—   Kas noņēma?

—       Tavas žēlastības bajārs Čemodanovs — ieradās Tulā ar rakstvežiem sastādīt sarakstus… (Ņikita sastomījās, lūkoja saskatīt, — Pētera seju nevarēja redzēt: pavisam aizgriezies pie loga.) Ko no tevis slēpt — tādas lietas notikās Tulā! Kas spēja samaksāt, visi atpirkās.,, Atsūtīja viņš arī pie manis fabrikā rakstveža palīgu.,. Bijis es pats toreiz Tulā — pieci simti rubļu atkāpšanās naudas nežēlotu par tādiem meistariem… Esi tik labs — kaut kā nu… Visi taču ieroču meistari, ne sliktāki par angļu.

Pēteris caur zobiem:

—   Iesniedz lūgumrakstu …

—       Klausos … Nē, Pēter Aleksejevič, cilvēkus, protams, atradīšu …

—   Nu labi… Runā par lietu …

Ņikita bikli pienāca. Lieta bij ļoti svarīga. Šoziem viņš brauca uz Urāliem, paņēmis līdzi dēlu Akinfiju un trīs zinātājus raskoļņikus no Daņilovas klostera, kas nodarbojās ar rūdas rakšanu. Izrāpoja visas Urālu kalnu grēdas no Ņevjanskas līdz čusovajas pilsētiņām. Uzgāja dzelzs kalnus, atrada varu, sudraba rūdu, azbestu. Bagātības gulēja neizmantotas. Visapkārt — tuksnesis. Vienīgā pēc Pētera ukaza pirms divi gadiem pie Neivas upes uzceltā čugunlietuve gadā izkausē tikko pussimts pudu, un to pašu mazumiņu grūti nākas izvest aiz ceļu trūkuma. Pārvaldnieks, bajāra dēls Daškovs, aiz garlaicības nodzēries līdz pēdējam, Ņevjanskas vojevoda Protasjevs nodzēries tāpat. Veselīgākie strādnieki aizgājuši bēguļos, palikuši tikai vārguļi. Raktuves sagruvušas. Apkārt aug mūžameži, diļcos un upītēs smel ar kausu, kaut uz aitādas kažoka skalo zeltu. Te bij pavisam cits kas nekā Ņikitas Dcmidova Tulas fabrikā, kur rūda liesa un mežu maz (no pagājušā gada aizliegts ogļu dedzināšanai cirst ozolus, ošus un kļavas) un kur katrs blēža rakstveža palīgs rauj, ko tikai var. Se bij milzīgs plašums. Bet piekļūt tam grūti: liela nauda vajadzīga. Urāli ir ļaužu tukši.

—   Pēter Aleksejevič, nekas taču mums neiznāks. Es runāju ar Svešņikovu, ar Brovkinu, vēl ar vienu otru… Visi baidās piedalīties tādā nezināmā lietā par interesentiem… Un arī man apvainojoši — pie viņiem būt par tādu kā kalpotāju, vai… Cik darba tur vajadzēs — uzvandīt Urālus…

Pēteris piepeši piesita ar kurpi.

—   Ko tev vajag? Naudu? Cilvēkus? Sēdies… (Ņikita žigli piesēda uz krēsla maliņas, ieurbās Pēteri iekritušām acīm.) Man šovasar vajag simts tūkstošu pudu čuguna bumbu, piecdesmit tūkstošu pudu dzelzs. Man nav laika gaidīt, kamēr jūs te spriedelējat šā un tā… Ņem Ņev- janskas fabriku, ņem visus Urālus… Es atļauju!… (Ņikita paslēja uz priekšu čigāna bārdu, Pēteris pievirzījās klāt.) Naudas man nav, bet tam es naudu došu… Pagastus piedalīšu fabrikai. Atļaušu tev sapirkt cilvēkus bajāru dzimtmuižās… Bet pielūko… (Pacēla garo pirkstu, divas reizes padraudēja ar to.) Zviedriem maksāju par dzelzi rubli pudā, tu man piegādāsi par trīsdesmit kapeikām …

—  Tā neies, — Ņikita steigšus iemeta. — Neiznāks. Pusrublīti…

Un skatījās, zilganos acu baltumus iepletis. Arī Pēteris brīdi nikni skatījās viņā. Tad noteica:

—   Labi. To vēlāk. Un tad — es tev, zagli, cauri redzu .., Trijos gados tu man visu atmaksāsi čugunā un dzelzī,.. Patiešām, tu esi drošs. Liec aiz auss — patiešām — uz rata salauzīšu.

Ņikita klusu nokrekšinājās un tad — tikai kaklā nosēk- dains:

—  To naudiņu es tev vēl drīzāk atmaksāšu, patiešam …

Sis vakars pagadījās tāds, ka nekur dēties… Pēteris gribēja teikt, lai aizdedzina sveces, pameta acis uz neizlasītajiem papīriem, — uzgulās palodzei un izliecās pa logu laukā.

Nakts jau, bet šķita vēl siltāks kļuvis. No lapām lāsoja. Pār zāli plīvoja migliņa… Pēteris ievilka nāsis tumīgo gaisu, — smaržoja piebriedušās sulas. Lāse uzkrita pakausim, augumam pārskrēja trīsas. Lēnām ar plaukstu noberzēja slapjumu no kakla.

Pavasara klusumā viss gulēja sasprindzis. Nekur nevienas uguntiņas, tikai attālu, zaldātu pilsētiņā, — gari stiepts sarga sauciens: — U-ū-ū-uzklausies! — Augumā tāds gurdenums, it kā viss tur būtu sasaistīts. Dzirdams, cik ātri sit palodzei piespiestā sirds. Tik vien atlikās — gaidīt, zobus sakodušam.

Gaidit, gaidīt… Kā kādai sievai, kas, nakts klusumā galvu no karsta spilvena piecēlusi, klausās jaužamo dim- doņu… Visu dienu nekas neveicās. Aicināja vakariņās pie Meņšikova, — viņš nebrauca … Tur droši vien dzīrol Nekad vēl nebij gadījies tik grūti, viss spēks tagad kopojams tikai tā, lai gaidītu — lai mācētu gaidīt… Karalis Augusts metās karā ātrumā, nenogaidījis, ķepiņas tad arī iestrēdza pie Rīgas … Arī dāņu Kristiāns nenogaidīja — pats vainīgs …

—   Pats vainīgs, pats vainīgs, — Pēteris ņurdēja, bolīdams acis pret lietus piesmadzējušajiem ceriņu krūmiem. Tur kaut kas vīkšojās — laikam gan denščiks ar meiču … Šodien atbrauca pulkvedis Langens no karaļa Augusta ar uztraucošām ziņām: zviedru lauvēns negaidīti parādījis zobus… Ar milzīgu floti ieradies pie Kopenhāgenas fortiem, pieprasījis, lai pilsēta padodas. Izbiedētais Kristiāns, kauju nemēģinādams, uzsācis sarunas. Pa to laiku Kārlis izcēlis malā piecdesmit tūkstošus kājnieku aizmugurē dāņu armijai, kas aplenc ITolštcinas cietoksni. Zviedri ielauzās Dānijā spēji kā vētra. Ne savējie, ne svešie nevarēja iedomāt, ka šis palaidnīgais, izlutinātais jauneklis īsā laikā parādīs īsta karavadoņa saprātu un pār- drosmi.

Langens vēl nodeva Augusta lūgumu — sūtīt naudu: Poliju, sak, varētu sacelt kājās, ja primātam un kronētajam hetmanim nodotu divdesmit tūkstošus červoncu izdalīšanai paniem. Langens asarām acīs lūdzās Pēteri negaidīt miera noslēgšanu ar turkiem, — iesākt tūliņ…

No šiem stāstiem visa āda sāka kņudēt. Bet — nav iespējams! Nav iespējams ielaisties karā, kamēr Krimas hans astē. Nogaidīt, nogaidīt savu stundu… Nesen bij atnācis Ivans Brovkins, stāstīja: Burmistru palātā bijis liels tracis — Svešņikovs un Sorins sākuši slepus uzpirkt labību, ved to laivās un pa ceļiem uz Novgorodu un Pleskavu. Kvieši ar reizi cēlušies par trim kapeikām. Revja- kins tiem kliedzis: — Sak, ko jūs trakojat, — Ingrija vēl nav mūsu — un kad vēl būs mūsu? Velti jūs labību sapūdēsiet Novgorodā un Pleskavā … — Un tie viņam atbildējuši: — Rudenī mūsu būs Ingrija, bet ar pirmo ziemas ceļu vedīsim labību uz Narvu …

Slapjie zari piepeši sakustējās, nobirdinādami rasu. Pašāvās divas ēnas… — Ai, nē, mīļais, — nevajag, nevajag… — īsākā ēna kāpās atpakaļ, sāka skriet viegla — basām kājām… Otrā, garā (denščiks Miška), slampāja pakaļ botfortos. Zem liepas nostājās blakus — un atkal: — Ai, nē, mīļais…

Pēteris gandrīz līdz viduklim izliecās pa lodziņu. Palejā aiz sirmajiem vītoliem cēlās liels, miglas aizplīvurots mēness. Līdzenumā rēgojās siena kaudzes, koku puduri, pienbalta upītes svītra. Viss it kā no mūžības — nekustīgs, nemainīgs, trauksmes piesātis… Un šīs divas ēnas zem tumšās liepas steigšus čukstēja par vienu un to pašu …

—   Ko tur blēņojies! — basa balsī ierēcās Pēteris. — Miška! Adu noplēsīšu!

Meiča noslēpās aiz liepas stumbra. Jau pēc brītiņa denščiks uz pirkstgaliem lidoja augšā pa čīkstošajām trepēm, pagrabinājās pie durvīm.

—   Sveci! — Pēteris pavēlēja. — Pīpi!

Pīpoja, staigāja. Papīru paņēmis, pielika tuvu svecei — nometa atkal. Nakts tikko vēl sākās. Neiespējami pat iedomāt — likties gulēt… Pīpes dūmus vilka uz lodziņu, izlieca pa apakšu uzbīdītam rāmim, aiznesa prom nakts svaidzē…

—  Miška! (Denščiks atkal iemetās pa durvīm — seja platiem vaigiem, strupu degunu, acis bez jēgas.) Pielūko tu man — ar meitām! Kas tā par lietu! (Gāja viņam klāt, bet Miška — acīm redzami, lai sit, ar ko grib, — tā kā tā neko neatrnanis.) Skrej, lai piebrauc man divričus! Brauksi līdzi!

Mēness bij pacēlies pār līdzenumu, zilajā zālē mirgoja lāses. Zirgs sprauslodams meta acis uz krūmu neskaidra ļiem plankumiem. Pēteris uzblieza tam ar grožiem. No riteņiem šļakstījās dubļi, šķīda spoguļspodrais ūdens gram bās. Izbrauca pa aizmigušo ielu Kukujā, kur, tāpat kā pirms daudziem gadiem, tabakas ziedi aiz vabiņu sētas smaržoja slāpējoši saldi. Aiz krāšņi saaugušām papelēm Annas Monsas logos spīdēja caurumiņi — divas sirsniņas, katra izgriezta savā aizvirtņu pusē.

Anna Ivanovna, mācītājs Strumpfs, Kenigseks un hercogs fon Krui divu sveču gaismā mierīgi spēlēja kārtis Šad un tad degunu ar tabaku piebāzis, mācītājs Strumpfs izvilka rūtainu lakatu un tīksmīgi nošķaudījās, — viņa valgās acis tad jautri pārslīda spēles biedriem. Kārtis pārlūkodams, hercogs fon Krui pārdomīgi mirkšināja kailos plakstus, piecpadsmit slavenās kaujās bijušās nokārušās ūsas izceldamās pakāpa līdz pašām nāsīm. Anna Ivanovna zilā mājas tērpā, līdz elkoņiem kailām, piebriedušām rokām, briljantu asariņām ausīs un pie kakla samta lentiņas, kārtis apsvērdama, viegli krunkoja pieri. Iznesīgais, uzpostais, nopūderētais Kenigseks te maigi uzsmaidīja viņai, te, lūpas kustinādams, citiem nemanot, raudzīja palīdzēt.

Bez šaubām, visas vētras skrēja garām šai klusajai istabai, kur tīkami smaržoja maizītēm pieliekamā vaniļa un kardamons, kur krēsli un dīvāni jau stāvēja audekla pārvalkos un lēni tikšēja sienas pulkstenis.

—   Mēs pazemīgi sakām — krusti, — nopūtās mācītājs Strumpfs, pavērsdams acis pret griestiem.

—  Piķi, — atsaucās hercogs fon Krui, it kā līdz pusei izraudams sarūsējušu zobenu.

Kenigseks, pacēlies, lai Annai Ivanovnai pār muguru iemestu acis viņas kārtīs, pateica saldi: — Mums atkal ir sirdis.

Pa sētas pusi ienācis, Pēteris negaidīti atvēra durvis. Annai Ivanovnai kārtis izkrita no rokām. Vīrieši žigli piecēlās kājās. Lai kā valdījās Anna Ivanovna, tomc.r iekliedzās priecīgi, vienā smaidā atplaukusi, pietupa reveransā, noskūpstījusi Pēterim roku, piespieda to lakatiņa pusapsegtajām krūtīm, — tomēr viņam jaudās arī izbailes, kas kā atblāzma paplaiksnījās viņas dzidri zilajās acīs. Piekumpis Pēteris pavērsās pie dīvāna.

—   Spēlējiet, es še pasmēķēšu.

Bet Anna Ivanovna, uz tievajiem papēdīšiem pie galda pieskrējusi, jau sajauca kārtis.

—   Blēņojamies aiz gara laika… Ak, Pīter, cik patīkami, — jūs allaž atnesat prieku un jautrību šajā namā.., (Kā bērns sasita plaukstas.) Edisim vakariņas…

—   Est es negribu, — atrūca Pēteris. Grauza pīpes kātu. Nesaprotami, kāpēc dusmas sāka kāpt kaklā. Blenza uz pārvalkiem, uz šujamo statni ar dzijas kamoliem… Padziļa krunciņa pārvilkās Anhenas gaišajai pierei (agrāk šī krunciņa nebij manīta).

—  O, Pīter, tad mēs sadomāsim kādu jautru rotaļu… (Un atkal kaut kas žēls acīs.)

Viņš klusēja. Mācītājs Strumpfs paskatījās sienas pulkstenī — tad savā kabatas. — Mans dievs, jau trīs, — paņēma no palodzes dziesmu grāmatu. Hercogs fon Krui un Kenigseks arī ņēma cepures. Anhena žēlākā balsī, nekā nāktos pieklājības dēļ, iesaucās, pirkstus noknaukšinā- dama:

—   O, neejiet!

Pēteris nosēcās, no pīpes pašāvās dzirkstis. Kājas viņam sāka sarauktics. Uzlēca. Trauksmaini soļodams, izgāja, aizcirta durvis. Anhena sāka elpot straujāk un straujāk, aizsedza seju ar lakatiņu. Kenigseks pirkstgalos pasteidzās pēc ūdens glāzes. Mācītājs Strumpfs bikli nogrozīja galvu. Hercogs fon Krui pie galda pārmētāja kārtis.

Garaiņi cēlās no koka jumtiem, no žūstošās ielas, peļķēs spoguļojās zils bezdibenis. Skanēja zvani — bij svētdiena, nedēļa pēc lieldienām, — klaigāja pīrāgu un medus dzēriena pārdevēji. Klaiņoja dīkdieņi — lielāko tiesu piedzērušies. Uz noplukušā pilsētas vaļņa pa robiem zeņķi jaunos kreklos, sklandu galā piesietos lūku pīteņa lēverus vēcinādami, dzenāja baložus. Baltie putni ņirbēja zilgmē, spēlēdamies apkūleņoja, krita lejup. Aiz augstajām sētām, zem naktī lietus nomazgātajām liepām un pelēkajiem vītoliem — visur šūpojās šūpoles: te, bizēm plīvodamas, pa zaru spraugām uzlidoja meičas, te plikpauris vecis aušodamies šūpoja resnu sievieti, kas spiegdama sēdus turējās uz dēļa.

Pēteris soļiem brauca pa ielu. Acis viņam bij iekritušas, seja saraukta. Saule karsēja muguru. Denščiks Miška,

visu nakti viņu divričos nogaidījies, meta galvu atpakaļ, I ii neaizsnaustos. Ļaudis pašķīrās zirga galvas priekšā,— tikai retais gājējs, caru sazīmējis, rāva cepuri nost, ra- lirrn pakaļ klanījās līdz zemei.

No Annas Monsas Pēteris šonakt bij aizbraucis pie Meņšikova. Bet tikai acis pameta uz lielajiem aizklātajiem logiem, — no turienes skanēja mūzika un piedzērušo klaigas. «Nu, velns lai viņus parauj!» Uzblieza ar grožiem, izbrauca no sētas un laida tieši uz Maskavu, uz strēļu priekšpilsētu. Sākumā brauca ātriem rikšiem, tad viņš sāka trenkt lēkšiem.

Priekšpilsētā apturēja pie vienkāršas sētas, kur virs vārtiem bij izslieta kārts ar siena kušķi. Pēteris pasvieda grožus Miškam, piedauzīja pie vārtiņiem. Aiz nepacietības mīņājās šļakstošos mēslos. Sāka sist dūrēm. Atvēra sieviete. (Miška paguva saskatīt — liela auguma, apaļu seju, tumšā sarafanā.) Iekliedzās, saķēra vaigus. Viņš pieliecies iegāja pagalmā, aizcirta vārtiņus.

Divričos kājās stāvēdams, Miška redzēja, ka aiz vārtiem baļķiem celtā istabā augstu divos lodziņos aizdegās uguns. Tad šī sieviete ātri iznāca uz lieveņa un sauca:

—   Luka, ei, Luka …

Vecīga balss atsaucās:

—   E-ē…

—   Luka, nevienu nelaid, — vai dzirdi?

—   Nu, nu — bet ja lauzīsies?

—   Ko, vai tu neesi vīrietis?

—   Labi, es viņiem ar mietu.

Miška nodomāja: «Skaidra lieta.»

Pēc maza brīža no šķērsieliņas iznāca trīs strēļu cepurēs, pārlūkoja tukšo, mēness apgaismoto ielu un — pie vārtiem klāt. Miška pateica bargi:

—   Ejiet prom …

Strēļi dusmīgi piegāja pie divričiem.

—   Kas tu tāds esi? Kāpēc šajā laikā priekšpilsētā?

Miška tiem — klusu, draudoši:

—  Zēni, manieties drīzāk prom no šejienes…

—       Ko? — nikni iebļāvās viens, vairāk piedzēries kā pārējie. — Ko tu biedē? Zinām, no kurienes esi… (tie divi saķēra viņu aiz pleciem, pačukstēja.) Tava galva arī tikai diedziņā turas… Pagaidiet, pagaidiet… (Biedri žigli vilka viņu prom, neļaudami atbraucīt piedurkni.) Visi vēl nav apkārti… Zobi mums ir.., Kad tikai tas nerēgojas mietā… (Iegāza viņam pa kaklu, — cepure nokrita zemē, — tie viņu aizvilka šķērsieliņā.)

Gaisma lodziņos drīz apdzisa. Bet Pēteris nenāca laukā. Aiz vārtiem Luka sāka laiku pa laikam miegaini, paklabināt vāli. Drīz iestājās tāds klusums — pat nomocītais zirgs nokāra galvu. Snaudā Miška vēl dzirdēja, ka gaiļi dzied. Mēness gaisma kļuva vēsāka. Ielas galā aiz- dzeltējās, aizsārtojās ausma. Otro reizi viņš pamodās no čukstiem — ap divričiem bij sanākuši puikas, daži bez biksēm. Bet, līdzko viņš atvēra acis, visi izklīda, piedurknēm vēcinādamies, melniem papēžiem ņirbēdami. Saule bij jau augstu.

Pēteris iznāca pa vārtiņiem, cepuri acīm pārvilcis. Dobji noklepojās, paņēma grožus.

—  Nu, tagad ir miers, — viņš norūca un palaida rikšiem.

Kad izbrauca no Maskavas zaļajos laukos — tālumā Vācu priekšpilsētas smailie jumti, aiz tiem, aiz zemes malas sniegbalti mākoņi, — Pēteris teica:

—   Es jums, tādiem denščikiem… Ja vēl pa naktīm blēņosies — ieslodzīšu pieliekamajā. — Un iesmējās, atbīdīdams cepuri pakausī.

Panāca pusrotu zaldātu brūnos lempīgos svārkos, kājām piesieti siena un salmu kušķi, gāja tie izklaidus, bajonetēm sadurdamies. Seržants — kā plēsts: — Srnirna! — Pēteris izkāpa no divričiem, saņēma aiz pleca vienu otru zaldātu, grieza apkārt, taustīja saņurkušo vadmalu.

—  Mēsli! — viņš iebļāvās, izbolījis acis pret pūtaino seržantu. — Kas piegādāja svārkus?

—   Bombardiera kungs, svārciņi saņemti 110 Suharevas drēbnīcas.

—   Izģērbies! — Pēteris saķēra trešo — kalsenu zaldātu ar smailu degunu. Bet tas aiz pārbīļa bij gluži kā pamiris, skatīdamies pār viņu noliektajā apaļajā bombardiera sejā ar melno Ūsiņu sariem. Tuvāk stāvošie biedri izrāva viņam šauteni no rokām, atraisīja apsēju, novilka svārkus no pleciem. Pēteris paķēra svārkus, iemeta tos divričos, vairāk ne vārda neteicis, iesēdās un pagrieza zirgu uz Meņšikova pils pusi.

Visiem locekļiem trīsēdams, izģērbtais zaldāts kā apburts skatījās pakaļ pa zāli apaugušo ceļu aizripojošajiem divričiem. Seržants piegrūda tam ar spieķi.

—  Goļikov, ārā no ierindas, kulies atpakaļ… Srnir- r-rnā! (Muti līdz ausīm atplētis, atliecies ieaurojās pāri visam laukam.) Kreisā kāja — siens, labā kāja — salmi. Neaizmirst mācību… So]os, — siens — salmi, siens — salmi…

Vadmalu Suharevas kara darbnīcai piegādāja Ivana Brovkina jaunā fabrika Ņeg|innajas krastā pie Kuzņeckas lilta. Kā interesenti uzņēmumā piedalījās Meņšikovs un Safirovs. Preobraženskas prikazs iepriekš izmaksāja simt- tūkstoš rubļus par svārku vadmalas piegādāšanu. Meņšikovs lielījās Pēterim piegādāt tikpat labu vadmalu kā Ilamburgas. Piegādāja rupju puskokvilnas audumu. Aleksaška Meņšikovs zaglibā dzimis, zaglis bijis un zaglis palicis. «Nu, pagaidi tu mani» Pēteris domāja, nepacietīgi grožus raustīdams.

Aleksandrs Daņilovičs sēdēja gultā, dzēra sālījumu pēc vakardienas uzdzīves (dzīroja līdz septiņiem rītā), — zilās acis aizmiglotas, plaksti uztūkuši. Bļodu ar gurķu sālījumu viņam priekšā turēja mājas diakons, pēc palamas Pedrila, cilvēks ar zvēra balsi un ari pats zvēram līdzīgs — bez viena veršoka asi garš, apkārtmērā — kā muca. Līdzjūtīgi smalkstīja pirkstiem bļodā.

—   Uzkod tu gurķīti, raugies …

—   Ej pie velna …

Pie greznās gultas sēdēja Pēteris Pavlovičs Safirovs salkansaldu, kā bliņu uzbarotu, gudru seju, — atvērtu tabakdozi turēja rokā. Viņš ieteica nolaist asinis, tā pusglāzi, vai arī pielikt pakausī dēles…

—  Ak, mans draugs Aleksandr Daņilovič, jūs taisni sevi bendējat, tik pārmērīgi lietodami stiprus dzērienus…

—   Ej tu arī turpat…

Diakons pirmais ieraudzīja Pēteri pa logu. — Varen nikns atbraucis. — Nepaspēja atgūties — Pēteris ienāca guļamistabā un neapsveicinājies tūliņ tieši pie Aleksandra Daņiloviča — pagrūda tam zem deguna zaldātu svārku.

—   Tas ir labāks par Hamburgas? Turi muti, zagli, turi muti, neattaisnosies!

Sagrāba pie krūtīm aiz mežģīņotā krekla, aizvilka pie sienas un, kad Aleksandrs Daņilovičs atspriedās, muti ieplētis, sāka viņu sist pa vienu pusi, pa otru — tam tikai galva vien mētājās. Iekaisies paķēra pie kamīna pieslieto spieķi un arī to salauza, Aleksašku pārmācīdams. Pametis to, pagriezās pret Safirovu — tas rāmi stāvēja pie krēsla, ceļos nometies. Pēteris tikai nošņācās viņam pāri:

—   Piecelies! (Safirovs uzlēca kājās.) Draņķīgo vadmalu visu pārdosi Polijā karalim Augustam par tādu cenu, kādu es maksāju… Dodu nedēju laika. Ja nepārdosi — likšu pērt tevi ar pātagu, uz āža nostieptu, bez krekla. Saprati?

—   Pārdošu, pārdošu vēl drīzāk, jūsu cariskā augstiba.

—   Bet man ar Vaņku Brovkinu piegādājiet vietā labu vadmalu!

—   Min herc, ak tu kungs, — ieminējās Aleksaška, slaucīdams šiļūk|us un asinis, — kad tad mēs tevi esam krāpuši… Zini, kā iznāca ar šito vadmalu? …

—   Labi, labi… Liec padot brokastis…

CETURTA NODAĻA

1

Karstums. Bezvēja laiks. Konstantinopoles dakstiņu jumtiem krāsa pavisam izbalojusi. Pār pilsētu — tveices dūmaka. Nav ēnas pat sultāna pils brūnajos putekļainajos dārzos. Cietokšņa vaļņu pakājē uz akmeņiem pie spoguļ- dzidra ūdens guļ noskranduši cilvēki. Pilsēta gluži no- klususi. Tikai 'augstajos minaretos sāk kliegt stieptas balsis — skumji kaut ko atgādinādamas. Un pa naktīm suņi gaudo pret lielajām zvaigznēm.

Gads pagājis, kā lielais sūtnis Jemeļjans Ukraincevs un rakstvedis Ccredejcvs sēdēja savā mājvietā Perū. Sasauktas bij pavisam divdesmit trīs konferences, bet mēs — ne atpakaļ, ne uz priekšu, un turki tāpat — ne atpakaļ, ne uz priekšu. Siuīs dienās ieradās ziņnesis no Pētera ar pavēli: noslēgt mieru steigšus — solīt turkiem visu, kas iespējams, atskaitot Azovu, par Kristus kapu labāk nemaz nepieminēt, lai neuztrauktu katoļus, un pēc šādas piekāpšanās šoreiz tad palikt cieti.

Divdesmit trešajā konferencē Ukraincevs sacīja: — Se mans beidzamais vārds: Cargradā palikt laika mums vēl divas nedēļas… Ja miera nebūs, tad vainojiet paši sevi: lielā valdnieka flote vairs nav tā, kas pagājušo gadu… Varbūt esat dzirdējuši… — Iebiedēšanas labad lielā sūtniecība no mājvietas pārcēlās uz kuģa. «Cietoksnim», tik ilgi mierā stāvot, sienas bij appelējušas, kajītēs ieviesušies prusaki un blaktis, kapteinis Pamburgs aiz gara laika pavisam uzblīdis.

Ukraincevs un Ceredejcvs pamodās pirms gaismas, kasījās un stenēja smacīgajā kajītē. Tieši virs apakšveļas uzvilkās tatāru halātus, izgāja uz klāja… Garlaicība, — par vēl tumšo Bosforu, pār izdedzinātajiem pauguriem klājās bezmākoņu ausma, jaunu karstumu slēpdama. Nosēdās uzkost. Kvass tagad noderētu, tikko kā no pagrabiņa uznests… Velna būšana — ēda smirdošas zivis, dzēra ūdeni ar etiķi — viss bez garšas. Tukšā dūšā glāzīti iemetis, kapteinis Pamburgs vienās apakšbiksēs pastaigājas pa izkaltušo klāju. Uzripoja oranžkrāsas saule. Un drīz vien neizturami bij skatīties tekošajā ūdenī, uz krastmalā slinki šūpotām laivām ar arbūziem un melonēm, uz mošeju krīta baltajiem kupoliem, uz acis dzeļošiem pusmēnešiem zilgmē. Skanēja balsu čaloņa, kliedzieni, pārdevēju zvaniņi Galatas šaurajās ieliņās.

—   Jemeļjan Ignatjevič, kāds tev labums no manis, — rakstvedis Ceredejevs ierunājās, — atlaid tu mani… Kājām aiziešu…

—  Drīz, drīz uz mājām, pacieties, Ivan Ivanovič, — Ukraincevs atbildēja, acis aizvērdams, lai arī pašam nebūtu jāskatās apriebusies pilsēta.

—   Jemeļjan Ignatjevič, es būtu ar mieru, ja tikai vienu man atļāvuši: dārziņā, balandās, vēsumā pagulēt… (Jau tā Ceredejeva garā seja ar šauro bārdu bij pavisam izžuvusi no karstuma un ilgām, acis iekritušas.) Man Suzdaļā mājiņa… Dārziņā divi veci bērzi, — sapņos tos redzu… Rītos piecēlies — aizeju apraudzīt gotiņu, bet tā jau izdzīta pļavā… Iebrien bišu dārzā, — zāle līdz jostasvietai… Upītē zemnieki velk tīklu … Sievas velējas. Tīkami…

—  Ai, ai, ai, jā, jā, jā, — lielais sūtnis locīja galvu ar krunkaino seju.

—   Pusdienā pīrāgs ar sama gaļu…

Ukraincevs šūpodamies neatvēra acis.

—   Sama gaļa ir patrekna, Ivan Ivanovič… vasaras laikā labāk aukstu biešu zupu… Kvasu ar piparmētrām …

—   Laba ir arī ķīšu zupa, Jemeļjan Ignatjevič…

—   Un tīrīt viņu nevar, to ķīsi, kā stāvējis, ar visu glu- mumu vajag vārīt. Izvārījis — laukā un stores tur iekšā…

—   Kas tā mums par valsti, ak dievs! Nu, bet še, Jemeļjan Ignatjevič? īstie busurmaņi. Tāda dūmaka, vairāk nekas. Un tās grieķietes te — īsts negantības trauks…

—   No tā tev nu gan vajadzētu sargāties, Ivan Ivanovič.

Ceredejevam uz lielā deguna kā prosas graudi izrasoja sviedri. Acis iegrima vēl dziļāk. No krasta uz kuģi īrās paklāju apsegta sešairu sandala. Kapteinis Pamburgs piepeši iesaucās aizsmacis:

—   Bocmani, svilpt visus augšā! Nolaist kāpnes!

Sandalē atbraucis, mīkstām kurpēm steidzīgi šļūkdams,

pa kāpnēm uzrāpās Zālamans, viens no lielvezīra rakstvežiem, veikls domāšanā un kustībās, platiem vaigu kauliem, plakanu degunu. Aši aptaustīja skatieniem kuģi, aši — plaukstu pie pieres, pie lūpām, pie sirds, — ierunājās krieviski:

—   Lielvezīrs lūdz apjautāties par tavu veselību, Jemeļjan Ignatjevič… Baidās, ka tev uz kuģa neērti. Kāpēc dusmojies uz mums?

—   Sveicināts, Zālaman, — Ukraincevs atbildēja, pēc iespējas ilgāk vilcinādamies, — pastāsti tu arī par lielvezīra veselību… Vai pie jums viss iet labi? (To runādams, pavērsa asu aci.) Bet mums arī še labi. Pēc mājām ilgojamies. Visa tā māja še — piecdesmit pēdas zem kājām.

—  Jemeļjan Ignatjevič, vai var divatā?

—   Kāpēc ne, var arī divatā. — Nokāsējies teica Ceredejevam un Pamburgam: — Atejiet tālāk no mums! — Un pats atvirzījās buras ēnā.

Zālamans smaidā pavēra rievainās smaganas.

—   Jemeļjan Ignatjevič, es jums esmu patiess draugs, jūsu ienaidniekus uz pirkstiem varu uzskaitīt… (Paņirbi- nāja pirkstus Ukraincevam deguna priekšā, — tas teica: — Tā, tā.) Par viņu niķiem pasmejos… Ja nebijis manis, Divans ar jums vairs pat nerunātu… Man izdevās lietu pagriezt uz labo pusi — lielvezīrs kaut rītu parakstīs mieru… Tikai dāvanas vajag iedot šim tam…

—   Ak tā? — Ukraincevs iesaucās. Tagad viss bij skaidrs. Kāds uzpirkts grieķis vakar ziņoja viņam, ka no Parīzes Konstantinopolē atgriezies franču sūtnis un no- tikusies Divana — sultāna ministru sēde, un viņi dabūjuši lielas dāvanas. Ar karstumu un prusakiem kaudamies, Jemeļjans visu nakti lauzīja galvu. «Ko tas gan nozīme? Citādi nebūs, ka turkus atkal kūda karā ar Austrijas cē- zaru. Un tāpēc turkiem jāatraisa rokas no Maskavas lietām …»

—   Nu, dāvanas — tas ir nieks… Lūk, ko tu pasaki lielvezīram: mēs, sak, gaidām tikai ceļavēju. Ja būs miers — labi, ja nebūs — mums vēl labāk… Bet mieram jābūt tādam.,, (No iesirmo uzacu apakšas sāka stingri skatīties Zālamanā.) Dņepras pilsētiņas mēs nojauksim, kā jau norunāts… Bet par to ap Azovu jābūt krievu zemei desmit dienu jājiena apmēros. Tas tā paliek.

Baidīdamies, ka dāvanas pavisam neizslīd viņam no rokām, — acīm redzami krievi zināja vairāk, nekā vajadzēja, — Zālamans saķēra lielo sūtni aiz piedurknēm. Sāka strīdēties. Iegāja kajītē. Zinādams, ka daudz acu tālskatiem vēro «Cietoksni», Pamburgs lika matrožiem kāpt mastos — itin kā sagatavotu buras aizbraukšanai. Jemeļjans uz acumirkli parādījās no kajītes.

—   Ivan Ivanovič, saposies, brauksim uz pilsētu!

Un drīz pēc tam iznāca pats parūku galvā, zobenu pie sāniem. Zālamans satvēra viņu aiz elkoņiem, kad pa kāpnēm devās lejā uz sandaļu.

Pēcpusdienā šaurais vimpelis pēc tik daudzām dienām atkal reiz laiski plīvoja kuģa masta galā. Tālos uzkalnus sāka ietīstīt bezkrāsas migla. Debess zilgme bij it kā putekļu piesūkusies, arī pilsēta ietinās dūmakā. Sāka pūst vējš no tuksneša.

Otrā dienā parakstīja miera līgumu.

2

Ivans Lielais dunēja pār Maskavu, — divdesmit četri veikalu rindu puiši kustināja viņa vara mēli. Patlaban notikās aizlūgums, lai dievs piešķirtu krievu ieročiem uzvaru pār ienaidnieku. Šodien pēc pusdienas dievkalpojuma domes rakstvedis Prokofijs Vozņicins pēc senās paražas — krievu kažokā, ādas cepurē, safjāna zābaciņos — iznāca gultbajāru lievenī (kas bij jau apaudzis nātrēm un dadžiem) un milzīgajam saskrējušam ļaužu pūlim skaidri saprotami nolasīja cara ukazu: visiem karadienesta ļaudīm iet karā uz zviedru pilsētām. Zirgos būt visiem gald- ziņiem, ierēdņiem, Maskavas muižniekiem un apriņķu muižniekiem, kuri atrodas pie valdnieka karadienestā, un visiem, kas ierakstīti kara apmācības sarakstos.

Sen jau to gaidīja, bet tomēr Maskava saviļņojās līdz pašiem pamatiem. No paša rīta ielas bij putekļu pilnas, — gāja zaldātu pulki, brauca vezumi. Zaldātu sievas skrēja blakus, izmisušas vēcinādamas garajām piedurknēm. Miestu Jaužu bari spiedās pie sētām, vairīdamies no lielgabaliem, kas lēkāja pa ielas koka klāju. Pa veco baznīcu atvērtajām durvīm pērkona balsī auroja diakoni: — U-u- uzvaru! — Vērās vaļā bajāru sētu vārti, izlēkšoja jātnieki, — citi pa vecam bruņās un jepančās, satramdītiern zirgiem iedrāzās pūlī, kapāja nagaikām pa galvām. Rati sametās, brikšēja asis, lamājās, zirgi zviedza.

Uspenskas baznīcā daudzu sveču gaismā, vīraka dūmu apņemts, miesa vājais patriarhs Adrians raudāja, delnas augšup pacēlis. Bajāri un aiz viņiem biezā pūlī lielie tirgotāji un ievērojamākie no tirgoņu simta stāvēja ceļos. Visi raudāja, lūkodamies, kā ritēja asaras pār kupolam pavērsto valdoņa seju. Muti atplētis, dzīslas deniņos piepūtis, arhidiakons uzvaras saucieniem kā ar pastardienas bazūni pārkliedza patriarha kori. Melna bij patriarha mantija, melnas svēto sejas zelta ietvaros, — zeltā un slavā laistījās dievnams.

Tirgotāji tik lielā skaitā pirmo reizi bij pielaisti Uspenskas baznīcā, bajāru cietoksnī. Burmistru palāta šim gadījumam dāvinājusi divdesmit pieci pudi vaska sveču, bez tam daudzi ievērojamākie atsevišķi ziedoja — cits puspudu, cits pat veselu pudu. Diakonus lūdza netaupīt vīraku.

Aiz asarām sēkdams, Ivans Artjomičs Brovkins atkārtoja: — Slava, slava… — Vienā pusē viņam prezidents Mitrofans Sorins aizgrābtā balsī dziedāja līdzi korim, otrā Aleksejs Svešņikovs čigāna acīm tik kāri piezīdies svētbilžu sienas, ģērbu un staru kroņu zeltam, it kā visa šī varenība bijusi viņa paša roku darbs… — Uzvaru! — iebļāvās krāšņi tērptais arhidiakons, satricinādams spriešļus, — viņa ģērbā izaustās sarkanās rozes aizklāja vīraka dūmu mutuļi.

Sāka iet pie krusta. Pirmais — resnais, sirmais kņazs- cēzars Fjodors Jurjevičs — vai veselu minūti skūpstīja krustu, vārgos plecus drebinādams. Pēc viņa kņazi un bajāri, viens vecāks par otru (jaunie visi jau bij dienestā un gājienā). Strauji steidzās tirgoņi. Baznīcas vecākajam, kas stāvēja ar lielu paplāti, šķindoši meta červoncus, gredzenus, pērļu virtenes. Paceltām galvām gāja laukā no baznīcas. Vēlreiz pārkrustījušies pret lielo svētbildi virs izejas, nopurināja matus, uzlika galvā cepures un platmales un gāja pāri kailajam, zāli apaugušajam lau- kurnam uz Burmistru palātu, — vingri klabināja papēdī- - icm, lietpratīgi noskatījās vienkāršo ļaužu pūļos un prikazu logos.

Ivanu Artjomiču pie izejas aiz samta stērbelēm satvēra kāds desmits melnu aprepējušu roku. — Kņaz, kņaz… Kapeiciņu… Ga-a-abaliņu! — gaudoja pinkaini, bezzobji, kaili, strutaini… Rāpās stiepdamies, purināja skrandas. — Kņaz, kņaz!… — Izbijies Ivans Artjomičs atskatījās. — Ko jūs, muļķi, nabagie, kas es par kņazu!… — Apgrieza abas kabatas, svieda kapeikas. Plikpauris plānprātiņš sasita ķcģus, iegaudojās necilvēcīgā balsī: — Oglītes karstas es gribu…

Acu šķirbiņām pasmiedamies, bārdiņu plūkādams, turpat stāvēja Vaska Revjakins. Svārku stūrus kaut kā izrāvis, Ivans Artjomičs — viņam:

—  Vai tas nav tavs karaspēks, tirgoni? Labāk būtu pieri pārkrustījis šādai dienai…

—   Mēs ar tautu, Ivan Artjomič, — rokas vēderam piespiedis, Revjakins paklanījās, — ar tautu līdzināmies… Tautu nievā, un mēs iekš dieva…

—   Tpu! Suns tāds, bībelnieks!… Tīrais suns! — Ivans Artjomičs gāja prom, plānprātiņš kā azis nomekšināja viņam pakaļ.

3

Zaldātiem allaž nācās sagult visā spēkā, vilkt vezumus un lielgabalus laukā no dubļiem. Ilgu laiku vējš pūta no rietumiem, pret kurieni lēnām virzījās ģenerāļu Veides un Artamona Golovina karaspēks, izstiepies simts verstu garā virknē. (Repņina divīzija nekādi vēl nevarēja un nevarēja izkļūt no Maskavas.) Gāja četrdesmit pieci tūkstoši kājnieku un jātnieku un tūkstoši desmit vezumu.

Auksta migla plīvojās pa meža galotnēm. Lietus trauca pēdējās lapas bērziem un apsēm. Izbraukto ceļu zilganajos dubļos riteņi grima līdz rumbām, zirgi lauza kājas. Gar visu ceļu rēgojās kritušo zirgu uzpūstie vēderi un saslietās kājas. Cilvēki klusu apsēdās uz grāvja malas — kaut sit vai nost. It sevišķi neizturīgi izrādījās ārzemnieku oficieri, — sen jau bij nokāpuši no sedliem, slapjos apmetņos un slapjās parūkās drebēja starp dažādām graba- žam zem vezumu lūku piteņa pārjumiem.

No Maskavas karaspēks izgāja uzcirties, spalvām rotātās cepurēs, zaļos svārkos un zaļās zeķēs, pie zviedru robežām nonāca basām kājām, līdz kaklam dubļains, bez kādas ierindas. Apejot Ilmeņezeru, pietūkušie ūdeņi pārplūdināja krasta pļavas un noslīcināja daudz vezumu ratu.

Aiz lielās nekārtības vezumi netika līdzi, sajuka. Nometnēs nebij iespējams uzkurt sārtus — no augšas lietus, apakšā muklājs. Sliktāki par to ļaunāko ienaidnieku bij muižnieku zemessargu jātnieku simti, — kā siseņi izlaupīja visu ēdamo apkārtnes sādžās. Kājniekiem garām jādami, kliedza: — Nost no ceļa, vīžaiņil — Fon Svedena priekšpulka kapitāns Aleksejs Brovkins lamājās ar jātnieku muižniekiem un cik reižu apstrādāja tos ar nūju. Grūtumu un moku bij daudz, kārtības maz.

Karaspēka priekšpulki izkļuva no dubļiem laukā tikai pie Lugas upes, tuvu robežai, un ierīkoja te nometni, lai sagaidītu vezumus. Uzcēla teltis, kaut kā žāvējās. Zaldāti atcerējās Azovas gājienus, daži zemessargi atminējās vēl arī Vasilija Goļicina Krimas karagājienus. So te ne salīdzināt nevarēja ar iešanu pa klajām stepēm uz siltajiem dienvidiem!… Prātā nāca, ka gāja dziedādami… Bet kas šī te par zemi? Drūmi purvi, mākoņi un vējš. Daudz asaru nāksies izliet, iekarojot šo bada zemi.

Sūri kūpēja ugunskuri pie teltīm. Zaldāti lāpīja drēbes, rāpās pa slideno krauju lejā — izmazgāt upītē. Kroņa zābaki visiem bij pagalam izšķīduši, — labi, kam palaimējās sadabūt vīzes un autus, pārējie aptina kājas lupatām. Te arī bez kāda kara novembra mēnesī puse cilvēku paliks guļam. Jātnieki dažreiz atveda cilpā piesietu čuhnieti — mēli. Apstāja, prašņāja tam krieviski un tatā- riski — kā ļaudis še dzīvo? Muļķa tauta bij šie čuh- nieši — šis tikai mirkšināja govs plakstiem. Veda uz telti pie Alekseja Brovkina — nopratināt. Tādas mēles reti kad palaida vaļā — sasietus aizsūtīja pie vezumniekiem un pārdeva par trim kvarliem, — citus, sevišķi veselīgus, arī dārgāk — markitantiem, bet tie viņus savukārt pārdeva Novgorodā, kur bij apmetušies karaspēka apgādātāju uzpircēji.

Aleksejs Brovkins ieturēja stingru kārtību rotas saimniecībā: viņa zaldāti bij paēduši, — nepelnīti viņš tos nemocīja, pats ēda no zaldātu katla, bet arī nekādu nolaidību nepiedeva: katru dienu kāds vaimanāja, ar pliku pakaļu viņa telts priekšā gulēdams un nūjām dauzīts. Nakts vidū cēlās augšā un pats pārlūkoja sardzi. Reiz klusu mežmalā

«Izgājis, sāka klausīties: tā kā koks čīkstēja, tā kā kāds zvērs smilkstēja. Paklusu uzsauca. Neskaidri saskatīja uz celma sēdošu zaldātu, — šautenes stobru aptvēris, ar pieri dzelzij piekļāvies. Aleksejs — viņam:

—   Kas sardzē?

Zaldāts uzlēca kājās — tikko dzirdami:

—   Es…

—   Kas sardzē? — norēca Aleksejs.

—   Goļikovs, Andrjuška.

—   Tu gaudoji?

Zaldāts, — dīvaini acīs skatīdamies:

—   Nezinu …

—   Nezinu! Ek, lielgavēņnieki…

Protams, iekaustīt vajadzētu viņu… Aleksejam nāca atmiņā augstāk par mežu plīvojošā liesma pār sabrukušo baznīciņu, pār dzīvi sadedzinātajiem, un uz apblāzmotā sniega — šitas, rokas lauzīdams. Toreiz Aleksejs lika viņu saņemt kopā ar trako zemnieku un vecajo Nektāriju. Ceļā Nektārijs aizbēga, — velns zin kā, — naktī, kad apmetās zem eglēm. Andrjuška Goļikovs kā nemaņā gulēja ragavās zem lūku pīteņa, ne ēda, ne runāja. Poveņecā tiesas istabā, kad nopratinādami piedraudēja viņam ar pātagu, piepeši satraucās: — Par ko jūs mani mokāt? Jau tā diezgan esmu mocīts… Tādu moku vēl nav… — un sāka izstāstīt visu (rakstvedis nepaguva ne spalvu apmērcēt), — apakšģērbu norāvis, parādīja sitienu brūces. Aleksejs redzēja, ka šis cilvēks nav tāds kā pārējie, lasīt- pratējs, — lika nogriezt viņam pinkas, nomazgāt pirtī, ieskaitīt zaldātos.

—   Vai zaldātam pienākas gaudot… Slims esi, vai?

Goļikovs neatbildēja, stāvēja izstiepies, pieklājīgi. Aleksejs padraudēja ar nūju, gāja prom. Goļikovs izmisis:

—   Kapitāna kungs…

Aleksejam no šīs balss tumsā pat kaut kas nodrebēja, — pats reiz bij tāds pats. Apstājās. Bargi:

—   Nu? Ko tu vēl gribi?

—       Tumsā ir bail, kapitāna kungs: nakts vientulības es baidos… Par nāvi ļaunākas — skumjas.., Kādēļ mūs atdzina šurp?

Aleksejs tā pārbrīnījās, — atkal pienāca pie Goļikova.

—       Kā tu drīksti prātot, klaidoni tādsl Par tādu valodu — zini?

—       Nositiet mani ar reizi, Aleksej Ivanovič… Pats sev esmu sliktāks kā ienaidnieks,.. Tā dzīvot — tad lopiņš jau sen būtu nobeidzies.,. Pasaule mani nepieņem… Visu esmu izmēģinājis — arī nāve nepieņem… Nejēdzība… Ņemiet šauteni, noduriet ar bajoneti… — Par atbildi Aleksejs, zobus sakodis, iezvēla Andrjuškam pa ausi, — tam noļodzījās galva, bet viņš pat nenoelsās…

—   Pacel cepuri! Mauc galvā! Pēdējo reizi ar labu tev saku, bezpriesterniek… Pie vecajiem mācījies! Gudru tevi izmācījuši!… Tu esi zaldāts. Teikts — jāiet karā — tu ej. Teikts — jāmirst — tu mirsti. Kādēļ? Tādēļ, ka tā vajag. Stāvi te līdz gaismai.,. Ja atkal sāksi gaudot, izdzirdēšu — piesargies…

Aleksejs aizgāja, atpakaļ neatgriezdamies. Teltī atgūlās uz siena. Līdz gaismai vēl tālu. Drēgns, bet nav ne lietus, ne vēja. Uzvilka zirgsegu pār galvu. Nopūtās. «Protama lieta, visi viņi klusē, bet katrs domā.., Ak, cilvēki…»

Sakumpis zaldāts, Fedjka Mazgājies Dubļiem, drūmi lēja no kausiņa uz rokām, — Aleksejs sprausloja aukstajā ūdenī, visu ādu drebēdams. Rīts bij auksts, nogulušajā zālē — zila sarma, zem botfortiem šņirkstēja lipīgi dubļi. Ugunskuru dūmi pa telšu starpām cēlās augstu gaisā. Ne- izgulējies praporščiks Leopoldus Mirbahs apšuvēm greznotiem svārkiem uzmestā aitādas kažociņā kaut ko kliedza diviem zaldātiem, — tie stāvēja, pārbīlī galvas izslējuši.

—   Pērt, pērt! — viņš atkārtoja aizsmakušā balsī.

—  Fui! Cūk! — Sagrāba vienam seju, sažņaudzis atgrūda. Kažociņu uz pleca sakārtodams, gāja uz Alekseja telti. Sen neskūtā seja uzburbusi, acis pietūkušas. — Karsts ūdens nav… Est nav… Tas nav karš… Riktig karš — oficiers mierā… Es nav mierā,,. Jums draņķīg zol- dats…

Aleksejs neko neatbildēja — nikni berza vaigus ar dvieli. Nokrekšķējies pagrieza Fedjkam muguru netīrā kreklā. — Gāz vaļā… — tas sāka velēt plaukstām.

—   Stiprāk…

Tajā brīdī no meža izbrauca smagi rati ar stīpās uzvilktu audekla apjumu. Seši dažādas spalvas zirgi kūpēja. Pakaļ desmit jātnieku dubļiem notašķītos mēteļos. Izmītajā rugainē, no vienas puses uz otru gāzelēdamās, kulba lēnām tuvojās nometnei. Aleksejs paķēra svārkus, — steigā nevarēja attapt piedurknes, — zobenu paķēris, skrēja uz teltīm.

—   Bundzinieki, trauksmi!

Kulba apstājās. Izkāpa Pēteris zvērādas cepurē ar ausu sililitājiem. Zvaigžņveidīgajiem piešiem ķeroties, izkāpa Meņšikovs platā aveņkrāsas apmetnī ar sabuļādas oderi. Jātnieki nokāpa no zirgiem. Viebdamies Pēteris aplūkoja nometni, — sarkanās rokas sabāza puskažociņa kabatās. Dzidrajā gaisā aizdziedājās taure, bungas sāka rībēt. Zal- dāti lēca no vezumiem, skrēja laukā no teltīm, sapogājās, apmeta portupejas. Stājās četrstūrī. Gar rindu skraidīja praporščiki, nūjām bīdīdami, vāciski lamādamies. Kreiso roku pie zobena, labajā cepuri — Aleksejs Brovkins nostājās Pētera priekšā. (Parūku steigā nevarēja atrast.)

Pēteris, skatīdamies pāri viņa izspūrušajai galvai:

—      Liec galvā! Gājienā cepuri nenoņem, muļķi! Kur jūsu pulvera vezumi?

—       Palika pie llmeņezera, viss pulveris samircis, bombardiera kungs.

Pēteris pavērsa acis uz Meņšikovu. Tas slinki savieba noskūto seju.

—       Lūdzu pasacīt, — viņš teica, tāpat skatīdamies pāri Aļoškas galvai, — kur citas pulka rotas? Kur pulkvedis fon Švedens?

—       Lejā gar upmali izklaidus nometušies, ģenerāļa kungs…

Meņšikovs, tāpat šķībi pasmīnēdams, nogrozīja galvu, Pēteris tikai sarauca pieri.

Asi gari, viņi abi pa rugaini gāja uz nostādīto četrstūri. Rokas no kabatām neizvilcis, Pēteris it kā izklaidīgi aplūkoja pelēkās, noliesējušās, sliktā laika sagumzītās zal- datu sejas, nevīžīgi veltās cepures, novazātos svārkus, nodriskātos zābakus un lupatām aptītās kājas. Vienīgi tikai ārzemnieku praporščiki bij braši izstiepušies.

Tā viņi ilgi nostāvēja rindu priekšā. Pēteris, — galvu augšup pamezdams:

—  Sveiki, zēni!…

Praporščiks nikni apsviedās pret zaldātiem. Pa rindām izklaidus noskanēja:

—  Veselību vēlam, bombardiera kungs!

—  Kam kāda sūdzība? — Pēteris piegāja tuvāk.

Zaldāti klusēja. Praporščiki (roku uz sānis atstieptas

nūjas, kreisais botforts vairāk uz priekšu) acīm ieurbās carā. Pēteris atkārtoja asāk:

—  Kam sūdzība, iznāk, nebaidās.

Kaut kur kāds smagi nopūtās — it kā šņukstus. (Aleksejs ieraudzīja Goļikovu: muskete tam lēkāja rokās, bet saņēmās, neteica neko.)

—   Rītā dosimies uz Narvu. Cīņa būs smaga, zēni. Pats zviedru karalis Karolus nāk pretī. Mums viņš jāpārspēj. Tēviju atdot mēs nevaram. Te ir Jamburga, Ivan- goroda, Narva, — visa zeme līdz jūrai mūsu bijusī tēvija. Drīz vien pārspēsim ienaidnieku un drīz varēsim atpūsties ziemas nometnēs. Sapratāt, zēni?

Bargi izbolīja acis. Zaldāti klusēdami skatījās viņā. Aas tad vēl saprotamāk? Kāda drūma balss no rindām nogārdza: — Pārspēsim, ļaužu mums pietiks. — Meņšikovs tūliņ paspēra soli uz priekšu, ielūkodamies — kas teica? (Aleksejam sašļuka sirds: saucējs bij Fedjka Mazgājies Dubļiem, tas visnederīgākais zaldātelis.)

—   Kapitāna kungs.,. (Aleksejs pielēca klāt.) Par kārtību rotā tev paldies.,. Pārējā tu neesi vainīgs. Izdodiet zaldātiem pa trim mēriņiem degvīna!

Galvu nodūris, Pēteris gāja atpakaļ uz kulbu. Meņšikovs pamirkšināja Aleksejam (šoreiz atļāvās sev pazīt veco draugu), izvilka labi kopto roku no ādas apmetņa, papliķēja Aļoškam uz pleca un — ausij pieliecies: — Pēteris Aleksejevičs — tā neko, apmierināts. Pie tevis nav tā kā pie citiem… Pie Narvas pacenties — tiksi apakšpulkvežos… Novgorodā sastapu Ivanu Artjomiču — liek sveicināt tevi,,,

—   Paldies jums, Aleksandr Daņilovič..,

—   Paliec laimīgs! — Priekšā apmetni pacēlis, Meņšikovs teciņus panāca Pēteri. Iesēdās kulbā — gar krastu brauca turp, kur upe, aukstās debesis atspoguļodama, aizliecās aiz egļu meža.

Verstis divas no Narvas, upes lejtecē, pār Narovas divām atzarērn, kas aplieca garo un staigno Kamper- holmas salu, uztaisīja peldošu tiltu. Pār to pārgāja Serc- metjeva_ jātnieku pulki — traucēt ienaidnieku no Rēvelcs ceļa. Pec tiem kreisajā krastā pārgāja Trubeckoja divīzijas daļas. Versti no Narvas mūra bastioniem tās nocietinājās aiz_ vezumiem. Narvas garnizons nemēģināja aizkavēt parcelšanos, — acīm redzami aiz maza skaita baidījās iznākt klajā laukā.

Divdesmit trešajā septembrī viss priekšējais karaspēks, no Jamburgas ceļa nogriezies, iznāca paugurainā klajumā un tad, skatīdams Ivangorodas — Ivana Bargā citreizējā stipra cietokšņa zemos, zāli apaugušos torņus un viņpus upes Narvas zilganos, smailos baznīcu torņus un kārniņu jumtus, devās uz Kamperholmas salu un sāka pa nedrošiem tiltiem celties pāri duļķainajai, straujajai upei.

Diena bij rāma. Saule nespodra, pavārga. Narvas un Ivangorodas ķieģeļu baznīcās šķindēja trauksmes zvani.

Pa plati izbraukto, smilšaino ceļu uz tiltiem jukām plūda zaldāti; strēļi Pētera ienīstajās cepurēs ar lapsādas apmalēm; salauzti, kaut kā sasaistīti rati ar muciņām, maisiem, kastēm, ar sazaļojušiem maizes klaipiem; ceļā galīgi noplīsuši vedēji zemnieki kapāja vājos zirdziņus, kas pēdējiem spēkiem gulās lūku sakās; aizlīgojās kātam piestiprināts karogs, karodziņš pīķa galā vai lielgabala slauķis savai nodaļai atklīduša zaldata plecā; ar nūju pa galvām piedauzīdams, spraucās jātnieku oficieris, apmetni aiz pleca atmetis, uzbļaudams aizlēkšoja bajār- dēls atpogātā kažokā virs tēvatēva bruņukrekla un tam pakaļ, uz saviem ādainiem kratīdamies, viņa cilvēki — kā mucas vatētos velteņa svārkos, tatāru lokiem un bultu makstīm mugurā.

Pārgājuši visi nogriezās no ceļa uz kailu uzkalnu, kur cars, dzelzs cepuri galvā, sēdēja pelēkā zirgā un skatījās ar tālskati. Cieši blakus viņam Meņšikovs, melnā zirgā, roku sānos iespiedis, — jautri aplūkojās, vējš purināja viņa zeltītās bruņucepures spalvas.

Karaspēks novietojās puslokā, — lielgabala šāviena attālumā no cietokšņa, abiem spārniem atbalstīdamies pret Narvu; tālāk 110 pilsētas augšup upei apmetās Veides divīzijas daļas, centrā, mežu apaugušā Hermansbergas paugura pakājē, Artamona Golovina divīzija, kreisajā spārnā, pie tilta pār Kamperholmas salu, — semjono- vieši, preobraženskieši un Trubeckoja strēļu pulki. Šepat uzcēla telti arī hercogam fon Krui, kas kā augstākais padomnieks brauca līdzi karaspēkam. Pēteris un Meņšikovs palika uz salas zvejnieku namiņā.

Pa visu līniju sāka rakt dziļu grāvi ar lunelām, re- daniem un bastioniem, kas bij vērsti uz ārpusi gadījumam, ja zviedri pienāktu pa Rēveles ceļu. Pretim Narvas bastioniem uzcēla redutes smago lielgabalu uzstādīšanai. Aplenkšanas darbus vadīja inženieris Hallarts. No cietokšņa vaļņiem uzkāpa dūmu mākonīši, lielgabali nikni norēcās rudens miklumā, augstu izliektiem kūpošiem lokiem lidoja bumbas, krita, plīsa pie ratiem, teltīm, grāvjos, no kuriem zaldāti lēca laukā. No bumbām aizdegās vairākas mājas augļu un sakņu dārzu vidū. Ugunsgrēku un sārtu dūmus vējš pelēkā mākonī nesa uz pilsētu, kur atmirdza lielgabalu šāvienu liesmu mēles.

Narvas komandants bij piedzīvojis un drosmīgs kareivis — pulkvedis Horns.

Aiz kokiem un ēkām slēpdamies, Pēteris ar inženieri Ilallartu izjāja apskatīt Toma, Glorijas, Kristevala un Triumfa bastionus. Dažreiz gadījās piejāt tik tuvu, ka ambrazūrās bij saskatāmas zviedru lielgabalnieku skarbās sejas. Netraukdamies, bet veikli pievirzīja, nostādīja lielgabalu, uzmanīgi gaidīja. Uguni! Neatvairāmi gaisu atsviezdama, lode šņākdama pārlaidās galvām pāri. Pēterim ieplētās acis, puni piepūtās uz žokļiem, bet lodēm neklanījās. Inženieris Hallarts, piedzīvojis cilvēks (darbīgs, mierīgs, drūms), laikus piespieda zirgam piešus, atjāja pie malas. Greznais Meņšikovs, kuram katrreiz arī tēmēja, tikai nopurināja cepures spalvas un lielīgi kliedza lielgabalniekiem: — Slikti tēmēts, kamrādi! — papliķēja kaklu ērzelim, kas dīžājās. Pussimts slaidu, ūsainu dragūnu nekustēdamies gaidīja, kuru trāpīs melnā bumbiņa.

Cietokšņa vaļņi bij augsti. Puslokiem izbīdītie bastioni būvēti no laukakmeņiem, tik cietiem, ka čuguna lode pret tiem sašķīst kā .rieksts. Pa torņu robiem un ambrazūrām rēgojās smagi lielgabali — tādu cietoksnī bij ne mazāk kā trīs simti, garnizonā divi tūkstoši kājnieku, jātnieku un apbruņotu pilsoņu. Melojuši bij izlūki, ka Narvu var ieņemt ar joni.

Pēteris nokāpa no zirga, uz bungām piesēdis, noklāja papīra lapu uz ceļgaliem. Denščiks Miška pasniedza tintnīcu. Hallarts pietupa turpat līdzās, — atstatumus noteica pēc acumēra. Pētera lielā roka ar zoss spalvu rūpīgi vilka drebošas līnijas. Meņšikovs pastaigājās zirgos sēdošo dragūnu pusloka priekšā.

—   Uz katru bastionu pa piecpadsmit smago lielgabalu, pavisam pārrāvumam vajadzīgi sešdesmit četrdesmit astoņu mārciņu vara lielgabali, — Hallarts teica nosvērtā, garlaikotā balsī. — Sliktākā gadījumā simt divdesmit tūkstoši bumbu …

—   Prāvs skaits! — Pēteris atsaucās.

—   Ugunsgrēku sacelšanai pilsētā pirms trieciena vajadzēs ne mazāk kā četrdesmit mortīru un pa tūkstotim bumbu katrai…

—   Lūk, kā viņi tur Eiropā rēķina, — Pēteris noteica, atzīmēdams skaitļus.

—  Desmit lielas mucas etiķa lielgabalu atdzesēšanai… tikai nepārtraukta šaušana, visu bateriju radītā tīrā elle spēj sagraut aplenkto stipro cietoksni, — māca maršals Luksamburs … Piecpadsmit tūkstoši rokas granātu vajadzīgs. Tūkstoti aplenkšanas kāpņu divpadsmit aršīnu garumā un tik vieglas, ka katru divi cilvēki skriešus var panest. Pieci tūkstoši maisu vilnas …

—   Kam tad tos?

—   Zaldātu aizsargāšanai pret muskešu lodēm. Aiz tādiem maisiem slēpjoties, maršalam Vobanam Dinkirhenas aplenkumā izdevās pieiet pie pašiem pilsētas vārtiem, lai gan šauts tika nežēlīgi, jo lode viegli sapinas vilnā…

—  Labi, — Pēteris ne visai droši atteica, atzīmēdams lapā. — Daņilič, pieci tūkstoši maisu vilnas vajadzīgs!…

Rokas uz izplestiem ceļgaliem atspiedis, Meņšikovs noliecās pār vēja purināto lapu. Pašķobīja lūpas.

—   Niekošanās, min herc. Un pie tam vilnu nepavisam nevar sadabūt. (Hallartam.) Azovu sturmēdami, tikai ar zobeniem rokā rāpāmies uz vaļņiem, bet pilsētu tomēr ieņēmām…

Aiz muguras — dragūnu rindā — sāka spārdīties zirgs, dobji iekliedzās cilvēks. Atgriezās. Viena bērais zirgs, kājas saliekdams, akli mētāja galvu augšām, — virspus nāsīm viņam šjācās pirksta resna melnu asiņu strūlda. Osainie dragūni izbijušies skatījās uz krūmu pusi, kur simts soļu attālumā pakūpa dūmu kamoliņi. Pēteris kā pacēla roku ar spalvu, tā palika sastindzis uz bungām sēdam.

Lielgabalu dārdoņā nedzirdami pa cietokšņa torņa vārtiem (no šejienes aiz Glorijas bastiona izloka neredzamiem) iznāca jēgeru nodaļa un pārskrēja aiz dārzu sētām. Tiem pakaļ smagos brūnos zirgos izlēkšoja ap pussimta reitaru dzelzs krūšu bruņās un zemu uzmauktās bruņucepurēs. Zobenus pacēluši, rindā izkārtojušies, tie auļoja pa viršu lauku, lai ielenktu no kreisās puses.

Aleksandrs Daņilovičs kādu sekundi — ne vairāk — plaši ieplestām acīm skatījās ienaidnieka rīcībā, tad metās pie meļņa, atpogājis nometa apmetni, uzlēca sedlos. — Zobenus laukā! — iebļāvās, kļūdams gluži sarkans. Izrāva zobenu, iedzēlās zvaigžņotiem piešiem, piekļāvās pakaļkājās pielēkušā ērzeļa kaklam, visā jaudā palaida to uz priekšu. — Dragūni, man pakaļ! — un tad visi — Meņšikovs un dragūni, apliekdami apkārt pie bungām stāvošajam Pēterim, lēkšoja priekšā reitariem, kas jau sāka apturēt un pagriezt…

Norūpē plānās lūpas sakniebis, Hallarts pieveda Pēterim viņa uztraukto, pelēko ķēvi ar melnām krēpēm.

—   Lūdzu pasteigties laukā no apšaudes loka, jūsu augstībai

Sedlos kāpdams, Pēteris palēcās uz vienas kājas, — skatījās, kā dragūni un reitari tuvojās vieni otriem. Mūsējie lēkšoja ciešā pūlī, priekšgalā lēkāja spalvas virs Aleksaškas spīdošās cepures; zviedri bij izstiepušies pa lauku garā rindā, bet tūliņ galējie uz vietas pagriezās, piešoja zirgus un sita zobeniem. Bet nepaguva sakļauties. Pēteris redzēja, kā Aleksaškas melnais ērzelis krūtīm uz- brāzās brūnajam zirgam, reitars gāzās, pie krēpēm tverdams… Sarkanās spalvas sāka svaidīties starp dzelzs kaskām. Bet te jau visā blīvā pieauļoja dragūni un neapstādamies devās uz priekšu (it kā pa jokam vēcinādami zobenus). Aiz viņiem laukā palika guļoši cilvēki: viens mētāja nokārto galvu, pūlēdamies piecelties, otrs drebināja augšup paslietos ceļgalus. Vairāki zirgi bez jātniekiem pārbiedēti lēkšoja pa lauku.

Hallarts neatlaidīgi vilka aiz pavadas. — Jūsu augstība, še ir bīstami. — Pelēkā ķēve pieguma atpakaļ, svaidīja pakaļu. Pēteris iebelza viņai ar papēžiem. Pajājis atkal skatījās atpakaļ. Reitari tagad visā spēkā centās tikt prom no krieviem: labajā pusē, aizšķēršļodami zviedriem ceļu uz pilsētu, pār nopļautā lauka brūnajām strēlēm, tatāru brašumā līkos zobenus vēcinādami, lēk- šoja_ raibi, dažādi ģērbti jātnieki — vairāki simti no ire- gulārā muižnieku pulka. No dēļu uzjuma virs cietokšņa vaļņa sprakstēja viņiem tēmēti inuskešu šāvieni.

Iejāja bērzu birzī, — Pēteris visu muti noelsās, palaida zirgu soļiem. — Jā, viegli nenāksies, — atbildēja pats savām domām. Hallarts teica:

—  Varu novēlēt laimes, jūsu augstība, jums ir labi kavalēristi.

—   Ko tas līdz, — ar to tikai pusi var veikt… Saniknoties, lēkšot, cirst… Ar to vien vēl cietoksni neieņemsi …

Uzjāja paugurā, savilka pavadu un, pieri saraucis, ilgi skatījās uz verstis septiņas izstiepto karaspēka un vezumu līniju. Visur no grāvjiem laiski lidoja laukā zemes pikas. Kliedzieni, lamas. Kaut kādi cilvēki dīkā pie ugunskuriem, pie izjūgtiem ratiem, Vāji, sapīti zirdziņi. Krūmos sakārtas lupatas. Likās, ka visa šī milzīgā karaspēka vaļa kustas un dzīvo nepagrozāma, ar lielu negribu.

—   Drīzāk par novembri nav ko domāt, — Pēteris sa- cija. — Kamēr zeme nebūs sasalusi, smagos lielgabalus pievest nevarēsim. Uz papīra ir viens, bet darbā iznāk pavisam kas cits …

Atkal soļos jādams, sāka izprašņāt Hallartu par kara mākslas nodibinātāju — slaveno maršalu Vobana un Luksambura karagājieniem. Iztaujāja par Francijas ieroču un lielgabalu fabrikām. Raustīja tievo, audekla kaklautu cieši apsieto kaklu.

—  Protams par sevi… Tur viss iekārtots, viss turpat pa rokai… Viņu ceļi vai mūsu ceļi…

Grāvjiem pāri lēkdams, pieauļoja Meņšikovs, vēl tāpat iekārsies, jautri atņirdzies, mežonīgām acīm… Virs bru- ņucepures plīvoja vairs tikai viena pati spalva, vara bruņās redzamas cirtienu zīmes. Apturēja zirgu, kam tukšumi smagi cilājās.

—   Bombardiera kungs.., Ienaidnieks atsists ar zaudējumiem, — tikai puse reitaru izbēga mums… Protams, karstumā mazliet piemeloja.) No mūsējiem divi krituši, bez tam ir arī ieskrāpētie..,

Aiz patikas skatīties Aleksaškā Pēterim deguns savilkās krunkās.

—   Labi, — viņš teica, — braši.

Vakarā teltī pie hercoga fon Krui sapulcējās ģenerāļi: uzpūtīgais, visai bargais Artamons Golovins (pirmais rotaļnieku pulku dibinātājs), strēļu pulku mīlulis kņazs Trubeckojs, resnais, bagātais bajārs gvardes komandieris Buturļins, ievērojams ar savu pērkondimdošo balsi un smagajām dūrēm, un pavisam slimais plikpauris Veide, kas trīsēja aitādas kažokā. Kad atnāca Pēteris, Meņšikovs un Hallarts, hercogs lūdza pie galda — pavakariņot, kā tas karagājienā iespējams. Pasniedza retus un pat neredzētus ēdienus (hercoga sūtītais cilvēks tos bij sadabūjis Rēvelē), bagātīgi pasniedza franču un reinvīnus.

Hercogs jutās kā zivs ūdenī. Pavēlēja aizdedzināt daudz sveču. Kaulainajām rokām plātīdamies, stāstīja par slavenām kaujām, kur viņš kalnā — pāri asiņainās cīņas laukam —, kāju sadragātam lielgabalam uzlicis, devis pavēles: kirasieriem — pārraut četrstūri, jēge- riem — salauzt flangus. Veselas divīzijas slīcinājis upē, pilsētas nodedzinājis,,.

Galvas drūmi noliekuši, krievi ēda sparģeļus un Strās- burgas pastētes. Pēteris izklaidīgi skatījās hercoga sejā ar garo degunu un slapjajām ūsām. Sāka pirkstiem klauvēt pa galdu vai arī grozīja plecus, it kā viņam niezētu. (No paša gājiena sākuma bij vērojams šis Pētera Aleksejeviča izklaidīgais skatiens.)

—   Narval — iesaucās hercogs, pastiepdams denščikam tukšo kausu. — Narval Vienu dienu spēcīgi bombardēt un tad sturmēt dienvidu bastionus… Narvas atslēgas sudraba bļodā — tās ir jūsu, valdniek. Atstāt še nelielu garnizonu un tad ar visiem spēkiem, izvietojot flangos jātniekus, gāzties virsū karalim Kārlim. Ziemsvētku vakaru sagaidīsim Rēvelē — mans goda vārds…

Pēteris piecēlās no galda, pastaigājās pieliekdamies, lai ar galvu neaizķertu telts audeklu, pacēla no zemes salmiņu, atgulās hercoga gultā (no tuvējās muižas atnestā). Ar salmiņu parakāja zobus.

—   Hallarts iedeva man sarakstu, — viņš ieminējās, un visi pagriezās pret viņu, pārtrauca ēšanu. — Ja mums būtu viss tas, kas minēts sarakstā, tad mēs ieņemtu Narvu. Vajadzīgi sešdesmit smagie lielgabali… (Uz gultas malas atsēdies, izvilka no azotes saņurcītu lapiņu, nosvieda uz galda — Golovinam.) Izlasi… Pagaidām mums redutēs vēl nav neviena kārtīga lielgabala. Rep- ņins ar aplenkšanas lielgabaliem kuļas pa dubļiem pie Tveras… Mortiras — šodien dabūju zināt — iestigušas Valdajos… Pulvera vezumi līdz šai dienai pie Ilmeņ- ezera… Ko jūs par to domājat, ģenerāļu kungi?…

Sveci tuvāk pievilkuši, ģenerāļi nolieca galvas pār sarakstu. Tikai Meņšikovs, ļauni smīnēdams, sēdēja viens pats attālāk pie pilna kausa.

—   Tā nav nometne, bet čigānu naktsguļa, — brīdi klusējis, nesteigdamies nikni atkal ierunājās Pēteris. — Divus gadus gatavojāmies… Un it nekas nav gatavs… Sliktāk kā pie Azovas. Sliktāk, kā bij Vaskam Goļici- nam… (Aleksaška pašķinda piesi, atņirdzās līdz ausīm — nelabais.) Nometne! Zaldāti vazājas.pa vezumiem… Sieviešu, čuhniešu, pilni vezumi… Bļaušana… Nekārtība… Strādā slinki — nospļauties gribas par tādu strādāšanu… Maize sapuvusi… Sālītas gaļas dažiem pulkiem tikai vēl divi dienām… Kur visa tā sālītā gaļa? Novgorodā? Kāpēc nav te? Sāks līt lietus — kur zemnīcas zaldātiem?

Teltī tikai sveces sprakstēja. Vāji saprazdams, par ko runā, hercogs ziņkāri grieza acis no Pētera uz ģenerāliem.

—   Divus mēnešus nākam no Maskavas, nevaram atnākt. Karagājiens! Vai jums arī zināms, — karalis Kārlis piespiedis Kristiānu parakstīt kaunpilnu mieru, piespiedis samaksāt divi simti piecdesmit tūkstošus zelta dublonu kontribūcijas. Patlaban Kārlis ar visu karaspēku izkāpis Pērnavā un maršē uz Rīgu … Ja viņš tagad pat pie Rīgas sakaus karali Augustu — novembrī viņu var sagaidīt še, pie mums… Kā mēs viņu sagaidīsim?

Ginā vecākais Artamons Golovins, noļukušiem sirmiem uzačiem, piecēlās un paklanījās:

—   Pēter Aleksejevič, ar dieva palīgu.,,

—   Lielgabali vajadzīgi! — Pēteris pārtrauca, dzīsla viņam pietūka uz pieres. — Bumbas! Simt divdesmit tūkstoši graujamo bumbu! Sālīta gaļa, vecais muļķi…

Atkal nedēļas divas slapināja lieti, no jūras vilkās necaurredzama migla. Zaldātu zemnīcas pieplūda ar ūdeni, teltis laida lietu cauri, — no mikluma, no nakšu aukstuma nekur nevarēja glābties. Visa nometne līdz pusei grima purvā. Cilvēki sāka slimot ar caureju, piemetās karsonis, — katru nakti desmitiem ratu mirušos veda laukā.

No cietokšņa uz aplencējiem nemitīgi šāva lielgabaliem un šautenēm. Visbiežāk ap rītausmas laiku notikās uzbrukumi — zviedri nogalināja sargus, pielīda pie zemnīcām, apmētāja guļošos rokas granātām. Pēteris katru dienu apjāja apcietinājumu līniju. Slapjā apmetnī, cepurē ar noļukušām malām, kluss, bargs, pelēkās ķēves mugurā iznira no lietus aizsega — apstājās, palūkojās stiklainām acīm un atkal soļiem pa izrakņāto lauku — projām miglā.

Vezumi pienāca lēnām. No ceļa vēstīja, ka visa nelaime esot ar pajūgiem: zemniekiem viss atņemts, jāņem no muižniekiem un klosteriem. Zirdziņi vāji, barība jau izbarota un, jo dienas, jo grūtāk aiz lielajiem lietiem un izbrauktajiem ce|iem. Dzirdēja baumas, ka Pēteris savā zvejnieku mājiņā uz salas pats ar savu roku līdz nesamaņai piekāvis ģenerāli proviantmeistaru, bet tā palīgu licis pakārt. Ar pārtiku it kā sāka iet mazliet labāk. Arī kārtība nometnē kļuva stingrāka. Komandieri bij slikti: krievi gausi, pieraduši dzīvot pēc vecām paražām, pļāpāja daudz, bet jēgas tiem bij maz. Ārzemnieki vairāk neprata kā tikai aiz mitruma dzert degvīnu un dauzīt zobus, pelnīts vai nepelnīts.

Noteikti tika zināms: Pērnavā malā izkāpis, karalis Kārlis devies uz Rīgu, ar savu parādīšanos vien jau nobiedējis Livonijas bruņiniekus un karaļa Augusta karaspēku atspiedis Kurzemē. Pats Augusts dzīvoja Varšavā savstarpējās ķildās satraukto panu vidū un no turienes sūtīja vēstnešus pie Pētera — lūdza naudu, kazakus, lielgabalus, kājniekus… Tie pie Narvas saprata: zviedri bij sagaidāmi ar pirmo salu.

Seremetjevs, ar četriem iregulāriem jātnieku pulkiem izsūtīts traucēt ienaidnieku, aizgāja līdz Vezenbergai un tur it kā laimīgi sakāva zviedru aizsprosta nodaļu, bet tad piepeši atkāpās uz Pigajoki jūrmalas kraujām — verstis četrdesmit no Narvas — un no turienes rakstīja Pēterim:

«…Atkāpos nevis aiz bailēm, bet labākas drošības dēļ. Ap Vezenbergu slīkšņas neaprakstāmas un meži bezgalīgi lieli. Barība, kura bij tur un arī apkārt, visa izgājusi. Bet vēl vairāk es biju rūpēs, ka mūs neapiet pie Narvas. Bet, ka tu esi dusmīgs, ka es sādžas nodedzinu un čuhniešus apkauju, tad tu nemaz nešaubies: sādžu izdedzināts nav tik daudz un tad arī tikai tādēļ, lai ienaidniekam patvērums nebūtu. Bet tagad gan pavēlēju, ka bez atļaujas novadu lai neposta. Kur es atkāpos pie Pigajokiem, — ienaidnieks nepamanīts garām paiet' nevar, tālāk vairs neatkāpšos, še arī galvas savas noliksim, par to tu nešaubies…»

Beidzot — par laimi vai nelaimi — vējš sāka pūst no ziemeļiem. Vienā dienā izkliedēja slapjo miglu, zemu slīdošā saule skopi apsplda dubļos mirkstošo nometni, pilsētā baznīcas torņa smailes galā aizdegās zelta gailītis. Zeme sasala. Sāka pienākt vezumi ar šaujamo materiālu. Ar vēršiem — pa desmit pāru pie katra — atveda divus ievērojamus lielgabalus «Lauvu» un «Lāci», katru trīs simti divdesmit pudu smagu, — tos pirms simts gadiem Novgorodā bij izlējuši Andrejs Cohovs un Semjons Du- binka. Kā bruņurupuči rāpās haubicas uz platiem un zemiem riteņiem un īsas mortīras, kas meta trīs pudu smagas bumbas. Viss karaspēks stāvēja šautenēm rokās, visi jātnieku pulki zirgos, kailiem zobeniem — zviedru trieciena gadījumam.

Divi simti cilvēku ķērās pie virvēm, uzvilka «Lauvu» un «Lāci» vidējā redutē pret cietokšņa dienvidu bastioniem. Baterijās visu nakti strādāja pie haubiču un mortīru uzstādīšanas. Cietoksnī arī negulēja, sagatavojās uzbrukumam, — pa vaļņiem slīdēja lukturu uguntiņas, sasaukājās sargkareivji.

Piektajā novembrī, gaismai austot, Pēteris ar hercogu un ģenerāļiem izjāja uz Herinansbergas paugura. Pūta ass vējš. Nometni vēl klāja krēsla, bet pilsētas jumtu asās muguras un torņu robus jau apstaroja saules sarkanā gaisma. Lejā paspīda garas uguns mēles, ieleju satricinādami, ūkšēja un rēca lielgabali, — dzirksteļojošos lokos bumbas laidās uz pilsētu. Dūmi ietina tiklab nometni, kā vaļņus. Pēteris nolaida tālskati, nāsis piepūtis, pamāja Hallartam. Tas piejāja, paklakšināja mēli.

—   Slikti. Nesniedz. Pulveris neder nekur..,

—  Ko lai dara? Nekavējoties…

—  Palielināt lādiņu… Kad tikai lielgabali izturētu…

Pēteris nojāja no paugura, pa uzceļamo tiltu un ozolu baļķu vārtiem iejāja aiz mietu žoga un aizšķēršiem. Vidus baterijā lielgabalnieki ar ūdens un etiķa maisījumu aplaistīja «Lauvas» un «Lāča» garos stobrus. Baterijas komandieris, holandietis Jakobs Vinteršiverks, vecs neliela auguma jūrnieks ar apkaklei pāri izliektu bārdu, pie Pētera pieiedams, sacīja aukstasinīgi:

—  Tas neder nekur… Ar šo pulveri tikai zvirbuļus var šaut — dūmi un kvēpi, vairāk nekas…

Pēteris nometa apmetni, svārkus, uzbraucīja piedurknes, paņēma slauķi no lielgabalnieka, ar spēcīgu vēcienu iztīrīja piekvēpušo stobru …

—   Lādiņu!

No baterijas pagraba sāka mest 110 rokas rokā pulvera saiņus pelēkā papīrā. Viņš uzplēsa vienu saini, uzbēra pulveri uz saujas, tikai nikni nosprauslojās kā runcis. Iebāza stobrā sešus saiņus …

—  Tas būs bīstami, — Jakobs Vinteršiverks teica.

—   Klusi, klusi… Lodi!…

Pameta uz rokām pudu smago apaļo lodi, ieripoja stobrā, uz slauka saguldamies, piebāza cieti. Pietupās tēmēklim, grieza skrūvi…

—   Degli… Visi tālāk nost no lielgabala!

Ausis vai pārplēsdams, «Lācis» izspļāva uguni, smagi atlēca atpakaļ ar saviem čuguna riteņiem, nodūra snuķi zemē. Lode aizlidoja kā bumbiņa, kļūdaina aizvien mazāka — Glorijas bastionā izsprēgāja akmeņi, nogāzās viens dzegulis …

—   O tas nav slikti, — Jakobs Vinteršiverks noteica.

—   Tā šaut…

Svārkus uzvilcis, Pēteris aizlēkšoja uz haubiču bateriju. Visām baterijām deva pavēli — palielināt lādiņus pusotras reizes. Atkal no simt trīsdesmit lielgabalu grāviena notrīcēja zeme. Drausmīga liesma izšāvās no stāvus nostādītām mortīrām. Kad dūmi izklīda, bij redzams — pilsētā dega divas mājas. Arī otrā zalve bij sekmīga. Bet drīz vien tika zināms: rietumu baterijā pārplīsušas divas nesen kā Ļeva Kiriloviča Tulas fabrikā izlietās haubices, vairākiem lielgabaliem pārlūzušas lafetu asis. Pēteris teica: — Vēlāk izmeklēsim… Vainīgos dabūsim rokā… Tā šaut…

Tā sākās Narvas bombardēšana un turpinājās bez pārtraukuma līdz piecpadsmitajam novembrim.

Pie sevis kaut ko bubinādams, cara pavārs Feltens pavardā uz skalu uguns cepa olu kulteni. Ar pūlēm sadabūja desmit olas, — virtuves kalpotājs jāšus meklēja tās vai līdz pašai Jamburgai — un visas izrādījās vecas…

—   Ko tu tur'bubini, pieber tikai vairāk piparu, Felten…

—   Klausos, jūsu augstība… Piparus!

Pēteris sēdēja pie karstas krāsns. Tikai tur bij siltums (piebūvītē aiz šķērssienas, kur viņi ar Aleksašku gulēja, no āra pūta vējš). Arī tagad pusnaktī bij dzirdams — vējš gaudoja, čīkstēja vējdzirnavu spārni turpat līdzās salas mājiņai. Tīkami sprakstēja bērzu skali. īsiņais, dusmīgais Feltens bij izlicis uz pavarda malas visu vajadzīgo un pastāvīgi oda, uz viņa gaļīgā deguna nikni kvēloja atspīdi.

—   Bet, ja nu zviedri saņem tevi gūstā, ko tad, Felten? …

—   Es klausos jūs, jūsu augstība …

—   Aha, viņi teiks, cara pavārs! Un pakārs aiz kājām …

—   Nu, pakārs… Es savu pienākumu zinu…

Viņš uzklāja tīru dvieli ļodzīgam dēļu galdiņam. Uzlika māla krūku ar piparu degvīnu, plānām šķēlītēm sagrieza melno, sakaltušo maizi. Pamazām pīpīti pakšinā- dams, Pēteris skatījās, cik veikli, viegli un ātri Feltens kustējās — velteņos, priekšautu apsietā vatētā kamzolī.

—       Es tev par zviedriem nestāstu nekādus jokus… I'ievācis pie laika savas saimniecības lietas.

Feltens pameta acis sāņus — saprata: nejoko vis. Kā no uguns ņemtu, uzlika pannu ar olu kulteni, no krūkas ielēja alvas mēriņā.

—   Lūdzu pie galda, jūsu augstība…

Visa rnājcle nodrebēja vēja brāzmā. Svece salīgojās. No āra trokšņaini ienāca Meņšikovs.

—  Nu, bet tad ir gan laiks…

Viebdamies atraisīja jostai mezglu. Pie pavarda uz skaliem sāka sildīt rokas.

—  Tūliņ ieradīsies …

—   Skaidrā prātā? — Pēteris vaicāja.

—   Gulēja. Es viņu bez liekām runām — no gultas…

Aleksaška atsēdās pretī. Palūkoja, vai galds stāv stipri.

Ielēja, izdzēra, nokratīja galvu. Brīdi ēda klusēdami. Pēteris — paklusu:

—   Par vēlu… Nekas vairs nav labojams…

Aleksaška — ar pūlēm norīdams:

—       Ja viņš simts verstis tālu un Seremetjevs viņu neaizturēs — parīt viņš būs še… Ja izietu klajā laukā, — vai tiešām ar jātniekiem nepieveiksim viņus? (Atpogāja apkakli, pagriezās pret Feltenu.) Kāpostiņu tev vairāk nepalīkās pāri? (Ielēja otru mēriņu.) Viss viņa spēks ir pavisam tikai tūkstoši desmit, — gūstekņi zvēr pie evaņģēlija. Vai tad mēs patiešām esam tādi lempji?… Tīrais kauns…

—       Kauns, jā, — Pēteris atkārtoja. — Divās dienās cilvēkiem prātu lielāku nepataisīsi… Ja pie Narvas izies slikti — aizturēsim viņu pie Pleskavas un Novgorodas…

—   Min herc, grēks pat domāt par to…

—   Labi, labi…

Apklusa. Pietupies Feltens uzpūta ogles, — vara katliņā sildīja alu.

Pie Narvas labi nebij. Divas nedēļas bombardēja, spridzināja mīnas, virzījās pa pieejas grāvjiem — mūrus tomēr neielauza un pilsētu neaizdedzināja. Iet triecienā ģenerāļi neuzdrošinājās. No simt trīsdesmit lielgabaliem puse bij pārsprāgusi vai sabojājusies. Vakar sāka pārskaitīt — pagrabos pulvera un bumbu pietika vēl vienai tādas bombardēšanas dienai, bet pulvera vezumi vēl vienmēr vilkās kaut kur tur Novgorodas apkaimē.

Zviedru armija ātrā gaitā nāca pa Rēveles ceļu un patlaban varbūt jau kāvās ar Seremetjevu Pigajoku aizās.

Krievi atradās kā knicblēs — vidū starp cietokšņa artilēriju un uzbrūkošo Kārli.

—   Trokšņojuši esam daudz.., To mēs varam, — Pēteris nometa karoti. — Karot vēl neesam iemācījušies. Neesam iesākuši no īstā gala… Viss šis pasākums neder nekam. Lai lielgabalu še izšautu, tas jāpielādē Maskavā … Saprati? ^

Aleksaška teica:

—  Nupat kā jāju, — pirmajā rotā zaldāti pie ugunskura sarunājās. Zviedrus gaida — visa nometne dūc. Gāna ģenerāļus, — nu, es tev saku… Es klausos — viens: — Praporščikam, sak, pirmo lodi…

—  Generāļi! (Pēterim acis aizzibsnījās.) Ar baznīcu karogiem pa sienām staigāt! Vojevodas … Vecais raugs …

Tad Aleksaška teica uzmanīgi — acis nodūris:

—  Pēter Aleksejevič.., Atdod man karaspēku uz trim dienām.,. Patiešām. Ko?

It kā nedzirdējis Pēteris iebāza roku kabatā pēc tabakas maka. Šņākdams piespaidīja pirkstiem tabakas drumstaliņas.

—  Galvenais pavēlnieks no rītdienas būs hercogs fon Krui. Muļķis liels, bet prot lietu eiropeiski, — kaujas cilvēks… Un ari mūsu ārzemnieki viņa rīcībā būs mundrāki… Tu līdz gaismai saposies, vai dzirdi, — jāsim…

Sēca. Pievilcis sveci, aizpīpoja. Aleksaška klusi ievaicājās:

—   Pēter Aleksejevič, uz kurieni jāsim?

—   Uz Novgorodu.

Beidzot Pēteris paskatījās Aleksaškam dzidri zilajās, pārmērīgā izbrīnā ieplestajās acīs. Piepeši sāka tumši piesarkt (dzīsla uzpampa šķērsām pāri nosvīdušajai pierei) un — dusmas apvaldīdams:

—  Tam puišelim nekā nav ko zaudēt, bet man ir ko… Domā, pie Narvas sākums un beigas? Karam tikai vēl sākums… Mums jāpārspēj… Bet ar šo karaspēku nepārspēsim… Tu saprati? Jāsāk no aizmugures, no vezumu ratiem… Ar zobenu lēkšot — tas ir pats pēdējais darbs… Muļķis, tu gribi būt drošsirdīgāks par Kārli? Nolaid acis! (Trakums pārskrēja viņa sejai.) Neiedrošinies skatīties manī!

Aleksaška neklausīja, acis nenolaida, no degoša kauna acīs saskrēja asaras, lāse noslīda pa sastiepto vaigu.

Pēteris šauriņām actiņām iedzēlās viņā. Abi aizturēja elpu. Pēteris piepeši pasmīnēja. Pret sienu atzveldamies, sabāza rokas dziļi kabatās.

—   «Min herc», — mēdīja Aleksaškas balsī. — Sirsnīgais draugs… Par mani tev kauns sametās? Pagaidi tikai, kas vēl notiksies, — visi purnus griezīs prom. Kārļa nobijās… Karaspēku pameta… Uz Novgorodu aizlēk- šoja — gluži kā toreiz uz Troicu… Labi… Noslauki sejiņu! Izej pretī — ģenerāļu kungi atnākuši.,,

Sargkareivju sasaukšanās. Pakavu dimdoņa uz sasalušās zemes. Aiz loga — lāpu gaisma. Piešiem šķendinā- dami, ienāca hercogs un ģenerāļi — sarkani no vēja, uztraukti, — kas noticis tik vēlā nakts stundā?… Pēteris pamāja viņiem, hercogam piegājis, apskāva to. Pamāja Meņšikovam, lai ņem sveci, un iegāja aiz dēļu sieniņas piebūvē,

Se Meņšikovs nolika sveci uz papīriem apkrauta, tabaku nobārstīta galdiņa. Visi palika stāvam. Pēteris apsēdās, paņēma lapiņu, lūpas kustinādams, stingri pārlasīja pie sevis sašņīpotās, pelniem apbārstītās rindas. Noklepojās un — nevienā neskatīdamies:

—   In Gottes Nam', dieva vārdā, — sāka lasīt bargā, stingrā balsī. — Tālabad, ka viņa cariskā augstība visnepieciešamāko lietu dēļ aizbrauc no karaspēka, tad tāpēc mēs nododam karaspēku viņa kņaziskajai visgaišībai hercogam fon Krui pēc sekojošiem punktiem… Hercogam, pie paša galda stāvot, noraustījās ciska. Pēteris paskatījās uz viņa vājo cisku baltās briežādas biksēs, tad uz dzīslainajām rokām, kas bij aptvērušas zobena zelta rokturi.) Pirmais punkts: viņa visgaišība tiek iecelts par virspavēlnieku… Otrais: visi ģenerāļi, oficieri, pat līdz zaldātam, padoti viņa komandai kā pašai viņa cariskajai augstībai… Trešais… (Pacēla balsi.) Ieņemt tūliņ Narvu un Ivangorodu katrā ziņā… Ceturtais… Par nepaklausību ģenerāļus, oficierus un zaldātus — sodīt viņus itin kā sava paša pavalstniekus līdz pat nāves sodam …

Garām hercogam sāka skatīties uz ģenerāļiem: Veide piekrītoši pamāja ar galvu, kņazam Trubeckojam nosvīdusi seja bij pietūkuši, Buturļinam sirmie, apcirptie mati uz zemās pieres sakustējās, Artamons Golovins bij zemu nokāris galvu, it kā kauns un nelaime jau tagad uzgulu- šies viņa pleciem.

—   Tāpat viņa visgaišībai ļoti rūpīgi uzzināt par zviedru nācienu. Kad patiesi izrādīsies, ka karalis Karolus tuvojas un ka viņš ļoti stiprs — viņu uz to stiprāko sargāt, lai Narvas pilsētā neielaistu, un uzvaru pār viņu ar dieva palīgu meklēt… Bet labāk nogaidīt, ja tas ir iespējams, līdz kamēr pienāk palīdzība… (Nolaida lapiņu un — hercogam.) Repņins un hetmanis ar kazakiem un šaujamo piederumu vezumi — tikai dažu dienu gājienā no šejienes… (Golovinam.) Sēdies, pārraksti…

Pie durvīm no priekštelpas pieklauvēja. Meņšikovs norūpējušos seju izspraucās virtuvē. Kāds ienāca — pa vaļējam durvīm līdz ar vēja šalkoņu ieskanējās attāli daudzu balsu kliedzieni. Kādu atgrūdis, Pēteris iesteidzās virtuvē.

—   Kas noticis? — drausmīgi iekliedzās.

Viņa priekšā stāvēja jauneklis — sagurusi, sārta seja kā meičai, uzrauts deguns, drosmīgas acis, brūnie mati virs auss asinīm salipuši…

—   Pavels Jagužinskis, poručiks pie Borisa Petroviča Seremetjeva, — ātri pateica Aļeņšikovs.

—   Nu?

Tam nodrebēja seja. Degunu pret Pēteri pacēlis, saņēmās.

—   Boriss Petrovičs atsūtīja, valdniek, prasīt, kur pulki lai apmetas.

Pēteris klusēja. Ģenerāļi sabijušies spraucās istabiņas durvīs.

Meņšikovs, puskažociņu steigā uzvilkdams:

—   Kauna pilnā kārtā bēguši no pašiem Pigajokiem .., Cepures pametuši… Muižnieki …

Septiņpadsmitā novembra rītā no sardzes dabūjuši zināt, ka naktī zviedri pa jūras krastmali aizgājuši garām aizām aizmugurē uz Rēveles ceļa, muižnieku iregulārie zemessardzes pulki sajuka un, Borisu Petroviču Seremet- jevu neklausīdami, izbailēs, ka netiek atgriezti no galvenā karaspēka, sāka doties prom no Pigajokiem. Viņš pielēk- šoja apjukušajiem simtiem, ķēra aiz pavadām, kliegdams pavisam aizsmaka, ar nagaiku kapāja zirgus un cilvēkus, — pakaļējie brāzās virsū, viņa zirgs griezās riņķī atkāpjošos lavā. Viņam izdevās tikai savākt dažus simtus, lai apsargātu aizmuguri un izglābtu daļu kara vezumu no zviedriem, kas dzelzs bruņās un stīpotās bruņti- eepurēs, saulei lecot, bij parādījušies uz visiem klinšainajiem pauguriem. Zviedri nedzinās pakaļ. Muižnieku pulki lēkšiem devās prom. Naktī viņi ieradās pie Narvas nometnes stāvžoga. Sargi uz vaļņa, nakts tumsā noturējuši tos par ienaidniekiem, sāka šaut. Jātnieki izmisuši bļava: — Pašu ļaudis, pašu… — Visa nometne pamodās un sāka čalot.

Aiz stāvžoga ielaida poručiku Paveļu Jagužinski, viņš aizlēkšoja pie cara. Plosījās ledains vējš. No zirgiem nokāpuši, cara kareivji stāvēja viņpus grāvja pie uzceltiem tiltiem. No žoga augšas tiem kliedza: — Muižnieki, ko tik drīz atskrējuši? … Aplenkumā gribat tikt, mīļie? … — Pa visu nometni sāka sist bungas, slīdēja uguntiņas, lēkšoja jātnieki ar lukturiem. Pulkos un simtos zem karoga lasīja cara ukazu par karaspēka nodošanu visslavenajam un neuzvaramajam impērijas hercogam fon Krui. Karaspēks klusēja, izbrīna un baiļu satriekts. Drīz vien aplidoja vēsts, ka cara patlaban vairs nav nometnē un visi zviedru spēki tikai piecas verstis no nometnes.

Neviens negulēja. Uzkurināja sārtus, bet vējš izārdīja tos. Uz rīta pusi Seremetjcva jātniekus aizvadīja labajā spārnā. Tie nometās uz krasta ārpus žoga, kur Narova augšpus pilsētas drausmīgi krāca pār saliņu starpā izkaisītiem akmeņiem. Atausa gaisma, zviedri nebij redzami. Izsūtītie izlūki ienaidnieku nekur tuvumā neatrada, lai gan šeremetjevieši dievojās, ka tas viņiem no pašiem Pigajokiem turpat uz papēžiem dzinies paka|.

Taurēm ķērcoši gaudojot, hercogs krāšņā apmetnī, sānos iespriestu maršala zizli, un aiz viņa — puszirga auguma attālu — ģenerāļi Golovins, Trubeckojs, Buturļins, Imeretijas carēvičs un kņazs Jakovs Dolgorukijs apjāja nometni. Ar cimdu uzbraucīdams noļukušās ūsas, hercogs kliedza zaldātiem: — Sveik, puikl Mirām par tētiņu caru! — Bungām rībot, visos pulkos nolasīja pavēli:

«… Naktī pusei karaspēka stāvēt ar šautenēm … Pirms gaismas izdalīt zaldātiem pa divdesmit četrām patronām ar lodēm. Saulei lecot, visai armijai sarindoties un pēc trim lielgabala šāvieniem — mūzikai spēlēt, bungas sist, visus karogus uzstādīt retranšementā. Nešaut agrāk kā tikai, kad ienaidnieks trīsdesmit soļu attālu…»

Naktī vējš pagriezās rietumos — no jūras. Atmetās siltāks. Tumsā zviedru ģenerālmajors Ribings, pavēlējis apsiet zirgiem kājas ar voiloku, ar diviem reitariem klusu piejāja pie paša stāvžoga, izmērīja grāvja dziļumu un vaļņa augstumu.

Izsalcis kā velns, vēja izpūsts cauri līdz kauliem, Aleksejs Brovkins staigāja pa valni — trīs soļus turp, trīs atpakaļ gar rotas karodziņu. Valnis bij septiņas verstis garš, sargzaldāti stāvēja patālu cits no cita. Taures nopūta, nodārdēja bungas. Lielgabali un musketes bij pielādētas, degļi kūpēja. Vējš plandīja karogus uz retranšementiem. Pulkstenis bij vienpadsmit priekšpusdienā…

Aleksejs visā spēkā savilka jostu. Jaunais virspavēlnieks bij parūpējies par itin visu, tikai paēdināt aizmirsis. Jau vairāk dienas zaldāti un ierindas oficieri grauza sapelējušus sausiņus un pat drupatas izgrābāja no somām. Šonakt pat sausiņus vairs neizdalīja. Zaldāti kā vārnu biedēkļi rēgojās uz vaļņa (Brovkina rotā veseli bij atlikušies astoņdesmit). Bij laiks, kad Aleksejs tā alka kauties — vest rotu pulvera dūmos, pašam tvert ienaidnieka karoga kātu … («Paldies, Aleksej, ieceļu tevi par pulkvedi…») Šodien gribējās tikai vienu — ielīst zemnīcas siltajā smirdoņā, no katliņa pastrēbties šķidru putru, tā ka kaklu lai applaucē …

No vēja acis piemiegdams, Aleksejs uzkliedza tuvākajam — Goļikovam:

—   Ko ieplēti muti, stāvēt stingri!

Tas nesadzirda, — noplīsušos plecus sarāvis, seju ar smailo degunu tā pavērsis, it kā pašu nāvi ieraudzījis… IJn arī pārējie zaldāti kā spalvu sacēluši suņi skatījās uz Mermansbergas paugura pusi. Pār to ātri skrejošos mākoņos parādījās un atkal aizslēpās zema saule. Pa celmu un vēja locīto kailo bērzu starpām virzījās smagi apkrauti cilvēki, — arvien vairāk viņu iznāca no meža. Viņi nometa no pleciem maisus un saiņus, paskrēja uz priekšu, kārtojās platās, ciešās kolonnās. Sešiem zirgiem aizjūgti, izbrauca lielgabali — citi lejā, taisni pretim vidējai redutei, citi rikšos — upītei pāri uz Veides stiprajiem apcietinājumiem, vēl citi lēkšiem pār līdzenumu uz labo pusi. Sešas kājnieku kolonnas izvietojušās uz Her- mansbergas paugura. Divās blāvās dzelzs rindās no meža izjāja jātnieki.

Aleksejs pārvērstā balsī iekliedzās:

—   Bundzinieki, kaujas trauksmi!

Uz vaļņa izlēca ūsaini unteroficieri, uzmauca dziļāk Irijstūrenes, lai vējš tās nenorautu. Bungas sāka dārdēt… Nezin par ko priecādamies, ar pirkstu rādīdams, Leopoldus Mirbahs kliedza Aleksejam: — Skatieties, lūk, tur tas zirgā — tas ir karalis Kārlis. — Briesmīgas ar savu noteiktību un kārtību, it kā tur nebijuši cilvēki, bet nejūtīgas, nemirstīgas būtnes, melnzilām rindām līgodamās, zviedru kolonnas slīda lejup no paugura… Tur, visaugstākajā vietā, stāvēja pieci seši jātnieki, un viens, tieviņš, vairāk priekšā — vēcināja roku, viņam piesteidzās jātnieki un tad lēkšoja lejā pie kolonnām.

Vējš locīja karogu un karodziņu kātus uz vaļņa, sirdi plosīdamas, dārdēja bungas. Svina pelēks sniega mākonis pacēlās no jūras un ātri pārklāja debesis. Četri lielgabalu aizjūgi pielēkšoja uz pāra simtu soļiem no grāvja pretim tai vietai, kur stāvēja Brovkina rota, pa skrējienam apgriezās — nocēla priekšratus, pielēkšoja zaļās lādiņu kastes, apgriezās. Nolēca spēcīgi cilvēki tumšzilos mundieros, nostājās pie lielgabaliem. Skriešus, pareizās rindas neizjaukdama, pienāca kājnieku kolonna, — tai priekšā izskrēja vairāki cilvēki baltiem atlokiem… Izrautiem zobeniem atspīdot, zviedru rindas pārdalījās, novietojās abās pusēs baterijai, nogulās, — sāka lidot zemes pikas …

Plaukstu mutei pielicis, Aleksejs pārkliedza vēju: — Praporščiku kungi… Pateikt unteroficieriem … Pateikt zaldātiem… Ar nāves soda draudu — nešaut bez pavēles… — Leopoldus Mirbahs garos botfortos aizskrēja pa valni, kliegdams vāciski, ar nūju draudēdams… Fedjka Mazgājies Dubļiem (bārdains, netīrs, īsts biedēklis) nikni atņirdzās. Leopoldus iezvēla viņam pa galvu… Vējš purināja svārku paldas, kāda cepure aizlidoja pa gaisu …

Aleksejs pagriezās pret mūsu bateriju. — Nu tad taču… Ātrāk! — Beidzot smagi sadrebināja ausis… «Velni, šaut neprot!…» Par atbildi četri zviedru lielgabali atlēkušies izspļāva uguni. Pusversti attālāk atsevišķi un svinīgi nogrāva «Lauva» un «Lācis» … «Ak, mūsējie tik slinki.» Četri aizjūgi atkal pielēkšoja, pieveda lielgabalus tuvāk valnim. Lielgabalnieki skriešus panāca — izslaucīja, pielādēja, atlēca nost — divi pie riteņiem, trešais pietupās ar degli. Cilvēks ar baltajiem atlokiem pacēla zobenu . .. Zalve… Četras lodes iecirtās žoga priežu baļķos, nodžinkstēja dzelzs smilkstiens, uzlidoja skaidas.

Aleksejs atstreipuļoja, pakrita. Atkal uzlēca kājās… Tikai mirkli, bet šausmīgi spilgti (vēlāk visu mūžu nevarēja aizmirst) ieraudzīja: pa ciņu pilno lauku, tuvu gar grāvi lēkšo taisns, pirksta tieviņš jauneklis bērā zirgā — galvā neliela trijstūrene, no tās laukā pakāries uz kumbra lēkā ādas maisiņš, kājas viņam nekrieviski sastieptas uz priekšu, līdz papēžiem samauktas kāpšļos, šaura seja izsmejoši pavērsta pret vaļņa šāvējiem, aiz viņa pāra desmit kirasieru ļoti kaulainiem zirgiem lēkšo līdzenās divkāršās rindās, galvu pie galvas… — Kungs, apžēlojies! — atskanēja Goļikova izmisušais brēciens…

Zemais mākonis strauji aizsedza visas debesis. Ātri tumsa. Sniega palags aizklāja nometni, lēkšojošo kirasieru rindas, kustošās zviedru kolonnas. Vēja vaidos rēca lielgabali, — to ugunis atspīda blāvā uzliesmā. Stāvžogs krakšēja un šķīda. Lodes nikni šņāca galvām pāri. Sagriezās putenis, slīps dzeļošs sniegs cirtās sejā, aizlipināja acis. Nebij redzams ne tas, kas priekšā tur viņā pusē grāvim, ne tas, kas jau pirms ceturtdaļstundas iesācies tepat nometnē.

Aleksejam uzdrāzās bez sajēgas skrejošs, sagumis citas rotas zaldāts… Aleksejs saķēra viņu aiz sāniem… Zaldāts izmisīgi ieaurojās: — Pārdevuši!… — izrāvās, pazuda putenī. Tikai tad Aleksejs pamanīja, ka no virpuļojošā sniega jūkļa grāvī veļas tādi kā žagaru kūļi. Sniegu mutei atrausdams, viņš iekliedzās:

— Uguni! … Uguni!…

Grāvī jau rīkojās veikli cilvēki…

(… Zviedru grenadieri, kuriem sniegs brāzās no mugurpuses, pieskrējuši sāka piesviest grāvi žagaru kūļiem un pa tiem bez trepēm rāpās augšā stāvžogā.)

…Aleksejs vēl pamanīja: izšāva Goļikovs, atkāpdamies bakstīja sev priekšā ar bajoneti… Liels, sniega apbērts cilvēks, pārcēlis kājas žogam, saķēra ar roku bajoneti, — Goļikovs rāva musketi uz savu pusi, tas atkal — uz savu … Aleksejs iekaucās, durdams tam kā cūkai ar zobenu. Atkal un atkal vēlās pāri cilvēki, it kā sniega vētra tos te sviestu… Aleksejs dūra gan garām, gan kaut kur tādā mīkstā… Acis piešķīda sāpēm — galvaskauss, visa seja it kā saplaka no sitiena …

…Goļikovs pats neatjēdza, kā novēlās grāvī… Dzīvnieciskās izbailēs četrrāpus līda prom … Garām kāds aizskrēja, rokām plātīdamies, tam pakaļ izstieptām bajone- tēm divi zviedri — nikni, plati… Goļikovs pieplaka kā

vabole. «Ak, kas par cilvēkiem!…» Pacēla galvu, bet sniegs tūliņ pieblīvēja muti. Uzlēca kājās grīļodamies, bet tūliņ uzdūrās diviem… Fedjka Mazgājies Dubļiem, ar vēderu uzgulis Leopoldam Mirbaham, pirkstiem taustījās tam pie kakla … Leopoldus plēsa Fedjkam bārdu … — Nekas nebūs, sātan, — gārdza Fedjka — sagula ar visiem pleciem … Andrejs skrēja prom … «Ak, kas par cilvēkiem! …»

Zviedru vidējā kolonna — četri tūkstoši grenadieru — trakā niknumā gāzās virsū Artatnona Golovina divīzijai… Ceturtdaļstundu ilga kauja uz vaļņa. Akli no sniega, bada novārdzināti, komandieriem neticēdami, nesaprazdami, kāpēc jāmirst šajā sniega ellē, krievi atplūda no vaļņa… — Zēni, mēs esam pārdoti… Kauj oficierus!… — Bez jēgas šaudīja, skraidīja pa nometni, uzgāzās cits citam pieputinātajos grāvjos un bateriju skanstes kurvjos … Sajauca un aizrāva līdzi arī Trubeckoja pulkus. Tūkstošiem bēga uz tiltiem, uz pāreju …

Zviedri nedzinās tālu pakaļ viņiem, baidīdamies paši putenī aizmaldīties tik milzīgā nometnē… Aizsmakušas taures pavēloši sauca viņus atpakaļ uz vaļņa… Bet daļa grenadieru uzdūrās aizšķēršiem — aiz tiem atradās vezumi… Grenadieri iekliedzās: — Mit Gottes Hilf, ar dieva palīgu … — un triecienā ieņēma vezumus. Tur zem apputinātām pīteņa segām viņi atrada mucas ar iepuvušu sālītu gaļu un muciņas ar degvīnu. Vairāk kā tūkstotis grenadieru ta arī palika pie uzlauztajām muciņām līdz kaujas beigām… Krievus, kas tur skraidīja pa ratu starpām, citus nodūra, citus vienkārši aizdzina prom.

Kājniekiem pakaļ pa sagrautajiem vārtiem ielauzās jātnieki — taisni galvenajā redutē. Lielgabalus «Lauvu» un «Lāci» ieņēma šie jātnieki, — lielgabalniekus apkāva, komandieris Jakovs Vinteršiverks, galvā ievainots, atdeva zobenu. Lielgabalus pagrieza pret austrumiem un sāka apšaudīt Veides apcietinājumus. Tur zviedri sastapa niknu pretošanos, — Veide nostādīja visu divīziju uz aizžoga četrās ciešās rindās, pats ar oficiera šķēpu atsita zviedrus, kas rāpās pār žogu. Aizmugurē stāvošie zaldāti lādēja musketes, priekšējie šāva bez apstājas… Viss grāvis bij kritušo un ievainoto pilns. Kad sāka atlidot lodes no galvenās redutes un pēc rībieniem sazīmēja «Lauvu» un «Lāci», — Veide jāšus nolēkšoja pa valni: — Zēniņi, stāviet stingri… — Zem viņa zirga plīsa bumba — manīja tikai, ka sniega un dūmu mutulī viņa zirgs saslējās pakaļkājās un nogāzās …

Seremetjeva jātnieku pulki stāvēja, upei piespiesti, starp Veides stāvžogiem un mežu. Sejā vērpās sniega mutuļi, aiz muguras krāca Narova. Mežs šalca drausmīgi. Stāvēja, neko neredzēdami un nesaprazdami. Labajā pusē, attālu, arvien biežāk rībēja lielgabali… Gluži tuvu uz vaļņiem sākās šaušana musketēm, kliedzieni, mirstošo vaimanas, tādas, ka bajāru dēliem mati zem murmolkām cēlās stāvus …

Boriss Petrovičs bij uzkalnā, sava karaspēka vidū. Tālskati iebāzis kabatā, — tikko sava zirga ausis tagad varēja saskatīt… Nesaprotami, kas patlaban notikās mūsu nometnē. Velti gaidīja virspavēlnieka pavēli. Bet tas vai nu pavisam aizmirsis muižnieku jātniekus, vai tos nevarēja sameklēt, vai arī bij noticis kas pavisam ļauns…

Šāvieni sāka skanēt kreisajā pusē, acīm redzami no meža. Boriss Petrovičs klausījās, kāpšļos stāvus paslē- jies. Pasauca jauno kņazu Rostovski:

— Paņem, mīļais, četrus simtus, aizjāj mežā, izsit no turienes ienaidnieku … Ar dieva palīgu …

Bruņukreklā un cepurē pavisam sastindzis, no uzkalna nojādams, kņazs atteica ko nesaprotamu… Arī mežā nodārdēja lielgabals. Kāds sāka vaimanāt, nāvīgi ievainots. Un tad pēkšņi — labajā, kreisajā pusē un priekšā sāka rībēt muskešu šāvieni. Boriss Petrovičs atskatījās, lai komandētu: — Zobenus laukā, uz priekšu ar dieva palīgu… — Bet nebij vairs kam pavēlēt: tikai zirgu pakaļas vēl bij pamanāmas uz paugura… — Pagalam, pagalam mēs esam, metieties upei pāri! — kliedza tūkstošas balsis. Lai pašu nesamītu, Borisam Petrovičam atlikās tikai viens — griezt zirgu apkārt: samiedza acis, apraudājās, iemauktus saraudams . . .

Rēkoņa, mežonīgi bļāvieni… Viļņojoša lava ar uzrautām zirgu galvām, pinkainām krēpēm, apsnigušām mugurām vēlās uz upi. Krasts bij stāvs, zirgi uz pakaļām brauca lejā, atspērās, bet pakaļējie lēkšiem uzdrāzās virsū, lēca pāri pakritušajiem … Dzeltenajā ūdenī zem sniega mutuļiem savērpās zirgu purni, ūdeni sarijušos cilvēku sejas, no virpuļiem slējās laukā cilvēku rokas un krampjaini ķēra tukšā gaisā … Jauni un atkal jauni jātnieku simti metās Narovā — peldēja pāri, cīnījās straumē, slīka ..,

Borisa Petroviča krietnais zirgs izrāpās uz saliņas upes vidū, pastāvēja elsodams, tad atkal uzmanīgi iebrida ūdenī, atņirdza zobus, sāka peldēt un iznesa viņējā krastā .,.

Putenis, kas ietina kaujas lauku, zviedriem varbūt bij vēl bīstamāks nekā krieviem. Uzbrūkošām kolonnām izjuka sakari, — ziņneši velti šaudījās sniega virpuļos, meklēdami ģenerāļus un karali. Drosmīgais plāns — straujā triecienā sadragāt pretinieka spārnus, ieslēgt to un piespiest cietoksnim bastionu ugunī, — šis plāns neiz- dfvās — krievu centru pārrāva ar reizi — Artamona Golovina pulki nekārtībā atkāpās, pazuda sniega viesulī, bet spārni turējās neparedzēti sīksti, it sevišķi labais, kur atradās Semjonovas un Preobraženskas pulki.

Pulkstenis jau bij četri, šaušana neaprimās. Sniegs gāzās virpuļodams. Līdz tumsai kauja katrā ziņā jānobeidz ar uzvaru, citādi nometnes centrā ielauzušos, stipri cietušos un nogurušos četrus zviedru bataljonus varēja savukārt ieslēgt un iznīcināt, ja krievi galu galā sadūšotos iznākt no aizžogojuma, — skopi rēķinot, spārnos viņiem vēl bij palicis tūkstoši piecpadsmit svaiga karaspēka.

Kaujas sākumā Kārlis ar trim kirasieru eskadronicm atradās starp Stenboka un Meidela kolonnām, lai reizē sekotu centra un labā flanga uzbrukumam. Se viņu pārsteidza putenis. Uzbrucējas kolonnas pazuda aiz sniega aizkara, pat lielgabalu uzliesmojumi vairs nebij redzami. Degunu pacēlis, lūpas sakniebis, Kārlis klausījās tik tīkamajā kaujas troksnī. Ģenerāļa Renšilda adjutants pielēk- šojis raportēja, ka grenadieri pārrāvuši centru un dzen krievus tālāk nometnē. Sagrābis oficieri aiz pleca, Kārlis iekliedza tam ausī:

— Sakiet ģenerālim, ka karalis pavēl pārtraukt vajāšanu, ieņemt centrālo reduti, sagatavoties uz aizstāvēšanos, nogaidīt rīkojumu .,.

Vienu pēc otra viņš sūtīja vēstnešus uz labo spārnu pie Šlipenbaha, kas bez panākumiem uzbruka Veides apcietinājumu līnijai… — Pasakiet ģenerālim, ka karalis ir pārsteigts. — Viņš gribēja tam sūtīt palīgā divas rotas no rezervēm, bet tās neatrada un neaizsūtīja. Zviedri nikni uzbruka pussagrautajam aizžogam, ģenerālis Veide bij bumbas šķembas ievainots, krievi joprojām atsita uzbrukumu ar to, kas tikai trāpījās pie rokas…

Briesmas pieauga ar katru minūti. Vakar kara padomē visi ģenerāji izteicās pret neprātīgo operāciju pie Narvas: ar desmit tūkstošiem izbadojušos, nomocītu, maisiem apkrautu zaldātu (vezumus ātrā gājienā nācās pamest ceļā) uzbrukt piecdesmit tūkstošu vīru lielai armijai aiz stipriem apcietinājumiem … Tas būtu pārāk neapdomīgi… Bet Kārlis atbildēja: — Uzvar tas, kas uzbrūk, briesmas pavairo spēkus, rītu jūs manā teltī atvedīsiet caru Pēteri… — Viņš paskaidroja ģenerāļiem savu dispozīciju, — tajā bij paredzēts un apsvērts itin viss, atskaitot sniegputeni…

Degunu paslējis, sedlos sastiepies, viscaur nosnidzis, viņš ieklausījās kaujas troksnī. Briesmas reibināja viņu. So spēli nevarēja salīdzināt pat ar lāču medībām Kungse- ras mežā. Vējš sevišķi spēcīgi nesa šāvienu rībienus no kreisā spārna, kur divi ģenerāļa Levenhaupta grenadieru bataljoni uzbruka semjonoviešu un preobraženskiešu pozīcijām. Vai patiešām arī tur, vissvarīgākajā vietā, vēl nav nekādu panākumu?

Apgriezies Kārlis saķēra aiz pavadas kāda zirga purnu (zirgs pats un viņa jātnieks sniega viesulī nebij redzami), iekliedzās, lai četras rezerves rotas sūta palīgā Levenhauptam. Zirga purns paslējās, nozuda. (Sīs rotas arī neatrada un neaizsūtīja.) Šaušana kreisajā pusē kļuva arvien niknāka. No sniega mākoņiem izauļoja apsnidzis jātnieks.

—   Karali… Ģenerālis Levenhaupts lūdz pastiprinājumu …

—   Es aizsūtīju viņam četras rotas… Es brīnos…

—   Karali… Aizžogi sagrauti, grāvji piegāzti žagariem un līķiem… Bet krievi aizgājuši aiz aizšķēršietn … No briesmām un asinīm viņi kļuvuši pēc zvēriem… Kliedz lamu vārdus un metas ar durkļiem… Ģenerālis Levenhaupts dabūjis vairākus ievainojumus un turpina bez zirga kauties zaldātu pirmajā rindā …

—   Parādi ceļu!…

Karalis trenca zirgu, pret sniegu un vētru noliecies, lēkšoja cieši blakus ziņu atnesušajam oficierim uz to pusi, no kurienes kreisajā spārnā skanēja šāvieni. Vējš dzēlās visā augumā, likās, dziedāja sirdī… Sajā vēja, sniega un šāvienu dārdoņas noreiburnā viņam vajadzēja vēl izjust, kā zobena asmens atdurdamies ielien dzīvā miesā … Oficieris kliedza kaut ko, norādīdams uz priekšu, kur dzeltens plankums plētās uz sniega… Tā bij aizputināta strauta gultne. Karalis iedzēla piešiem, zirgs smagā lēcienā pārlidoja pāri dzeltenajam sniegam un iestiga muklājā, kārpīdamies vēl dziļāk iegremdēja pakaļkājas, — kraca sniegainā vējā. Kārlis nolēca, — kreisā kāja iegrima lipīgās dūņās līdz pat gurnam… Rāva, izmauca kāju no bolforta, pazaudējis cepuri un zobenu, četrrāpus izrāpās viņā krastā, kur, no zirga nokāpis, stāvēja oficieris un stiepa roku pretī… Tā — vienu zābaku kājā, bez cepures, — Kārlis uzkāpa mugurā viņa vājajam, drebošajam, ledus garozu apsalušajam zirgam, piešiem dauzīdams, lēkšoja uz turieni, kur tepat tuvumā skanēja šāvieni un mežonīgi bļāvieni. Zirgs sāka lēkt pāri sniega izciļņiem — tie bij kritušie un ievainotie… Priekšā šaudījās neskaidras ēnas. Uguni uzplīvodams, nodārda lielgabals… Negaidīti tuvu viņš ieraudzīja savu grenadieru sajukušo pūli, — tie stāvēja drūmi, uz šautenēm atspiedušies, skatījās turpu, kur aiz nomīņātā, asinīm notašķītā sniega, aiz knūpus saklupušiem kritušo augumiem slīpi slējās aizšķēršu asie mieti. Aiz tiem līgojās krievu zaldātu siena. Tie kaut ko kliedza pilnām rīklēm, draudēdami dūrēm un musketēm. Acīm redzami tikko bij atsists uzbrukums…

Viņš dzina zirgu grenadieriem virsū. — Zobenu! — iekliedzās tik spēji kā izšaudams… Zaldāti pagriezās pret viņu, pazina … No zirga noliecies, roku pastiepis, pirkstus izplētis:

— Zobenu! (Kāds pabāza viņam saujā zobena rokturi.) — Zaldāti! Jūsu karaļa gods ir še uz šiem aizšķēršiem… Tie jāieņem… Jūs sadzīsiet Narovā netīros barbarus. (Pacēla zobenu, un tūliņ gari stiepti ieskanējās raga pūtiens, tad vēl — un vēl — aiz puteņa neredzami.) Zaldāti… Ar jums ir dievs un jūsu karalis!… Es iešu jums pa priekšu … Man līdzi! …

Viņš aizlēkšoja pa asiņaino sniegu. Aiz muguras drūmās rīkles norēca: — Dieva vārdā! — Viņpus aizšķēršiem atskanēja reti šāvieni. Viņš nolūkoja vienu, — galvu noliecis, milzu auguma krievs stāvēja ložu izlauzto aizšķēršu spraugā … Pasmīnēdams Kārlis saslēja zirgu pakaļkājās, — zvērisku seju krievs iegrūda bajoneti kā dakšas zirgam krūtīs… Kārlis noplaka garšļaukus pār zirga muguru, zemē slīdēdams, visā spēkā sastiepās, iedūra zobenu milzenim krūtīs…

Bet, no zirga lēkdams, viņš saļodzījās… (Visapkārt rēcošas mutes, tērauda šķindoņa, čirkstoši cirtieni.)

Pagrūda — viņš pakrita. Smags zābaks uzmina mugurai, iespieda viņu sniegā … Tūliņ karali pacēla, nesa prom … Prāti viņam apjuka, Kārlis atjēdzās uz lielgabala lafetes, zem smirdoša mēteļa. Ragi gari stiepti pūta atkāpšanos. Nometis mēteli, apsēdās:

—   Atnesiet kaut kādus zābakus, esmu basām kājām … Zābakus un zirgu …

Sajaukušies Golovina un Trubeckoja pulki bailēs, ka tiem neaizšķērso ceļu uz pārejām, aizskrēja krastmalā un tik ciešā barā spraucās uz tiltu, ka pontoni iegrima, — rietumu vēja saceltie Narovas dzeltenie ūdeņi sāka šļakstīties margām pāri. Tur saputotajā ūdenī zem sniega jūkļa peldēja Seremetjeva jātnieku (piecas verstis augstāk apslīkušo) cilvēku līķi un beigtie zirgi. Zirgu ķermeņi pie iegrimušā tilta aizķērās un sakravās arvien vairāk. No krasta brāzās virsū aurojoši cilvēki. Ļodzīgais tilts stipri ieliecās uz labo pusi, ūdens šļācās pāri klājam, margas sāka žņirkstēt, kaņepāju virves trūka, vidējie pontoni nogrima pavisam un pašķīrās uz abām pusēm. Krācošajā straumē, kur griezās beigtie zirgi un cilvēku līķi, sakrita tie, kas bij uz tilta. Atskanēja kliedzieni, bet no krasta tie joprojām lauzās virsū, — zaldāti simtiem gāzās Narovā, kamēr ūdens atrauto tilta pusi piedzina purvainajā krastmalā.

Tur, pie upes, atradās hercoga fon Krui telts Preobraženskas un Semjonovas pulku izvietojuma aizmugurē. Jau trešo stundu ilga niknā- cīņa pie aizšķēršiem nometnes dienvidu un rietumu pusē… Ne vadīt, ne ko rīkot šajā sniega ellē nebij iespējams… Rokām galvu aptvēris un reizēm nosēkdamies, teltī pie galda sēdēja resnais preo- braženskiešu pulkvedis Blumbergs. Pretī viņam — drūmais Hallarts mirkšināja acis pret sveci un pacietīgi gaidīja, kad palokoties ar rokturi pa priekšu būs jāatdod zobens zviedru oficierim.

Teltī ienāca hercogs apsnigušā briežādas kažokā virs bruņām — acu aizsargs pacelts, ūsas lāstekām nokārās lejup, lūpas drebēja …

—   Velns lai karo ar šiem krievu cūkām! — hercogs iekliedzās. — Majors Kuninghams un majors Gasts zemnīcās nožņaugti… Kapitāns Valbrehts ar pārgrieztu rīkli guļ šepat divpadsmit soļu no telts… Cars zināja, ko uzbāzt man, — armiju! Salašņas, vazaņķi!,..

Hallarts steidzīgi piecēlās un atvilka tepiķi — teltī iebrāzās sniega virpulis. Daudzu tūkstošu lielā pū]a rēkoņa apslāpēja šāvienu troksni. Hercogs metās laukā no telts. Lejā bij redzami krastam pieskalotā tilta apveidi, uz tā kliedza cilvēki. Labajā pusē, tur, kur nometnes stāv- žogs piesniecās upei, trakoja neskaitāms bars …

—   Centrs pārrauts, — Hallarts teica, — tie ir Golovina pulki…

Zaldati rāpās žogam pāri, atsevišķi pūlīši skrēja uz telti…

—  O, velns! — hercogs iekliedzas. — Zirgos, kungi! — Viņš norāva briežādas kažoku — bruņas traucēja kustības. — Palīdziet taču! O, velns!

Hercogs, Hallarts un Blumbergs sakāpa zirgos, nojāja lejā pie upes un pa staigno krastu lēkšoja pret rietumiem, pretim zviedru šāvieniem — padoties gūstā, lai glābtu savas dzīvības no saniknotajiem zaldātiem…

Satumsa. Vējš norimās, sniga mīksts sniegs. Retumis vēl kur nosprakstēja atsevišķs šāviens. Krievu nometnē bij klusu kā kapsētā, nepaspīda neviena uguns… Tikai centrā pie atņemtajiem vezumiem piedzērušies zviedru grenadieri aizsmakušās balsīs auroja dziesmas. Degošo mucu liesmas apspīda sniega palagu, kas bij noklājies pār nemaņā piedzērušiem un nogalinātiem.

Artamons Golovins, Trubeckojs, Buturļins, Imeretijas carēvičs, Jakovs Dolgorukijs, desmit pulkveži (to starpā — slavenā ģenerāļa Gordona dēls un Franča Leforta dēls), apakšpulkveži, majori, kapitāni, poručiki — astoņdesmit komandieri — jāšus un kājām bij sapulcējušies pie zemnīcas, kur apspriedās ģenerāļi. Tikko aizsūtīti pie karaļa Kārļa parlamentāri — kņazs Kozlovskis un majors Pils, — bet uzdūrās saviem pašu zaldātiem, tie viņus uzzīmēja un nogalināja . ..

Skala apgaismotajā zemnīcā runāja Artamons Golovins:

—  Apcietinājumi sagrauti, virspavēlnieks aizbēdzis, tilti salauzti, pulvera vezumi — zviedru rokās… Rīt kauju atjaunot vairs nespējam… Kamēr zviedri naktī neredz mūsu baigo stāvokli, varam izkaulēt no Kārļa pieņemamus noteikumus, paturēt ieročus un karaspēku … Tu, Ivan Ivanovič (palocījās Buturļinam), ej, mīļais, pats pie karaļa, saki, ka, nevēlēdamies izliet kristīgās asinis, gribam šķirties: mēs aizejam uz savu zemi, bet viņš lai iet uz savu …

—   Bet lielgabalus? Atdot? — nogārdza Buturļins.

Uz to neviens neatbildēja, ģenerāļi nodūra galvas. Lepnajam Golovinam visa seja sāpīgi saraucās. Biezlū- painais, melnais Jakovs Dolgorukijs, raukdams uzacis, teica:

—   Ko te velti pļāpāt… Izdzersim kauna kausu līdz dibenam … Padosimies bez noteikumiem.

Buturļins noklakšināja kramus divām pistolēm, aizbāza tās aiz jostas, uzvilka cepuri pār acīm, izgāja no zemnīcas.

—  Taurētāju!

Viņam pievirzījās oficieri.

—   Nu kā, Ivan Ivanovič? Padodamies?

—  Mēs esam gatavi mirt, Ivan Ivanovič… Bet krist no savējo rokas . ..

Kārlis ar ģenerāļiem pieņēma Buturļinu kādā muižā, versti attālu no krievu nometnes. Zviedri baidījās rītdienas tāpat kā krievi. Goda pēc pakaulējušies, piekrita pārlaist Narovai pāri visu krievu karaspēku ar ieročiem un karogiem, bet bez lielgabaliem un vezumiem. Par ķīlu prasīja atgādāt muižā visus krievu ģenerāļus un oficierus, bet karaspēks lai dieva vārdā iet mājās… Buturļins mēģināja protestēt, bet Kārlis viņam atteica ar izsmieklu:

—  Aiz mīlestības pret brāli caru Pēteri paglābju viņa slavenos ģenerāļus no zaldātu dusmām. Narvā jūs būsiet labāk paēduši un vairāk drošībā nekā pie karaspēka …

Bij jāpadodas visam. Kirasieru nodaļa aizlēkšoja saņemt ķīlniekus. Krastā ugunskurus sakūruši, zviedru sapieri sāka uzstādīt tiltu, lai pēc iespējas drīzāk aizvadītu krievus upei pāri. Pirmie nometni atstāja semjonovieši un preobraženskieši — ar ieročiem un karogiem, bungām rībot, pārgāja tiltu: zaldāti visi bij liela auguma, ūsaini, drūmi. Uz pleciem līdzi nesa ievainotos. Kad sāka iet Vei- des divīzija, zviedru kirasieri draudoši pievirzījās, prasīja atdot ieročus. Lamādamies zaldāti nosvieda musketes. Pārējos pulkus vienkārši pārtrieca — šāvieniem …

Gaismai austot, četrdesmit pieci tūkstoši vīru lielās krievu armijas paliekas — bez apaviem, izsalkuši, bez komandieriem, juku jukām — devās atpakaļgājienā. Ivan- gorodas cietokšņa bastioni viņiem pakaļ raidīja vairākas bumbas…

Ziņa par Narvas katastrofu Pēteri panāca tajā dienā, kad viņš Novgorodā iebrauca vojevodas sētā. Tūliņ pēc cara kamanām pa vaļējiem vārtiem grīļojošā zirgā ielēk- šoja Pavels Jagužinskis, nolēca pie lieveņa un spīdošām acīm skatījās carā.

—   No kurienes? — Pēteris prasīja, pieri saraukdams.

—   No turienes, bombardiera kungs.

—   Kas tur ir?

—   Konfūzija, bombardiera kungs…

Pēteris žigli zemu nokāra galvu. Kājas atstaipīdams, pienāca Meņšikovs — tūliņ saprata visu: kas vaicāts un kas atbildēts. Vojevoda Ladiženskis, večuks izvalbītām acīm, uz apakšējās kāpes stāvēdams, ieplēta muti, — asais vējš cilāja viņa retos matus.

—   Nu… Iesim, izstāsti! — Pēteris paspēra kāju uz kāpes, tad piepeši atgriezās pret vojevodu un it kā ar lielu izbrīnu aplūkoja šo Novgorodas pavēlnieku.

—  Vai tev viss sagatavots pilsētas aizsargāšanai?

—   Lielais valdniek… Naktis neguļu, vienmēr domāju, kā tev izkalpot. — Vojevoda Ladiženskis nometās ceļos, lūdzās suniskām acīm, drebināja ieplestos plakstus. — Kā gan to aizsargāt?… Pilsēta veca, grāvji aizgruvuši, tilts pār Volhovu pavisam sapuvis… Un zemniekus no sādžām arī nevar sadzīt, visi zirgi paņemti kara vezumniekos … Esi žēlīgs …

Vojevoda nerunāja, bet vaimanāja, ķērās valdniekam pie kājām. Pēteris atkratīja viņu no kājas, ieskrēja priekštelpā. Tur no savām vietām pielēca kājās mūki, mūķenes, popi, veči cepurītēm galvās… Viens ar važām uz kailas miesas palīda zem lāvas …

—   Kas tie par cilvēkiem?

Melnsvārči un popi salocījās visiem augumiem. Bargs, paēdies priesteris — mūks sāka runāt, redzokļus augšup pierē ievalbīdams:

—   …Neliec tukšiem palikt klosteriem un baznīcām, lielais valdniek! Ar tavu ukazu pavēlēts no katra klostera ņemt pa desmit un vairāk zirgu ar ratiem un cilvēkus ar dzelzs lāpstām, cik var sadabūt, un uzturu viņiem gādāt… Un no katras draudzes tāpat ņemt zirgus un cilvēkus … Patiešām, tas iet pāri cilvēku spēkiem, lielais valdniek… No žēlastības dāvanām vien mēs pārliekam …

Pēteris klausījās, pie durvju krampja turēdamies, — acis ieplētis, aplūkoja tos, kas te klanījās.

—   No visiem klosteriem lūdzēji?

—   No visiem, — mūki atsaucās reizē, žirgti. — No visiem, no visiem, apžēlniek mūsu, — kori baznīcas balsti- ņās nodziedāja mūķenes …

—   Daņilič, neizlaist nevienu, nostādi sardzi!…

Iegājis ēdamistabā, viņš lika Jagužinskim izstāstīt par

konfūziju. Nepiesēzdamics staigāja pa zemo, karsto istabu, paņēma no galda skābētu gurķi, košļāja, steigā pārprašņāja. Pavels Jagužinskis stāstīja par visas artilērijas pazaudēšanu, par tūkstošu Seremetjeva jātnieku galu Narovā, par piecu tūkstošu zaldātu noslīkšanu, tiltam pārlūstot, — vēl vairāk krituši kaujas laikā, — par gūstā saņemtajiem septiņdesmit deviņiem ģenerāļiem un oficieriem (to starpa arī ievainotais Veide), par karaspēka nelaimīgo atkāpšanos — bez komandieriem un vezumiem (palikuši tikai jaunākie oficieri un unteroficieri un tie paši lielāko tiesu gvardes pulkos) …

—   Un hercogs padevās pirmais? Cēzarietis, varonis, kuces dēlsl Un Rlumbergs viņam līdzi? Aleksaška, vai tu to vari saprast? Miesīgais brālis — Blumbergs — aizskrēja pie zviedra… Blēdis, blēdis! (No mutes Pēterim lidoja gurķu sēkliņas.) Septiņdesmit deviņi nodevēji! Golovins, Dolgorukijs, Buturļins Vaņka, — es zināju, ka tas ir muļķis… bet ka nelietis!… Trubeckojs, gludais vepris! Kā viņi padevās? …

—   Pie zemnīcas piejāja kapitāns Vrangels ar kitasie- riem, mūsējie atdeva viņam zobenus …

—   Un neviens — kaut jel ko? …

—   Daži raudāja …

—   Raudāja! Varoņi!… Ko tad viņi — cer, ka pēc šīs kontūzijas es lūgšu mieru?

—  Mieru tagad lūgt — tas būtu tikpat kā nāve, — Aleksaška klusi noteica.

Pēteris apstājās pie vizļa lodziņa istabas dibenā zem zemajiem spriešļiem, kājas ieplētis, sažņaudza un atlaida uz muguras saņemtos pirkstus.

—   Konfūzija ir laba mācība … Slavu mēs nemeklējam … Un vēl desmit reižu sakaus, bet tad sāksim mēs pārveikt. Daņilič … Pilsētu nododu tev. Darbus iesāksi šodien pat — grāvjus rakt, stāvžogus celt, — tālāk par Novgorodu zviedrus laist nevar, drīzāk tad mirstam visi… Pasaki, lai uzmeklē Brovkinu, Svešņikovu, tūliņ lai ierod.'is še, — un, kuri tādi labāki Novgorodas tirgotāji, tie jin lai nāk… Bet vojevodu atlaist… (Aleksaškam palsai.) Liec, lai viņu pa kaklu iztrenc no sētasl (Meņšikovs steigšus izgāja. Pēteris — Jagužinskim.) Tu ej sadabū simtus trīs vedēju, sakrauj maizi, pie vakara ar vezumiem brauc pretī karaspēkam. Saprati?

—   Būs izdarīts, bombardiera kungs…

—   Pasauc mūkus …

Apsēdās uz sola pretim durvīm — nelaipns, tīrais antikrists. Sanāca garīdznieki. Jau tā te bij smacīgi — tagad elpu nevarēja atvilkt.

—   Redziet, dieva aizstāvji, — Pēteris teica, — ejiet uz klosteriem un draudzēm: šodien pat visiem sanākt darbā — zemi rakt. (Hieromonaham, kas sarauca biezos uzačus zem kapuces, — draudoši.) Tu, tēvs, klusi… Sanākt ar dzelzs lāpstām un zirgiem ne vien kalpotajiem — visiem mūkiem, līdz pat augstākajiem, un visām mūķenēm, un popiem, un diakoniem ar visām sievām … Papūlieties dievam par godu… Es saku, klusi tu, hiero- monah … Es viens aizlūgšu par visiem, tādam gadījumam Konstantinopoles patriarhs svaidījis mani… Sūtīšu poručiku pa klosteriem un baznīcām: ko atradīs bez darba — uz laukuma, pie staba — piecdesmit ar nūju… So grēku arī uzņemos uz sevi. Kamēr grāvji nebūs izrakti, stāvžogi uzcelti, dievkalpojumiem baznīcās nenotikt, atskaitot Sofijas katedrāli… Ejiet!…

Pieķērās sola malai, izstiepa kaklu — apaļie vaigi sariem apauguši, ūsas augšup saslietas. Oh, briesmīgs! Mūki, gurniem spaidīdamies, izlīda pa durtiņām. Pēteris kliedzaj

—   Kas tur priekšiņā — noņemt sardzi!…

Ielēja glāzīti degvīna un atkal sāka staigāt… Pēc brītiņa nobūkšēja āra durvis. Priekštelpā — pusbalsī: — Kur tad pats? Bargs? Ai, tādas lietas, tādas lietas…

Ienāca Brovkins, Svešņikovs un pieci Novgorodas tirgotāji — tie mīcīja cepures rokās un nobijušies mirkšināja acis. Pēteris nepielaida skūpstīt roku, pats jautri ņēma aiz pleciem, skūpstīja uz pieres, Brovkinu — uz mutes.

—   Sveiks, Ivan Artjomič, sveiks, Aleksej Ivanovič! (Novgorodiešiem.) Sveiki, cienīgie… Sēdieties… Redzi, uzkožamie, degvīns galdā, saimnieku es liku aizdzīt…

Ak, kā mani sadusmoja šis vojevoda, — es biju cetējis, ka jums te ij grāvji, ij nepieejami stāvžogi jau gatavi… Kaut jel lāpstu kur piedūruši…

Ielēja visiem degvīnu. Novgorodieši paņēmuši pielēca kājās. Viņš izdzēra pirmais, labi nokrekstējās, uzsita tukšo glāzīti galdā.

—   Uz labu izdošanos iedzērām… (Iesmējās.) Nu ko, tirgotāji, dzirdējāt? Zviedru karalis mazliet sakava mūs… Iesākumam — tīri labi… Pret pērto divus nepērtus dod, vai ne? …

Tirgotāji klusēja. Ivans Artjomičs, lūpas sakniebis, skatījās galdā, Svešņikovs, briesmīgās uzacis sašķiebis, arī grieza acis prom. Novgorodas tirgonīši klusiņām nopūtās …

—   Pēc nedē]as še mums jāsagaida zviedri. Ja Nov- gorodu atdosim, arī Maskava jāatdod, — tad mums visiem beigas.

—  Oho-ho… — smagi nopūtās Brovkins. Melnbāidai- najam Svešņikovam seja kļuva dzeltena kā kokeļļa.

—  Ja aizturēsim zviedrus pie Novgorodas — pa vasaru savāksim un apmācīsim stiprāku karaspēku kā agrāko… Divtik lielgabalu izliesim… Lielgabali palika pie Narvas! Lūdzu, ņem tos: nekam tie nederēja… Tādus lielgabalus vairāk neliesim… Ģenerāļi gūstā — es priecājos par to… Veči man tikpat kā akmens pie kājām … Ģenerāļi vajadzīgi jauni, svaigi… Visu valsti sacelsim kājās… Konfūziju piedzīvojām — labi! Tagad tikai vēl sāksim karu.,. Dosi kara vajadzībām rubli, Ivan Artjomič, Aleksej Ivanovič, — pēc diviem gadiem desmit rubļus atdošu …

Atliecies uzsita dūres galdā.

—  Vai ne, tirgotāji?

—   Pēter Aleksejevič, — Svešņikovs teica, — bet kur viņu, to rubli, lai ņem? Vai rnums lādēs nauda? Peles…

—  Pareizi gan, oho-ho, pareizi, — nostenējās Novgorodas tirgonīši.

Pēteris pazibsnīja skatienu pret viņiem. (Tie sarāvās.) Smagu plaukstu uzlika Ivanam Artjomičam uz īsās muguras.

—   Ko teiksi tu?

—  Dievs mūs ar vienu aukliņu kopā sasaistījis, Pēter Aleksejevič, kur tu, tur arī mēs.

Brovkina platā seja bij gaiša, godīga. Svešņikovs vai pamira: nupat taču bij norunājuši — pieturēt naudiņu, un nu piepeši manīgais Vaņka izlec pats… Pēteris aptvēra viņu ap pleciem, piespieda nosvīdušo seju pie krūtīm, pie vara pogārn.

—  Citādu atbildi no tevis ari negaidīju, Ivan Artjomič… Gudrs tu esi un drošs, daudz tu par to mantosi … Tirgotāji, nauda vajadzīga tūliņ. Nedējas laikā mums jānocietina Novgoroda un jānovieto tajā Aņikitas Repņina divīzija .,»

«Grāvjus raka un baznīcas ārdīja… Stāvžogus cēla ar šaujamiem caurumiem, bet žogus no abām pusēm aplika velēnām …

Bet darba bij dragūni un zaldāti, un visādu kārtu ļaudis, un garīdznieki, un no visām baznīcas kārtām — vīriešu un sieviešu dzimuma …

Bet torņus apbēra ar zemi, virsū velēnas salika, — tas bij uzbēruma darbs. Bet torņu koka virsas un no sienām koka jumtu visu noplēsa… Un pa to laiku draudžu baznīcās, atskaitot katedrāles baznīcu, dievkalpojumi neno- tikās …

Pečoras klosterī pavēlēts darbā būt puspulkvedim Sen- šinam. Un valdnieks, atnācis klosterī un neatradis tur Senšinu, pavēlēja viņu nežēlīgi sist ar pātagām pie uzbēruma un aizsūtīt uz pulku par zaldātu …

Un Novgorodā pakārts priekšnieks Aleksejs Poskočins par to, ka ņēmis naudu par pajūgiem — pa pieci rubļi par pajūgu, lai tie varētu nebūt darbā…»

5

Sardzes oficieris uz Preobraženskas pils lieveņa atbildēja visiem:

—  Nav atļauts laist nevienu, ejiet prom…

Pagalmā bij sabraukušas daudzas kulbas un karietes.

Decembra vējš melnās grambas piedzina pilnas sniega putraimiem. Apledojušie koki šņāca, vēja rādītāji čīkstēja virs vecajiem pils jumtiem. Tā ministri un bajāri tur kulbās un karietēs arī nosēdēja no paša rīta visu dienu. Zeltītā sešjūga karietē pieripoja Meņšikovs — ari tam bij jāgriež apkārt…

Vakarā vienpadsmitos atbrauca Romodanovskis. Sardzes oficieris sāka drebēt, ieraudzījis kņazu-cēzaru, kas lāčādas kažokā gāzelēdamies šļūca augšā pa izmītajām ķieģeļu kāpnēm. Laist — un pārkāpt cara pavēli, nelaist — kņazs-cēzars, caram neprasījis, pats ar savu varu liks nomizot ar pātagu …

Romodanovskis iegāja pilī, — sargi pie katrām durvīm, izdzirduši smagos soļus, paslēpās. Pa ceļam līdz cara guļamistabai trīs reizes apsēdās. Ar nagu pieklauvējis, iegāja, paklanījās pēc vecā reglamenta.

—   Kā tu, tēvoci, iemaldījies še? — Pēteris staigāja pī- podams dūmu pilnā istabā, neapmierināts apgriezās, neatbildēja sveicinājumam. — Es pavēlēju nevienu nelaist.

—   Nevienu arī nelaiž, Pēter Aleksejevič. Bet mani arī tavs tēvs laida bez pieteikšanas. (Pēteris paraustīja plecus, atsāka staigāšanu, grauza pīpes kātu.) Par ko tu, Pēter Aleksejevič, visu dienu un nakti tā domā? Tavs tēvs un māte tev novēlēja klausīt manu padomu. Nu, padomāsim abi kopā… Patiešām — kaut ko arī sadomāsim…

—   Nepļāpā niekus… Pats zini… par ko…

Fjodors Jurjevičs neatbildēja tūliņ — nosēdās, atpogāja kažoku (vecim tādā smagoņā grūti bij elpot), ar krāsainu lakatu noslaucīja seju.

—  Var būt, ka nemaz neesmu nācis niekus pļāpāt… Kas zin, kas zin.

Savu balsi pats nedzirdēdams, Pēteris piepeši sāka kliegt tik skaļi, ka tumšajā troņa zālē aiz sienas sargam izbīli šautene izkrita no rokām.

—   Burmistru palātā naudas maki sākuši spriest: pie Narvas mēs parādījām, kas esam, ar zviedriem karot nevaram … Mieru noslēgt vajag … Acīs man neskatās … Es ar viņiem, lūk, šitā runāju… (Sagrāba Fjodoru Juv- jeviču aiz krūtīm, aiz kaftāna un sapurināja.) Raud:

—   Liec mums kaut vai uz bluķa gulties, lielais valdniek, bet naudas nav, esam kļuvuši nabagi…

—   Par ko es domāju!… Naudas vajadzīgs! Dienu un nakti domāju — kur to ņemt? (Palaida viņu vaļā.) Nu? Tēvoci…

—   Klausos, Pēter Aleksejevič, es runāšu vēlāk.

Pēteris piemiedza acis. — Hm! … — Pastaigājās, pamezdams aci kņazā-cēzarā, — un nu jau mazliet vieglākā balsī:

—   Varš vajadzīgs… Liekie zvani — tukšs troksnis, bez tā iztiks, — zvanus noņemsim, pārliesim … Akinfijs Demidovs raksta no Urāliem: piecdesmit tūkstoši pudu čuguna klučos pavasarī būs… Bet kur naudu ņemt? Atkal no zemniekiem un miestu ļaudīm plēst? Cik tur var noplēst? Tie jau tā elpu nevar atvilkt, un pirms gada nekādus nodokļus nepiedzīs… Un tomēr ir zelts un sudrabs, tikai guļ neizmantots… (Pēteris Aleksejevičs vēl nebij izrunājis, bet Fjodoram Jurjevičam acis jau sāka izspiesties kā vēzim.) Zinu, ko tu atbildēsi, tēvoci. Tāpēc arī nesūtīju tev pakaļ… Bet to naudu es paņemšu …

—       Klosteru naudu patlaban nevar aiztikt, Pēter Aleksejevič …

Pēteris iekliedzās gaiļa balsī:

—   Kāpēc?

—       Nav tas laiks… Patlaban bīstami… Es neesmu tev stāstījis, kādus cilvēkus vai katru dienu velk pie manis… (Uz ceļiem saliktie Fjodora Jurjeviča resnie pirksti sāka nemierīgi ņirbināties.) Pagaidām Maskavas tirgotāji ir tavi īstie draugi… Kas par to, ka Narvas izbijušies… Katrs jau baidās… Pačalos un aprimsies — no kara viņiem nāk peļņa … Un naudu dos, tu tikai neuztraucies … Bet pieskaries tagad klosteriem, viņu balstam … Visos laukumos plānprātiņi sāks kliegt to pašu, ko nesen Griška Taļickis kliedza bazārā no jumta. Tu to zini? Nu, tāpēc… Klosteru nauda jāņem pamazām, bez trokšņa …

—  Tu gribi mani apmuļķot, krusttēv…

—   Esmu taču vecs, ko es muļķošu …

—   Nauda vajadzīga tūliņ — kaut vai jānolaupa…

—   Un daudz tev vajadzīgs?

Fjodors Jurjevičs vaicāja un mazliet pasmīnēja. Pēteris atkal tikai: — Hm, — paskraidīja pa guļamistabu šurpu turpu, aizpīpoja pie sveces, izpūta vienu otru mutuli dūmu, tad noteica cieti:

—   Divi miljoni.

—   Un mazāk nevar?

Pēteris tūliņ piesēda viņam pretī, sāka purināt kņazu aiz ceļgaliem:

—        Ko tu mani moki… Lai tad paliek tā, ka klosterus es pagaidām neaiztikšu,.. Labi? Ir nauda? Daudz?

—   Rītu palūkosim …

—  Tūliņ … Brauksim …

Fjodors Jurjevičs paņēma cepuri, smagi piecēlās.

—       Nu, dievs ar tevi… Ja jau nu tik neatliekama vajadzība … (Kā lācis gāzelēdamies, čāpoja uz durvīm.) Tikai nevienu citu neņem līdzi, divi vien brauksim…

Spaskas tornī pulkstenis nosita vienu, kņaza-cēzara ādas kariete iebrauca Kremlī, izlīkumoja pa tumšajām, šaurajām ieliņām starp vecajām prikazu mājām un apstājās pie zemas ķieģeļu ēkas. Uz zema lieveņa kāpes bij nolikts lukturis, dzelzu durvīm piesjējies, krāca kažokā tērpies cilvēks. Pēterim Aleksejevičam pakaļ no karietes izkāpis, kņazs-cēzars pacēla lukturi (apdegusi tauku svecīte kūpēja), ar kāju paspēra no kažokapakšas rēgojošos vīzi. Cilvēks — pusmodā: — Ko tu grūsties, ko tu gribi? — pacēlās, atlieca aitādas kažoka apkakli, pazina un uzlēca kājās.

Kņazs-cēzars atbīdīja viņu no durvīm, atslēdza ar savu atslēgu, palaida Pēteri pa priekšu, tad iegāja pats un aizslēdza durvis aiz sevis. Lukturi augstu turēdams, gāzelēdamies izgāja pa auksto un tad pa silto priekštelpu zemā spriešļotā palātā ar noplukušām sienām — Slepeno lietu prikazā, ko jau cars Aleksejs Mihailovičs bij licis ierīkot. Te oda pēc putekļiem, sausa pelējuma un pelēm. Divi aizrestoti lodziņi zirnekļu tīkliem aizvilkti. Pavērās durvis, izbīlī palīda uzticamā iekšējā sarga veča galva.

—   Kas te nāk? Kas par cilvēkiem?

—   Pasniedz sveci, Mitrič, — kņazs-cēzars viņam pavēlēja.

Dibensienā bij zemi ozolkoka skapji ar kaltām atslēgām (skapjiem ne tik kā pieskarties, bet arī mēģināt uzzināt, kas tur glabājas, ar nāves soda piedraudējumu bij aizliegts). Sargs atnesa sveci dzelzs tureklī. Kņazs- cēzars, norādīdams uz vidējo skapi:

—   Atvirzi no sienas… (Sargs pakratīja galvu.) Es pavēlu … Es atbildu …

Sargs nolika sveci uz grīdas. Piespiedās ar vājo plecu, skapis nekustējās. Pēteris steigšus nometa puskažociņu un cepuri, pats likās klāt — kakls piesārta, — tomēr atvirzīja. No skapja apakšas izskrēja pele. Aiz tā parādījās pieputējušiem zirnekļtīkliem aizvilktas dzelzs durtiņas Kņazs-cēzars izvilka divmārciņu smagu atslēgu, tusnīdams: — Mitrič, parādi uguni, neko nevar redzēt, — neveikli iebāza atslēgu caurumā. Trijos gadu desmitos atslēga bij sarūsējusi, tik viegli neslēdzās. — Lauznis būs vajadzīgs, vai, — aizskrej, Mitrič!

Pēteris, ar sveci durvis aplūkodams:

—   Kas tad tur būs?

—   Gan redzēsi, dēliņ … Pēc pils sarakstiem tur glabājas slepeni raksti. Kņaza Goļicina Krimas karagājiena laikā tava māte Sofija vienreiz naktī atnāca šurp… Ari tad es nevarēju atslēgt… (Kņazs-cēzars pasmīnēja zem tatāru ūsām.) Pastāvēja Sofija un aizgāja prom…

Sargs atnesa lauzni un cirvi. Pēteris sāka rīkoties ap atslēgu — nolauza cirvja kātu, nobrāza pirkstu. Ar smago lauzni sāka sist pa durvju malu. Sitieni dobji atbalsojās tukšajā mājā, — kņazs-cēzars uztraukts piegāja pie lodziņa. Beidzot izdevās laužņa galu iebāzt šķirbā. Atzvēlies Pēteris atlauza atslēgu, — dzelzs durvis atvērās nočīkstēdamās. Viņš nepacietīgi paķēra sveci, pirmais iegāja spriešļainajā telpā bez logiem.

Zirnekļu tīkli, putekļi. Plauktos gar sienām Ivana Bargā un Borisa Godunova laiku platās krūzes; itāliešu kausi garām kājām; sudraba kubiīņi cara roku mazgāšanai lielās pieņemšanas laikā; divas sudraba lauvas zelta krēpēm un ziloņkaula zobiem; zelta šķīvju grēdas; salauztas sudraba kvēpnīcas; milzīgs kausēta zelta pāvs smaragda acīm — tas bija viens no tiem diviem pāviem, kas savā laikā stāvēja blakus Bizantijas ķeizaru tronim. Tā mehānisms salauzts. Apakšējos plauktos salikti ādas maisi, pa satrunējušām šuvēm dažiem laukā spraucās holandiešu guldeņi. Zem lāvām sabuļādu gubas un dažādas citas zvērādas, samts un zīds — viss kožu saēsts, satrunējis.

Pēteris ņēma rokās šīs lietas, pirkstu mutē apslapinājis, paberzēja. — Zelts!… Sudrabsl… — skaitīja maisus ar guldeņiem — četrdesmit pieci vai vairāk… Ņēma sabuļādas un lapsu astes, papurināja.

—  Tēvoci, tas viss taču ir satrunējis.

—   Satrunējis, dēliņ, bet nav zudis…

—   Kāpēc tu man agrāk neteici?

—   Solījumu biju devis… Tavs tēvs Aleksejs Mihailovičs, šad un tad karagājienos aiziedams, uzticēja man paglabāt lieko naudu un dārglietas. Nāves gultā tavs tēvs paaicināja mani un piekodināja nevienam pēcnācējam neatdot šos krājumus, atskaitot gadījumu, kad valsts aiz kara būs bezizejas stāvoklī…

Pēteris iesita sev pa gurniem.

—   Paglābi mani — nu, paglābi… Tā man pietiks… Mūki tev paldies teiks… Pāvs! Apģērbt, apaut, apbruņot pulkus, kā pienākas, un Kārlim sadot, kā vajadzīgs… Bet, tēvoci, par tiem zvaniem — tos es tomēr likšu noņemt — nedusmojies…

PIEKTĀ NODAĻA

I

Eiropā pasmējās liri drīz vien aizmirsa barbaru caru, kas tikko nenobaidīja Baltijas tautas, — kā rēgi nozuda viņa utu apsēstie karapulki. Kārlis, pēc Narvas kaujām atsviedis viņus atpakaļ mežonīgajā Moskovijā, kur tiem arī jāpaliek mūžīgā tumsībā (jo no slaveno ceļotāju rakstiem jau bij zinama krievu negodīgā un zemiskā daba), — karalis Kārlis tikai uz neilgu laiku kļuva Eiropas galvaspilsētu varonis. Amsterdamā rātsnamā un biržā uzvilka karogus par godu Narvas uzvarai; Parīzes grāmattirgotāju veikaliņos izstādīja divas bronzas medaļas — vienā bij attēlota Slava, kas uzlika vainagu galva jaunajam Zviedrijas karalim: «Beidzot taisnība tomēr uzvarējusi», — otrā bēgošais kalmika cepuri pazaudējušais cars Pēteris; Vīnē bijušais Maskavas sūtnis Ignacijs Gvarients laida klajā sava sekretāra Joliana Georga Korba piezīmes jeb dienasgrāmatu, kur ārkārtīgi spilgti bij aprakstītas Maskavas valsts smieklīgās un tumsonī- gās paražas un arī asiņainā strēļu apslaktēšana deviņdesmit astotajā gadā. Vīnes galmā skaļi runāja par vēl vienu krievu sakaušanu pie Pleskavas, par Pētera bēgšanu ar nedaudziem zaldātiem, par sacelšanos Maskavā, par carevnas Sofijas atsvabināšanu no klostera un to, ka tā atkal saņēmusi valdīšanu savās rokās.

Bet visus šos sīkos notikumus ar reizi aizēnoja galu galā sacēlies kara negaiss. Spānijas karalis bij miris, — Francija un Austrija tiecās pēc viņa troņa. Iejaucās Anglija un Holande. Slavenie maršali — Džons Cerčils, grāfs Malboro, Savojas princis Eižens un Vandomas hercogs sāka izpostīt zemes un dedzināt pilsētas. Itālijā, Bavārijā, skaistajā Flandrijā pa visiem ceļiem vazājās apbruņoti klaidoņi, uzbruka mierīgajiem iedzīvotājiem, iztukšoja pārtikas un vīna krājumus. Ungārijā un Savenā uzliesmoja dumpji. Izšķīrās lielo valstu liktenis — kuras flote pārvaldīs okeānus. Par austrumu zemju lietām neviens nedomāja.

Pēc Narvas uzvaras Kārlis iekaisies gribēja dzīties Pēterim pakaļ tālāk Moskovijā, bet ģenerāļi atrunāja viņu divreiz nespēlēties ar likteni. Nomocīto, stipri cietušo karaspēku novietoja ziemas nometnē Laisā pie Tērbatas. No turienes karalis aizrakstīja senātam augstprātīgu vēs- lull, prasīdams pastiprinājumu un naudu. Stokholmā ap- l.ltisa visi tie, kas karu negribēja. Senāts nolēma jaunus uoclok|us un pavasari uz Laisu aizsūtīja divdesmit tūkstošus kājnieku un jātnieku. Latīņu valodā izdeva grāmatu — «Par Zviedrijas un Maskavas cara kara cēloņiem», — Eiropas valstu galmos to lasīja ar lielu patiku.

Tagad Kārlim bij viena no stiprākajām armijām Eiropā. Jāizšķir tikai jautājums, uz kurieni vērst triecienu: uz austrumiem, pret tuksnesīgo Moskoviju, kur retās un nabadzīgās pilsētas solīja mazu laupījumu un slavu, vai pret dienvidrietumiem, pret zvēresta lauzēju Augustu, — uz Poliju un Saksiju, pašu Eiropas serdi? Tur jau dārdēja lielo maršalu lielgabali. Kārlim galva reiba otrā Cēzara slavas alkā. Viņa gvardiem, veco jūras laupītāju pēctečiem, iedomā tēlojās Florences krāšņie zīdi, zelts Kskuriala pagrabos, Flamandijas gaišmatainās sievietes un krodziņi Bavārijas krustceļos …

Kad nosusēja vasaras ceļi, Kārlis atdalīja astoņi tūkstoši vīru lielu korpusu Slipenbaha vadībā un lika tam iet uz krievu robežām, bet pats ar visu armiju ātrā gaitā pārgāja pāri Vidzemei, divas verstis augšpus Rīgas, ienaidniekam redzot, liellaivās pārcēlās pāri Daugavai un galīgi sakāva karaļa Augusta sakšu pulkus. Sajā astotā jūlija kaujā ievainoja Johanu Reinholdu Patkulu. — kas tikko jāšus aizbēga no karaļa kirasieriem un šoreiz izvairījās no gūsta un nāves.

Pie Rīgas nebij vis sakauti kaut kādi utaini krievi, bet visā Eiropā slavenie sakšu zaldāti. Likās, ka Slavas spārni plešas pār pleciem. «Karalis Kārlis ne par ko citu vairs nedomā kā tikai par karu… (Tā par viņu rakstīja uz Stokholmu ģenerālis Stenboks.) Prātīgus padomus viņš vairs neklausa … Runā tā, it kā pats dievs viņam tieši sacītu, ko tālāk darīt… Kļuvis ārkārtīgi uzpūtīgs un neprātīgs… Man liekas, ja viņam paliks vēl pāri tūkstoš cilvēku, ar tiem pašiem viņš metīsies virsū veselai armijai… Pat par to viņš nerūpējas, vai viņa zaldātiem ir ko ēst. Ja kāds no mums krīt — viņam gar to vairs nav nekāda daļa …»

No Rīgas Kārlis sāka dzīties pakaļ Augustam. Polijā iesākās asiņaina cīņa panu starpā: viena daļa aizstāvēja Augustu un bij pret zviedriem, citi kliedza, ka tikai zviedri spēj nodibināt kārtību un palīdzēt atkal pievienot Dņepras labā krasta Ukrainu ar Kijevu un ka Polijai vajadzīgs jauns karalis (Staņislavs Leščinskis), Augusts aizbēga no Varšavas. Kārlis bez kaujas iegāja galvaspilsētā. Augusts Krakovā .steigšus vāca jaunu karaspēku …

Sākās līdz tam nepiedzīvotas medības — karalis dzenāja karali. Atkal no jauna Eiropas galmos aplaudēja jaunajam varonim, — viņa vārdu minēja līdzās princim Eiženam un Malboro. Stāstīja, ka Kārlis nelaižot sev tuvumā nevienu sievieti, ka viņš pat guļot botfortos, pirms kaujas atjājot pie sava karaspēka bez cepures, allaž pelēki zaļā, līdz kaklam aizpogātā svārkā, — dieva vārdu piesaukdams, pirmais metoties ienaidniekam virsu un aizraujot līdzi visu savu karaspēku… Ģenerālim Slipenba- ham drūmajos austrumos uzdevis galīgi novākt pie malas caru Pēteri …

Pēteris visu ziemu pavadīja, braukādams no Maskavas uz Novgorodu un Voroņežu (kur steidzīgi būvēja kuģus Melnās jūras flotei). Maskavā saveda deviņdesmit tūkstošus pudu zvanu vara. Par jaunās artilērijas lējumu pārzini bij iecelts kalnrūpniecības lietpratējs, vecais bajāru domes rakstvedis Viniuss. Pie kausēšanas fabrikas Maskavā viņš ierīkoja skolu, kur divi simti piecdesmit bajāru, miestu un vienkāršu apdāvinātu un žirgtu zemnieku dēlu mācījās liešanas mākslu, matemātiku, fortifikāciju un hištoriju. Trūka tīra vara, ko pielikt pārkausē- jamiem zvaniem, — Pēteris aizsūtīja Viniusu uz Sibīriju — meklēt rūdu. Andrejs Artamonovičs Matvejevs (uz Lielā lieveņa nogalinātā bajāra Matvejeva dēls) Lježā nopirka piecpadsmit tūkstoši visjaunāko šauteņu, ātršāvē- jus lielgabalus, tālskatus, strausu spalvas oficieru cepurēm. Maskavā strādāja piecas vadmalas un audekla manufaktūras, — meistarus par labu algu vāca visā Eiropā. No gaismas līdz gaismai nemitējās zaldātu apmācības. Visgrūtāk bij ar oficieriem: tiem jāmāca zaldāti un pašiem jāmācās, — paaugstināsi cilvēku činā, viņš apdulst aiz varas apziņas vai sāk dzert un paklīst…

Toreiz, divas nedēļas pēc Narvas neveiksmes, Pēteris rakstīja Borisam Petrovičam Seremetjevam, kas Novgo- rodā vāca kopā savu jātnieku pulku paliekas (citu bez zirga, citu bez zobena, citu pavisam pliku):

«…Bezjēdzīgi ir nelaimē zaudēt visu… Tāpēc arī pavēlu tev uzsāktā un iesāktā darbā — tas ir, ar jātniekiem ieņemtās tuvākās vietas paturēt turpmākiem laikiem un iet arī tālāk, lai ienaidniekam vēl vairāk kaitētu. Nekāda atrunāšanās nelīdzēs: cilvēku pietiekoši daudz, tflpat upes un purvi aizsaluši… Vēl atgādinu: nekādas atrunas neievērošu, var būt, ja pagalam saslimsi… Bē- gu|i daudzi saslimuši, arī viņu biedru majoru Lobanovu liku pakārt par tādu slimību …»

Tomēr iregulārā muižnieku jātnieku armija -nebij droša, — tās vietā vāca dažādu kārtu cilvēkus: zemniekus, dzimtcilvēkus — pēc brīvas gribas ar vienpadsmit rubļiem gada algas un uzturu, lai dabūtu pilnus desmit dragūnu pulkus. No verdzības un zemnieku klaušām pieteicās tik daudz cilvēku jātnieku dienestā, ka bij jāizvēlas tie veselīgākie un izskatīgākie. Apmācītie dragūnu simti devās uz Novgorodu, kur ģenerālis Aņikita Repņins sakārtoja un apmācīja bijušās Narvas divīzijas.

Uz jaunu gadu bij nocietināta Novgoroda, Pleskava un Pečoras klosteris. Ziemeļos nocietināja Holmogorus un Arhangeļsku, — piecpadsmit verstu attālumā no tās pie Berezovas grīvas steidzīgi cēla jaunu mūra cietoksni Jaundvinku. Vasarā Arbangeļskā jūnija tirgū sabrauca daudz preču kuģu no Anglijas un Holandes. (Sajā gadā kronis ar ārzemniekiem pretēji līdzšinējām paražām tirgojās ar jaunām precēm — jūras zvēriem, zivju līmi, degutu, potašu un vasku … Cara tirgotāji to ņēma kronim, privātajiem tirgotājiem atlikās tikai uzpirkt ādas izstrādājumus un izgrebtu kaulu.) Divdesmitajā jūnijā Ziemeļu Dvinas grīvā ielauzās zviedru kara flote. Ieraudzījusi jauncelto cietoksni, neiedrošinājās pabraukt tam garām uz Arhangeļsku — sāka šaut no visiem lielgabaliem uz Jaundvinkas fortiem. Apšaudīšanas laikā viena no četrām zviedru fregatēm uzskrēja sēklī paša cietokšņa priekšā, pēc tam sēklī nosēdās arī jahta. Krievi metās laivās un ar kauju sagūstīja fregati un jahtu, — pārējie kuģi negoda pilnā kārtā aizbrauca prom Baltajā jūrā.

Visu vasaru notikās Scremetjeva un Slipenbaha priekšējo vienību sadursmes. Zviedri siroja apkārt Pečoras klosterim, bet tikai nodedzināja apkārtējās sādžas, cietokšņus ieņemt neiespēja. Slipenbahs uztraukts rakstīja karalim Kārlim, lūgdams vēl tūkstoši astoņi palīgspēku, — krievi ar katru dienu kļūstot nekaunīgāki, — acīm redzami pēc Narvas sagrāves tie negaidīti ātri atkal saņēmušies un kara mākslā un apbruņojumā pat aizsteigušies priekšā, — tagad ar divām brigādēm krievus vairs tik viegli nesakaus… Kārlis pa to laiku bij ieņēmis Krakovu un dzina Augustu dziļāk Saksijā, — nekādu saprāta balsi viņš vairs neklausījās.

Tā tas viss risinājās līdz tūkstoš septiņi simti pirmā gada decembrim.

Vēlu ziemā Boriss Petrovičs Seremetjevs no mēles uzzināja, ka ģenerālis Slipenbahs apmeties ziemas nometne Erestferas muižā pie Tērbatas. To dabūjis zināt, arī pats satrūkās no pārdrošās domas: ielauzties ienaidnieka zemē, piepeši uzbrukt guļošam ienaidniekam. Tāds gadījums nenāca bieži. Protams, agrākos gados Boriss Petrovičs nemēģinātu diezgan šaubīgu laimi, bet patlaban Pēteris Aleksejevičs uzmācās: nevienam nedeva mieru, ne atpūtu, teica par vainu ne tik daudz to, ko tu esi padarījis, bet to, ko tu varētu labu izdarīt un tomēr neesi padarījis…

Nācās izmēģināt laimi. Boriss Petrovičs apģērba puskažociņos un velteņos desmit tūkstošus jaunsavervētā un jaunapmācītā karaspēka, norīkoja piecpadsmit vieglos lielgabalus ragavās, — ātri, bet gan arī ļoti uzmanīgi izsūtīja vieglos čerkesu, kalmiku un tatāru jātnieku pulkus izlūkiem. Pēc trijām dienām viņš nonāca pie Erestferas. Zviedri par vēlu saskatīja augstajā Ajas upītes krastā ausainos jātniekus ar lokiem un zirgu astēm pie pīķiem. Apakšpulkvedis Livens ar divām rotām un vienu lielgabalu iznāca pie upītes. Viņā pusē šķībacainie barbari pacēla savilktos lokus, laida virsū veselu mākoni bultu, atskanēja augošs, it kā vilku kauciens, — pa stāvajām kupenām upītei pāri, sniega putekļus gaisā jaukdami, no labās un kreisās puses lēkšoja strīpainie tatāri ar līkiem zobeniem, zilsvārči čerkesi ar pīķiem un arkāniem, taisni pretī auļoja kaucošie kalmiki, — trīssimt Livena igauņu strēlniekus un pašu apakšpulkvedi sakapāja, sadūra, noģērba līdz pat apakšveļai.

Satraucās visa zviedru nometne. Jaunnorīkotā vienība ar sešiem lielgabaliem atsita no upes jātnieku izlūkus. Slipenbahs ar taurētājiem lēkšoja pa nometni, — zviedri izskrēja no istabām un zemnīcām, kā nu kurais bij apģērbts, — pa dziļo sniegu skrēja pie savām nodaļām. Viss karaspēks sarindojās muižas priekšā, ar artilērijas uguni sagaidīja uzbrūkošo krievu armiju. Boriss Petrovičs vadmalsvārkā, trīskrāsainu lentu pār krūtīm, zirgā jāja pašā vidējā grupā.

Zviedru šāvieni sajauca priekšējos, kauju vēl nepieredzējušos dragūnu simtus. Zviedri traucās uz priekšu. Bet ar ragavām priekšā izbraukušie piecpadsmit vieglie lielgabali sāka tik ātri šaut kartečām, ka zviedri bij pārsteigti, viņu rindas apjukumā apstājās. No spārniem vi- ņlem virsū gāzās sakārtojušies Kropotova, Zibina un Guļicas dragūnu pulki. — Brāļi! — Seremetjevs visā jaudā kliedza, sava četrstūra vidū lēkšodams. — Brāļi, dodiet tam zviedram labi virsū! … — Krievi ar uzmauktām bajonetēm traucās uz priekšu. Ātri uznāca šāvienu uguņu pārplaiksnīta krēsla. Slipenbahs pavēlēja atkāpties muižas ēku aizsegā. Bet, tikko taures sāka pūst atkāpšanos, kad dragūni, tatāri, kalmiki un čcrkesi jaunā niknumā no visām pusēm brāzās virsū aiejošajiem, ba- jorieles izslējušajiem zviedru četrstūriem, pārrāva viņu rindas un sajauca. Sākās slaktiņš… Tumsā ģenerālim Slipenbaham un vēl trim tik tikko izdevās jāšus izmukt uz Rēveli.

Maskavā pirmai uzvarai par godu dedzināja ugunis un transparentus, Sarkanajā laukumā bij izveltas degvīna un alus mucas, ugunskuros cepās veseli auni, ļaudīm izdalīja veģus. Spaskas tornī nolīka zviedru karogi. Meņšikovs aizauļoja uz Novgorodu, lai pasniegtu Borisam Pet- rovičam cara parsunu jeb briljantiem rotātu portretu un līdz tam vēl nedzirdētu ģenerālfeldmaršala titulu. Visiem uzvaras dalībniekiem zaldātiem iedeva pa sudraba rublim (to tikko bija izlējuši Maskavas naudas kaltuvē agrāko grašu vietā).

Boriss Petrovičs asarām acīs pateicās un ar Meņšikovu aizsūtīja caram vēstulīti, lūgdams palaist viņu uz Maskavu nepieciešamā vajadzībā… «Mana sieva līdz pat šim dzīvo svešā sētā, es gribētu pameklēt viņai kaut kādu nameli, kur patverties…» Pēteris atbildēja: «Maskavā būt jums, ģenerālfeldmaršala kungs, nav nekādas vajadzības… Bet tomēr atstāju to jūsu ziņā… Ja jūs īsti vēlaties, tad atbrauciet Klusajā nedēļā, bet lieldienu nedēļā jums atkal jābūt atpakaļ …»

Pēc sešiem mēnešiem Boriss Petrovičs atkal sastapās ar ģenerāli Slipenbahu pie Humelshofas, — no septiņiem tūkstošiem savējo zviedri šajā asiņainajā kaujā pazaudēja piecarpus tūkstošus kritušo. Tagad Livonijai vairs nekāda aizsarga nebij — ceļš uz piejūras pilsētām brīvs. Un Seremetjevs ņēmās izpostīt zemi, pilsētas, muižas un vecās bruņinieku pilis… Ap rudens pusi rakstīja Pēterim:

«… Visuspēcīgais dievs un svētā dievmāte piepildījuši tavu vēlēšanos: vairāk šajā ienaidnieku zemē nav ko izpostīt — visu esam izpostījuši un tuksnesī pārvērtuši, vesela palikusi tikai Alūksne, Narva, Rēvele un Rīga. Bet te nu man viena bēda: kur likt gūstekņus? Cuhniešu pilna nometne un cietumi, arī pie pārvaldniekiem viņu visur daudz… Un bīstami liekas, tādi nikni cilvēki… Liec pasludināt ukazu: no čubniešiem izmeklēt labākos, kas prot rīkoties ar cirvi vai kas mākslinieki, — aizsūtīt darbos uz Voroņežu vai Azovu …»

2

Divpadsmit dienas apšaudīja veco Alūksnes cietoksni. Nekā piekļūt tam nevarēja, uzcelts nelielā saliņā (Alūksnes ezera vidū), mūra vaļņi pacēlās n'o paša ūdens, vārti nesalaužamu atslēgu aizslēgti, simts asu garo koka tiltu paši zviedri bij izpostījuši.

Cietoksnī bij lieli rudzu krājumi. Krieviem, kas izpostītajā Vidzemē bij izbadojušies, šī manta labi noderētu. Boriss Petrovičs lika izsaukt brīvprātīgos, izgāja pie viņiem un sacīja: — Cietoksnī ir degvīns un sievišķi, — papūlieties, zēni, diennakti atļaušu jums palīksmot. — Zaldāti žigli nojauca dažas baļķu mājas tuvējā ciemā, sasēja plostus, un ap tūkstoš cilvēku, nāragiem stumdamies, devās uz cietokšņa vaļņiem. Zviedru bumbas plīsa plostu starpā.

Izgājis uz istabiņas lieveņa, Boriss Petrovičs lūkojās tālskatī. Zviedri bij saniknoti — vai patiešām atsitis? Ielenkt viņus ārkārtīgi negribējās — līdz vēlam rudenim nāksies te nonīkt. Piepeši ieraudzīja: turpat pie cietokšņa vārtiem no zemes izšāvās liela liesma, — baļķu celtne virs torņa salīgojās. Sabruka viena siena. Plosti jau tuvojās izlauzumam. Tad pils logā pastiepās un palika karājoties balts karogs. Boriss Petrovičs samauca sa- stumjamo tālskati, noņēma cepuri un pārkrustījās.

Cietokšņa iemītnieki sāka pa izpostītā tilta pāļiem kaut kā rāpties krastā. Rokās nesa bērnus, saiņus un kurvjus. Sievietes raudādamas skatījās atpakaļ uz pamestajiem mājokļiem, šausmās vēroja krievus, kas lūkoja laupījumu. Bet, tikko pēdējie bēgļi bij atstājuši cietoksni, — dzelzs kaltie vārti klaudzēdami aizcirtās, pa šaurajiem šaujamiem caurumiem izlidoja dūmi, — pirmais krita poru- čiks, laivā piebraucis, lai uzspraustu cietoksnī krievu karogu. Par atbildi krastā nodārdēja mortīras. Cilvēki uz lill.'i sāka mētāties no vienas puses uz otru, mezdami lidoni saiņus un kurvjus. Milzīga liesma pasvieda augšup pils jumtu, sprādziens salīgoja visu ezeru, gaisā uzlidoju- šie akmeņi krita virsū cilvekiem. Ugunsgrēks apņēma cietoksni un noliktavas. Vēlāk tika zināms, ka praporščiks Vulfs un štikjunkers Gotšlihs bezspēcīgā niknumā noīrējuši lejā pulvera pagrabā un aizdedzinājuši degli. Vulfs nepaguva aizskriet pirms sprādziena. Štikjunkers apdedzis un asiņains parādījās mūra izlauzumā un metās ūdenī — to ievilka laivā.

Cietokšņa komandants, ar oficieriem iegājis istabā, kur ar muguru pret logu pie apklāta pusdienu galda cienīgi sēdēja ģenerālfeldmaršals Seremetjevs, noņēma cepuri, pieklājīgi paklanījās un pastiepa zobenu. Oficieri darīja iapat. Zobenus uz sola nometis, Boriss Petrovičs sāka nikni kliegt uz zviedriem: kāpēc nepadevušies agrāk, sagādājuši tik daudz veltu ciešanu un nāvi cilvēkiem, viltīgā kārtā uzspridzinājuši cietoksni… Istabā stāvēja sariem apauguši, iedeguši, uz visu gatavi kavalērijas pulkveži un skatījās draudoši. Tomēr komandants droši atbildēja ģenerālfeldmaršalam:

—   Starp mūsējiem ir daudz sieviešu un bērnu, tāpat arī superintendants — godājamais mācītājs Ernests Gliks ar sievu un meitām… Lūdzu palaist viņus brīvē, neatdot zaldātiem,.. Sievietes un bērni tev nedarīs nekādu godu …

—   Neko negribu dzirdēt! — atkliedza Boriss Petrovičs… Viņa maigā, noskūtā, vairāk mājas dzīvei piemērotā seja bija dusmās nosvīdusi. Vēderu pierāvis, piecēlās no galda. — Komandanta kungu un oficieru kungus ņemt apsardzībāl — Sakārtoja trīskrāsaino lentu pār krūtīm, kareiviski uzmeta plecos īso aveņkrāsas apmetni, pulkvežu pavadīts, izgāja pie karaspēka.

Melni dūmi kūpēja augšā no cietokšņa, aizklādami sauli. Simti trīs sagūstīto zviedru, galvas nokāruši, stāvēja ezera krastā. Vēl nezinādami, ko liks darīt ar gūstekņiem, krievu zaldāti tikai staigāja apkārt niknajiem Livonijas zemniekiem, kas pirms pāra nedēļām hij aizbēguši uz Alūksni ieslēgties cietoksnī, paglābties no iebrucējiem, — uzsāka sarunas ar sievietēm, kuras sēdēja uz savām paunām, galvas bēdīgi ceļgalos nodūrušas. Sāka pūst taure. Svinīgi so|oja ģenerālfeldmaršals, gariem zvaigžņotiem piešiem šķendinādams.

No zirgiem nokāpušu dragūnu pūļa viņā pavērās kādas acis, — gluži kā divas uguntiņas — sirdi aizsvilināja … Kara laiks, citreiz sievietes acis asākas par zobena asmeni… Boriss Petrovičs svarīgi noklepojās, — Hml — un apgriezās… Aiz noputējušiem zaldātu svārkiem zili brunči… Sarauca seju, izstiepa žokli — ieskatījās šajās tumšajās acīs, kur mirdzēja asaras, lūgums un jaunība … Pirkstgalos paslējusies pāri zaldātu mugurām, feldmaršalā raudzījās gadu septiņpadsmit veca jaunava. Osains dragūns viņai virs drēbēm uzmetis saņurcītu zaldāta mēteli (augusta diena bij diezgan dzestra) uri patlaban nopūlējās ar plecu atbīdīt viņu tālāk nost no feldmaršala. Viņa klusēdama izstiepa kaklu, viņas baiļu izmocītā svaigā seja centās smaidīt, lūpas savilkās krunkās. — Hml — Boriss Petrovičs nokrekšinājās vēlreiz un aizgāja garām pie gūstekņiem …

Pēc pusdienām mijkrēslī atpūzdamies, Boriss Petiovičs sēdēja uz sola, nopūtās… Tikai Jagužinskis viens pats liii te istabā pie viņa — ar spalvu skrīpstoja galda galā …

—  Pielūko, ka acis nesamaita, — Boriss Petrovičs klusu ieminējās.

—  Tūliņ beigšu, feldmaršala kungs …

—  Beigsi, — nu tad beidz arī… (Un tad — pats pie sevis.) Jā, tas nu tā vienreiz ir, ko tur darīt… Nu, nu … Ak tu kungs …

Viegliņām piedauzīja ar plaukstu galdam, skatījās laukā pa aizsvīdušo lodziņu. Ezera vidū cietoksnī vēl plīvoja liesmas … Jagužinskis zobgalīgi-jautri vēroja feldmaršala kungu: tad, lūk, kā to nu spaida, kakls piepūties, seja apmulsusi.

—  Aiznes pavēli pulkvedim, — Boriss Petrovičs teica, — un tad iegriezies, vai, otrajā dragūnu pulkā… Uzmeklē — kā viņu tur sauc — Osku Djominu, to urad- ņiku. Tur viņiem vezumos ir viens sievišķis… Zēl — bojā viņa aizies, dragūni nomocīs… To tu atved šurpu… Pagaidi! Se, Oskam iedod rubli, — saki, ka es dāvinu …

—  Visu izpildīšu, feldmaršala kungs…

Viens istabā palicis, Boriss Petrovičs krekšināja, purināja galvu. Neko nevar darīt: centies kā gribēdams, bez grēka neiztiksi.,. Deviņdesmit septītajā gadā viņš

Iirauca uz Neapoli… Iepatikās viena tāda melnīgsnēja… Kaut raudi… Vezuvā uzrāpās, skatījās elles ugunīs, rāpās Kapri salas bīstamajās klintīs, skatījās romiešu dievu pagānu svētnīcas, vēl cītīgāk aplūkoja katoļu klosterus, aplūkoja un rokām aptaustīja — solu, uz kura bij sēdējis Kristus, mācekļiem kājas mazgājot, svēta vakarēdiena maizes doniņu un koka krustu, kur ievietota da|iņa Kristus nabas un apgraizījuma, vecu Kristus kurpi un pravieša Zaharija — Jāņa Kristītāja tēva galvu, — un vēl daudz ko citu neredzētu un pārbrīnišķīgu… Un tomēr nekas nelīdzēja — visu to aizēnoja spngace Džulka, kas dejoja, tamburīnu šķendinādama, un dziedāja dziesmas… Uz Maskavu līdzi ņemt to gribēja, skuķei pie kājām zemē valstījās.. Ak tu kungs, ak tu kungs…

Kā jau parasts, Jagužinskis pāra mirkļos bij atpakaļ, vieglītēm iebīdīja istabā pirmītējo meiču zilajos brunčos un tīrās, baltās zeķēs — krūtīm krusteniski pārsiets lakatiņš, tumšajos sprogainajos matos salmiņi ieķērusies (laikam jau vezumnieki mēģinājuši viņu valstīt zem ratiem) … Meiča pie durvīm nometās ceļos, zemu nolieca galvu — ar visu augumu izrādīja padevību un lūgšanos …

Ņipri nokrekšinājies, Jagužinskis izgāja. Boriss Petro- vičs brīdi aplūkoja meiču… Tīkama, acīm redzami veikla — kakls un rokas maigas, baltas… Visai pievilcīga. Uzrunāja to vāciski:

—   Kā sauc?

Meiča viegli, īsi nopūtās.'

—   Helēna Katrīna . 4 ,

—   Katrīna … Labi… Kas ir tēvs?

—   Bārene… Kalpoju pie mācītāja Ernesta Glika,..

—   Kalpoji… Ļoti labi… Veļu mazgāt proti?

—  Veļu mazgāt protu. Daudz ko protu… Bērnus glabāt…

—  Paskat tikai.,, Bet man nav neviena, kas veļu izmazgā … Nu, ko tu domā, skuķi?

Katrīna iešņukstējās, galvu nepacēlusi.

—   Nē … Nesen apprecējos …

—  A-a-a … Ko apprecēji?

—   Kara|a kirasieri Johanu Rābi…

Boriss Petrovičs saviebās. Nelaipni apvaicājās par kirasieri: kur tas tagad — starp gūstekņiem? Varbūt kaujā kritis?

—   Es viņu redzēju — Johans kopā ar diviem zaldātiem peldus metās ezeram pāri… No tā laika vairs neesmu manījusi…

—   Raudāt nevajag, Katrīna… Tu esi jauna… Gan jau dabūsi citu … Est negribas?

—   Ļoti gribas, — viņa atbildēja smalkā balstiņā, pacēla savārgušo seju un atkal pasmaidīja padevīgi, uzticīgi. Boriss Petrovičs piegāja viņai klāt, saņēma aiz pleciem, piecēla, noskūpstīja smalkos, siltos matus. Arī pleci viņai bij silti un maigi …

—   Sēdies pie galda! Paēdināsim. Pāri nedarīsim. Degvīnu dzer?

—   Es nezinu …

—  Tātad — dzer…

Boriss Petrovičs pasauca denščiku un bargi (lai zaldāts nesāktu nezin ko domāt un — dievs pasargā — lai nepasmīnētu) pavēlēja uzlikt vakariņas. Pats ēda maz, vairāk tikai skatījās Katrīnā: palūk vien, cik izsalkusi! Ed tīrīgi, veikli, — valgām acīm paskatās Borisā Petro- vičā, pateicīgi paver baltos zobiņus. No ēšanas un degvīna viņai vaigi nosārtojās.

—   Tavas drēbītes gan sadegušas? .. .

—   Viss pagalam, — viņa atbildēja bezrūpīgi.

—   Nekas, gan dabūsim jaunas .. . Pēc nedēļas brauksim uz Novgorodu, tur tev būs labāk… Šodien, ka jau kara laikā, gulēsim uz krāsns …

Katrīna no plakstapakšas tumši pavērās viņā, nosarka, pagrieza seju prom, aizklāja ar plaukstu . ..

—   Lūk, kāda tu esi… Katrīna, sievišķi… — Borisam Potrovičam ārkārtīgi iepatikās šī istabas meiča .. . Pasniedzies pāri galdam, saņēma viņas rokas. Viņa vēl vienmēr slēpās aiz plaukstām, pa pirkststarpām brīnišķi mirdzēja viņas acis. — Nu, nu, dzimtcilvēkos tevi neierakstīsim, nemaz nebaidies… Dzīvosi kungu istabās… Man jau sen saimniece vajadzīga …

3

Pie Narvas sakautajam karaspēkam atgriežoties Novgo- rodā, daudzi zaldāti aizbēga — citi uz ziemeļiem, raskoļņiku apmetnēs, citi uz lielajām upēm — Donu, Volgu un Dņepras lejteci .. . Aizbēga arī Fedjka Mazgājies Dubļiem, drūmais, daudz pieredzējušais zemnieks…

ta kā tā viņa galva pagalam par poručika Mirbaha noslepkavošanu.) Arī Andrjušku Goļikovu aizmānīja bēgt Inlzi — reiz taču abi kopā bij vilkuši valgu pa Seksnu, lli'i ēduši no viena katla. Pēc Narvas šausmām Andrjuškam bij vienalga, kurp iet, — kad tikai atkal nav jāņem šautene rokās …

Naktī viņi aizveda no nometnes pulka ādaini, pārdeva klosterī par piecdesmit kapeikām, naudu izdalīja uz pusēm un ietina lupatiņā. Turēdamies attālāk no lielceļa, gāja no sādžas uz sādžu, vietām dāvanas lūgdami, vietām zagdami, — popam pagalmā nočiepa cāli, Ostaškova bur- mistram greznus iemauktus un sedulku, ko pārdeva krodziniekam. Divas reizes izdevās nozagt baznīcas krū- ziņu — tā viena bij gluži tukša, bet otrai kapeiciņa pašā dibenā.

Ziemu noklaiņoja pa Valdajiem, sniega apputinātās istabiņās ar dūmu aizslāpušiem bērniem, ar šūpuļos brēcošiem zīdaiņiem, nakts vējam ārā gaudojot… Andrejs Goļikovs naktīs bieži pamodās un sēdēja, kailās kāju pēdas rokam aptvēris. Līdzās kaktā uz smirdošiem salmiem gremo teļš. Zemnieks krāc uz lāvas. Uz grīdas zem pavarda guļ sieva, ceļgalus pierāvusi. Uz krāsns miegā ņurd tvanā aizslāpuši bērni. Prusaki kož zīdainim pirkstu galiņos un vaigos. Mazais šūpulī gaudo — ūa-a, ūa-a … Nesaprotami, kāpēc viņš piedzimis, nesaprotami, kāpēc prusaki viņu grauž …

—   Kāpēc tu neguli, Andrej? — ievaicājās Fedjka (viņš arī neguļ, domā).

—   Fedja, iesim prom…

—   Kur tad mēs iesim, muļķīt, naktī un putenī.

—   Grūti, Fedja …

—   Grūti gan te elpot tādā smirdoņā. Sliktāk par lopiem dzīvo. Paklausies, kā zemnieks tur krāci Izkrāksies, izdzers kausiņu ūdens un ies darbā kā zirgs visu cauru dienu … Vakar apvaicājos — visa viņu sādža klaušiniekos. Jaunais muižnieks aizgājis karā, bet vecais dzīvo tepat sādžā aiz gravas, viņam laba sēta. Vecais ir sīkstulis un kauslis. Zemniekiem noņem itin visu, tikai balandas atstāj … Un visi viņa zemnieki pēdējie muļķi. Ja pagadās kāds gudrāks un veiklāks — to viņš tūliņ ratos iekšā, ved prom uz Valdaju tirgū un tāpat no vezuma pats pārdod. Visus gudrākos tā izdeldējis — pašam mierīgāka dzīve. Arī bērni te piedzimst muļķi, bez valodas …

Andrejs sēž klanīdamies, kailās, saltās kāju pēdas sažņaudzis. Desmitiem pietiktu bagātīgi no tā, ko divdesmit četros gados pārcietis Andrejs. Sīksta dzīvība … Nevis vārgajā miesā šis dzīvības sīkstums, bet nedzēšamās ilgās — izkļūt laukā no tumsas … Noplīsis, izbadojies viņš it kā rāpjas pār vēja laužņu mežā, pa šausmīgām vietām — gadu pēc gada, versti pēc versts, ticēdams, ka kaut kur ir gaiša mala, ka viņš tomēr reiz nonāks tur, izsprauksies cauri šai dzīvei. Kur ir šī mala, kāda tā izskatās?

Tāpat arī tagad, tikai pavirši klausīdamies, ko tepat līdzās uz salmiem stāsta Fedjka, — Andrejs pavēris acis tumsā… Itin kā atmiņā nāk, itin kā jaužas: zaļš uzkalns, uz tā bērzs — visiem zariņiem, visām lapiņām trīs siltajā vējā… Ak, kāda līksme… Un tomēr nav tās… Atpeld nekad neredzēta seja — tuvāk, piepeld pavisam klāt, atpleš acis, dzīvāka par dzīvu skatās Andrjuškā… Bijis te pie rokas dēlis, ota, krāsas — tūliņ uzgleznotu… Pasmīnēja, aizpeldēja prom… Zilā dūmakā rādās pilsēta… Brīnišķa, brīnumaina, ak, kāda pilsēta! Kur meklēt šo pilsētu, kur meklēt bērzu ar trīsošajām lapām, kur brīnišķo smaidošo seju?

— Rītu — aiziet — uz kungu māju, samelosim bajāram, cik viņam tīkas, varbūt liks paēdināt ļaužu istabā, — Fedjka čērkst. Bagātās mājās viņš allaž iesāka stāstu par Narvas nelaimi, — meloja par to, kas bijis un kas nebijis (dažreiz pats muižnieks aiz gara laika ienācis ļaužu istabā, lai, vaigu saujā atspiedis, paskumtu līdzi), i:n saraudināja klausītājus it īpaši ar stāstu, kā karalis Kārlis, apkāvis neskaitāmos pareizticīgo tūkstošus, jāja pa kaujas lauku …

«… Gaišu seju, kreisajā rokā — scepteris, labajā rokā — ass zobens, pats tērpies zeltā un sudrabā, zirgs viņam bērs, straujš, līdz vēderam cilvēku asiņu nobridies, zirgu aiz iemauktiem ved divi drosmīgi ģenerāļi … Un tā karalis piejāj man klāt… Bet es guļu, protams, krūtīs man lode … Visapkārt man kā maisi nokauti zviedri. Karalis piejāj man klāt, aptur zirgu, prasa ģenerāļiem: — Kas tas par cilvēku, kas še guļ? — ģenerālī viņam atbild: — Se guļ drošsirdīgs krievu zaldāts, viņš cīnījās par pareizticību un viens pats nokāva divpadsmit mūsu grenadierus. — Karalis viņiem atbild: — Vīrišķīga nāve. — Ģenerāļi viņam: — Nē, viņš ir vēl dzīvs, viņam lode krūtīs. — Un viņi paceļ mani, es pieceļos, paņemu musketi, atdodu godu, kā karalim pienākas. Un viņš nosaka: — Malacis, — un izvelk no kabatas zelta červoncu.

- Se, — viņš saka, — ņem, tas tev, drošsirdīgais krievu zaldāt, ej mierīgi uz savu tēvzemi un pateic citiem krieviem: ar dievu necīnieties, ar bagāto netiesājieties, ar zviedru nekarojiet…»

Pēc tāda stāsta Fedjka un lidz ar viņu Andrejs bez iebildumiem palika saimes istabā pārnakšņot, tur viņus arī pabaroja. Bet iekļūt bagātās mājās nebij vis viegli. Cilvēki kļuvuši neuzticīgi. Ar katru gadu vairāk cilvēku bēga no karadienesta, no kara un klaušām — slēpās mežos, laupīja pa vienam un bandās… Bij tādas pilsētiņas, kur palikušies tikai veči, vecenes un mazi bērni, prasi, par kuru gribi, — tas noņemts dragūnos, tas zemes rakšanas darbos vai aizvests uz Urāliem, un atkal tas, godājamais un dievbijīgais cilvēks, kam nesen vēl bij veikaliņš tirgus laukumā, pametis sievu un mazus bērnus, tagad ar lingas bumbu slapstās pie lielceļa gravā …

Fedjka vairākkārt pārdomāja, — vai nepievienoties laupītājiem, patrakot? Prātoja — kur tad arī šitā lai paliek? Visu mūžu taču nevar tā vazāties no sētas uz sētu — galu galā apriebsies … Bet Andrejs — neparko … Ncpielai- žas — iesim un iesim pret dienvidiem līdz pašai zemes malai … Fedjka viņam:

—   Nu labi, tu aiziesi tur, — domā, ka cilvēki tevi par velti baros, tāpat būs jāpiestāj par kalpu kazakam vai jālien pie muižnieka vergot, lauzīt muguru uz velna paraušanu .,. Bet tā mazliet pastaigātu un palaupītu, — paskaties, pa simts rubļu katrs iešūtu cepurē. Ar tādu naudu var palikt arī par tirgotāju. Un tad tev ne dragūns, r,e rakstvedis, ne muižnieks vairs neķersies klāt — pats būsi kungs…

Reiz — tas bij vasarā — abi saulrieta laikā sēdēja laukā. No sausu mēslu ugunskura dūmi stiepās pa zemi, vējš svilpodams locīja zāli. Andrjuška skatījās dziestošā vakarblāzmā, — no tās tikai blāva svītra vēl palikusies virs zemes apmales.

—   Fedjka, redzi, ko es tev vienreiz gribētu pateikt… Manī iemīt spēks — lielāks par cilvēka spēku… Klausos — vējš svelpj pa zāles stiebriem, un es to saprotu,— tā saprotu visu, ka krūtis plēš pušu … Skatos — dziest vakarblāzma, uznāk krēsla, — es saprotu visu, pats vēlētos izplūst ar šo blāzmu pār debesīm, man tādas skumjas un līksme…

—   Mums sādžā bij muļķītis, zosu gans, — Fedjka atbildēja, ar nūjiņu bakstīdams irstošās ogles, — tas muldēja tādus pašus niekus, saprast neko nevarēja … Jauki spēlēja niedres dūdu — visa sādža sanāca klausīties… Toreiz meklēja muzikantus nelaiķim Francim Lefortam,— ko tu gan domā, paņēma arī viņu …

—   Fedja, man pie Narvas Borisa Petroviča dzimtcilvēks stāstīja par itāliešu zemi… Par gleznotājiem … Kā viņi tur dzīvo, kā glezno… Es mierā nepalikšu, — par vergu kļūšu tādam gleznotājam — par krāsu malēju… Fedjka, es protu… Ņemu ozolkoka dēli, ierīvēju ar eļļu, uzvelku pamatu… Kaut kādā suķē saberžu krāsas, citas eļļā, citas ar olu… Tad paņemu otu… (Goļikovs runāja pavisam klusi, vēja svilpšanu nepārspēdams.) Fedja, diena ir apspīdusi un atkal apdzisusi, bet uz mana dēļa tā degs mūžīgi… Te tev aug koks — bērzs, priede, — kas tur? Bet paskaties uz koku manā dēlī, tad tu sapratīsi visu, apraudāsies …

—   Kur tad tāda mala ir?

—   Nezinu, Fedja … Paprasīsim, varbūt kāds pateiks.

—   Nu, varam jau iet arī turp… Vienalga…

4

Septiņsimt! otrā gada pavasarī Arbangeļskā ar kuģi atbrauca desmit slūžu meistari, ko Andrejs Artamonovičs Matvejevs bij salīdzis Holandē par lielu algu (septiņpadsmit rubļu divdesmit kapeikas mēnesī un kroņa uzturs). Pusi šo meistaru aizsūtīja uz Tulu, uz Ivanovskas ezeru, — lai būvē (kā pagājušo gadu bij nodomāts) trīsdesmit vienas mūra slūžas starp Donu un Oku pār Upu un Satju. Otra puse aizbrauca uz Višņijvoločoku — būvēt slūžas starp Tvericu un Mstu.

Višņijvoločokas slūžām bij jāsavieno Kaspijas jūra ar Lādogas ezeru, Ivanovskas slūžām — Lādogas ezers ar Volgu un Melno jūru.

Pēteris bij Arhangeļskā, kur nocietināja Ziemeļu Dvi- nas grīvu un būvēja fregates Baltās jūras flotei. Šejienes rūpnieki pastāstīja viņam, ka sen jau zināms ceļš 110 Baltās jūras uz Lādogu pa Vigu, Oņegas ezeru un Sviru. Ceļš grūts, daudzās vietās laivas jāvelk pāri pa sauszemi, daudz krāču, bet, ja izrok kanālus un ierīko slūžas līdz

Oņegas ezeram, — visa Baltās jūras piekraste preces varēs tieši pa ūdensccju nogādāt Lādogā.

Tur, Lādogas ezerā, iesniecās visi trīs lielie ceļi no trim Jūrām — Volga, Dona un Svira. No ceturtās — Baltijas jūras Lādogu šķīra negarā Ņeva, ko apsargāja divi cietokšņi — Noteburga un Nienšanca. Holandes inženieris Izaks Ābrahams, kartē rādīdams, teica Pēterim: — Izrakuši slūžu kanālus, jūs atdzīvināsiet patlaban mirušās jūras, simtiem jūsu upju, visas jūsu zemes ūdeņi dosies uz Ņevu un aizvirzīs jusu kuģus plašajā okeānā.

Tāpēc arī, sākot ar septiņi simti otrā gada rudeni, visa uzmanība tika vērsta uz Ņevas iegūšanu. Admirāļa Ap- raksina dēls visu vasaru postīja Ingriju, aizgāja līdz pat Ižoriem un tur jūras piekrastes straujās upītes krastos, vienmuļā līdzenumā, sakāva zviedru ģenerāļa Kronhi- jorta pulkus, atspieda tos līdz Duderhofas pauguriem, no kurienes tie nekārtībā atkāpās aiz Ņevas, Nicnšancas cie- toksnītī pie Ohtas.

Apraksins ar savu karaspēku aizgāja līdz Lādogai un apmetās pie Nazijas upes. No Novgorodas turpu virzījās Boriss Petrovičs Seremetjevs ar spēcīgu artilēriju un vezumiem. Pēteris ar pieciem semjonoviešu un preobra- ženskiešu bataljoniem no Arhangeļskas aizbrauca Oņegas līcī un izcēlās malā purvainā piekrastē pie zvejnieku ciemata Ņuhčas. No šejienes viņš aizsūtīja uz raskoļņiku pagastu Sorokiem pie Vigas ietekas kapitānu Alekseju Brovkinu. (Vasarā Ivans Artjomičs izgādāja dēla apmaiņu pret sagūstīto zviedru apakšpulkvedi, — pats brauca uz Nafvu un vēl piemaksāja trīssimt jefimoku.) Aleksejam bij jānobrauc laivā pa visu Vigu un jānovēro, vai upe noderīga slūžu ierīkošanai.

No Ņuhčas karaspēks gar Pulezcru un pāri Vožmosal- mas pagastam aizgāja uz Poveņecu pa izcirtumiem, žagariem noklātiem ceļiem un tiltiem. So ceļu te triju mēnešu laikā ierīkoja seržants Sčepotevs, sadzinis zemniekus un klosteru kalpotājus no Kemiem, no Sumskas miesteļa, no raskoļņiku apmetnēm un pagastiem. Karaspēks vilka sev līdzi uz baļķiem divas aptakelētas jahtas. Gāja pa purviem, kur puva vēja lauztie koki un sanēja odi, kur lielie akmeņi bij apauguši sūnu kā biezu kažoku. Tur viņi ieraudzīja brīnišķīgo Vigezeru ar daudzām mežu apaugušām salām, — to muguras kā saraini nezvēru kupri izcēlās no saules apspīdētiem ūdeņiem. Pie bālajām debesīm nebij ne mākoņa, ezers un tā krasti tuksnesīgi,

it ka visa dzīvā radība būtu paslēpusies kaut kur biezoknī.

Desmit verstu attālu no kara ceļa, Vigas upes Daņi- lovas apmetnē dienu un nakti notikās dievkalpojumi kā ciešanu nedē|ā. Vīrieši un sievietes nāves kreklos lūdza dievu, ceļos nometušies, sveces dega neizdzēšamas. Visi četrēji vārti bij stipri noslēgti, vārtsargu būdās un pie lūgšanu namiem sakrauti salmi un darva. Sajās dienās no savas slēptuves iznāca vecais Nektārijs. Pēc sava ganāmpulka sadedzināšanas un bēgšanas bez darba palicis, apmetās klosterī. Bet Andrejs Deņisovs viņu diez kā neieredzēja un pie ļaudīm nelaida. Aiz niknuma Nektārijs ielīda bedrē un klusēdams nosēdēja tur divus gadus. Kad kārtīm un velēnām apklātajai bedrei tuvojās kāds garāmgājējs, vecais svieda tam izkārnījumus. Šodien viņš patvarīgi iznāca pie ļaudīm, — šaurā bārdiņa bij izaugusi līdz ceļgaliem, mantija tārpu sagrauzta, pa caurumiem rēgojās dzeltenas ribas. Izžuvušās rokas pacēlis, viņš iekliedzās: — Andrjuška Deņisovs par pīrāgu ar sēnēm Kristu pārdevis … Ko jūs skatāties? Pats antikrists nāk pie mums ar diviem kuģiem uz sliecēm … Kā cūkas jūs pievilnīs tur — aizvedīs visdziļākajā ellē … Glābieties … Neklausiet Andrjušku Deņisovu… Palūkojiet, kā viņš purnu piebāzis lodziņam … Cars Pēteris viņam atsūtījis pildītu pīrāgu …

Redzēdams, ka vēršas uz ļauno pusi un ka varbūt gadīsies arī tādi, kas patiešām gribēs sadedzināties, — Andrejs Deņisovs sāka lamāt vecajo un kliedza viņam pa istabiņas logu: — Tu savā bedrē prātu esi izdzīvojis, Nektā- rij, domā tikai par to, kā cilvēkus sadedzināt — visu pasauli būtu ar mieru sadedzināt… Cars mūs neaiztiek, lai iet garām dieva vārdā, mēs varam dzīvot, kā pašiem tīkas… Bet, ja tu man pārmet pīrāgus, tad es varu gan pateikt, ka tu tos savā mūžā esi vairāk apēdis nekā es. Mēs jau gan zinām, kas tev pa naktīm vistas cepeti nes uz to bedri, visas vistas apmetnē apēstas, — bedre kauliem pilna.

Daži metās pie bedres, un patiešām — kaktā ierakti vistu kauli. Sākās uztraukums. Andrejs Deņisovs pazagšus izgāja no apmetnes un žirgtā zirgā aizjāja viņpus upes pie karaspēka, — saskatīja to pēc ugunskuru blāzmas, sazīmēja pēc zirgu zviegšanas, pēc vara tauru skaņas, vakaram metoties.

Pēteris pieņēma Andreju Deņisovu audekla teltī, — tur viņš sēdēja ar oficieriem pie saliekamā galda, visi smēķēja pīpes, dūmiem atdzenādami odus. Ieraudzījis vīrieti priestera svārkā un mūka cepurītē, Pēteris pasmējās.

—   Sveiks, Andrej Deņisov, ko labu pateiksi? Vai jūs vēl vienmēr no manis sargāties, diviem pirkstiem pārkrustīdamies?

Deņisovs pēc norādījuma piesēda pie galda, nemaz nesaviebies, tikai no paša degungala atvēcinādams tabakas dūmus, tad teica godīgi, gaiši acīs skatīdamies:

—   Žēlīgais valdniek Pēter Aleksejevič … Mēs te iesākām dzīvot pilnīgā meža vietā, — sanāca tumša tauta, nezin no kurienes salasījušies visādi cilvēki. Dažus ar labu piedabūjām paklausībā, citus ar bardzību. Baidījām ar tevi, — piedod, bet tā tas bij … Tādā lielā pasākumā nevar iztikt bez kļūdām. Gadījies visādi, — dažu labu ko pat atcerēties negribas …

—  Un kā tagad jums iet? — Pēteris vaicāja.

—   Tagad, žēlīgais valdniek, mūsu saimniecība stāv stipri. Kopējo lauku iztīrīts vairāk kā pieci simti desetīnu, pļavu tikpat daudz. Govju ganāmpulkā simt divdesmit. Zvejas vietas, žāvētavas, ādas miecētavas, veltuves. Savas rūdas raktuves. Rūdas zinātāji un kalēji mums labāki kā Tulā …

Pēteris Aleksejevičs tagad jau pārvaicāja bez smīna,— kādās vietās un kāda tur rūda? Padzirtlis, ka tā ir dzelzs, ka Oņegas ezera krastos un pat pie Poveņecas ir vieta, kur no puda rūdas var izkausēt puspudu dzelzs, sāka spēcīgi kūpināt pīpi.

—   Ko tad jūs, bezpriesternieki, gribat no manis?

Padomājis Deņisovs atbildēja:

—   Tev, žēlīgais valdniek, karaspēkam vajadzīga dzelzs. Norādi tikai, kur izdevīgāk, uzcelsim kausējamās krāsnis un smēdes. Mūsu dzelzs ir labāka par Tulas un iznāks lētāka… Akinfijs Demidovs Urālos rēķina par pusrub- līti . . .

—   Nemelo, par trīsdesmit piecām kapeikām…

—   Nu, mēs arī varam dot par trīsdesmit piecām kapeikām. Bet Urā!i ir tālu, un mēs esam tuvu… Te arī varš dabūjams. Mastu mežs pie Poveņecas Lāču kalnos, — četrdesmit aršinu gari masti, koks skan vien … Kad Ņeva būs tava, plostus pludināsim uz Holandi. Baidāmies tikai no popiem un rakstvežiem … Mums viņu nevajag … Piedod man, runāju tā, kā protu… Atļauj mums dzīvot pēc

savas iekārtas … Patlaban ir milzīgas izbailes! … Apmetnē jau trešo dienu visi metuši darbu pie malas, ap- tērpušies līķu drānās, dzied bēru dziesmas… Lopiņi nedzirdīti, nebaroti bauro kūtīs. Ja atsūtīsi mums popu ar križa krustu un liksi iet pie dievgalda pa pareizticīgo paražai — visi aizbēgs kur kurais… Kā tu viņus noturēsi … Tie visi ir spīdzināti un lauzīti cilvēki. Aizies atkal mežos, un še pasāktais panīks …

—   Dīvaini tas ir, — Pēteris atteica. — Cik cilvēku jums tajā apmetnē?

—   Pieci tūkstoši strādnieku, vīriešu un sieviešu kārtas, bez tam nevarīgi veči un bērni…

—  Un itin visi jūs esat brīvi?

—   No nebrīves aizbēgām …

—   Nu, ko lai es daru ar jums? Labi, noņemiet līķu tērpus … Krustieties diviem pirkstiem, manis dēļ kaut ar vienu pašu, — divkāršu nodokli maksājiet par visu savu saimniecību …

—   Esam mierā ar prieku …

—   Uz Pcveņecu aizsūtiet meistarus — labus laivu būvētājus. Man vajadzīgas karbasas un jollas, ap pieci simti gabalu …

—  Ar prieku to izdarīsim …

—   Nu, iedzer uz manu veselību, Andrej Deņisov! — Pēteris no skārda stopa pielēja pilnu glāzīti, galvu palocījis, pasniedza. Deņisovs nobāla. Gaišās acis pašaudījās. Bet tad cienīgi piecēlās. Plaši, lēnām, diviem saspiestajiem pirkstiem pārkrustījās. Paņēma glāzi. (Acis nenovērsdams, Pēteris skatījās viņā.) Izdzēra līdz pēdējam pilienam. Cepurīti noņēmis, noslaucīja ar to sarkanās lūpas.

—   Pateicos par laipnību.

—  Uzkod dūmus!

Pēteris sniedza viņam pīpi, apsiekaloto kātu pa priekšu bāzdams. Tagad Deņisova acīs paplaiksnījās smīns — nenodrebēdamies tvēra pīpi. Pēteris atbīdīja viņa roku.

—   Bet tās vietas . . . (Viņš teica, it kā nekas nebūtu bijis.) Bet tās vietas, kur atrodat rūdu, un zemi tur apkārt, cik vajadzīgs, nomērījiet un ierociet stabus. Rakstiet par to uz Maskavu Viniusam. Es pateikšu viņam, lai no raktuvēm un kausējamām krāsnīm gadu desmit nepiedzen nodok|us… (Deņisovs sarauca uzačus.) Par maz? Nu, tad piecpadsmit gadu nodokļus neņemsim. Par dzelzs samaksu gan vienosimies. Sāciet tikai strādāt nekavēdamies. Ja cilvēku vajadzīgs, — varbūt vēl kāda cita vaja- dziba — raksti Viniusam … Tikai naudu neprasiet… I/.dzer vēl vienu glāzi, svētais cilvēk.,.

Septembra beigu slapjdraņķa dienās trīs karaspēki savienojās Nazijas upes krastos un virzījās uz Noteburgu. Vecais cietoksnis bij uzcelts salā, Ņevas vidū, pie pašas iztekas no Lādogas ezera. Kuģi varēja nokļūt upē pa abām atzarēm cietoksnim garām tikai asu desmit atta- lumā no bastioniem, garām lielgabalu stobriem.

Karaspēks izkāpa malā zemesragā pretim Noteburgai. Cauri zemu lidojošiem lietus mākoņiem rēgojās mūra torņi ar vējrādītājiem konusveidīgo jumtu virsū. Mūri bij tik augsti un stipri, ka, rakdami pieejas grāvjus un redu- tes baterijām, krievu zaldāti pūta vien. Ne velti šī cietokšņa cēlāji novgorodieši to sauca par Riekstu, — viegli pārkožams tas nebūs. Likās, ka zviedri ilgi pārdomāja. Vaļņu virsū nemanīja nevienu cilvēku. Tumši mākoņi aizsedza svina jumtus. Bet tad pils apaļā torņa jumta mastā uzvijās karaļa karogs ar lauvas attēlu un sāka plandīties vējā … Smags lielgabals norēcās ar savu vara rīkli, lode šņākdama nokrita dubļos pie pieejas grāvjiem zemesragā. Zviedri uzsāka kauju.

Ņevas labais krasts viņpus cietokšņa bij stipri nocietināts, no ezera puses pāri purviem tam piekļūt grūti. Jau agrāk, pirms kā bij pienācis viss karaspēks pie Notebur- gas, kreisajā krastā pāri zemesragam līdz Ņevai izcirta stigu. Tagad vairāki tūkstoši zaldātu pa to virvēs vilka laivas no Lādogas ezera un ielaida Ņevā lejpus cietokšņa. Cilvēku piecdesmit vilka, virvju galiem pieķērušies, pārējie sānos pieturēja, lai laiva ar ķīli slīd pa baļķiem. — Vēlreiz! Vēlreiz! Pieķer stingrāk! — Pēteris kliedza. Svārkus viņš bij nometis, krekls samircis, sagrieztu kaklautu aptītajam kaklam dzīslas uzpampušas, kājām kauliņus apdauzījis baļķu starpās… Ķērās pats pie virves, acis izbolījis, kliedza: — Reizē! Sagulst!… — Zaldāti nebij ēduši kā no vakardienas, plaukstas nobrāztas asinīs. Bet velnēns nelikās mierā, neatstājās, kliedza, lamājās, pļaukāja, vilka pats… Līdz vakaram izdevās aizvilkt un nolaist Ņevā piecdesmit smagas laivas ar paaugstinājumiem priekš- un pakaļgalā, kur novietoties strēlniekiem. Vilcēji pat ēst vairs negribēja — aizmiga, kur kurais pakritis, miklajā sūnā, uz ciņiem.

Bungas sāka rībēt jau pirms gaismas. Praporščiki purināja cilvēkus, slēja kājās. Bij pavēlēts — pielādēt musketes, divas patronas (glābjot no lietus) iebāzt azotē, divas lodes — aiz vaiga. Zaldāti, apseguši aizslēgus kaftānu stūriem, kāpa laivās uz paaugstinājumiem. Svaidījās viļņi. Tumsā īrās pār straujo upi uz labo krastu. Tur šalca mežs. Zaldāti lēca niedrēs. Čukstus lamājās oficieri, vācot kopā rotas.

Gaidīja. Iesārtās rīta ausmas svītras tikko sāka svīst cauri skrejošiem mākoņiem. Pa svina pelēko upi pārbrauca airu laiviņa. No tās izlēca Pēteris, Meņšikovs un Kenigseks. (Saksijas sūtnis bij pierunājis ņemt viņu karā līdzi par brīvprātīgo un dzīvoja pie Pētera.) — Sataisās! — atskanēja stiepti saucieni. Pie krūmiem ķerdamies, Pēteris uzrāpās krasta kraujā. Vējš cēla gaisā viņa īsā svārka stūrus. Viņš sāka skraidīt tur kā blāvi saskatāma gara ēna, — zaldāti steigšus virzījās viņam līdzi. Kreisajā pusē Meņšikovs ar pistolēm, labajā Kenigseks. Piepeši viņi apstājās. Zaldātu pirmā rinda bija pagājusi viņiem garām. Pēteris pavēlēja: — Musketes rokā… Uzvilkt gaiļus… Saut plutongiem … — Zaldātu rindās noknakšēja krami … Otrā rinda pagāja Pēterim garām. — Skatīties taisni uz priekšu! — Pēteris iesaucās mežonīgā balsī. — Pirmā rinda — šaut! — Šauteņu šāvienu uzliesmojumā pamirdza vēja locītās retās priedītes un netālu līdzenumā aiz celmiem — zviedru zemā apcietinājuma valnis. No turienes arī šāva, bet nedroši. — Otrā rinda … Saut! — Tāpat kā pirmā, arī otrā rinda izšāvusi pakrita uz ceļiem… — Trešā… Trešā! — kliedza aizvilkusies balss. — Bajonetes uz priekšu! Skriešus!…

Pēteris devās pa nelīdzeno klajumu. Rindas sajaukdami, kliegdami arvien skaļāk un niknāk, iekaisušie zaldāti tūkstošu lielā barā izstieptiem durkļiem bruka virsū zemes valnim. No grāvja jau slējās laukā rokas, rādīdamas, ka tie tur padodas. Kāda daļa zviedru aizbēga uz meža pusi. •

Apcietināj umi labajā pusē bij ieņemti. Kad pilnīgi atausa gaisma — upei pāri pārveda mortīras. Un tajā pašā dienā sāka apšaudīt Noteburgu no abiem upes krastiem.

Divas nedēļas niknu bombardēšanu izturējušā cietoksnī sākās liels ugunsgrēks un artilērijas pagrabu sprādzieni, kas sagrāva vaļņu austrumdaļu. Tad ieraudzīja laiviņu ar baltu karogu pakaļgalā, — tā steidzīgi īrās uz zemesragu, uz apcietinājumiem. Krievu baterijas apklusa. No mortī- rām, aplaistītām ar ūdeni, kūpēja garaiņi. No laivas izkāpa garš, bals oficieris — galva viņam bij asiņainu lakatu apsieta. Apjucis lūkojās apkārt. Ierakuma vainim pāri pie viņa pārlēca Aleksejs Brovkins, — izaicinoši acīs skatīdamies, novaicāja:

—   Ko labu tu pateiksi?

Oficieris sāka kaut ko ātri stāstīt zviedriski, — rādīja milzīgos, no cietokšņa bezvēja debesīs kāpjošos dūmus.

—   Runā krieviski — padodaties vai ne? — Aleksejs viņu nikni pārtrauca.

Viņam palīgā pienāca Kenigseks — uzcirties, smaidīdams, laipni noņēma cepuri, paklanījās oficierim un pajautājis pārtulkoja: komandanta sieva un arī citas oficieru sievas lūdzot atjauju izvākties no cietokšņa, kur aiz uguns no lielajiem dūmiem ilgāk vairs neesot iespējams tverties. Aleksejs paņēma no oficiera vēstuli Borisam Petrovičam Seremetjevam, kur tas viss bij aprakstīts. Pagrozīja rokās. Piepeši viņa seja saraucās niknumā, viņš nometa vēstuli oficierim pie kājām dubļos.

—   Nepieteikšu feldmaršalam… Kas tad tā par lietu? Izlaist sievišķus no cietokšņa. Un pašiem mums te vēl divas nedēļas uzbrukumos bendēt savus cilvēkus… Padodieties tūliņ bez kādiem noteikumiem, vairāk nekā…

Kenigseks bij pieklājīgāks: pacēla vēstuli, noslaucīja pie svārku stūra, atdeva oficierim un paskaidroja, ka lūgums velts. Plecus paraustījis, saniknots oficieris iekāpa laivā, un — tikko viņš bij atbraucis no krasta, — norēcās visas četrdesmit divas Goškas, Ģintera un Pētera Aleksejeviča bateriju mortīras.

Ugunsgrēks dega visu nakti. Torņiem izkusa svina jumti, degošās spāres sabruka, liesmu mēles augšup uz- plīvodamas. Blāzma apgaismoja upi, abas krievu nometnes un lejāk upē pie krasta simts uzbrukumam sagatavotu laivu ar brīvprātīgajiem, kas ciešā pūlī stāvēja paaugstinājumos, ar malām šķērsu pārliktām sturmēšanas trepēm. Pēc pusnakts lielgabalu šāvieni apklusa, dzirdama bij tikai trakojošā ugunsgrēka sprēgoņa.

Stundas divas pirms ausmas cara baterijā izšāva lielgabals. Dārdoši sāka sist bungas. Airu dzītas, arvien gaišāk liesmu apspīdētas, laivas virzījās uz cietoksni. Tās vadīja jaunie oficieri — Mihaila Goļicins, Karpovs un Aleksandrs Meņšikovs. (Vakar Aleksaška asarām acīs teica Pēterim: — Min lierc, Seremetjevs izkūlies par feldmaršalu… Par mani ļaudis smejas: — Ģenerālmajors, Ples- kavas gubernators! Bet īstenībā kā denščiks bijis, tā denščiks arī palicis … — Laid mani kaujā izpelnīties kara činu…)

Pēteris ar feldmaršalu un pulkvežiem stāvēja zemesragā pie baterijas. Vēroja ar tālskatiem. Laivas strauji pieīrās austrumu pusē, kur valnis bij sabrucis, — pretim tām lidoja nokarsētas bumbas. Pirmā laiva atdūrās krastā, zaldāti kā zirņi nobira no paaugstinājumiem, paķēra līdzi trepes, sāka rāpties augšām. Bet trepes pat izgruvumā nesniedza līdz augšai. Zaldāti rāpās cits citam pa mugurām un pa vaļņa izdobuinicm. No augšas pretī vēlās akmeņi, lija kausēts svins. Ievainotie gāzās lejā no triju asu augstuma. Nokaitētu bumbu aizdedzinātas, vairākas laivas, spilgti liesmodamas, slīdēja lejup atpakaļ pa straumi.

Pēteris alkani vēroja tālskatī. Kad pulvera dūmi galīgi aizklāja kaujas vietu, viņš iebāza tālskati padusē un sāka pirkstiem ripināt svārku pogas (vairākas jau bij norāvis). Seja zemes pelēka, lūpas gluži melnas, acis iekritušas…

—   Bet kas tad tas tur ir? — kaklu raustīdams, vairākkārt dobjā balsī vaicāja Seremetjevam. (Boriss Petrovičs, šajos divos gados redzējis vēl bīstamākas cīņas, tikai lēnām atvilka elpu.) — Atkal lādiņus taupījuši… Nu jāieņem plikām rokām! Tā taču nevar!…

Acis pievērdams, Boriss Petrovičs atbildēja:

—   Gan jau ar dieva palīgu ieņemsim arī tā…

Kājas ieplētis, Pēteris atkal pielika tālskati pie kreisās acs.

Daudz ievainoto un kritušo gulēja apakšā pie vaļņa. Aizmiglotā saule jau bij pakāpusies augstu. Pretim mākoņiem kāpa dūmi no cietokšņa torņiem, bet ugunsgrēks acīm redzami aprimās. No rietumu puses piebraukusi, jauna brīvprātīgo vienība metās augšā pa trepēm. Visiem zobos liesmojoši degļi, — tvēra no maisiem granātas, nokoda galus, aizdedzināja, svieda. Vienam otram izdevās uzrāpties vaļņa izbrukumā, bet tur nebij iespējams galvu pabāzt. Zviedri sīksti pretojās. Lielgabalu šāvieni, granātu sprādzieni, pāri upei tikko dzirdamie kliedzieni te noklusa, te atkal pieņēmās stiprumā. Tā tas ilga vienu stundu, otru…

Likās, ka visas cerības, visu šo grūto pasākumu liktenis atkarīgs no šiem sīkajiem cilvēciņiem, kas trauksmīgi kustējās pa kāpnēm, atvilka elpu zem vaļņa izkarēm un šāva, no zviedru kartečām slēpdamies aiz akmens gubām… Palīdzēt nekādi nav iespējams. Baterijām jāpaliek mierā. Ja bijušas vēl laivas — aizvestu tūkstošus divus palīgā. Bet laivu vairāk nebij, arī kāpņu nebij, trūka granātu…

—   Valdniek, tu labāk varētu ieiet teltī, uzkost, atpūsties… Kam te velti satraukt sirdi, — Boriss Petrovičs Ieminējās, kā veca sieva nopūzdamies.

Tālskati nenolaidis, Pēteris nepacietīgi atņirdza zobus. Tur uz vaļņa parādījās garš sirmbārdains vecis dzelzs bruņās un vecmodīgā bruņucepurē. Norādīdams lejā uz krieviem, plati atplēta muti, laikam gan kaut ko kliedza. Zviedri sastāja cieši viņam apkārt, kliedza, — acīm redzami strīdējās par kaut ko. Viņš atgrūda vienu, otru, kādam iebelza ar pistoli — pa mūra izkarēm smagi rāpās lejā izlauzumā. Viņam pakaļ noripoja kāds pussimts cilvēku. Izlauzumā trakojošā blāķī sakrita zviedri un krievi. Cilvēku augumi kā kūļi vēlās lejup… Pēteris nokrekši- nājās, gari nostenēdamies.

—   Tas vecis ir cietokšņa komandants Ēriks Slipenbahs, tā ģenerāļa Slipenbaha vecākais brālis, kuru es sakāvu,— Boriss Petrovičs teica.

Zviedri ātri vien ieņēma visu izlauzumu, sāka no turienes plaukšināt musketēm. Noskrēja lejā pa trepēm, tikai zobeniem rokā metās virsū krieviem. Garais vecis bruņās, izlauzumā stāvēdams, spārdījās ar kāju, vēcinājās rokām kā gailis spārniem… (— Kad zviedrs ir saniknots — tad viņš pat par nāvi nebēdā, — Boriss Petrovičs paskaidroja.) Krievu paliekas atkāpās līdz krastmalai, pie laivām. Kāds cilvēks ar lupatu apsietu seju skraidīja, atdzīdams zaldātus no laivām, lai tic nekāptu tajās iekšā, — lēkāja, kāvās. Uzgāzies laivas priekšgalam, atgrūda to tukšu no krasta. Pielēca otrai, atgrūda arī to… (— Miška Goļi- cins, — Boriss Petrovičs teica, — tas arī ir straujš.) Tuvcīņa norisinājās pie pašām laivām…

Divpadsmit lielas laivas ar brīvprātīgajiem, airus lokos saliekdamas, šāvās pret straumi uz cietoksni. Tās bija pēdējās rezerves, Meņšikova vienība. Aleksaška bez svārkiem, sārtā zīda kreklā, bez cepures, zobenu un pistoli rokās pirmais izlēca krastā… (— Lielibnieks, lielībnieks, — Pēteris nomurmināja.) Ieraudzījuši jaunu pretinieku, zviedri sāka bēgt pie vaļņiem, bet tikai kādai daļai izdevās uzrāpties augšā, pārējos nodūra. Un atkal no vaļņiem sāka gāzties lejā akmeņi, baļķi, nobūkšēja lielgabala kar- tečas šāviens. Atkal krievi trausās augšā pa kāpnēm. Pēteris tālskatī vēroja sārto kreklu. Aleksaška bezbailīgi tiecās pēc činas un slavas… Izlauzumā uzrāpies, metās virsū vecajam Slipenbaham, izvairījās pistoles lodei, sametās ar to zobenu cīņā, — paša ļaudis tikko paglāba veci un uzvilka augšā… Zviedri pagura šajā jaunajā uzbrukumā… (— Palūk, kas par velnu! — Pēteris iekliedzās un piespēra botfortu.) Aleksaškas sārtais krekls jau šaudījās pašā augšā pa vaļņa robiem…

Tālskatī nebij labi saredzams. Milzīgi plašā kvēlojošā ziemeļrieta blāzma plētās aiz cietokšņa.

—   Pēter Aleksejevič, tie tur taču uzvilkusi baltu karogu, — Boriss Petrovičs teica. — Laiks arī bij — trīspadsmit stundas jau kaujamies.,.

Naktī Ņevas krastos dega lieli ugunssārti. Nometnē neviens negulēja. Vārījās vara zupas katli, iesmos uzdurti, cepās veseli auni. Pie pušu pārzāģētām muciņām stāvēja ūsaini jefreitori — ielēja degvīnu katram, cik tikai sirds vēlējās.

Vēl neattapušies no trīspadsmit stundu ilgās kaujas, gandrīz visi asiņainām lupatām apsējušies, uz celmiem un egļu zariem pie ugunskuriem sēdēdami, brīvprātīgie stāstīja par bēdīgiem piedzīvojumiem, sadursmēm, ievainojumiem, par biedru nāvi. Puslokā aiz stāstītājiem, mutes ieplētuši, stāvēja kaujā nebijušie zaldāti. Klausīdamies atskatījās uz aizupē neskaidri melnojošiem apdegušiem torņiem. Tur tukšā cietokšņa vaļņu apakšā gubām gulēja kritušo ķermeņi.

Nonāvēti bij vairāk kā pieci simti brīvprātīgo, bet ratos un teltīs stenēja ap tūkstoš ievainoto. Zaldāti nopūzdamies teica viens otram: — Te tev nu bij Rieksts — pārkodām gan.

Aiz strauta uzkalnā no apgaismotās cara telts skanēja kliedzieni un ragu mūzika. Veselības uzdzerot, vairs nešāva — diezgan izšāvušies dienā. Sad un tad no telts izlīda piedzērušies oficieri savās vajadzībās. Kāds pulkvedis, strauta malā nogājis, ilgi skatījās pāri zaldātu ugunskuros, tad iekliedzās dzērāja balsī:

—   Braši zēni, labi esat centušies…

Viens no zaldātiem paslēja galvu un norūca:

—   Ko nu bļausties — ej tikai un iedzer vēl, Jeruslans- karotājs tāds!

Tāpat savā vajadzībā no telts iznāca arī Pēteris. Stāvēja grīļodamies. Nometnes ugunis šaudījās gar acīm, — viņš gan reti kad iereiba, bet šodien nebij varējis noturēties. Viņam pakaļ iznāca Meņšikovs un Kenigseks.

—       Min herc, vai neiznest tev sveci, ko tu tik ilgi te dairles? — Aleksaška apvaicājās iereibuša cilvēka balsī.

Kenigseks iesmējās: — Ak, ak! — Svārku stūrus mugurā sacēlis, sāka lēkāt kā vista.

Pēteris viņam:

—   Kcnigsek…

—   Es esmu še, jūsu augstība..'.

—   Ko tu tur pie galda lielījies?

—   Es neesmu lielījies, jūsu augstība…

—       Nemelo, es dzirdēju visu… Ko tu tur muldēji Serc- metjevam? «Man šī lietiņa dārgāka par paša dzīvibu…» Kas tā tev ir par lietiņu?

—       Seremetjevs lielījās ar kādu verdzeni, jūsu augstība, — ar kādu vidzemnieci. Bet neatceros, ka arī es…

Itin kā ar reizi ticis skaidrā prātā, Kenigseks apklusa. Smīnā zobus atiezis, Pēteris kā dzērve no augšas lejup skatījās viņa baiļu pārvērstajā sejā…

—       Ak, jūsu augstība… Laikam gan es būšu ieminējies par tabakdozi — franču darinājums, man tā tur vezumā… Tūlīt atnesīšu …

Streipuļodams viņš teciņiem devās lejup pie upītes — izbīlī pogāja vaļā kamzoli uz krūtīm… «Ak kungs, kā viņš dabūjis zināt? Noslēpt, bez kavēšanās aizsviest prom…» Pirksti pinās mežģīnēs, sataustīja medaljonu zīda aukliņā, mēģināja noraut — aukla sāpīgi iegriezās kaklā… (Pēteris slaistījās turpat uzkalnā, skatījās pakaļ.) Kenigseks mierinādams pameta viņam ar galvu, — sak, tūliņ atnesīšu… Pāri dziļajam strautam, kas čaloja starp akmeņiem, no viena krasta uz otru bij pārmests baļķis. Kenigseks sāka rāpties pa to, mālā sabristie zābaki slīdēja. Visu laiku viņš raustīja savu auklu. Kāja aizmetās, viņš izmisis paplēta rokas, augšpēdu iegāzās strautā.

—   Skaties, kāds piedzēries muļķis, — Pēteris noteica.

Brīdi pagaidīja. Aleksaška sarauca pieri, tad norūpējies

kāpa no uzkalna lejā.

—       Pēter Aleksejevič, liekas, ka notikusi nelaime… Būs jāpasauc zaldāti…

Kenigseku neatrada tik drīz, lai gan strauts bij tikai aršīnas divas dziļš. Acīm redzami viņš krītot bij ar pakausi atsities pret akmeni un tūliņ nogrimis dibenā. Zaldāti aizstiepa viņu līdz teltij un nolika pie ugunskura. Pēteris sāka locīt viņa augumu, izplest rokas — pūta dvašu mutē… Neglītā kārtā savu dzīvi bij nobeidzis sūtnis Kenigseks… Atpogādams viņam drēbes, Pēteris sataustīja uz krūtīm medaljonu bērna plaukstas lielumā. Pārmeklēja kabatas, atrada sainīti vēstuļu. Pēc tam tūliņ ar Aleksašku iegāja teltī.

—   Oficieru kungi, — Meņšikovs teica skaļi, — beidziet dzīrošanu, valdnieks grib likties gulēt…

Viesi steigā atstāja telti (vienu otru nācās izstiept aiz padusēm, piešus pa zemi velkot). Turpat uz galda starp pustukšotajām bļodām un izdegušajām svecēm Pēteris izlika slapjās vēstules. Ar nagu atplēsa medaljona vāku — tur bij Annas Monsas portrets brīnišķīgā zīmējumā: An- hena izskatījās gluži kā dzīva, smaidīja nevainīgām zilām acīm un līdzeniem zobiem. Zem stikla bildei apkārt vijās Pētera Aleksejeviča tik daudzkārt skūpstīto gaišbrūno matu sproga. Vāciņa iekšpusē ar adatu vāciski iešņīpāts: «Mīla un uzticība.»

Atplēsis arī stiklu, pataustījis matu sprogu, Pēteris iesvieda medaljonu vīna peļķē uz galdauta. Sāka lasīt vēstules. Visas tās bij no viņas Kenigsekam — muļķīgas, salkanas — iekarsušas sievietes vēstules.

—  Tā, — teica Pēteris. Atbalstīja galvu uz elkoņiem, raudzījās svecē. — Nu, saki jel! (Pasmīnēja, grozīja galvu.) Piekrāpa… Nesaprotu… Meloja. Aleksaška, un kā meloja… Visu laiku, no pirmās reizes, vai?… Nesaprotu … «Mīla un uzticība»!…

—  Maita, min herc, blandone, krogus meita… Es jau sen gribēju tev pateikt…

•— Klusi, klusi, to tu neuzdrošinies… Arāl

Piebāza pīpīti. Kūpinādams atkal atspieda galvu rokās. Skatījās uz peļķē nomesto portretu. «Pār sētu rāpos pie tevis, cik reižu tavu vārdu neesmu atkārtojis… uzticībā aizmigu uz tava karstā pleca… Muļķe bijusi, muļķe paliek… Vistas ganīt tavs amats… Labi… Tagad beigas…» Pēteris atmeta ar roku, piecēlās, nosvieda pīpi. Uz čīkstošās lāviņas nogulies, apsedzās ar aitādas kažoku.

5

Noteburgas cietoksni pārdēvēja par Sliselburgu — atslēgas pilsētu. Aizkravāja ciet izlauzumu valni, nodegušajiem torņiem uzcēla dēļu jumtus. Ievietoja garnizonu. Karaspēks aizgāja ziemas nometnēs. Pēteris atgriezās Maskavā.

Zvaniem zvanot, pie Mjasņickas vārtiem ievērojamākie tirgotāji un tirgoņu simts ar baznīcas karogiem sagaidīja 1'etcri. Simts asu garumā Mjasņicka bij sarkanu vadmalu izklāta. Tirgoņi svieda cepures gaisā, svešzemnieku valodā kliedza: — Vivat! — Kājās stāvēdams, Pēteris brauca zeltītos Marsa ratos, aiz viņa pa zemi pakaļ vilka zviedru karogus, dzina galvu nokārušus gūstekņus. Augstā orē veda koka lauvu, tai jāšus mugurā sēdēja kņazs-pāvests Ņikita Zotovs skārda cepurē, sarkanā mantijā — rokās turēja zobenu un degvīna stopu.

Divas nedēļas Maskava dzīroja — kā arī pienākas šādā gadījumā. Daudzi cienījami cilvēki pagura un nomira šajās dzīrēs. Sarkanajā laukumā cepa pīrāgus un pacienāja ārpilsētniekus un pilsētniekus. Izplatījās baumas, ka cars licis izdalīt Vjazmas piparkūkas un lakatus, bet bajāri apmānījuši tautu, — pēc šīm piparkūkām brauca no tālām sādžām. Katru nakti pāri Kremļa torņiem lidoja raķetes, uz vaļņiem griezās uguns riteņi. Nodzīroja un nojokojās līdz pašai Pokrova dienai, līdz lielajiem ugunsgrēkiem. Uzliesmoja Kremlī, aizdegās Kitajgorodā, vējš bij spēcīgs, degošas pagales nesa pāri Maskavas upei. Liesmas viļņiem vēlās pāri pilsētai. Iedzīvotāji metās uz nomali. Redzēja, ka dūmos un ugunīs Pēteris aulēkšoja ar holandiešu ugunsdzēšamo šļūteni. Glābt nebij iespējams neko. Kremlis izdega pagalam, veselas palika tikai noliktavas un Kokoškinu pils, nodega vecā pils (tikko izdevās izraut laukā carevnu Nataliju ar carēviču Alekseju) — visi pri- kazi, klosteri, kara materiālu krājumi; Ivanam Lielajam nobruka zvani — vislielākais, astoņi tūkstoši pudu smags, saplīsa gabalos.

Pēc ugunsgrēka ļaudis runāja: — Pavaldi, pavaldi vēl, pieredzēsi ne to vien…

Brovkina dēls Gavrila atbraucis no Holandes; šim gadījumam par godu pēc pusdienas dievkalpojuma ēdamistabā bij sapulcējusies visa dzimta: Aleksejs — nesen kā paaugstināts par apakšpulkvedi; Jakovs — Voroņežas stūrmanis, drūms, rupju balsi, viscaur pīpes dūmu piesūcies; Arta- moša ar sievu Nataliju — viņš kalpoja Ārlietu prikazā pie Safirova par tulku. Natalija, kas jau trešo reizi staigāja ar bērņu, bij kļuvusi skaista, slinka un paresna — Ivans Artjomičs nevarēja vien noskatīties uz vedeklu; bij ieradies arī Romāns Borisovičs ar meitām. Šoruden izdevās Antoņidu izprecināt poručikam Belkinam — gan no zemas dzimtas, bet cara labi ieredzētam (patlaban viņš atradās Ingrijā). Olga vēl vienmēr nīka meitās.

Romāns Borisovičs pa šiem gadiem bij stipri novecojis — galvenokārt tāpēc, ka nācās daudz dzert. Neesi vēl paguvis izgulēties pēc dzīrēm, kad virtuvē jau no paša rīta sēž zaldāts ar pavēli šodien atkal ierasties tur un tur… Romāns Borisovičs paķēra lūku ūsas (tās pats bij izdomājis) un koka šķēpu. Brauca cara dienestā.

Tādu galdbajāru bij pavisam seši gabali, visi augsta dzimuma, paņemti izpriecai — cits par muļķību, cits ienaidnieka apmelots. Pārzinis viņiem bij kņazs Sahov- skojs, nemitīgs dzērājs, kas nevienam nevēlēja labu, — sausnējs večuks un mēlnesis. Dienests nebij visai grūts: parasti pēc piektā ēdiena, kad jau bij pamatīgi iedzerts, Pēteris Aleksejevičs, rokas galdā salicis un kaklu izstiepis, apkārt skatīdamies, skaļi ieminējās: — Es skatos, mūs sāk jau stipri pārmākt Ivaško Hmeļnickis (apenītis, tulk.), kad tikai neiznāk konfūzija. — Tad Romāns Borisovičs piecēlās no galda, pielikās lūku ūsas un uzsēdās zemā koka zirdziņā ar riteņiem. Viņam pasniedza kausu vīna,— žirgti izdzērušam, jāpaceļ šķēps un jākliedz: — Mirstam, bet nepadodamies. — Punduri, muļķīši, jokdari, kuprīši, spiegdami pielēkuši, vilka zirgā sēdošo Romānu Boriso- viču apkārt galdam. Tas tad arī bij viss dienests, — ja tikai Pēterim Aleksejevičam neienāca prātā kāds pavisam sevišķs joks.

Ivans Artjomičs šodien bij īsti labā omā: visa dzimta kopā, veikalu lietas tādas, ka labākas nevar vēlēties, — pat ugunsgrēks nebij ķēris Brovkinu namus. Trūka tikai mīlules Aleksandras. Par viņu tad arī stāstīja Gavrila — cienīgs jauns cilvēks, Amsterdamā beidzis navigācijas skolu.

Aleksandra patlaban uzturējās Māgā (pie Andreja Arta- monoviča Matvejeva sūtniecības), tomēr nedzīvoja ar vīru sūtniecības sētā, bet īrēja atsevišķu namu. Turēja tīrasiņu zirgus, karietes un pat divmastu jahtu… (— Ai, ai, — brīnījās Ivans Artjomičs, lai gan, Pēterim Aleksejevičam nezinot, to zirgu un jahtas turēšanai sūtīja Saņkai ne mazums naudas.) No Varšavas Volkovi bij aizbraukuši jau vairāk kā pirms gada, kad karalis Augusts aizbēga no zviedriem. Iegriezās Berlīnē, bet tikai uz īsu laiku, — Aleksandrai vācu karaļa galms nepatikās: karalis skops, vācieši dzīvo garlaicīgi, taupīgi, katrs maizes kumoss aprēķināts …

—   Hāgā viņas nams allaž viesu pilns, — stāstīja Gav- rila, — protams, augstmaņu tur nav daudz, lielāko tiesu visādi tukši cilvēki: avantūristi, gleznotāji, muzikanti, indieši, kas prot acis apmānīt… Viņa ar tiem buru laiva vizinās pa kanālu — sēž uz klāja krēsliņā, spēlē arfu…

—   Arī to iemācījusies? — plaukstas sasizdams, Ivans Artjomičs skatījās inājniekos…

—  Ja iziet pastaigāties pa ielu — visi viņu sveicina, bet viņa tikai ar galvu tā par atbildi… Vasiliju katru reizi vis nelaiž laukā pie viesiem, un viņš pats laimīgs par to, kļuvis pavisam kluss, domīgs, allaž grāmatiņu rokās, pat latīniski lasa, brauc uz kuģu būvētavām, retu lietu muzejiem, biržu — novēro visu …

Pirms pašas Gavrilas aizbraukšanas Saņka pateikusi, ka arī Hāgā viņai apnicis: holandieši tik vien zinot runāt kā par tirgošanos un naudu, ar sievietēm nekādu īstu «rafinē» neprotot, dejodami minot uz kājām… Uz Parīzi viņai griboties…

—   Katrā ziņā viņai ar franču karali jādejo minuvets! Ak, meitēns! — dvesa Ivans Artjomičs, pie kam acis viņam miedzās vien aiz tīksmes. — Bet kad tad viņa taisās braukt mājās? To tu man pasaki…

—   Lāgiem viņai apnīk avantūristi, — tad viņa saka man: — Zini ko, Gaška, — gribētos ērkšķogas no mūsu dārza… Šūpolēs izšūpoties dārzā pie Maskavas upes…

—   Jā, to, kas pašu mājā, nekas cits nespēj izskaust…

Ivans Artjomičs būtu gatavs visu dienu klausīties stāstus par meitu Aleksandru. Pusdienu laikā atbrauca Pēteris un Meņšikovs. (Pēteris tagad bieži vien iegriezās še.) Pameta ar galvu mājniekiem, pateica nodrebējušam Romanam Borisovičam: — Sēdies, šodien bez dienesta. — Apstājās pie loga un ilgi skatījās pelnu kaudzēs. Neseno dzīvo ielu vietā tagad no krāsmatām rēgojās krāšņu dūmeņi un apdegušas baznīciņas bez kupoliem. Slapjdraņķa vējš ārdīja augšup pelnu stabus.

—   īsta postaža, — viņš noteica skani. — Ārzemēs pilsētas stāv tūkstoš gadu, bet šī te — neatminos, kad viņa nebūtu degusi… Maskava!

Sadrūmis nosēdās pie galda, brīdi klusēdams daudz ēda. Pasauca Gavrilu, stingri izvaicāja, — ko tas Holandē iemācījies, kādas grāmatas lasījis? Pavēlēja atnest papīru un spalvu — zīmēt kuģu daļas, buras, jūras nocietinājumu plānus. Reiz sāka strīdēties, bet Gavrila stingri pastāvēja pie sava. Pēteris papliķēja viņam pa galvu. — Redzu, ka lēva naudu velti neesi tērējis. — (Ivans Artjomičs, to dzirdēdams, sāka birdināt laimes asaras.) Aizpīpojis Pēteris piegāja pie loga.

—   Arijomič, — viņš teica, — jāceļ jauna pilsēta…

—   Uzcels, Pēter Aleksejevič, — pēc gada atkal izaugs …

—   Se ne…

—   Kur tad, Pēter Aleksejevič? Se sensenā, pierastā vieta — Maskava! (Galvu atmetis — maziņš, īsiņš, — žigli mirkšķināja.) Es, Pēter Aleksejevič, jau esmu ķēries pie šīm lietām… Pieci tūkstoši zemnieku sarunāts baļķu ciršanai… Mājas pie Seksnas un Saloņas pagatavosim uz vietas, atvedīsim ar plostiem — ņem tikai un uzstādi: par rublīšiem pieciem istaba ar lielajiem un mazajiem vārtiem… Kas tad var būt vēl ērtāk! Aleksandrs Daņiličs nāk pie manis par interesanti…

—   Se ne, — Pēteris atkārtoja, pa logu lūkodamies. — Pie Lādogas, pie Ņevas jāceļ pilsēta… Turp tu sūti baļķu cirtējus…

Ivana Artjomiča īsās roķeles it kā pašas līda aiz muguras — pavērpt pirkstiem…

—   Var… — viņš noteica sīkā balstiņā…

—  Min herd, pie manis atkal bij vecā Monsiene… Raud, lūdzas, lai viņu ar meitu kaut uz baznīcu izlaižot, uz dievkalpojumu, — Meņšikovs uzmanīgi ieminējās.*

Pievakarē viņi abi brauca no Brovkina garām ugunsgrēka vietai. Vējš meta pelnus ādas karietes sānos. Pēteris bij atmeties karietes dibenā, — Aleksaškas vārdus likās nedzirdējis…

Pēc Sliselburgas viņš tikai vienu pašu reizi, nu jau Maskavā, ieminējās par Annu Monsu: pavēlēja Meņšiko- vam aizbraukt pie tās, paņemt viņa briljantiem rotāto, kaklā nēsājamo portretu, — citas dārglietas un naudu neņemt un atstāt viņu dzīvot turpat, kur dzīvojusi (ja grib, lai izbrauc uz sādžu), tikai lai nekur neiziet un nerādās.

Ar saknēm, ar asinīm šo sievieti kā nezāles krūmu izrāva no sirds. Aizmirsa. Un arī tagad (karietē) neviena dzīsliņa viņa sejā nepakustējās.

Anna Ivanovna rakstīja viņam — nekādas atbildes. Viņa sūtīja māti pie Meņšikova ar dāvanām, lūgdamās atļauju krist pie kājām viņa cariskajai augstībai, ko vienīgo visu mūžu mīlējusi… Bet medaljonu Kenigseks viņai nozadzis. (Par atrastajām vēstulēm viņa nezināja.)

Meņšikovs redzēja, ka min herc ļoti kāro sievietes glāstu. Cara denščiki (visi Meņšikova uzpirkti) ziņoja viņam, ka Pēteris Aleksejevičs slikti guļ pa naktīm, nopūšas, ceļgaliem dauza pret sienu. Viņam vajadzēja ne tikai sievieti, bet labu draudzeni. Patlaban Aleksaška tikai izziņas labad bij ieminējies par Annu Monsu. Pēteris klusēja. No baļķu klāja nobrauca uz mīksta ceļa, — Aleksaška piepeši sāka pie sevis smieties un purināt galvu.

Pēteris viņam — vēsi:

—   Brīnos, kā es tevi tomēr vēl ciešu, — nezinu..,

—   Ko tad es daru? … Jā — patiešām…

—   Katrā gadījumā tev kaut kas jānozog… Un arī patlaban gudro — es redzu …

Aleksaška pierāvās. Brīdi brauca klusēdami. Tad viņš atkal ierunājās, pasmiedamies:

—   Ar Borisu Petroviču man iznāca ķilda… Viņš tev vēl žēlosies… Visu laiku viņš lielījās ar savu saimnieci… Par rubli to no dragūna nopircis… — Ne par desmittūk- stoš rubļiem neatdošu, — viņš saka… — Tāda ņipra un jautra kā uguns, — viņš saka… — Visādi veikla meiča… — Nu, bet es aizbraucu… Iedzērām abi: — Parādi… — Stīvējās. — Nezinu, — viņš saka, — kur aizgājusi… — Bet es neatlaižos… Vecis nevar nekur sprukt — pagrozījās, palocījās, pasauca tomēr. Viņa man ar reizi ārkārtīgi iepatikās — nevis tāpēc, ka bijusi nezin kāda izmeklēta skaistule… Patīkama, balss skanīga, acis žirgtas, mati sprogaini… Es saku: — Pēc vecās paražas viesim pienāktos kauss līdz ar skūpstu. — Boriss Petrovičs kļuva gluži pelēks, viņa smejas. Pielej kausu un pasniedz klanīdamās. Es izdzēru un viņu — taisni uz lūpām. Noskūpstīju viņu uz lūpām, min herc, — apdedzinājos, ne par ko citu domāt vairs nevaru, asinis vārās… — Boris Petrovič, — es saku, — atdod man to meiču… Pili došu pretī, pēdējo kreklu novilkšu… Kur tu ar tādu tiksi galā? Viņai vajag jaunu, kas apglāsta… Tu viņu tikai bez jēgas uztrauc… Bez tam, — es saku, — tev arī grēks: sieva un bērni… Un tad vēl — ja Pēterim Aleksejevičam tavi grēki tiek zināmi… — Pievārēju gan veci… Viņš sēc… — Aleksandr Daņilič, tu man atņem pēdējo prieku… — Atmeta ar roku, apraudājās… Patiešām, tīrie smiekli… Aizgāja, viens pats ieslēdzās guļamistabā. Es ar šito saimnieci pārrunāju uz ātru roku, aizsūtīju pēc karietes, iekrāvu viņu ar visām paunām un aizvedu savā sētā… Bet nākošā dienā — uz Maskavu prom. Kādu nedē|u viņa noraudāja, bet, man liekas, tikai izgudrēm.,. Tagad tikpat kā putniņš man pilī…

Apgalvot nevarēja — vai Pēteris klausās vai ne… Stāsta beigās noklepojās. Aleksaška no galvas zināja visus viņa klepus. Saprata, ka Pēteris Aleksejevičs klausījies ļoti uzmanīgi.

6

Brovkins, Svešņikovs, veikalrindu tirgotājs Zatrapez- nijs, kroņa piegādātāji Dubrovskis, Sčego|ins un Jevrei- novs cēla pie Jauzas un Maskavas upes vadmalas, audekla un zīda austuves, kokvilnas vērptuves un virvju vītuves. Daudzām fabrikām mūža dzimtīpašumā pierakstīja sādži- ņas no Muižu prikaza (kura pārziņā pārgāja visi karā nokauto vai nežēlastībā kritušo muižnieku īpašumi).

Tirgotāji modās no snaudas. Sapulcējušies uz lielā lieveņa drīz pēc ugunsgrēka atkal atjaunotā Burmistru palātā, runāja vienīgi tikai par jaunajiem iekarojumiem In- grijā, kur šovasar vajadzētu pamatīgi nostiprināties jūras krastā. No pagrīdēm vilka laukā vectēvu podus ar červon- ciem un jefirņokiem. Sūtīja palīgus pa tirgiem un krogiem — vervēt strādniekus darbiem.

Ivans Artjomičs šoziemu bij plaši izplētis savus veikalus. Ar Meņšikova starpniecību izdabūja tiesību — ņemt no Romodanovska cietumiem siekstiniekus ar stingriem norakstiem, dažus važās iekaltus, citus tāpat novietoja savās vadmalas un audekla fabrikās, kuru ūdens rati blakšēdami griezās Jauzā. Par septiņsimt rubļiem izpirka Laupītāju prikaza ziņā esošo ievērojamo kalējdarbu meistaru Zomovu (trijjūgā atveda to no Voroņežas), un tas Ivana Artjomiča jaunajā kokzāģētavā Sokoļņikos tūliņ saka uzstādīt vēl neredzētu uguns mašīnu, kas strādāja ar katlā savārīta tvaika spēka palīdzību.

Darba roku trūkums itin visur. No jaunpierakstītajām sādžiņām daudz ļaužu bēga no jaunās verdzības uz tuksnesīgajām nomalēm. Grūti strādāt klaušu darbus sādžā, dažam zirgam klājas vieglāk nekā zemniekam. Bet vēl grūtāka likās verdzība šajās rūpnīcās — ļaunāka par cietumu tiklab siekstiniekam, kā brīvi salīgtam. Visapkārt augsts stāvžogs, pie vārtiem sargi, niknāki par suņiem. Tumšos šķūņos, pār klabošām stellēm noliecies, pat dziesmu nemēģini aizsākt — meistars ārzemnieks tūliņ cirtīs ar stibu pa pleciem un vēl piedraudēs ar iemešanu bedrē. Sādžā zemnieks vismaz ziemu dabū izgulēties uz krāsns. Se vasaru un ziemu, dienu un nakti vēcini tikai atspoli. Alga un drēbes — viss sen nodzerts uz priekšu. Verdzība. Bet visbriesmīgākās bij tumšās baumas, kas klīda par Akinfija Demidova Urālu rūpnīcām un rūdas raktuvēm. No tām pierakstītajiem apriņķiem cilvēki aiz bailēm vien jau bēga kur kurais.

Akinfija Demidova palīgi-vervētāji staigāja pa tirgiem un krogiem, devīgi pacienāja kuru katru, saldām mēlēm iztēloja vieglo dzīvi Urālos. Tur, sak, zeme vēl tikpat kā neaiztikta, gadiņu pastrādājis, iešuj naudu cepurē, ej ar dieva palīgu, mēs neturam… Ja patīkas — ej meklē zeltu, — zelta tur tik daudz kā mēslu zem kājām.

Piedzirdījis noderīgu cilvēku, tāds vervētājs ar pierunāšanu vai viltību, liecinieka-krodzinieka klātbūtnē pabāza viņam parāda rakstu — sak, mīļais, pavelc krustiņu ar tinti te apakšā! Un pagalam bij cilvēks. Viņu iesēdināja ratos, ja bij nemierīgāks — iekala važās, aizveda tūkstoš verstis, pāri Volgai, pāri kirgīzu kaviļas stepēm, pāri augstiem mežainiem kalniem — uz Ņevjanskas fabriku, uz rūdas raktuvēm.

Bet no turienes tikai retais kāds atgriezās. Tur cilvēkus piekala pie laktām, pie kausējamām krāsnīm. Stūrgalvīgos kapāja rīkstēm.

Aizbēgt nekur nebij iespējams — kazaki jātnieki ar cilpām rokās apsargāja visus ceļus un mežu takas. Bet tos, kas dumpojās, iemeta dziļajās raktuvju bedrēs, noslīcināja dīķos.

Pēc ziemsvētkiem sākās jauna rekrūšu vākšana karaspēkam. Visās pilsētās cara vervētāji meklēja namdarus, mūrniekus, zemes racējus. Vedējos no Maskavas līdz Nov- gorodai pierakstīja itin visus, kam zirgi.

7

—   Kāpēc tu neparādi Katrīnu?

—  Viņa baidās, min herc… Tā iemīlējusi mani, pieķērusies — acu uz citu nevienu nepaceļ… Taisni vai precēt varētu viņu.

—   Kāpēc tad nepreci?

—   Nu, kā nu tomēr to…

Meņšikovs pietupa uz vaskotās grīdas pie kamīna, seju prom pagriezis, jauca degošās pagales. Vējš gaudoja dūmenī, dārdināja skārda jumtu. Sniegs cirtās augstā loga rūtis. Locījās divu vaska sveču uguntiņas uz galda. Pēteris pīpoja, dzēra vīnu, ar salveti slaucīja sarkano seju un slapjos matus. Viņš tikko bij atgriezies no Tulas, no fabrikām, uz Preobražensku neaizbraucis, iegriezās tieši pie Meņšikova un nomazgājās pirtī. Trīs stundas sutinājās. Aleksaškas piesmaržotajā veļā, viņa zīda svārkā, bez kaklauta, vaļējām krūtīm apsēdās pie vakariņām (pavēlēja, lai mazajā ēdamistabā nebūtu neviena, pat apkalpotāju ne), izvaicāja par dažādām sīkām lietām, smējās. Un piepeši ievaicājās par Katrīnu (pēc toreizējās sarunas par viņu karietē nu ieminējās pirmo reizi).

—  Man, Pēter Aleksejevič, ar savu zemo dzimumu precēt gūstekni… Es nezinu… (Durstīja ar biguli, uzjauca dzirksteles.) Man grib ieprecināt Arseņjevu Avdotju. Veca dzimta, no Zelta Ordas laikiem… Vismaz būtu aizklājs tiem maniem citreizējiem pīrāgiem. Man te pilī vienmēr ir ārzemnieki — vispirmā kārtā apvaicājas, ar ko precējies, kāds mans tituls. Mūsējie — tie ar resnajiem gurniem, augstdzimušie — tūliņ ar prieku gatavi pačukstēt: — Viņš, sak, paņemts rio ielas…

—   Pareizi, — Pēteris noteica. Noslaucījās ar salveti. Acis viņam spīdēja.

—   Kaut grāfa kārtā man vajadzētu tikt — titulu kādu dabūt. — Aleksaška nometa biguli. Aizlika ugunij priekšā vara sietu, atgriezās pie galda. — Putenis tāds, ka bail. Tev, min herc, nav ko domāt par mājās braukšanu.

—   Es arī nemaz netaisos.

Meņšikovs paņēma glāzīti — tā notrīsēja rokā. Sēdēja, galvu nepacēlis.

—  So sarunu neiesāku es, bet tu to iesāki, — Pēteris teica. — Ej pasauc viņu …

Aleksaška nobālēja. Strauji piecēlās. Izgāja.

Pēteris sēdēja, kāju šūpodams. Mājā bij klusu, tikai putenis gaudoja plašajos bēniņos. Pēteris klausījās, uzačus saraucis. Kāja šūpojās kā uzvilkta. Atkal soļi — ātri, dusmīgi. Atgriezies Aleksaška iestājās vaļējās durvīs, košļāja lūpas.

—   Tūliņ nāks.

Pēterim piemiedzās ausis, — viņš izdzirda: mājas klusumā, kā likās, jautri, bezrūpīgi lidoja vieglas sieviešu kājas ar klabošiem papēdīšiem.

—   Nāc vien iekšā, nebaidies! — Aleksaška palaida pa durvīm Katrīnu. Viņa mazliet piemiedza acis, no koridora tumsas sveču gaismā skatīdamās. It kā jautādama pavērās Aleksaškā (augumā viņam līdz pleciem, tumšiem matiem, kustīgām uzacīm), tiem pašiem vieglajiem so|iem nebaidīdamās piegāja pie Pētera, zemu pietupa, kā kādu lietu paņēma viņa uz galda nolikto lielo roku, noskūpstīja. Viņš sajuta tās siltās lūpas un līdzeno, balto zobu vēsumu. Salika rokas zem baltā priekšautiņa — nostājās pretim Pētera krēslam. Kājas, kas viņu tik viegli atnesušas šurp, bij mazliet paplestas. Gaiši, jautri skatījās acīs.

—   Sēdies, Katrīn!

Viņa atbildēja lauzītā krievu valodā, bet tik patīkamā balsī, ka viņam tūliņ kļuva silti no kamīna un omulīgi no vēja gaudošanas, ausis atmiedzās, kāja mitējās šūpoties. Viņa atbildēja:

—   Piesēdīšos, paldies. — Tūliņ arī piesēda uz krēsla maliņas, rokas paturēdama tāpat uz vēdera zem priekšauta.

—   Vīnu dzer?

—   Dzeru, paldies.

—   Gūstā tev taču neklājas slikti?

—   Nav slikti, paldies…

Aleksaška drūmi pienāca, ielēja visiem trim vīnu:

—   Uzsākusi vienu un to pašu — paldies un paldies. Pastāsti kaut ko!

—   Kā es te lai runāja, — viņi nav vienkāršs cilvēks.

Viņa izvilka rokas no priekšauta apakšas, paņēma glāzīti, ņirbīgām acīm uzsmaidīja Pēterim.

—   Viņi paši zin, kādu sarunu uzsākt…

Pēteris iesmējās. Sen jau tik sirsnīgi nebij smējies. Sāka iztaujāt Katrīnu — no kurienes viņa, kur dzīvojusi, kā nokļuvusi gūstā. Atbildēdama viņa iesēdās dziļāk krēslā, salika kailos elkoņus uz galdsegas, — mirdzēja viņas tumšās acis, kā zīds mirdzēja tumšās sprogas, diviem saviju- miem nolaidušās uz viegli elpojošām krūtīm. Un šķītās, ka tikpat viegli kā tikko tepat pa kāpnēm viņa izskrējusi cauri visām sava īsā mūža nedienām…

Aleksaška allaž tikai pielēja glāzītes. Iemeta vēl dažas pagales kamīnā. Arā gaudoja pusnakts putenis. Pēteris izstaipījās, strupo degunu saraucis, — paskatījās Katrīnā.

—   Nu, — būs vai jāiet gulēt? Es iešu… Katjuša, paņem sveci, parādi man uguni.,.

Drūmais zemnieks Fedjka Mazgājies Dub|iem ar svaigi iededzinātu sarkanu zīmi pierē, važā sakaltās basās kājas uz augsta āža ieplētis, smagā ozola vesera garo kātu rokām pārķerdams, atvēzēdamies sita pa pā)a galu… Virs bij spēcīgs. Citi, nolaiduši zemē ķerras, līdz viduklim ūdenī stāvēdami un bārdas paslējuši vai baļķi no pleciem nometuši, skatījās, kā pālis ar katru sitienu ielien dziļāk staignajā krastā.

Patlaban iedzina pirmo pāli krasta nostiprinājumam mazajā Janisāri salā — somu valodā — Zaķu salā. Pirms trim nedēļām krievu karaspēks ieņēma zemes vaļņu cietoksni Nicnšancu, divas verstis augstāk Ņevas malā. Ņe- vas krastus pametuši, zviedri aizgāja pāri Sestras upei. Sēkļus baidīdamās, zviedru flote burām melnojās aiz saules mirgas līča tālē. Divi nelieli kuģi sadūšojās iebraukt Ņevas grīvā līdz Hivrisāri salai, kur meža izcirtumā bij paslēpusies kapitāna Vasiļjeva baterija, — bet tos no visām pusēm aplipa galeras un saņēma gūstā.

Ar asiņainām cīņām izeja no Lādogas ezera atklātā jūrā bij izlauzta. No austrumiem sāka pievirzīties neskaitāmi vezumi, strādnieki un katordznieki. (Pēteris rakstīja Ro- modanovskim: «…cilvēku ļoti vajadzīgs, liec, lai pa visām pilsētām,, prikaziem un rātūžiem salasa zagļus un sūta šurp.») Tūkstošas verstis šurp nākuši, tūkstoši darba cilvēku ar plostiem un laivām cēlās pāri uz Ņevas labo krastu, uz Koibusāri salu, kur krastā stāvēja zaru teltis un zemnīcas, kūpēja ugunskuri, klaudzēja cirvji, smilkstēja zāģi. Surp uz pasaules malu bez apstājas nāca darba cilvēki, lai nekad vairs neatgrieztos. Ņevā, pretim Koibusāri, purvainā Janisāri saliņā sāka celt cietoksni ar sešiem bastioniem, lai apsargātu visas krievu zemes tirdzniecības ceļu tik dārgi iegūto grīvu. («…Celt tos sešiem priekšniekiem: pirmo bastionu ceļ bombardieris Pēteris Aleksejevs, otro — Meņšikovs, trešo — kņazs Trubeckojs, ceturto kņazs-pāvests Zotovs…») Pēc pamatu ielikšanas trokšņaini dzīrojot Pētera zemnīcā, laimes dzerot un lielgabaliem rībot, izdomāja cietoksni nosaukt par Piterburhu.

Klaja jūra no šejienes bij ar roku pasniedzama. Vējš pārklāja to ar jautriem vilnīšiem. Rietumos, aiz zviedru kuģu burām, slējās augsti jūras mākoņi — it kā kādas citas pasaules dūmi. Šos nekrievu mākoņus, šos ūdens plašumus un vakarblāzmas drausmīgos ugunsgrēkus vēroja tikai sardzes zaldāti tuksnesīgajā Kotlinas salā. Trūka maizes. No izpostītās Ingrijas, kur sākās inēris, neko nevarēja pievest. Eda saknes un sagrūstas koku mizas. Pēteris rakstīja kņazam-cēzaram, lūgdams sūtīt vēl strādniekus: «Stipri te slimo, un daudzi jau miruši.» Bez apstājas nāca vezumi, strādnieki, katordznieki…

Matiem pār sakaisušo slapjo pieri krītot, Fedjka Mazgājies Dubļiem ar ozola veseri sita un sita pa pāli…

IĪI DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

1

Garlaicīgi kļuvis Maskavā. Pusdienas laikā — jūlija tveicē — tikai paklīduši suņi, astes nolaiduši, klaiņoja pa līkajām ielām, apošņādami visādus atkritumus, ko' ļaudis izmeta aiz vārtiem. Laukumos nebij agrākās burzmas un bļaustīšanās, kad dažam cienījamam cilvēkam svārkiem stūrus atplēš, velkot pie būdām, vai kabatas apgriež, pirms viņš tādā mutulī ko nopērk. Gadījās, ka vēl pirms gaismas no visām priekšpilsētām — Arbatas, Suharevas un Zamoskvorečjes — veda pilnus ratus ar audumiem, dzelzs izstrādājumiem un ādas precēm, — podus, krūzītes, ploš- kas, kliņģerus,' sietus ar ogām un visādas saknes, nesa kārtis ar vīzēm, muldiņas ar pīrāgiem, steigā nostādīja ratus un būdas uz laukumiem. Tukšas bij kļuvušas strēļu priekšpilsētas, sētas sakrita, aizauga biezām nātrēm. Daudz ļaužu tagad strādāja jaunierīkotajās manufaktūrās, vienkopus ar cietumniekiem un klaušiniekiem. Audeklu un vadmalu no turienes sūtīja tieši uz Preobraženskas pri- kazu. Visās Maskavas smēdēs kala zobenus, šķēpus, kāpšļus un piešus. Kaņepāju aukliņu Maskavā nevarēja nopirkt — visus kaņepājus paņēmis kronis.

Arī baznīcu zvanīšana vairs nebij agrākā — no gaismas līdz gaismai, — daudzās baznīcās lielie zvani noņemti, aizvesti uz ieroču lietuvi un pārlieti lielgabalos. Kad tabakas smaku piesmirkušie dragūni novilka no Vecā Pimena zvanu torņa lielo zvanu, ķesteris pagalam piedzērās un gribēja pakārties pie šķērskoka, bet vēlāk, sasiets uz lādes gulēdams, kā prātu zaudējis kliedza, cik slavena bijusi Maskava ar savu košo zvanīšanu, bet tagad Maskavā kļūšot skumji.

Agrāk pie katras bajāra sētas, pie vārtiem ņirgājās bezkaunīgi mājas kalpi uz vienu ausi sašķiebtām cepurēm, spēlēja ar naglām un ar naudu vai vienkārši nelaida garām neaiztiktu ne jātnieku, ne kājnieku, — smiekli, ālēšanās, ķerstīšanās rokām. Tagad vārti cieši noslēgti, plašajā sētā — klusu, cilvēki aizsaukti karā, bajāru dēli un znoti vai nu pulkos par unteroficieriem, vai aizsūtīti pāri jūrai, pusaudži nodoti skolās — mācīties navigāciju, matemātiku un fortifikāciju, pats bajārs bez darba sēž pie atvērta lodziņa — priecīgs, ka kaut uz īsu laiciņu, kamēr cars Pēteris projām, nespiež viņu tabaku smēķēt, bārdu skūt vai baltās zeķēs līdz ceļgaliem, līdz nabai garā parūkā no sieviešu matiem — mētāt un raustīt kājas.

Bez jautrības, noskumis domā bajārs pie lodziņa… «Manu Mišku jau nu matemātikā neizmācīs, Maskavu uzcēla bez matemātikas un dzīvoja, paldies dievam, piecsimt gadu bez matemātikas — labāk nekā tagad; no šī kara, pats par sevi saprotams, nav nekā ko gaidīt, tikai galīgu izputēšanu, lai kā vazātu Ķ'evas slavenās Viktorijas vārdā pa Maskavu zeltītos ratos dievam pretīgos Neptūnus un Veneras… Skaidrs kā diena, zviedrs mūsu karaspēku sakaus, un tad vēl tatāri sen jau gaida, lai varētu ar ordām nākt no Krimas, Okai pārkļūt… O, ho-ho!»

Bajārs ar resnu pirkstu pasniedzās pie aveņu šķīvja, — lapsenes, nolādētās, šķīvim un palodzei aplipušas! No Atonas pārvestās olīvu kauliņu krelles slinki ritinot, bajārs skatījās pagalmā. Viss nolaists! Jau kuro gadu cara pasākumu un izpriecu dē] pat domāt nebij laika par paša mantu… Klētis sašķiebušās, pagrabiem velēnu jumti iebrukuši, visur nejēdzīgas nezāles… «Un vistas, skaties tik, kādas garstilbainas, un arī pīles tagad tik sīkas, aiz cūkas cits pēc cita velkas kupraini sivēni — netīri un vāji! O, ho-ho!…» Ar prātu bajārs saprata, ka vajadzētu pakliegt lopu sievu un putnu sievu un tepat zem lodziņa, brunčus paceļot, ar rīksti noslānīt. Bet tādā karstumā kliegt un dusmoties — sevis bij žēl.

Bajārs pavērsa skatienu augstāk — aiz mietu žoga, aiz balti dzelteniem ziediem un dūcošām bitēm pārklātām liepām. Necik tālu bij saskatāma novecojusī Kremļa siena, kuras robu starpās auga krūmi, f jāsmejas, i jāraud — aizvaldījies nu gan Pēteris Aleksejevičs! Cietokšņa grāvis no pašiem Troicas vārtiem, kur rēgojās atkritumu kaudzes, par dūksnu pārvērties, vista var pāriet, un kādu smirdoņu izplata!… Un Ņegļinnajas upīte arī sekla kļuvusi, labajā pusē tai — Lupatu tirgus, kur taisni no rokas tirgojas ar visādu sazagtu mantu, bet kreisajā krastā sienas pakājē sēž puikas netīros kreklos ar makšķerēm, un neviens viņus no turienes nepadzen …

Sarkanā laukuma veikalu rindās tirgotāji slēdz veikalus, taisās iet pusdienot, vienalga tirgošanās klusa, kar pie durvīm pudu smagas atslēgas. Arī zvaniķis, durvis pievēris, papurināja nabagiem savu kazas bārdiņu un klusītiņām aizgāja mājās — strēbt kvasu ar sīpoliem un kaltētām zivīm, tad pliederu vēsumā nokrākties. No baznīcas lieveņa nošļūca lūdzēji, nabagi, visādi kropļi un pusdienas karstumā aizvilkās kur kurais…

Patiesi, laiks palūkot pusdienas, gurdums pavisam pārņēmis, tāda garlaicība. Bajārs vērīgi ieskatījās, izstiepa kaklu un lūpas, pat no ķeblīša pacēlās, ar plaukstu acis aizklāja, — pār ķieģeļu tiltu, no Troicas vārtiem pār Ņe- gļinnajas upīti uz Lupatu tirgu, sauli atmirdzot, ripoja stikla kariete četrjūgā — viens aiz otra aizjūgti pelēki zirgi, uz priekšējā zirga aveņkrāsas kaftānā ieģērbts hai- duks. Tā ir carevna Natalija, cara Pētera mīļotā māsa, tādu pašu nemierīgu dabu kā brālim, izbraukusi izlūkot. Kur tad viņa brauc, miļie? Ar lakatu nikni lapsenes atvairīdams, bajārs izliecās pa lodziņu.

— Grišutka, — uzkliedza viņš nelielam puišelim garā audekla kreklā, ar sarkanām padusēm, kurš pie akas peļķē mērcēja basās kājas, — skrien cik jaudas, gan es tevi!… Ieraudzīsi Tveras ielā zelta karieti — skrien tai pakaļ, neatpaliec, kad atgriezīsies — pateiksi, kur viņa aizbrauca …

2

Pelēko zirgu četrjūgs sarkaniem spalvu pušķiem pie ausīm, kapara sprādzēm un zvārguļiem pie aizjūga, smagi rikšodams, aizrāva karieti pa plašo lauku un apstājās pie vecās Izmailovas pils. To bij uzcēlis vēl cars Aleksejs Mi- hailovičs, kurš mīlēja savā Izmailovas ciemā visādus untumus. Tur līdz pat šim laikam govju pulkā ganījās pieradinātās briežu mātes, bedrēs tupēja lāči, putnu sētā staigāja pāvi, kuri vasarā uzlīda kokos gulēt. Ne saskaitīt, cik garajos gados nomelnējušā, no baļķiem celtajā pilī'bij raibu un alvotu jumtu pāri istabiņām, ejām un lieveņiem: gan stāvi, ar sekstīti kā ķīsim, gan kā muciņas, gan kā vainadziņš. Pār tiem pusdienas klusumā gaismu šķēla niknas svīres. Visi pils lodziņi aizvērti. Uz vienas kājas turēdamies, lievenī snauda vecs gailis, — kad piebrauca ka- rictc, viņš atguvās, iekliedzās, aizskrēja, un kā uz ugunsgrēku zem visiem lieveņiem sāka kliegt vistas. Tad apakšstāvā atvērās zemas durtiņas un izliecās sargs, arī vecs. Karieti ieraudzījis, viņš nesteidzoties nometās ceļos un, ar pieri zemi skardams, paklanījās.

Galvu no karietes izliekusi, carevna Natalija nepacietīgi jautāja:

—   Kur bajārmeitas, vectētiņ?

Vecais piecēlās, saslēja pelēko bārdu, izstiepa lūpas.

—  Sveika, māmiņ, sveika, skaistule carevna Natalija Aleksejevna, — un labsirdīgi viņā nolūkojās no uzacu apakšas, kas tam aizēnoja acis, — ak, tu dieva sūtītā, laipnā… Prasi, kur bajārmeitas? Bet, kur bajārmeitas, to nezinu, neesmu redzējis.

Natalija izlēca no karietes, nocēla no galvas smago, pērļaino, ragaino vainagu, no pleciem nometa brokāta vasaras svārku — Maskavas vecmodīgo ģērbu viņa valkāja tikai izbraukumos, — istabas bajāriene Vasilisa Mjasnaja paķēra mantas, ielika karietē. Natalija — slaida, kalsna, strauja — vieglā holandiešu ģērbā gāja pār pļavu uz birzi. Tur — vēsumā — samiedza acis — tik stipra un salda bij ziedošo liepu smarža.

—   Aūl — iekliedzās Natalija.

Netālu, tajā pusē, kur aiz zariem neciešami spoži ūdenī atmirdzēja saule, atsaucās slinka sievietes balss. Dīķa malā ūdens tuvumā uz smiltiņām pie laipām atradās raiba telts, kuras ēnā, spilvenos tvīkstot, gulēja četras jaunas sievietes. Sakarsušas, atrisušām matu pīnēm viņas steidzīgi piecēlās sagaidīt Nataliju. Tā, kura vecāka, zema gardegune, Aņisja Tolstoja, viņai piesteidzās pirmā, sasita plaukstas, grozīja spriganās acis.

—  Gaišumiņ mūsu, Nataļjuška, valdniece-carevna, ak, ak, aizrobežas tualetei Ak, ak, dieviete!

Otras divas — Aleksandra Daņiloviča Meņšikova māsas, nesen ar Pētera pavēli no tēva mājas paņemtas Iz- mailovas pilī, lai tur Aņisjas Tolstojas uzraudzībā mācītos politesu un grāmatā, — jaunās meitas Marfa un Anna, abas kuplas, vēl maz aptēstas, pavēra tuklās mutes un, skropstas pacēlušas, dzidri lūkojās carevnā. Ģērbs viņai bij holandiešu — plati, sarkani plānas vilnas svārki ar trīskārtainu zelta apšuvi gar apmalu un neredzēti šaurs ņieburs, kakls, pleci — kaili, rokas līdz elkoņiem kailas. Natalija arī pati saprata, ka viņa bij tikai ar dievieti salīdzināma, kaut — ar Diānu, viņas ieapaļā seja ar paceltu strupu kā brālim degunu, mazām austiņām, mutite — viss bij skaidrs, jaunavīgs, augstprātīgs.

— Tualeti man vakar atveda, no Hāgas atsūtījusi Saņka, Aleksandra Ivanovna Volkova.., Skaisti un — miesai tīkami.,. Protams — ne lielām viesībām, bet birzij, pļavai, izpriecai.

Natalija grozījās, ļaujot sevi labi aplūkot. Ceturtā jaunā sieviete stāvēja patālāk, kautri salikusi nolaistās rokas, smaidot ar svaigo kā ķirsis, šķelmīgo muti, un arī acis viņai bij kā ķirši, viegli uzliesmojošas, sievišķīgas. Apaļie vaigi — karstumā sārti satvīkuši, tumšie cirtainie mati — arī valgi. Natalija grozījās, izsaucienu un plaukšināšanas pavadīta, vairākas reizes palūkojās viņā, untumaini izstiepa apakšējo lūpu — vēl pati nesaprata: tīkama vai netīkama viņai šī Alūksnes gūstekne, kas zaldāta svārkā no ratu apakšas paņemta teltī pie feldmaršala Seremet- jeva, savukārt Meņšikova izkaulēta un padevīgi — kādreiz naktī pie degoša kamīna un vīna glāzes — atdota Pēterim Aleksejevičam.

Natalija bij jaunava — pretēji savām īstajām, miesīgajām māsām — klosterī ieslodzītajai valdniecei Sofijai, ca- revnām Katjkai un Maškai, par kurām zobojās visa Maskava. Daba Natalijai bij strauja un nesamierināma. Katjku un Masku viņa ne vienu reizi vien lamāja par vazaņ- ķēm un govīm un iekarsusi sita viņām pa vaigiem. Vecās pils paražas, visādu veceņu — piedzīvotāju karstos, nekautros čukstus viņa izdzina no savas pils. Arī brālim Pēterim Aleksejevičam viņa pārmeta, ka tas, reiz uz visiem laikiem atraidīdams nekaunīgo favorīti Annu Monsu, kļuva ar sievietēm pārlieku neizvēlīgs un vienkāršs. Sākumā Natalija domāja, ka ari šī — zaldātu gūstekne — viņam tikai pusstundai: nopurināsies un aizmirsīs. Nē, Pēteris Aleksejevičs neaizmirsa to vakaru pie Meņšikova, kad gaudoja vējš un Jekaterina, sveci paņēmusi, rādīja caram gaismu guļamistabā. Meņšikova saimniecei tika pavēlēts nopirkt Arbatā nelielu mājiņu, kurp Aleksandrs Da- ņilovičs pats aizveda viņas gultu, saiņus un lādes, bet pēc neilga laika no turienes viņu pārveda uz Izmailovas pili, Aņisjas Tolstojas uzraudzībā.

Se Katrīna dzīvoja bez bēdu, arvienu jautra, vientiesīga, svaiga, lai arī kādreiz bij zem zaldātu ratiem vārtījusies. Pēteris Aleksejevičs bieži vien, izmantojot izdevīgu gadījumu, sūtīja viņai īsas, jautras vēstules — gan no Sviras, kur viņš bij uzsācis celt Baltijas jūras floti, gan no jaunās pilsētas Pīterburgas, gan no Voroņežas. Viņš ilgojās pēc tās. Burtojot pa zilbēm zīmītes, viņa uzplauka vēl košāka. Natalijai aizdegās ziņkāre: ar ko gan viņa tomēr to piebūrusi?

—   Gribi, uzšūšu tev uz valdnieka atbraukšanu arī tādu pašu tualeti? — teica Natalija, stingri raudzīdamās Katrīnā. Tā paklanījās, mulstot izrunāja:

—   Gribu ļoti… Paldies…

—    Kautrējas viņa tevis, gaišumiņ Nataļjuška, — čukstēja Aņisja Tolstoja, — nededzini viņu ar skatienu, esi pieļāvīgāka… Es viņai — gan šā un tā — par tavu labsirdību, bet viņa tik savu: — Carevna bez grēka, es — grēcīga, viņas, saka, labsirdību ne ar ko neesmu nopelnījusi… Ka mani, saka, valdnieks iemīlējis — pašai brīnums, kā pērkons no skaidrām debesīm, atgūties vien nevaru… — Arī tās divas manas muļķes pie viņas lien un taujā — kas ar viņu bijis un kā bijis? Es viņām uz visstingrāko aizliedzu par to pat domāt un runāt. — Te jums, — saku, — grieķu dievi un amori, domājiet un runājiet par to piedzīvojumiem… — Nē un nē, ieēdusies viņās tā sādžas dzīve — vidžināt par visu prasto. No rīta līdz vakaram viņām atkārtoju: — Bijāt jūs verdzenes, kļuvāt dievietes.

No karstuma sienāži nopļautajā zālē čirkstēja tā, ka ausīs sauss metās. Tālumā, viņpus dīķa, melnais priežu sils, likās, ar galotnēm ieplūda zilgmē. Spāres grīslī šūpojās, uz bālganās ūdens virsmas turējās zirneklīši. Natalija iegāja telts ēnā, nometa ņieburu, apvija galvai tumšbrūnās bizes, atpogāja, nometa brunčus, izkāpa no tiem, smalko kreklu nolaida un, gluži kā iespiestajās holandiešu lapās, kuras laiku pa laikam kopā ar grāmatām atsūtīja no Pils prikaza, — nekautrējoties kailuma, — gāja uz laipām.

—   Visām peldēties! — Natalija iesaucās, pagriezdamās pret telti un vēl arvienu sprauzdama bizes. Marfa un Anna vīstījās ģērbjoties, kamēr Aņisja Tolstoja viņām uzkliedza: — Ko tupstaties, gaļas mucas, neviens jūsu jaukumus nenolaupīs. — Katrīna arī mulsa, redzot, ka carevna viņu neatlaidīgi vēro. Natalija it kā juta ir riebumu, ir tīksminājās ap viņu. Kad Katrīna, veselības un spēka pilna, noliekusi cirtaino galvu, uzmanīgi gāja pa nopļauto zāli un tveice zeltīja viņu, tās apaļos plecus, stingros gurnus, Natalija nodomāja, ka brālim ziemeļos, kuģus būvējot, protams, jāgarlaikojas bez šīs sievietes, viņam droši vien caur tabakas dūmaku rādās, kā, lūk, viņa ar savām skaistajām rokām pacels bērnu pie augstajām krūtīm… Natalija izelpoja gaisa pilnās krūtis un, acis aizvērusi, iemetās aukstajā ūdenī. Sajā vietā dibenā strāvoja avoti…

Katrīna apdomīgi kāpa sāniski no laipām, mērcējoties arvienu drošāk, no prieka iesmējās, un tikai tagad Natalija galīgi saprata, ka laikam ir gatava mīlēt viņu. Viņa piepeldēja un uzlika rokas uz tās zeltainajiem pleciem.

—   Tu esi skaista, Katrīna, esmu priecīga, ka brālis tevi mīl.

—   Paldies, valdniece…

—   Vari saukt mani par Natašu..,

Viņa noskūpstīja Katrīnu uz vēsā, apaļā, slapjā vaiga, ielūkojās viņas ķiršu acīs.

—   Esi prātīga, Katrīna, būšu tev draugs…

Marfa un Anna, iegremdējot gan vienu, gan otru kāju, vēl arvien baidījās un spiedza uz laipām, — Aņisja Tolstoja sadusmojās un ar varu iegrūda ūdenī abas kuplās jaunavas. Visi zirneklīši pajuka, visas spāres pameta grīsli un grūstoties lidoja apkārt peldošajām dievietēm.

3

Telts paēnā, slapjos matus savijusi, Natalija dzēra tikko no pagraba atnestās ogu sulas, bumbieru incdutiņu un skābeno kvasu. Bāžot mutē mazu cukurcepuma gabaliņu, sacīja:

— Aizskaroši redzēt mūsu tumsonību. Paldies dievam — mēs par citām tautām neesam dumjāki, mūsu jaunavas staltas un skaistas kā nekur citur, — to atzīst visi ārzemnieki, — spējīgas uz mācībām un politesu. Brālītis jau kuro gadu sitas — ar varu velk ļaudis laukā no mājām, no sasmakutna… Pretojas, ne jau meitas — tēvi ar mātēm. Brālītis, karā aizbraucot, kā mani lūdza: — Nataša, neliec, lūdzu, mierā tos vecderībnieku bārdaiņus… Uzmācies viņiem, ja negrib ar labu… Nosmaksim mēs šinī purvā … — Es sitos, esmu viena … Paldies carienei Pras- kovjai, pēdējā laikā viņa man palīdz, — lai arī grūti viņai vecās paražas lauzt — tomēr ieveda savām meitām jaunu kārtību: svētdienās pēc dievkalpojuma ierodas pie viņas franču apģērbos, dzer kafiju, klausās mūzikas kasti un sarunājas par pasaulīgām lietām… Bet, lūk, man Kremlī rudenī būs jaunums, tāds jaunums.

—   Kas tad par jaunumu tev būs, gaišumiņ mūsu? —• prasīja Aņisja Tolstoja, slaucīdama saldās lūpas.

—   Jaunums būs ievērojams… Tcjāteris… Protams, ne jau gluži kā franču galmā… Tur, Versaļā, visā pasaulo izslavēti aktieri un dejotāji, un gleznotāji, un muzikanti… Bet še — es viena, man traģēdijas jāpārliek no franču uz krievu, man jāpiedomā — ja kas trūkst, man ar komediantiem jānoņemas…

Kad Natalija izrunāja «tejāteris», abas jaunavas Meņ- šikovas un Aņisja Tolstoja, un Katrīna klausījās, ieurbjoties viņā tumšu skatienu, saskatījās, sasita plaukstas…

—   Sākumam, lai pārāk neizbaidītu, izrādīs «Darbība ceplī» ar peršu dziedāšanu… Bet jaungadā, kad uz svētkiem ieradīsies valdnieks un no Pīterburgas sabrauks, izrādīsim «Pamācošu darbību par izlaidīgo saldkaislībnieku Don-Zuanu, jeb kā viņu zeme aprija…» Gan es pavēlēšu visiem ierasties teātrī, sāks pretoties — sūtīšu dragūnus, lai ved šurp… Zēl, ka Maskavā nav Aleksandras Ivanov- nas Volkovas — viņa ]oti palīdzētu… Lūk, viņa labs piemērs, no tumšas zemnieku ģimenes, viņas tēvs ar lūku jozās, pati sāka grāmatā mācīties, kad jau bij apprecējusies… Tagad veikli runā trijās valodās, peršas sacerē, pašreiz viņa Hāgā pie mūsu sūtņa Andreja Artamonoviča Matvejeva. Kavalieri viņas dēļ ar zobeniem kaujas un ir nogalināti… Un viņa taisās uz Parīzi, pie Luija Četrpadsmitā galma — spīdēt… Vai nu jums ir saprotams izglītības labums?

Aņisja Tolstoja Marfai un Annai sānos iegrūda dunku.

—   Sagaidījāt jautājumu? Bet atbrauks valdnieks, — gadīsies viņam — pievedīs tev vai tev galantu kavalieri, bet pats klausīsies, kā tu savā muļķībā izgāzīsies…

—   Laid viņas, Aņisja, karsti, — teica Natalija, — nu, ardievu! Man vēl jāiebrauc Vācu priekšpilsētā. Par māsiņām atkal sūdzības. Baidos, ka līdz valdniekam aizies. Gribu ar viņām stingri parunāt.

Carevnas Jekaterinu un Marju jau sen — kopš Sofijas ieslodzīšanas Novodevičjes klosterī — izlika no Kremļa — prom no acīm uz Pokrovku. Pils prikazs izsniedza viņām uzturu un dažādus labumus, maksāja algu viņu dziedātājiem, zirgu puišiem un visiem saimes ļaudīm, bet naudu rokās carevnām nedeva, nebij vajadzības, bez tam ari bīstami, zinot viņu muļķību.

Katjkai bij pie četrdesmit. Maska par gadu jaunāka. Visa Maskava zināja, ka Pokrovkā viņas, labumā dzīvojot, sākušas izlaisties. Cēlās vēlu, pusi dienas nesukājušās sēž. pie lodziņiem un līdz asarām žāvājas. Bet, krēslai iestājoties, — pie viņām istabā ienāk dziedātāji ar domrāin un stabulēm; carevnas, nokrāsojušās kā āboli, ar kvēpiem uzacis notriepušas, uzposušās, klausās dziesmas, dzer saldus liķierus un lēkā, dejo līdz vēlai naktij tā, ka vecais baļķu nams trīc vien. Ar dziedātājiem carevnas it kā dzīvojot un bērnus no viņiem dzemdējot, bet audzināt tos atdodot Kimru pilsētā.

Sie dziedātāji galīgi izlaidušies — darbdienās staigā aveņkrāsas zīda kreklos, augstās caunādu cepurēs un safjāna zābakos, pastāvīgi spiež no carevnām naudu un nodzer to traktierī pie Pokrovas vārtiem. Lai dabūtu naudu, carevnas sūta uz Lupatu tirgu sievieti no Kimriem, Domnu Vahramejevu, kura dzīvo pie viņām pažobelē zem kāpnēm, tirgū viņa pārdod carevnu apvalkātās drēbes; bet ar to naudu viņām nepietiek, un carevna Jekaterina sapņo atrast bagātības, kādēļ liek Domnai Vahramejevai redzēt sapņus par apslēptu mantu. Domna tādus sapņus redz, un carevna cer iedzīvoties naudā.

Natālija jau sen gatavojās stingri parunāt ar māsām, bet nebij laika — vai nu gāza pērkona lietus, vai traucēja kas cits. Vakar viņai stāstīja par carevnu jaunām dēkām: carevnas pasākušas braukāt uz Vācu priekšpilsētu. Vaļējā karietē ieradušās holandiešu sūtņa sētā; kamēr viņš brīnīdamies licis galvā parūku, ģērbis kaftānu un jozis zobenu, Katjka un Maška, viņa viesistabā uz krēsliem sēžot, sačukstējušās un smējušās. Kad viņš sācis tām klanīties, kā pret augstām personām pienākas — ar cepuri zemi slaukot, viņas atbildēt nav pratušas, tikai pakaļas no krēsliem pacēlušas un atkal atgāzušās, tad prasījušas: — Kur te dzīvo vāciete saldumu tirgotāja, kas cukuru un konfektes pārdod? — tādēļ arī esot pie viņa iebraukušas.

Holandiešu sūtnis laipni pavadījis carevnas pie saldumu tirgotājas līdz pat viņas veikaliņam. Tur viņas, ķerstot rokām gan vienu, gan otru mantu, izvēlējušās cukuru, konfektes, pīrādziņus, marcipāna āboliņus un oliņas — par deviņiem rubļiem. Marja sacījusi:

— Drīzāk nesiet to uz karieti!

Saldumu tirgotāja atbildējusi;

—   Bez naudas nenesīšu.

Carevnas nikni sačukstējušās un sacījušas:

—   Iesaiņo un aizzīmogo, mēs vēlāk atsūtīsim pakaļ.

Pēc saldumu tirgotājas, pavisam pazaudējušas kaunu,

viņas aizbraukušas pie bijušās favorītes Annas Monsas, kura vēl arvien dzīvoja tai pašā mājā, kuru viņai uzcēlis Pēteris Aleksejevičs. Pie viņas tūlīt nav ielaiduši, vajadzējis ilgi dauzīties, gaudojuši ķēžu suņi. Bijusī favorīte tās pieņēmusi, gultā guļot, droši vien tīšu prātu nolikusies. Viņas tai teikušas:

—       Lai tev ilgus gadus veselība, laipnā Anna Ivanovna, mēs zinām, ka tu uz augļiem dod naudu, dod mums kaut simt rubļu, bet gribētos gan divus simtus.

Monsiene atbildējusi visā savā bardzībā:

—   Bez ķīlas nedošu.

Jekaterina pat apraudājusies.

—   Slikti mums, ķīlas nav, domājām tāpat izlūgties.

Un carevnas aizgājušas no favorītes pagalma.

Ap to laiku viņām iegribējies ēst. Viņas pavēlējušas pieturēt karieti pie kādas mājas, kur pa atvērtiem logiem bijis redzams, kā priecājas viesi, — tur seržanta Daņilas Ju- dina sieva — pats tajā laikā bijis karā Livonijā — dzemdējusi dvīņus un pašreiz bijušas kristības. Carevnas iegājušas mājā un lūgušas ēst, un viņām parādījuši godu.

Pēc stundām trim, kad viņas braukušas prom no seržanta sievas, pa ceļu ejošais angļu tirgotājs Viljams Pils tās karietē pazinis, viņas pieturējušas un prasījušas, — vai viņš negribot tās ar pusdienām pamielot? Viljams Pils pasviedis cepuri gaisā un jautri teicis: — Ar vislielāko labpatiku! — Carevnas aizbraukušas pie viņa, ēdušas un dzērušas angļu degvīnu un alu. Bet kādu stundu pirms vakara, no Pila aizbraucot, sākušas vizināties pa priekšpilsētu, ielūkojoties apgaismotajos lodziņos. Jekaterina gribējusi vēl kaut kur uzlūgties uz vakariņām, bet Marja atturējusi. Tā viņas noslaistījušās līdz tumsai.

5

Natalijas kariete palēkdamās ripoja pa Vācu priekšpilsētu gar koka namiņiem, kas bij prasmīgi izkrāsoti pēc ķieģeļa, gar zemām un garām tirgotāju klētīm ar dzelzi apkaltiem vārtiem, gar jocīgi apcirptiem kociņiem dārziņos; visur — šķērsām uz ielas pusi — karājās izkrāsotas

izkārtnes, veikaliņiem atvērtas durvis, nokārtas dažādu preci. Natalija sēdēja, lūpas sakniebusi, ne uz vienu neskatīdamās, kā lelle, — ragainā vainagā, plecos uzmestu vasaras svārku. Rešņi bikšu lcncās un adītās micēs viņu sveicināja; cienīgas sievietes salmu cepurītēs rādīja bērniem viņas karieti; ar cepuri no putekļiem sargādamies, vaļā atsistu kaftānu no ceļa nolēca kāds švīts; Natalija aiz kauna gandrīz raudāja, labi saprotot, kā Maska un Katjka izsmīdinājušas visu priekšpilsētu un, protams, kā holandietes, šveicietes, anglietes, vācietes tagad tenkoja, ka cara Pētera māsas — barbares, izbadējušās diedel- nieces.

Māsu vaļējo karieti viņa ieraudzīja līkajā šķērsieliņā pie prūšu sūtņa Keizerlinga sētas sarkandzelteni svītrotajiem vārtiem, par kuru runāja, ka viņš gribot precēt Annu Monsu un tikai vēl arvien baidoties no Pētera Alekseje- viča. Natalija ar gredzeniem piedauzīja pie karietes priekšējā stikla, melno bārdu pagriezis, kučieris aizsmacis iekliedzās: — Tprru, balodīši! — Pelēkie zirgi apstājās, smagi cilādami sānus. Natalija sacīja tuvīnai bajārienei:

—   Ej, Vasilisa Matvejevna, saki vāciešu sūtnim, ka, lūk, Jckaterina Aleksejcvna un Marja Aleksejevna man ļoti vajadzīgas… Bet viņām vairs neļauj kumosu norīt, ved kaut ar varu!…

Vasilisa Mjasnaja, klusi stenēdama, izlīda no karietes. Natalija atzvēlās, sāka gaidīt, pirkstus knikšinādama. Drīz no lieveņa noskrēja sūtnis Kcizerlings — sīciņš, maziņš, ar teļa skropstām; spiezdams pie krūtīm steigā paķerto cepuri un spieķi, klanījās uz katra kāpiena, izgriežot sarkanās zeķēs ieautās kājas, aizgrābtīgi stiepa smailo de- guntiņu, lūdza carevnu ienākt pie viņa iedzert aukstu alu.

—   Nav vaļas! — sausi atbildēja Natalija. — Un neklājas man pie tevis alu dzert… Ar negodīgām lietām nodarbojies, mīļais … (Un neļaujot viņam muti atvērt.) Ej, ej, izsūti man drīzāk carevnas …

Jekaterina Aleksejevna un Marja Aleksejevna beidzot iznāca no mājas kā divas gubas — platos svārkos ar ievilkumiem un kruzuļiem, abām apaļas sejas — nobijušās, muļķīgas, izkrāsotas, — pašu matu vietā melnas, augstu uzspraustas, krellēm nokārtas parūkas. (Natalija, zobus sakodusi, pat iestenējās.) Carevnas saulē mirkšināja aiz- plūdušās acis, aiz muguras bajāriene Mjasnaja šņāca: — Nedariet sev kaunu, jūs drīzāk sēdieties pie viņas karietē! — Keizerlings klanīdamies atvēra durtiņas. Aizmirsušas pat no viņa atvadīties, carevnas iekāpa un tikko novietojās uz soliņa pretim Natalijai. Sarkaniem riteņiem putekļus saceļot, no vienas puses uz otru gāzelējoties, kariete aizdrāzās pa šķērsielu pāri klajumam uz Pokrovku.

Visu ceļu Natalija klusēja, carevnas izbrīnījušās apvē- dinājās lakatiņiem. Un, tikai uzkāpusi augšā viņu istabā un pavēlējusi aiztaisīt durvis, Natalija ierunājās:

—  Vai tad jūs, nekauņas, galīgi esat prātu zaudējušas, vai klostera ieslodzījumu sagribējies? Maz jums vēl slavas Maskavā? Vajag arī visas pasaules priekšā krist negodā! Kas jūs iemācījis pie sūtņiem braukāt? Palūkojieties spoguli — no pārēšanās vaigi plīst, vēl viņām holandiešu un vāciešu uzkožamos iegribējies! Un kā jums prāta pietika iet divi simti rubļu dēļ klanīties pie netiklās sievietes Annas Monsienes? Viņa gan var būt apmierināta, ka tādas ubagotājas iztriekuši. Keizerlings par to katrā ziņā aizrakstīs vēstuli prūšu karalim, bet karalis pa visu Eiropu izzvanīs! Saldumu tirgotāju gribējāt apzagt — gribējāt, neliedzieties! Labi, ka atjauta un jums bez naudas nedeva. Debesu tēvs, ko gan tagad valdnieks teiks? Ko lai viņš tagad dara ar jums, govīm? Matus apgriezt un uz Pečoras upi, uz Pustozersku …

Vainagu un vasaras svārku nenoņēmusi, Natalija staigāja pa istabu, satraukumā žņaudzīja rokas, meta kvēlus skatienus uz Katjku un Mašku, — no sākuma viņas stāvēja, bet tad kājas vairs neklausīja un viņas apsēdās; deguni viņām sasarka, tuklās sejas trīcēja, piepūtās uz gaudošanu, bet balsī raudāt bij bailes.

—   Valdnieks pāri saviem spēkiem velk mūs laukā no bezdibeņa, — teica Natalija. — Neguļ un neēd, pats dēļus zāģē, pats naglas sit, zem lodēm un bumbām staigā, lai tikai no mums cilvēkus iztaisītu… Viņa ienaidnieki to vien gaida — kā apkaunot un pazudināt. Bet šitās! Pat visļaunākajam ienaidniekam nebūtu ienācis prātā tas, ko jūs izdarījāt… Nekad to nebūtu ticējusi, bet gan es uzzināšu, kas jūs samācīja uz Vācu priekšpilsētu braukt… Jūs — vecmeitas, tūļas…

Te Katjka un Maška, pietūkušās lūpas staipīdamas, izplūda asarās.

—   Neviens mūs nesamācīja, — iegaudojās Katjka, — kaut mums zemē iegrimt…

Natalija viņai uzkliedza:

—  Melo! Bet kas jums par saldumu tirgotāju stāstīja? Bet kas teica, ka Monsiene dod naudu uz augļiem?…

Marja tāpat iegaudojās:

—   Sacīja mums to sieva kimriete, Domna Vahramejeva. Viņa to saldumu tirgotāju sapnī redzējusi, mēs viņai ticam, mums marcipāna iegribējās…

Natalija pielēca, atrāva durvis, aiz tām atlēca vecītis — istabas jokdaris sieviešu apģērbā, atkāpās vecenes piedzīvotājas, vecenes kroplites, vecenes jokdares — dadžiem pinkainajos matos. Natalija satvēra aiz rokas kārtīgu tumīgu sievieti melnā lakatā.

—  Tu esi sieva no Kimriem?

Sieviete klusējot ar visu ķermeni zemu paklanījās.

—   Valdniece carevna, patiesi esmu no Kimriem, trūcīga atraitne Domna Vahramejeva …

—   Vai tu carevnas pierunāji braukt uz Vācu priekšpilsētu? Atbildi…

Vahrarnejevas baltā seja nodrebeja, garās lupas sašķiebās.

—   Esmu slimības apsēsta, valdniece mana, runāju aplamus vārdus prāta aptumsībā, labdares carevnas par maniem muļķīgajiem vārdiem smejas, man tad prieks… Naktīs sapņus redzu nedzirdētus. Bet, vai tic maniem sapņiem carevnas vai netic, — nezinu to… Vācu priekšpilsētā savu mūžu neesmu bijusi, nekādas saldumu tirgotājas acīs neesmu redzējusi.

Atkal Natalijai zemu paklanīdamās, atraitne Vahramejeva nostājās, saliekot rokas zem lakata uz vēdera, pār- akmeņojās — spīdziniet kaut ar uguni…

Natalija drūmi palūkojās māsās, — Katjka un Maska tikai paklusu stenēja, mokoties no karstuma. Durvīs parādījās večuks jokdaris, deguna vietā tikai nāsis, —• ūsas, bārdele sapinkāti, lūpas atkārušās.

—  Ai, vai sasmīdināt vajag?

Marja saīgusi atgaiņāja viņu ar lakatu. Bet jau kādas desmit rokas sniedzās no viņpus durvīm, un jokdares, skrandainas kroplītes, izpūrušas, citas ākstu sarafānos, tāšu vainadziņiem, večuku jokdari grūstīdamas, sabruka istabā. Izveicīgas, nekaunīgas sāka lēkāt, bļaustīties, savā starpā kauties, raut aiz matiem, pļaukājot vaigus. Večuks jokdaris uzrāpās jāteniski kuprainai vecenei, izslejot kājas no skrandainiem brunčiem, ķērca caur degunu: — Lūk, vācietis uz vācietes aizjāj alu dzert… — No priekšnama piesteigusies dziedātāji iesvilpdamies uzsāka dejas melodiju. Domna Vahramejeva aizgāja un nostājās aiz krāsns, pārvilkusi lakatu uzacīm.

Natalija sašutumā un naidā piespēra sarkanos zābaciņus.

—   Prom! — uzkliedza kūleņojošiem skrandaiņiem un vazaņķiem. — Prom! — Bet muļķes un jokdares spiedza vēl skaļāk. I\o viņa viena varēja izdarīt ar šo trakojošo bandu?! Visa Maskava ar tiem pilna, katrā bajāra namā, katras baznīcas priekšā mudž tāds tumsoņu bars… Natalija riebumā pacēla svārku atroti — saprata, ka ar šo arī izbeigusies viņas saruna ar māsām. Bet tagad aiziet būtu muļķīgi — Katjka un Maška, pa lodziņu izliekušās, pasmietos pakaļ viņas karietei…

Pēkšņi šai troksnī un kņadā bij sadzirdama pagalmā zirgu pakavu klaudzoņa un ratu dārdēšana. Dziedātāji priekšnamā apklusa. Večuks jokdaris, zobus atņirdzis, iekliedzās: — Izklīst! — Muļķes un jokdares kā žurkas metās pa durvīm laukā. Mājā viss it kā pamira. Koka kāpnes sāka čīkstēt zem smagiem soļiem.

Istabā pūzdams ienāca drukns cilvēks, turēdams rokā sudraba apkaltu zizli un cepuri. Ģērbies viņš Vecmaska- vas modē, garā — līdz zemei — vaļīgā dzērveņkrāsas svārkā; platā tumšā seja skūta, melnās ūsas uzgrieztas pēc poļu parauga, gaišās asarainās acis izvalbītas kā vēzim. Viņš klusējot, cepuri zemi skardams, paklanījās Na- talijai Aleksejevnai, smagi pagriezās un tāpat paklanījās carevnām Katrīnai un Marjai, kuras bailēs vai noslāpa. Tad, nolicis sev blakus cepuri un zizli, apsēdās uz sola.

—   Uh, — viņš teica, — nu, lūk, es atnācu. — Izvilka no azotes krāsainu lielu lakatu, noslaucīja seju, kaklu, uz pieres uzsukātos slapjos matus.

Tas bij visbriesmīgākais cilvēks Maskavā — kņazs-cē- zars Fjodors Jurjevičs Romodanovskis.

—   Dzirdējām mēs, dzirdējām — sliktas lietas te sākušās. Ai-ai-ai! — Iebāzis lakatu svārku azotē, kņazs-cēzars pavalbīja acis uz carevnām Katrīnu un Marju. — Marcipāna iegribējās? Tā, tā, tā… Bet muļķība ir ļaunāka par zādzību… Troksnis iznācis liels. — Viņš pagrieza pret Nataliju seju — platu kā elkam. — Pēc naudas viņas sūtītas uz Vācu priekšpilsētu, — redz, kā. Tātad kādam nauda vajadzīga. Tu uz mani nedusmojies — vajadzēs pie tavu māsiņu mājas sargus nolikt. Pažobelē pie viņām dzīvo sieva kimriete un slepeni nes podiņā ēdienu uz noru, aiz sakņu dārza, uz pamesto pirtiņu. Tai pirtiņā dzīvo bēglis, izstumtais pops Griška… (Te Katrīna un Marja nobāla, satvēra vaigus.) Tas izstumtais pops Griška it kā pirtiņā vārot mīlestības dziru un zāles pret apaugļošanos un lai augli nodzītu. Labi. Mums ir zināms, ka šitas Griška bez tam pirtiņā raksta slepenas dumpinieku vēstules, bet naktīs iet uz Vācu priekšpilsētas pagalmiem pie dažiem sūtņiem, ieiet arī pie mūķenes, kura, mūķene, mēdz iet uz Novodevičjes klosteri, mazgā tur grīdas, mazgā arī bijušās valdnieces Sofijas Aleksejevnas istabiņas grīdu… (Kņazs-cēzars runāja klusi, lēni, istabā neviens neelpoja.) Es te uzturēšos kādu laiku, mīļā Natalija Aleksejevna, bet tu nesmērē rokas ar šīm lietām, pa vakara vēsumu ej vien mājās…

OTRA NODAĻA

1

Pie galda sēdēja trīs brāļi Brovkini — Aleksejs, Jakovs un Gavrila. Tas bij rets gadījums šajos laikos, kad tā varēja satikties un pie vīna kausa no sirds izrunāties. Tagad viss — steiga, visam — trūkst laika, šodien tu te, bet rītu jau, zem kažoka sienā ieracies, kamanās aulekšo tūkstošām verstu, tālu… Izrādījās, ka cilvēku maz, cilvēku nepietiek.

Jakovs atbrauca no Voroņežas, Gavrila — no Maskavas. Abiem bij norādīts Nevas kreisajā krastā, augstāk par Fontankas ieteku, celt klētis jeb ceihhauzus, pie ūdens — piestātnes, uz ūdens — bonus un nostiprināt visu krastu ar pāļiem — gaidot pirmos Baltijas flotes kuģus, kurus lielā steigā būvēja Lodejnoje Poļes tuvumā, uz Sviras. Tur pagājušā gadā bij aizbraucis Aleksandrs Daņilovičs Meņšikovs, pavēlēja cirst mastu mežu un taisni lieldienās uzsāka celt pirmo kuģu būvētavu. Uz turieni atveda no Oloņeckas apriņķa ievērojamos namdarus un no Zeļezo- poļskas Ustjužinas kalējus. Jaunie meistari navigatori šos darbus iemācījušies Amsterdamā, vecie meistari no Voroņežas un Arhangeļskas, slavenie meistari no Holandes un Anglijas būvēja pie Sviras divdesmitlielgabalu fregates, šņavas, galiotas, brigantīnas, buerus, galeras un šinakas. Pēteris Aleksejevičs aizaulekšoja turp vēl pa kamanu ceļu, bet drīz viņu gaidīja jau še, Pīterburgā.

Aleksejs, bez kaftāna, tikai holandiešu audekla kreklā, kurš svētdienas dēļ —- tīrs, uzrotījis mežģīņu aproces, grieza ar nazi uz dēlīša sālītu gaļu. Iepretim brāļiem atradās māla b|oda ar karstiem kāpostiem, stops ar degvīnu, trīs alvas mēriņi, katram vēl nolikta šķēle nobriedušas rudzu maizes.

—   Kāposti ar sālītu ga|u Maskavā nav nekāds brīnums, — teica brāļiem Aleksejs, sārts, gludi skūts, gaišām uzgrieztām ūsām un apcirptiem matiem (viņa parūka karājās uz koka naglas pie sienas), — bet še tikai svētdienās ar sālītu gaļiņu lutināmies. Bet skābi kāposti — Aleksandram Daņilovičam pagrabā, vēl Brisam, jā, arī man, un — tas viss… Un arī tikai tāpēc, ka vasaru iedomājāmies un paši iestādījām sakņu dārzā. Grūti, grūti dzīvojam. Viss dārgs, dabūt nekā nevar.

Aleksejs iemeta kāpostu bļodā uz dēlīša sagriezto sālīto gaļu, ielēja pa glāzītei. Brāļi paklanījās viens otram, nopūtās, iedzēra un cienīgi sāka strēbt.

—   Baidās uz šejieni braukt, sieviešu še gandrīz pavisam nav, dzīvojam kā tuksnesī, nudien… Ziemu vēl šā un tā — vētras drausmīgas, tumsa, un darba arī šoziem bij daudz… Bet, lūk, kā šodien, uzpūš pavasara vējš — un galvā lien kas tāds, par ko neglīti runāt… Bet te, brāl, no tevis stingri prasa…

Jakovs, skrimsli grauzdams, sacīja:

—   Jā, pie jums nav nekāda jautrā vieta.

Jakovs pretēji brāļiem nerūpējās par sevi, — viņa brūnais kaftāns bij notašķīts, pogas notrūkušas, melnā kravate uz spalvainā kakla sataukojusies, viss piesūcies ka- nuperas tabakas smakas. Matus valkāja pats savus — līdz pleciem — slikti sukātus.

—   Ko tu, brāl, — atbildēja Aleksejs, — mūsu vieta ir pat ļoti jautra: lejāk, gar jūru, nomaļāk, kur Duderhofas muiža. Zāle līdz jostai, bērzu birzis — cepure veļas zemē, aug rudzi, aug visādas saknes un ogas… Pie pašas Ņevas grīvas, protams, — muklājs, biezoknis. Bet valdnieks nez kāpēc taisni te iecerējis pilsētu. Izdevīga vieta kara vajadzībām. Tikai viens posts — zviedrs neliek mierā. Pagājušā gadā viņš mums uzgāzās no Sestras upes un ar floti no jūras, dūša mums bij papēžos. Bet atsitām. Tagad viņš vairs no jūras nelīdīs. Janvārī pie Kotlinas salas mēs zem ledus nolaidām gremdes ar akmeņiem un visu ziemu vedām un bērām akmeņus. Vēl nebūs upē ledus izgājis — būs gatavs apaļais bastions ar piecdesmit lielgabaliem. Pēteris Aleksejevičs no Voroņežas atsūtīja zīmējumus un pašdarinātu modeli un pavēlēja bastionu nosaukt par Kronšloti.

—   Kā tad, zinama lieta, — sacīja Jakovs, — šī modeļa dēļ mēs ar Pēteri Aleksejeviču strīdējāmies. Es saku:

—  Bastions zems, viļņiem ceļoties, lielgabalus applūdinās, vajag to par divdesmit veršokiem paaugstināt. — Viņš mani tad arī paglaudīja ar rungu. No rīta pasauca:

—   Tev, — saka, — Jakov, taisnība, bet man nav taisnība. — Pasniedza man mēriņu un kliņģeri. Salīgām mieru. Vēl šo pīpi iedāvināja.

No visādu nieku pilnās kabatas Jakovs izvilka apdegušu pīpīti ar sakošļātu ķirškoka galu. Iebāza tabaku un šņākdams sāka šķilt uz degļa dzirksti. Jaunākais, Gavrila, augumā lielākais un locekļos stiprākais, jauneklīgiem vaigiem, tumšām ūsiņām, lielacains, līdzīgs māsai Saņ- kai, — pēkšņi sāka kratīt karoti ar kāpostiem un nevietā sacīja:

—   Aļoša, es tak prusaku noķēru.

—   Ko tu, aplami, tā ir oglīte. — Aleksejs izņēma no viņa karotes melnumiņu un nosvieda uz galda. Gavrila atmeta galvu un iesmējās, rādot savus cukurbaltos zobus.

—   Ne ko pielikt, ne atņemt, — gluži kā nelaiķa māmiņa. Gadījās, tēta karoti nosvieda. — Nejēdzība, — saka,

—  prusaks! — Bet māmiņa: — Oglīte, mīļais. — Jāsmejas un jāraud. Tjj, Aļoša, vecāks biji, bet Jakovs atceras, kā mēs bez biksēm uz krāsns visu ziemu nodzīvojām. Saņka mums briesmīgas pasakas stāstīja. Jā, bij…

Brāļi nolika karotes, atspiedās uz elkoņiem, brītiņu iegrima domās, it kā pār viņiem no tālienes atlidotu skumjas. Aleksejs ielēja mēriņos, un atkal turpinājās lēnas valodas. Aleksejs sāka žēloties: uzraudzīja viņš darbus cietokšņa būvē, kur zāģēja dēļus ceļamam Pētera un Pāvila dievnamam, — nepietika zāģu un cirvju, arvien grūtāk bij dabūt strādniekiem maizi, prosu un sāli; barības trūkuma dēļ krita zirgi, ar kuriem ziemas ceļā veda akmeņus un kokus no somu krasta, Tagad ar ragavām vairs neizbrauksi, vajadzīgi rati — riteņu nav…

Tad, ielējuši pa mēriņam, brāļi sāka pārrunāt Eiropas politiku. Brīnījās un nosodīja. Liekas, apgaismotas valstis — varētu strādāt un tirgoties godīgi. Bet — nē. Franču karalis karo uz zemes un jūras ar angļiem, holandiešiem un ķeizaru, un gala šim karam neredz; turki, nevarēdami sadalīt Vidusjūru ar Venēciju un Spāniju, dedzina cits citam floti; viens pats Frīdrihs, prūšu karalis, pagaidām sēž mierīgs, groza degunu, ošņā un rēķina, kur varētu vieglāk ko noraut; Saksija, Silēzija un Polija ar

I ietuvu deg kara liesmās un savstarpīgos nemieros no vienas malas līdz otrai; aizpagājušā mēnesī karalis Kārlis pavēlēja po|iem izvēlēt jaunu karali, un tad Polijā bij divi karaļi — sakšu Augusts un Staņislavs Leščinskis, — vieni poļu pani bij par Augustu, otri par Staņislavu, iekarst, seimikos cinās ar zobeniem, saceļot šļahtu, dedzina cits citam sādžas un muižas, bet karalis Kārlis siro ar karaspēku pa Poliju, ēd, laupa, izposta pilsētas un clraud tad, kad pakļaus visu Poliju, pagriezties pret caru Pēteri un nodedzināt Maskavu, izputināt visu krievu valsti; tad sevi izsludinās par jaunu Maķedonijas Aleksandru. Var teikt: visa pasaule prātu zaudējusi…

Aiz māla sienā dziļi iebūvētā čctrstikla lodziņa skanēdama nokrita liela lāsteka. Brāļi atskatījās un redzēja bezdelīgas, zilas — kādas ir tikai še pie jūras — valgas debesis, izdzirda biežu pilēšanu no jumta un zvirbuļu čirkstēšanu kailajā krūmā. Tad viņi sāka runāt par ikdienišķo.

—   Esam trīs brāļi, — Aleksejs domīgi runāja, — trīs nelaimīgi vecpuiši. Denščiks man mazgā kreklus, arī pogu piešuj, kad vajag, bet tas nav tas… Nav sievietes roka… Bet ne jau tas ir svarīgākais, dievs ar viņiem, tiem krekliem… Gribētos, lai viņa mani gaidītu pie lodziņa, raudzītos uz ielas. Bet, kad atnāc mājās piekusis, nosalis, nokriti cietajā gultā, ar degunu spilvenā kā suns, viens visā pasaulē… Bet kur viņu atrast?…

—   Lūk, tas ir — kur? — sacīja Jakovs, atbalstījis elkoņus galdā, un vienu pēc otra izlaida no pīpes trīs dūmu mutuļus. — Es, brāl, esmu samaitāts. Kaut kādu nemācītu muļķi neprecēšu, man ar tādu nav par ko runāt. Bet ba- jārmeita ar baltām rociņām, kuru asamblejās dancina un kurai uz Pētera Aleksejeviča pavēli komplimentus saki, pati pie manis nenāks… Lūk, izpalīdzos kaut kā, kad vajadzība… Slikti tas, saprotams, netīrība. Bet man matemātika dārgāka par visiem meitiešiem pasaulē…

Aleksejs — viņam — klusu:

—   Viena otrai nav šķērslis…

—   Ir šķērslis, ja es saku. Lūk, — krūmā zvirbulis, citas nodarbošanās viņam nav — lēkā pār zvirbuleni… Bet dievs cilvēku radījis, lai tas domātu. — Jakovs paskatījās jaunākajā brālī un ievilka dūmu. — Varbūt mūsu Gavrjuška ir veikls tajā ziņā.

Gavrilas seja līdz pašam kaklam pielija ar sārtumu.

Viņš klusi iesmējās, acīs ieplūda valgme, un mulsumā nesaprata — kur lai tās liek.

Jakovs iegrūda viņam ar elkoni.

—   Stāsti! Man patīk tādas sarunas.

—   Ko jūs, tiešām… Un nav ko stāstīt… Esmu vēl jauns… — Bet Jakovs un pēc viņa arī Aleksejs neatlaidās: — Savējie taču, stulbeni, ko kautrējies… — Gavrila ilgi tiepās, tad sāka pūst un beidzot, lūk, ko brāļiem pastāstīja.

Pirms pašiem ziemsvētkiem novakarē atskrēja Ivann Artjomiča pagalmā pils ziņnesis un sacīja, ka «Gavrilam Ivanovam Brovkinam pavēlēts tūdaļ ierasties pilī». Gavrila sākumā tiepās, — lai arī bij jauns, bet — persona, cara ievērota, pie tam viņš ar Ķīnas tušu apvilka pabeigtu divklāju kuģa zīmējumu Voroņežas kuģu būvētavai un gribēja šo zīmējumu parādīt saviem skolniekiem Navigācijas skolā, kura bij Suharevas tornī un kurā ar Pētera Aleksejeviča pavēli viņš mācīja muižnieku pusaudžiem kuģu mākslu. Ivans Artjomičs dēlam stingri teica: — Uzvelc, Gavrjuška, franču svārku un ej, kur tev pavēlēts, ar tādām lietām nejokojas.

Gavrila uzvilka baltu zīda svārku, apjozās ar jostu, izlaida pazodē mežģīnes, melno parūku sasmaržoja ar mus- kusu, uzlika apmetni, garu līdz piešiem, un tēva trijjūgā, par ko apskauda visa Maskava, aizbrauca uz Kremli.

Ziņnesis viņu uzvadīja augšā pa šaurām kāpnītēm, tumšiem gaiteņiem veclaicīgajās akmens istabās, kuras vēl bij palikušas pēc lielā ugunsgrēka. Tur visas telpas bij zemas, spriešļainas, uz zeltīta, sārta un zaļa pamata izgleznotas visādas zālītes un puķītes; smaržoja pēc vaska, veca vīraka, bij karsts no podiņu krāsnīm, kur uz katra mūrīša snauda slinks Angoras runcis; aiz skapīšu vizļa durtiņām atmirdzēja kannas un krūzes, no kurām varbūt dzēris Ivans Bargais, bet tagad tās vairs nelietoja. Gavrila nicināšanā pret visu senlaicīgo cirta piešus pret izrakstītajām akmens plāksnēm. Pie pēdējām durvīm saliecās, spēra soli, un viņu kā karsta versma apdvesa skaistums.

Zem blāvi zeltītas velves uz spārnotām kājām stāvēja galds, uz tā dega sveces, to gaismā, kailos elkoņus uz izsvaidītām lapām nolikusi, kailajiem pleciem ādas ņieburu apmetuši, sēdēja jauna sieviete; liega gaisma lija pār viņas maigo ieapaļo seju; viņa rakstīja; nometa gulbja spalvu, pacēla gredzenoto roku pie brūnās galvas un, sakārtojusi savito biezo pīni, pacēla pret Gavrilu samtainās acis. Tā bij carevna Natalija Aleksejevna.

Gavrila nekrita viņai pie kājām, kā, liekas, vajadzētu pēc barbariskās paražas, bet pēc visiem franču politesas likumiem pasita uz priekšu kreiso kāju un zemu pavēdināja cepuri, aizsedzot seju ar melnās parūkas kodaļām. Carevna viņam uzsmaidīja ar mazās mutes kaktiņiem, piecēlās no galda un, abās pusēs platos pērļaina atlasa svārkus pacēlusi, zemu pietupās.

—   Tu esi Gavrila, Ivana Artjomiča dēls? — jautāja carevna, sveču gaismā mirdzošām acīm raugoties viņā no lejas uz augšu, jo viņš bij stalts — gandrīz līdz pašai velvei sniedzās parūka. — Sveiksi Sēdies! Tava māsa Aleksandra Ivanovna atsūtīja man vēstuli no Hāgas, viņa raksta, ka tu manā lietā varot būt ļoti noderīgs. Vai tu Parīzē esi bijis? Teātrus Parīzē esi redzējis?

Gavrilam vajadzēja stāstīt par to, ka aizpagājušā gadā viņš ar diviem navigatoriem meteņos aizbrauca no Hāgas uz Parīzi un kādus tur redzējis brīnumus — teātrus un ielas karnevālus. Natalija Aleksejevna gribēja visu siki zināt, ja viņš stostījās — nevarēja saprotami izskaidrot, nepacietīgi dauzīja ar papēdīti; sajūsmā pieliecās viņam tuvu un, raudzīdamās ieplestiem redzokļiem, pat muti pavēra, brīnoties par franču paražām.

—   Redz, — sacīja, — nesēž tak ļaudis kā āpši savās alās, paši prot priecāties un citus iepriecināt, gan uz ielām dejo, gan komēdijas klausās labprāt… Tā jāieved arī pie mums. Stāsta, tu esot inženieris? Tev es arī likšu vienu istabu pārbūvēt — esmu to noskatījusi teātrim.,, Ņem sveci, iesim …

Gavrila paņēma smago svečturi ar degošo sveci; Natalija Aleksejevna lidojošā gaitā, ģērbu čaukstinot, gāja viņam pa priekšu caur spriešļainām istabām, kur uz karstajiem mūrīšiem atmodās Angoras runči un lieca muguras, tad atkal lutinādamies nogulās; vietām no velvēm nesamierināmi, bargi raudzījās Maskavas caru cietās sejas pakaļ carevnai Natalijai, kura rāva peklē pati sevi un šo jaunekli ragainā kā velnam parūkā, un visu svēto Maskavas senlaicību.

Uz stāvajām, šaurajām, tumsā iegrimušajām kāpnēm Natalija Aleksejevna kļuva bikla, palika kailo roku Gavrilam zem elkoņa; viņš sajuta tās pleca siltumu, matu un zvērādas ņiebura smaržu; viņa izbāza no svārku apmales safjāna zābaciņu ar strupu purniņu un, tumsā pieliecoties, — kāpa lejup arvien uzmanīgāk; Gavrilu kratīja sīki iekšēji drebuļi, un balss kļuva dobja; kad nogāja lejā, viņa strauji ielūkojās tam acīs.

—   Atver šīs durvis! — viņa teica, norādot uz zemām durtiņām, apsistām ar kožu izēstu vadmalu. Natalija Aleksejevna pirmā pārkāpa augsto slieksni — tur siltajā tumsā, kur oda pēc pelēm un putekļiem. Augstu pacēlis sveci, Gavrila ieraudzīja uz četriem zemiem balstiem plašu spriešļainu istabu. Agrākos laikos te bijusi azaida telpa, kur pazemīgais cars Mihails Fjodorovičs pusdienojis ar Zemes saeimu. Velvju un balstu gleznojumi bij no- birzuši, grīdas dēļi čīkstēja. Dibenā uz naglām karājās lūku parūkas, papīra mantijas un citas komediantu skrandas, kaktā bij samesti skārda kroņi un bruņas, scepteri, koka šķēpi, salauzti krēsli — viss, kas bij palicis pāri no nesen 'likvidētā muļķīgā un pārāk nepieklājīgā Johana Kunšta vācu teātra, kas atradās Sarkanajā laukumā.

—  Te būs mans teātris, — Natalija sacīja, — no šīs puses ierīkosi komediantiem paaugstinājumu ar priekškaru un ploškām, bet še — skatītājiem — solus. Velves vajag grezni izgleznot, ja jau izprieca — tad izprieca…

Tādā pašā veidā Gavrila uzveda carevnu Nataliju augšā, viņa to atlaida, visžēlīgi atvēlot noskūpstīt rociņu. Viņš atgriezās mājup pēc pusnakts un, kā bij parūkā un svārkos, iekrita gultā un lūkojās griestos, it kā aptecējušās sveces neskaidrajā gaismā vēl arvienu varētu redzēt ieapaļo seju ar samtaini neatlaidīgu skatienu, mazu muti, kas izrunāja vārdus, maigus, pa pusei ar smaržojošu zvērādu apsegtus plecus; un visu laiku čaukstēja, izzūdot karstajā tumsā, pērļaino svārku smagās krokas…

Otrā vakarā carevna Natalija atkal lika viņam ierasties un nolasīja «Darbību ceplī» — savu vēl nepabeigto komēdiju par trim jaunekļiem uguns ceplī. Gavrila līdz vēlai naktij klausījās, kā viņa, vīcinot zoss spalvu, izrunāja veiklos pantus, un tam likās, — vai tik viņš nav viens no trim jaunekļiem, kurš, kails stāvot degošajā svelmē, gatavs skaļi aurot aiz laimes…

Pie vecās istabas pārbūves viņš ķērās ar visu dedzību, lai arī Pils prikaza rakstveži tūlīt sāka viņam likt šķēršļus un visādi vilcināja koku, kaļķa, naglu un cita materiāla dēļ. Ivans Artjomičs klusēja, kaut arī redzēja, ka Gavrila ir pametis rasējumus un nebrauc vairs uz Navigācijas skolu, pusdienās, nepieskaroties karotei, dumjām acīm urbjas tukšā vietā un nakti, kad ļaudis guļ, izdedzina veselu sveci, kurai cena bij vesels altins. Tikai reizi Ivans Artjomičs, aiz muguras saiiktos pirkstus vērpdams un lūpas košļādams, pateica dēlam: — Vienu teikšu, vienu, Gavrjuška, — tuvu gar uguni staigā, esi uzmanīgs …

Lielajā gavēnī no Voroņežas cauri Maskavai uz Sviru izjoņoja cars Pēteris un pavēlēja Gavrilam kopā ar brāli Jakovu braukt uz Pīterburgu — ostu celt. Ar to arī nobeidzās viņa darbi pie teātra… Tā Gavrila arī nobeidza savu stāstu. Atgāja no galda, atpogāja holandiešu svārka daudzās pogas, attaisīja to uz krūtīm un, iebāzis rokas biksēs, kas bij īsas un platas kā pūšļi, sāka soļot māla istabiņā — no durvīm līdz logam.

Aleksejs sacīja:

—   Un aizmirst viņu nevari?

—   Nē… Un negribu aizmirst, lai draud kaut ar bendes bluķi…

Nagiem galdu bungodams, Jakovs sacīja:

—   Tā ir māmiņa, kas mūs ar kvēlu sirdi apbalvojusi… Arī Saņka tāda pati… Tur nekas nelīdz — šī slimība nav ārstējama. Lai iet, brālīši, ieliesim un uzdzersim piemiņu mūsu dzīvības devējai Avdotjai Jevdokimovnai…

Tai laikā priekšnamā, dubļus tīrīdams, dauzīja zābakiem un šķindināja piešiem, un, durvis atvēris, ienāca, tērpies melnā, dubļiem notraipītā apmetnī un melnā cepurē ar sudraba tresi, Preobraženskas pulka bombardie- ris poručiks, Ingrijas, Karēlijas un Igaunijas ģenerālgubernators, Sliselburgas gubernators Aleksandrs Daņilo- vičs Meņšikovs.

2

— Tētīt, piedūmojuši kā rijā! Sēdiet, sēdiet vien, jūtieties kā mājās! Veseli! — rupji priecīgi sacīja Aleksandrs Daņilovičs. — Uz upi, vai, aizstaigāsim? Ko?… — Un viņš, nometis apmetni, norāvis cepuri kopā ar milzīgo parūku, apsēdās pie galda, palūkojās apgrauztajos kaulos, ielūkojās tukšajā bļodā. — No gara laika agri paēdu pusdienu, atgulos uz stundiņu, bet — pamostos — mājā nav neviena, ne viesu, ne saimes. Pametuši ģenerālgubernatoru … Būtu es miegā nomiris, neviens pat nezinātu. — Viņš pamirkšķināja ar aci Aleksejam. — Apakšpulkveža kungs, pasniedz piparoto un pacenties kāpostiņus sadabūt, — galva tā kā sāp… Nu, bet kā jūsu lietas, brāļi kuģinieki? Vajag, vajag pasteigties. Rītu aiziešu, paskatīšos.

Aleksejs no priekšnama atnesa kāpostus un stopu. Aleksandrs Daņilovičs, atliecot kopto mazo pirkstiņu ar lielu briljanta gredzenu, uzmanīgi ielēja tikai sev, paņēma no šķīvja šķipsnu ledaino kāpostu, acis piemiedzis, izsūca mēriņu un, acis atkal atvēris, kraukšinādams sāka gremot kāpostus.

— Nav nekā ļaunāka par svētdienām, tā jāgarlaikojas, briesmīgi. Varbūt pavasaris, vai, te tāds kaitīgs?… Visu miesu lauž un velk… Meitiešu nav, — lūk, iemesls… Se tev nu bij iekarotāji! Aizkarojušies! Uzbūvējuši pilsētiņu — meitiešu nav! Nudien, atlūgšos Pēterim Alekseje- vičam, nevajag un nevajag man ģcnerālgubernatorēša- nas… Labāk es Maskavā rindās ar kaut ko tirgojos, kaul kā sitos… Toties Maskavā kādas meičas! Veneras! Acis šķelmīgas, vaigi deg, pašas maigas un smejošas… Nu, ejam, ejam uz upi, še ir smacīgi…

Aleksandrs Daņilovičs nevarēja ilgi vienā vietā nosēdēt, nekad viņam nebij laika kā visiem, kas strādāja ar caru Pēteri; runāja viņš vienu, bet domāja par citu, par daudz ko. Piemēroties viņam bij ļoti grūti, un cilvēks viņš bij bīstams. Atkal — uzmauca parūku un cepuri, aplika apmetni ar sabuļādu vēderiņu oderi un kopā ar brāļiem Brovkiniem izgāja no mālu būdas. Tūlīt sejā iesitās stiprs, drēgns pavasara vējš. Visā Fomas salā, kā to sauca vecos laikos, bet tagad — Pīterburgas pusē, — šalca priedes tik mīksti un vareni, it kā no zilā debess bezdibeņa upe lītu… Pār kailajiem, retajiem bērziem riņķodami, kliedza kovārņi.

Alekseja māla būda atradās no meža izlīstā Troicas laukumā, netālu no tikko uzceltajām koka tirgotavu rindām; veikali bij krusteniski dēļiem aizsisti, tirgotāji vēl nebij atbraukuši; no labās puses rēgojās kailie zemes vaļņi un cietokšņa bastioni; pagaidām tikai viens — boin- bardiera Pētera Aleksejeviča bastions bij līdz pusei akmeņu apvalkā, mastā plivinājās balts jūras karogs ar Andreja krustu, — vēstījot gaidāmo floti.

Pār visu laukumu vējš dzenāja sīkus vilnīšus. Aleksandrs Daņilovičs nelaipojot brida botfortiem, gāja — šķērsām — uz Ņevu. Galvenais Pīterburgas laukums bij tikai runās un plānos, kurus Pēteris Alcksejevičs zīmēja savā piezīmju grāmatiņā; bet te tikai atradās no ba|ķiem celta, sūnu izbakstīta baznīciņa — Troicas katedrāle un netālu no tās — tuvāk pie upes — Pētera Aleksejeviča māja — tēstu baļķu, ar divām istabām, no ārpuses dēļiem apšūta un ķieģeļiem līdzīgi izkrāsota, uz jumta, uz kores, uzlikts krāsots koka lielgabals un divas bumbas it kā ar degošiem degļiem.

Viņpus laukuma atradās zems holandiešu nams, stipri pavedinošs, lai tanī ieietu, — no tā dūmeņa pastāvīgi kūpēja dūmi, aiz loga cauri miglainiem stikliņiem varēja redzēt alvas traukus un pakārtas desas, uz ieejas durvīm uzkrāsots drausmīgs stūrmanis ar pirāta bārdu, vienā rokā viņš turēja alus kausu, otrā — spēlējamos kauliņus, pāri ieejai uz kārts čīkstēja izkārtne: «Četru fregašu aus- terija.»

Kad iznāca pie upes, vējš raustīja apmetņus, purināja parūkas. Ledus Ņevā bij zils, ar lieliem āliņģiem, ar augstiem, jau tnēslainiem ceļiem. Aleksandrs Daņilovičs pēkšņi saskaitās.

— Divi tūkstoši rubļu izsniegs visiem darbiem. Ak, kantora žurkas, ak, gavētāji, sēņu ēdēji! Uzspļauju rakstvežiem, to palīgiem, visiem prikaziem, — Maskavā par grasi dreb, papīrus tērē! Es esmu te saimnieks! Man ir nauda, ir zirgi, labus zemniekus varu dabūt, cik vajadzīgs; kur es viņus atradīšu — tā mana darīšana… Jūs iegaumējiet, Brovkinu brāļi, ka neesat te ieradušies snaust… Nepaēst, neizgulēties — maija beigās vajag būt gatavām visām piestātnēm un boniem, un klētīm… Un ne tikai kreisajā krastā, kur jums norādīts… Še Pt- terburgas pusē jābūt ērtībām, lai var piestāt, lai liels kuģis var pietauvoties… — Aleksandrs Daņilovičs steidzīgi gāja pa krastu, norādot — kur sākt pāļus dzīt, kur rīkot piestātnes. — Pēc jūras Viktorijas atbrauks flagmanis ar šāvieniem caururbtām burām, — ko, vai tad tam Fontan- kas ietekā piestāt? Nē — še! — viņš spēra ar botfortu peļķē. — Bet gadīsies — atbrauks no Anglijas, no Holandes bagāts tirgotājs, — lūk, Pētera Aleksejeviča nams, lūk mans nams — laipni lūdzam…

Aleksandra Daņiloviča nams jeb ģenerālgubernatora pils — simt asu attālumā no cara namiņa upes augšgalā — bij celts steigā no māliem, izbalsināts, ar stāvu holandiešu jumtu, kuru no upes varēja saredzēt jau pa gabalu; taisni fasādes vidū bij ierīkots lievenis uz divām plakanām kolonnām, ar portiku, uz kura labajā pusē gulēja zeltīts koka Neptūns ar trijžuburi, kreisajā najādn, lielām krūtīm, ar elkoņiem atbalstījusies uz apgāzta poda; portika trijstūrī — čūskas apvīti burti «A. M.»; uz jumta mastā — personīgais ģenerālgubernatora karogs; lieveņa priekšā stāvēja divi lielgabali.

—   Tādu namiņu nav kauns rādīt ārzemniekiem. Jauki, ak, jauki ir jūras dievi! Lūk, liekas, no jūras iznākuši un nogulušies man uz lieveņa… Bet kad flote no Sviras te brauks garām un mēs no lielgabaliem padūmosim… Skaisti, ak, cik skaisti!.,.

Zilās acis samicdzis, Aleksandrs Daņilovičs tīksminājās ar savu namu, tad pagriezās un nepatikā nokrekšē- jās, lūkojoties tālajā kreisajā krastā, kur vējš šūpoja vientuļās priedes celmu un izdegumu vidū.

—   Ak, nepatīkami!… Se lielā dedzībā drusku sabojājuši… — Viņš norādīja ar spieķi uz to vietu, kur Fon- tanka iztecēja no Ņevas. — Kāda perspektīva bij manu logu priekšā — sils stāvēja kā siena, tur plezīru ierīkot vasaras izpriecām.., Izcirta! Ek, velns, vienmēr tā… Nu, ko, iesim pie manis, kaut ko sameklēsim, iedzersim…

—   Ģenerālgubernatora kungs, — teica Aleksejs, — palūkojieties — no augšas pa N'evu it kā daudz kamanu brauc… Vai tik nav valdnieks?

Aleksandrs Daņilovičs paskatījās: — Viņš! — un apsviedās. Brāļi Brovkini tūdaļ aizskrēja katrs uz savu pusi ar pavēlēm, pats viņš aizsteidzās uz māju, skaļā balsi ļaudis aicinot. Un pēc neilga laika atkal stāvēja krastā uz laipām — Preobraženskas mundierī, ar milzīgiem, zeltu izšūtiem sarkaniem atlokiem, zīda lentu pār plecu, ar zobenu — to pašu, ar kuru aizpagājušā gadā abordāžā kāpa uz somu fregates Ņevas ietekā.

Pa uzburbušo Nevas ledu, uz kuru pat skatīties bij drausmi, tuvojās tālu izstiepta pajūgu virkne. Pussimt dragūnu uzmudināja nomocītos zirgus un aizlēkšoja uz krastu — baidījās 110 āliņģiem. Aiz viņiem cauri ūdenim pagriezās smagas ādu apsistas slēgtas kamanas un piestājās pie laipām. Tikko no kamanām, no lāčādu segām iznira botfortā ieauta gara kāja — pie ģenerālgubernatora nama izšāva divi lielgabali. Pēc botforta pastiepās divas kažoka piedurknes, no tām parādījās pirksti ar stipriem nagiem, pieķērās pie kamanu ādas pārklāja, un no turienes nāca zema balss:

—   Daņilič, — palīdzi, ek, velns, — neizlīdīšu,,.

Aleksandrs Daņilovičs nolēca no laipām līdz ceļiem ūdenī un izvilka Pēteri Aleksejeviču. Tai laikā visi Petro- pavlovskas cietokšņa bastioni nozibsnīja ugunīm, ietinās dūmos, pār Ņevu nodimdēja rībiens. Cara namiņa mastā uzslīdēja standarts.

Pēteris Aleksejevičs uzkāpa uz laipām, izstaipījās, izstiepās, atstūma pakausī zvērādu cepuri un — vispirms palūkojās Daņiličā, viņa priekā sasarkušajā garajā sejā ar lēkājošām uzacīm. Saņēma viņu aiz vaigiem, saspieda:

—   Sveiks, kamrād… Neatbrauci vis pie manis, bet es gaidīju… Nu, redz — pats atbraucu… Velc man nost kažoku… Nelāga ceļš, lejpus Sliselburgas gandrīz noslīkām, izkratījāmies pa bedrēm, kājas notirpušas..,

Pēteris Aleksejevičs palika vāverādu izoderētā vadmalas kaftānā; jaujot vējam apa|o, neskūto seju ar izspūrušām ūsām, sāka lūkoties virpuļojošos pavasara mākoņos, pār peļķēm un āliņģiem slīdošajās steidzīgajās ēnās, niknajā, mākoņu starpās pavīdošajā nenogurstošajā saulē viņpus Vasilija salai. Viņam iepletās nāsis, mazās mutes kaktiņos iespiedās bedrītes.

—   Paradīze! — sacīja. — Nudien, Daņilič, paradīze, zemes Ēdene… Smaržo pēc jūras…

Pār laukumu, izšļakstinot peļķes, skrēja ļaudis. Aiz skrejošiem smagi klaudzēja zābaki: zaļos, šauros svārkos un baltās getrās ierindā nāca Preobraženskas un Semjo- novas pulka kareivji, turēdami sev priekšā šautenes ar bajonetēm.

3

…Varšavā pie kardināla Padzejevska pie galda viņš sacīja: — Ņevā nevienu čaumalu neielaidīšu, lai mosko- viti nemaz necer sēdēt pie jūras… Bet, kad pabeigšu ar Augustu, — man Sanktpiterburhu kā ķiršu kauliņu pārkost un izspļaut…

—  Nu, un muļķis gan viņš, badeklis tāds! — Aleksandrs Daņilovičs kails sēdēja uz lāviņas un ziepēja galvu. — Satiktos ar viņu uz lauka, es tam varonim tad parādītu ķiršu kauliņu …

—   Un vēl teica: — Uz Arhangeļsku nevienu angļu kuģi neizlaidīšu, lai sapūst noliktavās Maskavas tirgotāju prece.

—   Bet preces mums neplīst, min herc, ko?

—   Trīsdesmit divi angļu kuģi karavānā, ar četrām aizsardzības fregatēm, ar dieva palīdzību bez zaudējumiem atbrauca Arhangeļskā, atveda dzelzi, tēraudu un lielgabalu varu, un tabaku mucās, un vēl daudz cita, kas mums nav vajadzīgs, bet nācās nopirkt.

—   Nu ko, min herc, zaudējuši mēs nebūsim… Viņiem arī vajag kādu prieku, — drosmīgi brauca… Kvasu vajag uzmest? Nartov! — Aleksandrs Daņilovičs pakliedza, iedams pa slapjo, svaigi ēvelēto grīdu pie zemajām durvīm, kas veda uz pirts priekšiņu. — Ko tu tur — apdullis, vai, Nartov? Paņem krūzi kvasa, uzmet pamatīgi…

Pēteris Aleksejevičs gulēja uz lāvas pie pašiem griestiem, tievos ceļus sacēlis, — apvēdināja sevi ar pirtsslotu. Denščiks Nartovs jau divas reizes viņu pēra un laistīja ar aukstu ūdeni, bet tagad viņš tīksminājās. Uz pirti atnāca tūlīt pēc atbraukšanas, lai pēc tam ar baudu vakariņotu. Pirts bij no liepu koka, viegla. Pēterim Alekseje- vičam negribējās no šejienes iet projām, lai gan jau divas stundas ģenerālgubernatora ēdamistabā nīka viesi, gaidīdami caru iznākot pie galda.

Nartovs atvēra krāsns kapara durtiņas, atlēcis nostāk, dziļi iešļāca kvasa šļakatu uz sakarsētajiem akmeņiem. Izlidoja spēcīgs mīksta gaisa vilnis, karsts applūda miesu, sāka smaržot pēc maizes. Pēteris Aleksejevičs nokrekšē- jās, perot ar bērza slotu sev krūtis.

—   Min herc, lūk, Gavrila Brovkins stāsta — Parīzē, piemēram, pērties un vēl ar kvasu — tādas lietas tur nesaprotot, un tauta tur sīka.

—  Tur citu saprot — ko mums nebūtu par ļaunu saprast, — sacīja Pēteris Aleksejevičs. — Mūsu tirgotāji — tīrie barbari, — cik es ar viņiem Arhangeļskā nenoņēmos. Vispirms viņam vajag sapuvušu preci pārdot, — trīs gadi melos, dievosies, raudās — sapuvušu bāzīs, kamēr arī svaigā manta sapūs… Cik Ziemeļu Dvinā nav zivju — airi iebāz ūdenī, un airis stāvēs — tādi tur siļķu bari… Bet noliktavām garām iet nevar — smirdoņa … Runāju ar viņiem Burmistru palātā — sākumā ar laipnību, — nu, pēc tam vajadzēja sadusmoties…

Aleksandrs Daņilovičs sadrūmis nopūtās.

—   Tā ir pie mums, min herc… Tumsība… Viņiem, tirgotājiem, velniem, dod vaļu, — konfūzijā visu valsti iegrūdis.,, Nartov, pasniedz aukstu alu…

Pēteris Aleksejevičs nolaida garās kājas, apsēdās uz lāvas, pielieca galvu, no sprogainajiem, melnajiem matiem pilēja sviedri.,.

— Labi, — viņš sacīja. — Ļoti labi. Tā ir, kamrād mīļais… Bez Piterburlias mēs — kā miesa bez dvēseles.

4

Se, krievu zemes malā pie atkarotā jūras līča, pie Meņšikova galda sēdēja jauni ļaudis, — tie, kuri pēc cara Pētera pavēles: «Tagad augstmaņus pēc lietderības vērtēt,» — ar talantu vien bij izsitušies no dūmistabas, pārāvuši kājas, apmainot vīzes pret juhtādas struppurnu zābakiem ar sprādzēm, un rūgto domu vietā: «Par ko esi sodījis mani, kungs, badā gaudot aukstā sētā?» — nostājušies tā, kā, lūk, pašreiz, — pie pilnām bļodām, gribi vai negribi, domā un runā par valsts lietām. Se bij brāļi Brov- kini, Fedosejs Skļajevs un Gavrila Andrejevičs Meņšikovs — ievērojamie kuģu meistari, kuri Pēteri pavadīja no Voroņežas uz Sviru, uzņēmējs — novgorodietis — Jer- molajs Ņegomorskis zibināja acīm kā runcis naktī, Te- rentijs Buda — enkuru meistars, tad vēl Jefrems Taraka- novs — slavens kokgrebējs un zeltītājs.

Pie galda bij ne tikai vienkārša dzimuma: pie Pētera Aleksejeviča kreisās rokas sēdēja Romāns Briss — rudmatains skots karaliska dzimuma, kaulainu seju, plānām, nikni sakniebtām lūpām, — matemātiķis un grāmatu lasītājs, tāpat kā viņa brālis Jakovs; brāļi bij dzimuši Maskavā, Vācu priekšpilsētā, un atradās pie Pētera Aleksejeviča jau no jaunības gadiem, un viņa lietu uzskatīja par savu lietu; sēdēja vērīgais, sapņainais, augstprātīgais, taisnā strīpiņā izdzītām Ūsiņam zem plānā deguna — gvardes pulkvedis Mihails Mihailovičs Goļicins, kas bij slavens ar Sliselburgas sturmēšanu un ieņemšanu, — kā visi, arī viņš dzēra un ēda krietni, bālēja un skandināja pagaldē piešus; sēdēja nākošās Baltijas flotes viceadmirālis— Kornēlijs Kreiss, jūras klaidonis dziļām, bargām grumbām izvagotu, vēja aprautu seju, ūdeņainu skatienu, tikpat dīvainu kā ledainā jūras dzelme; sēdēja ģenerālmajors Ceimberss, drukns, varenu seju, kuprainu degunu, arī klaidonis, viens no tiem, kurš, ticot cara Pētera laimei, atdeva viņam visu savu bagātību — zobenu, drosmi un karavīra godu; sēdēja klusais Gavrila Ivanovičs Golov- kins, cara gultzinis, cilvēks ar tālredzīgu un viltīgu prātu, Meņšikova palīgs pilsētas un cietokšņa celšanā.

Visi viesi jau trokšņaini runāja reizē — cits tīši sāka kliegt, lai viņu sadzirdētu valdnieks. Augstajā istabā smaržoja pēc drēgna balsinājuma, pie baltajām sienām trijžuburos ar kapara spoguļiem dega sveces, arī uz raibā galdauta dega daudz sveču, iestiprinātas tukšos stopos — starp alvas un māla šķīvjiem, uz kuriem pārpilnībā bij viss, ar ko ģenerālgubernators varēja mielot savus viesus, — šķiņķis un mēles, žāvētas desas, zosis un zaķi, kāposti, rutki, skābēti gurķi, — visu Aleksandram Daņi- Iovičarn kā dāvanu bij atvedis uzņēmējs Ņegomorskis.

Visvairāk strīdu un kliegšanas bij provianta un zirgu barības izdošanas dēļ, kurš no kura vairāk varēja ieraut. Pārtiku sūtīja no Novgorodas, no galvenā Provianta prikaza, — vasarā strūgās pa Volhovu un Lādogas ezeru, ziemā — pa biezajos mežos jaunizcirsto ceļu — uz šliselburgas noliktavām, vareno cietokšņa sienu apsardzībā; tur, noliktavās, par komisāriem sēdēja turīgi zemstes zvērinātie un pēc pieprasījuma izsniedza preces Pīterburgas karaspēka vajadzībām, kurš bij izvietots zemnīcu pilsētā Viļ>orgas pusē, dažādiem prikaziern, kuri nodarbojās ar celšanas darbiem, zemniekiem-cēlājiem, kuri nāca še trijās maiņās — no aprīļa līdz septembrim, un racējiem, mežu cirtējiem, namdariem, akmeņkaļiem, jumiķiem. Ceļš no Novgorodas bij grūts, šejienes apvidus kara nopostīts, tuvumā nekā dabūt nevarēja, krājumu vienmēr trūka, un Briss un Ceimberss, un Kreiss, un citi — sīkāki ļaudis rāva katrs sev un tagad pie galda iekarsuši kārtoja rēķinus.

Pēterim Aleksejevičam bij pasniegts siltais ēdiens — laksiņu zupa. Zaldātiem, kas bij izsūtīti uz visām pusēm, izdevās kādā sādžiņā Fontankas krastā pie somu zvejnieka sameklēt šai zupai gaili. Cuhnietis par veco putnu noplēsa piecus altinus. Paēdis Pēteris Aleksejevičs nolika uz galda savas garās rokas ar lielajām dūrēm: uz tām pēc pirts bij uztūkušas dzīslas. Viņš runāja maz, klausījās uzmanīgi, izvalbītās acis bij stingras, gandrīz briesmīgas; kad viņš — pīpi piebāžot vai cita iemesla dēļ — tās nolaida —, ieapaļā seja ar strupo degunu, nelielo smaidošo muti likās labsirdīga, — nāc klāt droši, pieskandini kausu viņa kausam: — Uz tavu veselību, Bombardiera kungsl — Un viņš, saprotams, raugoties, kāds cilvēks, dažam arī neatbildēja, dažam tikai palocīja galvu — sapurināja tumšos, smalkos, cirtainos matus. — Bakha vārdā, — basā noteica un dzēra, kā viņu bij iemācījuši Holandes stūrmaņi un matroži, — lūpām kausam nepieskaroties, — caur zobiem taisni rīklē.

Pēteris Aleksejevičs bij šodien apmierināts arī ar to, ka Daņiličs, par spīti zviedriem, bij uzcēlis tik labu māju ar Neptūnu un jūras meitu uz iumta, un ar to, ka pie galda sēdēja visi savējie ļaudis un strīdējās un iekarsa par lielu lietu, nedomājot, cik tā bīstama un vai tā izdosies, un sevišķi iepriecināja sirdi tas, ka še, kur sastapās tālejoši nodomi un grūti pasākumi, tas viss, ko atmiņā viņš grūti salasāmi ierakstīja biezajā piezīmju grāmatiņā, kas atradās kabatā kopā ar apgrauztu zīmuļa galiņu, pīpi un tabakas maku, — tas viss bij kļuvis par patiesību, — cietokšņa bastionā vējš rausta karogu, no staignajiem krastiem rēgojas pāļi, visur ļaudis strādā un pūlas, un ir jau pilsēta kā pilsēta, vēl neliela, bet jau ar visām savām īpatnībām.

Pēteris Aleksejevičs, košļājot pīpes dzintaru, klausījās un neklausījās, ko viņam niknais Briss stāstīja par sapu- vušo sienu, ko kliedza, cenzdamies piesniegties ar kausu, piedzērušais Ceimberss… Se bij ilgota un iemīļota vieta. Labi, protams, ir pie Azovas jūras, bālganas un siltas, kas iegūta ar tik lielām grūtībām, labi pie Baltās jūras, kas miglā skaloja vēsos viļņus, bet to nevar salīdzināt ar Baltijas jūru — plašo ceļu uz brīnišķām pilsētām, bagātām zemēm. Te arī sirds pukst citādi, domas kļūst spārnotas, spēki divkāršojas…

Aleksandrs Daņilovičs šad tad palūkojās, kā min hercam arvien vairāk ieplētās nāsis, pīpes dūmi kļuva biezāki.

— Pietiks jums! — pēkšņi viņš uzkliedza viesiem. — Ala] vienu un to pašu: auzas, prosa, auzas, prosa! Bom- bardiera kungs ne tāpēc šurp atbraucis, lai klausītos par auzām un prosu. — Meņšikovs ar visu vaigu pamirkšķināja resnam, saldi smaidošam cilvēciņam īsā, atplestā svārkā. — Felten, ielej reinvīnu, to pašu, — un gaidot pievērsās Pēterim Aleksejevičam. Kā ar vienu Meņšikovs uzminēja, nolasīja viņa satumsušajās acīs, ka — nupat, nupat iestājies brīdis, kad viss, kas sen jau rūdzis, virmojis, mocījis, šā vai tā viņa galvā nogludinājās — skaidri un jau nelokāmi kļuva par gribu… Un tad nestrīdies, nenostājies pret viņa gribu.

Pie galda apklusa. Tikai vīns guldzēja, līstot kausos no vēderainās pudeles. Pēteris Aleksejevičs, rokas no galda nenoņēmis, atslējās pret zeltītā krēsla atzveltni.

— Karalis Kārlis ir drošs, bet nav gudrs, pārāk augstprātīgs, — viņš lēni ierunājās, pa Maskavas modei izrunājot vārdus. — Septiņsimtā gadā savu fortūnu aizlaida. Bet varēja būt ar fortūnu, tad mēs še reinvīnu nedzertu. Konfūzija pie Narvas atnesa mums lielu labumu. No sišanas dzelzs kļūst cietāka, cilvēks — vīrišķīgāks. Daudz esam iemācījušies, ko pat necerējām. Mūsu ģenerāļi kopā ar Borisu Petroviču Seremetjevu, Aņikitu Ivanoviču Rep- ņinu visai pasaulei parādīja, ka zviedri nav nekāds brīnums un sakaut viņus var klajā laukā un arī uz vaļņiem. Jūs, manas sirds bērni, ieguvāt un ierīkojāt šo svēto vietu. Dievs Neptūns, jūras dzelmju viļņotājs, nogulies uz šī augstmaņa mājas jumta, gaidot kuģus, pie kuriem mēs visi pat līdz tulznām pūlējāmies. Bet vai ir saprātīgi, ka mēs, nostiprinoties Piterburliā, esam spiesti mūžīgi atsist zviedrus pie Sestras upes un Kotlinas salā? Gaidīt, kamēr Kārlim apniks karot par vieniem saviem iecerējumiem un sapņiem un tas pagriezīs no Eiropas visu savu karaspēku pret mums? Tad mūs še, liekas, arī dievs Neptūns neglābs. Te ir mūsu sirds, bet Kārli sagaidīt vajag tālajās nomalēs, stiprajos cietokšņos. Mums jāuzdrošinās — pašiem jāuzbrūk. Tiklīdz izies ledus — jāiet uz Keksholinu, jāatņem tā zviedriem, lai Lādogas ezers kā senos laikos atkal piederētu mums, lai mūsu flote no ziemeļiem varētu nākt bez briesmām. Vajadzēs iet aiz Narovas upes, ieņemt Narvu šoreiz bez kontūzijas. Uzbrukumam jāgatavojas nekavējoši, kamrādi. Novilcināšana līdzinās nāvei.

5

Pēteris Aleksejevičs caur tabakas dūmiem, caur biezajiem loga rāmjiem ieraudzīja, ka mēness ar nogriezto maliņu, kas visu laiku bij joņojis caur saraustītajiem mākoņiem, apstājies.

— Sēdi, sēdi, Daņilič, pavadīt nevajag, iziešu — paelpošu, atgriezīšos.

Viņš piecēlās no galda un izgāja uz lieveņa zem Nep- tūna un krūtainās meitas ar zelta podu. Nāsīs ieskrēja asi smaržojošs, maigs vējš. Pēteris Aleksejevičs iebāza pīpi kabatā. Pie mājas sienas — aiz kolonnas — pavīda kāds cilvēks bez cepures, svārkos, vīzēs, nokrita ce|os un pasniedza pār galvu papīra lapu.

—   Ko tev vajag? — jautāja Pēteris Aleksejevičs. — Kas tu esi? Piecelies, — pavēles nezini?

—   Lielais valdniek, — cilvēks sacīja klusā balsī, kas iespiedās lidz pat sirdij, — izteic savu padevību vājš un nabags, neaizsargāts un kalpībā kritis cilvēciņš Andrjuška Goļikovs… Eju bojā, valdniek, apžēlojies…

Pēteris Aleksejevičs nikni savilka degunu, nikni paņēma rakstu, vēlreiz pavēlēja piecelties.

—   No darba bēguļo? Slims? Vai priežu čiekuru degvīnu jums izsniedz, kā esmu pavēlējis?

—   Esmu vesels, valdniek, no darba nebēgu, vedu akmeņus un zemi roku, baļķus zāģēju… Valdniek, brīnišķīgs spēks manī iet bojā… Esmu gleznotājs no Goļikovu cilts — no Palehas svētbilžu zīmētājiem. Varu parsunas gleznot kā dzīvas cilvēku sejas, kas nenoveco un nemirst, gars tajās mūžīgi dzīvo… Varu gleznot jūras viļņus un buru kuģus lielgabalu dūmos — visai prasmīgi…

Pēteris Aleksejevičs otru reizi nosprauslojās, bet jau bez niknuma:

—   Kuģus proti gleznot? Bet kā lai tev tic, ka tu nemelo?

—   Varētu aizskriet, atnest, parādīt, bet — uz sienas uzgleznots, uz apmetuma un ne ar krāsām — ogli… Krāsu, otu — nav. Sapnī tās redzu… Par krāsām, kaut podiņā kā uzpirkstiņš, un par dažām otiņām, valdniek, tā tev atkalpotu — uguni mestos …

Trešo reizi Pēteris Aleksejevičs nosprauslojās ar strupo degunu. — Iesim! — un, pacēlis seju pret mēnesi, kas atspīdēja peļķu plānajā ledū, gāja kā arvienu steidzīgi, ledus kraukšēja zem botfortiem. Andrejs Goļikovs teciņus viņam sekoja, šķielēdams cara Pētera ārkārtīgi garajā ēnā, cenšoties tai neuzmīt.

Pārgāja laukumam, nogriezās retajās priedēs, aizgāja līdz Lielajai Ņevkai, kur krastā stāvēja velēnu klātās, zemās būvstrādnieku zemnīcas. Pie vienas no tām Goļikovs — uztraukts klanīdamies un lūgšanu bubinādams, atvēra dēļu durvis. Pēteris Aleksejevičs pieliecās, iegāja. Uz lažām gulēja cilvēku divdesmit, — no puskažociņiem, no lūku pīteņiem rēgojās basās kājas. Līdz jostasvietai kails cilvēks ar lielu bārdu sēdēja uz zema soliņa pie skala gaismekļa un lāpīja kreklu.

Viņš nebrīnījās, ieraugot caru Pēteri, iedūra adatu, nolika kreklu, piecēlās un lēni paklanījās kā baznīcā sa- tumsušajai svētbildei.

—   Sūdzies! — steidzīgi izmeta Pēteris. — Ēdiens slikts?

—       Slikts, valdniek, — atbildēja cilvēks vienkārši un skaidri.

—   Slikti apģērbti?

—       Rudenī ģērbiņu izsniedza, — pa ziemu — redzi — nonēsājām.

—   Slimojat?

—   Daudzi slimo, valdniek, — še ir grūta vieta.

—   Aptieka jūs ārstē?

—   Par aptieku dzirdējām, tas tiesa.

—   Neticat aptiekai?

—   Kā lai tev pasaka, it kā paši no sevis atlabstam.

—   No kurienes esi? Ar kādu rīkojumu atnāci?

—       Esmu no Kerenskas pilsētas, ar trešo, ar rudens rīkojumu.., Esam no miesta. Te zemnīcā mēs visi — brīvlaisti …

—   Kāpēc paliki ziemu?

—       Negribēju ziemu mājās atgriezties, — vienalga, uz krāsns būs jāgaudo no bada. Paliku uz līguma, kroņa maizē, — kokus vedam. Bet tu paskaties, kādu maizi dod! — Zemnieks izvilka no puskažoka gabalu melnas maizes, paspaidīja, salauza stīvajos pirkstos. — Pelējums. Vai tur aptieka palīdzēs?

Andrejs Goļikovs klusu apmainīja skalu gaismeklī, — zemajā, māliem izziestajā, vietām izbalsinātajā zemnīcā kļuva gaišāks. Viens otrs no pīteņu apakšas pacēla galvu. Pēteris Aleksejevičs nosēdās uz lažiņas, apņēma celi, caururbjoši lūkojās bārdainā zemnieka acīs.

—   Bet mājā, Kerenskā, ko dari?

—       Esam medus dzēriena pārdevēji. Bet tagad medus dzērienu maz vairs dzer, nav nevienam naudas.

—   Es esmu vainīgs, visus aplaupījis? Vai tā?

Bārdainais uzrāva un nolaida kailos plecus, tad piecēlās, vara krusts noslīdēja uz viņa vājajām krūtīm, — smīnot pagrozīja galvu.

—       Taisnību gribi zināt?… Ko t', taisnību sacīt nebaidāmies, esam rūdīti… Saprotams, sensenos laikos tauta dzīvoja daudz vieglāk. Nodokļu un nodevu tādu nebij… Bet tagad — dod tik naudu un naudu… Agrāk maksāja no dūma, no arkla, pa lielākai daļai — ar galvojumu varēja sarunāt, atlaida — bij ērtības. Tagad tu esi pavēle- jis visiem no dvēselēm maksāt, visas dvēseles sarakstīji,— ap katru dvēseli komisārs grozās, nodokļu piedzinējs — maksā. Un pēdējos gados vēl, — šurp uz Piterburhu tev trīs maiņas gadā vajag, četrdesmit tūkstošus lauku ļaužu… Vai tas viegli? Mums no katras desmitās sētas ņem cilvēku — ar cirvi, ar kaltu vai ar lāpstu vai šķērs- zāģi. No pārējām deviņām sētām salasa viņam pārtikas naudu — no katras sētas pa trīspadsmit altinicm un divus grašus… Un tos vajag dabūt… Izkliedz kaut visu rīkli tirgū: — Lūk, kur karstais medus dzēriens! — Dažs labs cilvēks arī izdzertu, bet kabatā nekā nav, tikai «paldies». Manus dēlus tu dragūnos paņēmi, mājā — vecene un četri meiteni — cits par citu mazāki… Saprotams, tev, valdniek, labāk redzams — kas vajadzīgs…

—   Tas taisnība, ka man labāk redzams! — cieti noteica Pēteris Aleksejevičs. — Dod šurp to maizi! — Viņš paņēma sapelējušo gabalu, pārlauza, paoda, iebāza kabatā. — Izies Ņevā ledus, atvedīs jaunu apģērbu, vīzes. Miltus atvedīs, maizi tepat cepsiin. — Goļikovu piemirsis, gribēja iet uz durvīm, bet tas pienāca un viņā tik lūdzoši skatījās, ka Pēteris Aleksejevičs smīnēdams teica: — Nu, svētbilžu gleznotāj? Rādi šurpu…

Daļa sienas starp lažiņām rūpīgi nogludināta un no- balsināta, apsegta ar lūku pīteni. Goļikovs uzmanīgi noņēma pīteni, pienesa klāt smago gaismekli, aizdedzināja vēl otru skalu un, turot to trīsošā rokā, augstā balsī teica:

—   Ļoti slavētā jūras Viktorija Ņevas grīvā, tai maija piektajā dienā, tūkstoš septiņi simti trešajā gadā: ienaidnieka šņava «Astrele» ar četrpadsmit lielgabaliem un admirāļa laiva «Gedans» ar desmit lielgabaliem padotas bombardiera kungam Pēterim Aleksejevičam un poruči- kam Meņšikovam.

Uz apmestās sienas ar asu ogli meistariski bij attēloti putojošos viļņos divi zviedru kuģi lielgabalu dūmos un laivu ielenkti, no kurām krievu zaldāti rāpās abordēt kuģus. Pār kuģiem no mākoņa sniedzās divas rokas, kuras turēja garu vimpeli ar minēto uzrakstu. Pēteris Aleksejevičs notupās. — Nu, nu! — noteica. Viss bij pareizi — ir kuģu takelāža, ir vēju piepūstās buras, ir karogi. Viņš pat saskatīja Aleksašku ar pistoli un zobenu, kurš līda pa trieciena trapu, un pazina arī sevi — pārāk izgreznotu, bet — patiesi — viņš stāvēja tad zem pašas ienaidnieka stūres, laivas smailē, kliedza un meta granātas.

—   Nu, nu! No kurienes tad tu zini par šo Viktoriju?

—   Es toreiz biju airētājs tavā laivā…

Pēteris Aleksejevičs ar pirkstu pataustīja zīmējumu, — patiesi, ogle. (Viņam aiz muguras Goļikovs klusu iestenējās.)

—   Es tevi, man liekas, nosūtīšu uz Holandi — mācīties. Nenodzersies? Es jau jūs pazīstu, velnus…

…Pēteris Aleksejevičs atgriezās pie ģenerālgubernatora, atkal apsēdās zeltītajā krēslā. Sveces izdega. Viesi bij stipri sadzērušies. Otrā galda galā kuģenieki, galvas noliekuši, dziedāja žēlabainu dziesmu. Tikai Aleksandrs Daņilovičs bij skaidrs. Viņš tūlīt ievēroja, ka min hercam raustās mutes kaktiņš, un ātri pārlika — no kā tas varētu būt?

—   Se, uzkod! — Pēteris Aleksejevičs pēkšņi viņam uzkliedza un izrāva no kabatas gabalu sapelējušas maizes.

—  Uzkod šo, ģenerālgubernatora kungs!…

—   Min herc, tur es neesmu vainīgs, maizes izsniegšanu pārzina Golovkins, kaut viņš ar šo gabalu aizrītos… Ak, zaglis, ak, nekauņa!

—   Ed! — Pēterim Aleksejcvičam neprātīgi iepletās acis.

—   Cilvēkus ar mēsliem baro — ēd pats, Neptūn! Tu še par visu atbildi! Par katru cilvēka dvēseli…

Aleksandrs Daņilovičs paraudzījās min hercā skumju, vainīgu skatienu un sāka gremot garozu, tīši rīstoties, it kā caur asarām..,

6

Pēteris Aleksejevičs aizgāja gulēt uz savu mājiņu, tāpēc ka ģenerālgubernatora istabas bij augstas, bet viņam patika zemi griesti un mājīgas telpas. Savā laikā, Sār- damā dzīvojot, gulēja mājiņā pie kalēja Kista — skapī, kur pat kājas nevarēja izstiept, un tomēr viņam tur patika.

Denščiks Nartovs bij silti sakurinājis krāsni, uz galda pie garā lodziņa, kurā lūkojoties vajadzēja pieliekties, bij izlicis grāmatas un burtnīcas, papīru — visu rakstīšanai vajadzīgo, — rasetnes rasēšanai, galdniecības un ārstniecības instrumentus biezās ādas somās, tālskatus, kompasus, tabaku un pīpes. Istaba bij izsista ar buru audeklu. Stūri stāvēja — cilvēka pusaugumā — vara lākturis, atvests Petropavlovskas cietokšņa bākas mastam; nomesti bij vairāki botu un bueru enkuri, darvotas virves, bok- auta bloki.

Te nu Pēterim Aleksejevičam — pēc pirts un labām vakariņām — uzbāžot galvā audekla naktscepuri, vajadzēja saldi aizmigt koka gultā ar krāsotu aizkaru uz četriem vītiem stabiņiem. Bet viņam nenāca miegs. Pa jumtu joņiem dauzījās vējš, gaudoja krāsns dūmenī, raustīja aiz- virtni. Uz grīdas, uz voiloka, nolicis sev blakus apaļu lākturi ar caurumiņiem, sēdēja sirdsdraugs Aleksaška un stāstīja par karaļa Augusta naudas grūtībām, par kurām no viņa galma arvien ziņoja rakstiski un ar vēstnesi sūtnis kņazs Grigorijs Fjodorovičs Dolgorukijs.

Karali Augustu galīgi bij izputinājušas favorītes, bet naudas nav; Saksijā viņa pavalstnieki atdeva visu, ko varēja, — saka, ka tur simt dālderus nevarot aizņemties; poļi Sandomiras seimā atteikušies naudu dot; Augusts pārdevis prūšu karalim savu pili par puscenu, un atkal — vai nu velns viņam bij pagrūdis, vai arī karalis Kārlis, — kādu personu — pirmo skaistuli Eiropā, grāfieni Auroru Kenigsmarku, un viņai par godu viņš visu to naudu izšķiedis uguņošanā un ballēs; bet, tiklīdz grāfiene pārliecinājās, ka kabatas viņam tukšas, — pateica komplimentu un aizbrauca, aizvedot pilnu karieti samta, zīda un sudraba trauku. Viņam pat nebij ko ēst. Ieradies viņš pie kņaza Grigorija Fjodoroviča Dolgorukija, pamodinājis to, nokritis krēslā un nu tik raudāt: — Mans, — viņš teicis, — Saksijas karaspēks jau otro nedēļu grauž tikai sausiņus, poļu karaspēks, algu nesaņēmis, sācis laupīt… Poļi pavisam prātu zaudējuši, — tādu dzeršanu, tādus nemierus Polija nevar atcerēties, pani ar šļahtu atņem cits citam pilsētas un pilis, dedzina sādžas, plosās ļaunāk par tatāriem: par Reču Pospolitu viņiem maz bēdu… O, es nelaimīgais karalisl O, labāk man paņemt zobenu un nodurties!

Kņazs Dolgorukijs, lādzīgs cilvēks, paklausījies, paklausījies, apraudājies par tādām bēdām un iedevis karalim Augustam bez paraksta no savas naudas desmit tūkstošus jefimoku. Karalis tūliņ aizjoņojis uz māju, kur trakojusi jaunā favorīte — grāfiene Kozeļska, un nu tik ar viņu dzīrot…

Aleksandrs Daņilovičs pievirzīja dzelzs lākturi, izņēma vēstulīti un, pielicis to pie gaismas caurumiņiem, lasīja burtodams, jo lasīšanā vēl nebij visai stiprs:

— Lūk, min herc, — par piemēru, — ko mums raksta Grigorijs Fjodorovičs no Sandomiras: «Poļu karaspēks šeņķos pie alus krūzes labi karo, bet uz lauka pretim ienaidniekam viņu izvest grūti… Karaļa Augusta Saksi- jas karaspēks prāvs, tikai viņam nav niknuma pret zviedriem. Pusi Polijas zviedri galīgi nopostījuši, nav taupītas ne baznīcas, ne kapi. Bet poļu pani neko nevēro, domā tikai katrs par sevi. Nezinu — kā tāda valsts var pastāvēt! Mums tā nekādu palīdzību nesniegs, — varbūt tikai ienaidnieku novērsīs…»

—   Uz lielāku labumu arī neceru, — teica Pēteris Aleksejevičs, — bet Dolgorukijam es rakstīju, lai piedzen no karaļa desmit tūkstošu jeiimoku, kā pats grib, es par tiem neatbildu… Fregati var uzbūvēt par tādu naudu. — Viņš nožāvājās, zobiem noklabinādams. — Ievas meitas! Ko gan viņas visu neizdara vīriešu cilvēkam. Pie manis, Amsterdamā, viena nāca no traktiera — mele, bet sprigana,— nekas… Ari lēti neiznāca…

—   Min herc, vai nu tu šinī ziņā Augustam līdzinies. Viena Aurora Kenigsmarka viņam izmaksāja pusmiljonu. Bet traktierniecei — es labi atceros — tu uzdāvināji vai nu trīs, vai pieci simti rubļu, — tikai…

—   Vai tiešām — piecsimt rubļu? Ai-ai-ai… Nebij kas noper… Augusts mums nav priekšzīme, esam kroņa ļaudis, savas naudas mums nav. Piesargies, Aleksaška, ar to «tikai» — pārāk viegli spried par kroņa naudu… — Brīdi klusēja. — Tev te ir viens cilvēks, kokus ved… Lūk, dievs talantu devis…

—   Andrjuška Goļikovs, vai?

—   Te viņš — veltīgi, nav pie sava darba… Vajag viņu uz Maskavu sūtīt… Lai uzglezno kāda cilvēka par- sunu. — Pēteris Aleksejevičs greizi pašķielēja. Aleksaška, nevar izprast, — likās, rādija zobus. — Paraugi tik, pie- celšos — sadošu tev ar rungu, kūmiņ, tad zināsi, kā smieties… Ilgojos pēc Katrīnas, tas ir viss… Aizveru acis — un redzu viņu kā dzīvu, atveru acis — nāsīm pat jaušu… Visu viņai piedodu, visus viņas vīriešus, tevi ieskaitot… Ievas meita, — ko tur citu teikt…

Pēteris Aleksejevičs pēkšņi apklusa un pagriezās pret garo, austošā gaismā pelēko lodziņu. Aleksandrs Daņilovičs viegli piecēlās no voiloka. Aiz loga vēja troksnī bij dzirdams otrs — lūstošā, dārdošā ledus smagais troksnis.

—  Ņevā ledus iet, min herci.,.

Pēteris Aleksejevičs izvilka kājas no lāčādas segas:

—  Vai patiesi! Tad mums nav ko gulēt!

TREŠA NODAĻA

1

Karagājienu uz Keksholmu pārtrauca pašā sākumā. Jau agrāk izgājušie kājnieku pulki un kara vezumnieki nenogāja ne pusceļa līdz Šliselburgai, jātnieki tikko pārgāja Olitas upītei, smagās airu laivas ar preobraženskiešiem un semjonoviešiem nebij nobraukušas pa Ņevu uz augšu ne piecas verstis, — krastā no izlauzītās eglaines drāzās jātnieks un izmisis sāka vicināt cepuri. Pēteris Aleksejevičs atradās laivā aiz flotiles; sadzirdējis, ka cilvēks kliedz: — E-ei, laivinieki, kur valdnieks? Viņam grāmata! — viņš pagrieza buru un piebrauca pie krasta. Jātnieks nolēca no zirga, pieskrēja pie paša ūdens, piesita diviem pirkstiem pie oficiera veltcņcepures atloka, sārto seju ar iztapīgām izbiedētām acīm izstiepa uz priekšu, izrunāja aizsmakušā balsī:

—   No galma galdziņa Pētera Matvejeviča Apraksina, bombardiera kungs.

Viņš izrāva no sarkanā netīrā atloka diegu cauršūtu, vasku aizzīmogotu vēstuli, pasniedza, atkāpās. Tas bij praporščiks Paška Jagužinskis.

Pēteris Aleksejevičs ar zobiem pārkoda diegu, pārskrēja acīm vēstuli, pārlasīja vēlreiz, uzmanīgāk, un sadrūma. Samiedzis acis, lūkojās tur, kur, vienmērīgi airus cilājot, saules apspīdētos viļņos slīdēja smagas kravas pilnās laivas.

—   Atdod zirgu matrozim, sēdies laivā, — viņš teica Jagužinskim un tad pēkšņi uzkliedza: — Kāp ūdenī, redzi — esam sēklī, atstum laivu, tad ielec!

Visu ceļu līdz Pīterburgas pusei, kur vajadzēja braukt, pret vēju cīnoties, viņš klusēja. Viņš veikli pievadīja laivu laipām, divi matroži steidzīgi nolaida lielo buru, zābakiem klaudzot, metās laivas smailē, kur, klīveršotē ieķēries, plīvoja audekls. Pēteris Aleksejevičs klusēdams zibsnīja redzokļiem, iekām viņi kārtīgi, pēc reglamenta, ne- saritināja buras un nenovāca kuģa takelāžu. Tikai tad viņš aizsoļoja uz savu namiņu. Tūlīt tur salasījās satrauktie Meņšikovs, Golovkins, Briss un viceadmirālis Kreiss. Pēteris Aleksejevičs pavēra logu, ielaižot vēju piesmakušajā istabiņā, nosēdās pie galda un nolasīja viņiem Pētera Matvejeviča Apraksina vēstuli, kurš bij garnizona priekšnieks Jamburgas cietoksnī, divdesmit verstis uz ziemeļiem no Narvas.

«Kā biji pavēlējis, valdniek, pavasara sākumā izgāju no Jamburgas ar trim kājnieku pulkiem un piecām jātnieku rotām un apstājos pie Narovas grīvas, kur ieplūst Rosonas strauts. Drīzumā ieradās pieci zviedru kuģi, un tālu jūrā arī vēl bij saredzami vimpeļi. Ar mazu vēju divi kaujas kuģi iepeldēja grīvā un sāka mūsu vezumniekus apšaudīt no lielgabaliem. Paldies dievam, mēs teicami atbildējām ar saviem lauka lielgabaliem, ar lādiņiem sasitām vienu zviedru kuģi un 110 Narovas ietekas ienaidnieku izsitām.

Pēc šīs kaujas zviedri jau otro nedēļu izmetuši jūrmalā enkurus, — pieci kara kuģi un vienpadsmit kravas laivu, ar ko liek man ne mazums šaubīties. Es sūtu nepārtraukti izlūkus pa visu jūras krastu, neļaujot zviedriem neko izkraut sausā malā. Tāpat sūtu dragūnus uz Rēveles ceļa un pie pašas Narvas un sakauju ienaidnieka sardzes. Mēles liecina, ka Narvā visa kā trūkstot un esot ļoti norūpējušies, ka ar tavu visgudro p„avēli mēs esam ieņēmuši Narovas grīvu.

Mūsu brīvprātīgie, pielavījušies pie pašiem Narvas vārtiem, naktī gaķēra Rēveles gubernatora sūtni ar ciparu vēstuli Narvas komandantam Hornam. Sis sūtnis izrādījās par karaļa Kārļa iemīļotu personu, ievērojamas dzimtas gvardes kapitānu Štālu fon Holšteinu. Sākumā viņš neko negribēja atbildēt, bet, kad es uz viņu drusku pakliedzu, viņš izstāstīja, ka drīzumā Narvā gaidot pašu Slipenbahu ar lielu karaspēku un zviedri jau aizsūtījuši uz turieni trīsdesmit piecu kuģu lielu karavānu ar maizi, iesalu, siļķēm, žāvētām zivīm un sālītu gaļu. Karavānu komandējot viceadmirālis de Prū, francūzis, kam kreisā roka norauta un tās vietā pielikta sudraba. Viņam uz kuģiem vairāk par divi simti lielgabalu un jūras kājnieku.

Es nezināju, vai man ticēt kapteinim Holšteinam tik lielā un drausmā lietā, bet, — lūk, valdniek, — šodien rita agrumā izklīda jūras migla un mēs ieraudzījām visu apvārsni burām nosētu, saskaitījām vairāk par četrdesmit vimpeļu. Mani spēki ir vāji, jātnieku — vismazākais skaitlis, lielgabalu — tikai deviņi, un šinīs dienās šaujot viens pārplīsa… Izņemot galīgu sakāvi — nekā cita negaidu… Palīdzi, valdniek…»

— Nu? Ko teiksiet? — nobeidzis lasīšanu, jautāja Pēteris Aleksejevičs.

Briss nikni ievilka zodu melnajā kravatē. Kornēlija Kreisa vēja aprautā seja neizteica neko, viņš tikai samie- dza acis, it kā no šejienes varētu saredzēt Narvas līcī pus- siint zviedru vimpeļu; Aleksandrs Daņilovičs, vienmēr žigls atbildētājs, šodien samācies klusēja.

—   Jautāju, kara padomes kungi, vai mums pieņemt, ka šai viltīgajā spēlē karalis Kārlis ir noņēmis man figūru: ar vienu veiklu gājienu uz Narvu apsargā tagad Keks- holmu? Vai turpināt mums būt stūrgalvīgiem un vest gvardi uz Keksholmu, atdodot Narvu Šlipenbaham?

Kornēlija Kreisa seja notrīsēja, — pretēji admirāļa stāvoklim izņēma no tabakdozes gabaliņu no Kaienes pipariem un rumu savārītas matrožu tabakas un aizbāza to aiz vaiga.

—   Nē! — viņš sacīja.

•— Nē! — cieti noteica Briss.

—   Nē! — sacīja Aleksandrs Daņilovičs, uzsizdams sev pa ceļgalu.

—   Keksholmu mums nebūs grūti ieņemt, — rāmā balsī noteica Gavrila Ivanovičs Golovkins, — bet ka tikai karalis Kārlis tajā laikā mums otru figūru nepaņemtu, šoreiz dāmu.

—   Tā! — Pēteris Aleksejevičs noteica.

Un bez vārdiem bij saprotams, ka ielaist Slipenbaha korpusu Narvā nozīmētu atsacīties no galveno cietokšņu — Narvas un Jurjevas ieņemšanas, bez kuriem paliek atvērta pieeja Pīterburgai. Vilcināties nevarēja ne stundu. Pēc neilga laika ziņneši auļoja pa Slisclburgas ceļu un gar Ņevu ar pavēli — griezt karaspēku un airu floti atpakaļ uz Piterburgu.

Poručiks Paška Jagužinskis, jau trīs dienas no sedliem neizkāpis, tikai paspēja dcnščikam Nartovam izlūgt kausiņu cara piparotā un šķēli maizes ar sāli, atgriezās nometnē pie Pētera Matvejeviča Apraksina, kam bij pavēlēts — nezūdīties, savās bēdās palaisties uz dievu to kungu un ar karaspēku cieši stāvēt pret zviedru floti pat līdz pēdējam elpas vilcienam. Jagužinski atlaižot, Pēteris Aleksejevičs paņēma viņu aiz rokas, pievilka sev klāt, noskūpstīja uz pieres.

—   Pasaki viņam: pēc nedēļas ar visu karaspēku būšu pie Narvas …

Karali Kārli atmodināja gaiļa ska|ā dziedāšana; atvēris acis, telts pusgaismā viņš klausījās, kā gailis atelsda- mies bļauj visā rīklē; viņu veda vezumā, bet naktī ielika būrī pie karaļa telts. Kad taure gari stiepti sāka spēlēt ausmu — karalis atcerējās miglainu aizu, ragus, suņu riešanu un nepacietību — izliet zvēra asinis… Pie pašas telts iekvekšējās šunelis, pēc balss — draņķis, no tiem, kādus dāmas karietēs vadā sev līdzi… Kāds apsauca to, šunelis žēli iekaucās. Karalis pie sevis nodomāja: «Uzzināt — no kurienes šunelis.» Netālu pie zirgu slitas spērās zirgi, viens mežonīgi iezviedzās. Karalis nodomāja: «Žēl, bet, liekas, «Neptūnu» vajadzēs kastrēt.» Vienmērīgi noklaudzēja smagi zābaki. Karalis uzmanīgi klausījās, lai, sardzei mainoties, sadzirdētu komandu. Asi gaisu šķeļot, teltij pārlidoja putni. Karalis nodomāja: «Būs laba diena.» Skaņas un balsis kļuva arvien skaidrākas. Saldāka par visām vijolēm, arfām, klavesīniem bij šī mundrā, vīrišķīgā mostošās nometnes mūzika.

Karalis jutās teicami pēc īsa miega saliekamajā gultā, ceļa putekļu un zirga sviedru piemirkušu mēteli apsedzies. 0, jā,'būtu tūkstoškārt tīkamāk pamosties no gaiļa dziesmas, kad viņpus lauka atrodas ienaidnieks un drēgnajā miglā no turienes atklīst viņa ugunskuru dūmi… Tad — ar vienu lēcienu no gultas — botfortos un zirgam mugurā… Un mierīgā solī, acu mirdzumu slēpjot, — izjāt pie sava karaspēka, kur cīņas gatavībā ierindā stāv ūsaini, bargi vīri…

Velns rāvis! Pēc liktenīgās kaujas pie Klisovas karalis Augusts, visus lielgabalus un karogus pazaudējis, tikai atkāpjas, jau veselu gadu atkāpjas, kā zaķis cilpodams pa plašo Poliju… O, bailīgais, o, melis, intrigants, nodevējs, izvirtulis! Viņš baidās atklātas satikšanās, viņš piespiež pretinieku savu izdaudzināto uzvaru pie Narvas, Rigas un Klisovas samainīt pret neauglīgu pakaļdzīšanos izsalkušajiem sakšu fuzilieriem un piedzērušiem poļu hu- zāriem… Viņš piespiež savu ienaidnieku kā kurtizāni visu rītu valstīties pa gultu…

Karalis Kārlis, divus pirkstus lūpām pielicis, iesvilpās. Tūdaļ pavērās audekla mala un teltī ienāca kambarjunkurs barons Berkenhelms, ar kārpiņu uz uzrautā degun- tiņa, un ziņnesis — miesassargs — augumā līdz pašiem telts griestiem; viņš ienesa notīrītus botfortus un tumš- zaļus svārkus, kuros vairāk vietās bij aizlāpītas pēdas no lodēm un lādiņu šķembām.

Karalis Kārlis izgāja no telts un pastiepa saujas, — ziņnesis uzmanīgi sāka liet ūdeni no sudraba krūzes. Pie lidojošiem šāviņiem karalis Kārlis pierada viegli, bet no auksta ūdens baidījās, kad tas nokļuva uz kakla vai aiz ausīm… Pametis dvieli ziņnesim, viņš sasukāja īsi apcirptos matus, — spogulī, ko tam pasniedza barons Ber- kenhelms, neielūkojās. Viņš sakārtoja līdz kaklam aizpogāto svārku un aplūkoja līdzenās telšu rindas zaļajā pakalnē, kas sniedzās līdz strautam. Viņpus teltīm pie sliti; m bij parastā čala; lielgabalnieki ar lupatām spodrināja lielgabalu kapara ^tobrus. Kārlis nicinoši nodomāja: «Cik lieliski — dubļu šļakatas uz lafetēm un pulvera apkvēpināts kapars!» Lejā, strauta malā, zaldāti mazgāja kreklus, izžaujot tos zemo vītolu zaros. Viņpus strauta — dūksnājā — lepni pastaigājās stārķi, līdzīgi teoloģijas profesoriem. Tālāk rēgojās nodegušas sādžas kailie dūmeņi, aiz tiem — pakalniņā — cauri simtgadīgiem koliem dzeltēja divi apskrubuši baznīciņas torņi.

Karalim Kārlim līdz atraugām bij apnikusi tik daudz reižu redzētā garlaicīgā aina! Trīs gadus mētāties nolādētajā Polijā! Trīs gadus, kas varētu viņam atdot puspasaules — no Vislas līdz Urāliem!

—   Vai jūsu karaliskajai augstībai labpatiks brokastot? — jautāja barons Berkenhelms, graciozi ar savu kopto roku norādot uz telts atsisto audekla malu. Tur, uz sniegbaltu audeklu pārklātas, tukšas pulvermucas, sudraba šķīvī atradās plānās šķēlītēs sagriezta maize, atradās bļoda ar novārītiem burkāniem un otra — ar zal- datu putraimu virumu. Un tas viss. Karalis ienāca, apsēdās, pārklāja ceļiem salveti. Barons nostājās viņam aizmugurē, arvienu vēl brīnīdamies par karaļa ietiepīgajiem untumiem: bojāt savu veselību ar tādu gavēņa ēdienu! Varbūt nākošajiem memuāriem tas vajadzīgs? Karalis ir godkārīgs … Lielā meistara Benvenuto Cellini darinātā kausiņā — no karaļa Augusta kolekcijas, kas bij iegūta pēc kaujas pie Klisovas, — pasniedza pēc vardēm smirdošu strauta ūdeni. Bez šaubām, pasaules slava nav viegla nasta!

—  No kurienes nometnē cēlies nejaukais šunelis, vai kāds atbraucis? — burkānu košļājot, jautāja Kārlis.

—  Jūsu augstība, vēlu naktī nometnē atbrauca karaļa Augusta favorīte grāfiene Kozeļska, cerībā, ka jūs viņai parādīsiet žēlastību — pieņemsiet to.

—  Vai grāfam Piperam viņas ierašanās zināma?

Barons atbildēja apstiprinoši. Karalis Kārlis, pabeidzis

bēdīgās brokastis, drošsirdīgi izdzēra no kausiņa ūdeni, saburzīja salveti un izgāja no telts, uzmaukdams uz pakauša mazu trijstūra cepuri bez tresēm. Viņš pajautāja, kur atrodas grāfienes kariete, un aizsoļoja lazdu krūmu virzienā; tur cauri zariem saules gaismā spīdēja ekipāžas virsu greznojošais zeltītais kupidons un balodīši…

Spilvenu un mežģīņu kaudzē karietē gulēja grāfiene Kozeļska. Tā bij kupla, vēl svaiga sieviete ar ļoti baltu ādu un brūnām sprogām, kas līda laukā no saburzītās naktscepures. Atmodusies no šuneļa kaukšanas, kurš bij pagadījies zem karaļa botforta, viņa atvēra lielās smaragda slāvietes acis, kādas karalis Kārlis nicināja vīriešiem un neieredzēja sievietēm. Pie karietes durtiņu stikla viņa ieraudzīja zemes pelēku, kalsnu seju ar nicinošu puicisku muti un lielu gaļīgu degunu, — grāfiene iekliedzās un aizklāja rokām seju.

—   Kāpēc jūs atbraucāt? — jautāja karalis. — Nekavējoši pavēliet aizjūgt savus zirgus un dodieties atpakaļ, cik ātri varat, citādi jūs noturēs par neķītrā bezkauņas karaļa Augusta spiedzi… Jūs dzirdat?

Grāfiene bij poliete, — nebij viegli viņu iebaidīt. Bez tam karalis uz reizi bij stāvokli ievirzījis ne sev par labu: iesāka ar nepieklājību un draudiem… Grāfiene noņēma sejai tuklās, līdz elkoņiem kailās rokas, pacēlās no spilveniem un ar apburošu vientiesību viņam uzsmaidīja.

—   Bonjnur, sir, — viņa graciozi teica, — tūkstoš reižu atvainojos, ka ar savu kliedzienu jūs izbiedēju… Vainīgs mans sunītis Bižu, kas man sagādā tik daudz uztraukumu, arvien neveikli gadoties zem kājām… Es viņu izlaidu no karietes, lai uzmeklē kādu garoziņu vai vistas kauliņu… Sir, mēs abi mirstam badā… Visu vakarējo dienu mēs traucāmies pa tuksnesi gar izpostītām sādžām un nodedzinātām pilīm, — nevarējām dabūt ne kripatiņas maizes, es solīju červoncu par vistas olu… Labie poļi, kuri izlīda no kaut kādām alām, tikai cēla rokas pret debesīm… Sir, es gribu brokastot… Es gribu sevi gandarīt par visām ceļa šausmām, griežos pie jūsu laipnības, pie jūsu augstsirdības — atļaujiet man brokastot jūsu klātbūtnē!

Runājot bez apstājas tik izsmalcinātā franču valodā, it kā viņa visu mūžu būtu pavadījusi Vcrsalā, grāfiene tai laikā arī paspēja sakārtot matus, nokrāsot lūpas, no- pūderēties, sasmaržoties un naktscepurīti apmainīt pret spāņu mežģīnēm… Karalis Kārlis veltīgi centās iespraust kādu vārdu, — grāfiene izlidoja no karietes un paņēma viņu zem rokas.

—   O, mans karali, no jums visa Eiropa ir bez prāta, par princi Savojas Eiženu un hercogu Malboro vairs nerunā, — Eižens un Malbruks spiesti savu slavas vainagu atdot zviedru karalim … Manu satraukumu var aizbildināt — redzēt jūs vienu minūti, mūsu sapņu varoni, par to bez apdomāšanās esmu gatava atdot dzīvību… Apvainojiet mani, kā gribat, sir, beidzot es dzirdu jūsu balsi un esmu laimīga …

Grāfiene paķēra pinkaino strupdeguni šuneli, kas pinās pa kājām, un tik cieši pieķērās karaļa elkonim, ka viņam būtu jākļūst smieklīgam, ja gribētu atbrīvoties no šīs dāmas.

—   Es ēdu saknes un dzeru tikai ūdeni, — viņš izmeta, — šaubos, vai pēc karaļa Augusta pārmērībām tas jūs varēs apmierināt… Ejiet manā teltī…

Visa zviedru nometne ne mazumu bij pārsteigta, ieraudzīdama savu karali, izvelkot no lazdu krūmiem kuplu skaistuli, kuras vieglos svārkus un mežģīnes plivināja rīta vējiņš. Karalis viņu veda, degunu ļauni pacēlis. Pie telts gaidīja — smalkā pozīcijā, ar zelta lorneti un milzīgā parūkā barons Berkenhems un zemnieciskais, smagais, rāmi zobgalīgais grāfs Pipers.

Ielaižot grāfieni teltī, karalis Kārlis caur zobiem viņam teica:

—  To es jums ilgi nepiedošul — Un Berkenhelmam: — Atrodiet, velns lai parauj, kādu liellopu gaļas gabalu šai personai…

Karalis apsēdās uz bungām iepretim grāfienei, viņa — spilvenos, kurus tai pabāza barons. Uz pulvermucas klātās brokastis pārspēja visu gaidīto — te bij pastēte, zoss ķidiņas, auksti medījumi, un Benvenuto Cellini darinātajā kausiņā izrādījās vīns. Sakniebtām lūpām karalis nodomāja: «Teicami! Tagad es zinu, ar ko savā teltī barojas šis nelietis Berkenhelms…» Grāfiene garšīgi vicoja brokastis, piesviežot šunelim kauliņus un turpinot čivināt:

—  Ak Jēzus, Marija, kāpēc nevajadzīgā izlikšanās!… Sir, jūs lasāt manas domas,.. Atbraucu šurp ar vienu cerību — izglābt Recu Pospolitu… Tā manas sirds iedvestā misija… Es gribu Polijai atdot tās bezrūpību, tās jautrību, tās lieliskās dzīres, tās lepnās medības… Polija ir drupās! Sir, nerauciet uzacis, pie visa vainīga karaļa Augusta vieglprātība. O, kā viņš tagad nožēlo, ka ļaunā stundā paklausījis tam dēmonam Johanam Pat- kulam un kļuvis par jusu naidnieku… Tā nav Augusta ļaunā griba, ticiet man, bet tikai Patkuls, kuru vajadzētu sacirst gabalos, iesāka šo nelaimīgo karu par Livoniju. Patkuls, vienīgi Patkuls radījis karaļa Augusta, dāņu karaļa un mežonīgā briesmoņa cara Pētera pretdabīgo apvienību… Bet vai tad kļūdas nav labojamas? Vai augstākā par visām labām īpašībām nav augstsirdība… O, sir, jūs esat liels cilvēks, jūs esat augstsirdīgs.,.

Grāfienes slāviskās acis kļuva līdzīgas valgiem smaragdiem. Bet ēstgribu tā nezaudēja. Viņas domas brāzās tādiem aulekšiem, ka karalis Kārlis ar grūtībām tās panāca un tikko gribēja izrunāt asu atbildi, kad vajadzēja atbildēt jaunai frāzei. Berkenhelins valdīja nopūtas. Telts kaktā, savas smagās kājas izlicis, portfeli vēderam piespiedis, smalki smīnēja Pipers.

—   Mieru, tikai mieru vēlas karalis Augusts un ar labpatiku gatavs saplēst ar caru Pēteri noslēgto apkaunojošo līgumu. Bet skaļak par visiem lūdzam mieru mēs — sievietes… Trīs gadi kara un nemieru — tas mūsu īsajam mūžam pārāk daudz…

—   Ne mieru — kapitulāciju, — beidzot izrunāja karalis Kārlis, dzeltenīgām acīm lūkodamies grāfienē. — Runāt es esmu nodomājis nevis še, Polijā, kas vairs nepieder Augustam, bet gan Saksijā, viņa galvaspilsētā. Vai jūs esat paēdusi, kundze? Jums nav vairāk ko man pārmest?

—   Sir, esmu pavisam prātu zaudējusi, — steidzīgi teica grāfiene, aplaizīdama rožainos pirkstiņus, pēc tam kad bij tikusi galā ar lieliski izcepto sloku. — Esmu piemirsusi paziņot vissvarīgāko, — kāpēc esmu pa galvu pa kaklu pie jums atsteigusies. — Viņa atvēra pie savas rokassprādzes piekarināto zelta kārbiņu, izņēma papīra rullīti un to atritināja. — Sir, te būs baložu pasta de- peša, ko saņēma vakarrīt. Cars Pēteris ar lieliem spēkiem virzās uz Narvu. Mans pienākums jūs brīdināt par šo Maskavas tirāna bīstamo gājienu…

Grāfs Pipers mitējās smaidīt, piegāja pie karaļa un sāka kopīgi burtot baložu depešas sīko rokrakstu. Grāfiene pievērsa savas skaistās acis Berkenhelmam, viegli nopūtās un, pacēlusi Benvenuto Cellini kausiņu, iedzēra no tā…

3

Lieliskais karalis Augusts, kuru, kā likās, daba bij radījusi grezniem svētkiem, mākslu veicināšanai, mīlas izpriecām ar Eiropas skaistākajām sievietēm, Rečas Pos- politas godkārībai, kas gribēja, lai tās karalis būtu ne sliktāks kā Vīnē, Madridē vai Versaļā, — pašreiz atradās galīgi nospiestā garastāvoklī. Viņa galms bij novietojies Ļvovas vojevodisteš nejēdzīgās Sokalas pilsēteles pussagruvušajā pilī un cieta trūkumu. Se nebij pat svētdienas tirgus, jo tuvāko sādžu ukraiņu iedzīvotāji gandrīz visi bij vai nu noslēpušies mežos, gaidot kara beigas, vai velns viņus zin kur aizklīduši, jādomā, uz Piedņepras apgabaliem, no kurienes nāca tumšas tenkas par sākušos hai- damaku kustību.

Lai nebūtu jāiet gulēt ar tukšu vēderu, karalim Augustam bij jāpieņem vietējo muižnieku ielūgumi uz vakariņām, vajadzēja teikt franču komplimentus nomales dāmām un dzert sliktu vīnu. Ikviens poļu pans, uzgriezis kuplās ūsas un lepni lūkojoties tālajā — «pelēkajā» — galda galā, kur skandināja zobenus un kausus izlaidīgā sīkā šļahta, — jutās vairāk karalis nekā karalis Augusts. Varšavas seims bij viņu dekronējis. Tiesa, puse poļu vojevodistu to neatzina, bet tomēr Varšavā viņa pilī sēdēja otrs poļu karalis, Staņislavs Leščinskis, kurš rakstīja apvainojošus universālus un dāvināja viņa — Augusta brokāta svārkus un Parīzes zeķes saviem kalpiem. Visos austrumos Dņepras labajā krastā — no Viņņicas līdz Podolijai — liesmoja zemnieku sacelšanās, ne mazāk asiņainas kā Bogdana Hmeļņicka laikā. Un, noslēdzot ielenkumu, necik tālu no šejienes, kaut kur starp Ļvovu un Jaroslavu, atradās karalis Kārlis ar savu izlasīto trīsdesmit pieci tūkstoši vīru lielo karaspēku, nogriežot Augustam atkāpšanos uz viņa dzimto Saksiju.

Augusts zaudēja pašpārliecību nejēdzīgās bailēs no karaļa Kārļa — šī niknā puikas ar kastrāta seju un tīģera acīm, ar putekļainu svārku un nobružātiem botfortiem. Kārli nevarēja ne uzpirkt, ne iekārdināt, — viņš no dzīves nekā nevēlējās, izņemot lielgabalu dārdoņu un dūmus, krustotas dzelzs žvadzoņu, ievainotu zaldātu vaimanas un skatu uz izmīdītu lauku, kas smird pēc deguma un asinīm, pa kuru uzmanīgi — pār līķiem — kāpj viņa zirgs ar noļukušu pakaļu. Vienīgā grāmatiņa, kuru Kārlis turēja zem sava plānā spilvena, bij Cēzara komentāri. Viņš mīlēja karu ar viduslaiku normaņa kaisli. Labāk viņš saņemtu divdesmit mārciņu smagas bumbas triecienu pa galvu nekā noslēgtu mieru, kaut arī visizdevīgāko viņa karaļvalstij.

Šodien karalis Augusts visu dienu gaidīja grāfienes atgriešanos. Viņš necerēja, ka viņa ar visu savu sievietes veiklību spēs noskaņot Kārli par mieru. Bet ar baložu pastu no Lietuvas pienākušās ziņas par cara Pētera uzbrukumu bij tik svarīgas un draudošas, ka Kārlis varēja an neuzticēties ģenerāļa Slipenbaha vienam korpusam un šaubīties, — vai turpināt neprātīgo pakaļdzīšanos Augustam vai pagriezt karaspēku uz Baltiju, kur saķerties ar caru Pēteri viņu mudināja visi: gan Austrijas ķeizars, kas līdz nāvei baidījās, lai tikai Kārlis nenoslēgtu apvienību ar franču karali un nevirzītu savu karaspēku uz Vīni, gan franču karalis, kas baidījās, ka tikai Vīnes diplomāti nepārvilktu Kārli imperatora pusē un neliktu viņam priekšā kara pastaigu uz franču robežām, gan prūšu karalis,, kurš baidījās visus, bet par visiem vairāk neprātīgo Kārli, kuram būtu tīrais nieks ielauzties Bran- denburgas Prūsijā, ieņemt Kēnigsbergu un apstrādāt viņu — karali — tā, ka viņš nevarētu vairs pakustināt ne roku, ne kāju.

Tad atnāca, ļauns kā pats velns, Johans Patkuls, kas savā slikti pašūtajā zaļajā krievu ģenerāla mundierī ar sarkanajiem atlokiem likās vēl resnāks. Viņš ķērca, rauca augsto pieri, kas viņa taukajai augstprātīgajai sejai bij pārāk šaura, un sliktā franču valodā žēlojās par cara Pētera gļēvumu, viņa vairīšanos no izšķirošās cīņas ar karali Kārli.

— Caram ir divas lielas armijas. Viņam jāiebrūk Polijā un, savienojoties ar jums, jāsasit Kārlis, lai cik lielus upurus tas prasītu, — Patkuls sacīja, trīcinādams sarkanos vaigus. — Tas būtu drošs un gudrs solis. Cars kā visi krievi ir negausīgs. Viņu pielaida Somu līcim, kur viņš ar puicisku steigu ceļ savu pilsēteli; viņš ieguvis Ingriju un divus labus cietokšņus — Jamu un Koporji; esi apmierināts un pildi savu pienākumu pret Eiropu! Bet viņā mostas apetīte uz Narvu un Jurjevu, arī Rēveli jau gatavs aprit. Vēlāk viņam iegribēsics Livoniju un Rīgu!

Cars jānotur robežās… Bet ar viņa ministriem par to nav vērts runāt… Tie ir neaptēsti zemnieki krāsotas kodējas parūkās, — Eiropa viņiem tas pats, kas tīra gulta netīrai cūkai… Jūsu augstība, es izsakos pārāk asi un atklāti, bet man sāpīgi… Es gribu vienu — lai mana Livonija atgrieztos zem jūsu karaliskās augstības sceptera… Bet visur — Vīnē, Berlīnē un še pie jums — es sastapos ar pilnīgu vienaldzību… Nesaprotu, kurš tad galu galā Livonijai lielāks ienaidnieks: karalis Kārlis, kas personīgi mani piedraud sacirst gabalos, vai cars Pēteris, kas parāda man tik glaimojošu uzticību, līdz pat ģenerālleitnanta pakāpei? Jā, esmu uzvilcis krievu mundieri un novedīšu šo spēli godīgi līdz beigām… Bet manas jūtas paliek manas jūtas… Manas sirdssāpes divkārt pavairo jūsu augstības sastingums un bezdarbība… Paaugstiniet balsi, pieprasiet no cara karaspēku, uzstājiet par izšķirošu uzbrukumu Kārlim…

Citā laikā karalis Augusts šo nekauņu vienkārši izmestu pa durvīm. Bet tagad, grozot pirkstos tabakdozi, viņam vajadzēja klusēt. Beidzot Patkuls aizgāja. Karalis pasauca gaitnieku — rotmistru Tarnovski — un teica, ka dāvās simt červoncus (kuru viņam nebij) tam, kurš pirmais paziņos par grāfienes Koze]skas atgriešanos. Ienesa sveces apskapstējušā trejžuburī, kas bij pieņemts, kā likās, no sinagogas. Karalis piegāja pie spoguļa un domīgi sāka aplūkot savu mazliet sagurušo seju. Tā nekad viņam neapnika, jo viņš dzīvi iedomājās, kā sievietēm bij jāmil šī kā antīkai statujai izveidotā, mazliet juteklīgā mute ar stipriem zobiem, lielo dižciltīgo degunu, jautro mirdzumu skaistajās acīs — viņa dvēseles lākturos… Karalis pacēla parūku, — tā ir — sirmums! No acīm lidz deniņiem sniedzas grumbiņas… Nolādētais Kārlis!

—   Atļaujiet atgādināt, jūsu augstība, — teica pie durvīm stāvošais rotmistrs, — pans Sobeščanskis trešo reizi atsūtījis šļahtiču pateikt, ka pani un panes, gaidot jūsu augstību, pie galda nesēdīšoties… Viņiem tādi ēdieni, kas varot pārāk sasust…

No stipri pēc muskusa smaržojoša zīda kamzoļa kabatas karalis izņēma pūdernīcu, pārvilka sejai zoss dūnu slotiņu, notrausa no krūtīm, no mežģīnēm pūderi un tabaku, — nevīžīgi ieprasījās:

—   Kas tad viņiem sevišķs būs vakariņās?

—  Es izprašņāju šļahtiču, — viņš teica, ka kopš vakardienas panu sētā kaujot sivēnus, putnus, gatavojot desas un pildījumus. Pazīstot jūsu augstības izsmalcināto gaumi, pati pane sagatavojusi ceptas dēles ar zoss asinīm …

— Ļoti mīļi… Dod zobenu, es braucu …

Pana Sobeščanska muiža atradās netālu no pilsētas. Negaisa mākonis aizslēpa rieta bālošo apvārsni, stipri oda pēc ce|a putekjiem un tuvā lietus, kad Augusts visādās neveiksmēs pamatīgi nobružātā ādas karietē piebrauca pie muižas. Par viņa ierašanos ziņoja jau iepriekš ataulekšojušais šļahtičs. Zem simtgadīgās alejas tumšajiem zariem pretim karietei skrēja ļaudis ar lāpām… Kariete apbrauca puķu dobi un, suņu gaudoņas pavadīta, apstājās pie garas vienstāva mājas ar niedru jumtu. Ari še kailām kājām, noplīsušos kreklos un mežonīgi izspūrušiem matiem ar lāpām šaudījās panu dzimtkalpi. Pie paša lieveņa drūzmējās kāds pussimts sīkās šļahtas, kas barojās pie pana Sobeščanska, — panu kautiņu sirmie veterāni ar drausmīgām zobenu cirtienu rētām sejās; resnvēderaini rīmas, kas lepojās ar sapomadētām, asām kā ērkšķi ūsām — bezmaz ceturksni garām; jaunieši pa- dilušos, cita mugurai šūtos svārkos, bet tādēļ ne mazāk pārgalvīgi. Visi viņi stāvēja iespriedušies, roku zobena rokturim uzlikuši — kā pierādījumu savai šļahtiču brīvībai, — kad karalis Augusts, savu lielo stāvu pieliecis, kāpa ārā no karietes, — viņi reizē — latīniski — izkliedza viņam apsveikumu. No lieveņa nokāpa, rokas paplētis, padzīvojušais pans Sobeščanskis, gatavs tajā brīdī — aiz lielās poļu viesmīlības — uzdāvināt viesim visu, ko tik tas vēlētos: medību suņus, zirgus no staļļa, visu savu saimi, ja viņam tos vajadzētu, novilktu arī savu zvērādu apšūto rudzupuķu zilās vadmalas kuntušu… Liekas, neatdotu tikai jauno pani Sobeščansku… Pane Anna stāvēja aiz vīra, tik jauka, balta, ar uzrautu deguntiņu, izbrīnā ieplestām acīm, spāņu cepurītē ar augstu dibenu un spalvu, — no karaļa Augusta sirds atplūda visa melanholija.

Zemu paklanīdamies, viņš saņēma panes Annas pirkstu galiņus un, mazliet pacēlis tās roku, it kā polonēzē — ieveda viņu ēdamistabā. Aiz viņiem sajūsmā valgām acīm gāja pans, aiz pana — kņazs, — pēc āža smirdošs, zilgani noskūts, baskājains, virvi apjozies mūks, tālāk — pēc pakāpēm — visa šļahta.

Galds, uz kura zem galdsegas bij noklāts siens, bet pa virsu izkaisītas puķes, izsauca sajūsmas kliedzienus;

kāds garš šļahtičs kuntušā uz kailas miesas pat satvēra galvu, bauroja un streipuļoja, kas izsauca vispārējus smieklus. Uz sudraba, alvas un izrakstītiem šķīvjiem bij sagāztas desu kaudzes, cepti putni, teļa un cūku šķiņķi, žāvētas zosis, mēles, sālījumi, skābējumi, ievārījumi, maize, bubļiki, plāceņi, bij sastādīti ukraiņu — zaļā stikla — degvīna lāči, ungāru vīna mučeles, alus krūkas… Dega sveces, un bez tām vēl logus ar kūpošām iāpām apgaismoja dzimtļaudis, kuri caur miglaino stiklu lūkojās, cik lieliski dzīro viņu pans.

Karalis Augusts cerēja, ka viņa klātbūtne liks saimniekiem atsacīties no paražas viesus piedzirdīt tā, lai neviens ar savām kājām vairs nevarētu aiziet. Bet pans Sobeščanskis cieši turējās pie senajām poļu paražām. Cik viesu sēdēja pie galda — tik reizes viņš piecēlās, glaudīja savas sirmās ūsas, skaļi izsauca vārdus, sākot no karaļa, nobeidzot ar pēdējo galda galā — to garo šļahtiču, kuram, izrādījās, nebij arī zābaku, — un uzdzēra veselībāin kausiņu ungārieša. Viss galds piecēlās, uzsauca «vivat!». Saimnieks sniedza viesim pilnu kausu, un tas atbildot uzdzēra pana un panes veselībai… Kad visiem bij uzdzerts, pans Sobeščanskis atkal gāja apkārt, vispirms uzsaucot veselības Rečai Pospolitai, tad visžēlīgajam Polijas karalim Augustam — «vienīgajam, kam atdosim savus zobenus un savas asinis»… — Vivat! Nost Staņislavu Leščinski! — neprātīgā sajūsmā kliedza šļahta… Tad nāca nesagraujamās šļahtas brīvības uzdzeršana, ko pavadīja izpušķotiem vārdiem. Te sakarsušās galvas pavisam zaudēja saprātu, — viesi izrāva zobenus, galds salīgojās, sveces apkrita. Kāds drukns, vienacains šļahtičs, iekliegdamies: — Tā kritīs mūsu ienaidnieki — shizmatiķi un moskaļi! — pārgalvīgi pārcirta ar zobenu milzīgu desu bļodu.

Pa kreisi karalim Augustam, viņa sirds pusē, sēdēja kā roze pietvīkusi pane Sobeščanska. Viņa burvīgi paspēja izprašņāt karali par aizraujošajām Versaļas paražām, par viņa turienes dēkām, sīksīki smejot, pieskārās viņam gan ar elkoni, gan plecu un tai pašā laikā sekoja viesiem, sevišķi «pelēkajam» galam, kur dažs šļahtičs sajūsmā no izdzertā iebāza savu plato audekla bikšu kabatā žāvētu mēli vai zoss pusīti, — un ašiem dzēlīgiem skatieniem piesauca kalpus, izsacīja pavēles.

Karalis jau ne vienu reizi vien mēģināja apskaut saimnieces maigo vidukli, bet katru reizi pans Sobeščanskis pasniedza viņam pilnu kausu laimes vēlējumam: — Jūsu rokās, visžēlīgākais karali. — Augusts centās neizdzert vai arī nemanot izliet pagaldē, — nekas nelīdzēja — dzimtcilvēks, kas stāvēja aiz krēsla, vai arī otrs, kas ar pudeli sēdēja pagaldē, tūlīt piepildīja kausu. Beidzot dārgajam viesim pasniedza slaveno ēdienu — ceptās dēles, saimniece pati pielika viņam pilnu šķīvi.

—   Patiesi, man kauns, ka jūs saslavējat tādu lauku ēdienu, — viņa runāja vienkāršā balstiņā, bet tās acīs viņš lasīja pavisam citu. — Pagatavot tās nav nekāda māksla, ja tikai zoss jauna un ne sevišķi tauka… Kad dēles piesūcas asiņu, tās kopā ar zosi iebāž cepeškrāsnī, tad viņas atveļas no zoss krūts un tās var likt uz pannas …

—   Nabaga zoss, — teica karalis, saņemot dēli divos pirkstos, un kraukšot to nokoda. — Ko tikai neizdomā skaistas sievietes, lai panašķotu!

Pane Anna smējās, spalva pie viņas augstās, uz vienu sānu uzliktās cepurītes draiski trīsēja. Karalis redzēja, ka lieta veicas labi. Viņš tikai gaidīja deju sākumu, lai bez traucēkļiem varētu izskaidroties. Tai brīdī, izgrūstot durvīs sastājušos, piedzērušos šļahtičus, ielauzās melns no putekļiem, sasvīdis un pārbijies cilvēks saplosītā kuntušā.

—  Pan, pan, nelaime! — viņš iekliedzās, nokrītot ceļos pie pana krēsla. — Tu sūtīji mani uz klosteri pēc mucas veca medus… Es visu kārtīgi dabūju… Bet velns mani nesa atpakaļ apkārt — pa lielo ceļu … Visu pazaudēju — mucu, zirgu, zobenu un cepuri… Tikko savu dzīvību izglābu … Aplaupīja mani! Neskaitāms karaspēks tuvojas Sokalai.

Karalis Augusts sarauca uzacis. Pane Anna iecirta nagus viņa rokā. Kāds gan cits karaspēks varēja nākt uz Sokalu, ja ne karalis Kārlis ar savu ietiepīgo pakaļdzīšanos… Sļahta sāka bļaut mežonīgās balsīs: — Zviedri! Cīnieties! — Pans Sobeščanskis uzcirta ar dūri pa galdu tā, ka kausi salēcās.

—   Klusu, pani, jūsu žēlastība! Katram, kam no paura tūlīt neizgaisīs dzērums, — pavēlēšu uzdot piecdesmit siksnas, nostiepjot uz paklāja… Uzklausiet mani, suņa bērni… Karalis — mans viesis, es neapkaunošu savu sirmo galvu … Lai zviedri nāk šurp vai ar visu savu karaspēku, — savu viesi mēs viņiem neatdosim …

—   Neatdosim! — kliedza šļahta un žvadzot izrāva no makstīm zobenus.

—   Sedlojiet zirgus … pielādējiet pistoles … Mirsim, bet neapkaunosim poļu slavu ..,

—  Neapkaunosim … Vivat!

Karalim Augustam bij skaidrs, ka vienīgā saprātīgā rīcība bij — nekavējoši lēkt zirgam mugurā un bēgt, labi, ka nakts bij tumša … Bet viņam, Augustam Lieliskajam, bēgt kā nožēlojamam gļēvulim, pametot jautrās vakariņas un skaistu sievieti, kas vēl arvien neatlaida viņa roku? Pie tāda pazemojuma Kārlis viņu nepiespiedīs!… Pie velna saprāts!

—   Pavēlu jums, cienījamie kungi, atgriezties pie galda. Turpināsim dzīres, — viņš teica un apsēdās, atmetot parūkas cirtas no sakarsušajiem vaigiem. Galu galā, ja te ieradīsies zviedri, — viņu kaut kur noslēps, aizvedīs, — ar karaļiem nekas ļauns nenotiek… Viņš ielēja vīnu, pacēla kausu, — viņa lielā, skaistā roka bij stingra .. . Pane Anna sajūsmā palūkojās viņā — par tādu skatienu, patiesi, varēja atdot karaļvalsti…

—   Labi! Karalis liek mums dzīrot! — pans Sobeščanskis sasita plaukstas un pavēlēja šļahtičam, kurš pārcirta desu bļodu, jāt ar biedriem uz lielā ceļa un palikt tur sardzē: visam galdam — ieskaitot «pelēko» galu — ieliet labāko ungārieti un dzert, kamēr pēdējai mucai izžūst dibens, no pagrabiem un pieliekamajiem sanest visu, kas vēl labs mājā atrodams, un pasaukt muzikantus…

Dzīres uzliesmoja jaunā aizrautībā. Pane Anna aizgāja dejot ar karali. Viņa dejoja tā, it kā kārdinātu pašu apustuli Pēteri, lai tas atvērtu tai paradīzes vārtus. Viņas cepurīte bij noslīdējusi uz viena sāna, cirtās vijās mazur- kas skaņas, īsie svārciņi griezās un kļāvās ap slaidajām kājām, zābaciņi ar sarkanajiem papēdīšiem gan mīdījās uz vietas, gan lidoja, it kā grīdai nepieskaroties… Lielisks bij arī ar viņu dejojošais karalis — milzīgs, grezns, bāls no vīna un iekāres …

—   Es zaudēju galvu, pane Anna, es zaudēju galvu, visu svēto vārdā — pažēlojiet, — runāja viņš caur zobiem, un viņa ar skatienu atbildēja, ka žēlastības nav un paradīzes vārti jau atvērti …

…Aiz logiem, tumsā, padzirdējās izbiedētās saimes balsis, iesprauslojās zirgi… Mūzika pārtrūka … Neviens pat nepaspēja satvert zobenu vai uzvilkt pistoles gaili… Tikai karalis, kura acīs viss lidoja, cieši aptvēra pani Annu un izrāva zobenu ,..

Dzīru zālē ienāca divi: viens milzīgs vicnacains, augstā aitādas cepurē ar zelta pušķi, noļukušām gaišām ūsām zem lielā deguna, otrs — mazāks — kundzisks, patīkamu pieļāvīgu seju, tērpies noputējušā mundieri un ģenerāļa lentu pāri plecam.

—  Vai še atrodas viņa karaliskā augstība karalis Augusts? — viņš jautāja un, ieraudzījis Augustu draudošā pozīcijā ar zobenu, noņēma cepuri, zemu paklanījās. — Vi- sužēlīgais karali, pieņemiet raportu: valdnieka Pētera Aleksejeviča sūtīts, esmu ieradies jūsu rīcībā ar vienpadsmit kājnieku pulkiem un pieciem kazaku jātnieku pulkiem …

Tas bij Kijevas gubernators, kas komandēja palīgspēkus, — Dmitrijs Mihailovičs Goļicins, Sliselburgas varoņa Mihailas Mihailoviča vecākais brālis. Otrs — garais, dzēr- veņkrāsas kaitānā un jepančā līdz zemei — bij ieceltais kazaku atamans Daņila Apostols. Sļahtai draudīgi sakustējās ūsas, ieraugot šo kazaku. Nevīžīgi iespriedies, viņš stāvēja uz sliekšņa un rotaļājās ar zizli, skaistajās lūpās — smīns, uzacis kā bultas, vienīgajā acī — nakts, kurā atspīdēja haidamaku uzbrukumu ugunsgrēku liesmas.

Karalis Augusts iesmējās, iemeta zobenu makstī, apskāva Goļicinu un atamanam pastiepa roku skūpstam. Galdu klāja trešo reizi. No rokas rokā gāja kauss, piepildīts ar puskvartu ungārieša. Uzdzēra caram Pēterim, kurš bij pildījis solījumu — atsūtījis no Ukrainas palīdzību, uzdzēra visiem atnākušajiem pulkiem un zviedru bojā ejai. Ķildīgajiem šļahtičiem sevišķi gribējās piedzirdīt ata- manu Daņilu Apostolu, bet viņš, kausu pēc kausa mierīgi izsūcis, tikai uzacis pacēla, — viņu nogāzt nebija iespējams.

Gaismai austot, kad ne mazums šļahtiču vajadzēja vilkšus izvilkt sētā un nolikt pie akas, karalis Augusts teica panei Annai:

—   Man nav dārgumu, ko nosviest pie jūsu kājām. Esmu izraidīts un pārtieku no žēlastības dāvanām. Bet šodien esmu atkal stiprs un bagāts… Pane Anna, es gribu, lai jūs sēstos karietē un sekotu manam karaspēkam. Uzbrūkam tūlīt — nevilcināsimies ne stundu!… Karali Kārli es izvazāšu aiz deguna kā puiku… Dievišķā pane Anna, es gribētu jums uz paplātes pasniegt savu Varšavu … — Un piecēlies, cēli pavēdinājis ar roku, viņš uzrunāja pie galda sēdošos, kas vēl bolīja acis un rauca ar pomādi sa- ziestās ūsas: — Kungi, lieku jums priekšā un pavēlu — sedlojiet zirgus, es jūs visus ņemu līdzi savā personīgajā svītā.

Lai kā centās kņazs Dmitrijs Mihailovičs Gojicins — pieklājīgi un augstākā mērā cilvēcīgi — viņam pierādīt, ka karaspēkam dienas trīs jāatpūšas, jāsabaro zirgi uti jāsagaida vezumnieki, — karalis Augusts bij nevaldāms. Vēl saule nebij nosusinājusi rasu — viņš, Goļicina un ata- mana pavadīts, jau atgriezās Sokalā. Pilsētas ielās visur stāvēja vezumi, zirgi, lielgabali, kuplajā zālītē gulēja nogurušie krievu zaldāti. Kūpēja ugunskuri. Karalis lūkojās pa karietes logu gulošajos kājniekos, gleznainās pozās uz vezumiem izlaidušajos kazakos.

—   Kādi zaldāti! — viņš atkārtoja. — Kādi spēkavīri, zaldāti!

Pils durvīs, bailīgi čukstēdams, viņu sagaidīja rotmistrs Tarnovskis:

—   Grāfiene atgriezusies, gulēt likties nevēlas, ļoti nikna …

—   Ak, kādi sīkumi! — karalis jautri iegāja velvainajā, drēgnajā guļamistabā, kur apskapstējušā sinagogas svečturī dega tauku aptecējušas sveces. Grāfiene sagaidīja viņu stāvēdama, klusēdama lūkojās sejā, tikai gaidot viņa pirmo vārdu, lai atbildētu, kā pienākas.

—   Sofi, beidzot! — sacīja viņš lielākā, nekā gribētos, steigā. — Nu, kā? Jūs redzējāt karali Kārli?

—   Jā, es redzēju karali Kārli, pateicos jums… — Viņas seja bij kā miltiem nokaisīta un likās sagurusi, neglīta. — Karalis Kārlis nekā tā nevēlas kā pakārt jūs pie pirmās apses, jūsu augstība … Ja jums vajadzīgi sīkumi no manas sarunas ar karali — es pastāstīšu… Bet tagad es gribu jautāt: kā jūs pats novērtēsiet savu uzvešanos? Jūs aizsūtāt mani kā pēdējo trauku mazgātāju nokārtot jūsu netīros veikaliņus… Es ciešu no apvainojumiem, ceļā es tūkstošām reižu atrados briesmās tikt izvarotai, noslepkavotai, aplaupītai… Bet jūs tai laikā izklaidējaties panes Sobeščanskas apkampienos!… Sīs mazās šļahtietes, kuru es kautrētos pieņemt sev par istabeni.

—   Kādi sīkumi, Sofi!

Sāds izsauciens no karaļa Augusta puses bij neuzmanība. Grāfiene pienāca viņam tuvāk un — veikli, strauji kā kaķene ar ķepu — iecirta viņam pļauku .,,

CETURTA NODAĻA

1

Paugurā, kur bij ierīkots sargtornis, Pēteris Aleksejevičs nolēca no zirga un rāpās pa stāvajiem šķērskokiem uz laukumiņu. Aiz viņa — Ceimberss, Meņšikovs, Aņi- kita Ivanovičs Repņins un kā pēdīgais — Pēteris Matve- jevičs Apraksins, — kuram traucēja viņa tuklums un galvas reibšana: nav nekāds joks rāpties tādā stāvumā — asis desmit virs zemes. Pēteris Aleksejevičs, pieradis rāpties mastos, pat neaizelsās, izņēmis no kabatas tālskati, ieplētis kājas, — sāka lūkoties.

Narva bij saredzama kā uz zaļa Šķīvja, — visi tās zemie torņi ar vārtiem un paceļamiem tiltiem, sienu leņķos — bastionu izciļņi, celti no kaltiem akmeņiem, vecās pils milzenis ar apaļo pulvertorni, pilsētas līkumotās ielas, asie baznīcu jumti sniedzās pret debesīm kā naglas. Viņpus upes pacēlās astoņi svina cepurēm segti, drūmi torņi un augstās, lādiņiem caururbtās Ivangorodas cietokšņa sienas, ko bij cēlis Ivans Bargais.

—   Pilsēta būs mūsu! — teica Meņšikovs, arī palūkojoties tālskatī.

Pēteris Aleksejevičs viņam — caur zobiem:

—   Bet tu neuzpūties pirms laika.

Lejpus pilsētas, uz upes, tai vietā, kur pie Rosonas strauta atradās Pētera Matvejeviča Apraksina zemes nocietinājums, lēnām virzījās vezumnieki un karaspēks, ko saceltajos putekļos varēja slikti saskatīt. Viņi pārgāja peldošo tiltu, un jātnieku un kājnieku pulki izvietojās kreisajā krastā verstis piecas no pilsētas. Tur jau vīdēja baltās teltis, pacēlās dūmi, pa pļavām klīda atseglotie zirgi… Bij sadzirdami cirvju klaudzieni, — galotnes sadrebinādamas, gāzās simtgadīgās priedes.

—   Esam aizsargājušies tikai ar ratiem un šķērskokiem, vai nepavēlēsi aizsardzības dēļ arī grāvjus rakt un uzcelt mietu žogus? — jautāja kņazs Aņikita Ivanovičs Repņins. Kara lietās viņš bij piesardzīgs, saprātīgs un rūdīts cilvēks, drošsirdīgs bez pārgalvības, bet gatavs — ja tas vajadzīgs cēlai lietai — nomirt neatkāpjoties. Nebij tikai izdevies no sejas un augumā, lai gan savu cilti skaitīja vecāku nekā caram Pēterim, — bij neglīts un tuvredzīgs, bet viņa mazās acis aiz piemiegtajiem plakstiņiem lūkojās visai gudri.

—   Grāvji un mietu žogi neglābs. Ne tāpēc šurp atnācām, lai aiz žogiem sēdētu, — Pēteris Aleksejevičs norūca, pagriezdams tālskati uz rietumiem.

Ceimberss, kuram bij paradums no lita gara uzmundrināšanai izdzert krietnu glāzi degvīna, nogārdzināja:

—   Var likt zaldātiem gulēt apavos, ar ieročiem… Nieki! Ja taisnība, ka ģenerālis Šlipenbalis atrodas Vezen- bergā, — agrāk kā pēc nedējas nevar viņa sikursu gaidīt…

— Es jau tā reiz še gaidīju zviedru sikursu… Paldies, esam izmācīti! — Pēteris Aleksejevičs dīvainā balsī atbildēja. Meņšikovs aprauti, rupji iesmējās.

Rietumos, kurp kāri lūkojās Pēteris Aleksejevičs, plētās jūra, ne mazākā vēsmiņa neņirbināja tās pelēcīgo virsmu, kas dusēja gaismas plūsmā. Tur, jūras malas skaidrajā līnijā, redzi sasprindzinot, varēja atšķirt daudz kuģu mastu ar nolaistām burām. Admirāļa de Prū — ar sudraba roku — flote tur stāvēja bezvējā.

Apraksins, nedrošā laukumiņa margās ieķēries, teica:

—   Bombardiera kungs, kā es lai nebūtu nobijies no tāda spēka — pussimt kuģu un admirālis tik drošsirdīgs… Patiesi — dievs mani izglāba, — nedeva viņam, nolādētam, jūras vēju …

—   Cik daudz labuma aiziet bojā, eh! — Meņšikovs ar pirkstu skaitīja pie horizonta mastus. — Kuģa telpas viņam līdz augšai droši vien piedzītas ar žāvētiem zušiem, butēm, reņģēm, Rēveles šķiņķiem… Šķiņķi vien, ak tu tētīt! Lai nu kur ēd, — bet Rēvelē gan! Viss viņam sasmaks tādā karstumā, vienrocis velns visu pārmetīs pār malu … Apraksin, Apraksin, bet vēl pie jūras sēdi, sauszemes dibens tāds! Kāpēc tev laivu nav? Tādā bezvējā — iesēdināt grenadieru rotu laivā, — de Prū nebūs kur tverties …

—   Kaija uz smiltīm sēžas! — Pēteris Aleksejevičs pēkšņi iekliedzās. — Nudien, sēžas! — Seja viņam bij nebēdnīga, acis apaļas. — Saderam uz desmit jefimokiem, — gaidi vētru… Kas grib derēt? Ek, jūs, jūrnieki! Nesteni, Daņilič, — ļoti iespējams, ka nogaršosim admirāļa šķiņķi.

Un viņš, tālskati azotē iebāzis, skriešus metās no torņa lejā. Pulkvedim Rēnam, kurš piesteidzās palīdzēt no- lēkt zemē, teica: — Vienu eskadronu aizsūti uz priekšu, ar otru seko man. — Viņš ielēca sedlos un pagrieza uz Narvas pusi. Viņa jājamais zirgs — spēcīgs sirmis lielām ausīm, feldmaršala Seremeljeva dāvana, kurš bij ieguvis šo zirgu kaujā pie Erestfcras, it kā pašam Slipenbaham no apakšas izvilkts, — tecēja lielos rikšos. Pēteris Aleksejevičs jāšanu sevišķi nemīlēja un rikšojot augstu palēcās. Toties Aleksandrs Daņilovičs tracināja savu krējum- balto, arī zviedriem atņemto ērzeli, — zirgs jautrām acīm, un jātnieks it kā rotaļājās — gan soļoja sāniski, aprautiem aulekšiem pa zaļo pļavu, gan zirgs atkāpās, sēzdamies uz astes, spēra melniem nagiem gaisu un saslējās, un joņoja; vienā plecā uzmestais īsais sārtas vadmalas apmetnis plandīja aiz Aleksandra Daņiloviča muguras, plīvoja cepures spalvas, zīda jostas gali. Lai arī karsts, bet jauka bij diena, — nelielajās birzīs, tagad pamestajos dārzos klaigāja un dziedāja putni.

Aņikita Ivanovičs Repņins, no mazām dienām pieradis jāt pēc tatāru modes, mierīgi — sāniski — kratījās augstajos sedlos sīkā raitā zirdziņā. Apraksins bij vienos sviedros zem milzīgās parūkas, no kuras krievu cilvēkam nebij ne labuma, ne skaistuma. Tālu priekšā krūmājā šaudījās izklīdušais dragūnu eskadrons. No muguras — ierindā — gāja otrs eskadrons, — tam pa priekšu rikšoja pulkvedis Rēns, skaistulis un dzērājs, — tāpat kā ģenerālis Ceimberss, — meklējot pa pasauli laimi, atdevis caram Pēterim godu un zobenu.

Pēteris Aleksejevičs rādīja blakus jājošajam Ceimber- sam grāvjus un bedres, nezālēm un krūmiem aizaugušos augstos vaļņus, pussapuvušos mietus, kas visur rēgojās no zemes.

—   Te aizgāja bojā mana armija, — viņš vienkārši sacīja. — Sajās vietās karalis Kārlis ieguva lielu slavu, bet mēs — spēku. Se mēs izmācījāmies, no kura gal . rutks ēdams, un uz visiem laikiem apglabājām sastingušo senatni, no kuras tikko neaizgājām bojā…

Viņš novērsās no Čeimbersa. Atskatoties netālu ieraudzīja pamestu mājeli ar iekritušu jumtu. Pieturēja zirgu. Viņa apaļā seja kļuva ļauna. Meņšikovs piejājis jautri teica:

—  Tā pati mājele, min herc. Atceries?

—  Atceros …

Sadrūvis Pēteris Aleksejevičs iecirta zirgam piešus un atkal sāka lēkāt sedlos. Kā varēja neatcerēties to bezmiega nakti pirms sakāves. Viņš toreiz sēdēja šinī mājelē, lūkojās notecējušā svecē; Aleksaška gulēja uz voiloka, klusu raudāja. Grūti bij sevī noslāpēt izmisumu un kaunu, un bezspēcīgās dusmas un pieņemt to, ka rītu Kārlis viņu nenovēršami sakaus. Grūti bij izšķirties par nedzirdēto, nepanesamo, — tādā stundā pamest armiju, ieses- ties kulbā un rikšot uz Novgorodu, lai tur visu sākti! no gala. Gādāt naudu, maizi, dzelzi… Visādi izgrozīties, pārdot svešzemju tirgotājiem savu pēdējo kreklu, lai nopirktu ieročus. Liet lielgabalus, lodes… Un pats galvenais — ļaudis, ļaudis, ļaudis! Izvilkt ļaudis no gadsimteņu purva, atdarīt viņiem acis, pabikstīt viņiem sānos… Kauties, aplauzīt, mācīt… Rikšot tūkstošiem verstu pa sniegu, pa dubļiem… Lauzt, celt… Eiropas politikā izgrozīties no tūkstoš nelaimēm. Atskatoties — šausmināties: — Ek, kāds milzums vēl nepaveikta…

Priekšējie dragūni izauļoja no karstās priežu ēnas plašajā laukā pie Narvas sienām, kas pacēlās viņpus ūdens pilnā grāvja. Izbaidītie iedzīvotāji skraidīdami un kliegdami steigā dzina lopus uz pilsētu. Pļava kļuva tukša, važu tilts iežvadzējās, smagi pacēlās, un vārti aizcirtās. Pēteris Aleksejevičs soļos uzjāja pakalnā. Atkal visi izņēma tālskatus un aplūkoja augstās, stiprās sienas, kur akmeņu plaisas bij pieaugušas ar zāli.

Vārtu tornī dzelzs bruņucepurēs un ādas bruņās stāvēja zviedri. Viens izstieptajā rokā turēja dzeltenu karogu. Otrs cilvēks, visai staltu augumu, piegāja pie torņa malas, atspieda elkoni akmens zobā un ari sāka lūkoties tālskatī, sākumā grozot to pret jātniekiem piekalnē, tad nostādīja to taisni uz Pēteri Aleksejeviču.

—  Ļaudis visi kādi dūšīgi, tornī tādus ieraugot, briesmas pārņem, — paklusu sacīja Apraksins Aņikitam Iva- novičam Repņinam, apvēdinot sevi ar cepuri. — Pats tagad redzi, ko es viens izcietu pie Narovas grīvas ar deviņiem lielgabaliem, kad man gāzās virsū flote… Bet tas garais — tālskatī lūkojas, — oh, kāds kaitīgs cilvēks … Pirms jūsu ierašanās satikos ar viņu laukā, gribēju viņu pieveikt… Bet kur nu…

—   Kas ir tas garais tornī? — aizsmacis jautāja Pēteris Aleksejevičs.

—  Valdniek, tas pats viņš ir, ģenerālis Horns, Narvas komandants…

Tikko Apraksins izrunāja šo vārdu, — Aleksandrs Daņilovičs piespieda zirgam piešus un aizaulekšoja pa lauku uz torni… — Muļķis! — nikni aiz viņa nobļāva Pēteris Aleksejevičs, bet vēja svilpšanā viņš vairs nesadzirdēja. Gandrīz pie pašiem vārtiem apturēja, norāva cepuri un, ar to vīcinot, stiepti ieaurojās:

—   Ei, tur, tornī… Ei, komandanta kungs… Izlaidīsim jūs no pilsētas ar godu, ar karogiem, šautenēm un mūziku … Aizej ar labu!…

Ģenerālis Horns nolaida tālskati, ieklausoties, ko viņam kliedza šis baltā zirgā trakojošais krievs, izgreznojies kā gailis. Pagriezās pret vienu no zviedriem, kā liekas, lai tas viņam pārtulkotu. Skarbā, vecīgā seja saviebās ka no kaut kā skāba, viņš pārliecās torņa malai un uz Meņšikova pusi nospļāvās…

—  Se tev mana atbilde, muļķi! — nobļāva. — Tūlīt saņemsi kaut ko stiprāku.

Tornī apvainojoši iesmējās zviedri. Nozibēja uguns, uzlidoja balts mākonītis, — gaisu šķeļot, lode ar švīkoņu pārlidoja Aleksandra Daņiloviča galvai.

—  E-e-e-i! — Aņikita Ivanovičs Repņins no pakalna iekliedzās smalkā balsī. — Slikti šaujat, zviedri, atsūtiet mums savus lielgabalniekus, mēs viņus pamācīsim…

Pakalnā arī iesmējās. Aleksandrs Daņilovičs, kurš zināja, ka tikpat viņam Pētera Aleksejeviča pletnes neizbēgt, grozījās un lēkāja zirgā, vicināja cepuri un rādīja zobus zviedriem, kamēr otra lode sprāga pavisam blakus un zirgs, mezdamies sānis, aiznesa viņu projām no torņa.

Pabeidzis cietokšņa apjādi, uz sienām saskaitījis, mazākais, līdz trīs simti lielgabalu, atpakaļceļā Pēteris Aleksejevičs nogriezās pie pazīstamā namiņa, nokāpa no zirga un, pavēlējis visiem gaidīt, iesauca Meņšikovu tai pašā istabā, kur pirms četriem gadiem viņš lika uz spēli kaunu un negodu, lai glābtu krievu valsti. Toreiz te bij laba krāsns, tagad mētājās kaudze apdegušu ķieģeļu, uz grīdas — netīri salmi, — liekas, še naktsguļai iedzina aitas un kazas. Nosēdās uz izdauzītā lodziņa palodzes. Aleksaška vainīgs stāvēja viņa priekšā.

—   Piemini, Daņilič, kā dievs debesīs — ja vēl reizi redzēšu tavu muļķīgo dižošanos, ādu tev nosloksnēšu, — Pēteris Aleksejevičs sacīja. — Ciet klusu, nerunā!… Šodien tu pats savu likteni izlēmi… Es domāju: ko iecelt par aplenkuma karaspēka priekšnieku — tevi vai feldmaršalu Ogilvi? Tādā lietā gribējās dot priekšroku savējam, ne svešzemniekam … Pats visu sabojāji, sirdsdrau- dziņ, — kā āksts uz zirga dancoji ģenerāļa Horna priekšāl Kauns! Vēl arvienu nevari aizmirst Maskavas tirgus! Arvienu jokoties gribi kā pie mana galda! Bet uz tevi, muļķi, Eiropa skatās! Klusi, neatbildi! — Viņš šņāca, piebāžot pīpīti. — Tad vēl — otrs: apskatīju atkal tās sienas — samulsu, Daņilič… Otro reizi no Narvas atkāpties nevar… Narva — visa kara atslēga … Ja Kārlis vēl to nesaprot — es saprotu… Rītu mēs ielenksim pilsētu ar visu karaspēku, lai putns no turienes nevarētu izlidot… Pēc divām nedēļām pienāks aplenkuma lielgabali… Bet kā tālāk? Sienas stipras, ģenerālis Horns ietiepīgs, Slipenbahs draud no muguras… Mīdīsimies še — atnāks arī Kārlis no Polijas ar visu savu armiju… Pilsētu vajag ieņemt strauji, daudz mūsu asiņu arī negribas izliet… Ko teiksi, Daņilič?

— Varētu, saprotams, izdomāt viltību. Tā — viegla lieta… Bet, ja feldmaršals Ogilvi še tas teicējs, tad lai viņš arī pēc grāmatām izpētī, kas un kā … Bet ko es varu teikt? Atkal kādu muļķību savārstīšu — kā jau zemnieks. — Meņšikovs mīdījās, stostījās un pacēla acis, — Pētera Aleksejeviča seja bij mierīga un skumja, tādu viņš to redzēja reti… Aleksaškam sirdī kā ar nazi iedūra žēlums. — Min herc, — viņš čukstēja, uzacis sašķiebis, — min herc, nu — ko tu! Dod laiku līdz vakaram, aiziešu teltī, kaut ko sadomāšu … Vai tu mūsu ļaudis nepazīsti… Tagad vairs nav septiņsimtais gads… Nudien nebēdājies…

2

Plašajā audekla teltī ar Nartova gādibu, tāpat kā Pē- teiburgas namiņā, uz saliekamā galda bij izliktas ra- setnes, instrumenti, papīri, kara kartes. No paceltiem audekliem kā uo krāsns karsti elpoja zeme, un — kaut vai ausis bāz ciet ar sadarvotu pakulu — asi un sausi zālē tarkšķināja circeņi.

Pēteris Aleksejevičs strādāja uz krūtīm atpogātā kreklā, holandiešu biksēs — līdz ceļiem, kurpēm kailajās kājās. Laiku pa laikam viņš piecēlās no galda, un telts stūrī Nartovs viņam izgāza uz galvas kausu avota ūdens. Sajās Narvas karagājiena dienās — kā arvienu — bija sakrājies liels daudzums neatliekamu lietu.

Sekretārs Aleksejs Vasiļjevičs Makarovs, neievērojams jauns cilvēks, nesen pieņemts šajā dienestā, galda malā pie papīru kaudzītes stāvēdams, pasniedza lietas, skaļi čukstot, — tik skaļi, lai pārspētu circeņu čirpstēšanu. —- «Ukazs Aleksejam Sidorovičam Siņavinam pārzināt Maskavā un citās pilsētās ļaužu pirtis,» — viņš klusu lika valdniekam priekšā lapu ar ukaza pantu kreisajā puse. Pēteris Aleksejevičs, acīm pa rindām lēkājot, pārlasīja, iemērca zoss spalvu tintnīcā un prāviem burtiem, greizi, nesalasāmi, steigā burtus izlaizdams, rakstīja lapas labajā pusē: «Kur iespējams, pie pirtīm ierīkot bārddziņu darbnīcas, lai ļaudis pieradinātu pie bārdas skūšanas, tāpat turēt varžaču meistarus labus.»

Makarovs nolika viņam priekšā jaunu papīra lapu: «Ukazs Pēterim Vasiļjevičam Kikinam pārzināt zivju zvejošanu un ūdensdzirnavas visā valstī…» Pētera Aleksejeviča roka ar pilienu spalvas galā pārliecās papīram:

—   Kas ukazu sagatavojis?

—   Ukazs atsūtīts no Maskavas, no kņaza-cēzara jūsu, žēlīgais valdniek, pašrocīgam parakstam…

—   Pilna Maskava liekēžu, sēž pie lodziņiem, no garlaicības ēd skābas ērkšķogas, bet vajadzīgai lietai cilvēkus atrast nevar… Labi, pamēģināsim Kikinu, apzagsies — apstrādāšu ar pātagu, — tā tu arī aizraksti kņazam- cēzaram, ka es šaubos …

—   No apakšpulkveža Alekseja Brovkina ar vēstnesi no Piterburhas ziņojums, — Makarovs turpināja. — Atsūtīti no Maskavas no Tihona Ivanoviča Strešņova jūsu, žēlīgais valdniek, Piterburhas puses dārzam seši peoniju krūmi, tikai dārznieks Ļevonovs nepaspējis iestādīt, nomiris.

—   Kā — nomiris? — Pēteris Aleksejevičs jautāja. — Kas par aplamību!

—   Ņevā peldoties — noslīcis …

—  Nu, protams, piedzēries… Lūk — labi ļaudis nedzīvo… Bet dārznieks bij izveicīgs, žēl… Raksti…

Pēteris Aleksejevičs aizgāja telts stūrī — galvu apliet un sprauslodams teica Makarovam, kurš, pie galda stūra stāvēdams, veikli rakstīja:

—   «Strešņovam… Jūsu peonijas saņemtas kārtībā, tikai žēl, ka maz atsūtīts. Ievēro nenokavēt laiku — no Izmailovas izsūtīt dažādas puķes un vairāk tādas, kas smaržo: balzampipenes, piparmētras un rezēdas… Atsūti labu dārznieku ar ģimeni, lai negarlaikojas… Tad atraksti, dieva dēļ, kā Izmailovā dzīvo Katrīna Vasi- lefska ar Aņisju Tolstoju un vēl citas ar viņām… Neaizmirsti par to biežāk rakstīt… Tāpat paziņo, kā pie jums ar zaldātu ņemšanu dragūnu pulkiem, — vienu pulku vajadzētu drīzāk sastādīt — no labākiem ļaudīm — un atsūtīt šurpu,..»

Viņš atgriezās pie galda, izlasīja Makarova uzrakstīto un, pie sevis nosmejoties, — parakstīja.

—  Vēl kas? Tu man neliec pēc kārtas, dod svarīgāko …

—   Grigorija Fjodoroviča Dolgorukija vēstule no Soka- las par mūsu karaspēka laimīgu ierašanos.

—   Lasi! — Pēteris Aleksejevičs aizvēra acis, izstiepa kaklu, lielās, spēcīgās, saskrambātās rokas uzgula galdam. Dolgotukijs rakstīja par to, ka ar krievu karaspēka ierašanos Sokalā karali Augustu atkal pārņēmusi liela varonība un viņš gribot tikties kaujas laukā ar karali Kārli, lai ar dieva palīgu ģenerālkaujā gūtu revanšu par konfūziju pie Klisovas. Uz tādu neprātību viņu sevišķi pierunājot favorītes, — viņam tagad esot divas, un viņa dzīve kļuvusi visai nemierīga. Dmitrijam Mihailovičam Goļicinam ar lielām pūlēm izdevies atrunāt viņu no nekavējošas satikšanās ar Kārli (kurš kā plēsīgs vilcēns to vien gaida) un norādīt viņam ceļu uz Varšavu, ko Kārlis bij pametis maz aizsargātu. Kas no tā var iznākt — tikai dievam vien zināms …

Pēteris Aleksejevičs pacietīgi klausījās garo vēstuli, viņa lūpa ar ūsu svītriņu pacēlās, atklājot zobus. Pastiepis kaklu, nomurmināja: — Arī sabiedrotais! — Pievilka tīru lapu, pakasīja nagiem pakausi un, tikko spēdams ar spalvu tikt līdzi domām, sāka rakstīt Dolgorukijam atbildi:

«…Vēl atgādinu jūsu žēlastībai, lai tur nenogurtu atvairīt viņa augstības karaļa Augusta domas no nežēlīga un pazudinoša nolūka. Viņš steidzas meklēt ģenerālkauju, cerot uz fortūnu — tas ir, laimi, bet skaidrs, ka tas atrodas tikai visvarenā zināšanā … Bet mums, cilvēkiem, saprātīgi raudzīties uz tuvāko, kas atrodas zemes virsū … īsāk sakot, — ģenerālkaujas meklēšana viņam visai bīstama, jo vienā stundā var visu pazaudēt… Neizdosies ģenerālkauja, — no kā, dieviņ, dieviņ, pasargā arī viņu un tāpat arī mūs visus, — viņa augstību Augustu ne tik vien ienaidnieks iedzīs melanholijā, bet arī trakie poļi, kas zaudējuši saprašanu par to, kas labs viņu tēvzemei, viņu ar kaunu padzīs un troni atņems… Kāpēc sevi tādā nelaimē pazudināt? Bet, ko jūsu augstība raksta par favorītēm, — pēc patiesības šis karsonis nav ārstējams… Tikai vienu liec vērā — centies šīm madāmiņām parādīt simpātiju un aliansi…»

Tabakas dūmu biezumā vairs nebij iespējams elpot. Pēteris Aleksejevičs, tinti triepdams, parakstīja — «Ptr» un izgāja no telts neciešamajā karstumā. No šejienes, no paugura, bij saredzams Narvas pusē putekļu mākonis, ko bij sacēluši vezumnieki un karaspēks, virzīdamies no nometnes uz kaujas pozīcijām pie cietokšņa. Pēteris Aleksejevičs pārvilka plaukstu krūtīm, baltajai ādai, — lēni, stipri dauzījās sirds. Tad viņš sāka lūkoties turp, kur neaptveramajā dzidrajā jūras tālē no šejienes nesaredzami snauda admirāļa de Prū kuģi, labumu tā pieblīvēti, ka pietiktu visai krievu armijai. Zeme un debesis, un jūra it kā tvīka, kā ko gaidīja, it kā laiks būtu apstājies. Pēkšņi daudz melnu putnu nekārtībā aizspurdza gar pakalnu uz meža pusi. Pēteris Aleksejevičs atgāza galvu, — tā ir! No dienvidrietumiem augstu satvīkušajās kā skārds debesīs strauji kāpa caurspīdīgas mākoņu plēnes.

—   Makarov! — viņš pasauca. — Gribi derēt uz desmit jefimokiem?

Makarovs tūlīt iznāca no telts — viņš bij ar smailu degunu, aiz noguruma un negulēšanas kā no pergamenta, taisnu, nesmaidošu muti — un izvilka no kabatas maku:

—   Kā pavēli, žēlīgais valdniek …

Pēteris Aleksejevičs atmāja ar roku.

—   Ej pasaki Nartovam, lai pasniedz man matroža svārku un vētras cepuri, un botfortus… Un pamatīgi jānostiprina telts, citādi aiznesīs… Vētra būs ievērojama.

Jūra viņu arvien apbūra, arvien vilka pie sevis. Pakausī uzbāztā ādas cepurē, platos svārkos, puseskadrona dragūnu pavadīts, viņš jāja ātrā riksī uz jūras krastu. (Nometnē pie Apraksina bij aizsūtīts pēc diviem lielgabaliem un grenadieriem.) Saules stari dzēla kā skorpions pirms bojāejas. Uz ceļiem griezās putekļu stabi. Pār jūras līmeni švīkām pārslīdēja vēji. Melns mākonis izlīda no satum- sušā horizonta. Un jūra beidzot iešļāca sejā ūdenszāļu un zivju zvīņu smaku. Vējš pastiprinoties svilpa un gaudoja ar visām Neptūna lūpām …

Pēteris Aleksejevičs, vētras cepuri pieturēdams, priecīgi rādīja zobus. Viņš nolēca no zirga smilšainajā krastā, — saule pēdējo reizi paspīdēja no virpuļojošas mākoņmalas, stiklaina gaisma pārslīda cirtainajiem viļņiem. Pēkšņi viss satumsa. Viļņi sitās arvien augstāk un augstāk, apslacīdami ūdens putekļiem. Rūcošu mākoni no viena gala līdz otram apgaismoja miglaini uzliesmojumi, it kā to kāds būtu aizdedzinājis. Žilbinoša zibens bulta iekrita tepat ūdenī. Nodārdēja tā, ka ļaudis krastā pietupās, — debesis sagāzās ..,

Pie Pētera Aleksejeviča pienāca Meņšikovs, arī vētras cepurē un svārkos.

—  Tā tik ir vētra. Lūk, tādu — mīlu! — nokliedza viņam Pēteris Aleksejevičs.

—   Min herc, kā gan tu aptver …

—   Un tu tikai tagad to izprati?

—  Vai guvums būs?

—   Pagaidi, pagaidi…

Gaidīt nevajadzēja ilgi. Zibens uzliesmojumos pavisam netālu bij saredzami admirāļa de Prū kara un tirdzniecības kuģi, — vētra tos trieca pret krastu uz sēkļa. Tie it kā dejoja, — kailie masti ļodzījās; plīvoja buru skrandas, cēlās izgrieztie, augstie kuģu pakaļgali ar Neptūniern un ūdens meitām. Likās — vēl nedaudz, un visu izmētāto karavānu izsviedīs krastā.

—   Malacis! Malacis! — Pēteris Aleksejevičs iekliedzās. — Skatieties, ko dara! Tas tik ir admirālis! Ārējo klīveru uzstāda! Priekšsteņģes stagburas, fokstagburas uzstāda! Triseļus uzstāda! Ek velns! Mācies, Daņilič!

—   Ak, aizies, ak, aizies! — vaidēja Meņšikovs.

Vai nu drusku grozījās vējš, vai arī cīņā ar jūru admirāļa māksla ieguva virsroku, — viņa kuģi, kreisējot ar vētras burām, pamazām sāka attālināties aiz horizonta. Tikai trīs smagi piekrautas strūgas turpināja dzīt uz smilšainajiem sēkļiem. Rājām krākšot un rībot, buru gabaliem plandoties, tās uzskrēja sēklī soļu trīssimt no krasta. Milzīgi viļņi sāka tās gāzt un, pāri veļoties, — trieca no klāja laivas, mucas, lauza mastus.

—   Nu tad atklāj uz tām uguni netrāpot, tikai baidīšanai! — Meņšikovs nokliedza lielgabalniekiem.

Lielgabali ierēcās, un vienas strūgas tuvumā bumbas uzšļāca ūdeni. Par atbildi no turienes atskanēja pistoles šāvieni. Pēteris Aleksejevičs uzlēca zirgā un dzina to jūrā. Aiz viņa kliegdami skrēja grenadieri. Meņšikovam vajadzēja nolēkt — ērzelis iecirtās, — un viņš arī iesoļoja duļķainajos viļņos, spļaudīdamies un kliegdams:

—   Ei, tur uz laivām! Lec ūdenī! Padodas!

Zviedrus, kā liekas, stipri pārbaidīja jātnieks viļņos un milzīgie ūsainie grenadieri, kuri gāja abordāžā līdz krūtīm ūdenī, lamājoties un draudot ar kūpošām granātām. No strūgām sāka lēkt matroži un zaldāti. Viņi sniedza pistoles un abordāžas zobenus: — Maskav, Maskav, draugs, — un brida uz krastu, kur tos ielenca dragūni zirgos. Meņšikovs ar grenadieriem savukārt uzrāpās uz strūgas, izgrieztajā stūres galā, saņēma kapteini gūstā, augstsirdīgi ar pārākuma sajūtu paplikšināja pa muguru un atdeva viņam duncīti, un no turienes uzsauca:

— Bombardiera kungs, no kuģa telpām nāk smirdoņa, bet kapteinis apgalvo, ka siļķes un sālīto gaļu varot ēst.

3

Karaspēks aplenca Narvu pakavveidīgi, sniedzoties līdz upei augšpus un lejpus pilsētas. Upes otrā krastā gluži tāpat bij ielenkta Ivangoroda. Raka skanstes, cēla mietu žogus un aizšķēršus. Krievu nometne bij trokšņaina, dūmaina un putekļaina. No stāvajām sienām drūmi noraudzījās zviedri. Pēc vētras, kas bij izmētājusi de Prū floti, viņi bij ļoti nikni un šāva ar lielgabaliem pat uz atsevišķiem jātniekiem, kuri aulekšoja pa īsāko ceļu pār lauku gar draudīgajiem bastioniem.

Ar Pētera pavēli no liellaivām izkrautās siļķu un sālītās gaļas mucas zviedru acu priekšā aizveda uz nometni, — aiz zariem izpušķotiem -ratiem zaldāti nesa ūdenszālēs ievīstītu resnu kailu vīrieti un rēca par admirāli de Prū un ģenerāli Hornu bezkaunīgu dziesmu. Mucas sadalīja pa rotām un baterijām. Zaldāti, vicinot durklī uzdurtu siļķi vai sālitas gaļas gabalu, kliedza: — Ei, zviedri, uzkožamais iri — Tad zviedri neizturēja. Sāka pūst ragos, rībināt bungas, tilts nolaidās, un, ar lielajiem zirgiem caur vārtiem spiezdamies, izjāja kirasieru eskadrons — robainās bruņucepurēs, galvas noliekuši, izlikuši platos zobenus starp zirgu ausīm, viņi smagi jāja uz krievu skanstēm. Nācās, labumus pametot, atvairīties ar to, kas pagadījās, — rungām, lielgabalu slauķiem, lāpstām. Sākās kautiņš, bļaušana. Kirasieri ieraudzīja dragūnus, kuri brāzās viņiem virsū no mugurpuses, ieraudzīja pār mietu žogu rāpjošos briesmīgos grenadierus un pagrieza savus zirgus atpakaļ, — pļavā palika tikai daži cilvēki, un ilgi vēl klejoja izbiedētie zirgi bez jātniekiem, un tos ķerstīja krievu zaldāti.

Izņemot tādus izlēcienus, zviedri sevišķu nemieru neizrādīja. Ģenerālis Horns, kā stāstīja mēles, it kā teicis: — Krievu es nebīstos, lai tik ar sava Georgija Uzvarētāja palīdzību uzdrošinās nākt uzbrukumā — pacienāšu viņus labāk nekā septiņsimtajā gadā,.. — Maizes, pulvera un ložu viņam bij pietiekami, bet visvairāk viņš cerēja uz Slipcnbahu, kas gaidīja pastiprinājumu, lai krieviem sagādātu nežēlīgu sikursu. Viņš stāvēja uz Rēveles ce|a, Vezenbergas pilsētiņā. Pats jādams izlūkos, Aleksandrs Daņilovičs to bij noskaidrojis.

Bezdarbībā bij arī krievu karaspēks: visa aplenkšanas artilērija — milzīgie mūru graujamie lielgabali un mor- tīras pilsētas aizdedzināšanai — vēl arvienu vilkās no Novgorodas pa neizbrienamajiem ceļiem. Bez smagā bruņojuma nebij par uzbrukumu ko domāt.

Ziņas no feldmaršala Borisa Petroviča Seremetjeva arī nebij sevišķi mundras: Jurjevu viņš bij aplencis, ieracies, aizsprostojies, izracis apakšzemes ejas, lai ielauztu sienas, un sācis pilsētu apmētāt bumbām. «Zviedri mums gauži uzmācas,» viņš rakstīja Aleksandram Daņilovičam uz Narvas nometni, «līdz šim laikam nevaru atsist ienaidnieka lielgabalus un mortīras; atklāj uguni zalvēm no daudz lielgabaliem, nolādētie, nomet ar reizi pa desmit bumbu mūsu baterijās, bet visvairāk šauj uz vezumniekiem. Tāpat — sitamies — nevaram dabūt mēli no pilsētas, divi cilvēki tikai iznāca — čuhnas, nekā noteikta nezin, tikai vienu murgo, ka Slipenbahs devis pilsētai drīza sikursa cerību …»

Slipenbahs tiešām bij kā skabarga, kuru vajadzēja izvilkt, cik drīz vien iespējams. Pēteris Aleksejevičs par to vien domāja. Toreiz Meņšikovs nepiekrāpa — ieradās telti un, izsūtījis vi^us, pat Nartovu, viņš izstāstīja par izdomāto viltību, kā satriekt ģenerālim Hornam patiku cerēt uz Slipenbahu. Pēteris Aleksejevičs sākumā par to pat sadusmojās. — Dzērumā, vai, izdomāji? — Bet — pastaigāja pa telti, pīpīti pakšinādams, un pēkšņi iesmējās:

—   Bet nebūtu vis slikti veci piemuļķot.

—  Min herc, piemuļķosim, nudien …

—  Tas tavs «nudien» dārgi nemaksā. Bet ja neizdodas? Ar jokiem, kūmiņ, tad neatbildēsi.

—   Nu, gan atbildēšu… Ne jau pirmo reizi… Visu dzīvi atbildot vien dzīvoju…

—   Rīkojies!

Tai pašā naktī poručiks Paška Jagužinskis, iedzēris kāpšļa šņabi, aizjāja uz Pleskavu, kur atradās karaspēka noliktavas. Neparasti žigli viņš trijjūgos atveda visu, kas bij vajadzīgs iecerētajam pasākumam. Rotu un eskadronu šūšanas darbnīcas divās naktīs pāršuva un pielaikoja kaftānus, jepančas, oficieru lentas, karogus, ar baltu apmalu apšuva zaldātu trijstūrenes. Tajās īsajās naktīs — eskadrons pēc eskadrona — divi dragiinu pulki — Asafjeva un Gorbova — un divi Semjonovas un Ingermanlandes pulki ar lielgabaliem, kuru zaļās lafetes bij pārkrāsotas dzeltenas, slepeni aizvirzījās pa Rēveles ceļu un novietojās Terviegi mežā verstis desmit no Nar- vas. Turpat — apmetnē — atveda arī visus darbnīcās pāršūtos apģērbus. Zviedri nekā nepamanīja.

Jaukā rītā — astotajā jūnijā — krievu nometnē pie Nar- vas sienām pēkšņi sākās rosība. Trauksmaini ierībējās bungas, sāka dārdēt milzīgie timpāni, jādelēja oficieri, visā rīklē klaigājot. Pogājot svārkus un getras, bāžot aiz ausīm garos matus, kas karājās no trijstūrenēm, zaldāti izlēca no būdām un teltīm — stājās divās līnijās. Lielgabalnieki kliegdami izvilka lielgabalus un pagrieza tos uz Rēveles ceļa pusi. Jātnieki dzina vezumnieku zirgu barus no pļavām uz nometni pēc ratiem.

Zviedri no sienām izbrīnījušies vēroja ārkārtīgo nekārtību krievu nometnē. Vārtu tornī pa ārējām akmens kāpnēm kailu galvu uznāca ģenerālis Horns un pagrieza tālskati uz Rēveles ceļa pusi. No turienes atlidoja divu lielgabalu šāvienu troksnis, pēc brīža — atkal divi šāvieni — un tā sešas reizes. Tad zviedri saprata, ka tie ir Slipenbaha signāli, un tūlīt no Glorijas bastiona viņi atbildēja karalisko paroli no divdesmit viena lielgabala. Visās pilsētas baznīcās svētsvinīgi ieskanējās zvani.

Skarbais ģenerālis Horns pa daudzajām aplenkuma dienām pirmo reizi savilka lūpas smīnā, redzot, ka viņpus skanstēm, kur divās rindās sastājies Maskavas karaspēks, uz balta zirga kā āzis lēkāja uzcirties Meņšikovs, nekaunīgākais no visiem krieviem. It kā būtu piedzīvojis pulkvedis, viņš ar zobena mājienu pavēl zaldātu pēdējai rindai pagriezties ar seju pret cietoksni, un viņi skriešus kā ganāmpulks skrien aiz stāvžoga ieņemt vietas skanstēs. Lūk, viņš saceļ zirgu pakaļkājās un aulekšo gar zaldātu priekšējo rindu, kuri stāv ar seju pret Rēveles ceļu. Viss bij saprotams dzīves un slavenu kauju pieredzes bagātajam ģenerālim Ilornam: tas gailis sarkanajā apmetnī un strausa spalvās tūlīt izdarīs nelabojamu muļķību — vedīs savu izstiepto reto kājnieku līniju pretim Slipenbaha dzelzs kirasieriem, kuri apbērs viņus lodēm, sašķels, samīdīs un iznīcinās. Ģenerālis Horns ar spalvainajām nāsīm ievilka gaisu. Divpadsmit jātnieku eskadronu un četri kājnieku bataljoni viņam stāvēja pie noslēgtajiem vārtiem, lai, Slipenbaham ierodoties, mestos no aizmugures uz krieviem.

Meņšikovs, it kā nāvei pretim steigdamies, bez jebkādas vajadzības norāva cepuri un, to vicinot, lika visiem bataljoniem, kuri gāja steidzīgā solī aiz viņa izgreznotā zirga astes, kliegt «urā». Kliedziens aizlidoja līdz Narvas sienām, un vecais Horns atkal nosmīnēja. No priežu meža, kurp virzījās Meņšikova bataljoni, šauteņu šāvienu dzīti, metās laukā krievu jātnieki. Un visbeidzot no visām priežu starpām — visā krāšņumā, plecu pie pleca, kā parādē turot sev priekšā šautenes pie stobra uzspraustām bajone- tēm, iznāca Slipenbaha gvardes rotas. Otrā rinda skrējienā šāva pāri pirmās rindas galvām, trešā rinda lādēja šautenes un pasniedza šāvējiem. Plīvoja augstu paceltie dzeltenie karaliskie karogi. Vecais Horns uz mirkli atrāvās no tālskata, izņēma no patronu somas linu audekla lakatu un, to izpurinājis, pārvilka acīm. — Kara dievi! — viņš nomurmināja …

Meņšikovs, cepuri pieturēdams, brāzās gar fronti un apstādināja savus bataljonus. Uz flangiem aulekšoja seš- zirgu pajūgos lielgabali un divzirgu lādiņu kastes. Krievu artilērisli bij žigli — pa šiem gadiem kaut ko bij mācījušies. Spīdīgi nospodrinātie lielgabali — katrā flangā astoņi — veikli pagrieza stobrus pret zviedriem (pajūgi bij atkabināti un norikšoja mala) un ar reizi izmeta blīvus baltus dūmus, — kas liecināja par pulvera labajām īpašībām. Zviedri nepaspēja noiet pat divdesmit so|u, kad lielgabali uz tiem nodārdēja par jaunu. Vecais Horns sāka burzīt rokā lakatu — tāda ātršaušana bij apbrīnojama. Zviedri apstājās. Velns būtu rāvis! Nemaz nav pēc Slipenbaha — samulst lielgabalu šāvienu dēļ! Vai viņš grib palaist uz priekšu kirasierus uzbrukumam vai arī gaida savu artilēriju? Horns grozīja tālskati, meklējot Slipenbahu, bet traucēja dūmi, kas arvien biezāk klājās pār kaujas lauku. Viņam pat likās, ka zviedri karteču krustā sāka vilcināties… Bet viņš nogaidīja… Beidzot! — no meža virzījās zviedru lielgabali dzeltenām lafetēm un uzsāka varenu sarunu… Tad — to viņš redzēja skaidri — Meņšikova rinda sajuka… Laiks!… Horns atrāva no tālskata krunkaino seju un, rādot dzeltenos zobus līdz pat smaganām, teica savam palīgam pulkvedim Markvartam:

— Pavēlu atvērt vārtus un uzbrukt krievu labajam spārnam.

Iežvadzējās tilti, no četriem vārtiem uz reizi izjāja kirasieru eskadroni, skriešus aiz viņiem — kājnieki. Ķīļveidigi sakārtoto Narvas garnizonu pulkvedis Markvarts veda tā, lai — skrējienā, pārlecot krievu aizšķēršiem un stāvžo- giem, — varētu sist Meņšikovu no muguras flangā, piespiest viņu pie Slipenbaha un saspiest dzelžainās skavās.

Tas, ko tālskatī ieraudzīja Horns, sākumā viņu iepriecināja, bet tad samulsināja. Strauji, bez lieliem zaudējumiem pulkveža Markvarta vienība, izsvaidot krievu šķērskokus, pārkāpa stāvžogiem un atradās viņpus skanstēm. Aiz viņiem pa vārtiem iznāca — kājām un braukšus — Narvas iedzīvotāji nolūkā laupīt krievu nometni. Nekārtīgi šaudošie Meņšikova bataljoni negaidot sāka izdarīt maz saprotamu pārkārtošanos: viņu labais flangs, uz kuru tiecās Markvarts, lielā steigā sāka atkāpties uz saviem stāvžogiem un aizsprostiem, — tālākais — tādā pašā steigā metās pie Slipenbaha zviedriem, it kā nodomājis doties gūstā. Pēkšņi abās pusēs lielgabali apklusa. Lieliski uzbrūkošais Markvarts atradās klajā laukā starp Meņšikova un Slipenbaha karaspēku. Bruņām zibot, viņa kirasieru eskadroni sāka apturēt zirgus, izliekties puslokā un neziņā apstāļās. Apstājās arī viņiem pieskrējušie kājnieki …

—   Nekā nesaprotu! Kas noticis, velns būtu šo Mar- kvartu parāvis! — Horns iekliedzās. Turpat stāvošais adjutants Bistrems atbildēja:

—   Arī es ne visai saprotu, ģenerāļa kungs.

Tad, arvien steidzīgāk virzot tālskati, Horns ieraudzīja Meņšikovu, — tas gailis joņos aulekšoja pie zviedriem. Kādēļ? Gūstā?… Viņu ieraugot, Markvarts ar diviem kirasieriem tam šķērsoja ceļu. Bet Meņšikovs aizsteidzās priekšā un zālainā pakalniņā pie oficieru pulciņa nolēca no zirga, — spriežot pēc viņu jepančām un pēc dzeltenā — ar pakaļkājās stāvošām lauvām — karoga, tas bij Slipenbaha štābs… Bet kur tad pats Slipenbahs? Vēl kustība ar tālskati, un Horns ieraudzīja, ka Markvarts, dzīdamies pēc Meņšikova, piesteidzās pie tā paša oficieru pulciņa, dīvaini savīcināja roku, it kā gaiņājot, un mēģināja pagriezties, bet pie viņa piesteidzās, izrāva no sedliem… Uz liela zirga noļukušām ausīm paugurā parādījās jātnieks, — karogs noliecās viņa priekšā. Tas varēja būt tikai Slipenbahs… Vecā Horna aci aizmigloja asara, viņš nikni to notrausa un iespieda kapara okulāru acī. Jātnieks uz lutausainā zirga nelīdzinājās Slipenbaham… Viņš visvairāk līdzinājās…

—  Ģenerāla kungs, nodevība! — čukstot noteica adjutants Bistrems.

—   Arī bez jums redzu, ka tas ir cars Pēteris, zviedru mundierī ietērpies… Mani kārtīgi izvazājuši aiz deguna, arī bez jūsu palīdzības to saprotu… Lieciet man padot kirasi un zobenu! — Ģenerālis Horns pameta tagad vairs nevajadzīgo tālskati un kā jauneklis noskrēja pa vārtu torņa stāvajām kāpnēm.

Maskarādes kaujas laukā iesākās tas, kam bij jānotiek, knd karavadoni izvazā aiz deguna. Par zviedriem pārģērbtie semjonovieši un ingermanlandieši, Asafjeva un Gor- bova dragūni, kas līdz tam slēpās mežā, no otras puses — Meņšikova bataljoni metās kā fūrijas no abām pusēm uz nelaimīgā AAarkvarta zviedriem, — kurš, atdevis zobenu caram Pēterim, nometis zālē bruņucepuri, stāvēja uz paugura starp krievu oficieriem kaunā un izmisumā nokārtu galvu, lai neredzētu, kā aiziet bojā viņa spīdošā vienība, kas sastādīja, mazākais, trešo daļu no Narvas garnizona.

Kājniekus aizsargājot, viņa kirasieri, nezaudējot ierindu, vienu laiku atkāpās, atgaiņājoties tikai ar īsiem izjājie- niem. Bet, kad uz viņiem no mugurpuses, no bērzu birzs, brāzās pulkvedis Rens ar saviem dragūnu eskadroniem, kas tur bij slēpušies, — sākās tuvcīņa. Šaušana norima. Bij sadzirdami tikai no visa spēka cērtošo krievu niknie kliedzieni, mirstošo zviedru aizsmakušie iebļāvieni, zobenu un bruņu žvadzoņa. Cēlās uz pakaļkājām satracinātie zirgi. Apkrita karaļa karogs. No trakā kautiņa izsprukušie atsevišķie jātnieki aulekšoja kā akli pāri laukam, saskrējās viens ar otru, rokas izplētuši, vēlās zemē… Viss krievu karaspēks bij sakāpis uz skanstēm kā meteņos, kad ļaudis saskrien noskatīties lāča medībās… Zaldāti svilpa, dejoja, svieda gaisā trijstūra cepures.

Tikai nelielai zviedru daļai izdevās izlauzties līdz Nar- vai. Vienīgais, ko varēja darīt ģenerālis Horns, — tas bij aizstāvēt vārtus, lai krievi ieskrējienā neielauztos pilsētā. Laupīt izbraukušie iedzīvotāji svaidījās grāvja priekšā ar saviem ratiem. Zaldāti pārlēca stāvžogam un cīņas karstumā, nebaidīdamies šāviņu no sienas, saķēra ne mazumu Narvas iedzīvotāju ar ratiem un zirgiem un atveda tos nometnē, lai pārdotu oficieru kungiem.

Vakarā lielajā Meņšikova telti bij jautras vakariņas.

Dzēra admirāļa de Prū ugunīgo rumu, ēda Rēveles šķiņķi un — vēl maz pazīstamo — žāvēto buti. Zivtiņas smirdēja, bet bij tīri labas. Aleksandram Daņilovičam, uzdzerot viņa gudrajai viltībai, bij atsituši visu muguru. — Iedevi gan gudriniekam Hornain garu degunu! Patiesi, tu šodien esi gaviļnieks! — smieklos plecus skurinot, basā runāja stipri iedzērušais Pēteris Aleksejevičs — un ar dūri kā veseri dauzīja viņam pa muguru. — Varu saderēt — tu varētu piemuļķot pat pašu caru Odiseju! — kliedza Ceimberss un arī sita pa ģenerālgubernatora muguru. — Grūti iedomāties par krieviem viltīgākus cilvēkus!

Cits citu pārkliedzot, viesi vairākas reizes stājās pie vēstījuma sacerēšanas ģenerālim Hornam, lai tam piešķirtu «Garā deguna» ordeni. Sākums bij sakarīgs: «Tev, Narvas sēdētājam, bikses pielaidušajam, vecajam muļķim, kastrētajam runcim, kā lauva rūcošajam…» Tālāk dzēruma sajukuma dēļ nāca tik stipri vārdi, ka sekretārs Makarovs pat nezināja, kā tādus uz papīra uzdabūt.

Aņikita Ivanovičs Repņins, savā āža bārdiņā pēc patikas izsmējies, beidzot teica:

—  Pēteri Aleksejevič, vai maz vērts veco kaunināt? Lieta vēl nav pabeigta…

Uz viņu rībināja dūrēm, sāka kliegt. Pēteris Aleksejevičs paņēma no Makarova nepabeigto vēstuli, saburzīja un iebāza kabatā.

—   Pasmējāmies — pietiks…

Viņš piecēlās, salīgojās, ieķērās Makarova plecā, viņa apaļās sejas izplūdušie vaibsti ar lielu piepūli atkal nocietinājās, — pastaipījis garo kaklu, viņš, kā arvien, sevi savaldīja:

—   Izbeigt dzīrošanu!

Un atstāja telti. Svīda gaisma. No rasas pārpilnības zāle likās sirma, tai pāri plūda nometnes dūmi. Pēteris Aleksejevičs dziļi ieelpoja rīta dzestrumu.

—   Nu, labu veiksmi… Laiks! — Tūliņ viņam pievirzījās no aizmugurē stāvošā karavīru pulciņa Aņikita Ivanovičs Repņins un pulkvedis Rens. — Vēlreiz abiem atkārtoju, skaļas rclācijas par uzvaru man nav vajadzīgas. Negaidu tādas. Mums priekšā smags darbs. Viņu vajag tā sasist, lai tas vairāk nevarētu atgūt spēkus. Tādai lietai vajag nocietināt sirdi… Varat iet…

Dziļi viņam paklanījušies, Aņikita Ivanovičs Repņins un pulkvedis Rens atstāja telti, gāja, brizdami līdz ceļiem biezajā zālē, uz tumšo mežu, kur stāvēja gatavi pārgā

jienam no jauna savās drēbēs ietērptie dragūnu pulki un ratos sasēdinātie kājnieki — visi vakardienas maskarādes kaujas dalībnieki. Tā nebij nekāda joka lieta, kas viņus šodien gaidīja: ielenkt Vezenbergu un iznicināt Slipen- baha korpusu.

4

— Tātad, kungi, bijušais karalis Augusts, ko mēs turējām par iznīcinātu, saņēmis palīdzību 110 krieviem un strauji virzās uz Varšavu, — sacīja jaunais karalis Staņislavs Leščinskis, atklājot kara padomi. Karalis bij pārguris no uzspiestajām valsts lietām, viņa smalkā, uzpūtīgā, ļaunā seja zem nolaistajām skropstām bij zilgani bāla, — viņš nepacēla acis tāpēc, ka tam līdz riebumam derdzās svinīgie galminieki, visas sarunas par karu, naudu, aizņēmumiem… Ar vāju roku viņš ritināja rožukroņi. Viņš bij ģērbies poļu drēbēs, kuras nevarēja ciest, bet no tā laika, kamēr Varšavā stāvēja pulkveža Arveda llorna — Narvas varoņa radinieka zviedru garnizons, poļu magnāti un dižciltīgie pani uzkāra savas parūkas pastatņos, apkaisīja franču svārkus ar tabaku un staigāja županos ar atmestām piedurknēm, bebrādas cepurēs, mīkstos zābaciņos ar sarkaniem piešiem un mazo zobenu vielā piesprādzēja sev vectēvu smagos zobenus.

Varšavā dzīvoja jautri un bezrūpīgi drošajā Arveda llorna aizsardzībā, piedodot viņam aprobežotību, kad tas piespieda seimu izvēlēt par karali šo mazdižciltīgo, bet smalki audzināto jauno cilvēku. Zviedru oficieri bij parupji un augstprātīgi, bet toties vīnu 1111 medus dzeršanā nevarēja ar poļiem sacensties, bet lepnajiem mazurkas dejotājiem Višņeveckim un Potockim pavisam netika līdzi. Bij viena bēda — no karā izpostītajām muižām saņēma arvien mazāk naudas, bet arī šis apstāklis likās drīz pārejošs: ne jau mūžīgi Kārlis saimniekos Polijā, kādreiz tak aizies no šejienes uz austrumiem — izrēķināties ar caru Pēteri.

Un, lūk, necerēti un negaidīti Varšavai uznāca nebaltas dienas. Augusts bez kaujas ieņēma bagāto Ļubļinu un steidzīgi virzījās ar trokšņaino poļu jātnieku karaspēku pa Vislas kreiso krastu uz Varšavu; vienacainais briesmonis atamans Daņila Apostols ar Dņepras kazakiem pārnāca Vislas labajā krastā un tuvojās Prāgai — Varšavas priekšpilsētai; vienpadsmit krievu kājnieku pulki tīrīja Bugas pilsētiņas no karaļa Staņislava piekritējiem, jau bij ieņēmuši Brestu un arī nogriezušies uz Varšavu; bet no rietumiem steidzīgi tuvojās feldmaršala Sulenburga sakšu korpuss, kurš ar veiklu manevru bij piekrāpis karali Kārli, kas to meklēja uz cita ceļa.

—   Dievs un svētā dievmāte redz, ka es neesmu centies iegūt Polijas kroni, tāda bij seima griba, — acis nepacēlis, ar nicinošu vilcināšanos sacīja karalis Staņislavs. Uz paklāja pie viņa kājām — purnu starp ķepām — gulēja dižciltīga balta kurta sugas kuce. — Izņemot grūtības un nepatikšanas, pagaidām nekā cita savā augstajā posteni neesmu piedzīvojis. Esmu gatavs nolikt kroni, ja seims uzmanības un saprāta dēļ to vēlēsies, lai nepakļautu Varšavu Augusta niknumam. Nav šaubu, ka viņam daudz ieganstu — bojāt sev nervus. Viņš ir godkārīgs un ietiepīgs. Viņa sabiedrotais — cars Pēteris — vēl stūrgalvīgāks un viltīgāks, viņi karos, kamēr savu panāks, kamēr mēs visi būsim galīgi izpostīti. — Viņš uzlika savu saf- jāna zābaciņā ieauto kāju uz kuces muguras, viņa violetām acīm palūkojās karalī. — Patiesi, es ne uz ko nepastāvu, es ar prieku aizbraukšu uz Itāliju… Nodarbības Boloņas universitātē sajūsmina mani…

Sārts, nikni augstām acīm, drukns savā zaļajā, apvalkātajā svārkā pulkvedis Arveds Horns, sēžot pretim karalim saliekamajā krēslā, norūca:

—  Tā nav kara padome, bet apkaunojoša kapitulācija …

Karalis Staņislavs lēni pašķobīja muti. Niknais Augusta ienaidnieks kardināls primāts Radzijevskis, nedzirdējis zviedra nepieklājīgo piezīmi, teica tajā glaimīgajā, rāmi pavēlošajā balsī, kādu no Ignacija Lojolas laikiem cītīgi māca jezuītu kolēģijās. Viņš teica:

—  Jūsu karaliskās augstības vēlēšanās izvairīties no cīņas nav nekas cits kā acumirkļa vājība… Jūsu dvēseles ziedi nokāruši galvas skarbajā vējā, — mēs esam aizgrābti. Bet katoļu karaļa kronis atšķirībā no cepures noņemams tikai kopā ar galvu. Mums vīrišķīgi jārunā par pretošanos uzurpatoram un baznīcas ienaidniekam, kāds ir sakšu kūrfirsts Augusts, nelietīgais katolis. Mēs paklausīsimies, ko sacīs pulkvedis Horns.

Kardināls primāts, čaukstinot sava kuplā purpura amata tērpa zīdu, kas atspīdēja vaskotajā grīdā, smagi

pagriezās pret zviedru un tik izsmalcināti pamāja ar roku, it kā piesolītu viņam vissaldāko ēdienu. Pulkvedis Horns pagrūda krēslu un izplēta spēcīgās kājas saziestajos bot- fortos (apvalkātus svārkus un rupjas ādas botfortus lieliem atlokiem viņš valkāja kā visi zviedri, atdarinot karali Kārli), kaklu tīrot, sausi ieklepojās.

— Es atkārtoju: kara padomei jābūt kara padomei, bet ne sarunai par puķītēm. Es aizstāvēšu Varšavu līdz pēdējam zaldātam, — tāda ir mana kara]a griba. Es pavēlēju: ar tumsas iestāšanos maniem fuzilieriem šaut uz katru, kas izies pa vārtiem. Nevienu gļēvuli no Varšavas es neizlaidīšu, — pie manis cīnīsies arī gļēvuļi! Man jāsmejas — mums nav mazāk karaspēka kā Augustam. To labāk par mani zin lielais lielmanis kņazs Ļubomirskis… Man jāsmejas — Augusts mūs ielencot! Tas tikai nozīmē, ka viņš dod mums iespēju sasist to pa daļām: dienvidos — viņa piedzērušos šļahtas jātniekus, austrumos no Varšavas — atamanu Daņilu Apostolu, kura kazaki vāji apbruņoti un neizturēs bruņās tērpto huzāru triecienu… Feldmaršals Šulenburgs atradīs savu kapu, līdz Varšavai neatnācis, — nav šaubu, ka viņu vajā mans karalis. Vienīgās nopietnās briesmas ir kņaza Goļicina vienpadsmit krievu pulki, bet, kamēr viņi no Brestas velkas kājām, mēs Augustu iznīcināsim, un tad viņiem vajadzēs vai nu atkāpties, vai mirt. Lieku priekšā kņazam Ļubo- mirskim šai pašā naktī sapulcēt Varšavā visus jātnieku pulkus. Jūsu augstībai lieku priekšā tūlīt, kamēr nav šīs sveces izdegušas, izsludināt zemessargu iesaukumu … Lai mani velns parauj, ja mēs Augustam no astes neizrausim visas spalvas…

Arveds Horns, gaišās ūsas piepūtis, iesmējās un apsēdās. Tagad arī karalis pacēla acis uz visas Polijas un Lietuvas karaspēku pavēlnieku lielo hetmani Ļubomirski. Visu sarunas laiku viņš sēdēja zeltītā krēslā karalim kreisajā pusē, pieri plaukstās atspiedis, tā ka bij redzama tikai it kā pipariem apbārstītā, apcirptā apaļā galva ar cekulu un nokārušās, šķidrās, garās ūsas.

Kad iestājās klusums, viņš it kā atmodās, nopūtās, izstiepās, — viņš bij liels, kaulains, plecīgs, — lēni uzlika roku uz dimantiem nokaisītā, aiz dārgās, austās jostas aizbāztā zižļa. Viņa baku skartā seja ar kupraino degunu, iekritušajiem vaigiem, uz žokļiem izspīlēto iekaisušo ādu bij tik noslēgta un lepni drūma, ka karalim notrīsēja plaksti un viņš pieliecies sāka glaudīt suni. Lielais hetmanis lēni piecēlās. Bij pienākusi viņa ilgi gaidītā atmaksas stunda.

Viņš bij Polijas dižciltīgākais magnāts un savos plašajos īpašumos daudz valdnieciskāks par dažu labu karali. Kad viņš brauca uz seimu vai uz dievkalpojumu Censtohovā, viņa karietei pa priekšu un nopakaļus jāja, brauca bričkās un ratos ne mazāk kā pieci tūkstoši šļali- tiču, tērpti visi kā viens — aveņkrāsas županos ar debes-, ziliem atlokiem uz atmestajām piedurknēm. Zemessargu iesaukumā — karagājienam pret dumpīgo Ukrainu vai pret tatāriem — viņš izveda savus trīs huzāru pulkus tērauda bruņās ar spārniem pie pleciem. Cēlies no Pjas- tiem, viņš uzskatīja sevi par pirmo pretendentu uz Polijas troni pēc Augusta gāšanas. Toreiz — pagājušā gadā — jau divas trešdaļas seima delegātu, zobeniem dauzot, nokliedza: — Gribam Ļubomirski! — Bet to negribēja karalis Kārlis, kam bij vajadzīga lelle. Pulkvedis I īorns ielenca trakojošo seimu ar saviem fuzilieriem, — viņi aizdedzināja degļus un apvainoja svinīgumu ar bungu rībināšanu. IIorns, ar papēžiem it kā naglas dzīdams, aizgāja līdz tukšajai troņa vietai un iekliedzās: — Lieku priekšā Staņislavu Leščinski!

Lielais hetmanis apslēpa niknumu. Neviens un nekad vēl nebij iedrošinājies aizskart viņa godu. To izdarīja karalis Kārlis, kuram aramzemes un zelta trauku droši vien bij mazāk kā Ļubomirskiern. Lūkojoties visapkārt mežonīgu tumšu skatienu, nagiem skrāpēdams zižļa bumbu, viņš runāja nikni, šņācot līdzskaņus kā pūķis.

— Vai esmu pārklausījies, vai man tikai likās: man, lielajam hetmanim, man, kņazam Ļubomirskim, iedrošinās pavēlēt garnizona komandants! Joks? Vai bezkaunība? (Karalis pacēla roku ar rožukroņi, kardināls krēslā pieliecās uz priekšu, un viņa uztūkuši pūces seja sāka trīsēt, bet hetmanis tikai draudoši pacēla balsi.) Se gaida manu padomu. Es klausījos jūs, kungi, un sarunājos ar savu sirdsapziņu… Lūk, mana atbilde. Mūsu karaspēks nav uzticams. Lai piespiestu viņam izliet savas un brāļu asinis, vajag, lai katra šļahtiča sirds dziedātu no sajūsmas, bet galva grieztos no naida… Varbūt karalis Staņislavs zin tādu kau jas saucienu? Es tādu nezinu… «Dieva vārdā uz priekšu, nāvē par Ļeščinsku slavu!» Neies. «Dieva vārdā uz priekšu, par zviedru karaļa slavu!» Nosviedīs zobenus. Es karaspēku nevaru vadīt! Neesmu vairs hetmanisl

Hetmaņa pārvērstā seja pietvīka līdz pinkainajām uzacīm. Nespēdams vairs sevi valdīt, viņš izvilka aiz jostas aizbāzto zizli, nosvieda to pie kājām puikam-karalim. Baltā kuce žēli iesmilkstējās… — Nodevība! — neprātīgi iekliedzās Horns.

5

Vārds «berserkijers» — jeb trakumsērgas apsēstais — cēlies sirmā senatnē no ziemeļnieku paražas apreibināties ar mušmirēm. Vēlāk, viduslaikos, normaņi par ber- serkijeriem sauca karavīrus, kuri apsēsti ar kaujas trakumu, — viņi cīnījās bez krūšu bruņām, vairoga un l>ru- ņucepures, tikai audekla kreklos, un bij tik briesmīgi, ka, pēc nostāstiem, divpadsmit berserkijeri — konunga Ka- nuta dēli — turēti uz atsevišķa kuģa, jo paši normaņi viņu baidījušies.

Trakuma lēkmi, kas gadījās ar karali Kārli, arī varēja nosaukt tikai par berserkijerisku, tik lielā mērā visi galminieki, kuri tobrīd atradās viņa teltī, bij nobijušies un nospiesti, bet grāfs Pipcrs pat necerēja dzīvs palikt… Toreiz, saņemot no grāfienes Kozeļskas baložu depešu, Kārlis pretēji Pipera, feldmaršala Renšilda un citu ģenerāļu domām palika negrozāms savā atriebībā tūliņ pieveikt Augustu un piespiest visu Poliju padoties Staņislavam Leščinskim, dot pamatīgu atpūtu karaspēkam un nākošajā gadā vasaras kampaņā nobeigt austrumu karu ar visu Pētera karapūļu spīdošu sagrāvi. Par Narvas un Jur- jevas likteni viņš neraizējās — tur bij uzticami garnizoni un stipras sienas, kas moskovitiem nebij pa zobam, — tur bij arī drosmīgais Slipenbahs. Un bez visa tā ciestu arī viņa — Maķedonijas Aleksandra un Cēzara slavas mantinieka gods, ka viņš sajaucis savus lielos plānus kaut kādas baložu depešas dēļ, kuru pie tam vēl atgādājusi netikumīga kurtizāne…

Ziņu, ka Sokalā ienācis krievu palīgkaraspēks un par Augusta negaidīto gājienu uz Varšavu turpat Kārļa acu priekšā (kurš kā paēdis lauva laiski nesteidzās iecirst ilkņus nolemtajā poļu karalī), atveda tas pats šļahtičs, kurš pana Sobeščanska dzīrēs ar zobenu pārcirta desu bļodu. Grāfs Pipers samulsis gāja modināt karali, — tas notika rītausmā. Kārlis klusi gulēja saliekamajā gultā, rokas uz krūtīm sakrustojis. Vara gaismekļa vājā uguntiņa apgaismoja viņa lielo, kupraino degunu, askētiskos vaigu iedobumus, cieši sakļautās lūpas — pat miegā viņš gribēja būt neparasts. Viņš līdzinājās izcirstam akmens bruņiniekam uz sarkofāga.

Sākumā grāfs Pipers cerēja uz karaļa gaili, kuram pašreiz bij laiks visā rīklē nobļauties. Bet gailim vajadzēja dzīvot mūka dzīvi tāpat kā karalim, viņš tikai aiz telts audekla pagrozījās savā būrī un aizsmacis izspieda no rīkles kaut ko līdzīgu: — E-he-he!…

—   Jūsu augstība, mostieties, — pēc iespējas maigi izrunāja grāfs Pipers, uzrīkojot gaismeklī lielāku liesmu, — jūsu augstība, nepatīkama ziņa… (Nepakustēdamies Kārlis atvēra acis.) Augusts no mums aizgājis…

Kārlis tūlīt nolika audekla apakšbiksēs un vilnas zeķēs ietērptās kājas uz paklāja un, uz dūrēm atbalstījies, lūkojās Piperā. Ar visu galminieka piesardzību tas izstāstīja Augusta likteņa laimīgo pārvērtību.

—   Manus botfortus, bikses! — lēnām teica Kārlis, vēl drausmīgāk izplezdains nemirkšinošās acis, — tās pat sāka mirdzēt, bet varbūt tas bij kūpošā gaismekļa atmir- dzums. Pipers izmetās no telts un tūlīt atgriezās kopā ar Berkenhelmu, kuram galvā bij šā tā uzbāzta parūka. Teltī ienāca ģenerāļi. Kārlis, kājas cilādams, uzvilka bikses, uzāva botfortus, aizpogāja svārkuš, divus nagus nolauzdams, un tikai tad laida vaļā savu niknumu.

—   Jūs izšķiežat savu laiku ar netīrām skuķēm, jūs esat aptaukojies kā katoļu mūks! — rejošā balsī (jo žokļi tam savilkās un zobi klabēja) viņš kliedza nekā nenodarījušam ģenerālim Rozenam. — Šodien ir jūsu kauna diena, — pagriezies, it kā gribētu cirst ar zobenu, uzkliedza ģenerālim Levenhauptam, — jums būtu īstā vieta manas armijas vezumniekos vilkties kā zaldātam! Kur jūsu izlūki? Es uzzinu jaunumus vēlāk par visiem!… Es uzzinu svarīgākos jaunumus, no kuriem atkarīgs Eiropas liktenis, no kaut kāda piedzēruša šļahtiča! Es tos uzzinu no kurtizānēm! Es esmu smieklīgs! Es vēl brīnos, ka kazaki mani miegā nav izvilkuši no telts un ar virvi ap kaklu nav aizveduši uz Maskavu! Bet jums, Pipera kungs, es ieteicu jūsu ģerbonī grāfa kroni apmainīt pret klauna cepuri! Jūs — sloku, paipalu un citu meža putnu rijēj, dzērāj un ēzeli! Neuzdrošinieties tēlot apvainoto! Es ar baudu uzvilkšu jūs uz moku rata un sacirtīšu gabalos! Kur jūsu spiegi, es prasu? Kur jūsu vēstneši, kuriem notikumi jāpaziņo man diennakti ātrāk, pirms tie notiek?

Pie velna! Es pametu armiju un kjūstu par privātpersonu! Man riebjas būt par jūsu karali!

Pēc tam Kārlis norāva saviem svārkiem visas pogas. Ar botforta spērienu pārplēsa bungas. Lupatās saplosīja parūku, norāvis to no barona Berkenhelma galvas. Neviens viņam pretim nerunāja, — viņš ālējās pa telti starp saviem galminiekiem, kas kāpās atpakaļ. Kad berserki- jera lēkme pierima, Kārlis uzlika rokas uz muguras, pielieca galvu un noteica:

— Pavēlu trauksmes kārtībā nekavējoties sacelt armiju. Dodu jums, kungi, sagatavošanās laikam trīs stundas. Es uzbruku. Jūs uzzināsiet visu no manas pavēles. Atstājiet manu telti! Berkenhelm, spalvu, papīru un tinti!

6

—   Neizturami… Stāvam, stāvam veselu mūžību… Vairāk apņēmības, pamatīgu uzbrukumu — un šo nakti mēs varētu pārnakšņot Varšavā, — rūca grāfiene Kozeļ- ska, lūkojoties pa karietes logu neskaitāmajos ugunskuros, kas izplētās plašā lokā nakts tumsā nesaredzamās pilsētas priekšā. Grāfiene bij nogurusi līdz nesamaņai. Viņas smalkā kariete ar zelta kupidonu, pārbraucot upīti, bij salūzusi, un vajadzēja pārsēsties panes Annas Sobeš- čanskas neērtajā, kratīgajā un neglītajā ekipāžā. Grāfiene bij tik nikna, pane Anna tai likās tik nicināms radījums, ka tā bij ar šo nomales polieti pat laipna.

—   Karaļa kariete atrodas mums priekšā, bet viņa tur nav… Pats dievs nezin, ko viņš domā… Nekādas sagatavošanās uz vakariņām un atpūtu…

Grāfiene ar pūlēm, raustot siksnu, nolaida karietes logu. Uzpūta silta zirgu sviedru un zaldātu virtuvju garaiņu vēsmiņa. Nakts bij nometnes trokšņa pilna, — sakliedzās balsis, rībēja saķērušies rati, — kliedzieni, lamāšanās, smiekli, zirgu pakavu dunoņa, tāli šāvieni. Grāfienei bij apriebušies šie karagājienu prieki, viņa uzvilka rūti. Atslīga karietes stūrī. Viss viņu traucēja — sagriezušies svārki, mētelis, kārbu stūri, viņa ar baudu kādam līdz asinīm iekostu …

—   Baidos, ka karaļa pili mēs atradīsim vislielākajā nekārtībā, izlaupītu… Leščinsku dzimta slavena ar savu alkatību, un es pārāk labi pazīstu Staņislavu — svētulis, skopulis un sīkumains… No Varšavas viņš vis nebēga ar lūgšanu grāmatu kabatā. Ieteicu jums, mana mīļā, rezervē turēt kādu privātnamu, protams, ja jums Varšavā ir pieklājīga pazīšanās… Uz karali Augustu jūs sevišķi nerēķiniet… Ak dievs, kāds tas ir nelietis!

Pane Anna bij sajūsmā par sarunām ar grāfieni — tā bij augstākās sabiedrības audzināšanas skola. Pane Anna jau no agras jaunības, tikko zem krekliņa bij samanāmi viņas jaukie izciļņi, sapņoja par neparastu dzīvi. Vajadzēja tikai ielūkoties spogulī: skaista, taču ne vienkārši patīkama, bet pikanta, gudra, asprātīga, ņipra un nenogurdināma. Vecāku nams bij nabadzīgs. Tēvs, izputējis šļahtičs, pelnījās pa tirgiem un pie bagātu panu kāršu galdiem. Mājās viņš bij reti. Noplukušā kaftānā, noguris, piekusis, novītušu seju sēdēja pie loga un klusu lūkojās savā nabadzīgajā saimniecībā. Anna — viņa vienīgā, mīļotā meita — nelika mieru, lai viņš stāstot savas dēkas. Dažreiz tēvs stāstīja nelabprāt, bet vēlāk arī iekarsa un sāka lielīties ar saviem panākumiem, ar iespaidīgiem paziņām. Anna klausījās kā burvīgā pasakā viņa ticamajos un neticamajos stāstos par kņazu Višņevecku, Potocku, Ļubomirsku, Cartorijsku brīnumiem un greznību… Kad tēvs, par kāršy parādu pārdevis pēdējo kraķi un apēdis pēdējo visteli, izprecināja meitu padzīvojušajam panam Sobeščanskim — Anna nepretojās, jo saprata, ka šīs laulības ir tikai droša pakāpe uz nākotni. Sarūgtināja viņu tikai tas, ka vīrs pārāk kvēli, neatbilstoši gadiem, viņā iemīlējās. Sirds viņai bij laba, lai gan pilnīgi pakļauta saprātam.

Un, lūk, — gadījums viņu ar reizi uznesa pašā laimes kāpņu virsotnē. Viņas tīklos iekļuva karalis. Panei Annai galva nenoreiba kā muļķītei; viņas asais prāts sāka ložņāt kā pele tumšā apcirkni; vajadzēja visu apdomāt un paredzēt. Panam Sobeščanskim, kurš kā parasti iemīlējies vīrs nekā nesaprata un neredzēja, viņa maigi paziņoja: — Man pietiek šīs lauku vienmuļības! Jums pašiem, Jo- zef, jābūt par mani laimīgiem: tagad es gribu būt par pirmo dāmu Varšavā. Nerūpējieties ne par ko, dzīrojiet un dieviniet mani!

Sarežģīti bij kas cits: pārspēt viltībā grāfieni Kozeļsku, bezrūpīgi viņu noslīcināt un, beidzot, kas viskutelīgākais, — pakalpot karalim ne tikai acumirkļa iegribai, bet gan piesaistīt viņu cieši.. .

Ar sievietes jaukumiem vien nepietika, tur vajadzēja pieredzi. Laiku nezaudējot, pane Anna izvilināja no grāfienes pavedināšanas noslēpumus.

—   Ai, nē, cienigā grāfien, Varšavā esmu gatava dzīvot būdiņā, kaut tikai — jūsu tuvumā, kā pelēka bitīte pie rozes, — pane Anna runāja, sēžot otrā karietes stūrī ar savilktām kājām un pa reizei palūkojoties grāfienes sejā ar aizvērtām acīm; ugunskuru atblāzmā reizēm tā sārtojās, tad atkal ienira ēnā kā mēness mākoņos). — Esmu vēl pavisam bērns. Es vēl līdz šim drebu, kad karalis mani uzrunā, — negribas atbildēt kaut ko muļķīgu vai nepieklājīgu.

Grāfiene ierunājās, it kā atbildot savām domām, kuras bij skābas kā etiķis:

—   Kad karalis ir izsalcis, viņš ar vienādu labpatiku apēd rudzu maizi un Strāsburgas pīrāgus. Kādā ceļmalas šeņķī viņš piesitās bakurētainai kazacietei, kura kā zibens skraidīja pāri pagalmam uz pagrabu un atkal ar krūzi uz šeņķi… Viņš tajā saskatīja sievieti… Tas ir vienīgais, kam viņa acīs kāda nozīme… O, briesmonis! Grāfiene Kenigsmarka ieguva viņu ar to, ka dejas laikā rādīja prievītes: melnas samta lentītes, apsietas sārtajām zeķēm …

—  Jēzus, Marija, un tas tā iedarbojas? — pane Arina nočukstēja.

—  Viņš kā lops iemīlējās krievu bajārienē Volkovā; balles laikā viņa vairākas reizes mainīja tērpu un kreklu; viņš ieskrēja istabā, satvēra viņas kreklu un noslaucīja ar to savu sasvīdušo seju … Tāds pats notikums norisinājās pagājušā gadsimtenī ar Filipu Otro — Francijas karali. Bet tur tas beidzās ar ilgām saitēm, bet bajāriene Volkova, visiem par lielu patiku, nozuda viņam no deguna priekšas …

—  Cik es esmu dumja! — izsaucās pane Anna. — Es nesaprotu, kāda nozīme tās personas kreklam?

—  Ne krekls no svara, tās personas āda un viņai piemītošā smarža … Sievietes āda ir tas pats, kas puķei aromāts, to zin visas meitenes sieviešu klosteru skolās … Tādam izvirtulim kā mūsu mīļotais karalis deguns noteic visas simpātijas …

—   O, svētā jaunava!

—  Jūs esat apskatījusi viņa lielo degunu, ar kuru tas ļoti lepojas, uzskatot, ka tas piedod viņam līdzību ar Hen- rihu Ceturto… Viņš visu laiku piepūš nāsis kā irbi saodis medību suns ..,

—  Tas nozīmē, ka sevišķi svarīgas ir smaržas, ambras pūderis, aromātiskas ziedes? Vai es pareizi sapratu, cienītā grāfiene?

—   Ja jūs esat lasījusi Odiseju, tad jums jāatceras, ka burve Kirka pārvērta vīriešus cūkās… Neizliecieties tik naiva, mana mīļā… Bet vispār tas viss ir pietiekami riebīgi, garlaicīgi un pazemojoši..,

Grāfiene apklusa. Pane Anna sāka domāt, — kura kuru pašreiz viltībā pārspējusi? Aiz karietes loga parādījās zirga purns, no kura melnajām lūpām krita putas. Piejāja karalis. Viņš nolēca no sedliem, atvēra durvis — viņa nāsis bij ieplestas, liela, dzīvā seja žilbinoši smaidīja. Lāpas gaismā, kuru rādīja jātnieks, viņš bij tik lielisks savā vieglajā zeltītajā bruņucepurē ar atpakaļ atliektu vizīru un pār plecu pārmestajā purpura mantijā, ka pane Anna sev sacīja: «Nē, nē, nekādas muļķības…» Karalis jautri iesaucās:

—   Izkāpiet, kundzes, jūs redzēsiet vēsturisku skatu…

Pane Anna, smalki iekliegdamās, tūlīt izspurdza no karietes. Grāfiene sacīja-

—   Man ir lauzts viduklis, ko jūs, bez šaubām, esat centušies panākt, jūsu augstība. Neesmu apģērbusies un snaudīšu te ar tukšu vēderu.

Karalis skarbi atbildēja:

—   Ja jums vajadzīgas nestuves, es tās atsūtīšu…

—  Nestuves, man? — No viņas ieplesto acu zaļajām dzirkstīm Augusts drusku atkāpās. Grāfiene, it kā būtu aizdedzināts deglis, izlidoja no karietes — firziķu krāsas tērpā, ausīs, uz kakla un pirkstos dega un trīsēja dārgakmeņi, matu sasukājums bij sajucis, bet tādēļ ne mazāk apburošs. — Arvienu jums pakalpīgai — un pasprauca kailo roku zem viņa elkoņa. Vēlreiz pane Anna izprata, cik liela šīs sievietes māksla …

Viņi trijatā aizgāja līdz karaļa karietei, kur lāpu gaismā stāvēja šļabtas jātnieku izlases eskadrons, bruņās ar baltām gulbju spalvām, piestiprinātām pie pleciem ar dzelzs stīpiņām. Augusts un tam abās pusēs drusku nostāk dāmas — nosēdās atzveltņu krēslos uz paklāja. Panei Annai dauzījās sirds: viņai likās, ka viņus apstājušie lielie jātnieki ar spārniem, ar uguņu atspīdumu bruņās un ķiverēs ir dieva eņģeļi, kas nolaidušies uz zemes, lai atdotu Augustam viņa Varšavas pili, slavu un naudu… Viņa aizvēra acis un noskaitīja īsu lūgšanu:

—   Un lai karalis kļūst manās rokās kā jēriņš…

Bij sadzirdams jātnieku pakavu troksnis. Eskadrons pašķīrās. No tumsas tuvojās lielais hetmanis Ļubomirskis ar saviem pavadoņiem, kuriem arī pie pleciem bij spārni, tikai no melnām spalvām. Piejājis tuvu pie karaļa, lielais hetmanis pierāva pavadu, apmetnim piepūšoties, nolēca no krācošā zirga un uz paklāja Augusta priekšā nolocīja celi.

—   Ja vari, karali, tad piedod manu nodevību.,.

Viņa dedzīgās tumšās acis raudzījās cieši, iekaisusi seja bij drūma, balss lūza. Viņš salauza savu lepnumu. Viņš nenoņēma zvērādas cepuri ar dimanta vītnīti, tikai sausās rokas tam drebēja …

—   Mana nodevība — mans neprāts, mana prāta aptumsums … Tici — es tomēr nevienu stundu neesmu Staņislavu atzinis par karali… Apvainojums plosīja manas iekšas. Es sagaidīju… Savu zizli es nosviedu pie viņa kājām … Es nospļāvos un aizgāju no viņa… Karaļa pagalmā man uzbruka komandanta zaldāti.., Paldies dievam, mana roka vēl cieši tur zobenu, — ar nolādēto asinīm es nostiprināju plaisu ar Leščinski… Piesolu tev savu dzīvību.

Viņā klausoties, Augusts lēnām novilka savus dzelzs cimdus. Nometa tos uz paklāja, un seja tam noskaidrojās. Viņš piecēlās, izstiepa rokas, sakratīja tās.

—   Es ticu tev, lielais hetman … No visas sirds es tev piedodu un apskauju tevi…

Un viņš ar visu spēku piespieda tā seju pie savām krūtīm, pie izkaltajiem kentauriem un nimfām, kādi bij izveidoti viņa itāliešu darinātajās bruņās. Paturot viņu tā piespiestu drusku ilgāk, kā pienācās, Augusts pavēlēja pasniegt vēl vienu krēslu. Bet krēsls jau bij pasniegts. Lielais hetmanis, laiku pa laikam taustot saspiesto vaigu, — sāka stāstīt Varšavas notikumus, kas norisinājušies pēc viņa atsacīšanās nostāties pret Augustu un krieviem.

Varšavā bij sācies sajukums. Kardināls primāts Radzi- jevskis, kurš pagājušā gadā Ļubļinas seimā publiski u/. ceļiem krustā sistā priekšā zvērēja uzticību Augustam un Rečas Pospolitas brīvībai, bet pēc mēneša Varšavā jau skūpstīja luterāņu evaņģēliju, zvērēdams uzticību karalim Kārlim, un pieprasīja — pat ar putām uz lūpām — Augusta dekoronāciju un izvirzīja kā troņa kandidātu kņazu Ļubomirski, un turpat uz Arveda Horna pieprasījumu nodeva arī viņu, — šis trīskārtējais nodevējs pirmais aizbēga no Varšavas, izmanīdamies pie tam izvest vairākas lādes ar baznīcas naudu.

Karalis Staņislavs trīs dienas klīda pa tukšo pili, — ar katru dienu vienmēr mazāk galminieku ieradās pavadīt karali viņa audiencē. Arveds Horns viņu neizlaida no acīm, — viņš bij zvērējis noturēt Varšavu ar vienu pašu savu garnizonu. Tā kā pēc etiķetes noteikumiem viņš nedrīkstēja piedalīties karaļa azaidā, tad pusdienu un vakariņu laikā viņš sēdēja blakus istabā un skandināja piešus. Lai nedzirdētu apriebušos žvadzināšanu, Staņislavs ēdienu starplaikos pats sev skaļi lasīja priekšā Apuleja dzejoļus latīņu valodā. Ceturtajā naktī viņš tomēr kopā ar savu bārddzini un sulaini — pārģērbies laucinieka drēbēs un pielīmējis lieko bārdu — no pils aizbēga. Viņš izbrauca pa pilsētas vārtiem ratos, kur divās darvas mucās bij visa karaļa kase. Arveds Horns pārāk vēlu aptvēra, ka karalis Staņislavs — kā jau īsts Leščinskis — bez Apuleja lasīšanas un garlaicīgās soļošanas ar suni pa tukšajām pils zālēm šinīs dienās bij nodarbojies ar vēl kaut ko… Arveds Horns norāva un samīdīja karaļa gultas aizkaru, sadūra ar zobenu galma maršalku un nošāva naktssar- dzes priekšnieku. Bet tagad nekas vairs nevarēja aizturēt dižciltīgo panu bēgšanu no Varšavas, kuri tā vai citādi bij saistīti ar Leščinska vārdu.

Klausoties šos stāstus, Augusts smējās, sita dūrēm pa elkoņa balstiem un atskatījās uz dāmām. Grāfienes Ko- zeļskas acis izteica tikai aukstu nicināšanu, turpretim panes Annas smiekli skanēja kā sidraba zvārgulīši.

—  Kādu padomu, lielais lietman, tu man dosi? Aplenkšanu vai nekavējošu uzbrukumu?

—  Tikai uzbrukumu, žēlīgais karali. Arveda llorna garnizons nav liels. Varšavu vajag ieņemt, pirms ierodas karalis Kārlis.

—  Nekavējošu uzbrukumu, velns lai parauj! Gudrs padoms. — Augusts kareivīgi nožvadzināja dzelzs uzplečus.

—   Lai uzbrukums būtu veiksmīgs, karaspēks labi jāpabaro, kaut vai ar vārītu zoss gaļu… Pēc mērena aprēķina pieci tūkstoši zosu!… Hm! — viņš rauca degunu.

—    Nebūtu slikti izmaksāt ari algu… Kņazs Dmitrijs Mihailovičs Goļicins varēja man izsniegt tikai divdesmit tūkstošus jefimoku … Graši! Kas attiecas uz naudu — caram Pēterim nav vēriena, nē — nav vēriena! Es cerēju uz kardināla un galma kasi.,, Nozagtai — viņš sasarcis iekliedzās. — Pats savu galvaspilsētu taču nevar aplikt ar kontribūciju!

Kņazs Ļubomirskis visu to noklausījās, sev zem kājām lūkodamies, tad klusu sacīja:

—   Mana kara lāde vēl nav tukša … Pavēli tikai…

—   Pateicos, labprāt izlietošu, — drusku steidzīgi, bet gluži ar Versaļas grāciju atbildēja Augusts… — Man vajadzīgi kādi simts tūkstoši jefimoku … Pēc uzbrukuma atdošu … — Viņš apskaidrots piecēlās, tad atkal apskāva hetinani, pieskardamics ar vaigu viņa vaigam. — Ej, kņaz, un atpūties! Arī mes gribam atpūsties.

Hetmanis uzlēca zirgā un neatskatoties aizauļoja tumsā. Augusts pagriezās pret dāmām.

—  Tātad, kundzes, jūsu nogurdinošais ceļojums tiks atalgots… Sakiet man tikai savas vēlēšanās… Pirmo un viskautrāko es nojaušu — vakariņot… Nedomājiet, ka esmu aizmirsis jūsu ērtības un izklaidēšanos … Tāds ir karaļa pienākums — nekad un nekā neaizmirst… Lūdzu manā karietē …

PIEKTĀ NODAĻA

1

Ar cara ceļa grāmatu, pasta trijjūgā, īsos ratos uz dzelzs riteņiem — Gavrila Brovkins bez atpūtas aulekšoja uz Maskavu. Viņš veda valdnieka pastu un kņazam-cē- zaram uzdevumu — pasteidzināt dažādu dzelzs izstrādājumu sūtījumu uz Pīterburgu. Viņam līdzi brauca Andrejs Goļikovs. Bij pavēlēts ceļā nekavēties. Nenāca ne prātā kavēties! Simt asis trijjūgam priekšā lidoja Gavrilas nepacietīgā sirds. Aizaulekšojis līdz kārtējai pasta stacijai vai, kā tagad bij sākuši saukt, pasta sētai, — Gavrila, viss putekļos, uzskrēja uz lieveņa un ar pletnes rokturi dauzīja durvis. — Komisār! — viņš, acis grozīdams, kliedza. — Tūlīt trijjūgu! — un uzmācās miegainajam pasta sētas saimniekam, kurš karstā laika dēļ bij basām kājām, apakšbiksēs un garā kreklā bez jostas, — un tikai cepure ar tresi liecināja par viņa komisāra amatu. — Kausu kvasa, un, kamēr izdzeršu, lai būtu aizjūgts .,.

Arī Andrejs Goļikovs bij priecīgi trauksmains. Zobus sakodis, ratu malai pieķēries, lai neizkristu un nenosistos, uz muguras atmestiem matiem, kā tilbītei izstieptu degunu, viņš it kā pirmo reizi būtu atvēris acis un lūkojās pretim slīdošajos, sveķainu siltumu izelpojošos mežos, indīga spilgta zaļuma ietvertajos apaļajos dūņainajos ezeros, kuros atspīdēja debesis un vasarīgie mākonīši, uz līkumotām upītēm, no kuru melnajiem ūdeņiem pacēlās mežputnu bari, kad pāri tiltam grabēja rati. Zem līgojošā loka par tālu nebeidzamu ceļu šķindēja zvaniņš. Sajūtot aiz savas sakumpušās muguras trako braucēju ar pletni, pasta puisis dzina un dzina trijjūgu.

Reti ceļā gadījās noplukušas, mazapdzīvotas sādžas ar nabadzīgām būdām, kur lodziņu vietā bij divu plaukstu liels caurums, aizvilkts ar pūsli, un dūmu aizkvēpuši šķirba pāri zemajām durvīm, sašķeltajā vītolā — no- jumīte ar svētbildi, lai tādā nomalē būtu kaut dievu kur pielūgt. Citā sādžiņā bij palikušas divas trīs apdzīvotas ēkas — pārējām bij ielikuši izpuvušie jumti, izgāzušies vārti, viss nātru pieaudzis. Bet ļaudis — ej meklē necaurejamos mežos, kaut kur pie velna ziemeļos ap Ziemeļu Dvinu vai Vigu, vai — aizbēguši aiz Urāliem vai uz l)o- nas lejasgalu.

—  Ak, cik nabadzīgas sādžas, ak, cik nabadzīgi dzīvo, — čukstēja Goļikovs un no līdzjūtības spieda pie vaiga šauro plaukstu. Gavrila saprātīgi atbildēja:

—  Cilvēku maz, bet valstība tāda, ka desmit gadu nepietiktu līdz malai aizkļūt, tādēļ arī nabadzība: no katra daudz prasa. Lūk, esmu bijis Francijā … Ak tu tētīt! Tur zemniekus vējš gāž apkārt, tie zāli ēd ar skābu vīnu un tad ne visi… Bet, kad marķīzs izbrauc medībās vai arī pats franču dofins, putnus vezumiem medī… Lūk, tur nabadzība. Bet tur iemesli citi…

Goļikovs nejautāja — kāda iemesla dēļ vējš gāž apkārt franču zemniekus … Prāts viņam nebij izglītots, iemeslus nemeklēja; ar acīm, ausīm un nāsīm viņš dzēra dzīves saldo un rūgto vīnu un priecājās un cieta pārmērīgi …

Valdaja kalnos kļuva jautrāk — sākās lauki ar pagājušā gada siena kaudzēm, ar vanagu galotnē, meža celiņi, kuri izzuda lapu koku mežu biezokņos, kur tā gribējās ieiet ogas palasīt, un mežu šalkšana arī kļuva citāda — maigāka, pilnu krūti. Un sādžas — bagātākas, ar stipriem vārtiem, izgrebtiem lieveņa balstiem. Pie akas padzerties apstājušies, ieraudzīja gadu sešpadsmit vecu meiču ar resnu matu pīni, bērzu tāšu vainadziņu galvā, katrā robiņā debeszilu zīlīti izrakstītu, tik tīksmi izskatīgu, ka kāpt tik no raiiem laukā un noskūpstīt uz pašām lūpām. Goļikovs sāka kautrīgi pūst, bet Gavrila, tādiem niekiem kā sādžas meiča vērību nepiegriežot, viņai teica:

—   Nu, ko stāvi, acis pārbolījusi? Redzi, mums stīpa pušu, aizskrien pasauc kalēju.

—   Jā, ai! — viņa klusu iesaucās, nometa spaiņus un nēšus un, zibinot sārtās pēdas no audekla krekla izrakstītās apmalas, aizskrēja pa mauru. Kaut ko kaut kam viņa tomēr pateica, un kalējs drīz atnāca. Uz tādu zemnieku noraugoties, katrs labpatikā nokrekšētu: tas tik ir varens cilvēks! Seja ar sprogaino bārdiņu stingri veidot:i, lūpās smīns, it kā viņš tikai no iecietības būtu pienācis pie caurbraucošajiem muļķīšiem, viņa krūtis, nekā ļauna nenodarot, varēja droši sist ar divpudu svaru bumbu, varenās rokas aizbāztas aiz ādas skoteles.

—   Stīpa, vai, pārsprāgusi? — dziedošā balsī viņš izsmejot prasīja. — Redzams — Maskavas darbs. — Galvu grozīdams, viņš apgāja apkārt ratiem, palūkojās zem tiem, pieķērās pakaļgalam un kopā ar sēdētājiem viegli sakratīja. — Pavisam sašķobījušies. Ar tād iem ratiem tikai velniem malku vest.

Gavrila sadusmojās, sāka strīdēties. Goļikovs sajūsmināts lūkojās kalējā, — no visiem brīnumiem, liekas, šis bij visbrīnišķīgākais. Nu, kā lai viņš neskumtu pēc otām un krāsām, pēc smaržīgiem ozola dēļiem! Viss, viss lido gar acīm, bez atgriešanās izzūd miglainā aizmirstībā. Tikai gleznotājs ar savu mākslu baltajā dēļu virsmā apstādina neprātīgo iznīcību.

—   Nu, vai tu ilgi ar tiem noņemsies? — Gavrila jautāja. — Mana stunda ir dārga, jo braucu cara uzdevumā.

—  Var noņemties ilgi, bet var arī ātri, — kalējs atbildēja. Gavrila stingri palūkojās savā pletnē, tad greizi paskatījās viņā.

—   Labi… Cik prasīsi?

—   Cik prasīšu? — kalējs iesmējās. — Mans darbs ir dārgs. Ja prasīšu no tevis, kā pienākas, — tev naudas nepietiks. Bet es jau tevi pazīstu, Gavrila Ivanovič, pavasarī tu ar brāli še garām brauci un pie manis pārnakšņoji. Aizmirsis esi? Bet tavs brālis, lūk, saprātīgs cilvēks. Es arī caru Pēteri labi pazīstu, un viņš mani pazīst — katru reizi iegriežas smēdē. Viņš arī — saprātīgs. Nu, ko tad, brauciet klāt smēdei, kaut ko izdarīsim.

Smēde atradās piekalnē pie lielceļa, zema, no milzīgiem baļķiem, velēnu jumtu, ar trim vietām zirgu apkalšanai;

visapkārt mētājās riteņi, arkli, ecēšas. Adas skotelēs, siksniņu pārsietām matu cirtām pie durvīm stāvēja divi viņa jaunākie brāļi un vecākais — drūms, bārdains milzenis — uzsitējs. Nesteidzoties, bet raiti, it kā rotaļājoties, kalējs ķērās pie darba. Pats izjūdza zirgus, apgrieza ratus, noņēma riteņus, izvilka dzelzs asis. — Paskaties, abas ar plaisu, — ar šito pašu asi tam Maskavas kalējiņam pa pakausi… — Asis viņš iebāza ēzē, uzbēra tur tarbu ogļu un uzkliedza jaunākajam brālim: — Vaņuška, uzpūt brašāk! Ek, kad mežu cērt, tad muguru nežēlo!… — Un brāļi sāka strādāt. Gavrila, pīpi sūkdams, pieslējās pie durvīm. Goļikovs apsēdās uz augstā sliekšņa. Viņi jau- taja, vai nepiepalīdzēt, lai ātrāk būtu gatavs. Kalējs atmeta ar roku: — Sēdiet mierigi, kaut reizi paskatieties, kādi ir Valdajas kalēji…

Vaņuša pūta plēšas — dzirkstis, virpulī sprakšēdamas, cēlās līdz pat jumtam. To apspīdēts, vecākais bārdainais brālis stāvēja kā elkadievs, uzlicis rokas pudu smagā vesera garajam rokturim. Kalējs pagrozīja asi versmojošajā ēzē.

— Bet mūs sauc, lai jūs to zinātu, — par Vorobjo- viem, — viņš teica, arvien vēl smīnēdams cirtainajās ūsās. — Mēs-esam kalēji, ieroču taisītāji, zvanu lējēji… Zem jūsu loka — mūsu liets, skan dzidrais zvaniņš… Pagājušā gadā cars Pēteris gluži tāpat te sēdēja uz sliekšņa un visu laiku jautāja: — Pagaidi, — viņš saka, — Kondratij Vorobjov, nedauzi, vispirms atbildi man — kāpēc taviem zvaniņiem tik dzidra skaņa? Kāpēc tavs taisītais zobena asmens liecas, bet nelūst? Kāpēc Vorob- jova pistoles šauj divdesmit soļus tālāk un vienmēr trāpa? — Es viņām atbildu: — Jūsu cariskā augstība Pēteri Alcksejevič, mūsu zvaniņiem tāpēc tāda skaņa, ka varu un alvu mēs sveram uz svariem, kā mums to mācīja lietpratīgi ļaudis, un lejam mēs bez burbuļiem. Bet mūsu zobens tāpēc lokās un nelūst, ka nokaitējam to līdz aveņu krāsai, bet norūdām kaņepju eļļā. Bet pistoles tālu šauj un trāpa tāpēc, ka mūsu tētiņš Stepans Stepanovičs, lai viņam debesu valstība, par katru aplamību maziņus mūs sāpīgi kūla un vienmēr noteica: — Slikts darbs ļaunāks par zādzību … Tā, redz …

Kondratijs ar knaiblēm izvilka asi no ēzes uz laktas, ar uzliesmojošu slotiņu apslaucīja pļāvu, pamāja ar bārdiņu vecākajam brālim. Tas soli atkāpās, atvēzējās un, uz priekšu sakrītot, novilcis gaisā ar veseri loku, sāka sist — pret sienām lidoja sakaitošas dzirkstis. Kondratijs pamāja vidējam brālim: — Nu, Stjopa… — Tas ar mazāku veseri nostājās otrā pusē; sākās uzsišana kā lieldienu zvani — vecākais gāza ar veseri vienu reizi, Stjopa pasteidzās divas reizes, Kondratijs, vienādi un otrādi dzelzi pagrozot, it kā spēlējās ar veserīti. — Stāti — viņš uzsauca un nometa izkaldināto asi uz klona. — Vaņuša, uzdod karstumu …

—   Lūk, nu viņš man tātad saka, — sviedrus ar plaukstas virspusi noslaucījis, kalējs turpināja: — Vai tu, Kon- dratij Vorobjov, esi dzirdējis par Tulas kalēju Ņikitu De- midovu? Viņam tagad Urālos jau savas rūpnīcas, savas raktuves un zemnieki pie viņa pierakstīti, un nams viņam bagātāks par manējo, bet iesāka viņš tā kā tu, ar niekiem… Laiks arī tev padomāt par lielākām lietām, ne visu mūžu pie lielceļa zirgus kalt… Naudas nav ko ierīkot, — lai arī man ar naudu knapi, — došu. Cel Maskavā ieroču rūpnīcu, bet vēl labāk — cel Pīterburgā … Tur ir paradīze… — Tā viņš man visu tik labi stāstīja, — skatos — mulsina un mulsina mani… — Oh, — es viņam atbildu, — jūsu augstība Pēteri Aleksejevič, mūsu dzīve pie lielceļa rit varen jautri. Mūsu tētiņš mēdza teikt:

—   Labs labu nemaitā — ēd rausi, guli labi, strādā rosīgi… — Pēc viņa padoma arī dzīvojam… Visa kā mums diezgan. Rudenī savārīsim tik stipru brāgu, ka mucām stīpas ņirkstēs, tad arī uzdzersim uz tavu, valdniek, veselību. Uzvilksim greznus dūraiņus, iziesim laukā un spēkosimies… No šejienes aiziet negribas. — Tā es viņam atbildēju. Bet viņš apskaitās. — Sliktāk, — saka,

—   tu man, Kondratij Vorobjov, nemaz nevarēji atbildēt. Kas ar visu apmierināts un labu pret labāku negrib mainīt, tam — viss jāzaudē. Ak, — viņš saka, — kad jūs, slinkie velni, to reiz sapratīsiet?… — Tā viņš uzdeva man mīklu …

Kalējs apklusa, sadrūma, nokāra galvu. Jaunākie brāļi lūkojās viņā, arī viņiem šinī lietā gribējās ko teikt, bet — neuzdrošinājās. Viņš pagrozīja galvu, pie sevis pasmīnēja.

—   Tā viņš visus musina … Saki nu vienam, mēs esot slinki? Bet iznāk, ka slinki! — Viņš steidzīgi atgriezās pie ēzes, kur kaitējās otrā ass, saķēra knaibles un uzsauca brāļiem: — Stājas!

Pēc stundām pusotrām rati bij gatavi, izlaboti, stipri, viegli. Meiča tāšu vainadziņā visu laiku grozījās ap smēdi. Beidzot Kondratijs viņu ievēroja.

—   Mašutka! — Viņa atmeta pīni un nostājās, kā pie zemes pieaugusi. — Aizskrien un atnes bajāriem aukstu pienu — ko uz ceļa iedzert.

Noraugoties, kā viņa zibina papēžiem, Gavrila jautāja:

—   Māsa? Tīkama meitene …

—   Ko nu tur, — kalējs atteica. — Pie vīra atdot — it kā vēl žēl. Bet mājās ar viņu nav nekāda gala, ne auž, ne govis slauc, ne zosis gana. Viņai tikai viens — samicit zilos mālus un — blēņoties, — iztaisīt kaķi jāteniski uz suņa vai arī gluži kā dzīvu veceni ar kruķi, tas viņai iznāk… Izlipina putnus un zvērus, kādu pavisam nav. Visa istabiņa pilna ar tādām blēņām. Gribējām izmest — kliegšana, vaimanas. Atmetām ar roku …

—   Vai dieviņ, vai dieviņ, — klusi ierunājās Goļikovs, — tas taču tūlit jāapskata! — Un it kā svētās šausmās viņš lielām acīm lūkojās kalējā. Tas iesila sev pa sāniem, iesmējās. Vaņuša un Stjopa apvaldīti pasmaidīja, lai gan abi labprāt būtu ļāvuši smiekliem vaļu. Meiča ar tāšu vainadziņu atnesa podu krāsnī vārīta piena. Kondratijs viņai teica:

—   Maška, šis cilvēks grib paskatīties tavus ķēmiņus, kam tas vajadzīgs — nav zināms. Parādi…

Meiča vai paņiira. Piena pods viņas rokās sāka trīsēt.

—   Ak, nevajag, nerādīšu! — Nolika podu zālē un apgriezušies kā apdullusi aizgāja — nozuda aiz smēdes. Tagad brāļi vairs neizturēja, ķēra pie sāniem, skurināja matus… Tikai Goļikovs nesmējās, — degunu pastiepis, viņš lūkojās ap smēdes stūri, kur nozuda meiča. Gavrila sacīja:

—   Nu, Kondratij Stcpanovič, cik būs jāmaksā?

—   Cik jāmaksā? — Kalējs izslaucīja slapjās acis, pataustīja ūsas un domīgi noglauda bārdiņu. — Kad redzēsi caru Pēteri — nodod viņam sveicienu… Pieliec no savas puses, — kā tur pienākas. Un saki — Kondratijs Vorobjovs lūdz uz viņu neļaunoties, Kondratijs Vorob- jovs dumjāks par ļaudīm nebūs… Valdnieks manu atbildi sapratīs…

2

Aiz viļņojošiem laukiem, aiz bērzu birzīm, aiz rudzu druvām, tālu aiz zilā meža pacēlās varavīksne, viena tās kāja pazuda aizejošajā lietus mākonī, bet tur, kur tā balstījās pret zemi ar otru kāju, vizu|oja un mirdzēja zelta dzirkstis.

—  Vai redzi, Andrjuška?

—   Redzu…

—  Maskava …

—   Gavrila Ivanovič, tā ir — it kā parādība,.. Varavīksne mums to apgaismoja …

—   Nemaz nesaprotu — kāpēc Maskava tā mirgo … Bet tu laikam priecājies, ka uz Maskavu?

—   Nu, kā tad … Un priecājos, un baigi…

—   Atbrauksim — un taisni uz pirti… No rīta aizskriešu pie kņaza-cēzara … Pēc tam aizvedīšu tevi pie carevnas Natalijas Aleksejevnas …

—   Lūk, tāpēc arī baigi…

—   Klausies, pasta puis, — Gavrila teica šoreiz pat lūdzoši, — paskubini, vanadziņ, kā cilvēks tevi lūdzu, paskubini …

Pēc lietus cejš bij izmircis. No pakaviem lidoja dubļu pikas. Bērzu lapotņi spīdēja. Vējiņš bij kļuvis smaržīgs. Pretim vilkās tukši rati ar zemniekiem, ar nepārdotu gosniņu vai ratu pakaļā piesietu klibu zirgu. Aizslīdēja verstu stabs ar ērgli un cipariem — līdz Maskavai 34 verstis… Un atkal pie ceļa sakritušas ēciņas, cita — sašķiebusies, cita — atsēdusies, un aiz sirmajiem vītoliem kapsētā — baznīciņa nolupušu kupolu. Un atkal šķērsām pār ceļu, pie paša trijjūga, skrien, matus atmetis, plikvē- deris puika, par zirgu sevi iedomājies. Pasta puisis pieliecās, uzsvilināja tam ar pātagu uz odu noēstās vietas, no kuras aug kājas, bet tas — kā nebijis — tikai pašņaukā degunu, apaļām acīm pavadot trijjūgu.

Un atkal — no kalniņa kalniņā. Ja paskatīsies pa labi, kur starp krūmiem spīguļo upīte, — bārdaini zemnieki garos kreklos cits pēc cita, plati kājas liekot, iet pa pļavu un reizē zibina izkaptis. Ja paskatīsies pa kreisi — mežmala, ēnas pušS guļ ganāmpulks un pakaļ ābolainam vērsēnam skrien ganiņš ar pātagu, bet aiz viņa, ausis skurinot, pa zāli lēkšo gudrs šunelis… Atkal svītrainais verstu stabs — 31 versts … Gavrila ievaidējās:

—   Pasta puisi, tikai trīs verstis esam nobraukuši…

Pasta puisis pievērsa viņam jautru seju ar bezbēdīgi

uzrautu degunu, kas, kā liekas, starp sārtajiem vaigiem bij pierīkots tikai tādēļ, lai lūkotos glāzītē.

—  Tu, bajār, neskaiti verstis pēc stabiem, bet skaiti tās pec krogiem, stabos patiesibas nav… Skaties — tūiiņ uzlaidīsim …

Un pēkšņi viņš slaidi nokliedzās: — Ai-ai-ai, zirdziņi! — atmetās, savicināja grožus, un licigalvainie dažādu spalvu zirdziņi drāzās aulekšiem, spēji nogriezās un apstājās pie kroga, pie vecas, garas ēkas ar augstu šķori pāri vārtiem un ar izkārtni — lasitpratējiem, — gaišzilā laukumā ar cinobru bij uzvilkts: «Kobaks».

—   Bajār, dari, ko gribi, bet zirgi nogriezās, — jautri teica pasta puisis un noņēma no galvas augsto veltņa cepuri, — ja gribi, sit lidz nāvei, bet labāk gan liec pasniegt zaļgano…

Senlaicīgi ģērbies krodzinieks dzērveņkrāsas kaftānā ar apkakli, augstāku par pliko galvvirsu, mīlīgs un svaigs jau iznāca uz satrūdējušā lieveņa, turēdams paplāti ar trīs glāzītēm zaļa degvīna tin trīs magoņu kliņģeriem uzkodām … Neko darīt, vajadzēja izkāpt no ratiem, izstaipīt kaulus…

Drēgnā krēslā braucēji tuvojās Maskavai. Ēkām, sādžām, birzīm, baznīciņām, sētām nebij gala. Dažreiz loks aizķēra liepas zaru, un tad pār braucējiem nolija lietus lāses… Pa burbuļaina stikla vai vizļa lodziņiem visur mirdzēja gaismiņa; baznīcu priekšā vēl tupēja ubagi; zvanu torņos kliedza kovārņi. Riteņi sāka klabēt uz ielas koka klāja… Satvēris pasta puisi pie pleca, Gavrila norādīja, kādās šķērsieliņās jāiegriežas: — Redzi, kur cilvēks guļ pie sētas, tam iepretim — aklajā ieliņā… Pieturi, pieturi, atbraucām!… — Viņš izlēca no ratiem un sāka dauzīties pie vārtiem, kuri kā lāde bij apkalti ar al- votas dzelzs stīpām. Kā atbilde atskanēja traka riešana, nožvadzināja ķēdes slavenie Brovkinu vilku suņi.

Patīkami pārbraukt tēva mājās pēc ilgas prombūtnes. Ienāc — viss pierasts, viss atkal pazīstams. Aukstajā priekšistabā uz palodzes deg svece, pie sienām lūdzējiem nolikti soli, lai sēž mierīgi un gaida, kad pasauks pie saimnieka; tālāk — tukšā ziemas priekšistaba ar divām krāsnīm, lai caurvējš sveci neizdzēš, tā nolikta uz grīdas, no šejienes — pa kreisi — ar vadmalu apsistas durvis, kas ved uz neapdzīvotajām holandiešu istabām — izciliem viesiem, durvis pa labi — siltajās, zemajās istabiņās, bet, ja iesi taisni, — būs jāmaldās pa gaiteņiem, augšā, lejā pa segtām kāpnēm, kur — kambari, kambarīši, pažobeles, pieliekamie,,. Un smaržo vecāku māja pavisam sevišķi — patīkami, mājīgi… Ļaudis par atbraucējiem priecīgi, laipni runā un lūkojas, gaida, lai varētu ikvienu vēlēšanos izpildīt…

Tētiņš Ivans Artjomičs negadījās mājās, bij izbraucis savu manufaktūru dēj. Gavrilu sagaidīja tukla (kādai viņai arī pienākas būt) saimniecības pārzine, cienīga sieviete ar smagu roku un dziedošu balsi, vecākais pārvaldnieks, par kuru Ivans Artjomičs pats teica, ka tas esot sātans, un nesen ārzemēs pieņemtais mažordoms Kārla, viņa uzvārdu neviens nevarēja izrunāt, garš un drūms vīrietis apaļiem vaigiem, no bezdarbības un krievu ēdieniem uztūkušu seju, varenu zodu, nokarenu pieri, kas liecināja par šī cilvēka lielo prātu, bet bij viņā kāds trūkums, kura dēļ viņš ari nokļuva Maskavā ar ienesīgu atalgojumu, — deguna vietā viņš valkāja melnu samta micīti un runāja drusku neskaidri.

—   Nekā negribu, tikai pirti, — Gavrila viņiem teica.

—  Vakariņās lai būtu receklis, tad pīrāgs ar liellopu gaļu, tad zoss, tad vēl kaut kas sātīgāks… Piterburhā pie smirdošās sālītās cūkgaļas un sausiņiem esam pavisam novājējuši…

Saimniecības pārzine paplēta tuklās rokas un atkal tās salika. — Jēzus Kristus, kā tad tu sausiņus tā ēd! — Pārvaldnieks — sātans, — ai-ai-ai! — satriekts kratīja savu kazas bārdiņu. Mažordoms, kurš ne vārda neprata krieviski, nicinošā iedomībā izstiepis savu lielo pēdu un rokas aiz muguras aizlicis, stāvēja kā elks. Saimniece sāka sa kārtot tīro veļu pirtij un dziedošā balsī stāstīja:

—   Pirtiņā izpērsim, padzirdīsim, pabarosim un gulbju dūnu pēlī noguldīsim, mīļais, vecāku namā miegs salds … Pie mums viss paldies dievam, bēda mūsu sētai garām staigā… Holandiešu govis visas līdz pēdējai atnesa telītes, angļu cūkas katra pa sešpadsmit sivēnu, pats kņazs- cēzars atbrauca brīnīties … Ogas, ķirši dārziņā — neredzēti… Paradīze kas paradīze ir vecāku nams… Tikai vientulīgi, — ak vai… Tavs tētiņš Ivans Artjomičs, nabadziņš, pastaigā pa istabām. — Garlaicīgi, — saka,

—   Agapovna, būs gandrīz jāaizbrauc atkal uz manufaktūrām … — Un naudas tētiņam tik daudz, ka saskaitīt vairs nevar, ja nebūtu Seņkas, — viņa pamirkšināja uz sātana pārvaldnieka pusi, — nemūžam viņam nesaskaitīt… Bet ar to melndeguni — tikai nepatikšanas. Saprotams, ka mūsu nams bez tādas personas tagad nevar, Maskavā jau runā — ka tik Ivanam Artjomičam titulu neiedod … Nu, un šitas tad uzmauks paurim cepuri ar sar- kanām spalvām, ar zizli uzsitis pa grīdu, kāju piecirtīs,— neko teikt — dižciltīgi… Pie prūšu karaļa esot par ra.v žordomu bijis, tur laikam arī tas deguns nokosts… Sākumā mēs viņa baidījāmies — ārzemnieks, nav nekāds joks! Zirgu puisis Ignaška iemācīja viņu balalaiku spēlēt… No tā laika vienmēr trinkšina, visiem jau apnicis… Un uz rīšanu nadzīgs… Man pakaļ staigā. — Ēst, māt… — Muļķis, kāds vēl nav redzēts. Bet tas varbūt viņa amatam vajadzīgs. Jāņa dienā mēs klājām lielu galdu, apmeklēja mūs cariene Praskovja Fjodorovna, bt-'Ј Karlas, protams, būtu bijis grūti iztikt. Viņš, balodītis, uzvilka kaftānu, un trešu un bārkstu uz viņa kādas desmit mārciņas, uzvilka pirkstainus briežādas cimdus; ņem viņš zelta šķīvi un kausu par kādiem tūkstoš rubļiem un, uz ceļa nometies, pasniedz carienei. Tad ņem otru šķīvi, otru kausu — vēl labāku par pirmo — un pasniedz carev- nai Natalijai Alekscjevnai…

Kamēr saimniecības pārzine stāstīja, istabas kalps, kurš pēc mažordoma ierašanās tika saukts par kamerdī- neru, novilka Gavrilam putekļaino kaftānu, kamzoli, attina šalli un stenot sāka vilkt nost botfortus. Gavrila pēkšņi parāva kāju, uzlēca un iekliedzās:

—   Pie mums mājā bij carevna? Ko tu muldi?

—   Bij, bij skaistulīte, Ivanam Artjomičam pie kreisās rokas sēdēja, lolojumiņš … Visi viņā tā skatījās, ka pat dzert un ēst piemirsa … Rociņas gredzenos un sprādzēs, pleciņi kā gulbim, uz pašām krūtīm dzimumzīmīte kā griķa sēkliņa, — visu ievērojām… Tērps viņai bij kā ziedoši lini, vieglāks par gaisu, sānos uzkrokots, bet ap- mala vienās zīda rozēs, bet uz galvas — ugunsputna aste…

Gavrila tālāk neklausījās. Pleciem aitādas puskažociņu uzmetis, tatāru tupelēm šļūcot, aizgāja pa ejām un kāpnēm uz mazgātuvi. Pirts mitrajā priekštelpā viņš pēkšņi atcerējās:

—  Agapovna, bet kur tas cilvēks, kas atbrauca man līdzi?

Izrādījās, ka mažordoms nav Andrjušku Goļikovu ielaidis un tas visu laiku pagalmā sēdēja izjūgtajos ratos. Bet viņam ar savām domām arī tur bij labi. Pār melnajiem jumtiem mirdzēja zvaigznes, smaržoja pēc virtuves, siena, kūts — bij tīksmi, un dažbrīd atlidoja arī liepu smaržas saldā vēsma. No tās sirds sāka pukstēt sevišķi strauji.

Uz elkoņiem atbalstījies, Andrjuša lūkojās zvaigznēs. Kas tās bij par bieži izkaisītām uguntiņām tumši violetajā tālē, vai tās bij ļoti tālu un kāpēc tās mirdz, — viņš nezināja un par to nedomāja. Bet no turienes viņa dvēselē ielija miers. Un cik gan viņš, Andrejs, šajos ratos bij maziņš! Jā, maziņš, bet tomēr ne tāds, kā viņam reiz mācīja vecis Nektārijs, — viņš nejutās kā zemes tārps un nožēlojama miesa … Likās, ka dzīvnieks to nevarētu izturēt, ko savā īsajā mūžā bij pārcietis Andrjuška, — pazemoja, sita, mocīja, sodīja viņu ar bada un aukstuma nāvi, bet viņš, lūk, kā caru cars, acis uz pasaules ugunīm pacēlis, klausās sevī apslēpto balsi: — Ej, Andrej, nezaudē dūšu, nenogriezies, drīz, drīz uzplauks tavs brīnumainais spēks, kairi viss būs iespējams: 110 neglītā tu radīsi brīnišķu pasauli, tevis pārveidotu …

Ai, ai! Par tādu nelabā balsi viņam, dzīvojot pie veča, vajadzētu četrdesmit dienas un četrdesmit naktis važā pieslēgtam sēdēt tikai pie ūdens kausiņa un paslepšus ar svētbilžu eļļu ziest savas asiņainās brūces. To iedomājoties, Andrejs bez ļaunuma iesmējās. Atmiņā pazibēja, atcerējās, ka reiz viņu — caru caru — piekvēpušā kabakā uz Varvarkas ar sevišķu niknumu sita kaut kādi priekšpilsētas ļaudis, izvilka aiz kājām lievenī un iemeta mēs- lainā sniegā. Par ko sita — nevar atcerēties. Tas bij tajā drausmajā ziemā, kad uz Kitajgorodas un Kremļa sienām šūpojās pakārtie strēļi. Toreiz Andrejs — izsalcis, saplēstos svārkos virs kailās miesas, kailām kājām — izmisis un noskumis staigāja pa kabakiem, ubagodams no dzērājiem pa glāzītei zaļā degvīna un klusībā cerot, ka galu galā viņu tomēr nositīs, — toreiz vēlējās viņš to mokoši, līdz asarām sevi žēlojot.,. Turpat kabakā viņš satika lielmocekles Varvaras baznīcas piedzērušos zvaniķi ar piemiegtām ačelēm, pāršķeltu degunu, izslējušos bizīti. Toreiz viņš arī pierunāja Andreju meklēt paradīzes klusumu, iet pie veča Nektārija savu miesu ļaut lauvām saplosīt… — Savādnieki, — nočukstēja Andrejs, — miesu plosīt! Bet miesa — ak — cik jauka … — Un vēl atmiņā pavīda: kluss vakars Palehas sādžā, gaisā stāv zeltaini putekļi, mauj govis, nogriežoties uz saviem laidariem. Māte — vāja, vīrieša pleciem — iet uz vārtiem, bet tos jau sen vajadzētu salabot, un sēta ir slikta, nolaista. Andrejs un brāļi, cits par citu mazāks, sēž uz apgrieztiem bezriteņu ratiem. Pacietīgi gaida, — ar tādu māmuļu jāpaciešas! ,,, Viņa paver sašķiebušos vārtus. Pie vārtu pusēm platiem sāniem beržoties, ienāk, īsi maujot, barotāja Brūnaļa. Mātei seja tumša, ļauna, nobēdājusies. Biūnaļas purns silts, piere sprogaina, deguns mitrs, lielas, violetas acis. Brūnaļa nevienam pāri nedara. Uz puiku pusi nošņācās un aizgāja pie akas padzerties. Un turpat pie akas māte apsēdās uz soliņa un sāka viņu slaukt. Svik-švik, švīk-švik — līst ķipītī Brūnaļas piens. Puikas sēž uz ratiem, gaida. Māte atnes krūzes un platā strūklā salej no ķipīša pienu. — Nu, nāciet! — viņa nelaipni saka. Pirmais silto pienu dzer Andrjuška, kamēr vēders tur, brāļi skatās, kā viņš dzer, jaunākais pat īsi nopūšas, jo viņam iznāk dzert pēdējam …

—   Ceļiniek, ei, kāp laukā no ratiem! — Andrejs atjēdzās. Viņa priekšā niknu seju stāvēja puisis, kamerdīners. — Gavrila Ivanovičs sauc uz pirti — pērties… Bet tu tepat noģērbies, pasvied kaftānu un cepuri zem ratiem … Pie muins nav kā bajāru mājās — noplīsušu vis neielaiž …

Lielā labsajūtā pēc pirts, dvieļiem ap kaklu, Gavrila un Andrejs apsēdās vakariņot. Agapovna aizraidīja mažor- domu uz kambari, lai netraucē. Viņas baltās, tuklās rokas tā vien lidoja pār galdu, liekot šķīvjos gardākos kumosus, piepildot Venēcijas stikla glāzes, — kas bij izņemtas dārgajam gadījumam, — ar saldiem liķieriem un degvīniem. Kad aizdegās sveces, Gavrila stūrī ieraudzīja ar audeklu apklātu gleznu. Agapovna norūpējusies atbalstīja plaukstā vaigu.

—  Patiesi nezinu, kā sveša cilvēka klātbūtnē lai tev to rāda… Tava māsiņa, Saņuška, no Holandes atsūtīja taisni uz Jāņa dienu… Ivans Artjomičs, balodītis, gan kāra pie sienas, gan atkal samulst, noņem un apklāj ar audeklu … Sūtot viņa atrakstījusi: «Dieva dēļ, papiņ, nekautrējieties, neesiet barbars un kariet droši manu parsunu ēdamistabā, Eiropā kar ne tikai tādas …»

Gavrila piecēlās no galda, paņēma sveci un norāva audeklu no tā, kas stāvēja stūrī uz krēsla. Piecēlās arī Goļikovs, — viņam pat elpa aizrāvās… Tas bij bajārie- nes Volkovas portrets, neizsakāmi skaists un pilns neizsakāma kārdinājuma …

—   Nu, nu, — tik vien Gavrila pateica, to ar sveci apgaismodams. Mākslinieks bij attēlojis Aleksandru Iva- novnu agrā rītā jūrā — uz viļņa, delfīna mugurā, viņa tur gulēja, kādu māte to radījusi, tikai aizklājusies ar roku, pēr]u nadziņiem, bet otrā rokā turēja vāzi pilnu vīnogu, uz tās malas divi balodīši knābāja šīs vīnogas. Gaisā virs viņas galvas — labajā un kreisajā pusē — ar kājām uz augšu pagriezti divi resni mazuli, vaigus piepūtuši, turēja gliemežvākus. Aleksandras Ivanovnas jaunā seja ar ūdeņainām acīm smaidīja lūpu kaktiņiem visai šķelmīgi…

— Ai, Saņka! — teica Gavrila, arī ne mazuma izbrīnījies. — Pie viņas uz Holandi mēs tevi, Andrjuša, arī sūtīsim … Nu, raugies, lai tevi tur velns neaizvilina … Venera, tīrā Venera! Un saprotams, ka viņas dēļ kavalieri ar zobeniem kaujas un ir krituši…

3

Maskavas sargātājs, kņazs-cēzars, dzīvoja Mjasņickas ielā Lubjankas laukuma tuvumā savā plašajā senču sētā. Te viņam bij baznīca ar garīdzniekiem, vadmalas veltu- ves un audeklu austuves, ādas un kalēju darbnīcas, zirgu staļļi, govju laidari, aitu un putnu kūtis un visādu mantu pieblīvētas noliktavas un pagrabi, — viss celts no varen resniem baļķiem ar simtgadīgu stiprumu. Un arī māja bij tāda pati — bez muļķīgiem izgudrojumiem (ar kādiem no cara Alekseja Mihailoviča laikiem sāka dižoties Maskava) — neizskatīga, bet stipri taisīta, ar šķindeļu jumtu, kas no vecuma sūnu apaudzis, 1111 augstu no zemes maziem lodziņiem. Kārtība un paražas arī mājā bij senlaicīgas. Bet, ja kāds, no tā ietekmēts, savā vientiesībā ieradās, kā senos laikos parasts, — kažokā līdz papēžiem, garām piedurknēm un vēl ar bārdu, — tāds cilvēks, lai viņš būtu kaut Rurika cilts, Romodanovsku saimes ļaužu smieklu pavadīts, drīz vien pazuda no sētas: kažoks viņam bij apgriezts līdz ceļiem, uz vaigiem pinkas apšķi- bītas, bet pati bārda rēgojās no kabatas, lai to varētu ielikt zārkā, ja dieva priekšā kauns… Kad pie kņaza- cēzara klāja lielo galdu, daudzi aicinātie gatavojās uz to ar dziļām nopūtām, — viņa dzīrēs bij tik daudz uzbāzības, nepieklājīgas bezkaunības un visādu smagu joku. Mācītais lācis vien kā uzmācās: pienāca pie stūrgalvīgā viesa, turēdams ķetnās paplāti ar lielu glāzi piparotā, rūca un uzstāja izdzert, bet, ja viesis atvairījās — dzert negribēja, lācis nometa paplāti un sāka ne pa jokam viesi apstrādāt. Bet kņazs-cēzars tikai trīsināja galdu ar savu vēderu, un kņaza jokdaris, gudrs, ļauns, greizs, ar vienu pašu ilkni bezzobainajā mutē, kliedza: — Lācis zin, kurš lops jāplosa! …

Rītā agri piecēlies, kņazs-cēzars — tumšā krāsotā kreklā, zem krūtīm sasietā jostā, kurā ieausta Jēzus lūgšana, un raibos safjāna zābaciņos nostāvēja īsu rīta dievkalpojumu; kad saules stars caurauda kūpošos vīraka dūmus, sveču un svētbilžu lampiņu liesmiņas izbālēja un kautrīgs popiņš trīsošā balsī noteica: — Amen, — kņazs-cēzars sabruka ceļos uz paklāja, smagi stenot, aizsniedza ar pieri svaigi izmazgāto grīdu un, zem padusēm piecelts, skūpstīja auksto krustu un gāja uz savu azaida istabu. Tur ērti solā nosēdies, melnās ūsas saglaudis, viņš ieņēma čarku piparotā — tik lielu, ka cits, nekrievu cilvēks, to izdzēris, ilgi paliktu ar vaļēju muti, — uzkoda gabaliņu melnas, ar sāli apkaisītas maizes un ēda botviņju, visādus recekļus, skābējumus, raudzējumus, dažādus laksiņus, cepešus, — ēda — kā zemnieks — nesteidzoties. Mājnieki un pati kņaziene Anastasija Fjodorovna — carienes Praskovjas miesīga māsa — pie galda klusēja, klusu nolika karotes, pirkstiem ņēma gabalus no bļodām. Būrīšos uz loga paipalas un mācītie strazdi sāka izrādīt savas balsis, bet viens pat skaidri izrunāja: — Krusttēv, šņabīti…

Kvasa kausu izdzēris, kņazs-cēzars, drusku pavilcinā- jies, piecēlās ūn, grīdas dēļiem čīkstinādams, izgāja priekšistabā, kur viņam pasniedza ērtu vadmalas kaftānu, zizli, cepuri. Kad viņa ēna, saredzama caur slēgtā lieveņa miglainajiem stikliem, lēni slīdēja lejup pa kāpnēm, visi ļaudis, kas pagalmā gadījās tuvumā, metās kur kurais. Viens pats viņš gāja pa ķieģeļiem izlikto sētas celiņu. Kakls viņam bij resns un galvu pagriezt bij grūti, tomēr ar izvalbītās acs stūrīti viņš visu pamanīja: kas kur aizskrēja, kur noslēpās, kur kādas sīkas nekārtības. Visu iegaumēja. Bet viņam bij pārlieku daudz svarīgu valsts lietu un ar sīkumiem nebij laika nodarboties. Caur sētas dzelzs vārtiņiem viņš iegāja blakus Preobraženskas prikaza sētā. Tur pustumšajās, garajās ejās rakstveži un rakstveža palīgi viņa priekšā rāva sev nost cepures, izstiepās sveicienam zaldāti.

Preobraženskas prikaza rakstvedis Prohors Cičerins sagaidīja viņu kancelejas durvīs un, kad kņazs-cēzars sēdās loga tuvumā pie galda zem appelējušiem spriešļiem, tūlīt sāka pēc kārtas runāt par lietām: vakar dienā no Tulas atvesti četri vara lielgabali un tikpat daudz no laba čuguna. Vai nosūtīt tos tūlīt un kur — uz Narvu vai Jur- jcvn? Vakar galīgi apģērbta jauniesauktā pulka pirmā rota, tikai zaldātiem vēl basas kājas, zābaki bez spia- dzērn būs gatavi nākošajā nedē|ā. Burmistru palātā kurpnieku rindas tirgotāji Sopļakovs un Smurovs gatavi krustu skūpstīt, ka nepiekrāpšot. Kā darīt? Pulveris, degļi, lodes maisiņos un krams nosūtīts pēc pavēles uz Narvu. Rokas granātas neizdevās nosūtīt, jo noliktavas pārzinis Jtr- joška Maksimovs jau otru dienu piedzēris, noliktavas atslēgas nevienam nedod, gribējuši ar varu atņemt, — viņš kā ārprāta lēkmē atvēzējies uz ļaudīm ar kapli — ar ko kāpostus kapā … Ko darīt? — Rakstvedis čičerins stāstīja daudz tādu lietu, beidzot viņš pievirzījās tuvāk pie lodziņa zem spriešļiem, paņēma slepeno lietu ruļļus (rakstvežu palīgu pierakstus par pratināšanām bez roku palaišanas un par pratināšanām ar spīdzināšanu) un sāka tās lasīt. Nevarēja saprast, vai kņazs-cēzars, smagi roku uz galda nolicis, klausījās vai snauda, bet Čičerins labi zināja, ka pašu būtību viņš katrā ziņā dzirdēja …

—  «Carevnu Jekaterinas Aleksejevnas un Marijas Aleksejevnas sētā, pamestajā pirtiņā, kur slēpās no baznīcas izstumtais pops Griška, zem grīdas atrasta ceturtdaļ- loksnes burtnīca puspirksta biezumā,» — lasīja rakstvedis Čičerins tik vienmuļā balsī, it kā uz pakauša bērtu sausus zirņus. — «Burtnīcas pirmajā lapā ierakstīts: «Ieskatīša- nās katrā gudrībā.» Un tai pašā pirmajā lapā zemāk rakstīts: «Tēva, dēla un svētā gara vārdā … Ir zālīte, ko sauc par zelezekū, aug gravās un degumos, pavisam maziņa, deviņām lapiņām, galotnē trīs ziedi — purpursārts, zilgansārts, zils, tā liela spēka zālīte, — jāplūc, kad jauns mēness, jāsagrūž, jāsavāra un trīs reizes jāiedzer, — redzēsi ūdens un gaisa dēmonus … Saki viņiem burvības vārdu «nscdtčndsi» — un tava vēlēšanās piepildīsies …»

Kņazs-cēzars dziļi nopūtās, pacēla noslīgušos plakstus:

—   Vārdu to atkārto skaidrāk.

Čičerins, pieri pakasījis un saviebies, aiz niknuma tikko varēja izrunāt: — nscdtčndsi… — Palūkojās kņazā-cē- zarā, tas pamāja. Rakstvedis turpināja lasīšanu:

—  «Ak, kņazi, augstmaņi, ak, asaras un nopūtas! Kādas mūsu vēlēšanās? Vēlamies mūsu laikus savaldīt, to niknumu, lai atkal iestātos ikdienišķi laiki…»

—   Lūk, lūk, lūk! — Kņazs-cēzars sakustējās krēslā, viņa ieplestajās acīs pavīda un pazuda izsmiekls, minējums. — Saprotam zelezekas zālīti. Ko — padzītais pops Griška burtnīcu atzina?

—   Šodien, trešajā stundā pēc spīdzināšanas, Griška burtnīcu atzina. Esot nopircis to Kislovodskā no nepazīstama cilvēka par četrām kapeikām. Bet kāpēc slēpis pirtiņā zem grīdas? Teica, ka vājā saprāta dēļ.

—   Bet vai tu viņam jautāji — kā saprast: «Lai atkal iestātos ikdienišķi laiki»?

—  Jautāju. Saņēma viņš piecas pātagas, tad atbildēja: burtnīcu nopircis papīra dēļ — dievmaizītes uz tā cept, bet, kas tur rakstīts, — nav lasījis, nezina.

—   Ak, blēdis, ak, blēdis! — Kņazs-cēzars lēnām slapināja pirkstu, Šķīra apdilušās burtnīcas lapas. Vietām pusbalsī palasīja: — ««Vaharija» zāle, dzeltenā krāsā, ja cilvēku līdz nāvei pārēdina — dod iedzert, drīzi nāks laukā pa augš- un lejasgalu …» Derīga zālīte, — kņazs-cēzars noteica. Un — tālāk — vilka ar nagu pa rindām: — «Ki- rila grāmatā sacīts: atnāks viltnieks un kārdinās. Viņa atnākšanas zīmes: nikociāna zāle, tā sauktā tabaka, pavēlēs to dedzināt un dūmus rīt, un pulverī saberzt, un šņaukt, un psalmu dziedāšanas vietā nepārtraukti to pulveri šņauks un šķaudīs. Otra zīme: bārdu skūšana …» Nu, ko, — kņazs-cēzars aizvēra burtnīcu, — iesim, rakstvedi, pajautāsim viņam, — kas ir tas, kas grib mūsu laiku apvaldīt? Bijušais pops ir atjautīgs un rūdīts cilvēks, par šo burtnīcu es jau sen zinu, viņš ar to pusi Maskavas ap- skrējis.

Nokāpjot pazemē, moku kambarī, pa šaurajām, mitruma izēstajām ķieģeļu kāpnēm, Cičerins kā arvienu norūpējies noteica:

—   Slapjums no pazemes sūcas, ķieģeļi sapuvuši, skaties tik, ka nenosities, vajadzētu jaunas kāpnes ierīkot…

—   Jā, vajadzētu gan, — atbildēja kņazs-cēzars.

Pa priekšu ar sveci gāja rakstveža palīgs, tāpat kā rakstvedis, ģērbies svešzemju drēbēs, bet stipri nobružātās, kaklā karājās kapara tintnīca, no atplīsušās kabatas rēgojās papīru vīstoklis. Viņš nolika sveci uz ozola galda zemajā pagrīdē, kur kā ēnas aizmuka žurkas alās un kaktos.

—   Tad nu gan tagad daudz žurku saradies, — teica rakstvedis, — arvien gribu paprasīt aptiekā žurku zāles.

—  Jā, vajadzētu gan …

Divi zvēriska izskata vīrieši, zem velvēm saliekušies, atvilka padzīto popu Grišku — pārgrieztām acīm, kā vilnu sapinkājušos bārdeli, — seja viņam bij zaļgana, ar atkārušos lūpu. Vai tiesa, ka viņam vairs neklausīja kājas?

Nolikts zem kāša ar nokārušos virvi, viņš mīksti novēlās, sabruka kā nedzīvs. Rakstvedis klusu sacīja: — Pratināju bez locekļu bojāšanas, un aizgāja viņš savām kājām…

Kņazs-cēzars brīdi lūkojās Griškas kailajā galvvidū starp sapinkotajiem matiem.

—   Uzzināts, — viņš ierunājās miegainā balsī, — ka aizpagājušajā gadā Zveņigorodā tu pravietim Iļjam no svētbildēm norāvi sudraba barmas, tad Blagoveščenjā uzlauzi baznīcas naudas krūzi, turpat no altāra izzagi mācītāja kažoku un velteņus. Mantas pārdevi, naudu nodzēri, tevi apcietināja, bet no sardzes tu aizbēgi uz Maskavu, kur līdz šai dienai slēpies dažādās bajāru sētās, bet vēlāk pie carevnām, viņu sētas pirtiņā … Atzīsties? Atbildēsi? Nē… Nu labi. Tās lietas tev vēl tikai pusbēdas…

Kņazs-cēzars brīdi klusēja. Aiz zvēriskā izskata vīriem nedzirdot bij ienācis bende — svētulīga izskata, izdēdējis, vaska bālu seju, lielu muti, kas sārtojās starp pieglaustajām ūsām un sprogaino bārdiņu.

—   Uzzināts, — atkal ierunājās kņazs-cēzars, — ka tu esi gājis uz Vācu priekšpilsētu pie melnsvārces Uļjanas un esi nodevis viņai no dažādām personām vēstules un naudu … Un sieva Uļjana nesusi vēstules uz Novodevičju zināmai personai… No viņas tur saņēmusi vēstules un sūtījumus, un tu tās nonesi augšminētām personām… Vai tā bij? Atzīsti?

Rakstvedis pārliecās galdam un, acīm uz Grišku norādīdams, iečukstēja kņazam-cēzaram:

—   Uzmanās, nudien, pēc ausīm redzu …

—   Neatzīsti? Tā … Ietiepies … Bet veltīgi… Un mums ar tevi veltīga noņemšanās, un tev pašam — veltīgas miesas mocības… Nu labi… Tagad, lūk, ko man pastāsti… Kā mājās tu esi gājis? Kam īsti no šīs burtnīcas tu lasīji par vēlēšanos tagadējo laiku apvaldīt, tā niknumu un par vēlēšanos atgriezt ikdienišķu laiku?

Kņazs-cēzars it kā atmostoties pacēla uzacis, viņa seja piepūtās. Bende viegliem soļiem piegāja knūpus guļošajam Griškam, pataustīja viņu, pagrozīja galvu …

—   Nē, kņaz Fjodor Jurjevič, šodien viņš nerunās. Veltīgi viņu traucēsim. No spīlēm un piecām pātagām viņš sastindzis … Jāatliek līdz rītam.

Kņazs-cēzars sāka nagiem bungot pa galdu. Bet bende Silantijs bij ar pieredzi, — ja cilvēks sastindzis, tad — viņu kaut vai uz pusēm pārcērt — taisnību no viņa neiz- vilksi. Bet lieta bij visai svarīga: ar padzītā popa Griškas saņemšanu kņazs-cēzars uzgāja pēdas — ja arī ne tiešai sazvērestībai, tad katrā ziņā dažu Maskavas personu niknai rūkšanai un stūrgalvībai, kuras vēl arvienu nožēloja bajāru brīvību, kāda bij carevnas Sofijas laikā, kura vēl līdz šai pašai dienai zem mūķenes cepures smok Novo- devičjē. Bet — nekā darīt — kņazs-cēzars piecēlās un uzkāpa augšā pa sapuvušajām kāpnēm. Rakstvedis Cičerins vēl noņēmās ap Grišku.

4

Bij mitrs, silts un miglains rīts. Sķērsieliņās oda pēc slapjiem žogiem un krāšņu dūmiem. Zirgs brida pa peļķēm. Gavrila nokāpa no zirga pie Preobraženskas prikaza vārtiem un ilgi nevarēja sadabūt sardzes oficieri.

—    Kur gan viņš, sātans, iekritis? — viņš uzkliedza pie vārtiem stāvošajam, ūsainajam zaldātam.

—   I\as viņu zin, visu laiku te bij, kaut kur aizgājis…

—   Tad — aizskrien, atrod viņu …

—   Nekādi nedrīkstu aiziet…

—   Nu, tad ielaid mani pa vārtiem …

—   Nav atļauts nevienu ielaist…

—  Tad es pats ieiešu.

Gavrila viņu pagrūda, lai ieietu pa vārtiem, bet zaldāts teica:

—    Tu tik — atver vārtiņus, bet es tev pēc artikuļa ar durkli…

Beidzot, troksni izdzirdis, iznāca sardzes oficieris — bakurētainu mazu seju, neizteiksmīgām acīm — kurš lidz šim bij garlaikojies sardzes būdā viņpus vārtiem. Gavrila metās pie viņa, skaidrodams, ka atvedis no Pīterburgas pastu, kas tam jānodod tieši kņaza Fjodora Jurjeviča rokās.

—    Kur es varētu kņazu-cēzaru satikt? Vai viņš pašreiz atrodas prikazā?

—    Nekas nav zināms, — atbildēja sardzes oficieris, skatīdamies uz lielu, strīpainu runci, kas pašreiz laipoja pāri slapjajai ielai. — Kņaza pils runcis, — viņš teica zaldātam, — cik daudz kliegšanas bij, ka esot pazudis, bet redzi, kur viņš, pagāns …

Pēkšņi virās iečīkstējās vārti, atvērās un izlidoja cits aiz cita sajūgtu meļņu četrjūgs tirkīzu izrotātām zirglietām. Gavrila tikko paguva atlēkt — zemiem riteņiem, mil- zigas, noplukušas, zeltītas ekipāžas lodziņā viņš ieraudzīja Romodanovska vēža acis. Gavrila steidzīgi uzlēca zirgā, lai panāktu karieti, sardzes oficieris pieķērās iemauktiem, velns viņu zin — vai no dzimšanas bij tik nejauks cilvēks vai patiesi pēc reglamenta nedrīkstēja dzīties pakaļ kņaza-cēzara pajūgam …

—   Laid! — nikni iekliedzās Gavrila, satvēra pavadu, iecirta zirgam piešus, uzrāva to pakaļkājās, — oficieris iekārās pavada un nokrita… — Sardze! Ķer zagli! — no tālienes izdzirda Gavrila, ieauļojot Lubjankas laukumā.

Karieti viņš nepanaca, niknumā nospļāvās un pāri Ņegļinnajas tiltam iegriezās Kremlī, Sibīrijas prikazā.

Zemā, garā sarūsējušu jumtu prikaza ēka, kas bij vēl Borisa Godunova laikā uzcelta, stāvēja uz kraujas augstāk par cietokšņa sienu, ar mugurpusi pret Maskavas upi. Priekšistabā un gaiteņos drūzmējās ļaudis, sēdēja un gulēja pie sienām uz grīdas, pa čīkstošajām durvīm šaudījās rakstvežu palīgi garos kaftānos, salāpītiem elkoņiem (no pastāvīgās galda trīšanas), zoss spalvām aiz auss, — papīriem vicinādami, nikni bļāva uz drūmajiem sibīriešiem, kuri bij braukuši tūkstošām verstu žēloties par vojevodu nekauņu-kukuļņēmēju, kāds nebij pieredzēts no pasaules radīšanas, vai atvieglojuma dēļ rūdas, zelta, zvērādu vai zivju rūpalos. Pieredzējis cilvēks, tādu lamāšanos pārcietis, labsirdīgi piemiedza acis un teica rakstveža palīgam: — Žēlīgais labdari, kur mums satikties un no sirds izrunāties, varbūt traktierī vai citur norādīsi,., — Nepieredzējis, galvu nokāris, aizgāja, lai rītu un vēl daudz dienu tērētos iebraucamā vietā, atkal nāktu, gaidītu, apniktu…

Kņazs-cēzars atradās ieroču nodaļā. Gavrila nemaz neprasīja, vai drīkst ieiet, aizspraucās līdz durvīm, kāds viņu pavilka aiz kaftāna atpakaļ. — Uz kurieni, uz kurieni, nedrīkst!… — Viņš ar elkoni atgrūda un iegāja. Kņazs-cēzars viens pats sēdēja zemā, piesmakušā istabā ar puspievērtu loga aizvirtni un slaucīja raibā lakatā kaklu. Uz galda viņarn priekšā atradās kaudze vēstuļu, lūgumu, sūdzību. Gavrilu ieraugot, viņš pārmetoši pakratīja galvu.

—   Tu, Ivana Artjomiča dēliņ, esi drošs! Paraug, kāds! — Zemas kārtas cilvēks šajos laikos pats sev durvis atver!… Ko tev vajag?

Gavrila pasniedza pastu. Pateica to, kas bij likts vārdiem sacīt par drīzāku dzelzs preču — sevišķi naglu piegādi Piterburgai… Kņazs-cēzars, salauzis vaska zīmogu, resniem pirkstiem atritināja valdnieka vēstuli un, tālu no acīm turēdams, sāka kustināt lūpas… Pēteris rakstīja:

«Sir! Daru zināmu jūsu augstībai, ka pie mums Narvā nolika brīnišķīgas lietas — gudros muļķi apmānīja… Zviedru acu priekšā bij lepnības kalns pacēlies, kādēļ neredzēja mūsu krāpšanu … Par šo maskarādes kauju, kur trešo daļu no Narvas garnizona mēs sakāvām un saņēmām gūstā, jūs dzirdēsiet no paša aculiecinieka, gvardes leitnanta Jagužinska, viņš drīz pie jums ieradīsies… Par dziedinošo zāļu sūtīšanu aptiekai uz Pīterburgu — līdz šim laikam neviens zolotņiks nav atsūtīts… Par to es vairākkārt rakstīju Andrejam Viniusam, kas katru reizi mani pamieloja ar inaskavisko tūliņ… Par lo viņu vajag nopratināt: kāpēc tik svarīga lieta, kas dārgāka par tūkstoš viņa galvām, tiek darīta ar tādu paviršību… Ptr …»

Izlasījis kņazs-cēzars pielika pie lūpām to vēstules vietu, kur atradās paraksts. Smagi nopūtās.

— Smacīgi, — viņš teica. — Karstums, migla … Daudz darba. Dienā pat pusi nepadarīsi … Palīgi, ak mani paildzini! … Reti kāds grib pūloties, pagrūž tikai — pa virsu. Vairāk uz ieraušanu … Bet ko tu esi izgreznojies, parūku uzlicis?… Pie carevnas, vai, brauc? Viņas pilī nav, atrodas īzmailovā… Tu — ja viņu redzi — nepiemirsti: Petrovkas ielā traktiera logā atrodas vērtīgs strazds un tik labi runā krieviski — visi ļaudis, kas iet garām, apstājas un klausās. Es pats vakar no karietes klausījos. Viņu var nopirkt, ja carevna vēlas . . . Ej … Pa ceļam pasaki rakstvedim Ņestcrovam, lai aizsūta pēc Andreja Viniusa, — uz vietas viņš atvedams pie manis… Se skūpsti roku …

5

Pēc pusdienas sāka smidzināt. Aņisja Tolstoja, baidoties garlaicības, iedomāja tukšajā troņa palātā, kur tik daudz gadu neviens nebij iegājis, spēlēt bumbu.

Annai un Martai — Meņšikova māsām — ka tik kaut ko spēlēt, lentām plīvojot, līdz elkoņiem kailās, tuklās rokas izstiepušas, viņas spiegdamas skrēja pa čīkstošajiem dēļiem paka] bumbiņai. Natalijai Aleksejevnai nezin kāpēc šodien bij tā raudulīgi ap sirdi, spēle neiepriecināja … Kad viņa vēl bij maziņa, palātas lodziņos, kas atradās

augstu no grīdas, cauri sarkanajiem, dzeltenajiem, zilajiem stikliņiem arvienu spīdēja saule, mirdzēja sienu zeltītā āda. Adu noplēsa, un tagad bij tikai baļķi ar pakulām. Pa jumtu grabināja lietus. Viņa teica Katrīnai:

—   Nemīlu Izmailovas pili, liela, tukša — kā mironis… Aiziesim kaut kur, klusi apsēdīsimies!

Viņa uzlika roku Katrīnai uz pleca un noveda to lejā mazajā, arī pamestajā un aizmirstajā nelaiķes mātes — Natalijas Kirilovnas guļamistabā. Cik daudz laika aizritējis, bet te — lai ari viegli — bet tomēr smaržoja it kā pēc vīraka, it kā pēc muskusa. Natalija Kirilovna līdz savam pēdējām dienām mīlēja austrumu aromātus.

Natalija palūkojās kailajā bezaizkara gultā ar grieztajiem stabiņiem, četrstūrainajā miglainajā spogulītī pie sienas, novērsās un atgrūda veco lodziņu. Istabā ieplūda lietus smarža, lietus zem loga čaukstināja ceriņu lapas, dadžus, nātres …

—   Apsēdīsimies, Katja! — Un viņas apsēdās pie atvērtā loga. — Jā! — Natalija nopūtās. — Vasara arī jau beidzas, neesi vēl apskatījusies — rudens… Kas tev! Ja deviņpadsmit gadu, tad dienas neskaita, lai lido kā putni… Bet man, — tu zini, cik? Es tikai piecus gadus esmu par brāli Petrušu jaunāka … Sarēķini… Māmiņa izgāja pie vīra septiņpadsmit gadu vecumā, tēvam bij pie četrdesmit. Viņš bij resns, bārda arvien oda pēc piparmētrām, un arvienu slimoja… Es viņu maz atceros… Mira no ūdens slimības… Aņisja Tolstoja reiz izdzēra saldu šņabi un sāka man stāstīt noslēpumus… Māmiņai jaunībā bijusi jautra, bezrūpīga un strauja daba… Saproti? (Natalija miglainu skatienu ielūkojās Katrīnas acīs.) Ko visu par viņu nesatenkoja Sofijas piedzīvotāji un bļodlaižas… Bet vai viņu varēja vainot? Pēc vecās derības viss ir grēks, arī tas ir grēks, ka tu esi sieviete — velna trauks, elles vārti… Bet mēs domājam pa jaunam: jauks amoriņš atlaidās un Iešāva bultu… Nu, ko — vai pēc tam lai rudens naktī ar akmeni kaklā dīķī metas? Ne sieviete — amors vainīgs!… Aņisja stāsta, — tajos laikos Maskavā dzīvojis bajāra dēls Musins-Puškins, cilvēks ar eņģeļa — labāk teikt — nelabā skaistumu, drosmīgs, straujš, jātnieks un plītnieks … Meteņos ikvienu aicina uz Maskavas upes ledus ar dūrēm spēkoties … Visus pārspējis… Māmiņa tur vienkāršās kamanās paslepen braukusi viņa drosmībā lūkoties… Pēc tam pieņēmusi viņu pilī par uzturzini… (Natalija Aleksejevna pagrieza skaisto galvu uz izjauktās gultas pusi, starp uzacīm iegula krunka.) Pēkšņi viņu nosūtīja uz Pustozersku par voje- vodu … Un vairāk viņa nekad to neredzēja… Bet man, Katrīna, pat tā nav.

Turpināja smidzināt slinks lietutiņš. Bij smacīgi. Aiz miglas mākoņiem slējās lieli neskaidri koki, kas nemaz nebij līdzīgi Izmailovas priedēm. Visi putni bij paslēpušies pajumtē, nečivināja, nedziedāja. Tikai viena izspūrusi vārna zemu laidās pār pelēko lauku. Katrīna sekoja viņai bezbēdīgu skatienu, — viņai ļoti gribējās pasacīt carevnai, ka zagle-vārna lido uz vistu kūti un ka laikam, tāpat kā vakar, atkal aiznesīs dzelteno cālīti. Natalija Aleksejevna atbalstīja elkoņus uz palodzes, zem apvīto pīņu smaguma viņai noslīga galva. Lūkojoties uz viņas kaklu un sīkajām cirtiņām pakausī, Katrīna nodomāja: «Vai tiešām tās neviens nav skūpstījis? Cik skumji!» — un tikko dzirdami nopūtās.

Natalija tomēr nopūtu dzirdēja, gražīgi sarāva plecus un, zodu plaukstā atbalstījusi, teica:

—   Bet tagad tu pastāsti par sevi… Tikai runā taisnību … Cik tev, Katrīna, amantu bijis?

Katrīna novērsa galvu — nočukstēja:

—  Trīs amanti…

—   Par Aleksandru Daņiloviču mums zināms. Bet pirms viņa? Seremetjevs bija?

—   Nē, nē! — steigā atbildēja Katrīna. — Feldmaršala kungam es tikai paspēju izvārīt zupu, saldu, igauņu, ar pienu, un veļu izmazgāju… Ak, viņš man nepatika! Raudāt es baidījos, bet es sev cieši noteicu: izkurināšu krāsni un tvanā noslāpšu, bet ar viņu nedzīvošu… Aleksandrs Daņilovičs atņēma mani tai pašā dienā,., Es viņu ļoti iemīlēju … Viņš bija jautras dabas un daudz ar mani jokojās, daudz tikām smējušies.,, Viņa es pavisam nebaidījos …

—   Bet mana brāļa baidies?

Katrīna savilka lūpas, sarauca samtainās uzacis, lai atbildētu godīgi:

—  Jā … Bet man liekas — drīz vairs nebaidīšos…

—   Un kas bij otrs amants?

—   O, Nataša, otrs nebij amants, viņš bij krievu zaldāts, labs cilvēks, mīlēju viņu tikai vienu nakti… Kā es varētu viņam ko atsacīt, — viņš atņēma mani no briesmīgiem cilvēkiem lapsādu cepurēs un līkiem zobeniem …

Viņi izrāva mani no degošas mājas, noplēsa man drēbes, sita mani ar pletnēm, kad skrāpējos, gribēja iesēdināt sedlos… Viņš metās, atgrūda vienu, atgrūda otru ar tādu spēkul — Ak jūs! — viņš teica, — kumisnieki! Vai var tā meitenei pāri darīt! — Paņēma mani rokās un aiznesa uz vezumu. Ne ar ko citu es viņam pateikties nevarēju. Bij jau tumšs, mēs gulējām salmos …

Natalija drebošām nāsīm nežēlīgi prasīja:

—   Zem ratiem?

—   Jā… Viņš sacīja: — Kā pati vēlies, meitiņ … Tas tik tad ir saldi, kad meitene pati apskauj… — Tādēļ es viņu skaitu par amantu …

—   Kas bij trešais?

Katrīna cienīgi atbildēja:

—   Trešais bij mans vīrs, Johans Rābe, viņa augstības karaļa Kārļa kirasieris no Alūksnes garnizona… Man bij sešpadsmit gadu, kad mācītājs Gliks sacīja: — Esmu tevi audzinājis, Elena Katrīna, un gribu izpildīt tavai mirušajai mātei doto solījumu, esmu atradis tev labu vīru …

—   Māti, tēvu labi atceries? — Natalija jautāja.

—   Slikti… Tēvu sauca Ivans Skavroščuks. Viņš, vēl jauns būdams, aizbēga no Lietuvas, no Minskas, no pana Sapegas uz Igauniju un pie Alūksnes nomāja mazu muižu. Tur mēs visi piedzimām, četri brāļi, divas māsas un es — jaunākā … Uznāca mēris, vecāki un vecākais brālis nomira. Mani pieņēma mācītājs Gliks — viņš man kā otrs tēvs. Pie viņa es uzaugu … Viena māsa dzīvo Rēvelē, otra — Rigā, bet, kur pašreiz brāļi, — nezinu. Karš visus izmētājis…

—   Vai tu mīlēji vīru?

—   Nepaspēju… Jāņos mums bij kāzas… 0, kā mēs priecājāmies! Aizbraucām uz ezeru, aizdedzinājām jāņugunis un ar vainagiem galvā dejojām, mācītājs Gliks spēlēja vijoli. Mēs dzērām alu un cepām mazas desiņas ar kardamonu … Pēc nedēļas feldmaršals Seremetjevs aplenca Alūksni… Kad krievi saspridzināja sienu, es Jo- hanam teicu: — Bēdz!… — Viņš metās ezerā un peldēja, no tā laika neesmu viņu redzējusi…

—   Tev vajag viņu aizmirst…

—   Man daudz kas jāaizmirst, bet es viegli aizmirstu, — Katrīna teica un kautri pasmaidīja, viņas ķiršu acis bij piinas asaru.

—   Katrīna, vai tu man nekā nenoslepi?

—  Vai tad es uzdrošinātos tev ko noslēpt? — kvēli iesaucās Katrīna, un pa viņas firziķu vaigiem noritēja asaras. — Ja ko atcerētos, nakti nevarētu gulēt, jau ar gaismiņu atskrietu un izstāstītu.

—   Un tomēr tu esi laimīga. — Natalija, vaigu atbalstījusi, atkal sāka lūkoties pa logu kā putns no būrīša. Maigajā kaklā spiedās kamoliņš. — Mums, meičām-carev- nām, lai cik mēs priecātos, viens ceļš — uz klosteri,.. Pie vīra mūs neizdod, par sievām neņem. Vai nu trakot bez kauna kā Maška ar Katjku … Ne velti māsa Sofija par varu cīnījās kā nikna tīģermātīte …

Katrīna tikko bij nolīkusi noskūpstīt roku ar zilajām dzīsliņām, kas rūgtumā bij savilkta dūrītē, kad uz lauka parādījās stalts jātnieks pārlieku kalsnā zirgā ar slapjām krēpēm, viņam pašam bij slapjš apmetnis, un no cepures nokārās slapjas spalvas. Nataliju Aleksejevnu ieraudzījis, viņš nolēca no zirga un, to pametis, panāca uz lodziņa pusi, tad, cepuri noņēmis, nometās zālē uz viena ceļa uu piespieda cepuri krūtīm …

Natalija Aleksejevna strauji piecēlās, viņas biezā pīne noslīdēja uz kakla, seja pietvīka, viss viņā trīsēja, acis mirdzējar, lūpas pavērās …

—  Gavrila! — viņa klusi teica. — Tas esi tu? Sveiks, mīļais mans… Nāc taču iekšā, ko tu stāvi lietū…

Gavrilam sekoja divriči, blakus kučierim sēdēja izbijies cilvēks ar smailu degunu, no lietus ar maisu apsedzies. Viņš tūlīt noņēma cepuri, bet neizkāpa. Tumšās acis no Natalijas Aleksejevnas nenovērsdams, Gavrila pienāca pie ceriņiem:

—   Sveika uz ilgiem gadiem, — viņš teica it kā bez elpas. — Ierados ar uzdevumu no valdnieka … Atvedu tev veiklu gleznotāju ar uzdevumu uzgleznot kādas mīļas personas parsunu… Bet gleznotāju pēc tam vajadzēs nosūtīt uz ārzemēm — mācīties … Raugi, ratos sēž … Atļauj ar viņu ienākt…

6

Vienu kalpu Aņisja Tolstoja jāšus nosūtīja uz Kremli iepirkties visu vakariņām un saldumus, — un sveces, sveces labi daudz!… — Otrs aizauļoja uz Vācu priekšpilsētu pēc muzikantiem. No virtuves dūmeņa sāka gāzties biezi dūmi, — apcirptie pavārēni sāka šķindināt nažus. Uzspraudušās skuķes skraidīja pa slapjajiem krūmiem, cāļus ķerdamas. No bezdarbības laiskie pils zvejnieki aizgāja ar murdiem un tīkliem uz dīķiem, lai ķertu ne mazāk laiskās karpas, kas gulēja dūņās uz sāniem.

Pēc lietus no aizaugušajiem dīķiem cēlās migla, aizplīvuroja lielo satrunējušo tiltu, pār kuru neviens vairs nestaigāja, līda pa koku starpām uz laukumu pils priekšā, un vecā pils pamazām sāka tajā ietīties līdz pat jumtam.

Veci cilvēki, kas bijuši pils ļaudis vēl pie cara Alekseja Mihailoviča, pie virtuves un ļaužu istabas durvīm sēdēdami, lūkojās miglainajos pils lodziņos, kur vienā un otrā vietā pazibēja un nozuda izplūdusi sveces liesma, padzir- dējās soļu troksnis un smiekli… Neļauj vecajam namam mierīgi sadrupt un sapūt, paļaut savas baļķu sienas negaisam un vecos jumtus lietus gāzēm… Arī še ielauzusies nevaldāmā jaunība ar jaunu kārtību… Skraida pa kāpnēm no bēniņiem līdz apakšstāvam… Nekā tur neatradīs, tikai zirnekļus stūros un peles no alām degunus izbāzīs…

Natalijā Aleksejcvnā it kā nelabais iemājojis — no rīta bēdājās, bet ar Gavrilas atbraukšanu — sasarka, kļuva jautra, sāka izdomāt visādas rotaļas, lai neviens ne minūti nesēdētu mierīgi. Aņisja Tolstoja vairs nezināja, kā pagriezties. Carevna viņai teica:

—   Šodien būs Baltasara dzīres, mēs vakariņosim masku tērpos.

—   Gaišumiņ manu, bet līdz ziemsvētkiem vēl tālu… Un es arī nezinu, neesmu redzējusi, kā dzīroja cars Baltasars …

—   Pārmeklēsim pili, un, ko brīnumainu atradīsim, — visu nesiet uz azaida istabu … Šodien nekaitini mani, ne- tiepies…

Iečīkstējās vecās kāpnes, iestenējās sarūsējušās, sen nevērtās durvju viras… Pa visu pili sākās skraidīšana — Natalija Aleksejevna, svārkus pacēlusi, pa priekšu, aiz viņas ar sveci — Gavrila, bailēs viņam bij acis sastingušas. Bailes iesākās jau vakar, kad viņš no zirga ieraudzīja lodziņā noskumušo Nataliju Aleksejevnu. Tas bij kā pasakā par cara meitu Neizsakāmo Skaistuli, par ko bērnībā uz krāsns stāstīja Saņka. Cara dēls Ivans toreiz auļoja zirgā, augstāk par augošo koku, zemāk par slīdošo mākoni, un, pieaulekšojis lodziņam, norāva no Neizsakāmās Skaistules baltās rokas gredzenu …

Andrejam Gojikovam arī bij galvas grozīšana (arī viņam lika iet līdz ar citiem). No vakarējās dienas, kad viņš ieraudzīja uz delfīna gujošās Gavrilas māsas portretu, viss viņam likās it kā sapnis, it kā nomods… Viņam trūka elpas — tā viņu mulsināja gaišmatainās sārtvaidzes Meņšikovu meitas, kuras bij tik skaistas un kuplas, ka ne ar kādām tērpu krokām nevarēja apslēpt viņu miesas kārdinājumu. Un smaržoja no viņām pēc āboliem, un viņās nelūkoties nebij iespējams.

Ne mazumu visādu drēbju atrada noliktavās, tādus tērpus un rotas, kādas tagad vairs neatcerējās, milzīgi platos Bizantijas brokāta kažokus, apmetņus, terlikus, kaf- tānus, pudu smagus pērļu vainagus — visu to pilniem klēpjiem saimes meitas nesa uz azaida istabu. Kādā apakšstāva telpā augstu pie griestiem ieraudzīja nelielas durtiņas. Natalija paņēma sveci, pastiepās pirkstgalos, atlieca galvu.

— Bet ko tad, ja viņš ir tur?

Anna un Marfa bailēs reizē iesaucās;

—   Kas?

—  Mājas gars, — Natalija noteica.

Meičas satvēra vaigus, bet nenobāla, tikai acis ieplēta, cik spēja. Visiem, kļuva baigi. Vecais kurinātājs atnesa kāpnes, pieslēja pie sienas. Gavrila tūlīt metās uz kāpnēm, — viņš ne tikai tur pašreiz bij gatavs mesties… Atvēra durtiņas un pazuda tumsā. Gaidīja, kā liekas, ļoti ilgi, — viņš no turienes neatbildēja un nekustējās. Natalija, baigi čukstēdama, pavēlēja: — Gavrila! Kāp lejā! — Tad parādījās viņa botfortu zoles, atpogājies kaftāns; nokāpis lejā, viņš bij vienos zirnekļu tīklos.

—   Ko tu tur redzēji?

—  Tur kaut kas pelēcīgs, it kā pūkains, it kā ar kaut ko mīkstu man seju noglauda.

Visi iekliedzās… Uz pirkstu galiem steidzās prom ārā un — jau skriešus — pa kāpnēm, un tikai augšā Anna un Marfa sāka spiegt. Natalija Aleksejevna iedomāja spēlēt mājas garu. Meklēja apslēptas durtiņas, uzmanīgi atvēra patrepju pieliekamos, ielūkojās visās pakrāsnēs — no bailēm neelpoja… Un savu panāca, — kādā zirnekļu tīklu aizvilktā vietā ieraudzīja divas zaļas, elles ugunis degošas acis… Kā neprātā metās bēgt… Natalija paklupa un iekrita Gavrilas rokās, — tas viņu cieši satvēra, un viņa pat sadzirdēja, kā pukst viņa sirds — reti, dobji, vīrišķīgi… Viņa pakustināja plecu un klusi sacīja:

—  Laid!

Tpd gāja rīkot Baltasara dzīres. Vecais kurinātājs — ar azeltenti bardu kā mājas garam, vara krustu virs krekla un jaunos velteņos — atkal atnesa kāpnes. Azaida istabā pie sen aplupušām baļķu sienām piekāra kožu saēstus paklājus. Galdu aiznesa un vakariņas klāja taisni uz grīdas, uz paklāja, — visiem bij pavēlēts vakariņot, sēžot kā babiloniešiem, par caru Baltasaru vajadzēja būt Gav- rilam. Viņam uzvilka brokāta kaftānu, lai arī vecu, bet skaistu, sārtu ar zelta rakstiem, uz pleciem kažoku, kādus valkāja pirms simt gadiem, galvā — pērļu vainagu, liekas, vēl no carienes vecmāmiņas. Nataliju Aleksejevnu ietērpa zeltītos apmetņos kā Semiramidu, virs smagajām pīnēm aptina raibus lakatus, aizsūtīja ļaužu skuķes no gaiļu astēm izraut skaistākās spalvas, kuras sasprauda viņas turbānā …

Domāja, —• par ko būt Marfai un Annai? Natalija lika iziet viņām aiz durvīm, atpīt bizes, novilkt tērpus un svārkus un palikt krekliņos, — labi, ka krekliņi bij no smalka audekla, gari un tīri. Atkal saimes skuķes skrēja uz dīķi, atnesa ūdensrozes un ar tām apvija Meņšikova meiču kaklu, rokas, matus, ar garajiem kātiem viņas apjozās — kļuva par Tigras un Eifratas upju nārām. Katrīnu bij viegli ietērpt — par sakņu un augļu dievieti, viņas babiloniešu vārds bija Astarta, grieķu — Flora. Skuķes aizskrēja un sarāva burkānus, pētersīļus, sašķina sīpollokus, zirgus, atnesa vēl negatavos ķirbjus, ābolus. Katrīna — ar sasārtušiem vaigiem, valgu muti, no laimes apaļām acīm — vairs nekautrējās, kā arvienu par katru nieku skaļi smējās, — zirņu un diļļu apvīta, sakņu vainagu galvā, turēja rokā grozu ar ērkšķogām un jāņogām, — bij īsta Flora …

— Bet par ko lai kļūst gleznotājs? — atguvās Natalija.

—  Mums etiopa nav, lai viņš ir etiopu cars.

Andrjuškam Goļikovam sākās jauni brīnumi, — it kā sapnī, it kā nomodā viņu sāka stumdīt un grozīt sieviešu rokas, ievīstīja viņu zīdā un brokātā, seju notriepa ar kvēpiem, nāsī ieknieba vara gredzenu, lai katrā ziņā sēžot ar gredzenu degunā … Liekas — ja dievs dotu viņam eņģeļa spārnus — arī tad viņš nebūtu tik svētlaimīgs… Zemu klanīdamies, no Vācu priekšpilsētas ienāca trīs muzikanti — vijolnieks, mutes ermoņiku spēlētājs un flau- tists. Arī viņus kaut kā apģērba.

—  Tagad — vakariņās! Sēdēt uz spilveniem salocītam kājām, dzert medus dzērienu un vīnu no gliemežvākiem,.,

Kā jāspēlē Baltasara dzīres, neviens skaidri nezināja. Nosēdās pie ēdienu traukiem, pie svecēm, saskatījās, smaidīja, ēst nevienam negribējās … Tad Natalija Aleksejevna papurināja gaiļa spalvas un, lūpas izstiepusi, sāka skaitīt no galvas tos pantus, ko Gavrila jau reiz ziemas vakarā karsti sakurinātā pils istabiņā zem zeltītas velves no viņas bij dzirdējis …

Uz kalna viscēlā mīt dievi svētlaimīgi,

Ar Kupida bultām tie sašauti nežēlīgi…

Pats Jupiters vaida, — pārlieku es ciešu,

Vairs nerodu miera, kur pēc zālēm iešu.

Manu miesu rij liesmas, slāpstu un nerodu veldzi,

Ai, veltīgi, nabags, es cīnos pret mīlas smeldzi…

Tik tiešām kā dievi arīdzan Kupida ļaunuma veikti,

Bet pie kā gan tad ļaudim pēc palīga steigti?

Vai labāk nav priekam dzīvot! Lai skuinšanu beidzam,

Kad Natalija runāja, tās seja zem milzīgā turbāna nobālēja. Viņa iedzēra malku vīna un aizgāja ar Aņisju Tolstoju dejot pqlku. Muzikanti nespēlēja stipri, bet tā, ka miesā trīsēja un dziedāja katra dzīsliņa.

—   Ej ar Katrīnu! — Natalija uzsauca, uzmetot zibenīgu skatienu Gavrilam. Viņš uzlēca, nometa no pleciem Baltasara kažoku, — kaut visu diennakti varētu dejot. Katrīnas mugura bij karsta un vijīga, kājas vieglas, un griežoties no viņas galvas un pleciem lidoja zirņu pākstiņas, ogu ķekariņi. Gavrila paātrināja, un muzikanti paātrināja. Anna un Marfa, rokās sadevušās, arī griezās. Sveču priekšā uz paklāja palika sēžot tikai Goļikovs. Est un dzert viņš nevarēja deguna gredzena dēļ, bet arī tas apstāklis viņa svētlaimību netraucēja, pie flautas skaņām ausīs vēl arvienu skanēja carevnas panti par Olimpa dieviem… Acu priekšā slīdēja un slīdēja kailā dieviete uz delfīna ar kausu, pilnu vilinājuma …

Gavrila bij vienkāršs, bij teikts dejot ar Katrīnu polku, viņš arī dejoja, papēžus netaupīdams. Un, ja arī viņam vairākas reizes šķita, ka Natalijas Aleksejevnas seja smaida citādi, ne tik jautri, bez līdzšinējā mirdzuma acīs, viņš nesaprata, ka jau sen tam laiks Katrīnu nosēdināt vietā pie ķirbjiem un burkāniem… It kā sāpēs sacirstiem zobiem vēlreiz pavīda carevnas seja,.. Pēkšņi viņa apstājās, sagrīļojās, pieķērās Aņisjai Tolstojai, no galvas novēlās turbāns ar gaiļa spalvām.,, Aņisja izbijusies iesaucās:

—  Valdniecei galviņa noreibuši! — un māja muzikantiem, lai norimst spēlēt…

Natalija Aleksejevna no viņas atraisījās un, mantiju pa zemi vilkdama, izgāja no istabas. Ar to arī beidzās Baltasara dzīres. Annai un Marfai vienos krekliņos pēkšņi kļuva kauns — sačukstējās un izmetās pa durvīm. Katrīna izbijusies nosēdās savā vietā un sāka novākt no sava tērpa augļus. Gavrila sadrūma; kājas ieplētis, viņš stāvēja pie paklāja ar ēdienu traukiem, sveču liesmās lūkojoties, sadudzis mirkšķināja acis. Aņisja izlidoja pakaļ carevnai, bet drīz atgriezās un nagiem ieķērās Gavrilas rokā:

—  Ej pie viņas, — iečukstēja, — sit pieri pie grīdas, nepraša…

Tikai no istabas iznākusi, turpat ejā stāvēja Natalija Aleksejevna un pa atvērto logu lūkojās miglā, kas mirdzēja, neredzama mēness apspīdēta. Gavrila pienāca. Varēja dzirdēt, kā no jumta uz lapām krīt piles.

—  Vai tu uz ilgu laiku iebrauci Maskavā? — nepagrie- zusies viņa jautāja. Viņš nevarēja tik ātri atbildēt, trūka elpas. — Maskavā tev nav ko darīt. Rītu pat brauc projām, no kurienes atbrauci…

Izrunāja un pacēla plecus. Gavrila atbildēja:

—  Ar ko esmu tevi sadusmojis? Ak dievs, ja tu zinātu … Ja tu zinātu!

Tad viņa atgriezās, un viņas seja ar kvēpu uzvilktām uzacīm pievirzījās gluži tuvu.

—   Mian tevis nevajag, dzirdi, ej, ej…

Atkārtojot: «Ej, ej,» — pacēla roku, lai viņu atgrūstu, bet varbūt saprata, ka tādu milzeni nevar atgrūst, uzlika Semiramidas sprādzēm skanošās rokas uz viņa pleciem un zemu — arvien zemāk nolieca galvu. Tāpat nesaprazdams, ko dara, Gavrila, tikko pieskaroties, skūpstīja viņas matu silto celiņu. Viņa atkārtoja:

—   Nē, nē, ej, ej!…

SESTĀ NODAĻA

1

Pēteris Aleksejevičs nometa audekla svārkus, uzrotīja krekla piedurknes, apsēja ap galvu pēc portugāļu pirātu parauga, kā viņu reiz bij iemācījis kontradmirālis Pam- burgs, koši sarkanu lakatu — dāvanu no Izmailovas — izšūtu gar malu ar vīnoglapiņām. Agrākos laikos viņš pat noautos, lai zem kājām justu grumbuļainā klāja siltumu. Viegls vējiņš pūta burās, divmastu šņava «Katrīna» slīdēja it kā pa gaisu, paklausīgi un padevīgi. Aiz tās ķīļūdenī peldēja brigantīne «Ulrika», un starp ūdeni un debesīm — migliņā, — visas buras uzvilkusi, slīdēja fregate «Vahtmeistars».

Sie kuģi nesen bija atņemti zviedriem, — Viktorija bij gadījusies negaidīta un visai lieliska: krievi ieguva divpadsmit brigantīnes un fregates — visu komandora Lešerta laupītāju eskadru, kas divus gadus Peipusa ezerā neielaida ne to mazāko kuģīti, laupīja piekrastes sādžas un muižas un apdraudēja Jurjevu aplenkušā Seremetjeva aizmuguri. Korņandors bij drosmīgs jūrnieks. Tomēr krievi viņu piemānīja. Tumšā negaisa naktī — vai nu vētras baidīdamies, vai kādu citu ieganstu dēļ, — viņš ieveda eskadru Emmas upes grīvā un uz flagmaņa jahtas «Karo- lus» bezrūpīgi piedzērās. Kad rīta agrumā viņš atkal atvēra acis — simtiem laivu, plostu un sasietu mucu steidzīgi peldēja no krasta uz viņa kuģiem … — Uguni no abiem bortiem uz krievu kājniekiem! — iekliedzās koman- dors. Zviedri nepaspēja iebērt pulveri lielgabalu lādiņos, nepaspēja pārcirst enkuru virves — krievi visapkārt aplipa kuģiem un, metot granātas un šaujot ar pistolēm, no laivām, plostiem un mucām līda abordāžā … Kauns bij ne mazais — kājnieki saņēma gūstā eskadru! Komandors Lešerts niknumā ielēca pulvera pagrabā un uzspridzināja jahtu, — no visām spraugām un lūkām izlauzās liesmas, — masti, rājas, mucas, ļaudis un pats komandors ar drausmīgu dārdoņu un dūmu mutuli uzlidoja gandrīz vai līdz pašiem mākoņiem …

Saule dedzināja muguru, vējš glāstīja seju, aiz borta ieslīps vilnis vizuļoja saules zaķīšiem. Pēteris Aleksejevičs samiedza acis. Lai būtu vēsāk, plati izplēta kājas, pie stūres rata stāvot. Svilpa, dziedāja virvēs, stūres galā pār ūdens sliedi aizsmakušas kliedza kaijas. Buras bij spēka pilnas kā baltas krūtis.

Pēteris Aleksejevičs brauca uz Narvu ar uzvaru, pie grotmasta sasviestus veda zviedru karogus — aizvakar uzbrukumā bij ieņemta Jurjeva. Karalim Kārlim no astes bij izrauta vēl viena spalva. Imperatoram, angļu un franču karaļiem bij nosūtītas grāmatas, ka, lūk, «ar dieva piepalīdzību atguvām savu veco, dzimto novadu — Jurje- vas pilsētiņu, kuru lielkņazs Jaroslavs Vladimirovičs krievu zemes nomales aizsargāšanai nodibināja jau pirms septiņi simti gadiem …».

Pēterim Aleksejevičam nekad neienāca prātā — kā, piemēram, cienījamam brālim karalim Kārlim — salīdzināt sevi ar Maķedonijas Aleksandru, un karu viņš uzskatīja par smagu un grūtu lietu, par asiņainām ciešanu dienām, valsts nepieciešamību, bet pie Jurjevas šoreiz viņš noticēja savam kara talantam un kļuva ar sevi visai apmierināts un lepns: desmit dienu laikā (ieradies no Narvas) paveica to, kas feldmaršalam Seremetjevam un viņa inženieriem-svešzemniekiem, izslavētā maršala Vobana skolniekiem, likās pilnīgi neiespējami.

Un vēl bij patīkami: lūkojoties tālajā mežainajā krastā, — zināt, ka krasts, kas vēl nesen piederēja zviedriem, tagad ir mūsu un arī viss Peipusa ezers atkal mūsu. Bet tāds ir cilvēks — daudz ieguvis, vēl vairāk grib: liekas, nekas nevarētu būt patīkamāk kā tādā skaidrā rītā atrasties uz skaistules šņavas, nesot augstajā smailē, Kārlim par spīti, milzīgu Andreja karogu. Bet nēl Taisni šodien — karsti līdz tirpām — viņam jādomā par savu visumīļo. Citādi viņu nevar nosaukt — ne madāmiņa, ne meiča, — bet visumīļā, gaišumiņš — Katrīna … Pakustinot zem krekla pleca lāpstiņas, viņš ievilka nāsīs valgo gaisu … No ūdens un kuģa koka oda pēc peldētavas, un tēlojās, kā peldas Katrīna šādā te karstā dienā … Vai viņa to būtu iečukstējusi lakatiņā ar vīnogu lapiņām, sievišķīgi to sasmaržodama, — vējš no muguras atmet lakatiņa galus, pa reizei tie kutina degunu un lūpas… Zināja, ko darīja sprogainā, jautrā Livonijas raganiņa … Gandrīz līdz nāvei pārbiedētās Jurjevas pilsētnieces diezgan košas… bet Katrīnai neviena nav pielīdzināma, nevienai strīpainie lindraki tik draiski neplandās uz vingrajiem gurniem … Nevienai viņam negribējās saņemt aiz vaiga, caur acīm ielūkoties dziļumā, piespiest zobus zobiem.

Pēteris Aleksejevičs nepacietīgi piespēra struppurnainā zābaka papēdi. Tūdaļ kāds 110 oficieru kajītes — laikam samiegojies — uzlēca, aizcirta durvis, — pa kāpnēm uzskrēja Aleksejs Makarovs.

—   Esmu še, žēlīgais valdniek …

Pēteris Aleksejevičs, cenzdamies nelūkoties šeit uz kuģa neiederīgajā tā vājajā pergamentam līdzīgajā sejā ar sasarkušiem plakstiem, caur zobiem pavēlēja:

—  Ar ko rakstīt…

Makarovs steidzās, aizejot uz kāpnēm paklupa. Kā runcis Pēteris Aleksejevičs viņam nosprauslojās pakaj. Makarovs drīz atgriezās ar krēsliņu, papīru, tintnīcu, zoss spalvas bij aizliktas aiz auss. Pēteris Aleksejevičs vienu paņēma.

—   Stājies pie stūres rata, ieķeries stiprāk, sauszem- niek, turi tā! Sajauksi buras — ar tauvas galu pamielošu …

Viņš pamirkšināja Makarovam, apsēdās saliekamajā krēsliņā, nolika uz ceļa papīra lapu un, kaklu izliecis, palūkojās grotrnasta smailes ābolā, kur plīvoja slaids vimpelis, un sāka rakstīt…

Vienā lapas pusē atzīmēja: «Aņisjai Tolstojas un Jeka- terinai Vasilje'fskas kundzēm…» Otrā pusē, — tinti šķiežot un burtus izlaižot: «Krustmāt un māt, sveicinātas uz ilgiem gadiem… Vēlos zināt par jūsu veselību… Bet mēs dzīvojam pūlēs un trūkumā … Nav kas apmazgā, apšuj, bet visvairāk — bez jums garlaicīgi… Vēl aizvakar ar zviedriem izdancojām brangu danci, no kura karalim Karlusam acīs satumsīs… Nudien, kopš kalpoju, tik varenu spēli nebiju redzējis… īsi sakot: ar dieva palīgu uzdūrām Jurjevu zobenā … Bet, kas attiecas uz jūsu veselību, lai dievs, dievs pasargā atrakstīt par to, bet lai jums labpatīk pašai drīzāk pie manis ierasties. Lai man jautrāk būtu… Atbrauksiet līdz Pleskavai — gaidiet ukazu — kur braukt tālāk, ienaidnieks te ir tuvu … Pīters …»

—   Saloki un nelasījis aizzīmogo! — viņš teica Makarovam un paņēma no viņa stūri. — Pie pirmās izdevības nosūtīsi.

K)uva it kā mazliet vieglāk. Skaļi, divkāršiem sitieniem noskanēja glases. Tūdaļ uz baka nodārdēja lielgabals, notrīsēja buras, patīkami uzpūta pulvera dūmus. Tiltiņā uzskrēja šņavas komandieris kapteinis Ņepļujevs — jaunu, kaulainu, pārdrošu seju, pieturot īso zobenu, —> piemeta trijstūrenei divus pirkstus.

—   Bombardiera kungs, admirāļa stunda, lūdzu ieņemt čarku …

Pēc Ņepļujeva, izplūdušu spīdīgu seju, uznāca mazais Feltens zaļā adītā vestē. Uz kuģa pavāra mices vietā viņš arī pēc pirātu parauga apsēja galvai baltu lakatiņu. Uz alvotas paplātes pasniedza sudraba mēriņu un magoņu kliņģeri.

Pēteris Aleksejevičs, pasvārstījis rokā mēriņu, pēc matrožu paražas izsūca stipro degvīnu ar sīvo piegaršu un, steidzīgi metot mutē kliņģera gabaliņus un tos košļājot, teica Ņepļujevam:

—   Naktī noenkurosimies pie Narovas, gulēšu krastā … Dibenu izmērīji?

—   Pie Narovas pietekām labajā krastā akmeņains pamats, kreisajā — vienpadsmit pēdu …

—   Nu labi… Ej …

Pēteris Aleksejevičs atkal palika viens uz sakarsušā klāja pie stūres rata. No iedzertā mēriņa ķermenī iedzirk- stīja jautrība, un viņš sāka atcerēties gan iešņācoties, gan iesmejoties aizvakardienas izcilo notikumu, no kura karalim Kārlim no īgnuma sametās tumšs gar acīm …

2

Feldmaršals Seremetjevs, aplencis Jurjevu, nesteidzās, — sevišķi neapgrūtināja ne sevi, ne karaspēku, cerēdams pieveikt zviedrus ar izmērdēšanu. Viņa garās vēstules Pēteris Aleksejevičs saburzīja un nometa pagaldē. Velns pārvērtis feldmaršalu, — divus gadus karoja droši un nežēlīgi, bet tagad kā veca bāba pie zviedru mūriem pātarus skaita. Kad Narvas nometnē beidzot ieradās feldmaršals Ogilvi, kurš uz Patkula pieprasījumu bij izsaukts no Vīnes Maskavas dienestā un bez pārtikas un dažādu dzērienu un citāda uztura saņēma arī ne mazu algu — trīs tūkstošus zelta jefimoku gadā, — Pēteris Aleksejevičs nodeva viņam komandēšanu un nepacietībā metās uz Jurjevu.

Feldmaršals viņu negaidīja — pēcpusdienas tveicē savā teltī pie vezumniekiem aiz augstā vaļņa krāca un atmodās tikai tad, kad cars tam norāva no sejas pret mušām uzsegto lakatu.

—  Aiz šķērskokiem mierīgi guli, — viņš iekliedzās un pārgrieza neprātīgās acis. — Nāc un parādi man aplenkuma darbusl

Feldmaršals bailēs zaudēja valodu, neatcerējās, kā kājas trāpīja biksēs, tuvumā nebij ne parūkas, ne zobena, tāpat — izspūrušiem matiem — uzrāpās zirgā. Piesteidzās kara inženieris Koberts, kurš arī samiegojies bij aplam sapogājis savu franču kaftānu; šajā aplenkumā viņš tik vien laba bij izdarījis kā, krievu kāpostus ēzdams, savus vaigus uzbarojis. Pēteris no augšas viņam nikni pamāja. Trijatā aizjāja uz pozīcijām.

Pēterim Aleksejevičam te nekas nepatika … No austrumu puses, no kurienes Šeremetjeva karaspēks bija aplenkumu iesācis, mūris bij augsts un zemie torņi par jaunu nostiprināti, ravelīni kā zvaigznes izvirzījās tālu laukā, un grāvji pie tiem bij pilni ūdens. No rietumiem pilsētu aizsargāja ūdens bagātā Emmas upe, no dienvidiem — sūnu purvs. Seremetjevs bij pievirzījies pilsētas sienām, zviedru lielgabalu baidīdamies — visai uzmanīgi un ne pārāk tuvu ar dzi|ām skanstēm un ierakumiem. Viņa baterijas bij novietotas vēl muļķīgāk, — no tām viņš bij pilsētā iemetis divi tūkstoši bumbu, vienu otru nameli aizdedzinājis, bet sienas pat nebij ieskrambājis.

—   Vai jums, feldmaršala kungs, ir zināms, cik aitiņu man izmaksā katra bumba? — drūmi jautāja Pēteris Aleksejevičs. — Mēs tās vedam no Urāliem… Vai tu negribi par šīm divi tūkstoši veltīgi nosviestajām bumbām samaksāt no savas algas? — Viņš tam izrāva no paduses tālskati un grozīja to, aplūkodams sienas. — Dienvidu mūris vecs un zems. Tā jau es domāju… — Viņš strauji atskatījās uz inženieri Kobertu. — Se vajag mest bumbas, lauzt sienas un vārtus. No šejienes jāieņem pilsēta. Ne no austrumiem. Nav jāmeklē ērtības tikai tādēļ, ka tur sausa vieta.,. Uzvara jāizcīna, kaut vai līdz kaklam purvā …

Seremetjevs strīdēties neuzdrošinājās, tikai biezu mēli norūca: — Pats par sevi… Jums labāk zināms, bom- bardiera kungs… Bet mēs, lūk, domājām, neizdomājām… — Inženieris Koberts pazemīgi ar nožēlojošu smīnu papurināja vaigus.

—   Jūsu augstība, dienvidu mūris, tāpat arī torņa vārti, saukti «Krievu vārti», — ir veci, bet ne mazāk nepieejami, jo viņiem var piekļūt tikai pār purvu… Purvs nav pārejams.

—   Kam purvs nav pārejams? — Pēteris Aleksejevičs iekliedzās, noraustīja garo kaklu, piespēra kāju, pazaudēja kāpšļus. — Krievu zaldātam viss pārejams… Mēs nespēlējam šahu, bet nāves spēli…

Viņš nolēca no zirga un izklāja zālē karti — pilsētas plānu, r.o kabatas izvilka rasetni, no tās cirkuli,, lineālu, zīmuli. Sāka mērīt un atzīmēt. Feldmaršals un Koberts notupās viņam līdzās.

—   Lūk, kur novieto visas savas baterijas! — viņš norādīja uz purva malu iepretim «Krievu vārtiem». — Aiz upes vēl pieved smagos lielgabalus … — Viņš veikli zīmēja līnijas, kā uz «Krievu vārtiem» bij jālido baterijas šāviņiem. Atkal mērīja ar cirkuli. Seremetjevs murmināja: — Pats par sevi… aizsniedzama distance. — Koberts smalki smīnēja. — Pozīciju pārvietošanai dodu trīs dienas… Septītā sākšu ugunsuzbrukumu. — Pēteris novietoja ra- setnē cirkuli un lineālu un sāka to bāzt kaftāna kabatā, bet tur atradās sārtais lakats ar malai apšūtām vīnogu lapiņām — viņš satvēra lakatu un nikni to iebāza azotē.

Trīs diennaktis viņš nedeva ļaudīm ne atpūtu, ne miegu. Dienā viss karaspēks, zviedriem redzot, turpināja agrāko aplenkšanas darbu, zem lodēm un bumbām raka skanstes, sanagloja kāpnes. Naktī paslepen, uguņus neaizdedzinot, lielgabaliem un mortīrām piejūdza vēršus un aizveda tos jaunajās vietās — uz purva malu un pa peldošo tiltu — aiz upes noslēpa baterijas aiz fašīnām un vaļņiem.

Tikko aiz meža parādījās saule, apspīdēdama dienvidu sienas vecos jumtus, iznira no purva miglas «Krievu vārtu» torņa akmens robi, un rīta klusumā no pilsētas dūmeņiem, pacēlās pavardu dūmi, — sešdesmit smagie lielgabali un smagās mortīras notrīsināja zemi un debesis, divpudu šāviņi un degļu bumbas šņākdamas lidoja pāri purvam. Aiz upes sāka rībināt baterijas. Ivana 2i- doka pulka grenadieri pulvera dūmu aizsegā skrēja noklāt purvu ar žagaru kūļiem.

Pēteris Aleksejevičs atradās dienvidu baterijā. Kliegt, mācīt, dusmoties viņam nevajadzēja, — tikko paspēja pret lielgabalniekiem pagriezt galvu un nosacīt: — Ai-la- la, ai-la-la … — Tikko cilvēks paspēja «tēvreizi» noskaitīt, stobri jau bija ar slauķiem iztīrīti, ielikti pulvera saiņi, iedzītas bumbas, uzbērts pulveris, uzstādīts mērķis …

—  Ar visām baterijām! — izspiedis asiņu pieplūdušās acis, kliedza mazais pulkvedis Ņečajevs, kuram ar pirmo zalvi norāva cepuri un parūku. — Distance vecā. Pieliec degli… Uuu-gunil — Aiz viņa baterijas komandieri dārdošā balsī atkārtoja: — Uuu-gunil

Bij redzams, kā krita bumbas, vēlās torņu zobi, kūpēja, uzliesmoja sienas jumts, bumbu aizdedzināti sāka liesmot arī pilsētas nameļi. Smailajos baznīcu torņos tan- kšēja zvani. Pa vārtiem īsos pelēkos mundieros izskrēja zviedru zaldāti, — vairoties no sprādzieniem, sāka rakt kurtīni, stiepa baļķus, mucas, maisus… Un tomēr līdz pat dienas beigām vārtu tonis un siena turējās stipri. Pēteris Aleksejevičs pavēlēja baterijas pievirzīt tuvāk.

Ugunsuzbrukums ilga sešas dienas. Līdz ceļiem, līdz jostasvietai purvā, Ivana Zidoka grenadieri gāza slīksnī žagarus, sargājoties no ienaidnieka bumbām un lodēm ar pārvietojamām iašīnām — zemes piebērtiem groziem. Kritušie turpat noslīka, ievainotos iznesa uz pleciem. Zviedri bij izpratuši draudošās briesmas un pārvietoja šurp no citiem torņiem daļu lielgabalu, un ar katru dienu pastiprināja uguni. Pilsēta ietinās dūmos. Cauri lidojošajiem pulvera mākoņiem dedzināja iesarkana saule.

Pēteris Aleksejevičs bateriju nepameta, bij melns no pulvera, nemazgājās, ieēda nepiesēžoties, kas pagadījās, pats dalīja degvīnu lielgabalniekiem. Uz stundiņu nolikās gulēt lielgabalu rīboņā tepat tuvumā, zem artilēri-stu ratiem. Inženieri Kobertu nosūtīja pie vezumniekiem, tāpēc ka viņš, lai arī skolots vīrs, bet pārlieku mierīgs, «bet mierīgus mums te nevajag».

Krēslā naktī uz trīspadsmito jūliju Pēteris Aleksejevičs izsauca Seremetjevu. Tajās dienās feldmaršals ar visu karaspēku trokšņoja austrumu pusē, kā varēdams baidīja zviedrus. Bij atkal kļuvis modrs, nenokāpa no zirga, kāvās un lamājās. Pēteri Aleksejeviču viņš atrada apklusu- šajā baterijā. Viņu bij apstājuši ūsaini bombardieri — visi veci paziņas — no tiem, kas rotaļu laikos pie Preš- purgas pilsētas apveltīja ne pa jokam kņaza-cēzara ka- valēriju no koka lielgabaliem ar rāceņiem un māla bumbām. Dažiem galvas bij apsietas lupatām, mundieri saplēsti.

Pēteris Aleksejevičs sēdēja uz vislielākā — Tulā lietā vara lielgabala «Salamandra» lafetes, — lai lielgabalu atdzesētu, vajadzēja uzliet spaiņu divdesmit etiķa, un vēl tas čukstēja. Viņš ēda maizi un, steidzīgi vārdus izrunādams, iztirzāja šīs dienas darbu … Dienvidu siena beidzot trijās vielās bij izsista, tās caurumus ienaidnieks vairs neaizlāpīs. Bombardieris Ignats Kuročkins ietrieca vārtu torņa kreisajā stūrī no vietas vairākas sakarsētas bumbas… — Iesita kā naglas! Vai ne tā? Ko? — Kā gailis iekliedzās Pēteris Aleksejevičs. Torņa stūris novēlās, un tas viss — nupat, nupat sagrūs.

—   Ignat, kur tu esi, es tevi neredzu, panāc šurp! — Un viņš pasniedza bombardierim pīpīti ar nograuztu iemuti. — Nedāvinu … otras nav klāt, bet — pasmēķē … Uzteicu … Dzīvi būsim — neaizmirsīšu.

Ignats Kuročkins, cienīgs cilvēks ar kuplām ūsām, noņēma trijstūreni, uzmanīgi saņēma pīpīti, paskribināja tajā ar nagu un viss izplūda šķelmīgās krunciņās…

—   Bet tabaciņas, jūsu augstība, tanī nav…

Pārējie bombardieri iesmējās. Pēteris Aleksejevičs izņēma tabakmaku, kurā — tabakas ne kripatas. Tajā brīdī taisni pienāca feldmaršals. Pēteris Aleksejevičs — iepriecināti:

—   Boris Petrovič, vai ko uzsmēķēt ir? Mums baterijā — ne degvīna, ne tabakas… (Bombardieri atkal iesmējās.) Esi tik laipns… (Pieklājīgi paklanīdamies. Seremetjevs pasniedza pērlītēm izšūtu labu tabakmaku.) Ak, paldies … bet tu atdod tabakmaku bombardierim Ku- ročkinam … To es tev dāvinu, Ignat, bet pīpīti man atdod, nepiemirsti…

Viņš aizsūtīja bombardierus un vienu brīdi kraukšinā- dams ēda sausiņu. Feldmaršals, zizli sānā atbalstījis, klusēdams stāvēja viņa priekšā.

—   Boris Petrovič, ilgāk vairs gaidīt nevar, — pārvērstā balsī sacīja Pēteris. — Ļaudis noskaitušies … Kuro dienu jau grenadieri guļ purvā … Grūti! Es aizdedzināšu darvas mucas un šaušu visu nakti… Tu nekavējoties atsūti man pastiprinājumam Sarrtohvalova pulka Maskavas strēlnieku bataljonu, — tie ir drūmi, varonīgi vīri.,. Pats dari savu lietu, tikai, dieva dēļ, veltīgi nezaudē cilvēkus … Ar gaismiņu iešu uzbrukumā … (Seremetjevs nolaida roku ar zizli un pārkrustījās.) Ej, mīļais!

Kad purva malā un aiz upes uzliesmoja darvas mucas — no visām baterijām sākās tik strauja uguns, kādu zviedri vēl nebij dzirdējuši. Vārti sagruva. No kurtīnēm, žogiem un aizšķēršiem lidoja skaidas. Tajā naktī zviedri gaidīja uzbrukumu — darvas uguns mirdzošajā gaismā caur sētas ielauzumu varēja saredzēt kustošos durkļus, bruņucepures, karogus… Visā pilsētā skanēja trauksmes zvani…

No grāvja aiz fašīnārn, ceļus saliecis, Pēteris Aleksejevičs lūkojās tālskatī. Viņam blakus stāvēja jaunais pulkvedis, čigānam līdzīgais orlietis — Ivans Zidoks, — viņa melnās acis sausi spīdēja, lūpas trīsēja, un niknumā, pats to nemanot, viņš grieza zobus. Nakts bij īsa, aiz meža jau zaļoja austrumi un nozuda zvaigznes. Ilgāk gaidīt vairs nebij iespējams. Bet Pēteris Aleksejevičs vēl vilcinājās. Pēkšņi Ivans Zidoks no savas būtnes pašiem dziļumiem izspieda: — Ooooh! — un papurināja noliekto galvu. Pēteris Aleksejevičs satvēra viņu aiz pleca,

—   Ej!

Ivans Zidoks pārlēca fašīnām un saliecies aizskrēja pa purvu. Tūdaļ iešņācās, uzvijās un sprāga raķete, šķiez- dama zaļas ugunis, tad vēl otra, trešā. Lielgabali apklusa. Ausīs iegula klusums. Starp sarkanmelnajiem purva ciņiem sāka celties ļaudis un, grimstot muklājā, smagi virzījās uz vārtiem. Viss purvs sakustējās un mudžēja no kareivjiem. No krasta viņiem nāca palīgā, durkļus pacēlušas, Maskavas strēlnieku rotas … Pēteris Aleksejevičs nolaida tālskati, caur zobiem ievilka gaisu, saviebās. — Oh, — noteica, — oh! — No izārdītās kurtīnes tieši virsū uzbrūkošajiem Ivana Zidoka grenadieriem izvirda uguni pieci neskartie lielgabali. Pārgalvīga vientuļa balss purvā iekliedzās: — Urāāā! — Pa sienas izlauzumiem izlēca zviedri, it kā nevaldāmā priekā skrēja pretim krieviem. Sākās cīņa, kliegšana, rēkoņa, žvadzoņa. Līdz četri tūkstoši cilvēku kāvās pie sienas un vārtiem …

Pēteris Aleksejevičs izlīda no grāvja, gāja smagajiem botfortiem pa žļakstošo sūnu un visu laiku taustījās ap sevi, meklējot vai nu nokritušo pīpi, vai ieroci… Viņu panāca mazais pulkvedis Ņečajevs:

—  Valdniek, uz turieni nevar…

Un abi sāka lūkoties turpu.

Pēteris Aleksejevičs — viņam:

—   Sūti pēc pastiprinājuma …

—  Valdniek, nevajag …

—   Saku — sūti…

—  Nevajag … Mūsējie jau atkaro viņam lielgabalus …

—  Melo ..

—   Redzu…

Un tiešām — uz vārtu pusi uguni izvirda viens lielgabals, otrs … Milzīgais cīnītāju pūlis salīgojās un caur izlauzumu iegāja pilsētā …

Ņečajevs, raudādams ieplestām acīm: — Valdniek, nu tik sāksies tracisl… Grenadieri un Maskavas strēlnieki saniknoti, ka bij tik grūti un ka zviedri tik daudzus nogalinājuši, — dūra, cirta un trieca ienaidnieku pa šaurajām ieliņām uz pilsētas laukumu. Tur karstumā nogalināja četrus bundziniekus, ko Jurjevas komandants bij izsūtījis sist šamadu — padošanos. Un tikai pils torņa taurētājs, plosīdams plaušas ar aizsmakušās taures rēkoņu, — lūdzot padošanos, ar grūtībām un ne uz reizi apturēja slaktiņu …

3

«Katrīna» ar nolaistām burām un rājās karājošamies matrožiem kādu laiku slīdēja gar krastu zajajā meža ēnā. Pēc lielgabala šāviena iešķindējās enkura ķēde. Tūlīt piesteidzās laiva. Tajā stāvēja Meņšikovs garā apmetnī un augstām spalvām pie cepures. Skaistuļa atlokiem vien bij patērēts, kazi, ne mazāk kā desmit aršīnas ķirškrāsas angļu vadmalas. Pēteris Aleksejevičs, pret faišbortu atbalstījies, skatījās viņā no augšas. Aleksandrs Daņilovičs salieca labo roku kāsī pie labās auss, noņēma cepuri un, trīs reizes pamājis ar to sānis, nokliedza:

—   Vivat! Bombardiera kungam — vivat — ar lielo Viktoriju! …

•— Pagaidi, es tūlīt nokāpšu pie tevis, — klusā basā atbildēja Pēteris Aleksejevičs. — Kādi pie jums jaunumi?

—  Arī pie mums nav bez Viktorijas …

—   Tas — labi… Bet vai tu man sagatavoji, ko es vēstulē lūdzu? Kaut kāda alutiņa, pat tā mums nebij…

—   Vakar saņemtas trīs mučeles reinvīna! — Meņšikovs norēca. — Mūsu nometnē nav kā pie Seremetjeva — nav nekur vilcināšanas, ne atsacīšanas …

—   Lielies, lielies, — Pēteris Aleksejevičs pasauca kapteini Ņepļujevu un pavēlēja rītu, tiklīdz kuģi uzvilks karogus, lielgabaliem no abiem bortiem šaujot, izlikt signālu: «Varonīgi atņemti!» — un, bungām rībot, iznest uz krasta pie karaspēka zviedru karogus. Tāda pavēle jaunajam kapteinim bij gods, viņš nosarka. Mulsinot viņu ar neatlaidīgu skatienu, Pēteris Aleksejevičs vēl teica:

—   Labi braucāt, komandor.

Ņepjujevs pietvīka un nosvīda, viņa asās acis no piepūles kļuva valgas, — cars viņu iecēla par komandoru — eskadras flagmani… Pēteris Aleksejevičs nekā vairāk nepiemetināja, — izstiepis garās kājas un skrambājot zābakiem gar nodarvoto bortu, iekāpa laivā. Nosēdies Meņšikovam blakus, iegrūda tam ar elkoni.

—   Priecājos, ka sagaidīji, paldies… Tātad arī jūs ar Viktoriju: Slipenbahu sakāvāt? …

—   Un kā vēl, min herc … Aņikita Repņins pajūgos uz- drāzās viņam pie Cēsīm, bet pulkvedis Rens ar kavalē- riju, kā viņam ieteicu, aizsprostoja ceļu uz pilsētu… Zviedram — gribi vai negribi — bij jāpieņem kauja klajā laukā… Sasita Slipenbahu tā, ka šis varonis tikko aizvilkās ar kādu kirasieru desmitu uz Rēveli…

—   Un tomēr arī šoreiz aizgāja … Ak, velnil

—   Pārāk izmanīgs… Nieki, — viņš tagad bez lielgabaliem, bez karogiem, bez karaspēka … Aņikita Ivanovičs pēc tam pusdzērumā sūkstījās: — Ne tik man žēl, — saka, — ka Slipenbahu nesaņēmu, bet žēl tnan, ka viņa zirgu nedabūju: putns! — Par tādiem vārdiem es viņu izrāju: — Tu, — saku, — Aņikita Ivanovič, neesi Krimas tatārs, kas zirgus ķer, tu esi krievu ģenerālis, un tev jābūt valstiskai domāšanai… — Tā salamājāmies, pamatīgi… Tad vēl — jaunums: no Varšavas atjājis ziņnesis — karalis Augusts pie tevis sūtot lielo vēstnieku … Būtu labi tādu vēstnieku pieņemt pašā Narvā, pilī… Ko? Min herc?

Pēteris Aleksejevičs klausījās viņa pļāpāšanā, samie- dza acis, lūkojoties zaļajā ūdenī, kodīja nagu.

—   Vai no Maskavas bij vēstis?

—   Atkal tev klapatas: bij vēstnieks no kņaza-cēzara, atvedis veselu kārbu vēstuļu … Caurbraucot Pīterburgā bijis Gavrila Brovkins, atvedis tev no Izmailovas vēstu- līti. — Pēteris Aleksejevičs strauji palūkojās viņā. — Tā pie manis, min herc. Tad vēl — četras siltumnīcas melones, vedu tās aitādu kažokā ietītas, vakariņās nogaršosim … Stāsta — Izmailovā tevi tā gaidot, visas acis iz- raudājušas…

—   Nu, to tu sameloji! — Laiva ar malu piestāja smiltīm. Pēteris Aleksejevičs izlēca ārā un kāpa krastā, kur pie ūdens stāvēja Meņšikova telts.

Divatā apsēdās teltī vakariņot. Uz sedlu spilveniem sakumpis sēdēdams, Pēteris Aleksejevičs ēda daudz, — Se- remetjeva maizē izbadojies. Meņšikovs nelabprāt knibināja ēdienus, vairāk dzēra, piespiezdams plaukstu platajai lentai, kas bij cieši apsieta ap vēderu, — bij laipns, sārts, ar sveču viltīgo uguntiņu glāstoši zilajās acis. Uzmanīgi, lai nemanītu ne mazāko nepatiku novājējušajā un mierīgajā Pētera Aleksejeviča sejā, viņš stāstīja par jauno feldmaršalu Ogilvi.

—  Mācīts vīrs, nav vārdam vietas. No Vīnes atvedis veselu vezumu grāmatu teļādas sējumos, viņa teltī sagāztas. Pirmkārt viņš mums tā lepni atcirta, ka nekādu mūsu barību neēdīšot… Tiklīdz pamostas, viņam vajagot — čarkas un uzkožamā vietā šokolādi un kafiju un baltu kviešu maizi un pusdienā svaigas zivis — un ne kuru katru — taisni vēdzeli viņam vajagot un meža putnus, un teļa gaļu. Mēs bēdājamies, — feldmaršals pavēlējis — jāgādā … Es nosūtīju uz Rēveli vienu somu — izlūku — pēc kafijas un šokolādes, vēl savus piecus čer- voncus iedevu … Govi piesējām pie mietiņa — tikai viņam vienam, tīrīgu meiču atradām, kas slauc, sviestu kuļ… Sanaglojām viņam vajadzīgo kambarīti aiz telts un atslēgu piekārām … Un atslēgu no vajadzīgā kambarīša viņš nevienam nedod …

Pēteris Aleksejevičs steidzīgi norija kumosu un iesmējās.

—   Bet par ko tad es viņam maksāju trīs tūkstošus jefimoku, lūk, tad nu viņš jūs, aziātus, arī māca…

—  Jā, māca … Otrā dienā saaicināja no visiem pulkiem pulkvežus, neprasīja ne vārda, ne tēva vārda, roku nevienam nesniedza un tūlīt sāka iedomīgi stāstīt, kā viņu mīlot imperators un kādu viņš karaspēku vadījis, pilsētas aplencis, kā viņam maršals Vobans teicis: — Tu esi mans labākais skolnieks, — un uzdāvinājis tabak- dozi… Parādīja mums visus ordeņus un to tabakdozi,— uz vāciņa — meiča lielgabalu apskauj, tad mūs atlaida … Pieklājības dēļ būtu ar šokolādi pacienājis, — nē .Es, — saka, — drīz dispozīciju uzrakstīšu, un tad jūs visi sapratīsiet, kā jāieņem Narva … — Līdz šai dienai vēl raksta …

—  Nu, nu… — Pēteris Aleksejevičs noslaucīja salvetē rokas, paņēma pie kājiņas ar zeltītiem dieviņiem rotātu Magdeburgas kausiņu, izgatavotu no kokosa rieksta, tad, lūpas savilcis, jautri sacīja, — viņa tumšās acis reti kad smaidīja: — Kā pagājušos laikos Kukujā, slavēsim, mīļais draugs, mūsu tēvu Bakhu un māti — nenogurstošo Veneru … Dod šurp vēstu līti…

Mazā, vasku aizzīmogotā vēstulīte, kura smaržoja ar to pašu saldo un sievišķīgo smaržu kā lakats ar vīnogu lapiņām, bij no Katrīnas Vasilefskas (lai arī rakstīta ar Aņisjas Tolstojas roku, jo Katrīna rakstīt neprata).

«Valdniekam, gaišumam, priekam… Nosūtu jums, valdniek, gaišums un prieks, ciema kukuli — melones, kas Izmailovā nogatavojušās zem stikliem tik saldas… Ēdiet, valdniek, gaišums un prieks, uz veselību… Un vēl, gaišumi!,! mans, vēlos jūs redzēt.,.»

—   Nav daudz uzrakstījusi… Bet ilgi droši vien domājusi, uzacis raukusi, priekšautu burzījusi, — zobgalīgi, klusi noteica Pēteris Aleksejevičs. Izdzēra kausiņu. Uzsita sev uz ceļiem, piecēlās un izgāja no telts. — Daņilič, pasauc Makarovu, izšķiro ar viņu Maskavas pastu, bet es — kaulus izstaipīšu.

Vakars bij smacīgs; no melnā meža smaržoja pēc siltiem sveķiem. Saulriets bez mirdzuma skumji dzisa. Pašreiz bij laiks vientuļi klaigāt naktsputniem un klusu lidināties sikspārņiem pār cilvēka galvu. Pļavā vēl vienā otrā vietā sārtojās ugunskuri un pinekļus žvadzināja Meņšikova sardzes zirgi. Līdz ceļiem rasā zeķes samērcējis, Pēteris Aleksejevičs gāja gar upes malu. Apstājās, lai dziļāk atvilktu elpu. Palejas malā, kas sniedzās līdz upei, atkal apstājās, — no turienes satraucoši nāca tvīkuma un medus smarža. Miglaini kūpēja it kā dūmi, it kā zaķis alu vārīja, un skaidri bij sadzirdama balss, varbūt zaldāta — zirgu puiša, no tiem balamutēm, kas ļaudīm gulēt neļauj — lai tik klausās viņa pasakās un nostāstos. Pēteris Aleksejevičs gribēja griezties atpakaļ, bet izdzirda:

—   …Tas viss blēņas — ragana, ragana! Viņa bij nekrietna sētas meita, netīra, novazātā kreklā … Tādu viņu arī paņēma. Ne katrs vīrietis ar tādu gulēt ietu… Miška, vai es patiesību runāju? Bet es viņu ieraudzīju, kad tā pie feldmaršala dzīvoja… Izmetas no telts, izlej samazgas, noslaukās priekšautā un — atpakaļ teltī, ar nažiem — šņik, šņak… Gluda, veikla… Jau tad nodomāju — šitā lelle nepazudīs … Oh, veikla!

Muļķīga balss jautāja:

—   Krusttēv, un kā tālāk ar viņu?

—   Vai tu- nezini? Taisnība, ja saka — pēc muļķiem nav tālu jābrauc… Tagad viņa dzīvo ar mūsu caru, ēd pīrāgus, uzkož piparkūkas, pusi dienas guļ, pusi dienas staipās .

Muļķīgā balss, brīnīdamās:

Krusttēv, tātad viņai kaut kāda sevišķa ierīce?

—   Pajauta Miškam, viņš tev pastāstīs par viņas ierīci…

Zema miegaina balss atbildēja:

—   Kaut jūs vilks parāvis, es viņu pavisam vairs neatceros …

Pēteris Aleksejevičs ar pūlēm elpoja… Kauns svilināja seju … Kā melnas asinis uzplūda dusmas … Sitadu valodu dēļ par valdnieka godu kņazs-cēzars dzelžos iekaļ… Saķert viņus! Kauns, kauns! Viņiem smiekli! Pats vainīgs, ja viss karaspēks jau smejas… — Miškam no apakšas meitu paņēmis!… — Un viņš, galvu pieliecis, soļoja pie slinkā vīra, kas bij izmēģinājis viņas pirmo saldumu … Bet it kā maigs spēks viņu apturēja, pārņēma visus viņa locekļus. Elpu ievilcis, uzlika roku pieliektajai mitrajai pierei. «Netiklā lelle, Katrīna…» Un viņa tik jaušami pavīdēja viņa priekšā … Brūni iedegusi, salda, karsta, laba, nevainojama… «Velns, velns — zināju taču par viņu visu, kad to ņēmu.,. Arī par zaldātu zināju …»

Pār slapjo zāli kājas augstu celdams, viņš cienīgi nogāja ielejā. Aiz dūmiem piecēlās trīs stāvi… — Kas nāk? — viens rupji uzkliedza. Pēteris Aleksejevičs norūca: — Es nāku… — Zaldāti, kaut arī samulsa un nosvīda aukstus sviedrus, tomēr veikli, — pat acis nenomirkšinot, satvēra šautenes un nekustīgi nostājās — kramenīca priekšā, deguns jautri uzsliets, acis no cara nenovērš — gatavi ugunī un nāvē.

Pēteris Aleksejevičs, viņos nelūkodamies, iebāza zābaku nodzisušajā ugunskurā.

—   Oglīti!

Vidējais zaldāts — stāstītājs, pļāpa — nometās ceļos, pakašņāja, uzķēra plaukstā oglīti un, to svaidīdams, gaidīja, kad bombardicra kungs piebāzīs pīpīti. Aizsmēķējot Pēteris Aleksejevičs caur pieri palūkojās malējā zaldātā.., «Tas…» Milzenis, veselīgs, noaudzis,., Viņa seju nevarēja saskatīt..,

—   Cik veršoku garš? Kāpēc neesi gvardē? Vārds?

Zaldāts atbildēja pēc reglamenta, bet ar maskavieša

izlaidību, — no šīs bezkaunīgās izlaidības Pēterim Alek- sejevičam saslējās ūsas …

—   Bludovs Miška, Ņevas dragūnu pulka sestās rotas zirgu puisis, dienestā no seši simti deviņdesmit devītā, garums — bez trīs veršokiem trīs aršinas, bombardiera kungs,..

—   Karo no deviņdesmit devītā — pakāpes izkalpojis neesi! Slinks? Mujķis?

Zaldāts nedzīvā balsī atbildēja:

—  Taisni tā, bombardiera kungs, — slinks, muļķis ,..

—   Muļķis!

Pēteris Aleksejevičs nopūta liesmiņu no aizdegušās pī- pītes. Zināja, ka viņš nepaspēs miglā pazust, kad zaldāti jau saprotoši saskatīsies, smieties neuzdrošināsies, bet jau saskatīsies… Kalsnās rokas uz muguras salicis, augstu izslējis seju ar pīpi, no kuras sprakstēja dzirkstis, viņš aizsoļoja no ielejas. Teltī atgriezies, nosēdās pie galda, atstūma tālāk sveci, — kaklā bij sauss, — kāri iedzēra vīnu. Ietinies pīpes dūmos, sacīja:

—   Daņilič… Ņevas pulkā, sestajā ro'tā — gvardes dienesta kareivis … Nav kārtības …

Zilajās Meņšikova acīs ne izbrīna, ne viltības, tikai sirsnīga saprašana…

—   Miška Bludovs… Kā tad… Viņš man sen zināms… Apbalvots ar vienu rubli par Alūksnes ieņemšanu … Eskadrona komandieris viņu negrib atlaist, — zirgus viņš mīl, un zirgi mīl viņu, pie mums visā armijā nav tik jautru zjrgu kā sestajā eskadronā.

—   Pārcel viņu Preobraženskas pulka pirmajā rotā par labās puses flangistu.

4

Ģenerālis Horns nokāpa no torņa un pārgāja pār tirgus laukumu — garš, tievām kājām plakanos zābakos. Kā arvienu pie pārdotavām bij daudz ļaužu, bet diemžēl ar katru dienu mazāk varēja nopirkt kaut ko ēdamu: redīsu saišķīti, truša vietā dīrātu kaķi, drusku žāvētas zirga gaļas. Niknās pilsētnieces vairs ģenerāli nesveicināja, laipni pietupstoties, bet citas pat pagrieza viņam muguru. Ne vienu reizi vien viņš dzirdēja kurnēšanu: — Padodies, vecais velns, krieviem, ko velti mērdē ļaudis … — Bet ģenerāli samulsināt nebij iespējams.

Kad pilsētas pulkstenis nosita deviņi — viņš piegāja pie sava tīrā namiņa un sāka slaucīt zoles kājslauķi, kas atradās uz pakāpiena. Tīrīgā kalpone atvēra durvis un, zemu pietupusies, paņēma viņa bruņuc. puri un atkabināto, smago zobenu. Ģenerālis nomazgāja rokas un ar cienīgu vilcināšanos iegāja ēdamistabā, kur visu sienu aizņēma zems logs apaļiem burbuļainiem stikliem, kas vāji ielaida zaļu un dzeltenu gaismu.

Pie galda, gaidot ģenerāli, stāvēja viņa sieva, dzimusi grāfiene Sperlinga — persona ar smagu raksturu, trīs sakumpušas meitenes plāniem matiem, gariem kā tēvam deguniem un mazs uzpūties puisēns — mātes mīlulis.

Ģenerālis apsēdās, un visi apsēdās, rokas salikuši, klusēdami noskaitīja lūgšanu. Kad alvas bļodai noņēma vāku, sāka velties ārā suta, bet, izņemot sutu, nekā kārdinoša tur nebij — tā pati auzu putra bez piena un sāls. Noskumušās meitenes rija to ar mokām, uzpūtīgais puisēns, atgrūžot šķīvi, čukstēja mātei: — Neēdīšu un neēdīšu… — Otrā ēdienā pasniedza vakarējos vecā auna kaulus un drusku zirņu. Alus vietā dzēra ūdeni. Ģenerālis bez sašutuma lieliem dzelteniem zobiem gremoja gaļu.

Grāfiene Sperlinga, drupinot šķīvī maizes garoziņu, ātri, ātri runāja:

—   Lai kā es centos savas laulības četrpadsmit gadu laikā, nekad neesmu varējusi jūs saprast, Kārli… Vai jums ir kaut pilīte dzīvu asiņu? Vai jums ir vīra un tēva sirds? Karalis jums no Rēveles atsūta kuģu karavānu ar šķiņķi, cukuru, zivīm, žāvējumiem un cepumiem… Kā jūsu vietā darītu četru bērnu tēvs? Ar zobenu rokā aizlauztos līdz kuģim un atvestu tos pilsētā … Bet jūs uzskatījāt par labāku nesatricināmi noraudzīties no torņa, kā krievu zaldāti aprij Rēveles šķiņķi… Bet mani bērni spiesti rīstīties ar auzu putru… Es nekad nenoguršu atkārtot: jums sirds vietā akmens! Jūs — briesmonis! Un nelaimīgais gadījums ar viltus batāliju! Eiropā es vairs nevaru rādīties… «Ak, jūsu vīrs ir tas pats ģenerālis Horns, kuru krievi aiz deguna izvazāja kā muļķi pa tirgiem?» — «Diemžēl, diemžēl,» es atbildēšu. Jūs pat nezināt, ka pilsētā katra tirgus sieva jūs sauc par veco dzērvi tornī… Beidzot, mūsu vienīgā cerība — ģenerālis Slipenbahs, vēlēdamies mums palīdzēt, pie Cēsīm aiziet bojā, — un jūs, it kā nekas nebūtu noticis, sēžat un nesatricināmi gremojat auna dzīslas, it kā šodiena jūsu dzīvē būtu tā laimīgākā diena … Nē — diezgan! Jums jālaiž mani ar bērniem uz Stokholmu pie karaļa galma …

—   Par vēlu, kundze, pārāk vēlu, — teica Horns, un viņa bālās acis, kuras lūkojās logā, likās, laida cauri tikpat maz gaismas kā burbuļainie stikli. — Mēs Narvā esam ieslēgti cieši kā peļu slazdā.

Grāfiene Sperlinga rokām ieķērās savā mežģīņu cepurītē, pavilkdama to pavisam zemu.

—   Tagad es saprotu, pēc kā jūs cenšaties, — lai es ar saviem nelaimīgajiem bērniem ēdu zāli un žurkas!

Uzpūtīgais puika negaidot iesmējās un palūkojās mātē; meitenes raudulīgi nodūra degunus šķīvjos. Ģenerālis Horns mazliet izbrīnījās: tas nav tiesa — viņš necenšas, lai viņa bērni ēstu zāli un žurkas! Bet viņš tikpat nesatricināmi nobeidza brokastu …

Aiz durvīm jau sen žvadzēja viņa adjutanta Bistrcma pieši. Kā redzams, kaut kas bij atgadījies. Horns paņēma no pavarda plaukta māla pīpi, piebāza, izšķīla uguni, pie deg|a aizdedzināja papīriņu, aizsmēķēja un tikai tad pameta ēdamistabu.

Blstrems turēja rokā viņa zobenu un bruņucepuri un bij drusku aizelsies.

—  Jūsu augstība, krievu nometnē pēkšņi iesākusies kustība, kuras būtību mēs nevaram izprast…

Ģenerālis Horns atkal pārgāja pār laukumu, kurš bij pilns satrauktu ļaužu. Viņš augstu cēla galvu, nevēlēdamies raudzīties acīs pilsētniekiem, kas viņu sauca par veco dzērvi. Pa nodeldētajām kāpnēm viņš uzkāpa tornī. Patiesi, krievu ņometnē notika kas neparasts: visā aplenkuma nostiprinājuma puslokā, kas cieši ietvēra pilsētu, karaspēks stājās divās rindās. No austrumiem strauji tuvojās putekļu mākonis. Sākumā varēja saredzēt tikai zemos zirdziņos jājošus dragūnus. Kādu gabaliņu aiz viņiem jāja cars Pēteris un Meņšikovs. Eskadrona pakavu saceltie iedzeltenie putekļi bij tik biezi, ka ģenerālis Horns sāpīgi saviebās… Aiz cara un Meņšikova, augstu kārtīs pacēluši astoņpadsmit dzeltenus atlasa karogus, aulekšoja zaldāti. Karogu krokās locījās, sašutumā ķetnas staipīdami, astoņpadsmit karaliskie lauvas …

Eskadroni, cars, Meņšikovs, zviedru karogi aizauļoja gar visu aplenkuma karaspēku, kas bļāva: — Urā! Viktorija! — savās barbariskajās balsīs .,,

5

Krievu nometnē priecājās. No Glorijas bastiona bij labi saredzams, kā pie cara telts šāva lielgabali, pēc to zalvēm varēja saskaitīt, cikreiz bij uzdzerts. Ģenerālis Horns, pazīstot krievu lielību, gaidīja no turienes augstprātīgu vēstnieku. Tā arī notika. No cara telts pēkšņi izbira cilvēku četrdesmit, kas vicināja kausus, viens no viņiem uzlēca zirgā un aizaulekšoja uz Glorijas bastiona pusi un aiz viņa cieši pakaļ taurētājs. Ar zirgu vairoties no šāvieniem, vēstnieks izņēma lakatu, uzdūra to izvilktā zobena galā un apstājās torņa pakājē; taurētājs, atgāzies sedlos, sāka pūst no visa spēka, baidot lidojošās vārnas.

—   Parole, parole! — kliedza vēstnieks. — Runā Preobraženskas pulka apakšpulkvedis Karpovs! — Viņš bij piedzēries, sasarcis, ar vējā plīvojošām cirtām. No torņa pārliecies, ģenerālis Horns atbildēja:

—   Runā, es klausos. Nošaut tevi paspēsim.

—   Paziņoju! — jautro galvu atliecis, kliedza apakšpulkvedis. — Pagājušās nedēļas piektdienā feldmaršals Seremetjevs ar dieva žēlastību uzdūris Jurjevas pilsētu zobenā. Atsaucoties komandanta asarainajam lūgumam, kā ari vīrišķīgās pretošanās dēļ oficieriem atstāti zobeni, vienai trešajai daļai zaldātu — ieroči bez lādiņiem .,. Karogi un mūzika atņemti…

Bistrems skaļā balsī pārtulkoja, aiz Horna stāvošie oficieri sašutuši saskatījās, viens nesavaldīgi iekliedzās: Melo, krievu suns! — Apakšpulkvedis Karpovs plaši at- vēzās, norādot uz tālo telti, kur vēl stāvēja ļaudis ar kausiem.

—   Zviedru kungi, vai labāks nebūtu miers nekā Slisel- burgas, Nienšancas un Jurjevas apkaunojošās batāli- jas?… To izprotot, virspavēlnieks feldmaršals Ogilvi uzaicina jūs atdot Narvu pēc godīgas vienošanās… Vēstniekiem uz pārrunām nekavējoši jāierodas nometnē. Kausi piepildīti un lielgabali, vivatus gaidot, pielādēti.,.

Ģenerālis Horns dobjā balsī atbildēja:

—   Nē! Es karošul — Viņa seja iekritušiem vaigiem un no vecuma milzīgu degunu bij bez asins lāsītes, dzīslainās rokas drebēja. — Ej! Pēc trim minūtēm likšu šaut…

Karpovs ar zobenu salutēja, uzkliedza taurētājam: — Jāj projām! — bet pats nevis aizaulekšoja, bet ar dejojošo zirgu aizjāja viņpus torņa. Oficieri metās pie robiem, viņš tiem uzkliedza:

—   Kurš no jums, zaglis un tumsoņa, aprēja mani, krievu oficieri, ka es meloju? Tulks, pārtulko ātrāk… Nu, jāj laukā, ja esi drošsirdīgs, satiksimies laukā viens pret vienu.

Oficieri sāka kliegt. Viens resns, pietvīcis, dūres vicinādams, rāvās prom no biedriem … Nožvadzēja šauteņu gaiļi, Karpovs, gulēdams uz zirga kakla, aulekšoja projām no torņa, — viņam sekoja šāvieni, ložu svilpšana. Pēc soļiem divsimt viņš apstājās un, zirgu valdot un tracinot, sāka gaidīt pretinieku… Ne pārāk ātri iečīkstējās vārtu viras, nolaidās tilts, un resnais oficieris aizauļoja pāri laukam pie Karpova. Viņš bij augumā lielāks, un zirgs tam bij lielāks un zviedru zobens divus veršokus garāks nekā krievu. Divkaujai viņš bija uzvilcis dzelzs krūšu bruņas, Karpovam no atpogātā kaftāna spraucās laukā mežģīnes, ko purināja vējš.

Pēc paražas pirms cīņas pretinieki sāka lamāties, viens nikni izrēja īgnus vārdus, otrs ātri bēra maskaviešu lamas, mātes vārdu minēdams … Abi izrāva no sedlu mak- stīm pistoles, iecirta piešus un metās viens uz otru. Izšāva reizē. Zviedrs izstiepa zobenu tālu sev priekšā. Kar- povs pēc tatāru parauga izvairījās viņa zirga deguna priekšā, aprikšoja tam apkārt un izšāva no otras pistoles. Zviedrs sacirta zobus, ierūcās un metās atkal virsū ar visu niknumu, un Karpovs izglābās tikai ar to, ka pieliecās aiz zirga, pretinieka zobens dziļi iedūrās tā kaklā… «Ek, zirgs pagalam,» viņš nodomāja, «bez zirga neizturēšu! …» Bet zviedrs kā samiegojies izlaida no rokām zobena rokturi, sagrīļojās, ar kreiso roku meklēja makstī pistoli. Nolēcis no krītošā zirga, Karpovs vairākas reizes iecirta viņam ar asmeni sānos zem bruņām un, gaisu ndams, raudzījās, kā zviedrs sedlos sāka līgoties arvien stiprāk… «Velns, stiprs, negrib mirt!» un klibodams aizskrēja pie savējiem ,..

…Nakts ēna pārklāja lauku, nokrita rasa, šāvieni jau sen noklusuši, sāka kūpēt pavāru ugunskuri, visa dzīvā radība devās pie miera, bet krievu nometnē nevarēja nomierināties. Rietumu malā, kur bij uzcelts tilts, kustējās arvien vairāk uguņu un bij dzirdami komandas kliedzieni un gari vilkts: — Reeeizē… — Ugunskuri, lāpu un lukturu uguņi pārvirzījās tālu labajā Narovas krastā pie pašas Ivangorodas, un drīz nekustīgo un kustošo uguņu kļuva vairāk nekā varenās zvaigznes pie augusta debesīm.

Gaismai austot, no Narvas torņiem ieraudzīja, ka vēl arvienu pa Jamburgas ceļu velkas vēršu pajūgi ar milzīgiem mūru graujamiem lielgabaliem un aplenkuma mor- tīrām. Daļa to virzījās pāri tiltam, bet lielākā daļa nogriezās un palika labajā krastā starp karaspēka sakopojumiem.

Tajā rītā ģenerālis Horns aizjāja uz veco pilsētu, uz Ilonora bastionu, kas sniedzās līdz upes krastam. Tur viņš uzkāpa augstā, no ķieģeļiem sakrautā ravelīnā, kas skaitījās neieņemams. No šejienes viņš ar neapbruņotu aci varēja saredzēt vara briesmoņus uz lietiem riteņiem, varēja tos saskaitīt un bez grūtībām saprata cara Pētera nodomu un savu kļūdu. Krievi viņu — vecu un piedzīvojušu — bij vēlreiz piemuļķojuši. Savā nocietinājumā viņš nebij saskatījis divas vājākās vietas — par neieņemamu uzskatīto Honoru, kuru krievu jaunie mūru graujamie lielgabali saārdīs nedaudz dienās, un bastionu Viktorija, kas aizsargāja pilsētu no upes puses, — arī tas bij no ķieģeļiem, vecs, vēl no Ivana Bargā laikiem. Divi mēneši krievi novērsa uzmanību, it kā gatavojoties uzbrukt jaunās pilsētas varenajam nostiprinājumam. Bet uzbrukumu jau toreiz, protams, gatavoja no šīs vietas. Ģenerālis Horns lūkojās, kā tūkstošiem krievu zaldātu lielā steigā raka zemi un nostādīja smagās baterijas pret Honoru, Viktoriju un Ivangorodu, kas aizsargāja upes pārejas. Krievi gatavoja uzbrukumu viņpus upes pa pontonu pārejām…

«Ļoti labi, viss skaidrs, muļķīgie joki izbeigti, kausi- mies,» Horns rūca, soļojot pa ravelīnu jauneklīgāku gaitu. «No mūsu puses stādīsim pretī zviedru vīrišķību … Tas nav maz.» Viņš pagriezās pret oficieru grupu.

—  Elle būs še! — viņš piespēra ar botfortu. — Se mēs griezīsim krūtis pret krievu lodēm! Krievi steidzas, mums jāsteidzas. Pavēlu sapulcēt pilsētā visus, kas tik spēj cilāt lāpstu. Ja sagrūs mūri, cīnīsimies kontraprošās, ielās.., Krieviem Narvu es neatdošu …

Vēlu vakarā ģenerālis Horns atjāja mājās un, pie galda sēdēdams, lieliem zobiem gremoja dzīslaino gaļu. Grāfiene Sperlinga no tirgus valodām bij tā izbiedēta, ka klusēja, no sašutuma vai aizrijusies. Uzpūtīgais zēns, vilkdams ar siekalainu pirkstu pa šķīvja malu, sacīja:

—   Puikas saka — krievi visus mūs nositīšot…

Ģenerālis Horns iedzēra malku ūdens, aizsmēķēja pīpi

pie sveces, pārlika kāju pāri kājai un atbildēja dēlam:

—  Ko lai dara, dēls, cilvēkam svarīgi izpildīt savu pienākumu, bet pārējā jāpalaižas uz dieva žēlastību.

6

Katru citu tik garlaicīgu vēstījumu Pēteris Aleksejevičs pasviestu pāri galdam sekretāram Makarovam un sacītu: — Izlasi un saprotami atstāsti! — bet tā bij feldmaršala

Ogilvi dispozīcija. Ja ņem vērā, ka atalgojumu viņš saņem jau no pirmā maija un neko citu pagaidām nav izdarījis, tad dispozīcija valstij izmaksājusi, neskaitot uzturu un citas piedevas, septiņi simti zelta jefimoku. Pēteris Aleksejevičs, sūkdams sīcošo pīpīti un tai līdzi no- krekšēdamies, pacietīgi lasīja vāciski uzrakstīto feldmaršala sacerējumu.

Ap sveču liesmām lidoja zaļgani knišļi, laidās lieli garkājaini odi un apsviluši nokrita uz galdā izsvaidītajiem papīriem, gandrīz sveci apdzēšot, riņķoja tauriņš — pus- zvirbuļa lielumā (Pēteris Aleksejevičs nodrebinājās, viņš nemīlēja dīvainus un nederīgus radījumus, sevišķi prusakus). Makarovs norāva parūku, palēkdamies iztrieca tauriņu no telts.

Pētera Aleksejeviča tuvumā, īsās kājas paplētis, sēdēja Pēteris Pavlovičs Šafirovs — neliels, valgām, smaidīgām acīm, gatavs visu uztvert no pusvārda. Viņš kopā ar feldmaršalu bij ieradies no Maskavas. Pēteris jau ilgi viņu novēroja — vai pietiekami gudrs, lai būtu uzticams, vai viltībā vēriens, vai nav pārlieku rijīgs? Pēdējā laikā Šafirovs no vienkārša tulka Sūtniecības prikazā kļuvis par ievērojamu personu, lai arī bez pakāpes.

—   Atkal sajaucis, saputrojis! — viebdamies teica Pēteris Aleksejevičs. Safirovs savicināja mazās gredzenotās rokas, uzlēca, pieliecās un ātri, precīzi pārtulkoja neskaidro vietu.

—   Aa! Un tik vien bij, bet es domāju — nezin kāda pārgudrība. — Pēteris iemērca zoss spalvu tintnīcā un uz manuskripta malām uzskrāpēja dažus vārdus. — Pie mums tas daudz vienkāršāk… Nu, ko, Pēter Pavlič, tu kopā ar feldmaršalu būsi kādu pudu sāls apēdis, — vai ir vērtīgs cilvēks?

Zilgani noskūtā Safirova seja izplūda plata, viltīga kā nelabajam. Viņš nekā neatbildēja, pat ne aiz piesardzības, bet zinādams, ka Pētera nemirkšinošās acis arī bez tā viņa domas nolasīs.

—   Mūsējie sūdzas, ka pārlieku lepns. Zaldāta tuvumā nenāks — riebjas… Nezinu — kas pie krievu zaldāta varētu riebties, pacel kuram katram kreklu — miesa tīra, balta. Bet utis — varbūt tikai vezumniekiem … Ak, cē- zariešil Biju pie viņa šorīt iegājis — mazgājās mazā bļodiņā, — vienā ūdenī rokas un seju nomazgāja un turpat vel izkraukājās… Bet mēs viņam riebjoties. Kopš no Vīnes atbraucis, nav bijis pirtī.

—   Nav bijis, nav bijis… — Safirovs, muti pirkstgaliem aizsedzis, smieklos trīsinājās. — Vācijā, — viņš stāstīja, — kad kungam jāmazgājas — atnes kublu ūdens, kurā tad viņš pēc vajadzības nomazgā vienu vai otru locekli… Bet pirtis — barbaru paraža… Bet visvairāk feldmaršala kungu uztrauc, ka pie mums daudz ķiploku ēd — gan sagrūstus, gan kapātus un vienkārši tāpat — ēd kalpi, ēd bajāri… Pirmās dienas viņš bāza ar lakatiņu degunu ciet…

—   Ak tā? — Pēteris brīnījās. — Ko tu agrāk nesacīji? Bet tas taisnība, ka daudz ķiploku ēdam, kaut gan ķiploki veselīga manta, lai pierod…

Viņš nometa galdā izlasīto dispozīciju, izstaipījās, no- krikšināja locekļus un pēkšņi — Makarovam:

—   Barbar, noraus no galda to neķītrību, kukaiņus… Liec pasniegt vīnu un krēslu feldmaršalam… Tad vēl tev, Makarov, paraža: klausīties, elpojot otram sejā ķiploku smaku… Elpo novērsies …

Teltī ienāca feldmaršals Ogilvl dzeltenā parūkā, baltā, zelta tresēm izšūtā karavīra kaftānā, zem ceļiem nolocītos mīkstos botfortos. Ar vienu roku cepuri paceldams, otrā rokā spieķis, viņš sveicināja, tad izslējās visā slaidajā augumā. Pēteris Aleksejevičs nepieceļoties izplestiem pirkstiem norādīja viņam krēslu: — Sēdies! Kā veselība? — Safirovs, pievirzījies tuvāk, saldi smaidīdams, pārtulkoja. Cieņas pilns feldmaršals apsēdās, drusku atzvēlies un izgāzis vēderu, tālu atlieca roku ar spieķi. Seja viņam bij iedzeltena, pilnīga, bet bēdīga, plānām lūpām, skats — neko neteiksi — drošsirdīgs.

—   Tavu dispozīciju izlasīju, — nekas, saprātīgi, saprātīgi. — Pēteris Aleksejevičs izvilka no pagaldes pilsētas plānu, atritināja, — tūlīt uz tā sāka birt garkājainie odi un knišļi. — Strīdos tikai pret vienu: Narvu vajag ieņemt nevis trijos mēnešos, bet gan trīs dienās! (Lūpas sakniebis, viņš pamāja ar galvu.)

Feldmaršala dzeltenā seja izstiepās, it kā no mugurpuses kāds viņam būtu piepalīdzējis, — rudās uzacis pacēlās, gandrīz palīda zem parūkas, mutes kaktiņi noslīda, acīs pavīdēja sašutums.

—   Nu, nu! Par trim dienām pateicu karstumā… Pakaulēsimies, salīgsim par nedēļiņu… Bet vairāk laika tu nedabūsi. — Nikniem knipjiem Pēteris Aleksejevičs sāka sist no kartes kukaiņus. — Vietas baterijai esi gudri izvēlējies… Bet — atvaino — aizvakar es pats pavēlēju visas viņpusupes baterijas pavērst pret Viktoriju un Honoru, jo te ģenerālim Hornam atrodas Ahila papēdis…

—  Jūsu augstība, — neapvaldīti iesaucās Ogilvi, — pēc dispozīcijas mēs iesākam ar Ivangorodas bombardēšanu un iebrukumu tajā …

—   Nevajag… Ģenerālis Horns tieši cer, ka mēs līdz rudenim noņemsimies ar Ivangorodu. Tā mums nav nekāds šķērslis — varbūt tikai mūsu pontonus drusku apšaudīs… Tālāk — gudri, gudri, ka tu baidies karaļa Kārļa sikursu… Septiņsimtajā gadā viņa sikursu dēļ es šinīs pašās pozīcijās pazudināju armiju… Tu gatavo kontrsikursu, bet tas — dārgs un sarežģīts un patērē daudz laika… Bet mans kontrsikurss — drīzāk ieņemt Narvu… Uzvara jāmeklē straujumā, bet ne piesardzībā … Tava dispozīcija — pārgudrs kara mākslas un Aristoteļa loģikas auglis.., Bet man Narva vajadzīga tūlīt — kā izsalkušajam maizes dona… Izsalkušais negaida…

Ogilvi piespieda sejai zīda lakatu. Viņa domām bij grūti sekot jaunā barbara siloģismiem, bet pašcieņa neļāva bez strīda piekrist. Viņa lakats samirka sviedros.

—   Jūsu augstība, fortūnai labpatika dāvināt man laimi, ieņemot vienpadsmit cietokšņus un pilsētas, — viņš teica un iemeta lakatu cepurē, kas gulēja uz grīdsegas. — Na- niiras uzbrukumā maršals Vobans mani apkampa un nosauca par savu labāko skolnieku un turpat uz lauka starp vaidošiem ievainotiem uzdāvāja man tabakdozi. Sastādot šo dispozīciju, es nepametu nekā neievērota no savas kara pieredzes, tajā viss apsvērts un izmērīts. Esmu pilnīgi pārliecināts un apgalvoju, ka mazākā novēršanās no maniem aprēķiniem novedīs pie pazudinošām sekām. Jā, jūsu augstība, es pagarināju aplenkuma laiku, bet vienīgi aiz tiem apsvērumiem, ka krievu zaldāts pagaidām vēl nav zaldāts, bet zemnieks ar ieroci. Viņam vēl nav ne mazākās kārtības un disciplīnas izpratnes, Uz viņa muguras vēl būs jāsalauž daudz nūju, lai piespiestu viņu paklausīt bez spriedelēšanas, kā tas kareivim pienākas. Tad es varēšu būt pārliecināts, ka pietiktu mana zižļa mājiena, lai viņš paņemtu kāpnes un ložu lietū rāptos uz sienas.,.

Kā putns, plakstiem acis aizsedzis, Ogilvi labpatikā klausījās pats savā valodā. Safirovs pārtulkoja saprātīgā krievu valodā viņa sarežģītos didaktiskos spriedelējumus. Ogilvi nobeidzis paskatījās Pēterī Aleksejevičā un pavisam neatbilstoši savai pašcieņai steidzīgi pavilka kājas zem krēsla, ievilka vēderu un nolaida roku ar spieķi. Pētera seja bij briesmīga — kakls it kā pastiepies divas reizes garāks, abpus sakniebtās mutes izspiedās briesmīgi puni, no ieplestajām acīm bija gatavas — nedod dievs, nedod dievs — izlēkt fūrijas… Viņš elpoja smagi. Lielā dzīslainā roka īsā piedurknē, kas gulēja nokritušajos odos, kaut ko meklēja … sataustīja zoss spalvu, salauza …

— Lūk, kā, lūk, kā, krievu zaldāts — zemnieks ar ieroci! — viņš izrunāja ar aizžņaugtu rīkli. — Nekā slikta neredzu… Krievu zemnieks — gudrs, saprātīgs, drošs… Bet ar ieroci — ienaidniekam bīstams… Par to vis ar rungu nesit! Kārtību nezin? Viņš zin gan kārtību. Bet tad, kad nezin, — ne viņš ir slikts, bet oficieris slikts… Bet, ja man zaldātu vajadzēs ar rungu sist, — tad viņu sitīšu es, bet tu viņu nesitīsi…

…Teltī ienāca ģenerālis Čeimberss, ģenerālis Repņins un Aleksandrs Daņilovičs Meņšikovs. Katrs paņēma no Makarova pa vīna kausam, apsēdās kur kurais. Pēteris, raudzīdamies feldmaršala rokrakstā ar savām atzīmēm, ar zīmuli pasvītrojot un atzīmējot kartē (stāvot pie svecēm un atgaiņādamies no knišļiem), nolasīja kara padomei to dispozīciju, kas pēc dažām stundām iekustināja visu karaspēku, baterijas un vezumniekus.

7

Sievietes ar kailām galvām metās pie ģenerāļa Horna zirga. Sagrāba pie iemauktiem, kāpšļiem, ieķērās viņa ādas kaftānā … Vājas, melnas no ugunsgrēku kvēpiem, izvalbītām acīm — kliedza: — Atdod pilsētu, atdod pilsētu!… — Drūmie kirasieri — viņa konvojs, tāpat apstāti, nevarēja pie viņa izlauzties… Krievu lielgabalu dunoņa trīsināja namus uz laukuma, kur bij sasviesti apdeguši baļķi, sasisti kārniņi. Jau septīto dienu turpinājās kanonāde. Vakar ģenerālis skarbi noraidīja feldmaršala Ogilvi saprātīgo un laipno priekšlikumu — nepakļaut pilsētu kaujas briesmām un ienākošā karaspēka niknumam. Ģenerālis atbildes vietā iemeta saburzītu feldmaršala vēstuli parlamentārietim sejā. To uzzināja visa pilsēta.

Baltām, it kā izdzisušām acīm ģenerālis lūkojās kliedzošajās sievietēs — no bada un šausmām viņu sejas bij pārvērstas, — tāda izskatījās kara seja! Ģenerālis izvilka no maksts zobenu un plakaniski sāka ar to sist pa galvām un mudināt zirgu. Sāka kliegt: — Nosit, nosit! Samin līdz nāvei!… — Viņš sagrīļojās, — to rāva no sedliem… Tad norībēja nedzirdēta dārdoņa, pat ģenerāļa dzelzs sirds notrīsēja. Aiz vecpilsētas kārniņu jumtiem uzvijās melndzeltens dūmu un liesmu stabs — bij uzsprāguši pulvera pagrabi. Vecā rātsnama augstais tornis nolīgojās. Atskanēja pārbiedētas balsis, ļaudis sabēga šķērsielās, laukums palika tukšs. Zobenu šķērsām sedliem turēdams, ģenerālis auļoja uz Honora bastiona pusi. No viņpus upes stāvus gaisā lidoja ātri augošas bumbas, šņākdamas krita uz līkās ielas, uz māju jumtiem, kuru fasādes kārās pāri ielai, — virpuļoja un sprāga… Ģenerālis cirta un cirta izbiedētā zirga asiņainajos sānos milzīgos piešus…

Honora bastions tinās putekļos un dūmos. Ģenerālis saskatīja ķieģeļu kaudzes, apgāztos lielgabalus, saslietās zirgu kājas un milzīgu nogruvumu krievu pusē. Siena bij nogruvusi līdz pamatam. Pienāca sejā ievainots, no putekļiem gluži pelēks pulka komandieris. Ģenerālis teica: — Pavēlu — ienaidnieku neielaist. — Komandieris viņā palūkojās it kā ar pārmetumu, it kā ar izsmieklu… Ģenerālis novērsās, iecirta zirgam un pa šaurām šķērsieli- ņām aizauļoja uz Viktorijas bastiona pusi. Vairākas reizes viņam vajadzēja ar savu kaftāna ādas piedurkni aizsargāties no degošo namiņu liesmām. Piejājot viņš sadzirdēja lidojošo čuguna ložu spindzoņu. Krievi šāva trāpīgi. Pussagruvušās cietokšņa siena s izliecās, plaisaja un sagruva. Ģenerālis nokāpa no zirga. Apaļu seju, sārti balts zaldāts saņēma pavadu, ietiepīgi nelūkojās acīs. Ģenerālis iesita viņam ar cimdotu dūri pazodē un pa grūstošiem ķieģeļiem sāka rāpties vēl ncsagruvušajā sienas daļā. No šejienes viņš redzēja, ka uzbrukums iesācies ..,

Starp maza auguma strēlniekiem — ingermanlandie- šiem Meņšikovs skrēja pār peldošo tiltu, zobenu vicinādams un visā rīklē kliegdams. Arī visi zaldāti kliedza, cik jaudas. No augstajiem Ivangorodas mūriem uz viņiem baukšēja čuguna lielgabali, gaisu šķeļot, šņākdamas lidoja pār galvām bumbas un šļakstēdamas krita ūdenī. Meņšikovs pieskrēja, nolēca labajā krastā, apgriezās — kāju piesperdams, vicināja ar apmetņa malu… — Uz priekšu, uz priekšu! — Kūkumaina no mugursomām strēlnieku drūzma skrēja pār nosēdušos tiltu, — bet viņam likās, ka tie mīņājas uz vietas.,, — Ātrāk, ātrāk!.., — un viņš kā piedzēris bēra tikko radušās lamas.

Se, kreisajā krastā, šaurajā joslā starp upi un Viktorijas bastiona mitro cietokšņa sienu, bij maz vietas, pār- skrējušie drūzmējās, spiedās, palēnināja soļus, oda pēc kodīgiem sviedriem. Līdz ceļiem ūdenī skrēja Meņšikovs, aizsteigdamies kolonnai priekšā. — Bundzinieki — uz priekšu! Karogu — uz priekšu! — Ivangorodas lielgabali tagad šāva pāri upei — kolonnā, lodes krita krastā, ap- šļāca ar ūdeni, sašķīda pret sienu, apdedzināja šķembām, mīksti un lipīgi ķēra ļaudis… Izrāvušās pirmās rindas, rokas vicinādamas, jau rāpās pa ķieģeļu nogruvumu sienas virsotnē… Ierībējās bungas… Arvienu stiprāk un stiprāk kliedza rāpjošos strēlnieku kolonna… Tur, aiz sienas, aizsmakusi rēca balss zviedru valodā… Norībēja zalve… Pajuka dūmi… Caur sienas izlauzumu strēlnieki metās pilsētā.

Otra uzbrūkošā kolonna gāja garām ģenerālim Ceim- bersam. Viņš sēdēja staltā zirgā, kas bungu ritmā vicināja galvu. Ģenerālim mugurā bij sagrūstu ķieģeļu nospodrinātas bruņas, kuras tas uzvilka tikai sevišķi svinīgos gadījumos, smago bruņucepuri viņš turēja rokā, lai zaldāti labi varētu saredzēt tā asiņu pielijušo, līkdegu- nīgo seju, kas līdzinājās nokaitētai bumbai. Viņš aizsmacis bezjūtīgi atkārtoja: — Drošsirdīgie krievi — uz priekšu … Drošsirdīgie krievi — uz priekšu…

Kolonnas smailē — pāri laukam uz Honora bastionu — steidzīgā solī gāja preobraženskiešu bataljons — stalti noauguši, ūsaini, labi paēduši, mazās, uzacīm pārvilktās trijstūrenēs, šautenēm pieskrūvētiem durkļiem, jo bij pavēle — nešaut, bet durt. Bataljonu veda apakšpulkvedis Karpovs. Viņš gan zināja, ka uz to nolūkojas gan savējie, gan zviedri, kas bij noslēpušies sienas izlauzumā. Gāja, lepni krūtis izgāzis, — kā balodis, degunu uzslējis, pret bataljonu neatgriezdamies. Aiz viņa četri bundzinieki, vai sirdi pušu plēsdami, sita bungas. Līdz platajam ielauzu- mam biezajā ķieģeļu sienā atlika vairs kādi pussimt soļi, — Karpovs gaitu nepaātrināja, tikai viņa pleci pacēlās augstāk. To redzot, aiz muguras zaldāti, soļus jaukdami, spiedās virsū priekšējiem. — Rrrra-ta, rrra-ta — rībināja bungas. Izlauzumā lēnām parādījās dzelzs bru- ņucepures, šauteņu stobri… Karpovs iekliedzās: — Met nost ieročus, nelieši, padodas! — Un ar zobenu un pistoli skrēja pretim zalvei.,, Nozibsnīja, nodārdēja, iecirta sejā pulvera dūmus.., «Vai tiešām — dzīvs?» viņš nopriecājās. Un izzuda bailes, no kurām bij pacēlušies pleci… Dvēsele alka kaujas… Bet zaldāti bij aizsteigušies priekšā, un viņš veltīgi meklēja — kam uzbrukt ar zobenu … Redzēja tikai platās preobraženskiešu muguras, kuri ar durkļiem strādāja kā zemnieki ar dakšām.,.

Trešā — Aņikitas Ivanoviča Repņina kolonna ar aplenkuma kāpnēm metās uzbrukumā pussagruvušajam Glorijas bastionam. No sienām steidzīgi šāva, meta akmeņus un baļķus, aizdedzināja darvas mucas, lai to izlietu uz aplencējiem. Aņikita Ivanovičs karstumā mīdījās ar savu mazo zirgu vārtu torņa pakājē un, uzrotījis savus milzīgos atlokus, vicināja dūrītes un smalkā balstiņā kliedza, uzmudināja, baidīdamies, ka viņa zaldāti uz kāpnēm varētu nokavēties. Viens un otrs un vēl daži cauršauti un sadurti nokrita no pašas augšas… Bet — dievs sargāja — zaldāti niknā gūzmā rāpās pa kāpnēm… Zviedri nepaspēja apgāzt ugunsmucas — mūsējie bij jau uz sienām .,.

Grāfiene Sperlinga ķēra aiz rokām bērnus, it kā katru reizi tos pārskaitīdama. Uzlēkusi kājās, ieklausījās — ar- vienu tuvāk dzirdēja šāvienus, cīņā satrakoto kliedzienus… Viņa izstiepa izliektās rokas, pārvērstu muti karsti čukstēja: — Tu to gribēji, briesmoni, tu, tu, ietiepīgais, cietsirdīgais cilvēk! — Meitenes raudādamas kliedza:

—   Mamma, apklusti, nevajag! — Puika iebāza dūri mutē un lūkojās, kā māsas raud…

Tuvumā iedārdējās riteņi, grāfiene metās pie loga — klibs zirgs ar salauztu kāju vilka visādām mantām piekrautus ratus, tiem pakaļ skrēja sievietes ar saiņiem…

—   Uz pili, uz pili! Glābieties! — viņas kliedza… Četri zaldāti aizstiepa nestuves ar ievainotajiem vaska dzeltenām sejām… Tad viņa ieraudzīja sakumpušu veci ar maisu — pazīstamo bagātnieku, kas deva naudu pret augļiem, — steidzīgi tupelēm šļūkdams, viņš padusē nesa kviecošu sivēnu… Pēkšņi nometa sivēnu, nometa arī maisu un aizskrēja… Pavisam tuvu nodžinkstēja sasists stikls… — Ai-ai! — mokoši iegaudojās balss… Attālā laukuma stūrī viņa ieraudzīja ģenerāli Hornu… Viņš vicināja roku, kaut kur norādīja… Tam garām smagi paauļoja kirasieri… Horns vairākas reizes ar zobenu iesita streipuļojošam zirgam pa ribām, — viņa melnajā sejā bij saredzami visi zobi kā vilkam, — augstu palēkdamies, viņš ieauļoja šķērsielā.., — Kārli! Kārli! — Grāfiene izskrēja priekštelpā, atrāva durvis uz ielu. — Kārli, Kārli!… —■ Un tad viņa ieraudzīja krievus, — tie nāca gar mājām pa tukšo laukumu un lūkojās logos.,. Viņiem bij platas sejas, gari mati, uz cepurītēm — vara ērgļi…

Grāfiene bij tā nobijusies, ka stāvēja un skatījās, kā zaldāti tuvojas, norādīdami uz viņu un komandanta karogu virs mājas durvīm. Pienākuši tie ielenca grāfieni, rādīja uz to ar pirkstiem — runāja satraukti un nikni… Viens — kā plakansejains elks — pastūma viņu un iegāja namā… Kad viņš to atstūma kā vienkāršu sievu uz tirgus, grāfienē uzliesmoja viss naids, kas tik ilgi bij viņu smacējis, — ir pret veco vīru, kas bij saēdis tās mūžu, ir pret šiem krievu barbariem, kas sagādāja tik daudz ciešanu un baiļu… Viņa pieķērās plakansejainajam zaldātam, izvilka viņu no priekštelpas, šņākdama un Tīstīdamās nesakarīgos vārdos, skrāpēja viņa vaigus, acis, koda viņam, spēra ar ceļiem… Zaldāts samulsis atgaiņāja satrakoto sievieti… Novēlās ar to kopā uz akmeņiem… Viņa biedri, brīnoties par tādu meitieša niknumu, ņēmās viņu atvilkt nost, sadusmojās, uzgula, izšķīra, bet, kad atgāja, — grāfiene gulēja uz mutes, galvu aizgriezusi, ļaunu, zilu seju.,, Viens zaldāts pārvilka svārkus viņas atsegtajām kājām, otrs nikni atgriezās pret trim meitenēm un puiku durvīs… Puika, kājām mīdīdamies, kliedza bez balss, bez raudām… Zaldāts sacīja: — Pie velna viņus, ejam projām, puiši!

Trīs ceturtdaļstundās viss bij nobeigts. Kā viesulis krievi iebrāzās vecās Narvas laukumos un ielās. Viņus apturēt vai aizkavēt nebij vairs iespējams. Ģenerālis Horns pavēlēja karaspēkam atkāpties līdz zemes valnim, kas atdalīja veco pilsētu no jaunās. Valnis bij augsts un plats, un ģenerālis cerēja, ka cara Pētera pulkiem vajadzēs stāvos uzbērumus bagātīgi apslacīt savām asinīm.

Ģenerālis sēdēja zirga mugurā, kas bij nokāris galvu pie pašiem nagiem. Viegls vējiņš ņirkstināja slaidā kārtī uzslieto viņa personīgo — dzeltenmelno nozīmi. Pussimt kirasieru drūmi un nekustīgi stāvēja puslokā viņam aiz muguras. No augstā vaļņa ģenerālim bij saredzamas vairākas ielas. Pa tām vajadzēja atkāpties karaspēkam,_ bet ielas vēl arvien bij tukšas. Ģenerālis, krunkainās lūpas košļājot, skatījās un gaidīja. Lūk, tālajā galā pār vienu ielu, pēc tam arī pār otru sāka skriet pāri cilvēciņi. Viņš nevarēja saprast, — kas tie par cilvēciņiem, un kāpēc viņi skrien pāri? Viņa aizmugurē kirasieri sāka apslāpēti kurnēt. Parādījās neprātīgi auļojošs jātnieks, vaļņa pakājē nolēca no zirga un, labajā rokā turēdams asiņojošo kreisās rokas delnu, sāka rāpties stāvajā uzbērumā. Tas bij adjutants Bistrcms, bez zobena, bez pistoles, bez cepures, ar atrautu mundiera stūri…

—  Ģenerāli — viņš pacēla pret to neprātīgu seju. — Ģenerāli Ak dievs, mans dievs!

—   Es jūs klausos, poručik Bistrem, runājiet mierīgāk…

—   Ģenerāl, mūsu karaspēks ielenkts. Krievi trako! Tādu slaktiņu vēl nekad neesmu piedzīvojis… Ģenerāl, bēdziet uz pili..,

Ģenerālis Horns samulsa. Tagad viņš saprata — kas tie bij par cilvēciņiem, kas tālumā skrēja pāri ielai. Viņa lēnā domu gaita, kas arvienu noveda pie noteikta lēmuma, — sajuka… Viņš nevarēja nekā izlemt. Kājas tam izslīdēja no kāpšļiem un nokarājās zemāk par zirga vēderu. Viņš pat neatguvās no savu kirasieru kladzinošiem, satrauktiem izsaucieniem… Pa plato valni no divām pusēm brāzmainiem aulekšiem aurodami tuvojās bārdaini kazaki drausmīgās, uz vienu ausi nošķiebtās, augstās aitādu cepurēs. Viņi vicināja līkus zobenus un tēmēja no garām kramenīcām. Lai neredzētu šīs šausmas, Bistrems pieplaka ar seju ģenerāļa zirgam. Cits citā skatīdamies, kirasieri sāka vilkt laukā zobenus, svieda tos zemē un kāpa no zirgiem.

Pirmais pieauļoja iekarsušais pulkvedis Rens un satvēra pie pavadas ģenerāļa zirgu.

—   Ģenerāl Horn, jūs esat mans gūsteknis!

Tad viņš kā miegā pacēla roku ar zobenu, un pulkvedim Rēnam, lai atņemtu zobenu, vajadzēja ar spēku atlauzt ģenerāļa pirkstus, kas bij ieķērusies rokturī…

Ja še nebūtu feldmaršala Ogilvi, Pēteris Aleksejevičs jau sen būtu aizauļojis pie karaspēka, — trīsceturtdaļstundā viņi bij veikuši to, uz ko viņš bij gatavojies četrus gadus, kas viņu nomāca, uzvēla rūpes un sūrstēja kā neizdziedināma vāts… Bet — velns lai viņu parauj! — vajadzēja uzvesties tā, kā valdniekam pienākas, saskaņā ar Eiropas paražām. Pēteris Aleksejevičs cienīgi sēdēja baltā zirgā, — viņš bij preobraženskiešu kaftanā ar lentu, jaunā pūkainā trijstūru cepurē ar kokardi; labo roku ar tālskati viņš bij iespiedis sānos, — no pakalna vairs nebij uz ko skatīties, sejā atspoguļojās barga varenība… Notikums bij Eiropas mēroga: tas nebij nekāds joks uzbrukumā ieņemt vienu no nepieejamākiem cietokšņiem pasaulē.

Pieauļoja oficieri — Pēteris Aleksejevičs ar galvas mājienu norādīja uz Ogilvi, lai feldmaršalam nodod ziņojumu par kaujas gaitu… Ieņemtas tik un tik ielas un laukumi… Mūsējie laužas uz priekšu kā siena, ienaidnieks visās vietās nekārtībā atkāpjas.,, Beidzot pa salauztajiem Glorijas vārtiem izauļoja un ar visu jaudu brāzās trīs oficieri… Ogilvi pacēla pirkstu un sacīja:

—  O! Labas ziņas, es nojaušu…

Pirmais pieauļoja kazaku horunžijs, nolēca no auļojoša zirga un, pret caru Pēteri melno bārdu saslējis, norēca:

—   Narvas komandants ģenerālis Ilorns atdeva zobenu! …

—   Lieliski! — iesaucās Ogilvi un baltā briežādas cimdā ietērptu roku ar izmeklētu žestu norādīja Pēterim Aleksejevičam: — Jūsu augstība, lūdzu ienākt, pilsēta jūsu…

Pēteris steidzīgi iegāja pils velvainajā bruņinieku zālē… Viņš šķita augumā staltāks — mugura bij izliekta, krūtis skaļi elpoja… Rokā kails zobens… Kā neprātīgs palūkojās Aleksandrā Daņilovičā, — tā dzelzs bruņās bij ložu iespiedumi, šaurā seja sakritusies, mati sviedraini, lūpas apkaltušas; palūkojās mazajā Repņinā, kas saldi smaidīja ar savām šaurajām actiņām; palūkojās sārtajā pulkvedī Renā, kas jau bija paguvis ieķert mēriņu degvīna; palūkojās ģenerālī Ceimbersā, kas bij ar sevi apmierināts kā vārdadienas bērns.

—   Es gribu zināt, — Pēteris Aleksejevičs viņiem uzkliedza, — kādēļ vecajā pilsētā vēl nav apturēts slaktiņš? Kāpēc pilsētā notiek laupīšanas? — Viņš izstiepa roku ar zobenu. — Es iesitu mūsu zaldātam… Bij piedzēris un vilka sev līdz meitu… — Viņš nometa zobenu uz galda. — Bombardiera kungs poručik Meņšikov, ieceļu tevi par pilsētas gubernatoru… Dodu stundu laika — apturēt asinsizliešanu un laupīšanas… Ne ar muguru, bet galvu atbildēsi.

Meņšikovs nobāla un tūdaļ izgāja, vilkdams sev līdz saplēsto apmetni. Aņikita Repņins maigā balsī teica:

—   Ienaidnieks savu pardonu sāka kliegt visai veļu, tādēļ mūsu zaldātus grūti apturēt, tā noskaitušies, ka bail…

Manis nosūtītie oficieri viņus tvarsta aiz matiem un izšķir… Bet pilsētā laupa paši iedzīvotāji.,.

—   Saķert un par biedinājumu pakārt!

Pēteris Aleksejevičs nosēdās pie galda, tad atkal piecēlās. Ienāca Ogilvi, aiz viņa divi zaldāti un oficieri veda ģenerāli Hornu. Iestājās klusums, tikai pie Horna piešiem lēnām šķindēja zvaigznītes. Viņš pienāca pie cara Pētera, pacēla galvu, miglainām acīm lūkojās garām, viņa mute izsmieklā sašķiebās… Visi redzēja, ka Pētera roka atrāvās no galda sarkanās vadmalas, tad savilkās dūrē (Ogilvi izbijies piegāja viņam tuvāk), kā riebumā sarāvās tā pleci, viņš klusēja tik ilgi, ka visi piekusa neelpot…

—  No manis tev goda nebūs! — klusi noteica Pēteris. — Muļķis! Vecais vilks! Plēsoņa stūrgalvis… — Un pameta skatienu pulkvedī Renā. — Aizved viņu uz cietumu, kājām, visai pilsētai cauri, lai apskatās savu nožēlojamo darbu...

1929.—1944.

VĒSTURE UN VARDA MAKSLA

Alekseja Tolstoja «Pēteris Pirmais» ir ievērojamā romānista daiļrades smaile, viens no vārdatnākslas sacerējumiem, kas godam stāv līdzās Mihaila Solohova «Klusajai Donai» un Leonīda Ļeonova «Krievzemes mežam», Aleksandra Tvardovska «Vasilijam Tjorkinam» un Mihaila Isakovska dziesmu lirikai… Sis izcilā vārda mākslinieka daiļdarbs, pārvarējis valodas robežu, jau pirmskara laikā bija kļuvis par ievērojamu parādību pasaules literatūrā — bija tulkots visās nozīmīgākajās Austrumu un Eiropas tautu valodās. Romāns «Pēteris Pirmais» dzīvo arī kinolentās, teātra izrādēs un grāmatu grafikā. 1980. gada maijā laikraksta «Pravda» slejās bija iespiesta tio Min- skas saņemta informācija par Uzvaras svētkiem veltītu grāmatu izstādi. Tajā bija lasāms: «Krasņikovu ģimene izstādījusi Alekseja Tolstoja romāna «Pēteris Pirmais» lodes sašautu sējumu; viņu vectēvs G. Ļeonovs kopā ar šo grāmalu nostaigājis kauju ceļus līdz pat Berlīnei.» Arī mūsu dienās joprojām vērojama liela interese' par šo romānu, tā nemazinās līdz ar lasītāju paaudžu maiņu. Jaunieši to lasa ar tādu pašu aizrautīgu interesi kā pieaugušie.

Kur meklējams šā romāna ilgstošo panākumu noslēpums? Kopš tā laika, kad tika laists klajā «Pētera Pirmā» pirmais izdevums, aizritējis jau pusgadsimts — daiļdarba mūžam tas nav mazais laiks. Daudz vārdu, kas nodrukāti ilgai dzīvošanai, ieplūduši literatūras straumēs un pazuduši bez pēdātn. Pagātnē aizšalkušajos gadu desmitos mūsu rakstniecība devusi plašus, nozīmīgus daiļdarbus, kuros Tautas tēls skatīts kā vēstures radītājs un kuri uzrakstīti ar neparastu estētisko spēku. Atcerēsimies Vjačeslava Siškova «Jemeļjanu Pugačovu», tāpat arī Capligina, Novikova-Priboja, Sergejeva-Censka, Borodina, Jana lieliskās panorāmas-freskas. Tomēr mūsu gadsimta vēsturiskās prozas kopaina nav iedomājama bez «Pētera Pirmā». Alekseja Tolstoja romāns ir viens no izcilākajiem vēsturiskās prozas sasniegumiem, kas šodien uzskatāms par savdabīgu moderno klasiku.

Tajā pašā laikā jaunais autors neatlaidīgi darbojas ari prozā, — visizplatītākajā, ģimenēs visvairāk lasītajā žurnālā «Ņiva» tiek iespiests viņa stāsts «Vecais tornis»; pēc tam iznāk «Žagatas pasakas». Savu tapšanu par prozaiķi Aleksejs Tolstojs saista ar sev nozīmīgo 1909. gadu, kad parādījās viņa stāsti «Sacensonis» un «Jaš- mas burtnīca», kurus vieno epigrāfs: «Melanholija, sapņainiba un drošsirdība Ir laimīga mīlētāja pavadoņi, un vai tam!, kurš, nejuz- dams sevī kaut vienu no šīm īpašībām, Iedrošinās doties dēkā, kas var izpelnīties izsmieklu.» Mūsu priekšā — pirmā, pietiekami stilizēta — laikmeta garāl — programma, ja vēlaties, sākotnējs estētiskais manifests, kādi tajos gados bija saradušies pārpārēm.

Prozaiķis uzvarēja dzejnieku, taču visam mūžam iegūdams dzejisku skatījumu uz dabu un cilvēkiem. Agrīnajos daiļdarbos vēl bija jūtama stilizācija. Bet tajā pašā laikā bija redzams, ka autors par savu ieroci prasmīgi izraudzījies skanīgu vārdu — dzīvu, dinamikas un iekšēja spēka bagātu. Tā ka gandrīz vai tikai paši pirmie viņa daiļrades gadi ir uzskatāmi par mācekļa laiku. Stāstos un pasakās bija jūtama neapšaubāma meistarība, dzima Alekseja Tolstoja prozas brīnums, un rakstnieku pašu literātu aprindās drīz vien pusnopietni, pusjokojot sāka saukt par trešo Tolstoju, lai nesajauktu ar viņa uzvārda brāļiem — Alekseju Konstantinoviču Tolstoju un Ļevu Tolstoju.

Maksims Gorkijs 1910. gadā kādā no savām vēstulēm tālredzīgi atzīmēja, ka «Jaunais Tolstojs», kā liekas, būs «liels, pirmklasīgs rakstnieks». Jaunais vārda mākslinieks bija iekarojis lasītājus. Bez pārspīlējuma var teikt, ka viņa daiļrade drīzā laikā kļuva par visas tautas īpašumu. Plašu popularitāti iemantoja stāsti, ko vienoja simboliskais nosaukums — «Zem vecajām liepām», kuros bija atainoti «muižnieku ligzdu» rudenīgie sapņi. Piemēram, sulīgs tēls ir vecais ģenerālis, kas nodarbojies ar savas muižas saimniecību un, reiz pamanījis, ka tirgū viņam nemaksā īsto cenu, pavēlējis iegāzt upē — lai redz uzpircēji! — septiņdesmit vezumus kviešu, savu vienīgo bagātibu. Lieli panākumi bija A. Tolstoja stāstiem «Savādnieki» un «Klibais kungs», — arī šodien tiem ir svaigs un dzejisks skanējums, kur nu vēl desmitajos gados, kad šo stāstu varoņi — smieklīgie savādnieki bija literatūrā neredzēts jaunums. Turklāt nesteidzīgā, reālistiskā rakstīšanas maniere, tuva Aksakova un Buņina literārajam rokrakstam, bija pilnīgi pretēja formālajiem meklējumiem ar tiem piemītošo haotisko valodu un domas bezjēdzību. Cauri visai dzīvei rakstnieks iznesa jaunības dienu atceres; vēlāk viņš mēdza teikt, ka viņa atmiņā atdzīvojas gudri, skaidri, mierīgi cilvēki, kas visiem spēkiem cenšas saglabāt savu pašcieņu.

Maigās, plūstošās dabas noskaņas Alekseja Tolstoja darbos dzīvoja līdzās raksturu pārgalvīgajai nebēdnībai (Deņisa Davidova ma- nierēl), drastiskai zobgalībai un Puškina radītā jau garīgi vecīgā un apdzisušā Oņegina grūtsirdībai. Blakus «dabiskajam cilvēkam», kam pieder visas autora simpātijas, viņa stāstos darbojas arī savā čaulā ierāvušies muižnieki, kas velk dzīves pēdējos gadus. Sai ziņā A. Tolstoja daiļrade noslēdz seno «muižnieku ligzdu» attēlojuma tradīciju.

Visai tautai un arī rakstniekam grūtajā laikā — pirmā pasaules kara gados — redzam Alekseju Tolstoju frontē, — viņš ir laikraksta «Russkije vedomosti» līdzstrādnieks un pastāvīgi ziņo lasītājiem par to, kas notiek kara laukā. Grūti nācās iedziļināties traģisko notikumu raibajā un pretrunīgajā būtībā, taču jaunajam literātam apstākļu vara bija devusi iespēju ieraudzīt «krievu cilvēku karā». Daudz grūtumu nācās pieredzēt arī pašam. Kara komentētāja pienākumi lika rakstniekam gan pabūt dienvidrietumu frontē, gan izbraukāt Kaukāza frontes līniju, gan ari doties ilgstošos braucienos uz Angliju un Franciju. Tas viss katrā ziņā deva milzīgu daudzumu Iespaidu, materiālu pārdomām. Grāmatu zināšanām nāca klāt dzīves gudrība.

Laikrakstā «Russkije vedomosti», kur strādāja daudzi pazīstami autori (uz fronti brauca arī izcilais vārda meistars Valerijs Brjusovsl), jaunā Alekseja Tolstoja apraksti izcēlās ar precizitāti un patiesīgumu, ar nopietno toni un detaļu bagātību. Labāko, kas bija iespiests avīžu slejās, — tai skaitā aprakstus «Pa Volīniju», «Pa Gallciju», «Kau kāzā» — rakstnieks ievietoja Kopotajos rakstos. A. Tolstojam patik-i labot iespiestu tekstu, — viņš svītroja īslaicīgo, pārejošo, izcēla to, kas atklāj tautas raksturu, tā plašumu un daudzpusīgumu.

Literāts, Izpildīdams žurnālista pienākumus, vadot lasītājus pa sarežģītajiem nolikumu līkločiem, cieši vēlējās, kā pats izteicās, lai viņu sirdis «ietrīsētos lepnumā par mūsu tautu — vīrišķīgu, labsirdigu, neuzvaramu un vienkāršu». Aleksejs Tolstojs toreiz vēl bija ļoti tālu no īstenības, pasaules kara, tā cēloņu un mērķu zinātniskas izpratnes. Taču savu darbu — frontes notikumu godīga aprakstītāja pienākumus viņš veica ar viņam raksturīgo talantigumu un apzinību.

Frontē līstošās asinis un aizmugurē pārvaramās grūtības lika domāt par ikdienišķo dzīves prieku, ko visiem spēkiem noliedza dekadenti, skaļi sludinādami tikai mīnusvērtības. Alekseja Tolstoja stāsti, kas uzrakstīti šajos grūtajos gados, — ir apbrīnojama un brīnišķīga kultūras parādiba, kura vēl nav pietiekami novērtēta. Viens no mazās vēstītājas prozas labākajiem paraugiem — «Sāpju remdētāja dievmāte». So vēstules formā uzrakstīto stāstu caurstrāvo mīlas poēzija, cieņa un līdzjūtība pret vienkāršo cilvēku, ko pazemoja un tīšuprāt noniecināja lielpilsētas dekadentiskā literatūra. Ne velti šajā stāstā skolotājs Solomins, rādīdams atbraucējam Pēterburgas žurnālu, patiesi un dedzīgi saka: «Tā, lūk, kāds šeit raksta: pats tu esi zvērs, tava sieva — mātīte, bet mīlestība — instinkts… Bet te kāds cits klāj visu vaļā bez aplinkiem: tik un tā neko labu dzīvē nesagaidīsi, ielaid lodi…» Lielisks ir vēstules zobgalīgais sarunvalodas tonis, kad varonis-vēstītājs stāsta par braucienu, kas saistīts ar viņa vēlēšanos izprast senās Krievzemes skaistumu kā zināmu balstu garīgā satricinājuma gados. Pievērsies ikonogrāfiskam tēlam, ko Aleksandrs Bloks atveidojis savā dzejoli «Aiz zārka» («Sāpju remdētāja dievmāte…»), Aleksejs Tolstojs attēlojis patiesu ainu, kurā dzīves krāsas izlaužas cauri arī senās lauku baznīcas apputējušajiem lodziņiem; lasītājs redz, kā oranžais saules riets liesmo aiz rudzu lauka. Pretstatā sadomātām kaislībām un mistiskiem strīdiem šajā stāstā daudz kustību, smaržu un skaņu. Uzticīgais reālistisko tradīciju sargātājs Aleksejs Tolstojs sāka māksliniecisku polemiku ar dekadentiem un nenoguris turpināja to gadu desmitiem, piešķirdams tai dažādu nokrāsu, — gan izsmiedams balagānisko Pjero un Malvīni, gan zīmēdams garmatainā dzejnieka, vispārējas bojāejas sludinātāja, dekoratīvi operisko tēlu.

Karš saasināja rakstnieka interesi par neizdomātu realitāti, viņš Iemīlēja to, ar visiem dvēseles spēkiem pretodamies abstraktiem — «simfoniskiem» jēdzieniem, ar kuriem aizrāvās izslavētais Andrejs Belovs un viņa domu biedri. Niknā neatlaidībā Aleksejs Tolstojs dzina laukā no saviem stāstiem mistiku, kaut arī tā bija modē un pēc tas bija pieprasījums. Frontē pavadītie gadi pavilka svītru zem jaunības iespaidiem; vecās liepas, — panīkušo lauku muižu personificējumi, palika tālu aiz muguras. «Klibā kunga» un «Savādnieku» laiks kļuva par neatgriežamu pagātni.

Māksliniekam — un Tolstojs to saprata! — jādomā pavisam citās dimensijās. «Jau kopš Februāra revolūcijas pirmajiem mēnešiem,» rakstīja Aleksejs Tolstojs savās autobiogrāfiskajās piczimēs, «es pievērsos Pētera Lielā tēmai. Laikam gan drīzāk mākslinieka instinkta vadīts nekā apzināti es meklēju šajā tēmā krievu tautas rakstura un krievu valsts organizācijas izskaidrojumu.» Tāpat rakstnieks atzīmēja, ka stāstu «Pētera diena» — pirmo sacerējumu, kas atklāja Pēterim Pirmajam veltīto daiļdarbu ciklu, apgaismoja Oktobra blāzma. Dižajai tēmai vajadzēja gatavoties ilgi un pamatīgi. Jau pirms šī darba sākšanas Alekseju Tolstoju bija ieinteresējusi tāda sava laika figūra kā Grigorijs Rasputins, kura dēkas cara ģimenē, finansu, rūpniecības un politisko dižvīru aprindās toreizējā Pēterburgā bija visiem uz mēles.

Tikai pamazām vārda māksliniekam izdevās atrast vietu vēl nebijušu sociālo kataklizmu apzīmogotajā laikmetā. Ceļš, ko rakstnieks svešumā pavadītajos gados visiem spēkiem centās rast atpakaļ uz dzimto zemi, nebija viegls, sūra uir rūgta bija emigranta maize. Viņu glāba vienīgi mīlestība uz Krievzemi. Atklātā vēstulē, kas tika iespiesta, — pirms atgriešanās Dzimtenē — Aleksejs Tolstojs skaidri un nepārprotami pateica: «Es esmu tipisks krievu emigrants, tas ir, cilvēks, kurš nostaigājis garu sāpju ceļu… Un sirdsapziņa aicina mani nevis līst pagrabā, bet gan braukt uz Krieviju un kaut vai vienu savu nagliņu iedzīt vētru dragātajā krievu kuģī. Tā, kā to darīja Pēteris.» Sī spilgti tēlainā atzīšanās daudz ko izskaidro rakstnieka liktenī. Saistošais Pētera tēls, kas atplaiksnījās vēstures tālē, kļuva Aleksejam Tolstojam par pēdējo cerību rast piestātni tēvzemes krastā.

Ir zināms, ka ne jau rakstnieks parasti izraugās tēmu, — lielākoties tēma izraugās rakstnieku, bagātinot viņu ar savu dziļumu un krāsām. Tā tas notika arī šoreiz. Taisnības labad jāteic, ka Aleksejs Tolstojs no svešatnes neatgriezās ar tukšu cejasomu. Dzīvodams ārzemēs, viņš uzrakstīja autobiogrāfisko stāstu «Ņikitas bērnība», romānu «Māsas» — triloģijas «Sāpju ceļi» pirmo daļu, kas vēlāk kļuva par revolūcijas un pilsoņkara gadu sava veida māksliniecisku hroniku; rakstnieks veda uz mājām sociālo fantastikas un piedzīvojumu romānu «Aelita», kas pirmo reizi tika iespiests pie inums un pēc tam k]uva par jaunatnes iecienītu lasāmvielu.

«Ņikitas bērnība» ir poēzijas pērle, viens no nedaudzajiem daiļdarbiem, kas liekams līdzās Aksakova «Mazdēla Bagrova bērnības gadiem», Ļeva Tolstoja «Bērnībai» un «Zēna gadiem». «Ņikitas bērnībā» viscauri strāvo it kā dziesma «mazajai dzimtenei», te virknējas rimtās, harmoniskās, dziedinošās dzimtās dabas ainavas. Stāsts valdzina ar Puškinam raksturīgu — gaišu un harmonisku attieksmi pret dzīvi. Apkārtējās dabas tēlojumi ir dzīvi akvareļi: «Zilgs vakars spoguļojās peļķēs, pārvilktās ar plānu ledus kārtiņu. Noskrapstcja pakavi, divriči sadrebēja. Artjoms sēdēja klusēdams, garo degunu nokāris, — domāja par savu nelaimīgo mīlestību uz Duņašu. Virs blāvās rieta pamales, zaļajās debesīs, gaiši un silti mirgoja zvaigzne, skaidra kā ledus gabaliņš.» Seit viss ir tāpat kā Puškina dzejā — paši labākie vārdi vislabākajā secībā.

Uzvaras netika gūtas uzreiz — kā pēc līdakas pavēles, bet izkarotas smagos, radošos cīniņos, meklējumos, neveiksmēs, atradumos un atklājumos.

Piedalīdamies jaunās dzīves celtniecībā, Aleksejs Tolstojs piedzīvoja milzīgu daiļrades pacēlumu — viņa vārdā iemiesojās neaptveramie mākslas plašumi. 20. gadu literārajai dzīvei, kā zināms, bija raksturīgs estētisko līdzekļu raibums, dažādu skolu un virzienu savstarpēja cīņa. Kā sēnes pēc lietus vairojās un zēla dažnedažādi manifesti, kas skaļi noliedza kultūras mantojumu un izsludināja sevi par jaunu vārda mākslu, kas aicināta atklāt «visai pasaulei neredzētus brīnumus». Par vecmodīgu uzskatīja ne tikai Puškinu, bet arī «Kara un miera» autoru. Par ieroci kalpoja mākslas dehumanizācijas lozungs: «Būtībā ne jau svarīgi ir uzzīmēt kaut ko tādu, kas nepavisam nav līdzīgs cilvēkam, mājai vai kalnam; nē, svarīgi ir uzzīmēt cilvēku, kurš cik vien iespējams mazāk līdzinātos cilvēkam…» Pievēršoties cilvēka un masas abstraktajiem jēdzieniem, «niknie mākslas veicinātāji» neganti uzbruka dižās un patiesi reālistiskās mākslas, monumentālā un savdabīgā stila pārstāvjiem, — sākot ar Mak- simu Gorkiju un beidzot ar Alekseju Tolstoju, pārmezdami viņiem vecmodīgumu un atpalicību.

Telegrammas stilam un visvisādām histēriskām literārajām ērml- bām Aleksejs Tolstojs lika pretī saturīgas valodas viedo gudrību un vijīgumu. Milzīga nozīme bija rakstnieka izteiktajām domām par valodu un žestu. Vairākkārt viņš atkal un atkal pievērsās brīnišķīgās krievu valodas un tās tautisko pamatu apcerei. Savas pārdomas viņš izteica dažādos rakstos, piezīmēs un runās, un to būtība bija šāda — frāzei jābūt skaidrai un tvirtai kā kristālam. Galvenā nozīme šeit ir tēlam, ko autors rada lasītāja iztēlē. Rakstnieks neatzina valodu, kurai trūkst krāsu un smaržu, metaforiskuina, jo katrā vārdā slēpjas «kvēlojošas debess neskartā skaistuma episkais diženums», poēma, nācijas dvēsele. Zaudēt organisko saikni starp idejām un lietām būtu tas pats, itin kā kad mākslinieks «pielīmētu portretam degunu, kas nogriezts mironim». Meklēdams savu pieeju, Aleksejs Tolstojs atteicās no kārdinājuma rakstīt skaisti, viņš aicināja pārvarēt vārda hipnotizējošo un maģisko spēku, kas izauga no Adreja Belova rit- mizētās prozas un mistiķu šamanisma, viņš uzskatīja par nevajadzīgu sarežģītu epitetu, tēlu sablīvējumu, kas bija raksturīgs akmeistu mēģinājumiem «pārstādīt franču Parnasa leduspuķes Krievijas džungļos». Viņš nikni uzstājās pret jebkura veida novazātu frāzi («Mūsu kinematogrāfijas straujā plauksme») un bezjēdzīgu, samākslotu izteiksmi («Rūpnīca pasniedza roku ar viadukta izrāvienu»). Valoda ir veidojusies daudzu tūkstošu gadu ilgā darbā, un tāpēc tai ir absolūti svešs kabineta abstraktums. Valoda pieder tiem, kuri spēj piln- asinīgi just, tas ir, tiem, kuri prot skatīties un saredzēt.

«Veidojot māksliniecisko frāzi,» atzīmēja A. Tolstojs, «ir kaut kas jāredz, ja tas ir priekšmets vai priekšmetu kustība. Ir kaut kas emocionāli jāizjūt, ja tā ir ideja, jēdziens, ja tās ir jūtas.» Aleksejam Tolstojam patika uzsvērt domu, ka tautas poēzijai piemit iekšēja kustība. «Nav iespējams pilnībā izjust senu šūpuļdziesmu, ja neesi redzējis dūmistabu, zemnieci, kura sēž skala gaismā, griež vārpstu un ar kāju kustina šūpuli… Kreisā roka vērpj vilnu, labā — griež vārpstu, bet dzīva gaisma gail vienīgi skala liesmiņā, oglītēm birstot silītē.» Ar vārdiem, kas apzīmē darbību un stāvokli, rakstnieks atveido šūpu)dziesmas iekšējos žestus, kuri dod iespēju ieraudzīt dzīvu ainu.

Valodas un kustības tieša identitāte tagad mums liekas nedaudz nosacīta. Taču Aleksejam Tolstojam, meklējot stingru balstu mākslinieciski taustāmai priekšmetiskai valodai, šīs vārdā ietvertās «kustības» lieti noderēja. Rakstnieks meklējis precīzu vārdu, kas ņemts no dzīves un nes sevī vēstures atblāzmu un ko sensenis lietojuši mūsu senči, — tas viss bija lieliska pretinde pret dekadentību, kas vēl sīksti turējās tolaik, trīsdesmito gadu sākumā, kad nebija līdz galam idejiski atbruņoti avangardistu piekritēji.

Par valodu nedrīkst domāt (un Aleksejs Tolstojs to ļoti labi saprata!), neņemot vērā tās saikni ar sabiedrības un tautas vēsturi. Tikai vēsturiskums dod iespēju pareizi izprast vārda dzīves iekšējos likumus. Ja rakstnieks smeļas no tautas vārda mākslas krātuves, tad viņa pienākums ir atdot šo bagātību divkārt. Tēlu raksturotāja runa neapšaubāmi parāda, kāda ir rakstnieka attieksme pret iepriekšējām paaudzēm un laikabiedriem. Vārds ir cilvēka ētiskais mērs.

Strādādams pie modernās epopejas («Sāpju ceļi»), stāstiem un lugām (Aleksejs Tolstojs kvēli mīlēja teātri), ievērojamais autors nemitīgi pievērsās jauniem un atkal jauniem kultūrvēsturiskajiem avotiem, vēlēdamies «izkausēt savu personību desmitos literāro personāžu un runāt viņu balsīs». Neatlaidīgos pūliņos viņam izdevās daudz ko iepazīt, izzināt un izteikt.

Bizantijas apokrifs, ilgos gadu simtos ieguvis slāvisku raksturu ziemeļu klosteru cellēs, deva rakstniekam metaforu — Jaunavas tēlu; tā nokāpusi ellē, lai atvieglotu nelaimīgo grēcinieku mokas pekles ugunīs. Mākslinieciskajā interpretējumā šis apokrifa Jaunavas gājiens bija saistīts ar šķīstīšanās cerībām, kā to izsaka jau epigrāfs: «Trijos ūdeņos slīcināti, trijās asinīs peldināti, trijos sārmos vārīti. Šķīstāki par šķīsto.» Rakstnieks daudzkārt strādāja ar romāna «Sāpju ceļi» tekstu, pārveidodams un pārrakstīdams jau Iespiesto, iznākušo darbu. Tekstoloģiskā vēsture dod iespēju izsekot rakstnieka garīgajiem radošajiem meklējumiem, — aktuālo dienas notikumu izpratnei viņš devis savu personisko attieksmi.

Bez pārspīlējuma var teikt, ka gandrīz visā dzīves laikā — kopš septiņpadsmitā gada neatvairāmi! — Alekseju Tolstoju kā magnēts pievilka Pētera Pirmā laikmets. Rakstnieku saistīja «nepiefrizētā» un vitālā radošā spēka pilnības izjūta, spēcīgie raksturi, tā laikmeta radīti, kas izcirta «logu uz Eiropu». «Lai izprastu krievu tautas raksturu, tās dižumu,» teica rakstnieks, «labi un dziji jāiepazīst tās pagātne.» Pētera laiks viņam bija viens no galvenajiem vēstures mezglapunktiem, traģisks un radošs laikmets…

Literārā pieredze apliecināja, ka vārdu nekad nevar atrast, sameklēt, — tas rodas pēkšņi — kā dzirksts. Taču tas nespēj iedegties tukšumā. Vēsturnieks V. Kallašs palīdzēja Aleksejam Tolstojam iepazīties ar Slepenās kancelejas un Preobraženskas prikaza arhīviem un aktiem. Neaizmirsīsim, ka literatūras vēsturē ir piemēri, kas apliecina to, kā, aizritot laikam, par «augsto literatūru» kļūst lietišķo rakstu pieminekļi, kuri sacerēti ar noteiktu mērķi, kam nav nekā kopīga ar mākslu. Uzskatāms piemērs — «Doniostrojs», kurš uzrakstīts 16. gadsimta sākumā un kurā ir noteiktas sadzīves un ģimenisko attiecību normas; mūsu dienās tajā dzirdam protopopa Silvestra un Borisa Oodunova laikabiedru dzīvās balsis (ikdienas sadzīves runu). Ivana Peresvetova ievērojamie lūgumraksti, kā zināms, uzrakstīti gluži praktiskā nolūkā, — vai gan tie nav saviļņojošas publicistikas paraugs, kurai turklāt ir ari estētiska nozīme? Sūtņu rakstītos ziņojumus par tāliem ceļojumiem uz Rietumu un Austrumu zemēm sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā gadsimtā mēs šodien uzskatām par literatūras pieminekļiem. Krievu Odiseja Afanasija Ņikitina «Ceļojumi aiz trejām jūrām» nebūt nav radušies tukšā vietā. Ar laiku ceļojumu piezīmes kļuvušas par senkrievu vārda mākslas zelta fondu.

Dzīvā valoda nebija paņemama no galma smagnējā stilā sacerētajiem hartu sarakstiem ar tiem piemītošo birokrātisko spožumu. «Droši vien bajāriem šķita,» teica A. Tolstojs, «ka, lasot grāmatu vai izsakoties grāmatu valodā, viņi runā līdzīgi Bizantijas debesu eņģeļiem.» Pavisam citādi skanēja dzīvais vārds grāmatā «C.n0B0 h ileno rocyAapeBU»' ko savā laikā Tomskā un Maskavā izdeva profesors

N. Novombergskis. Seit valoda bija lietišķa, nebija jūtams riebums pret «zemās kārtas» runu. «…šeit stāstīja, stenēja, meloja, aiz sāpēm un bailēm vaimanāja Krievzemes tauta,» rakstija Aleksejs Tolstojs. Lūk, kur bija rodama sen meklētā zelta atslēga, kas atvēra durvis uz pazemē apslēptajiem literārā vārda krājumiem! Atrastās valodas bagātības A. Tolstojs raksturoja šādi: «Skaidra, vienkārša, precīza, tēlaina, lokana valoda, it kā īpaši radīta dižajai mākslai.» Nākamais «Pētera Pirmā» autors atsaucās uz to, ka Puškins ir mācījies ne tikai no Maskavas dievmaizīšu cepējām, bet ari lasījis Pugačova sacelšanās aktus, tas ir, «darījumu papīrus», — un tieši tie Ir veicinājuši krievu klasiskās prozas rašanos. Aleksejs Tolstojs reižu reizēm ar sajūsmu mēdza stāstīt, kā visgudrie prikaza rakstveži, paši to nemaz neapjauzdami, ir radījuši augstu vērtējamu vārda mākslu. Ir jāpievēršas grāmatas «Cjiobo h Hc.no rocy,aapeBi>i» nodaļām, kā A. Tolstoja izcilā romāna tālajam valodas prototipam.

Mēs šķiram šīs grāmatas lappuses un dzirdam sen pagājušo laikmetu dzīvo valodu, ko runāja toreizējās Maskavas ļaudis.

Pirmavotu radoša apjēgsme, to izlasīšana ar rakstnieka acīm Jāva romānistam ielūkoties nezināmā, sen zudušā pasaulē. Šādos gadījumos mēdz teikt, ka tas, kas uzrakstīts pirms vārda mākslinieka, kļūst par viņa īpašumu.

Aleksejs Tolstojs panāca to, ka viņa vēsturiskās prozas labākās lappuses bija uzrakstītas tā, ka «acis žilbst»; lasītājs skaidri redz dzīvo pasauli, redz kustības un žestus, kas ietverti vārdos, kuri slēpj sevī tik daudz, — mēs vērojam, kā literārais varonis kustas, kā žestikulē, kāda ir viņa sejas krāsa… Sarunās ar jaunajiem Aleksejs Tolstojs dedzīgi pierādīja, ka rakstniekam gandrīz vai tikpat kā halucinācijas jāredz tas, par ko viņš raksta. Tiesa, aizraudamies A. Tolstojs pat uzskatīja žestu-frāzi par kaut ko pilnīgi patstāvīgu. Strīdu karstumā viņš kvēli apgalvoja: «Es negribu sludināt īsas frāzes, taču frāze, ko rosina žests, nevar būt gara.» Bet turpat arī radās pretruna. Ļevs Tolstojs un Ļeskovs — un tieši viņu pieredzei allaž pievērsās «Pētera Pirmā» autors — atzina un aizstāvēja «garo frāzi», kura nekādi nespēja ietilpt «iekšējā žestā». Savā radošajā praksē Aleksejs Tolstojs, par laimi, neņēma vērā paša striktos, abstraktos pieņēmumus. Mākslinieka redzesloks reti kad ietilpināms estētisko likumību «Prokrusta gultā». Lai atceramies Sergeju Jcseņinu, kura dzeja tālu pārsniedz tās robežas, ko viņš pats skaļi pasludināja savā rakstā «Marijas atslēgas».

Romāns «Pēteris Pirmais» radīts ilgu gadu laikā. Pirmā grāmata tika iespiesta žurnālā divdesmit devītajā, trīsdesmitajā gadā; otrā grāmata — trīsdesmit trešajā, trīsdesmit ceturtajā gadā. Trešā grāmata, kas diemžēl palika nepabeigta, tika iespiesta kara pēdējos gados. Vienlaikus Aleksejs Tolstojs uzrakstīja arī divus variantus lugai par Pēteri Pirmo, turklāt kopā ar režisoru V. Petrovu — scenāriju plašai vēsturiskai mākslas filmai «Pēteris Pirmais». Tāpēc var teikt, ka Pētera tēlam rakstnieks veltījis sava mūža labākos un ražīgākos gadus. Lasītāji uzņēma romānu ar milzīgu interesi, un — par spīti KPR asociācijas histēriķu ļaunajām paļām — tas iekļuva to darbu skaitā, ko tauta pastāvīgi lasa. Neparasti augstu vērtējumu romānam devis Ivans Buņins. Maksims Gorkijs 1935. gadā Aleksejam Tolstojam rakstīja: «… paldies par «Pēteri», grāmatu saņēmu, lasu pa naktīm, pamazītēm, lai «ilgāk pietiktu», lasu, jūsmoju, — apskaužu. Grāmata skan kā sudrabs,-kāda apbrīnojama smalku, gudru detaļu pārpilnība, un neviena no tām nav liekat» Un tālāk ar tēvišķīgām rūpēm Maksims Gorkijs lūdz Alekseju Tolstoju saudzēt sevi turpmākajam darbam pie romāna.

Izsenis literatūrā ir pastāvējusi Pētera un viņa laikmeta attēlošanas tradīcija. Ikviena acu priekšā bija Puškina «Vara jātnieks», kur visā sarežģītībā, dziļumā un pretrunīgumā skarti notikumi, darbība un pārdomas, kas saistītas ar tā vīra tēlu, kurš bija «gan akadēmiķis, gan varonis, gan jūras braucējs, gan namdaris». Vēl neaprimusl Pētera laikmeta elpa jautās Puškina daiļrades labākajās lappusēs, — ne velti dzejnieks, pastāvīgi savās domās pievērsdamies Poltavas kaujas uzvarētājam, pat teicis, ka ar «…Pēteri Krievijā sākās revolūcija, kura turpinās vēl šodien». Visā krievu vēsturiskajā prozā redzams «Kapteiņa meitiņas» un «Pētera Lielā mora» atspulgs, bet, kā liekas, Aleksejam Tolstojam, — ar viņam raksturīgo ārkārtīgo pieķeršanos lietiskajam vārdam — katrā ziņā tuvāks bija Ņevas krastu saltais ziemeļu gaiss, kas strāvoja no dzejoļa «Pētera Pirmā dzīres» enerģiskajām un gleznainajām vārsmām:

Pāri Ņevai mundri plīvo Kuģu raibo flagu daudz, Laivās atskan dziesma brīva, Airētājus kopā sauc; Cara nams skan dzīru runās, Galvai mēle noreibst līdz; Smagā lielgabalu dunā Līdz pat grīvai Ņeva trīc.'

Puškina epitetos, krāsās, skaņās, ritma kustībās, kas atgādina stingri nostieptu buru Ņevas svina pelēkajos plašumos, — te, lūk, ir Pēterim Pirmajam veltītās poētikas pērle, kurā pats galvenais ir laikmeta reālā dzīve, ko autors skatījis it kā savām acīm. Tā nav nejaušība, ka Aleksejs Tolstojs tik kaisli mīlēja pilsētu Ņevas krastos, tās līniju stingro harmoniju, Pēterburgas dažādo vietu nosaukumus, arhitektūru, majestātiskās skulptūras, šīs ziemeļu citadeles celtnieciskos ansambļus. Rakstnieks stundām ilgi varēja skatīties

A. Zubova ievērojamo «Pēterburgas panorāmu», Pētera un Elizabetes laika gravīras un ofortus, retus, uguņošanai un iluminācijām veltītus izdevumus, ko tik |oti cienīja viņa tuvs draugs, Maskavas kaimiņš Nikolajs Smirnovs-Sokoļskis, aktieris un bibliofils.

Strīds par Pēteri, par attieksmi pret viņa pārkārtojumiem, par viņa mantojumu, par viņa reformas sekām, — tas Ir strīds, kas tālu pārsniedz nacionālās robežas, kas nav atraujams no strīda par nacionālo un vispārcilvēcisko, no rietumnieku un slavofilu strīdiem, strīds, kas ietekmējis visu Krievijas sabiedriskās un mākslinieciskās domas virzību, kā arī krievu literatūras klasisko periodu. Savā laikā F. Engelss atzīmēja, ka Pēteris, «šis patiešām tik diženais cilvēks… pirmais visā pilnībā novērtēja Krievijai ārkārtīgi labvēlīgo stāvokli Eiropā»'. Mēs nedrīkstam aizmirst Ļeņina precīzo formulējumu, ka Pēteris neapstājās «barbarisku līdzekļu priekšā cīņā pret barbarismu»3 .

Divdesmitais gadsimts šos strīdus par Pēteri padziļināja vēl vairāk. Pašā gadsimta sākumā iznāca D. Merežkovska romāns «Pēteris un Aleksejs», kurā ne tik daudz tēlota ģimenes traģēdija, kas saistīta ar pretrunām starp tēvu caru un dēlu carēviču, cik parādita sensenā un krieviskā pilnīga nesavienojamība ar ievesto, rietumeiropeisko. Taču ne velti Merežkovski dēvēja par «azartisku simbolu spēles spēlmani». Merežkovskim gan Pēteris, gan Aleksejs ir divas pretējas bez- galibas. Attēlojot vēsturiskos notikumus, lielīdamies ar to, ka viņam viss ir dokumentāls un pareizs, Merežkovskis nespēja saskatīt īsto tautas dzīvi — romānā darbojas nevis varoņi, bet gan muzeja mūmijas, vaska figūras, kas runā grāmatu valodā. Viņa tēliem jāiemieso sevī debesis un elle, viņi vienlaikus ir gan svētie mocekļi, gan pagānu elki. Kristīgā pasaule cīnās ar pagānisko, un šajā cīņā jāparādās, jādzimst svētā gara valstībai, kur valdīs «skaidrais bērna lieldienu svētku prieks». Tas viss nebija nekas cits kā — izsakoties Cchova vārdiem — «inteliģentiska rotaļāšanās ar reliģiju», reliģioza dekadence, —■ būtībā tā bija tikai tukša runāšana. Un kaut arī romāns «Pēteris un Aleksejs» bija pieblīvēts ar atrastām un redzētām Pētera laikam raksturīgām sadzīviskām detaļām un iezīmēm, tomēr radīt laikmeta ainu autoram nebija izdevies; Merežkovski visu mūžu traucēja viņa paša mākslas bezsaturīgums.

Merežkovska vēsturiskie romāni bija populāri, tāpēc ka atbilda modē nākušajam misticismam. Aleksejs Tolstojs, kurš vienmēr bija noliedzis bālumkaiti, kas piemita «cilvēkam ar pensneju», protams, apzināti nepieņēma mistisko vēstures filozofiju, ar kuru tik ļoti aizrāvās Merežkovskis.

1 K. MapKC h <P. SmeAbc. Co'imienin, t. 22, c. 20.

« Ļeņins V. I. Raksti, 27. sēj. Tulk. no 4. izd. R., 1951, 299. I[>p.

Viens no uzdevumiem, kuru sev izvirzīja A. Tolstojs, sākdams darbu pie Pēterim veltītā romāna, bija ne tikai izvairīties no Merež- kovska rakstniecības manierei piemītošā gurdā slābanuma un deka- dentiskuma, bet ari parādīt laikmetu darbībā, tautas spēku mutuļo- šanā un plaukšanā, raksturos, dzīvā un raitā stilā, koncentrējot izteiksmīgas darbības, kas virzītas uz vienu mērķi. No tā ari izriet rakstnieka cīņa ar iluzorisku, nereālu, abstraktu spriedelēšanu, viņa mākslinieciskais un filozofiskais uzdevums: «Lai nebūtu ne miņas no Merežkovskal» Nevis virspusējai jūsmai par senatni, nevis abstraktai teoretizēšanai jābūt darba pamatā, bet gan senseno gadu reālajai īstenībai. A. Tolstoju saistīja dižais cilvēks kā tips, kā «monumentālā reālisma literatūras varonis».

Tas, pēc kā Aleksejs Tolstojs vadījās gandrīz visu mūžu, bija lasītāju labvēlīga vai nelabvēlīga attieksme pret rindiņām, kas ņirbēja uz papīra lapām, jo drošākais ncmākslinieciskuma noteicējs — tā Ir garlaicība. Romāns «Pēteris Pirmais» ir pilns vitalitātes un kustības, pilns darbības vārdu, kuri apzīmē vietu un stāvok|u maiņu un stiepjas nebeidzamā virknē, attēlodami kustību. Vārdi romānā skan 1111 mirdz, atgādinādami saulainu, saltu ziemas dienu Puškina dzejā.

Pats galvenais Pētera tēlā — tas ir rakstura plašums, kam autors izseko jau kopš varoņa agrajām bērnu dienām. Rakstnieks priecājas par to, ka zina visu un nebaidās šo visu parādīt, — tam visam tanī ir bijusi vieta neparastās personības mūžā. Par maz bija redzēt, ka priekšgājējiem, tikai traipus uz kamzoļa, vajadzēja izraut no Ņevas miglām varoni visā augumā, parādīt to rakstura kustibā un vēstures kustībā.

Zīmīga Ir viena no pirmajām reizēm, kad tiekamies ar galveno personāžu, — šī tikšanās notiek senā Maskavas Kremļa centrā. Lasītājs redz sevi notikumu gūzmā, viņš Iejaucas strē|u pūli, — tie drudžainā satraukumā skatās uz bērnu, kuru pārbiedētā cariene Natalija Kirilovna pūlas pacelt uz Lielā lieveņa margām, lai sapulcējušies varētu pārliecināties — dzīvsl Nepievilcīgs izskatās mazulis — nākamais Poltavas varonis: «Monomaha cepure noslīdējusi uz auss, atklādama melnos, apcirptos matus. Apaļiem vaigiem, ar strupu de- guntiņu, viņš pastiepa kaklu. Acis apaļas kā pelei. Mazā mute izbīli sakniebta.» Mūsu priekšā vēl bezpalīdzīgs bērns, rotaļlieta apstākļu varas, gandrīz vai nevaldāmu stihiju rokās. Lielais lievenis vienmēr ir bijis tribīne, no kuras valdnieki izskaidrojušies ar tautu. Ne velti Katedrāles laukums un Lielais lievenis sastopami gandrīz vai katrā Maskavas hroniku lappusē. Ainā, kur varonis vēl klusē, viņa iekšējās vētrainās kustības izsaka bērna — un tāpēc it sevišķi spēcīgas — bailes, kas paliek atmiņā uz visu mūžu. To autors īpaši uzsvēris. Cepure nošļūk, atklājot bērna matus, kakls izstiepjas, acis ieplešas apaļas, mute sakniebjas, — uz mata kā pārbijies pelēns. Atcerēsimies, ka tautas priekšstatos pele tikpat kā nav šķirama no bailēm, no briesmām, no slazda: «Rotaļāšanās ar kaķi pelei pārāk dārgi maksā.» Grauzējam pastāvīgi jādomā par bēgšanu, jo «Kas tā par peli, kura zina tikai vienu caurumu, kur paslēpties!» Pat draudi — «Atriebsies kaķim peles asaras» — izklausās bezspēcīgi.

Trešās grāmatas beigās mēs redzam daudz pieredzējušu, pašpārliecinātu karavadoni, kurš prot īsi pavēlēt, apzinās savu varenību un izmanto to ļoti piesardzīgi, taču neuzskata par vajadzīgu apvaldīt taisnīgas dusmas: «Pētera seja bij briesmīga — kakls it kā pastiepies divas reizes garāks, niknie puni abpus sakniebtās mutes uztūkuši, no ieplestajām acīm — nedod dievs! — gatavas izlēkt fūrijas… Viņš elpoja smagi. Lielā, dzīslotā roka īsajā piedurknē gulēja starp beigtajiem odiem, kaut ko meklēja… sataustīja zoss spalvu… salauza …» Un tālāk seko Pētera brāzmainā, satrauktā runa — viņa pārdomas par krievu zaldātu. Nomierinādamies Pēteris, «raudzīdamies feldmaršala rokrakstā ar savām atzīmēm, ar zīmuli pasvītrojot un atzīmējot kartē (stāvot pie svecēm un atgaiņādamies no knišļiem), nolasīja kara padomei to dispozīciju, kura pēc dažām stundām lika sakustēties visam karaspēkam, baterijām un vezumniekiem». Seit attēlotais ir pilnīgā pretstatā pirmajai tikšanās reizei ar varoni. Mūsu priekšā — visuspēcīgs milzis, no kura vārdiem baidās ģenerāļi, un viens viņa vārds liek doties kaujā visam karaspēkam…

Aleksejs Tolstojs, būdams uzticīgs plašam vēsturiskam skatījumam uz dzīvi, laimīgā kārtā prata izvairīties no literārajiem pārspīlējumiem. Romantizēšana Gogoļa manierē (kazaku bikses — «Melnās jūras platumā») viņam bija sveša. Par gaidāmo uzbrukumu varonis paziņo, atgaiņādams knišļus. Viņš ir dzīvs cilvēks, kas stāv mums blakus, — mēs redzam un dzirdam, kā viņš smagi elš aiz niknuma, kā viņa «kakls It kā pastiepies divas reizes garāks». Atcerēsimies ainu uz Lielā lieveņa — arī tur tika pieminēts Pētera kakls — un redzēsim, cik ļoti viss ir mainījies. Laiks ir visspēcīgs — no zīles izaug varens ozols. Starp diviem romāna punktiem — sākumu un beigām — Ir viss Pētera mūžs, un tajā — viņa darbi, izcilas veiksmes, draudīgas briesmas, vētrainais kara un jauncelsmes laiks, vārdu sakot, tā cilvēka dzīve, kurš «Krievzemi piecēla kājās».

Jūsmas pilnā attieksme pret savu varoni netraucē autoram redzēt to, ka, atteicies no senču piekoptajām bizantiskajām ceremonijām un spožuma un kļuvis par «amatnieku uz troņa», viņš ir bezgala tāls no primitīva ideāla, un laiku pa laikam viņā, kā to jau vērīgi pamanījis Pūškins, parādās «neiecietīgs despotisks muižnieks». Aleksejs Tolstojs necentās pievērt acis, lai neredzētu plaisu starp monarhu un tautu, kura, kā mēs zinām, tika eiropeizēta «pēc valdnieka ukaza».

Pētera zinātniskās biogrāfijas nav vēl lidz pat šim laikam, taču Aleksejs Tolstojs daudz ko nojauta ar mākslinieka aso uztveri, kurš izprot pasauli ar reāla tēla palīdzību, kas Ir maksimāli uzskatāms un spēj pārliecināt. Rakstnieka nopelns īpaši augstu vērtējams, ja atceramies, ka šis daijdarbs radīts tajos apstākļos, kad lielā cieņā bija priekšstati, kas skatījumu uz dzīves īstenību padarīja vienkāršotu. KPR asociācijas ēna sekoja rakstniekam pa pēdām.

Neaizmirsīsim, ka māksliniekam neizdevās paveikt darbu līdz galam. Bija paredzēts, ka to vainagos Poltavas kauja. Uzmetumos saglabājies šāds A. Tolstoja ieraksts: «Romānu gribu novest tikai lidz Poltavai, varbūt līdz Prutas karagājienam, vēl īsti nezinu. Negribas, ka cilvēki tajā novecotu, ko man ar viņiem, tādiem veciem, darīt?…» Galējais lēmums netika pieņemts, taču šajā rakstnieka izteikumā ir liela daļa taisnības. Vecums — tas ir mūža kopvērtējuma laiks, bet kā lai rezumē visu Pētera darbību, ja pat vēl šobaltdien nenorimst strīdi par neierobežoto valdnieku? Ir atskanējuši pārmetumi — un ne bez pamata —, ka atsevišķas epizodes Ir pārlieku piemērotas laika garam. Varam saprast Alekseju Tolstoju — viņš radīja savu grāmatu grandiozu pārmaiņu un militāru satricinājumu apstākļos. Stāstot par pagātni, rakstniekam nebija iespējams novērsties no sava laikmeta.

Liela, neapšaubāma A. Tolstoja veiksme ir Prcobraženskas pulka bombardiera Aleksandra Meņšikova tēls. Meņšikovs kļuva par vienu no Pētera tuvākajiem līdzgaitniekiem; viņam bija milziga ietekme galmā un pat valsts notikumos. Gudrais, enerģiskais Meņšikovs deva ļoti daudz visai Pētera darbībai, kaut ari Pēteris, izvirzīdams uii atbalstīdams Aleksandru Daņiloviču, izturējās pret viņu bez liekām ceremonijām, bargi sodīdams viņa gaišību kņazu par tā godkāri un mantkāri. Maksims Gorkijs A. Tolstoja talantu dēvējis par dzīvespriecīgu. Un tas patiešām tā arī Ir. Lūk, piemērs — veco draugu pēkšņa tikšanās: «…Pēteris ienāca guļamistabā un neapsveicinājles tūliņ pie Aleksandra Daņiloviča — pagrūda tam zem deguna zaldātu svārku:

— Tas ir labāks nekā Hamburgas? Turi muti, zagli, turi muti, neattaisnosiesl — Sagrāba viņu pie krūtīm aiz mežģīņotā krekla, aizvilka pie sienas un, kad Aleksandrs Daņilovičs atspiedās, muti ieplētis, sāka viņu sist pa vienu pusi, pa otru — tam tikai galv^ vien mētājās. Atrās dusmās paķēra kamīnam pieslieto spieķi un, pārmācīdams Alcksašku, salauza to.» Bet pēc tam viņi mierīgi sēžas brokastot — strīds savējo starpā beidzies. Ne velti mēdz teikt: nav labāku pasaku par tām, ko izdomājusi pati dzīve. Sis aforisms pieder Andcrsenam, pasaku teicējam, lielākajam fantazētājam Eiropā. Patiešām, jābrīnās par to kritiķu naivumu, kuri saskatījuši Meņšl- kovā negatīvu varoni. Nē, rakstnieku saista Aleksaškas pārgalvība, drosme, vēriens, kas lieliski sadzīvo kopā ar neiedomājamu blēdī- gutnu… Rakstniekam ir taisnība — tā nav nejaušība, ka vel vakarējais bombardieris kļuva par vienu no «putnēniem Pētera ligzdā»,

Romāns ir biezi apdzīvots, un visi tā varoņi runā katrs savā balsī — tur ir strēļi — stūrgalvīgie neveiksminieki —, carevna Sofija, ārzemnieki no Vācu priekšpilsētas, Natalija Kirilovna, strēlis Ovscjs Ržovs, Brovkinu ģimene, Leforts, kņazs Romāns Borisovlčs, sūtnis Jemeļjans Ukraincevs, Murtaza-pašā, mūks Nektārijs, admirālis Golovins, Vasilijs Vasiļjevičs Goļicins, galdzinis Pēteris Tolstojs, Saksijas karalis Augusts, Anna Monsa, mācītājs Strumpfs, zaldāts Fedjka Mazgājies Dubļiem, inženieris Hallarts, Dmitrijs Mihailovičs Goļicins, kazaku atamans Daņila Apustulis, ģenerālis Arveds Horns, meistars Nartovs, lielhctmanis Ļubomirskis, zviedru karalis Kārlis, kņazs-cēzars Romodanovskis, feldmaršals Seremetjevs… Personu skaita ziņā romāns var sacensties ar «visvairāk apdzīvotajām» 20. gadsimta grāmatām — ar Vjačeslava Siškova «Jemeļjanu Puga- čovu», Sergejeva-Censka «Sevastopoles grūtās dienas» un ar Mak- sima Gorkija «K|ima Samgina dzīvi»… Līdzīgi visuvalditājam rakstnieks katru no viņiem radījis ar miesu un asinīm, devis vārdu, seju, balsi, gaitu un runu-žestu, kam piemīt burvju spēja atnest līdz mums cauri gadu simtiem un desmitiem to, ko mūsu skatienam aizsedz laika grēdas. Plašs māksliniecisks vēsturiskums veiksmīgi saplūdis ar darbojošos personu spraigo psiholoģismu. Var pat teikt, ka nekad vēl vārds nebija sasniedzis tādu taustāmību un uzskatāmību kā romānā «Pēteris Pirmais», kur mēs redzam katru varoņa galvas pagriezienu, katru viņa roku kustibu, acu izteiksmi, gaismas un ēnu rotaļu, dzirdam zvanu daudzbalsīgo skandināšanu; mēs ieelpojam Kukujas puķu dārziņu tabakas ziedu smaržu, vērojam, kā mirgo iz grieztie sirdsveida robiņi katrā slēģu pusē Annas Monsas nama logos, pie kuras teju teju aizelsies iedrāzīsies Pēteris.

Dabas tēlojumi romānā ir tik neatdalāmi saistīti ar varoņu dzīvi, ka varam runāt par pilnīgu un pastāvīgu savstarpējo saplūsmi. Pēteris saspringti pārdomā stāvokli («Nav iespējams ielaisties karā, kamēr Krimas hans astē»), un tai pašā laikā viss apkārtējais it kā turpina un papildina viņa pasaules izjūtu: «Pēteris gandrīz līdz viduklim izliecās pa lodziņu. Palejā aiz sirmajiem vītoliem cēlās liels, miglas aizplīvurots mēness. Līdzenumā rēgojās siena kaudzes, koku puduri, pienbalta upītes svītra. Viss it kā mūžsens — nekustīgs, nemainīgs, nemiera jausmu pielijis… Un šīs divas ēnas zem tumšās liepas steigšus čukstēja par vienu un to pašu…

— Ko tu tur blēņojies! — basā uzbrēca Pēteris. — Miška! Adu noplēsīšu!

Meiča noslēpās aiz liepas stumbra, Jau pēc brītiņa densčiks uz pirkstgaliem lidoja augšā pa čīkstošajām trepēm, pagrabinājās pie durvīm.

— Sveci! — Pēteris pavēlēja. — Pīpi!»

Ne jau nejaušas iedomas mudināts, varonis vēro mēnesi — Ir sa- tumsis vakars un uz lūgumrakstiem vairs nevar neko atzīmēt bez sveces gaismas… Un tajā pašā laikā — liepas, upīte, ēnas aiz slapjajiem krūmiem — mūsu priekšā vesels «gabaliņš» realitātes.

Kāda tad ir Pētera rakstura attīstības vispārīgā ideja?

Kā ikvienam lūzuma laikmetam, arī Pētera laikam raksturīgs neparasts notikumu, veikumu, darbu un rīcības pretrunīgums un raibums, un reizēm tas viss brīnumainā kārtā sajaucies kopā pat viena varoņa dzīvē. Savu skatījumu uz Pētera laiku īsi un koncentrēti autors izteicis 1940. gadā, kara priekšvakarā savās piezīmēs: «Pēc strēļu dumpja Pēteris liek bajāriem noskūt bārdas, pēc Narvas ieņemšanas viņš vēl ved sev līdzi bajārus kamanās tādā kā jokdaru, kā ķīlnieku izskatā. Bet jau tālāk redzam bajārus sēžot Senātā. Bur- mistru palātas tiek likvidētas. Uz drausmīgajām laupīšanām un valsts apzagšanu (sk. Posoškovu) Pēteris reaģē tikai ar Gagarina sodīšanu ar nāvi. Uz visiem tiem iekšējiem noskaņojumiem, kuri pec sešiem gadiem — Pētera II laikā — noveda līdz tam, ka visa augstākā sabiedrība, tērpusies senajos krievu tērpos, ar baznīcas karogiem krusta gājienā devās no, pamestās Pēterburgas uz Maskavu, — Pēteris Pirmais atbildēja vienīgi ar Alekseja procesu.»

Alekseja Tolstoja darbība Lielā Tēvijas kara gados uzskatāma par pilsoniskuma varoņdarbu. Četrdesmit pirmā gada divdesmit otrajā jūnijā viņš pabeidza romāna «Apmācies rīts» pēdējo lappusi, līdz ar to pielikdams punktu epopejas «Sāpju ceļi» pēdējai daļai, kaut gail darbs pie triloģijas turpinājās arī vēlāk. Revolūcijas gadu mākslinieciskajai hronikai rakstnieks bija atdevis divdesmit sava mūža gadu. A. Tolstojs ilgojās atgriezties pie «Pētera Pirmā», taču viņu aicināja neatliekamie frontes pienākumi. Rakstnieks teica: «Dzimtene sūta mūs kaujāl Liek mums uzvarēti Liek mums iet taisno, mūžseno tautas viedās gudrības nolikto ceļu.»

Sajā laikā pārsteidzošā spožumā atraisījās A. Tolstoja publicisla talants. Pirmais viņa raksts, kas aicināja mūsu zemi ķerties pie ieročiem, parādījās laikrakstā «Pravda» 27. jūnijā. Pāri visai pasaulei aizskanēja tādi viņa kvēlie raksti kā «Ko mēs aizstāvam», «Es aicinu Ienīst», «Maskavu apdraud ienaidnieks», «Fašisti Jasnajā Poļanā», «Tauta un armija», «Slāvi, pie ieročieml», «Ticība uzvarai», «Saniknotā Krievija», «Sarkanā Armija uzbrūk», «Salūts uzvarai», «Krievu spēks», «Staļingrada»… Vairāki viņa raksti visā pilnībā uzlūkojami par mūsu laika publicistikas klasiku, kura dzīvos gadu simtiem, varbūt arī mūžīgi, — neaizmirsīsim, ar kādiem notikumiem tie saistīti!

Četrdesmit pirmā gada novembri laikrakstos «Pravda» un «Krasnaja zvezda» vienlaicīgi parādījās Alekseja Tolstoja raksts «Dzimtene». Vēl šodien nav iespējams vienaldzīgi lasīt vārdus, kas, liekas, Iecirsti marmorā zeltītiem burtiem: «Mūsu mājas, mūsu dzimtene, ir pārņēmusi visas mūsu jūtas. Un viss, ko mēs redzam visapkārt, tas, ko agrāk varbūt neesam pamanījuši un novērtējuši, piemēram, pēc rudzu maizes smaržojošo dūmu strūkliņu, kas ceļas virs sniegā ieputinātas lauku mājas, — kļuvis mums tik smeldzoši dārgs. Cilvēku sejas kļuvušas tik nopietnas, un visu acis — tik līdzīgas tādu cilvēku acīm, kurus pilnīgi pārņēmusi viena doma, un krievu valodas skaņas — tas viss ir mūsu, mums dārgais un tuvais, un mēs, kas dzīvojam šajā posta laikā, esam mūsu dzimtenes aizstāvji un sargātāji.» Un tālāk Aleksejs Tolstojs Dzimtenes vārdā sauca visus uz cīņu: «Visas mūsu domas par Dzimteni, viss mūsu naids un niknums vērsts pret tās zaimotājiem, esam gatavi mirt par to.»

Apbrīnojami ir tas, ka, līdz neiespējamībai noslogots ar darbu laikrakstā (viņš izpildīja «Pravdas» uzdevumus), Aleksejs Tolstojs paspēja radīt citu pēc cita vairākus daiļdarbus. Lielos metienos lika iespiesti un atzinīgi novērtēti «Ivana Sudareva stāsti», kuru būtību izteica kādas šī krājuma noveles nosaukums — «Krievu raksturs». Tiekoties ar kauju dalībniekiem: partizāniem, kavalēristiem, tankistiem, kājniekiem, — rakstnieks uzmanīgi ieklausījās viņu stāstos, saglabāja tos atmiņā, labprāt saņēma frontinieku piezīmes par karā pārdzīvoto. Tādējādi Aleksejs Tolstojs viens no pirmajiem sāka apzināt frontes folkloru, un ari šodien šis darbs gaida turpinājumu.

Romāna «Pēteris Pirmais» trešo grāmatu (to pabeigt neizdevās) rakstnieks uzskatīja par galveno, jo tajā atrodama cara likumdevēja darbība, viņa novatorisms dzīves veida pārkārtojumu jomā, braucieni uz ārzemēm, tālaika Rietumu pasaule, tās sadzīve. Vienlaikus rakstnieks aizsāka darbu pie dramatiskās triloģijas «Ivans Bargais». Viņš aplūkoja Ivana Bargā darbību dziļi Iepazītā Pētera Pirmā laikmeta gaismā, kā tautas radošo spēku milzīga pacēluma, kā krievu valsts tapšanas atspoguļojumu. Viņš gribēja atdzīvināt folklorā iemūžinātās atmiņas par laikmetu, kuram bija veltīts tik daudz dziesmu, — tautas domas nesaskanēja ar daudzos deviņpadsmitā gadsimta oficioza- jos historiogrāfiskajos sacerējumos izteiktajām domām. Ne jau viss iecerētais rakstniekam izdevās; drāma — pats grūtākais literatūras veids. Taču jāsaka, ka rakstnieka literārā meistarība šeit sasniegusi visaugstāko pacēlumu. Cik lieliska ir kaut vai replika, ko vientiesītis saka caram: «Dārgi tu pārdod sāli, tētiņ. Ar asarām kumosu sālām.» Neviens vēl nebija rakstījis tik meistariski, tik spoži noslīpētā valodā. Pirmoreiz literatūrā sarunvalodas dabiskumā ieskanējās ikdienā runātā valoda, ko daiļrades spēks izcēlis mums no sešpadsmitā gadsimta dzīlēm. Varonis saka: «Augumā neesmu ne smuidrs, ne veikls, 1 deguns man plakans, i runa nevedas. Bet zirgam mugurā sēdišos, medību vanagu uz sarkanā dūraiņa uzsēdināšu un cepuri pakausi atstumšu, un ieraudzišu! Koša piesarksi, uz manlm raugoties. Ai, tu tnans, teiksi, iecerētais — uz mata kā Vjazmas rausītisi» («Ērglis un Ergliene.») Pievērsdamies vēstures izšķirošajiem laikmetiem, rakstnieks ir atdzīvinājis vārdamākslas bagātības, pēc kurām mēs tagad izjūtam nepieciešamību no gada gadā arvien spēcīgāk.

Visa Alekseja Tolstoja darbība ir mūsu zemes divdesmitā gadsimta kultūras spilgtākā lappuse.

Mums ir drošs pamats uzskatīt «Pēteri Pirmo» par vienu no labākajām mūsdienu literatūras grāmatām.

Jevgeņijs Osetrovs

SATURS

I dala……………………………………………………………. 5

II daļa……………………………………………………….. 327

III daļa…………………………………………………….. C01

J. Osetrovs. Vēsture un vārda māksla. Tulkojusi B. Cimermane 745

Алексей Николаевич Толстой ПЕТР ПЕРВЫЙ 3-е издание Рига «ЗваПгзне» 1988 На латышском языке Перепели с русского Андрей Упит и Жения Петерсоне Художник ДаПнис Брейкш

Aleksejs Nikolaja d. Tolstojs PĒTERIS PIRMAIS

Redaktore V. Sproge Māksi, redaktore A. Meicre Tehn. redaktore Dz. Skvarnaviča Korektore G. Ruāzite

MB K 2860

Nodota salikšanai 10.10.85. Parakstīta Iespiešanai 18.02.86. Formāts 84x108/32. Tipogr. papirs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 40,32 uzsk. Iespiedi., 41 uzsk. krāsu novilk. 45,88 izdevn. Mctļ50 000 eks. Pašūt. Nr. 1349. Cena ,3-fffT Mrkap. Izdevniecība «Zvaigzne». 226013. Rīgā, Gorkija Iela 105. Izdevn. Nr. 6769/KS-521. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poll- grāiljas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011, Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Tolstojs A.

To 335 Pēteris Pirmais: Romāns / No krievu vai. tulk. A. Upīts un 2. Pētersone; Mākslinieks D. Breikšs; J. Osetrova pēcvārds. — 3. izd. — R.: Zvaigzne, 1986. — 764 lpp.

4702010200—029

T M802(1I)—86 ",73 -86 84K7-44

2 Maksts ar loku un bultām.

2 — Pēteris Pirmais

1 Autora nāves dēļ romāns nav pabeigts. (Redakcijas piezīme.)

1 Dokumentālu rakstu sakopojums.

Caoho u JJcao roct/dape-io — politisku noziegumu Izmeklēšanas sistēma, pastāvēja Krievijā 17—-18. gadsimtā. Katram, kam bija zināms, ka kāds kaut ko Izteicies vai rīkojies pret caru. Jāziņo varas Iestādēm, citādi viņam draud nāvessods. Sakarā ar Ikvienu šādu ziņojumu tika Ierosināta Izmeklēšana un vainīgo sodīja. (Tulk. piez.)

i Zemākais kalpotājs Krievijas 18.—18. gs. prikazos, Izpildīja policista tunkeljas. (Tulk. piez.)

[1] svārki ar augstu apkakli un īsāin piedurknēm.

[2] Senlaicīgi krievu apģērbi,

[3] Patriarha Nikona un viņa 1553. gadā Izvestās baznīcas reformas piekritēji. (Autora piezime.)

[4] rpaiiomrraa na.iaTa Maskavas Kremli, celta 1487.—1491. g. Pēc sena nostāsta no ārpuses bijusi klāta šķautnēm, no kā arī ieguvusi savu nosaukumu.

[6] Četri rubļi piecdesmit kapeikas. (Autora piezīme.)

[7] likumprojekts, ko izdod parlaments,

[8] seit aprakstītais noticis maskavā 1694. gadā. (autora piezīme.)

[9] gotfrlds-vilhelms leibnics — ievērojams vācu filozofs, matemātiķis, fiziķis, vēsturnieks un diplomāts. (Autora piezīme.)

[10] karš par spānijas troni. (autora piezīme.)

[11] Nesaprotama valoda, ko lietoja Vladimiras panninieki, raskoļņiki, reizēm ari laupītāji. Vārdus izrunāja ačgārni. (Autora piezīme.)

[12] t. i., kā ar stepanu Razinu.

[13] Šautbenahts — kontradmirālim atbilstoša dienesta pakāpe.

[14] jāņa plauža atdzejojums,

[15] Sk.: B. UluuiKOB. ajīckceft [īhkojiacdhi To^ctoB. — >KypHa/i «OKTHfipi.», 1945. j> 5; D. IHcpOuHO. a. h. To.ictou. m., 1956; 10. KpecTiMCKUū. a. h. Tojic- toii. >kii3hb h TBopMCCTBo. m., 1960: D. īleTeAutt. a.īckcofl Tojictoa. >k3j1. m., 1978.

[16] atdzejojis j. Sudrabkaļus.

' nešķīstais gars sievietes izskatā. (tulk. piez.)

' krievijas proletārisko rakstnieku asociācija. (tulk. piez.)

Content

Tolstojs Aleksejs Pēteris Pirmais

I DALA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

II DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

IĪI DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

VĒSTURE UN VARDA MAKSLA

SATURS