Markuša Anatolijs

Pilnīgi ne-slepeni

Anatolijs Markuša

Pilnīgi ne-slepeni

ŠaJĀ SĒRIJĀ IZNĀKUŠAS

Jānis Dzintars. MIRDZI, ZVAIGZNĪTE!

Lidija Obuhova. GADSIMTA MĪLULIS

Simons Soloveičiks. PAR PIONIERIEM

Z. Eiduss. DESMITAIS PAKĀPIENS

Krājums. PRIEKU CILVĒKIEM

A. Kononovs. STĀSTI PAR ĻEŅINU

Sergejs Aleksejevs. SIMTS STĀSTU PAR KARU

Andris Sproģis. IZGLĀBTĀ BĒRNĪBA

Jevgeņija Kameņeva. TAVA PALETE

Vitālijs Gubarevs. PAVĻIKS MOROZOVS

Z. Eiduss. MŪSU DIENIŠĶĀ MAIZE

Krājums. CIŅĀ GĀJA LIELS UN MAZS

A. Kononovs. STĀSTI PAR CAPAJEVU

Sergejs Medinskis. GALVENAIS ORDENIS

S. Cielava. MĀKSLINIEKS UN VIŅA DARBNĪCA

Z. Eiduss. IELŪKOSIMIES RĪTDIENĀ

A. Auziņi. «NO TEVIS NESĶIRSOS»

E. Kauliņi. MANA JAUNĪBAS ZEME

V. Bērziņi. ES IEŠU PIRMAIS

Z. Eiduss. 1418 UGUNĪGAS DIENAS

Jurijs Dmitrijevs. NEPARASTAIS MEDNIEKS

A. Markuia. PILNĪGI NE-SLEPENI

«PIONIERA BIBLIOTĒKA»

ANATOLUS MARKUŠA

piinKh

ne-S1EPENI

NEKAVĒJOTIES! JAU ŠODIEN!

Pirma jā brīdi Jura vēstule, tāpat kā mana atbilde viņam, varētu likties pārāk speciāla, tāda, kas spēj interesēt tikai mūs abus. Es ļoti lūdzu — nepārsteidzieties ar galīgo spriedumu un vispirms izlasiet šo nodaļu līdz galam!

Juris raksta, ka viņš ļoti mīlot debess tāles, stāsta par to neiedomājamo satraukumu, kāds pārņem viņu, raugoties augstu pār zemi majestātiski peldošajos rāmi varenajos mākoņos.

«Un, kad pēkšņi debesu emaljas zilgmi šķērso koši balta inversijas svītra, kas lēnam i/.plēn un izzūd kā dūmi, man sirds pilnīgi pamirst,» raksta Juris. «Bet, tiklīdz zemi sasnieguši pilotējamo iznīcinātāju grandošie rēcieni — es dzīvoju blakus kara lidlaukam un labi pazīstu šo skaņu —, manī notiek kaut kas tāds, ko vispār nav iespējams aprakstīt. Tā laikam cilvēki jūtas bezsvara stāvoklī.»

Vēstule ir gara, pārpilna jūsmīgiem vārdiem, neskaitāmām izsaukuma zīmēm. Bet tās nobeigums ir īss un skaidrs: «7.b klases skolnieks, aviācijas draugs…»

Un, lūk, es vēlreiz pārskatu noteiktās, skaidri salasāmās rindas, vēlreiz aplūkoju Jura rūpīgo parakstu vēstules beigās, cenšos iztēloties, kāds varētu izskatīties pats Juris. Un man kļūst skumji.

Manu dārgo aviācijas draudziņ no 7.b klases, tu raksti par «nepārvaramo debesu valdzinājumu», kas iemitinājies tavā «romantiskajā dvēselē», par «pilnīgu nespēju dzīvot bez aviācijas», par saviem godkārīgajiem plāniem — un visu, visu, visu to attiecini tikai uz nākotni, iespējams, ne uz pārāk tālu nākotni, bet tomēr tādu, kura vēl nav sākusies, kura vēl tikai gaidāma, kuras tuvošanās tikai jaušama.

Bet kāpēc gan?

Nekādi nevaru noticēt tam, ka tu, cilvēks, kurš aizrāvies ar aviāciju, izlēmis «pilnībā sevi ziedot kara, vēl precīzāk izsakoties, iznīcinātāju aviācijai», nebūtu līdz šim dzirdējis par to, ka aviācija aizsākas tepat uz zemes. Un ka tas, kurš savu dzīvi lēmis saistīt ar debesīm, nedrīkst gaidīt, nedrīkst neko atlikt. Jāsāk un turklāt nekavējoties; tas viss ir tavos paša spēkos.

Tu savā vēstulē esi uzdevis daudz jautājumu, atjauj arī man pār šo un to painteresēties.

Cik reižu tu vari pievilkties pie stieņa? Četras, sešas, desmit? Un vai tu, to darot, ievēro vajadzīgo «leņķi»? Tas nebūt nav lieks jautājums. Ja tu nevari pievilkties kaut vai sešas, astoņas reizes, stingri fiksējot precīzu «leņķi» vai, kā agrāk teica, «turot degunu līmenī», taviem sapņiem par aviāciju nav reāla pamata: lidotāji ir veselīgi, fiziski izturīgi un katrā ziņā trenēti cilvēki.

Veselība un trenētība ir obligāti, bet ne vienīgie nosacījumi.

Vai tu spēj uzbūvēt lidojošu modeli? Piemēram, shematisko, fizelāžas vai kordamodeli. Nav jau obligāti jābūt aviomodelistam: aviācijas skolu uzņemšanas noteikumos nav tādas prasības, lai abiturientam būtu pirmā sporta klase vai sporta meistara nosaukums aviomodelismā. Tomēr tas, kurš turējis rokās paša gatavotās viegliņās modeļa spārnu ribiņas, kurš, uzmanīgi rīkodamies ar pinceti, licis kopā modeļa korpusa šķērskonstrukcijas un pievienojis stiepļu šasiju spēļlietiņai līdzīgajam motora rāmim, vieglāk spēs apgūt arī virsskaņas pārtvērējlidmašīnes uzbūvi, jo katrs speciālais apzīmējums viņam jau saistīsies ar konkrētu tēlu. Stabilizators — skaidrs, eleroni — arī, tāpat trimeru varu iedomāties .,.

Saki, lūdzu, — vai eksāmenu grūtības tu viegli pārvari? Sis nebūt nav formāls jautājums. Visi lidotāji — gan jauniņi leitnanti, gan nopelniem bagāti ģenerāli, gan arī nosirmojuši gaisa kuģa komandieri, bez izņēmuma visi, visi, visi — tikmēr, kamēr viņi paši vada jebkura tipa un nozīmes lidaparātus, pastāvīgi kārto ieskaites, tā apliecinot savu kvalifikāciju.

Aerodinamika, navigācija, lidaparātu un motoru uzbūve, radioelektroniskās un speciālās ierīces, sakaru līdzekli, meteoroloģija, degvielas un eļļošanas materiāli, instrukcijas pilotāžas tehnikā un tā tālāk, un tā tālāk… Šīs zināšanas ir stingri jāapgūst, pastāvīgi jāatsvaidzina atmiņā un regulāri jāpierāda gan sezonas, gan plānotās, gan neplānotās pārbaudēs. Citādi netiksi pie lidošanas.

Ja tev nevedas viegli nokārtot ieskaites, ja tās tu uztver kā smagu sodu, ja, ieraugot eksaminētāju, tu zaudē runasspējas un nespēj sakarīgi nosaukt pat savu vārdu, neej uz aviāciju: pazudīsi, tā ir nenokļuvis līdz «augstu pār zemi majestātiski peldošajiem rāmi varenajiem mākoņiem», nerunājot nemaz par inversijas svītru …

Vēl gribu ko pajautāt: vai tu esi pacietīgs? Vai tev ir gadījies pārbaudīt savu pašsavaldību, teiksim, rāmā upes līcī, kad novakares atblāzmā, tevi it kā kaitinādamas, lēkā zivis, bet uz āķa vis neķeras … Vai pavisam prozaiski — noņemoties ar garlaicīgiem rasējumiem?

Kāpēc šāds jautājums? Lidotājam ir jābūt pacietīgam. Pacietīgam — obligātil Tam ir daudz iemeslu, bet galvenokārt tāpēc, ka lielai daļai no lidmašīnas vadīšanas nepieciešamām darbībām pilnīgi jāautomatizējas. To prasa lidojuma drošība. Bet kā rodas automātisms? Kā to izstrādāt? Tikai bezgalīgos vienveidīgos atkārtojumos, treniņos, kas notiek uz zemes. Lai roka neapgaismotā kabīnē spētu nekļūdīgi atrast (nevis sagrābstīt) vajadzīgo slēdzi, nākas trenējoties stiept roku pret to ne desmit, pat ne simt, bet varbūt visas piecsimt reizes… Ņem vērā: mūs-

dienu pilota kabīnē var atrasties simt, pat trīssimt slēdžu un pogu. Arī tas vēl ne tuvu nav viss: nekļūdīgas automātiskas kustības prasa ne tikai dažādie kloķi, bet arī daudzas citas vadības ierīces.

Vai tu spēj pamanīt un analizēt savas kļūdas? Atri aptvert un momentā izlabot kļūmes, apvaldot savu patmīlību, saglabājot mieru?

Kara laikā bija izplatīts teiciens «Minētājs kļūdās tikai vienu reizi dzīvē». Nav ko iebilst, teiciens ir skanīgs, kaut arī ne visai pareizs. Tiesa, minētāju rīcībā pieļaujamo noviržu robežas ir ierobežotas, tomēr tādas ir. Arī lidotāja darbā pieļaujamo kļūdu robežas ir visai šauras. Taču svarīgākais ir atcerēties, ka briesmīga un pazudinoša ir nevis kļūdīšanās, bet nevērība pret to. Citiem vārdiem sakot, lidotājs kļūdīties tomēr drīkst, bet nedrīkst stūrgalvīgi turēties pie savām kļūdām, viņam tās jālabo ātri, prasmīgi un precīzi.

Visi lidotāji mīl debesis. Te šaubu nav. Bet saglabāt šo mīlestību ilgstoši katram vis neizdodas. Lai tas izdotos, daudz ir jāzina, daudz jāprot, daudz jāizprot… No svinīgiem vārdiem te labuma maz, kaut arī tie būtu ļoti skanīgi un izkārtoti skaistās frāzēs.

Dzīve un pieredze apliecina, ka sākt mācīties, iedziļināties jebkura amata būtībā, iepazīstot tā noslēpumus, nekad nav par agru. Drīzāk jau var nokavēt. Gribas ticēt, ka tie daži manis uzdotie uzvedinošie jautājumi tevi jau par to ir pārliecinājuši.

Bet tagad par kaut ko pavisam citu — ne mazāk svarīgu lietu.

Man vienmēr ir licies un arī šodien tā šķiet, ka labs cilvēks nekad līdz galam nešķiras no savas bērnības, lai ari cik gadu viņš jau dzīvotu pasaulē. Lidotāji, man šķiet, ir ne tikai labi, bet pat paši labākie cilvēki. Lai šis apgalvojums nevienu neaizvaino! Kā mēdz teikt, katram putnam sava ligzda mīļa, bet es esmu lidotājs.

Ko gan sevī no bērna vajag saglabāt lidonim?

Ja tu, laizdamies no sniega kraujas, kas gandrīz stāvus pārkārusies pāri upei, lido ar savām vienkāršajām slēpītēm, kurām šā tā pierīkoti pašgatavoti kāju iestiprinājumi, un vari krasā pagriezienā izvairīties no krūmāja, braši palecies uz negaidīta tramplīna un finišā smiedamies ar degunu izdzen vagu sniegā, tad tu esi drosmīgs zēns!

Saglabā savu zēnisko bezbailību un paņem to līdzi tālu, neizzinātu ceļu klusajā zilgmē.

Neziņas bezbailīgums, ko slīpēs precīzas zināšanas un rūdīs pacietība, tev palīdzēs kļūt par lidotāju, nevis vienkāršu lidotpratēju.

Tev droši vien ir gadījies līmēt gaisa pūķi vai konstruēt tranzistoru, vai arī noņemties ar kādas varbūt pat ne visai sarežģītas mašīnas labošanu — un rezultātā nekas tur nav sanācis: līme, vilks to rāvis, pavisam nepakļaujas, lodāmurs «smērē», zobratiņi neiegulst tiem paredzētajās vietās. Neizdodas vienreiz, neizdodas desmit reizes… Tev sanāk dusmas, visa pasaule kļūst naidīga, pūķa sagataves tev gribas saārdīt gabalos, mest pagaldē elektronisko shēmu, triekt pret zemi zobratiņus, taču tu saņem sevi rokās, tu visu sāc no sākuma, līdz gaisa pūķis salīmēts, shēma izprasta, zobrati ieņēmuši savas vietas. Ja tā vai vismaz līdzīgi ir bijis, tu esi neatlaidīgs puisis.

Šo neatlaidību ņem līdzi savā pieauguša cilvēka dzīvē un sargā to kā acuraugul Ne jau tas ir Lidotājs, kurš ar pirmo nolaišanos «pieslīpē» gaisa kuģi skrejceļam, bet gan tas, kurš arī pēc desmit piezemēšanās mēģinājumiem nevis kaut kā nošļūc uz betona, bet nedzirdami saskaras ar zemi, riteņiem it kā noglāstot zemes māmuļu… «Tas nekas, ka mums desmit reizes lika mest līkumu,» lidotājs it kā mierina mašīnu, «mums taču jāsaprot: dispečeram ir sava zināšana… Nedusmojies!»

Atvaino, bet man vēl šis tas jāpajautā tev: vai tu alksti uzzināt ko jaunu, ieskatīties tādās grāmatās, par kurām pieaugušie saka «tev vēl par agru, nesapratīsi»? Vai tevi vilina noslēpumi? Tā jau ari es domāju: tu esi zinātkārs zēns. Un tas ir lieliski!

Sargies zaudēt savu zinātkāri! Kad sāksi lidot ar An-2, domā par Jak-40, iztēlē sevi saisti jau ar Tu-154. Pat tajā dienā, kad pirmo reizi pacelsies no zemes ar ultraskaņas laineri, nepiemirsti, ka skaņu apdzīt iespējams gan mazliet, mazliet, gan trīskārt.

Uzticēšu tev noslēpumu: kad man bija tikai divdesmit gadu, es biju pilnīgi pārliecināts par to, ka bojā eja man nedraud, lai gan toreiz taču bija karš. Nekad tas nenotiks. Tagad, atceroties savus priekšlaikus aizgājušos biedrus — lidotājus, es nešaubos: viņi visi domāja tieši tāpat kā es, visi līdz pēdējam gaismas staram acīs ticēja savai personiskajai nemirstībai. Šī naivā ticība ir nenovērtējama bērnības dāvana. Sargā šo ticību! Jo ilgāk tā tevi neatstās, jo drošāka būs tava pilota laime…

Un vēl es ko sacīšu.

Katram zēnam nepieciešams savs personiskais varonis. Mans zēna gadu dievs bija Valerijs Ckalovs. Saprotu, ka nekā oriģināla šajā izvēlē nebija: Čkalovu, saku to bez pārspīlējuma, dievināja vesela pirmskara gadu puisēnu paaudze.

Lai kā arī dzīves apstākļi iegrozītos — par labu vai par sliktu varonim —, glabā savā sirdī zēnības dievu tādu, kāds viņš tev likās pirmajā tikšanās brīdī! Jo ilgāk tu spēsi šo tēlu saglabāt skaidru, nesaduļķotu, jo līksmāks būs tavs ceļš uz zvaigznēm.

Viens no pasaules izcilākajiem lidotājiem Ričards Evelīns Bērds jau brieduma gados, kad bija sasniegts gan Ziemeļu, gan Dienvidu pols, kad bija veikts pirmais lidojums pāri Atlantijai, teica: «Visu dzīvi mani ir vadījis Zils Verns.»

Esmu pārliecināts, ka tu jau sen esi sapratis, kāpēc nodaļas sākumā es lūdzu nesteigties ar secinājumiem. Bet, ja nu cilvēks nesapņo par zilajām debesu tālēm un ir izvēlējies sev citu ceļu, piemēram, kļūt par ārstu, zemūdens jūrnieku vai arī par automehāniķi (mūsu laikos ļoti vajadzīga specialitāte), tik un tā sēdēt pie jūras un gaidīt labu laiku, atlikt savu darbošanos uz vēlāku laiku, kad būsi pieaudzis, — tas nav nopietni un nav arī attaisnojams.

Kāpēc šai nodaļai es izvēlējos virsrakstu «Nekavējoties! Jau šodien!»? Protams, ne jau tāpēc — gribi lidot, savācies, drāzies uz lidlauku un sēsties lidmašīnas komandiera krēslā… Izšķīris savu likteni, iezīmējis dzīves ceļu, centies kļūt, centies būt par to, par ko esi izvēlējies, centies būt tāds, kādam jābūt, un ne tikai sapņos, bet — darbos. Tas attiecas ne vien uz aviācijas draugiem, nākošajiem lidotājiem, bet uz visiem bērniem.

Ja tava aizraušanās ir mašīnas, palīdzi meistariem kaimiņu garāžā, mācies salabot mājas tehniku, remontēt elektrisko instalāci ju, pamazām apgūsti elektronisko aparatūru. Kad grūti uzdevumu veikt patstāvīgi, iestājies skolas tehniskajā pulciņā vai pionieru pils attiecīgajā sekcijā. Teiksim, tevi saista bioloģija vai medicīna — arī te var atrast iespējas, kurās likt lietā savu prātu un rokas. Es biež? esmu vērojis bērnus zooloģiskajā dārzā, nevis tos, kuri kā apburti vēro ziloņus vai aizjūras papagaijus, bet tos, kuri bez bailēm iet dzīvnieku būros, noliek viņiem barību, uzkopj būrus. Un vienmēr man ir licies: no šiem zēniem un meitenēm iznāks lietaskoki! Bet kāpēc tikai «iznāks», ir jau «iznākuši», jo viņi savos 12—13 gados dara nopietnu un vajadzīgu darbu.

Gribētu, lai manu domu «Nekavējoties! Jau šodien!» jūs izprastu kā aicinājumu darboties.

Daudzi bērni kaut kā pavisam neviļus Izvēlas sev profesiju, atroS savu aicinājuma dzīvē. Citiem vai nu viss liekas Joti pievilcīgs — gan kosmonautika, gan elektronika, gan medicīna —, vai pilnīgi pretēji: nekas nepatīk…

Ar ko tad vajadzētu sākt tiem, kas neredz sava rītdienu vai JonS to miglā tītu?

KS tev šķiet, vai svārstības izvēlē lr cilvēka vājuma pazīme? Vai obligāti Jāklausa biedru, vecāku cilvēku, radinieku ieteikumiem? Kādas lr tavas doma3 par ģimenes profesijām, kas It kā Uek nodotas no paaudzes paaudzē?

?

Visapkārt runa: mūsu laikos daudz jāzina, ar knut ko jāliek galā — divdesmitais gadsimts tačul Un patiesi — ka gau vai Iztikt, nepaivuldot vismaz vienu svešvalodu? Ari elektronikā kaut cik jāorientējas. Kaut cik arī astronomijā. Un vai tad ķīmija nerosina pārdomas? Bet kur ņemt laiku, lai neatpaliktu no laikmeta? Vai tev neliekas, kd tas arī Ir visu jautājumu jautājums — kā ekonomēt laiku?

f

Rokasgrāmatas, kurās uzskaitīti dažādi amati un profesijas, ar katru dienu, pat stundu k|ūst aizvien biezākas un biezākas. Vēl pavisam nesen profesionāli tehnisko skolu beidzēji apguva vairākus simtus specialitāšu, bet tagad tās sniedzas jau tūkstošos. Kā orientēties šajā jūrā? Kā atrast pareizo ce|u? Balles taču kļūdīties: izvēlēsies neīsto — velc nu šo jūgu visu mūžu, strādā sev nepiemērota darbu!

I

«Jums, protams, ir zināms, ka nekļūdās tikai tas, ka3 neko nedara. Par mani to nevar sacīt: es ķēros pie visa — gan elektrības labošanas, gan tapešu līmēšanas, gan kameru vulkanlzēšanas,.. visu izmēģinu. Protams, ne vienmēr uzreiz ari teicami Izdodas. Ja godīgi jāsaka, es kļūdos daudzkārt un bieži, lūdzu, lzskaldrojtet — ka ir labāk — kļūdīties un par to saņemt brāzienus vai vispār nekā nedarīt un iztikt ari bez brāzieniem, toties klausīties, ka tevi saukā par sliņķi un liekēdi?» Vēstulē uzdotais jautājums nav nemaz tik vienkāršs. Kā tu uz to atbildētu?

?

Amats netiek lamāts. Visi darbi labi — Izvēlies pēc savas gaumes! šos vārdus mēs dzirdam jau no agras bērnības. Bet vai patiesi tā Ir, ka visi vienādi labi? šofera un slimnieku kopējas darbs, stūrmaņa un stikla pūtēja, zinātnieka un polārpētnieka darbs? Varbūt šie spārnotie vardi nav parak burtiski tulkojami? Varbūt katrs darbs lr labs tad, ja cilvēks to Izvēlējies saskaņa ar savam spējam uu slteksmēin, tas atbilst viņa prātam un rokam?

?

K8 tu domā, vai lr sapratīgi skatīties visas televīzijas pārraides pēc kārtas? Cik laika var tām veltīt, lai nekaitētu visam pārējam? Zēni apgalvo, ka vidēji viņi televīzijas pārraidēm Iztērē tris stundas dienā. Vai nav par daudz? Vai tev neliekas, ka, Ierobežojot sevi šajā ziņā, tu varētu vienlaikus audzināt savu gribu?

MEKLĒJU DRAUGU

Kārtējā sūtījumā daudzu man adresēto vēstuļu vidū uz galda gulēja gaišzila aploksne ar Povorinas stacijas zīmogu.

«Esmu dzirdējis, ka jūs dodat bērniem padomus, kā pareizi jārīkojas dažādās dzīves situācijās un vispār,» raksta nepazīstams trīspadsmitgadīgs zēns. «Man personiski ir tikai viens vienīgs lūgums — palīdziet atrast draugu…»

Tālāk viņš stāsta par to, cik grūti būt vienam, kad «visapkārt visi ir kopā», dalās bēdās par vilšanos biedrā: «Es viņam uzticējos, var sacīt, vairāk nekā pats sev, bet viņš mani piekrāpa: viņš man sasolīja kaudžu kaudzes un vēl mazliet, bet īstenībā ne pirkstu nepakustināja.» Zēns stāstīja par nodevību, ko izjutis uz savas ādas, un vēl daudz ko citu.

Vēstulē pavīdēja laba ironija. Raksturīga bija šāda piezīme: «Nesāksi taču līmēt sludinājumus uz māju sienām: «Steidzīgi meklēju draugu», — neiesi taču klāt nepazīstamam puisim un neteiksi: «Draudzēsimies!»» Vēstules nobeigumā viņš jautā: «Tā taču arī ir problēma — kā uzzināt, vai cilvēks ir labs un uzticams?»

Protams, ir visai grūti gūt precīzu priekšstatu par cilvēku, viņu personiski nepazīstot, nekad to neredzējušam. Un tomēr es centos to izdarīt, un man šķita, ka zēnam galīgi nav paveicies, viņš to pārdzīvo, un, lūk, rezultāts — vēstule.

Drūma bija viņa attēlotā aina: cilvēki, tieši cilvēki, lai nesacītu — cilvēce, nelikās pievilcīgi, pavisam pietrūka rožainās krāsas.

So vēstuli es pieskaitīju pie grūtajām. Pirms atbildēju uz sveša aizvainojuma saraustītajām rindām, vajadzēja atrast pareizo toni, pareizo noskaņu.

Pilnīgi nejauši es spēru soli, tad otru, trešo un vēl daudzus, daudzus soļus atpakaļ, līdz domās nonācu savā, ak vai, tagad tik tālajā bērnībā.

Protams, mēs dzīvojām pavisam savādāk, arī apstākļi un iespējas bija citādi, bet zēniskā dvēsele tāpat bija nemiera pilna, bez kompromisiem, atklāta. Ko es ar to gribu pateikt? Es ticēju un ticu zēna gadu uzticībai, tāpēc, iekams rakstīju atbildi uz Povorinas staciju, meklēju atbalstu un padomu zēna gadu dvēselē.

Es atcerējos.

Ļoša, mans uzticamais biedrs visos «laupītāju» uzbrukumos kaimiņu dārziem, īpaši ābolu laikā, kuru mūsu nomalēs pirms piecdesmit gadiem bija ļoti daudz, man reiz sacīja:

— Nē, Toļa, Zeņu mēs «vienkārši tā» nedrīkstam pieņemt. Vispirms vajadzīgs zvērests vai… pārbaude …

Tāds bija laiks. Manas zēnības paaudze Valteru Skotu un Fenimoru Kūperu vēl pieņēma ar vislielāko nopietnību. Lai cik dīvaini tas šodien ari liktos, bet «bruņinieka gods» vai «pirāta lepnums» un vēl daudzi citi atbilstošas literatūras jēdzieni mūsos neizsauca augstprātīgus smīniņus. Mēs vēl zināmā mērā piederējām pie romantiska, sentimentāla cildenuma laikmeta …

Pēc neilgas vārdu cīņas lēmums tika pieņemts: pārbaude!

Tajā pašā dienā Ļoša ar visnevainīgāko izskatu it kā starp citu iepazīstināja Zeņu, klusu, apaļīgu puisēnu, kurš gribēja ar mums draudzēties, ar mūsu lielisko plānu apzagt ārsta Beļenkija vasarnīcu. Viss ir izlūkots: gan pieejas mājai, gan celiņš no terases uz pagalmu, gan istabu izkārtojums. Aizraudamies savā stāstījumā, sadomājot, arvien jaunas un jaunas detaļas, Ļoša, šķiet, pats bija gatavs noticēt ar naudu un dārglietām piebāztajai lādei.

Bez lielām pūlēm viņš izgudroja arī tīri ticamu apzagšanas pamatojumu: lūk, ārsts Beļenkijs ir privātīpašnieks, no izbijušajiem, viņš ir izspiedējs un nav mūsu cilvēks, atņemt viņam kapitālu — vēl jo vairāk tāpēc, ka tā ir sarausta bagātība, — nozīmē veikt taisnīgu darbu!

Plānojamo akciju Ļoša attēloja nevis kriminālā, bet īsti romantiskā gaismā. Visu, ko paņemsim ārsta mājās, anonīmi nodosim MOPR fondā — bija toreiz tāda organizācija: Starptautiskā organizācija palīdzības sniegšanai revolucionāriem[1] —, un tad lai visa pasaule brīnās, kurš gan varēja dot tādu ieguldījumu.

Man šķiet, ka brīžiem Ļoša tā aizrāvās, ka piemirsa, kāpēc viņš to visu stāsta Žeņam. Bet, lai nu kā, laso bija novīts no spēcīgas virves, mests ar meistarīgu roku — un cilpai bija jāsavelkas.

Nepagāja ne diena, kad mani pasauca tēvs. Un nu sākās.

—    Kas tie par jaunumiem? — Dūre nodārdēja uz galda. — Stāsti tūdaļ kā pie grēksūdzes tikai tīru patiesību! Nu!

—    Ko stāstīt? — es pārjautāju, drošības labad izlikdamies nesaprotam un pārsteigts.

—    Tavu stulbeni Ļošku tēvs jau nosukājis — un pareizi darījis; aug man te cietumnieks! Kur taisījāties līst?

Sapratis, ka Ļošu vairs nevaru nodot, es teicu:

—    Nekur netaisījāmies, arī Ļoša nav stulbenis <. s bet tas Zeņka . »•. Mēs viņu pārbaudījām … Izpļāpāsies vai ne. Ļoša viņam samuldēja, bet viņš aiz bailēm tūdaļ sūdzēt. Riebeklis!

Jā, tajos senajos laikos, iespējams, mēs bijām pārāk strauji lēmumos un pārāk kategoriski, bet — to es tomēr pieskaitītu pie mūsu nopelniem — desmit, divpadsmit gadu vecumā mēs sapratām: ir savējie šai pasaulē un ir svešie… Gadījās, protams, ka kļūdījāmies vērtējumā, bet princips, ko mēs ievērojām, man šķiet, bija pareizs: draudzēties vajag nevis ar katru, kas pagadās, bet ar cilvēku, kurš pelnījis pilnīgu uzticību; tas arī nozīmēja — ar savējiem!

Vēlāk, agrīnās jaunības gados, man iznāca piedalīties velobraucienā. Bija paredzēts, ka brauksim no Maskavas līdz Kļinai, tur pārnakšņosim, no rīta aplūkojuši pilsētas ievērojamākās vietas, turpināsim braucienu uz Kaļiņinu. Taču sākuma etapa pirmajā pusē Ļena Veseņina garā, lēzenā nobraucienā pēkšņi zaudēja vadībasspējas un iegāzās grāvī. Izrādījās, ka caurdurta priekšējā riteņa riepa. Ļenai neizdevās noturēt sagriezušos stūri — un še tev!

Taču, kā zināms, nelaime nenāk viena. Caurums riepā plus priekšējais ritenis «astoņniekā» plus asinīs nobrāzti ceļgali, turklāt vēl izrādījās, ka rūpīgi sagatavotā aptieciņa ar gumijas līmi, dažāda lieluma un formas ielāpiņiem un visu pārējo palikusi pie starta.

Mēs bijām seši.

Četri apjukuši aplūkoja Ļenas velosipēdu un centās kaut ko izdomāt. Viens — tas bija Valērijs — teica:

—    Labi, ka elektriskais vilciens tepat ar roku aizsniedzams. Ļena jāevakuē uz Maskavu ar vilcienu, bet mums jāturpina ceļš.

—    Draugi, — teica Semjons, mūsu neoficiālais, bet visu atzītais komandieris, — parakājieties savās seglu somiņās — varbūt kādam atradīsies gumija, līme, vārdu sakot …

—    Bet Ļenai tu pajautāji, vai viņa maz varēs? — Valērijs iekaisa. — Cilvēkam ceļgali nobrāzti, viņa nobijusies, nervi…

č/alērija teikto Semjons atstāja bez ievērības. Visi rakņājās seglu somiņās, taču nedz līmes, nedz gumijas ielāpiem neatrada. Tad Semjons, uzrunādams Valēriju, negaidīti skarbi sacīja:

—    Ver vaļā savu «tašu»! Ko žņaudzies!

Atradās gan līme, gan iepriekš sagatavoti ielāpiņi. Neviens pat negribēja klausīties Valērija bezjēdzīgo taisnošanos. Remonts prasīja pavisam maz laika, bet interesanti bija tas, ka mūsu sešniekā, atkal gatavībā stāvot uz ceļa, tagad bija pieci un… viens.

—    Griez riņķī un brauc, vecīt, uz mājām, — Valērijam pavēlēja Semjons, — ar mums kopā nebrauksi…

—    Kas vēl nebūsi Un kas tu tāds esi, ka viens izrīkojies? Kur gribēšu, tur braukšu. Puikas! …

Bet mēs klusējām.

Viss bija izlemts, priekš kam vairs vārdi?

Sajā sakarā pasaki — vai tu, lasītāj, kādreiz esi domājis par to, kādam jābūt ideālam draugam? Vai tu domās esi mēģinājis iztēloties tāda cilvēka portretu, ar kuru būtu gatavs, kā mēdz teikt, iet caur uguni un ūdeni? Vai esi mēģinājis noteikt viņa galvenās īpašības un pazīmes?

Nesen es lūdzu seši simti divdesmit vienam tavam vienaudzim atbildēt uz jautājumu «Kādam, pēc tavām domām, jābūt draugam?». 214 no aptaujātajiem (simt zēnu un simt četrpadsmit meiteņu) rakstīja: «Pirmām kārtām manam draugam ir jābūt godīgam cilvēkam.» Otro vietu izcīnīja prāts — 184 cilvēki vēlējās gudru draugu, 143 — spēcīgu, 142 — drosmīgu; tālākās vietas pirmajā desmitniekā ieņēma šādas prasības: draugam jābūt asprātīgam, uzticamam, labestīgam, jautram …

Katram, kas meklē draugu, kas nopietni domā par cilvēku attiecībām, ļoti iesaku pārdomāt šīs atbildes.

Bet ko tu domā par cilvēka sliktajām īpašībām? Tas ir svarīgi! Ja kāds visvairāk neieredz alkatību, taču samērā viegli samierinās ar gļēvulību, bet cits, gluži otrādi, ienīst

pat vismazāko gļēvulības iezīmi, taču mantrausību neuzskata par lielu netikumu, nez vai šie abi, kas tik atšķirīgi vērtē cilvēka dzīvi, atradīs kopīgu valodu un spēs īsti sadraudzēties.

Raugi, kā izkārtojās pirmās desmit vietas, vērtējot negatīvākās cilvēka īpašības. Vērtējumus deva tie paši bēmi, kas atbildēja uz jautājumu «Kādam jābūt draugam?».

«Nav nekā ļaunāka par negodīgumu,» uzskata 106 tavi vienaudži. 102 vislielāko neapmierinātību izsauc gļēvulība un alkatība. Tālāk dilstošā secībā seko nelietība, slinkums, iedomība, augstprātība, sīkumainība, muļķība, čīkstulība.«.

Lūk, vēl viens ievērības cienīgs «desmitnieks». «No kādiem trūkumiem tu gribētu atsvabināties pirmām kārtām?» es jautāju. Daudzi uz jautājumu neatbildēja, izvairījās. Starp citu, nekā nosodoša es šeit neredzu; dabiski,

ka paškritika nav cieņā, bet tie, kuri atbildēja, izvi.no šādu ainu: slinkums — pirmajā vietā, gļēvulība — otraja, nevīžība — trešajā; tālāk seko nesavaldība, lielība, negodīgums, aizvainojamība, rupjība, spītība un izklaidība.

Pievērs uzmanību: pret sevi, saviem trūkumiem cilvēks ir daudz iecietīgāks nekā pret citiem cilvēkiem un viņu vājībām.

Kā redzams, arī ar šo apstākli jārēķinās, meklējot draugu, sevišķi tajos gadījumos, kad centies noskaidrot, kāda kuram taisnība, kāda vaina konfliktā, kas radies tuvu biedru vidū …

Šķiet, visa teiktā jau gana, lai izdarītu dažus, tā sakot, principiālus secinājumus.

Ja meklē draugu — nesteidzies!

Vērtē cilvēku pēc viņa darbiem, nevis vārdiem!

Proti novērtēt drauga labās īpašības, neaizver acis uz viņa trūkumiem!

Saudzē draudzību, nepiemirsti tautas gudrību «Vecs draugs labāks par diviem jauniem»!

Tādā garā turpinot, droši vien varētu izveidot visai pilnīgu labu ieteikumu sarakstu. Bet nelaime ir tā, ka dot padomus vienmēr ir vieglāk nekā tos pildīt. Tieši tāpēc es nolēmu, ka «pieaicināšu» mūsu grāmatā, iekļaušu mūsu sarunā man tuvus cilvēkus — cilvēkus, kuri dzīvē daudz ko redzējuši, kuru personiskā pieredze spēj pārliecināt.

Vārds slavenam polārpētniekam.

Šis cilvēks daudzus gadus ziemojis polārajos apvidos, pārcietis grūtības dieva aizmirstās salās, mēnešiem ilgi skatījis vienas un tās pašas sejas, skatījies cingai acīs, kur nu tikai cingai — nācies ieskatīties pašas nāves tukšajos acu dobumos. Ko viņš domā par draudzību?

— Katram ir savs raksturs. Labs vai slikts — tas, starp citu, nav tas svarīgākais. Svarīgi, ka ir raksturs! — teica polārpētnieks. — Kad tuvinās divi cilvēki, tā vienmēr ir divu raksturu sadursme. Un daudz kas tad ir atkarīgs no «audu» saderības vai nesaderības. Bet ne tikai no tās.

Lai izvairītos no «īssavienojuma» ar visām tā nepatīkamajām sekām, jāprot atrast kompromisu. Jābūt gatavam uz šādu soli.

Bet kas tad ir kompromiss?

Neiedziļinoties visās niansēs, es to skaidrotu šādi: kaut kur es piekāpjos viņam, viņš kaut kur man… Tā pakāpeniski veidojas tāda kā vidēja rīcības līnija, kura spēj apmierināt mūs abus. Sasprindzinājums izzūd, īssavienojums nenotiek. Teorētiski tas šķiet pavisam vienkārši. Praksē mēdz būt grūtāk. Pirmo soli spert nav nemaz tik vienkārši.

«Bet kāpēc man jāpiekāpjas?» jautā viens.

«Pareizi, piekrītu, bet lai viņš pirmais!» uzstāj otrs.

Gadās, ka cilvēki draudzējas, it kā papildinot viens otru. Ņemsim pavisam vienkāršu piemēru: viens spēcīgs, drosmīgs, bet ne pārāk gudrs, otrs vājš, nemaz nelīdzinās varonim, bet toties galva viņam strādā! Spēcīgais ņem vājo savā paspārnē. Būt par aizbildni tādam cilvēkam ir patīkami un glaimojoši. Laimīgs ari vājais: viņš lepojas ar drauga nesavtību.

Cilvēki mēdz būt arī līdzīgi. Viņu tiekšanās vienam pēc otra ir dabiska, un viņu uzskatu kopība rodas it kā pati no sevis. Tiesa, tas nebūt nenozīmē, ka viņu attiecības veidosies, tā sakot, kā pa gludu dēli, it īpaši ja abi ir spēcīgas personības ar līdera tieksmēm. Iespējamas gan nesaskaņas, gan sadursmes. Šādiem pāriem strīdi un salīgšana pagasti noris viegli.

Man ir gadījies kontaktēties dažādos apstākļos ar ļoti dažādiem cilvēkiem, — turpināja polārpētnieks. — Bijušas veiksmes, un bijušas sakāves. Un man jums jāteic, ka sakāvēs esmu iemācījies vairāk nekā panākumos. Ko gan tās mācījušas?

Draudzību vairāk par visu uztur smalkjūtība. Tiesa, smalkjūtību grūti iemācīties; mēdz būt cilvēki, kas jau no dzimšanas ir delikāti, mēdz būt arī tādi, kas smalkjūtībā audzināti no bērna kājas, taču, lai kā arī tas būtu, ja gribi ar cilvēkiem labi sadzīvot, centies būt smalkjūtīgs. Neklaudzini durvis, veltīgi nepaaugstini balsi, neuzdod liekus jautājumus, nepīkstini radiouztvērēju pilnā skaļumā — tādējādi, kā mēdz sacīt diplomāti, tiks sperti soļi vajadzīgajā virzienā.

Un vēl.

Cilvēku attiecībām nav jābalstās uz priekšlaicīgu visa piedošanu draugam. Nē! Ļoti svarigi ir piespiest sevi teikt cilvēkiem pat visrūgtāko patiesību, tikai tā jāietērpj vārdos, kuri neaizvaino.

Vecais polārpētnieks, ilgi un pamatīgi, atsaukdamies uz savā mūžā piedzīvotiem gadījumiem, attēloja dažādas cilvēku tuvināšanās ainas, viņu tiekšanos vienam pēc otra, gan veiksmīgu, gan, ak vai, arī neveiksmīgu. Viss sacītais vēl un vēl apstiprināja patiesību, ka draudzēties — tas nozīmē kopīgi darboties, kopīgi domāt un pārdzīvot. Par to es vēl runāšu, bet pagaidām gribu teikt ko citu.

Lai atrastu uzticamu draugu, pirmām kārtām nepieciešams iepazīt pašam sevi — klusuciešot (tā sakot, iekšējām vajadzībām) izzināt savas stiprās puses un trūkumus, atzīt un izprast to cēloņus, kuri tev traucē būt tādam, kāds tu gribētu būt, lai varētu izplānot, ko darīt…

Ja esi iepazinis sevi, vari būt drošs: vismaz puse draudzības ķīlas ir tavās rokās, bet otra puse — agrāk vai vēlāk atradīsies. Pati atnāks!

Tikai negaidi tādu draugu, kuram nebūtu nevienas kļūdiņas, citādi tu riskē vienmēr palikt drūmā vientulībā…

Piebilde.

Vēstulē, ar kuru sākās šī nodaļa, mans korespondents no Povorinas stacijas ne bez sarkasma piezīmēja: «Nesāksi taču līmēt sludinājumus uz māju sienām: «Steidzīgi

meklēju draugu».» Pati ideja par iepazīšanos ar sludinājuma starpniecību nav nemaz tik bezjēdzīga.

Man priekšā ir «Berlīnei Zeitung» komplekts; tas ir VDR laikraksts. Pārlapoju to. Šeit regulāri iespiež ne tikai tā saucamos laulību sludinājumus — vajadzīgs līgavainis, meklēju līgavu —, bet arī šādus: «Vēlos iepazīties ar dārzkopi amatieri…», «Meklēju ceļabiedru vasaras ceļojumam kalnos…», «Man ir 65 gadi, interesējos par literatūru, teātri un visu skaisto, ilgojos pēc sarunu biedra …».

Sludinājumi, kā redzi, ir dažādi, bet jēga tiem viena — «Meklēju draugu!».

Pieminēju to nevis tāpēc, lai ierosinātu, ka laiks arī mums ar laikrakstu starpniecību iepazīstināt ieinteresētos cilvēkus, nē, ne tāpēc. Domāju, ka katrā mājā valda savi paradumi. Man vienkārši gribējās uzsvērt, cik nepanesama ir vientulība gan jaunam zēniņam, gan sievietei vidējos gados, gan vecam pensionāram. Ja jau tūkstošiem līdzīgu sludinājumu tiek publicēti gandrīz visā pasaulē,

tad tā tas tiešām ir. ????????????????????

Droši vien esi dzirdējis tāda teicienu: «Draugus Iepazīst nelaimē.» Vai nu tas Ir tik pareizi? Es domāju, just līdzi cilvēkam, kad viņam grūti, ir dabiski, un nesaskatu šeit kādus īpašus nopelnus. Cita lieta — dalīties ar citu priekos, panākumos, neizjust skaudību, kad apbalvots esi nevis tu, bet otrs cilvēks, svešu laimi saņemt ar atklātu un līksmu

sirdi — to, man šķiet, spēj tikai nedaudzi. Kā tev liekas?

?

Vai iespējams nekad nestrīdēties ar draugu? Kas nepieciešams, lai nebūtu strīdu? Bet ko darīt, ja reižu reizēm konflikti tomēr rodas? Vai tas katrā ziņā Ir slikti? Varbūt tomēr nekas, normāli?

Un ko nozīmē «Neizlej ar ūdeni…»?

«

Meitene 0|a rakstīja: «Kāpēc gan uzskata, ka žēlums noteikti pazemo cilvēku? Pieņemsim, saslimtu mans brālītis, es sāktu viņu kopt: dot ārsta parakstītās zāles, barot noteiktās stundās, kā māte noteikusi, bet pati no sevis — noglāstīt viņam galviņu, arī žēlot. Kas tur slikts vai pazemojošs? Varbūt es neko nesaprotu?»

Bet kā tu domā, vai 0|as prātojumos ir vai nav taisnība? Vai vienmēr uu katrā ziņā žēlot lr slikti?

SAKĀM JAUNU DZlVI…

Iet laiks, bērni pieaug, iekļaujas lielo dzīvē, bet viņu pēcteči atkal un atkal raksta, it kā būtu sarunājuši: «No pirmā janvāra (vai no pirmā maija, vai arī no jebkura pirmā datuma) es stingri un negrozāmi esmu nolēmis sākt jaunu dzīvi, ik dienas veikšu rīta rosmi, pieteikšos sambo sekcijā, izlabošu «truli» matemātikā, saņemšos fizikā un svešvalodā (vai vēsturē, krievu valodā, ķīmijā), vairs nešķiedīšu laiku, pacentīšos noregulēt normālas attiecības mājās ar māsu un vecākiem…» — un tā tālāk, un tā tālāk.

Atbilstoši rakstītāja vecumam, raksturam un temperamentam seko lūgums vai nu palīdzēt ar padomu, ieteikt, kā ātrāk tikt galā ar vienu vai otru konkrētu trūkumu, vai apstiprināt labā nodoma sākt jaunu dzīvi no pirmā datuma pareizību, tā sakot, morāli atbalstīt.

Daudzo šāda veida vēstuļu analīze skaidri parāda: vairums no bērniem, arī tā saucamie «grūtie» bērni, lieliski apzinās savus trūkumus, diezgan saprātīgi novērtē savu uzvedību un raksturu. Sis novērojums dod tiesības apgalvot, ka labāk ir dot kaut vai dažas praktiskas rekomendācijas, kā vislabāk tikt ar sevi galā, kā vienkāršāk pārvarēt savus trūkumus, nevis izteikt mūžīgus pārmetumus — kā jums nav kauna, apdomājieties galu galā!

Lūk, pirmā rekomendācija.

Jaunu dzīvi nevajag sākt ar Jaungadu vai Pirmo Maiju un vispār ar pirmo datumu. Protams, ne jau tāpēc, ka šīs dienas būtu «sliktākes» vai «nelaimīgākas» nekā citas, nebūt ne. Kāpēc bērni grib sākt tieši ar pirmo datumu? Taču tikai tāpēc, ka tas vēl atrodas kaut kur priekšā, nākotnē, un, nozīmējot šo dienu par jaunās dzīves startu, tu vienkārši novelc laiku, atstāj sev iespēju pagaidām vēl padzīvot pa vecam.

Bet, ja lēmums ir pieņemts, tas jāpildal Šodien, tūdaļ, nekavējoties!

Pieņemsim, ka tu esi nolēmis: cigareti vairs neņemšu mutē (lai drauģeļi runā, ko grib, es tā esmu nolēmis!). Tad arī nesmēķē — no šī paša brīža neatļaujies ņemt cigareti rokā.

Vai arī tu esi nolēmis: sākšu regulāri lasīt daiļliteratūru virs programmas prasībām. Atlicināšu tam katru dienu vismaz pusstundu. Tad arī ķeries pie grāmatas nekavējoties, nevis kaut kad nākotnē.

Varbūt tu vēlies attīrīt savu leksiku no parazītvārdiem? Nekavēdamies sāc kontrolēt savu runu, neļauj savai mēlei izteikt šos bezjēdzīgos «tā sacīt», «paklausies» utt.

īsi sakot, ja esi pieņēmis iēmumu, nekavējies ar tā izpildi!

Daudzo vērtīgo rakstura īpašību vidū, kuras sevī jāieaudzina katram īstam cilvēkam, vienu no svarīgākajām vietām ieņem noteiktība, spēja izšķirties.

Otrā rekomendācija.

«Jaunās dzīves» sācēji ļoti bieži izvirza sev nevis vienu, bet uzreiz vairākus uzdevumus — gan piecus, gan, gadās, arī visus desmit. Ne velti mēdz teikt: «Pēc diviem zaķiem dzīdamies, nevienu nenoķersi!» Tāpēc necenties uzreiz, vienā rāvienā apgriezt otrādi visu savu dzīvi. Rīkojies ar apdomu, pakāpeniski!

Vispirms atrod to, kas tev visvairāk traucē dzīvot!

Pieņemsim, ka tu esi nonācis pie slēdziena: nekas mani tā nekaitina kā mūžīgais laika trūkums — gribu visu darīt, daudz uzņemos, bet nepagūstu izdarīt, dažkārt pat nav iespējams atlicināt ne desmit minūtes.

Tad ari sāksim ar laika rezerves meklējumiem.

Izstrādā sev precīzu dienas kārtību: celšanās, rīta rosme, mazgāšanās, brokastis, skola… visu rūpīgi izrēķini, lai «jaunā dzīve» ritētu ar minūtes precizitāti.

Sākumā iekļauties plānotajā kārtībā būs grūti, pat nepatīkami, lai neteiktu — pretīgi, bet pēc triju nedēļu neatlaidīgas kontroles ar pulksteni rokā tu sāksi izjust, kā «pagarinās» diena, kā tu sāc brīvāk, vieglāk elpot…

Starp citu, viens no vislieliskākajiem mūsu zemes pedagogiem Sociālistiskā Darba Varonis V. Suhomļinskis neatlaidīgi ieteica bērniem sākt darbadienu piecos(!) no rīta, lai sagatavotu mājas darbus pirms mācību sākuma skolā, «ar svaigu galvu».

Ticis galā ar laika trūkumu, atbrīvojis sevi no mūžīgās nosebošanās, nepabeigto darbu gūsta, vari izvirzīt nākošo mērķi. Pieņemsim, ka tevi vajā izklaidība, aizmāršība. Tu apsoli kaut ko izdarīt un neizdari to nevis tāpēc, ka negribas, bet, kā mēdz sacīt, apņemšanās vienkārši izkrīt no galvas.

Iekārto atgādni. Tā var būt parasta burtnīcas lapa, var būt arī speciāls blociņš.

Galvenais, lai tu būtu uzrakstījis uzdevumus vienai dienai.

Kaut vai šādus:

aiznest grāmatas uz bibliotēku;

nopirkt serdeņus lodīšu pildspalvai;

sameklēt vecās slēpju saites;

salabot gludekli.

Uzdevumu var būt gan vairāk, gan mazāk — tas nav tik svarīgi. Svarīgi ir tas, ka tu, veicot šos uzdevumus, pats sevi kontrolē un izsvītro atbilstošo rindiņu atgādnē. Un tā dienu no dienas. No rakstīšanas pakāpeniski var pāriet uz rīkojumiem vārdos, domās: vakaros pirms aizmigšanas vairākas reizes atkārto rītdien darāmo. Izklaidība, aizmāršība, neuzmanīgums pa lielākai daļai nav vis organisks trūkums, bet gan neorganizētas un nekontrolētas dzīves rezultāts. Ja tev izdosies savu dzīvi ievirzīt stingrā kārtībā, ja tu savu rīcību pakļausi kontrolei, izklaidībai nāksies atkāpties.

Tad izvirzi jaunu mērķi.

Trešā rekomendācija.

Sākot «jaunu dzīvi», laužot savu raksturu, ierasto dzīvesveidu vai uzvedības stilu, ļoti derīgi ir izstrādāt sev noteiktus stingrus ierobežojumus, it kā tādu pastāvīgu noliegumu kodeksu «ne …». Piemēram, es nepārtraucu otru runātāju, es nekad nepaceļu balsi, es neļauju sev dusmoties, es nedaru to, kas varētu kaitēt citiem cilvēkiem, es neizrunāju vārdus, ko pats pilnībā neizprotu. Protams, ja tu jau sākumā izveidosi kodeksu ar simt, kaut vai piecdesmit aizliegumiem, tev diezin vai izdosies tos stingri ievērot, bet, ja tu iesāksi ar trim — pieciem «ne …», tad, pieradinājis sevi pie šī nelielā ierobežojumu skaita, palielināsi to līdz desmit, divpadsmit, vari būt pārliecināts, ka tad sevis vadīšana kļūs arvien vieglāka.

Ceturtā rekomendācija.

Uzskaitīt visus ģimenes nesaskaņu un ķildu cēloņus, protams, nav iespējams. Taču pieredze liecina: ja tu bez pieaugušo atgādinājuma kaut minimāli piedalīsies mājas darbos — uzkopsi istabu, aiziesi uz veikalu pēc maizes, palīdzēsi mātei gatavot ēdienu, nepiemirsīsi iznest atkritumu spaini utt. —, tava mājas dzīve ritēs krietni mierīgāk un saskanīgāk.

Un vēl!

Vecākus aizvaino tas, ja bērni viņus it kā norobežo no savām darīšanām, rūpēm, pārdzīvojumiem.

Ļoti iesaku — dalieties vismaz savos panākumos, īpaši ar mātū Un viņa, māte, tiklīdz jutīs, ka meita, dēls cenšas viņai parādīt uzmanību, nenoslēdzas no viņas, sarunājas ar cieņu, vārdu sakot, rēķinās ar viņu, neliegs savas mīlestības dāsnumu.

Paredzu, ka viens otrs šajā brīdi jutīsies vīlies: atkal tas pats — palīdzi mājas darbos, neatstāj neko nenokoptu, netrokšņo, izturies ar cieņu, nestrīdiesl Jā, miljoniem reižu tas jau dzirdēts. Apnicis. Skumja proza?

Nestrīdēšos — tā ir proza. Tikai centies saprast: dzīve mēdz būt prozaiska. Un darbdienu gadā ir krietni vairāk nekā svētku. Tādēļ droši varu dot padomu: pieradini sevi mierīgi uztvert to, ko daudzi nicīgi dēvē par ikdienas prozu, parastiem darbiem. Tie ir jāveic, JāpadaraI

Par strīdiem, pareizāk sakot, spēju pareizi strīdēties, bez kuras cilvēkam visos dzīves ceļos un taciņās klājas grūti, ak vai, cik grūti, runāšu īpaši.

Piektā rekomendācija.

Jā, gadās, ka, runājot ar bērniem, mēs, pieaugušie, sakām: «Nestrīdieties! Izbeidzietl» Un izrādās, ka mums nav taisnība. Jau sirmā senatnē teikts: «Strīdos dzimst patiesība.» Bet galvenais ir tas, ka mūsu prasību, ko izsauc nogurums un nervozitāte, galīgi nevar izpildīt. Cilvēki ir strīdējušies, strīdas un strīdēsies vienmēr. Cita lieta — kā strīdēties …

Tā ir, strīdā obligāti jāievēro noteikti likumi.

Nekad un nekāds strīds nedrīkst notikt, kliedzot un apvainojot pretinieku. Jāstrīdas, saglabājot cieņu.

Vispārliecinošākie pierādījumi strīdā ir fakti. Bet bieži notiek tā: Vovka kliedz, ka Seņka viņam tā teicis, bet Kostiks lien vai no ādas laukā, atsaukdamies uz Mašu vai Vaļu, kuras, «goda vārds, zvērēja, ka pašas savām acīm redzējušas».

Nekad zaudējumu strīdā nedrīkst uzskatīt par personisku apvainojumu. Kāpēc gan saduras cilvēku domas un katrs aizstāv savu viedokli? Taču tikai tāpēc, lai noskaidrotu patiesību!

Vēl tāda neliela piezīme — strīdā nekad nesaki pretiniekam: «Pats esi muļķis!» Zini, kāpēc? Ja viņš patie

šām ir muļķis, šī trūkuma dēļ viņš to nesapratīs, bet, ja nav muļķis, diez vai ir vērts cilvēku aizvainot.

Sestā rekomendācija.

«Kā drīzāk kļūt pieaugušam?»

«Apnicis būt par knēveli, drīz jau saņemšu pasi!»

«Cik ilgi to var izturēt: kad viņiem vajag, lai es aizskrienu uz veikalu vai mājās pie māšeles Taņas pasēžu, tad saka, tu jau liels, divpadsmitajā gadā esi iegājis… bet, kad man gribas lieku pusstundiņu pie televizora pasēdēt vai uz kino aiziet, tad es, izrādās, esmu vēl mazs…»

Šādu sūdzību ir milzums.

Problēmas būtība: kā panākt, lai tevi atzītu par pieaugušu?

Dzīve pierāda, ka pase vai pat studenta apliecība pati par sevi vēl neliecina, ka bērns kļuvis par pieaugušo. Ik uz soļa mēs sastopamies ar divpadsmitgadīgiem pilnā mērā pieaugušiem cilvēkiem, kas bauda visu apkārtējo uzticību, un redzam trīsdesmitgadīgus precētus memmesdēliņus un memmesmeitiņas, kuriem pat pašiem dažkārt ir bērni.

Pieaudzis cilvēks — tā ir patstāvība, tā ir spēja neatkarīgi domāt, rīkoties, pilnībā atbildot par saviem vārdiem un darbiem.

Ja divpadsmitgadīgais vai trīspadsmitgadīgais bez piespiešanas un atgādināšanas veic visus skolas uzdevumus, ja dod savu ieguldījumu ģimenes rūpēs, stingri tur doto vārdu, sevi apliecina nevis skandalozās deklarācijās, bet darbā, iejūtībā pret cilvēkiem, centienos būt derīgam apkārtējiem — kurš gan tad liegs atzīšanu?

Pilnīgi skaidrs — šāds cilvēks ir pieaudzis!

33

Bet, ja divpadsmitgadīgs zeņķis prasa tēvam rublīti cigaretēm, ja augumā krietni padevusies skuķe bez mātes palīdzības neprot ne sev ko izmazgāt, ne izgludināt, ja šie padsmitnieki dzīvi vada bezdarbīgā klaiņošanā, kad «diena dienu dzenā», ja viņiem nevar uzticēt nekādu

2 690

nopietnu darbu, — kas gan šādus cilvēkus uzskatīs par pieaugušiem?

Daudzi sūdzas: «Es vēl pagaidām nestrādāju, tikai mācos, un naudu nākas (kaut vai lai aizietu uz kino) lūgt no mātes, bet viņa saka: «Vispirms izmācies…» — vai pārmet: «Tu jau vakar skatījies kino…» Un sākas grandiozs skandāls nožēlojamo kapeiku dēļ.»

Uz bridi pieļausim varbūtību, ka visas tavas dzīves nelaimes rodas no tā, ka tev pārmet par kapeikām un materiālā atkarība no vecākiem tiešām kļuvusi nepanesama. Vai no šāda stāvokļa nav izejas? Es šo stāvokli pat nesauktu par sarežģītu. Pārej mācīties uz PTS! Mācies, centies, bet valsts nodrošinās tev pilnīgu neatkarību — apģērbs, pabaros un dos vēl arī iespējas nopelnīt.

PTS nebūt nav vienīgais, bet tikai viens no līdzekļiem, kas var paātrināt tapšanu par pieaugušu cilvēku. Šeit

man gribētos izdarīt nelielu piebildi: tiekšanās būt pieaugušam ir dabiska, laba un normāla topošā cilvēka tieksme. Tikai nelaime ir tā, ka daudzi padsmitnieki jauc divus tik dažādus un atšķirīgus jēdzienus — būt pieaugušam un izlikties par pieaugušo.

Tie ir sāpīgi maldi.

Cik gan man nav nācies lellēm līdzīgi izkrāsotas mazgadīgas meitenes, puikiņas ar šauriem cālēnu ģīmīšiem redzēt kūpinām lētas cigaretes, mētājoties ar pilnīgi nepieļaujamiem vārdiem.Manī tas izraisa vairāk žēluma nekā sašutuma. Cigarete jau nepiešķir cilvēkam solīdumu, nekāda uzspēle nespēj maldināt apkārtējos. Man ļoti gribējās viņiem pajautāt: vai jūs zināt, kā zīmē karikatūras?

Vispirms mākslinieks aplūko modeli un vērīgi tajā meklē raksturīgāko iezīmi — tā var būt kumps deguns vai pārspīlēti resns vēders, starp citu, tai obligāti nav jābūt fiziskai nepilnībai. Mākslinieks kā galveno pazīmi var atklāt gan skopumu, gan rijību, vārdu sakot, jebkuru negatīvu simbolu. Attēlojot šo simbolu, mākslinieks to hiperbolizē, līdz galējībai pārspīlē, un tikai pēc tam, tā sakot, piezīmē visu pārējo.

Mani mīļie bērni, man gribētos teikt šīm meitenēm un zēniem: savā centībā jūs paši sevi pārvēršat par pieaugušo cilvēku karikatūrām. Dodu jums godavārdu, jūsu uzmanība nav veltīta īstajam. Es zinu, jūs nepacietīgi steidzaties kļūt lieli; tad dariet to ar darbu, gribasspēku un saprātu!

Septītā rekomendācija.

Daudzi korespondenti satraukti jautā: kā pārbaudīt sevi, kā pārliecināties, vai es esmu vai neesmu drosmīgs? Vai man ir griba vai arī esmu vāja rakstura cilvēks, kā vecmāmiņa mēdz teikt — lupata?

2*

35

Man ļoti žēl, bet universāla testa, kas ļautu nekļūdīgi noteikt un mirklī noskaidrot, kādas īpašības un cik lielā mērā piemīt manam jaunajam draugam Petjam un kādu

īpašību viņam trūkst, pagaidām vēl realitātē nav. Tiesa gan, kaut ko šajā ziņā tomēr var ieteikt. Tu slēpo? Vai kādreiz esi piedalījies sacensībās, teiksim, divdesmit kilometru distancē? Ja esi, tad domāju, ka esi arī pārdzīvojis šādu izjūtu: ap divpadsmito kilometru cilvēks pēkšņi jūt, ka tālāk vairs nevar. Elpa kļūst sausa un karsta, kājas kā no vates, acis sviedru aizmiglotas, un galvā ielavās nodevīga domiņa gulties sniegā, izstiepties pilnā augumā un nospļauties par visām balvām… tikai atvilkt elpu. Te nu daudz kas ir atkarīgs no acumirkļa: ja tikai spēsi noturēties vēl kādu brītiņu, plaušās ieplūdīs svaiga gaisa plūsma, acis kļūs skaidras un kājas paklausīgas, arī noskaņojums mainīsies. Nāks otrā elpa — un tu no jauna kļūsi par cilvēku.

Lai tas notiktu, vajag pārvarēt sevi.

Pārvarēt!

Tieši rīcībā, bez liekiem vārdiem un tukšiem solījumiem, bez atlikšanasl

Kāpēc es par to stāstu šeit? Ja gribi zināt, kāds tu esi, nodarbojies ar sportu! Sports jaunam cilvēkam nepieciešams ne tāpēc, lai kļūtu slavens ar fenomenāliem re-' kordrezultātiem, arī ne tāpēc, lai, norūdīdams un attīstīdams savu organismu, nodzīvotu apskaužami ilgu mūžu. Sports pirmām kārtam ļauj cilvēkam uzzināt, kas un ko vērts viņš ir.

Sports audzina gribu, dod pārliecību saviem spēkiem, uzvarētājus māca nekļūt iedomīgiem, uzvarētos — nenokārt degunu.

Vārdu sakot, lai dzīvo sports, bērni!

Un jūs sportā!

????????????????????

Cilvēks atklāti atzīst: man slikts raksturs. Es nespēju sadzīvot ar biedriem. Taisnību sakot, neesmu nekāds varonis: esmu bailīgs un nenoteikts… Vai arī: man tīk strīdēties, nav svarīgi, vai man lr taisnība vai nav. Šāda atklātība lr laba lieta. Bet ko tālāk? Vai Ir piedodami, ja, atzīstot savas nepilnības, nekādi necenšamies stāvokli mainīt?

Kas lr teicis «Mācieties sevi vadīt»? Vai šāds padoms lr pareizs? Kā tam sekot? Sevišķi tad, ja tu esi ātras dabas, straujš rīcībā. Ar ko

sākt, nevis tā, vispār, bet reāli — ko darīt jau rīt, no paša rīta?

?

Gadās, ka cilvēks, vai plīstot aiz lepnības, paziņo: «Nekad dzīvē neesmu mainījis savus uzskatus, arī tev to Iesaku!» Bet vai vienmēr šāds pastāvīgums ir vērtība? Pati dzīve taču mainās. Nāk jauni atklājumi, vieni jēdzieni atmirst, citi rodas. Vai tiešām būtu pareizi nekad un

nekādā gadījumā nemainīt reiz ieņemto viedokli?

?

Vai pareizi rīkojas tas, kas saka: «Es Kostjam (Katjal) triju dienu laikā septiņas reizes piekāpos, bet viņš (viņa) man tikai četras. Vai man vēl jāpiekāpjas? 7:4 — par maz, vai ne? Lai būtu 175 : 15 ?»

Protams, grūti spriest par cilvēku pēc vienas iezīmes, un tomēr kāds tev šķiet šis puisis, kas ne tikai sporta laukumā, bet vispār dzīvē visu

cenšas Izrēķināt basketbola aritmētikā?

?

Cik daudzkārt gan dzirdēts: «Labi, labi, man nav taisnībai Lai… vienalga, principa pēc nedarīšu…» Ko viņš nedarīs, tas galu galā nav svarīgi. Būtība nav tur. Kā var pozīcija būt principiāla,

ja pats cilvēks atzīst, ka viņam nav taisnība?

?

Vai var uzskatīt par īstu vīrieti ļoti gudru, drosmīgu un godīgu cilvēku, ja viņš, būdams apveltīts ar visām minētajām īpašībām, nespēj bez pirkstu savainošanas iesist sienā naglu?

Atdarinot savas mātes, meitenes mīl runāt par līdztiesību. Daudzas savu pilnīgo līdztiesību ar zēniem cenšas arī pierādīt. Jūs kaujaties — arī mēs to darīsim! Jūs smēķējat — ari mēs varam! Jūs lamājaties — arī mēs neatpaliksim!

Vai jācīnās par līdztiesību trūkumos?

Varbūt labāk būtu cīnīties par līdztiesibu dažādās iespējās, aizraujoties ar hokeju vai īsvijņu uztvērēja praktiskā apguvē, precīzajās zinātnēs?

Kāpēc zēniem reti patīk «sieviešu darbi» — piemēram, Izšūšana, ēdienu gatavošana? Kā redzams, meitenes un zēni nav vienādi. Un vai vispār ir nepieciešams, lai viņi k|ūtu arvien līdzīgāki un līdzīgāki?

KĀDAS IR TAVAS DOMAS PAR BAGĀTĪBU?

Pirms sava galvenā jautājuma formulēšanas Stasis man pamatīgi un nesteidzīgi izstāstīja diezgan garu notikumu. Jāatzīst, ka katru dienu kaut kas tāds mūsu dzīvē vis nenotiek. Man katrā ziņā tagad, kaut arī īsi un savos vārdos, jāiepazīstina ar notikuma būtību, citādi Staša jautājums beigās, kura dēļ vispār sākta šī saruna, vienkārši «neizskanēs».

Stasis dzīvo senā, presē ar labu romantiku aprakstītā ostas pilsētā. Tiesa, šeit jau sen neplivinās vējā visas pasaules kuģu plandošās buras, taču iebraucēju ir daudz un runas dažādās valodās nav nekāds brīnums.

Māja, kurā izaudzis Stasis, ir veca. Kādreiz tādas mājas sauca par īres namiem. Cilvēki, iemitinājušies nama četros stāvos, dzīvo šeit jau daudzus gadus, neviens netiecas uz jaunajiem rajoniem, uz jaunajiem dzīvokļiem. Pieraduši. Visi Staša mājas iedzīvotāji, protams, pazīst Grigoriju Ļvoviču, cienījama izskata noslēgtu cilvēku jau gados, bez bērniem. Ģērbjas viņš vairāk nekā pieticīgi, bet, kā mēdz teikt, tīrīgi. Grigorija Ļvoviča gaita ir nesteidzīga, apdomīga, uz ielas sasveicinoties, viņš nedaudz paceļ savu aizvēsturisko platmali un lēnām viegli paklanās. Pēc profesijas viņš ir frizieris.

Ne ar vienu no mājas iedzīvotājiem Grigorijs Ļvovičs nebiedrojas, un vispār, kā tas jau sen pamanīts, pie viņa dzīvoklī gandrīz neviens nenāk.

Arī Grigorija Ļvoviča sieva Ņina Matvejevna ir bikla, tikpat kā nepamanāma sieviete. «Kad no rīta, iedams uz skolu, viņu pasveicinu,» rakstīja Stasis, «tā pamāj ar galvu, kaut ko nesaprotamu nočukst un gar pašu, pašu sienas maliņu kā pelīte ieslīd mājas durvīs.»

Un, lūk, pavisam pēkšņi un negaidot Grigorijs Ļvovičs piebrauca pie mājas melnā volgā, un, kā momentā kļuva zināms (no kurienes?), volga bija viņa personiskā, tikko kā nopirkta. Viens otrs neizturēja, ziņkārīgi pajautāja, kāda laime uzsmaidījusi Grigorijam Ļvovičam. Viņš paskaidroja pieklājīgi un cienīgi: «Zināt, bija man tāds sapnis .,. Taupīju, vajadzēja no šā un tā atteikties. Toties, lūk…» — un, kautrīgi nolaidis acis, viņš pastiepa roku uz mašīnas pusi.

Cilvēki dažādi vērtēja Grigorija Ļvoviča melno volgu. Vieni raustīja plecus (nesaprotami, ko tas nozīmē), citi, kuru nebija mazums, ne bez skaudības teica: «Malacis, vecais! Tā arī vajag. Ko bija nolēmis, to arī sasniedza.» Vēl citi brīnījās: «Vai tiešām gadiem vajadzēja skopoties, dzīvot kā midzenī, nevienu pie sevis neielaižot, lai pirms nāves varētu pavizināties ar personisko volgu?» Vārdu sakot, cilvēki spriedelēja dažādi. Bet neviens nevarēja iedomāties, ka nav tālu brīdis, kad pār kluso cienīgā izskata kaimiņu savilksies negaisa mākoņi.

Grāviens atskanēja, burtiski, trešajā dienā, kā likās, no pilnīgi skaidrām debesīm.

Pie parādes durvīm milicijas mašīna. Kratīšana, uzrādot prokuratūras orderi. Izbiedēto pieaicināto liecinieku pārsteigums. Grigorija Ļvoviča arests. Nedaudz vēlāk tiesa.

Grigorijs Ļvovičs bija pircis volgu, tā sakot, «no rokas». Kā tiesā pierādījās, nopircis no spekulantiem, krietni pārmaksājot. Bet mašīna izrādījās zagta. Sākumā milicija meklēja nozagto automobili, taču, būdama informēta par aizdomās turēto zagļu tumšajiem darījumiem, ar aizdomām izturējās arī pret viņu «klientu». Kratīšanu Grigorija Ļvoviča mājās izdarīja loti rūpīgi. Vispirms atrada vecā plīts podā krietnu žūksni valūtas, tad vēl otru — nospeķotā dīvāna spilvenā — un, jo tālāk, jo vairāk. Tā galu galā noskaidrojās, ka volgas iegāde ir tikai niecīga epizode pagrīdes valūtas spekulanta, miljonāra biogrāfijā. Valūtas kalns kopā ar zeltu, akmentiņiem un citiem «sīkumiem» uz Grigorija Ļvoviča vecmodīgā ēdamistabas galda bija krasā kontrastā ar visu krietni nabadzīgo iekārtu viņa dzīvoklī. Cilvēkiem grūti bija noticēt, ka viņa apdilušie uzvalki, neiztrūkstošā nenoteiktas krāsas aizvēsturiskā platmale ar sviedru saēstu lenti, vairāk nekā pieticīgais dzīvesveids bijis tikai maska.

īsi sakot, nedaudz vēlāk viss nostājās savās vietās. Likumīgais īpašnieks saņēma atpakaļ savu volgu. Grigoriju Ļvoviču notiesāja.

Taču cilvēki vēl ilgi apsprieda šo notikumu no paša sākuma līdz beigām un katrs deva savu personisko vērtējumu.

Kāds uzskatīja: «Pelnīti!» — nepūloties iedziļināties sīkumos. Citi brīnījās: «Neaptverami, cik būtībā vienkārši viņu atklāja! Bet, ja viņš nebūtu nopircis šo zagto automobili, vēl tagad gulētu uz saviem miljoniem?!»

Atradās arī tādi, kas it kā juta līdzi Grigorijam Ļvovičam, kā sacīt, nepaveicās cilvēkam, tik muļķīgi iekrita nabadziņš.

Stasis šo notikumu uztvēra savā veidā, Grigorija Ļvoviča «darbību» viņš vispār savā vēstulē nevērtēja. Viņu interesēja nevis nozieguma un soda problēma, bet Grigorija Ļvoviča rīcības jēga: «Vai tiešām, ja nebūtu šāda gadījuma, viņš tā arī dzīvotu un krātu?»

Atbildēt uz šo jautājumu nebija viegli.

No vienas puses, mēs dzīvojam pasaulē, kurā naudai ir vērtība un katrs rublis nav vienkārši čaukstošs papīriņš, bet zināma apmierinājuma un prieka porcijas ekvivalents, nerunājot nemaz par to, ka bez naudas nevar ne

nopirkt pārtiku, ne samaksāt par dzīvokli. Un, formāli spriežot, iznāk: jo šī «ekvivalenta», tas ir, rubļu un kapeiku ir vairāk, jo labāk.

Bet, no otras puses, ne visu pasaulē var pirkt un pārdot. Vai veselību var nopirkt? Prātā par naudu pieņemties? Un laimi?

Es atcerējos kaut ko no savas nesenās pieredzes un nolēmu: izstāstīšu to Stāsim.

Man ir paziņa, saukšu viņu kaut vai par Vasiliju Vasiļjeviču. Lielisks drēbnieks. Viņš prot ne tikai ātri un labi uzmeistarot (tā mēdza sacīt vecos laikos) ziemas mēteli vai žaketi, bet viņam piemīt vēl arī fantastiska modes izjūta, neapjūkot pat visnegaidītākajos tās untumu labirintos. Atceros, nepaguva vēl īsti ieviesties džinsu bikses, bet Vasilijs Vasiļjevičs jau tā iemanījās tās atdarināt, ka tik saturies, «Wrangler»\ Tad nu arī viņš izmantoja savu drēbnieka talantu ar pilnu jaudu. Par darbošanās neatzinēju piezīmēm viņš neuztraucās: zināja savu meistara vērtību. Strādāja, kā mēdz teikt, no gaismas līdz gaismai. Oficiālie pasūtītāji viņam bija kaut kas viens (starp citu, atsauksmju grāmatā visi rakstīja pateicības, un ateljē direktors tikai priecājās), bet personiskā klientūra pavisam kas cits. Oficiāli viņš strādāja pirmklasīgi, bet «savējiem» — pēc ekstraklases… nu, protams, no savas publikas samaksu arī ņēma atbilstoši. Bet ne jau par to patlaban gribu runāt — vai tas ir pieļaujami vai nepieļaujami, tikumiski vai ne. Šobrīd mani interesē pats fakts: Vasilijs Vasiļjevičs prata taisīt naudu un darīja to sekmīgi.

Turklāt atzīmēšu, ka mēs pazīstamies jau sen, kopš kara gadiem. Toreiz Vasilijs Vasiļjevičs bija ieroču meistars manā aviācijas posmā, laboja ložmetējus un lielgabalus; tāds bija viņa dienests. Bet pēc demobilizēšanās sāka mētāties uz visām pusēm: gan par automehāniķi iekārtojās, gan par pulksteņmeistaru mācījās, un tad tikai atklājās talants — šūšanā. Kopš tā laika arī turas drēbniekos. Pēdējos gados mēs redzamies reti, tas arī saprotams: viņam sava dzīve, man savējā, no atmiņām vien paēdis nebūsi.

Taču pavisam nesen Vasilijs Vasiļjevičs piezvanīja un uzaicināja apskatīt viņa jauno dzīvokli: — Ceru, ka neapsmādēsit ierindas darbacilvēku un viņa vienkāršo mitekli… — Un vēl piebilda kādus nekādus maznozīmīgus vārdus.

Mēs tikāmies. Neaprakstīšu visu ciemošanos, tas nav vajadzīgs, bet par dzīvokli katrā ziņā izstāstīšu visos sīkumos.

Jau sen, kopš bērnības gadiem, esmu izpratis, ka lietas, ko cilvēks iegādājas un izkārto ap sevi, viņa izturēšanās stils savas mītnes sienās, maniere, kādā viņš vērtē savu īpašumu, — tas viss spēj viņu gan celt, gan nogremdēt. Bet labāk visu pēc kārtas.

Vasilija Vasijjeviča jaunais miteklis izrādījās vienistabas dzīvoklis (dzīvoja viņi divatā ar sievu) apmēram divdesmit, varbūt nedaudz vairāk kvadrātmetru platībā, tiesa, klāt nāca vēl paliela virtuve, mazs priekšnamiņš un «mazlitrāžas» sanitārais mezgls.

Mazā priekšnamiņa sienas bija aplīmētas ar viegli zeltainu ornamentu klātām spilgti zilām tapetēm, kas aptaustot šķita samtainas. Vasilijs Vasijjevičs paskaidroja: — Vēfēer ražojums, «Zammets» viņu valodā! — Durvju aile uz virtuvi bija aizklāta ar dīvainu priekškaru — uz kaprona auklām visā durvju garumā bija savērtas lielas, spilgtas krelju zīles, pat nevaru pateikt, cik tūkstošu. Katras mazākās pieskaršanās gadījumā priekškars melodiski iešķindējās. — Oļečka (tā sauca namatēva sievu) pati izgudroja šo krāšņumu un pati saviem pirkstiņiem tās, gudriniece, savēra, — paskaidroja Vasilijs Vasiļjevičs.

Uz dzīvojamo istabu ne jau bez nodoma pavērtajā durvju spraugā dižojās eļļā gleznots mājas saimnieces portrets. Man nepazīstamā mākslinieka darbs bija neslēpti epigonisks — tas atdarināja, pie tam diezgan veiksmīgi, Iļjas Glazunova gleznas: palielinātas acis, sīki izzīmētas detaļas, kas pasvītroja dotā modeļa raksturīgākās iezīmes, un tas viss glaimīgi izskaistināts, izcildināts, un, galvenais, līdzīgs — kā fotogrāfijā. Vasilijs Vasiļjevičs arī šeit komentēja: — Septiņsimt rublīšus līdz pēdējai kapeiciņai atdevu, un, cik vēl virs tiem netika nodzerts, nevar ne saskaitīt!

Beidzot mēs iegājām dzīvojamā istabā. Te es ieraudzīju trīs dārgus paklājus — viens uz grīdas, otrs pie sienas, trešais guļamajā ložā. Citādi šo konstrukciju nevar nosaukt — tā bija augsta, plata un aizklājama ar zīda audumu … Un tad vēl pilij atbilstoša lieluma kristāla lustra. Lai izvairītos no puniem pierē, ap to vajadzēja mest līkumu. Pie sianām karājās divas gleznas. Eļļā. Smapos, zeltītos retrostila rāmjos. Bet blakus mūsdienīgums: «Estamps — labākā dāvana», krāsainas fotogrāfijas ietvaros, metālkalums, kaut kāds kokgriezums. Un katrā vairāk vai mazāk brīvā stūrītī stāvēja, sēdēja vai karājās lelles. Pamanījis manu neizpratni, Vasilijs Vasiļjevičs paskaidroja: — Tiesa, bērnu mums nav, bet Oļečka līdz nemaņai mīl… — Es tā arī nesapratu, ko mīl Vasilija Vasiļjeviča dzīvesbiedrene — bērnus vai lelles, bet, izlēmis, ka tam īpašas nozīmes nav, nemaz nemēģināju noskaidrot.

Istabā bija ārkārtīgi daudz kristāla, vairumā liela izmēra: pudu smagas vāzes, šķīvji pusmetra diametrā, milžiem paredzētas glāzes un pelnutrauki kā divvietīgas gultas… Un tas viss, nospodrināts ar ožamo spirtu, dzirkstīja, laistījās, un asās šķautnes kvēloja daudzkrāsainās atblāzmās. Daudzos traukos bija sabāzti spilgti hipertrofēti ziedi. — Tie ir japāņu ziedi, — paskaidroja saimniece, — lieliski mazgājami, var arī tīrīt ar putekļsūcēju. Jāteic, mūžīgās puķes.

Tais nedaudzajās vietiņās, kur starp cieši sablīvētajām mēbelēm vēl pavīdēja sienas, bija saskatāma izsmalcināta apdare, kas atgādināja zīdu, tādu kā muarē audumu sulīgā vīna sarkanā krāsā ar brūnām, smilškrāsas un tumši zaļām joslām. Arī uz virtuves grīdas bija paklājs, rūpīgi novietots pat zem gāzes plīts. Sienas tāpat bija nokrāsotas, atdarinot zīda virsmu, taču nevis vīna sarkanā, bet debeszilā krāsā. Logos gipīram gādīga roka bija piekombinējusi austrumnieciskā stilā izšūtus aizkarus. Siena virs plīts bija ļoti rūpīgi noklāta ar maigi zilganiem podiņiem. Uz katra (!) no tiem bija uzlīmēta novelkamā bildīte.

—    Tās, zināt, ir čehu bildītes, — teica Vasilijs Vasiļjevičs,

—   un, pievērsiet uzmanību, pavisam jauki izskatās. Raksts tām mierīgs — vainadziņi, lauku puķītes…

Liekas, ka te varu piebremzēt un atturēties no vēl sīkāka uzskaitījuma. Tomēr ne, vēl divas, tikai divas detaļas, lai aina atklātos absolūtā pilnībā. Tualetes poda vāks šajā mājā bija iemaukts gaišzilām puķītēm spodrdūrienu tehnikā izšūtā sarkanā samta apvalkā. (Patil Saimniece!). Visā šajā ar mīlestību radītajā un sargātajā ligzdiņā man, lai kā arī es centos, neizdevās pamanīt kaut mazāko plauktiņu ar… grāmatām. Jā, jā, viss šeit bija: televizors, radiouztvērējs, divi magnetofoni, vēl kaut kāda elektronika, bet grāmatu skaitu varēja apzīmēt ar nulli!

Stasis jautāja, kāda jēga būt bagātam, ja nauda jāslēpj pašam no sevis. Protams, nekādas! Bet arī šajā gadījumā, kad slēpt nav vajadzības, kad tūkstoši nav sabāzelēti slēpņos, bet pārvērsti lietās, veselā nocenoto preču veikalā, es nesaredzu īpašas jēgas. To es no jauna izjutu anekdotiski bezjēdzīgajā Vasilija Vasiļjeviča dzīvoklī.

Kāds var teikt: nu, esat izracis kaut kādu neinteliģentu monstru, aprobežotu mietpilsoni un nu plātāties. Nesāksit taču nopietnībā apgalvot, ka Vasilijs Vasiļjevičs nosaka mūsu laikmeta seju?

Atbildu. Es nemaz neplātos — es uztraucos. Lietām ir apbrīnojama spēja aprīt cilvēkus, padarīt tos trulus, apslāpēt viņu centienus, pakļaut savā verdzībā. Lai visiem ir nauda un manta, bet… priekam, lai tā pavērtu pasauli, paplašinātu saskarsmi ar draugiem; lai nauda un manta uzticīgi kalpo brīvam, domājošam cilvēkam, nevis otrādi.

Divi it kā savstarpēji nesaderīgi stāsti, lai gan virzītājspēks tajos ir viens un tas pats — mantrausība, alkatība, neapturama krāšanas tieksme, kā pēdējā laikā mēdz teikt — lietu kults… Temats sens un visiem un katram labi zināms, tas ir plaši atspoguļots mākslā.

Vai šis temats var satraukt mūs, cilvēkus, kas dzīvo pasaulē, kurā materiālās vērtības jau sen atvirzījušās otrā plānā?

Ja ņemam vērā to, ka no kucēna izaug suns, no sivēna — cūka, no sīka skopuļa — Gobseks, tad var satraukt un jāsatrauc! Tā ir nejauka slimība, un jācīnās pret to jau pašās pirmajās, pašās agrīnajās tās izpausmēs.

????????????????????

No vēstules: «Sakiet — kāpēc vienam cilvēkam It divi vai trīs tūkstoši personisko grāmatu? Nu, pieņemsim, ka viņš vienlaikus lasa tris grāmatas, bet pārējās divi tūkstoši deviņi simti deviņdesmit septiņas tik un tā veltīgi stāv, tikai putek|us uzkrāj… Bet varbūt cilvēki tāpēc piestūķē personiskās bibliotēkas ar grāmatām, lai varētu lielīties: «Skatieties, cik es izglītots!»»

Bibliotēkas, tāpat kā cilvēki, kara tās pieder, protams, ir dažādas, bet vai katru grāmatu krājēju var apvainot par lielibnieku? Vai tad, piemēram, Ivana Peirovlča bibliotēku nemēdz izmantot ari citi?

?

Cilvēku trūkumi nosodīti jau daudzkārt, un visus tos joprojām nosoda. Un diez vai vairāk par visiem nesaņem alkatība. Kāds ievērojams iilozofs to nosaucis pat par vienīgo cilvēku trūkumu, no kura pakāpeniski izaug visi pārējie… Kāpēc alkatība visiem tā riebjas, vai tad slinkums ir labāks? Vai lišķiba? Kā noteikt šīs nicinātās īpašības pirmās Izpausmes? Varbūt, ja alkatība tiktu pamanīta jau Iedīgli, ar to vieglāk varētu tikt galā?

?

Mēdz teikt: «Kas kapeiku netaupa, pie rubja netiek!» Vai esi dzirdējis? Tā ir sena, aritmētiski nevainojama gudrība. Bet vai tu to pieņemtu par ģimenes devīzi? Liktu to savā ģerboni? Ja liktu, tad kāpēc? Ja ne — ari kāpēc?

f

Iedomājies, ka tu apstākļu sagadīšanās rezultātā esi k|uvls par mllligas naudas summas — daudzu tūkstošu rubļu ipašnleku. Kādā secībā tu plānotu savus tēriņus: tāliem un dārgiem braucieniem, mantu Iegādei, palīdzībai citiem cilvēkiem, savai patikšanai utt.?

I

—   Kāpēc tev vajadzīga nauda? — tēvs jautāja dēlam.

—   Lai aizietu uz kino, bet atlikumu iemestu krājkasitē.

—   Bet tev kāpēc? — tēvs pajautāja otram dēlam.

—   Man tīk čaukstināt un šķindināt naudu, — tas atbildēja.

—   Nu, bet tev? — griezās tēvs pie mazās meitiņas.

—   Lai Iztērētu un atkal iegūtu.

Saki — kura no trim atbildēm tev patika vislabāk?

arī es gribu būt varonis

Zojas Šugalejas vēstule bija satriecoša savā naivitātē. «Cik labi zēniem bija kara laikā,» raksta piektās klases skolniece Zoja, «varēja iet izlūkos, varēja iemācīties aizdedzināt tankus, vispār: ja vien tu biji īsts cilvēks un tev sagribējās veikt varoņdarbu, lūdzu, dari to! …»

Karš Zojas priekšstatos paver cilvēkiem skaistu, pievilcīgu darbības lauku, kurā viņi par to vien tikai domā, kā izcelties, kā paveikt kādu varoņdarbu. Zojai visā nopietnībā šķiet, ka karā iet tikai tāpēc, lai nopelnītu medaļas, kaujas ordeņus un Zelta Zvaigznes; ja pa īstam paveiksies — Varoņa zīme pie krūts un uz uzplečiem augstākas dienesta pakāpes zīmes.

Baltas sniega pārslas virmoja aiz loga un klusi pārklāja zemes virsu, visu nogludinot un nolīdzinot, sedzot pat pavisam svaigas pēdas. Es vēroju šo vienā mirklī nosirmojušo, kā man šķita, mazāku kļuvušo ļoti tīro pasauli un domāju, ko atbildēt Zojai. Ļoti negribējās sarūgtināt jauko meiteni, stāstot par smirdoņu ierakumos, par netīrību, par kara šausmām, caur kurām jāiziet karotājam.

Labi pārdomājis, sāku savu atbildi ar pretjautājumu: «Vai tiešām Tu nopietni domā, ka kāds karā jutās labi? Tikai kraukļu bari un noklīdušie suņi baudīja pārpilnību tajos cilvēkiem baismīgajos, bet viņiem treknajos gados. Un kāpēc Tu domā, ka varonīga rīcība iespējama tikai kaujas apstākļos? Kāda Tev šķiet mūsu ikdienas dzīve? Vai tiešām Tev tā liekas pelēcīgi vienveidīga? Tu domā, ka tagad cilvēkam nav iespēju sevi apliecināt, pacelties slavas augstumos? Man būtu ļoti interesanti zināt, ko Tu uzskati par lielu varoņdarbu. Kādam tam vajadzētu būt. Aprunājies par to ar saviem biedriem, painteresējies, ko viņi uzskata par varonīgu, ārkārtēju rīcību; noorganizē par šādu tematu pionieru sanāksmi! Un atraksti man, kā viss izdevās, par ko strīdējāties, vai nonācāt pie kāda secinājuma.»

Atzīstos, nemaz necerēju, ka Zojas biedri un draugi tik labprāt pieņems manu priekšlikumu — liela daļa bērnu ne sevišķi labprāt mīl rakstīt. Taču šoreiz nepagāja pat mēnesis — un uz mana rakstāmgalda sagūla vesela vēstuļu paka.

Mani jaunie korespondenti, kā nu kurš prazdams, klāstīja savus uzskatus par varonību, aprakstīja neparastus atgadījumus no savas dzīves, uzdeva man daudz jautājumu. Vēstules bija atklātas un ļoti atšķīrās cita no citas. Tas, protams, ir labi!

Vairums bērnu bija izteikuši savas domas saprātīgi, un, kā mēdz teikt, tās neprasa nekādus komentārus. Labāk pakavēšos pie tā, kas man šķiet nepareizs. Kāpēc es gribu šādi rīkoties, tev kļūs saprotams nedaudz vēlāk, kad būsi jau iepazinies ar dažiem bērnu prātojumiem.

Uzmanību, runā Zojas biedri!

«Jūs vēlējāties «notikumu» — stāstu to!

Ledus vēl bija plāns, plāns un ļoti caurspīdīgs. Man šķita, ka es skrienu pa melnu stiklu, bet tas ir lokans, kāds īstenībā stikls nekad nemēdz būt. Es skrēju, sevī domādams, tūdaļ, tūdaļ ielūzīšu, bet man laimējās — es neielūzu. Bet, kad stāvēju jau pretējā krastā un atskatījos, kādu gabalu biju noslidinājies pa šo vārgo ledu, man ceļgali sāka trīcēt, taču ārēji es nekā neizrādīju un Zoja neko nemanīja.»

Brītiņu iedziļinos vēstules saturā.

Tu domā, ka tās autors, varonīgs zēns, stingdams bailēs un svīzdams aukstus sviedrus, metās pāri plānajam, ļodzīgajam ledum, lai glābtu slīkstošo? Tu domā, ka viņa riskanto skrējienu pār tik tikko aizsalušo upīti radīja kāda ārkārtēja nepieciešamība? Nē! Viņš pats par to raksta ar zināmu izaicinājumu un nebēdnību:

«Varbūt arī Jūs, tāpat kā daži citi, teiksit, ka es veltīgi to darīju? Sakiet, ja gribat! Man tas ir vienaldzīgi! Tagad es droši zinu, ka neesmu gļēvulis. Tā ir! Pamēģiniet pierādīt, ka man nav taisnība! Jums tas neizdosies!»

Interesanti ir tas, ka šis «varonis» nebūt neplātījās, viņš godīgi triumfēja, viņš atklāti savā uzvaras apziņā priecājās un savā naivajā līksmē likās zināmā mērā pat simpātisks. Ne velti un ar pilnām tiesībām jau Puškins ir pamanījis:

Ir cīņā vienmēr skurbums straujš — Gan tur, kur bezdibenis kraujš, Gan satrakotā okeānā …

Un tālāk tu jau varbūt pats atceries šīs dzejas rindas? Kā Puškins nobeidz domu?

Viss, kas ar bojā eju draud, Ļauj sirdij, lai tā baudu jaud, Kaut izskaidrot to neiespējam — Tā nemirstības ķīla šķieti'

Starp citu, izprast cilvēku nepavisam nenozīmē viņam visur piekrist. Uz šīs vēstules es uzrakstīju šādas piezīmes:

«1. Risks nav attaisnojams tādu nenozīmīgu mērķu labad kā a) savas drosmes pārbaude un b) sevis demonstrēšana meitenes priekšā (pat tad, ja viņa ir pielūgsmes vērta utt.).

2. Katram, kurš kāpj uz plāna ledus nepieciešamības

i Atdzejojis Jānis Plaudis, spiests, jāzina, ka pa to jāpārvietojas līšus, balstoties uz dēja vai finiera gabala, citiem vārdiem sakot, jāsamazina īpatsvara spiediens uz nedrošās virsmas. Te meklējama panākumu ķīla! īstie varoņi, veicot varoņdarbu, nedomā par slavu, nedz arī par to, kā viņi izskatīsies no malas savā zvaigžņu stundā, bet cenšas rīkoties prasmīgi, precīzi un saprātīgi.»

Cita vēstule:

«Agrāk es centos izvairīties no kaušanās. Zināt, kāpēc un kādā veidā? Tāpēc, ka es klasē esmu visgarākais un sveru 72 kilogramus; zēni mani pat zobo par «tarānu». Es patiesi esmu stiprs. Mūsu ģimenē visi vīrieši ir tādi — spēcīgi. Un tad gadījās tā: zēni man uzplijās, ka es esot zaķpastala. «Ja tu tāds nebūtu,» viņi teica, «kaut reizi būtu izkāvies.» Es viņiem jautāju: «Kāpēc man jākaujas?» Viņi atbildēja: «Lai neviens pats nedomātu, ka tu esi tāds būdīgs zaķpastala.» — «Ar ko tad lai es kaujos un kāpēc?» — «Izkaujies ar Vaņku Bardu,» teica zēni, «viņš ir vecāks par tevi.» īsi sakot, es Vaņkam piekasījos, iebelzu pa kaklu. Vispirms viņš sāka raudāt, tad apsaukāja mani par bandītu … Vajadzēja vēl sadot. Tad Barda centās man iespert ar kāju pa vēderu, nu es pa īstam saskaitos: kā var ar kāju spert pa vēderu? — nu, tad arī sadevu viņam, kā nākas.

Pēc tam mūs aizveda pie mācību pārziņa un bāra. Bardu pat vairāk nekā mani.

Tagad puikas saka, ka es esot brašs zēns, esot pierādījis savu drosmi. Bet man šīs viņu runas nepavisam nepatīk. Tas ir fakts, ka Barda ir vecāks par mani, bet es esmu stiprāks un, viņam uzplīdamies, to labi apzinājos. Es, protams, neiztēlojos sevi par varoni, tomēr gribētu uzzināt Jūsu domas.»

Piezīme uz vēstules:

«Pareizu secinājumu esi izdarījis, zēn: parastam skolas zeņķu kautiņam, protams, nav nekā kopīga ar varonību.

Patiesas varonības izpausme vienmēr ir saistīta ar cildenu mērķi, tā nevar un nedrīkst būt pretrunā ar cilvēka sirdsapziņu.

Īstie varoņi nebūt nav rupji pēc savas dabas. Atceries kaut vai to, ar kādu maigumu izturējās pret cilvēkiem, it īpaši bērniem, Valerijs Pavlovičs Čkalovs! Cik delikāts pret biedriem un tuviniekiem, vispār pret apkārtējiem bija Ernsts Teodorovičs Krenkelis. Cik bagātīgi savu sirdsdāsnumu izdalīja bāreņiem varonīgais partizānu komandieris Dimitrijs Nikolajevičs Medvedjevs, kurš pieņēma audzināšanā veselu bērnu baru, kas bija zaudējuši savus vecākus.»

Vēl vienas vēstules rindas:

«Pieaugušie vienmēr jautā: «Kas tu būsi, kad izaugsi liels, Saša?» Viņiem ļoti tīk to jautāt. Un es ar patiku viņiem meloju. Dažkārt saku, ka būšu inženieris, dažkārt, ka ārsts, bet citu reizi atkal, ka ugunsdzēsējs. Un visi nez kāpēc smaida un skubina mani labi mācīties.

Bet sevī es, protams, domāju pavisam ko citu: jākļūst par to, kam ir visgrūtāk! Par kosmonautu, izlūku, lidmašīnu izmēģinātāju vai vismaz par ģeologu, bet labāk gan vulkanologu. Tad vismaz pēc nāves, ja arī ne dzīves laikā, cilvēki par tevi teiks: viņš bija īsts varonis, žēl, ka tik īsa bija viņa dzīve! Arī skolā bērni mācīsies par viņa varoņdarbiem, un stundās tiem vajadzēs atbildēt, ar kādiem ordeņiem es (es! — A. M.) biju apbalvots, kuras ārzemju zinātņu akadēmijas bija ievēlējušas mani par savu locekli.»

Piezīme uz vēstules:

«Vēl viens bēdīgs sliktas literatūras upuris! Turklāt rūgtā sēkla kritusi ar godkārību bagātīgi iemēslotā augsnē. «Varonis» samierinās pat ar atzīšanu pēc nāves, lai tikai nākotnes bērni uzskaitītu viņa iztēlotos apbalvojumus.

Nabaga zēns! Kas no viņa iznāks?!»

Pēdējā vēstule:

«Piedodiet, es laikam rakstu ne tā, kā vajadzētu. Man ir vecmāmiņa Ņura, tas ir, viņa ir mana vecvecmāmiņa, bet es viņu saucu par vecmāmiņu Ņuru. Viņai bijis ļoti daudz bērnu: septiņi dēli un divas meitas. Viņa vienmēr gādājusi par viņiem, lai viņi izaugtu un, kā vecmāmiņa mīl teikt, izietu ļaudīs. Kaut arī vecmāmiņai bija ļoti grūti, visi bērni izauga un izgāja ļaudīs. Viņi apprecējās. Viņiem piedzima bērni un tā tālāk. Bet tagad rados valda mūžīgi strīdi: pie kā vecmāmiņai Ņurai vislabāk dzīvot. Bet viņa negrib ne pie viena dzīvot visu laiku. Viņa atbrauc ciemos. Kur vien viņa ierodas, tur ir svētki.

Es droši vien ne par to rakstu. Bet es tomēr domāju, ka vecmāmiņu nekādi nevar saukt par parastu cilvēku.»

Nekādas piezīmes es uz šīs vēstules neuzrakstīju. Izlemiet paši, vai mazmazmeitiņa, kura piemirsusi vēstulē minēt savu vārdu, ir vai nav rakstījusi par tematu!

Nekāds varoņdarbs tā uzreiz — trah, bah, viens divi gatavs! — pēc saīsinātas shēmas jau nenotiek. Protams, aizsegt ar savu ķermeni ambrazūru vai mesties ledainā ūdenī, lai pasniegtu roku slīkstošajam miera laikā, ir sekundes darbs, taču pievērs uzmanību tam, ka viens cilvēks noteiktajos apstākļos sper šo izšķirošo, dažkārt — pēdējo soli, bet cits līdzīgā situācijā to nedara. Vai tikai gadījums izšķir to, kurš spers soli nāvē un nemirstībā, kurš — sānis, lai pēc tam ilgajos parastas, vienmuļas eksistences gados tikai retumis bezmiega naktīs izjustu pēkšņus sirdsapziņas pārmetumus?

Ne vienmēr, pareizāk sakot, pavisam reti cilvēka likteni nosaka gadījums. Pārlapo jebkuras ievērojamas personības biogrāfiju, palasi to uzmanīgi, mērķtiecīgi, neņemot vērā izskaistinājumus, atmetot izsaukuma zīmes, — un tu noteikti pamanīsi būtību.

«Mazais Jurijs iemācījās lasīt no atsevišķām nejauši viņa rokās nākušām Padomju Armijas kara reglamentu lapiņām, ko viņš atrada pamestās blindāžās, Kad viņš auga, parasto ābeču nebija.» Šīs rindas ir no Jurija Gagarina dzīvesstāsta.

Diezin vai cilvēku, kurš šādā veidā iepazinis lasīšanas gudrības, kāds skubināja: mācies, dēliņ, citādi nekas no tevis neiznāks! Un skaidrs, ne jau tāpēc, lai par to saņemtu kādu samaksu, viņš nesa no skolas mājās pirmos piecniekus.

Izlasi šo biogrāfiju uzmanīgi — un tu vienkārši nespēsi palaist garām to, cik darba cik pūļu Gagarins ir pielicis, lai pirmais pasaulē izteiktu tikai vienu vārdu: «Aiziet!» — un ar šo vārdu ieietu vēsturē, nemirstībā.

Cilvēces ievērojamāko varoņu skaitā es bez svārstīšanās nosaukšu dienvidpola iekarotāju, slaveno Arktikas pētnieku Rualu Amundsenu. Noteikti izlasi viņa biogrāfiju — un tu redzēsi: solis, solis, solis… tūkstoši, desmitiem tūkstošu grūtu soļu, kas prasīja precizitāti, piesardzību, darbu un paredzēšanu, izturību un paškontroli. Gadi, desmitiem gadu, faktiski visa dzīve — nenormēts darbs, pārdabiska piepūle.

Un tikai pēc tam cilvēki uzzināja viņa vārdu, un tikai pēc tam pienācīgi novērtēja viņa varonīgo dzīvi un atalgoja to pēc nopelniem. (Starp citu, tas vēl ir jautājums, vai pienācīgi atalgoja.)

Ja tā var sacīt, normāls varoņdarbs — godīga, mērķtiecīga darba rezultāts. Tā bija, tā ir un tā laikam arī vienmēr būs.

Ļoti svarīgi ir saprast to, ka nevis profesija, nevis nodarbošanās, ne amats cilvēku tuvina varoņdarbam. Teikt, ka, lūk, cirka mākslinieks vai augstkāpējs montieris atrodas «vienu soli» no varoņdarba, bet, pieņemsim, medicīnas māsa vai vagona pavadonis, vai arī virpotājs krietni tālāk, — tā runāt nav visai nopietni. Tavu attālumu līdz varonīgai rīcībai nosaka attieksme pret dzīvi un cilvēkiem. Un nav jau arī tik svarīgi, vai varoņdarbs notiks vai nenotiks, jo te nepieciešama vēl atbilstoša apstākļu sakritība, galvenais: vienmēr ir jābūt gatavam uz varoņdarbu! Kas attiecas uz alošanos, kas tik izplatīta bērnos, proti, it kā bez kara nebūtu arī varonības iespēju, par to nu ļauj pastrīdēties!

Iedomājies situāciju: elektriskajā vilcienā piedzēries plukata piesienas meitenei. Mēdz būt? Bet pieauguši, plecīgi vīrieši, it kā nekas nebūtu gadījies, lasa savas avīzes, ar pastiprinātu interesi pielīp logu rūtīm. Mēdz būt?

Tikai nesteidzies atrunāties: «Man taču tikai trīspadsmit gadu. Ja jau pieaugušie neiejaucas, ko es varu izdarīt?» Varbūt tomēr vari? Atbildi tikai konkrēti — vari vai nevari!

Vari!

Kliedz ar pilnu krūti uz viņiem, pieaugušajiem, plecīgajiem, kas ir skaidrā, nevis piedzēruši: «Jūs — gļēvuļi! Jūs — vienaldzīgie nelieši!» Protams, ja tu šādam vērtējumam piekriti. «Vai tad jums nevienam nav meitas?»

Lai arī cik neliešu būtu elektriskā vilciena vagonā (visādi gadās), kārtīgu cilvēku ir vairāk, varbūt viņi brauc citos vagonos, bet viņi ir!

Turpinot tematu, sacīšu — varonības izpausme nebūt nav obligāti saistīta ar asinsizliešanu, ar iespēju iet bojā. Ik dienas mēs vērojam daudzas dažādas sīkas cilvēka dvēseles nejūtības, vienaldzības un negodīguma izpausmes. Bet vai bieži ir nācies dzirdēt, kad viens cilvēks saka otram: «Es tev roku nesniegšu, tu man netīc!» Un tūdaļ arī paskaidro, kāpēc šis tips ir netīkams. Vai šāda rīcība neliktos kaut kas ārkārtējs?

Tu gribi būt Cilvēks, tu domās sapņo kļūt par Varoni, kļūt slavens, veikt varoņdarbu? Nekā nosodāma šādā godkārē nav, ja … tavi sapņi izpaužas rīcībā, ja tava darbība nes cilvēkiem prieku, ir viņiem noderīga un atvieglo viņu dzīvi, ja tu esi atradis savu pozīciju dzīvē un visiem dvēseles spēkiem to aizstāvi.

I ?????????????????? t

Kapec medz teikt tā: «Gļēvulis mirst tūkstoš reizes, bet varonis tikai

vienu»? Patiesībā visi taču mirst vienādi — tikai vienu reizi.

?

Vai tu esi sastapis cilvēkus, kuri ne no kā un nekad nav baidijuftles? Vai tu tici tiem, kas apgalvo, ka viņiem vispār nav nekāda priekšstata par bailēm? Un vai no ballēm ir tik ļoti jākaunas?

Kas svarīgāk: vispār nebīties vai, Izjūtot bailes, tās ar gribasspēku pārvarēt un darīt to, kas attiecīgajā brīdī un dotajos apstākļos jādara?

?

Sergejs Anohlns, Jurljs Gagarlns, Rihards Zorge, Sidors Kovpaks, Mihails Somovs, Ernsts Krenkelis, Valerijs Ckalovs…

Kādus vārdus tu vēl Ierakstītu šajā sarakstā? Kādā secībā? Vai tev

ir, tā teikt, savs personiskais varonis — varonis nr. 1?

?

Cilvēka bez trūkumiem un vājībām vispār nav. Tā pieņemts uzskatīt. Vai tu tam piekriti? Vājības un trūkumi var atšķirties pēc kalibra — vieni lielāki, elli mazāki. Vai ne? Pamēģini nosaukt savu vislielāko trūkumu. Bet visniecīgāko? Varbūt tu vari sakārtot rangu secībā visas

savas vājības? Sakārtoji? Padomā, kā cīnīties ar šo ienaidnieka «vadu»!

?

Pasaki — kāds labums no rīta rosmes lr nevis miesai, bet tā sauktajam cilvēka garam? Kādu labumu dod regulāri vingrinājumi? Kā tic Ietekmē raksturu? Vai, pieradinot sevi pie atsevišķu vingrinājumu konsekventas Izpildes, cilvēks var kļūt organizētāks, disciplinētāks, precf^ zak strādāt, turēt vārdu un tamlīdzīgi? Kāpēc jau senos laikos teica: aVeselā miesā — vesels gars»?

I

Ievērojamais mākslinieks Aleksandrs Delneka savā laikā lr teicis: «Sports ir varonības sākums.» Kā tu saproti šo teicienu? Ar kādiem piemēriem tu varētu apstiprināt vai apgāzt šo mākslinieka domu? Kādus praktiskus secinājumus tu no tās vari Izdarīt?

bīstieties tukšuma, brālīši!

«Mana māmiņa bieži raud, un tas notiek tēta vainas dēļ. Viņš stipri dzer, un tad mūsu mājās notiek kaut kas tāds, ko nemaz nevar izstāstīt. Nezinu, ko man vajadzētu darīt, lai palīdzētu māmiņai… Man ļoti žēl mātes.»

«Mūsu tētis ir ļoti labs un jautrs (kad skaidrā), taču, kad iedzer, mums visiem no viņa bailes: viņš kliedz, briesmīgi lamājas un ir spējīgs vienkārši tāpat, bez jebkāda iemesla piekaut jebkuru, kas atrodas viņa tuvumā.»

«Sakiet — vai man kā dēlam ir kādas tiesības attiecībā uz tēvu, kaut vai tajos gadījumos, kad viņš sevi vairs nespēj vadīt un kontrolēt alkohola pārmērīgas lietošanas rezultātā? Man pagaidām vēl ir četrpadsmit gadu, bet esmu padevies augumā un spēkā, pilnīgi iespētu ar viņu tikt galā, taču… saprotiet paši, esmu tikai dēls un, par nožēlošanu, viņa dēls.»

Ak vai, tās nav tikai bērnišķīgas rindas no zēnu un meiteņu vēstulēm (es varētu minēt krietni vien vairāk šādu piemēru). Rindas ir skumjas, smagi par tām pat domāt, bet nedomāt, izlikties, it kā tādu vēstuļu vispār nebūtu, nedrīkst.

Savā mūžā esmu redzējis daudz dzērāju. (Nemaz nebrīnies par šādu sākumu, viss tiks nolikts savās vietās un pavisam drīz.) Zinu: dzeršana ir nekrietnība, tā ir bēdas un liela nelaime, gandrīz nevaldāma stihija. Dzērājus kaunina sanāksmēs, cenšas pārliecināt individuālās sarunās aci pret aci, sevišķi smagos gadījumos ārstē piespiedu kārtā, taču visai reti tas līdz. Kāpēc cilvēki dzer? Ja to varētu izprast, tad arī varbūt būtu vieglāk tikt galā ar šo nelaimi.

Mēdz teikt, ka dzer aiz bēdām. Gadās, esmu to redzējis. Bet gadās, ka arī «aiz prieka» dzer, arī izlaidības dēļ, ari tāpēc, ka cilvēkam vājš raksturs un viņš iekļūst sliktā kompānijā. Tomēr man šķiet, ka visvairāk un visbiežāk cilvēki dzer dvēseles tukšuma dēļ, savas aprobežotības (lēļ, tāpēc, ka dzīvo it kā ārpus lielās, raibās, ļoti daudzveidīgās un sarežģītās pasaules.

Atceros taigu, pa kuru man nācās klejot kopā ar ģeologiem. Kilometru pēc kilometra mēs lauzāmies pa tik tikko pamanāmu taku, pārbridām neskaitāmas upītes, zaudējām spēkus garajos kāpienos un, čirkstot oļiem zem kājām, lādējām šo balto pasaulīti. Bija grūti, bet tomēr labi. Sevišķi labi tāpēc, ka nekad man nebija nācies soļot vienā «iejūgā» ar tādiem zēniem: strādīgiem, uzticamiem biedriem, brīnišķīgiem, asprātīgiem, patiesiem draugiem.

Tolaik es biju jau divreiz vecāks par biedriem, nebiju vēl ari paguvis iejusties viņu pārgājiena spraigajā ritmā un, protams, noguru, galīgi izsitos no spēka. Bet katrreiz, kad man šķita, nupat, nupat, vēl pavisam nedaudz — un manas kājas atteiksies kalpot, biedri atrada pavisam ticamu iemeslu viņiem it kā vajadzīgai pauzei. Desmit, piecpadsmit minūšu atelpas atgrieza manī spēkus, un es ar apbrīnu vēroju savu jauno, augstsirdīgo draugu smalkjūtību, kas ar tādu takta izjūtu sargāja manu patmīļu.

Taču tagad es nestāstīšu ne par Juri, ne Volodju vai Aļiku, manā atmiņā tik dārgajiem kamčatkiešiem, bet atcerēšos Vjačeslavu, Slavu, vēl vienu mūsu izlūkošanas grupas dalībnieku, kā lai to pasaka delikātāk, pavisam cita tipa cilvēku. Bet labāk visu pēc kārtas.

Reiz, tas atklājās vakarpusē, kad mēs visi pulcējāmies pie ugunskura, Vjačeslavs pazuda no nometnes. Jāatzīmē, ka līdz tuvākajai apdzīvotajai vietai bija kilometru simt trīsdesmit. Lai cik tas būtu savādi, Slavas pazušana nevienu neuztrauca, pat nepārsteidza: «Atradīsies!» Un patiešām — tikpat nemanāmi, kā pazudis, viņš arī pēc nedēļas atgriezās. Atgriezās un klusēdams ķērās pie darba: skaldīja malku, sanesa ūdeni virtuvei, kaut ko cītīgi pārsaiņoja pārtikas noliktavā. Slavām, vīrietim jau gados, kā mēdz teikt, dzīves apburzītam cilvēkam, bija ļoti veiklas, prasmīgas, es pat sacītu, saprātīgas rokas. Bet galva diemžēl, kā es to pēc zināma laika pamanīju, darbojās ievērojami sliktāk.

Vjačeslavs, neaizstājams vertikālo eju ciršanā — tas ir ārkārtīgi smags darbs, sevišķi akmeņainā augsnē —, lielisks mednieks un zvejnieks, reti vērīgs pēddzinis, strādāja ar pilnu jaudu vienu, dažkārt divus mēnešus un tad, pavisam negaidot, izgāja no sliedēm. Ne no šā, ne no tā asiem nagiem viņā ieķērās nepārvarama grūtsirdība, kas viņu mocīja un nelaida vaļā, līdz galu galā vilka prom no nometnes. Viņš bija gatavs noiet kājām simt, kaut divsimt kilometru, lai tikai nokļūtu veikalā, kur, neatejot no letes, līdz nemaņai piedzērās.

Dzeršana viņam turpinājās dažkārt nedēļu, dažkārt desmit dienas — cik ilgam laikam pietika naudas. Notriecis savu kapitālu līdz pēdējam grasim, Slava klusiņām kā ēna atgriezās nometnē. Ieradās mierīgs, pat it kā nokaunējies un, vairīdamies cilvēkiem acīs skatīties, tūdaļ ķērās pie visgrūtākā, visnetīrākā darba. Lai cik savādi tas arī būtu, Vjačeslava biedri viņu nenosodīja, vienīgi dažkārt nedaudz pabārās, viegli parūca. Viņš neradīja nepatiku, varbūt tāpēc, ka, būdams skaidrā, viņš patiesi bija neaizstājams strādnieks. īsi sakot, cilvēki Slavu neatstūma un daudzi pat žēloja.

Man ļoti gribējās izprast šo nesaskanīgo cilvēku, ielūkoties viņa būtībā; es vēroju viņu no visām pusēm, katrā izdevīgā gadījumā mēģināju izprovocēt uz atklātu sarunu, cerot uzminēt Slavas noslēpumu, ja vispār viņā bija kāds noslēpums. Šķiet, ka beigu beigās kaut ko arī aptvēru.

6i

Vjačeslavam, kurš piedzimis un nostājies uz kājām zemē, kur valda izglītība, kur klubu, kinozāļu, teātru un citu kultūras iestāžu ir droši vien vairāk nekā jebkurā citā pasaules valstī, kur jau no mazbērna vecuma viņam tika iedvests — jāmācās, jāmācās un vēlreiz jāmācās —, bija visai aptuvens priekšstats par to, kas ir Puškins; diez vai viņš ko zināja par Čaikovski, un, protams, nekā viņš nezināja par Kapicu. Grāmatas Slava nelasīja, kaut arī lasīt prata.

—    Kāpēc jālasa? — acis tik bojā. Raksta vienu, dzīvē pavisam kas cits, — nelabprāt viņš man skaidroja savu attieksmi pret visu rakstīto. Vārdus no viņa vajadzēja izvilkt pa vienam, kā ar knaiblēm.

—    Grāmatas lasīt tev grūti, — es piekāpos, — bet laikrakstus? Tur taču iespiež jaunumus — vai tiešām neinteresē?

—     Avīzes, eh, papīrs… — Un patiešām — laikrakstiem viņš pieskārās tikai tad, ja vajadzēja ko iesaiņot. — Kāda man darīšana, kas tur notiek?

Slavas trūcīgajā iztēlē «tur» bija gan Francija, gan Indija, gan abas Amerikas un visa pārējā milzīgā pasaule, izņemot Kamčatkas taigu, kur viņš pastāvīgi dzīvoja, strādāja un no kurienes nekur projām netiecās, ja neņem vērā periodiskos izklupienus pie letes, aiz kuras burvestīgi viņam pretī dzirkstīja vīna pudeles.

Ar civilizāciju Slava bija iepazinies tikai tās materiālās sfēras izpausmēs: viņš valkāja modernu rūtainu žaketi ar diviem šķēlumiem sānos un stilīgu cepuri ar cietu nagu, lietoja pulksteni un pat centās spriedelēt par elektroniskās sistēmas priekšrocībām salīdzinājumā ar parasto — atsperes mehānismu. Sezonas sākumā viņš bija nolēmis nopirkt lietusmēteli no kaut kāda ūdensnecaurlaidīga auduma, bet nekādi neizdevās «noturēt» naudu, lai to iegādātos.

—    Tu taču vienkārši esi mežonis, — es reiz teicu, apskaities par to, ka arī teātris esot blēņošanās, kur nu vēl visādas tur universitātes, — tu esi pats īstākais divdesmitā gadsimta mežonis! Tikai nedaudz nomaskējies.

Un, iedomājies, viņš nemaz neapvainojās. Iesmējās.

Ilgstošu un neatlaidīgu pūliņu rezultātā man izdevās noskaidrot, ka nekādu bēdu Vjačeslavam nav bijis un arī tagad nav, nav arī ģimenes nepatikšanu vai kādu konfliktu ar sabiedrību. Slava vienkārši jau no mazotnes izrādījās absolūti nepiepildīts cilvēks. Un šis tukšums ir vienīgā viņa slimība.

Ar šī taigas takās sastaptā cilvēka likteni esmu jau iepazīstinājis gan lasītājus, gan klausītājus.

Kāds no pieaugušajiem man pārmeta: «Bērniem par dzērāju! Kāpēc? Vai to vajag?»

Esmu pilnīgi pārliecināts — noteikti vajag! Godīgi paskaidrošu, kāpēc vajag. Pirmkārt, neviens taču nedzīvo labo feju un atsaucīgo rūķīšu brīnumzemē, tu redzi sev apkārt daudz laba, gaiša, bet kā pasargāt tevi no netīrā, no riebīgā, no nelietības izpausmēm, no kā vēl nav brīva īstā, nevis brīnumu pasaule? Otrkārt, es gribu, lai tu laikus, tā sakot, avansā padomātu, ar ko pildās cilvēka dvēseles tukšums, un lai tu vairāk nekā no uguns bitos no garīgā tukšuma un nabadzības, «vakuuma» savā iekšējā pasaulē.

Ja pieņemam, ka katrs cilvēks ir zvaigzne, kā lai apzīmē Slavu un viņam līdzīgos? Dziestošās zvaigznes? Ar to ir grūti samierināties. Katram, kurš ienācis mūsu pasaulē, ir jāspīd tālu un jākvēlo arvien spilgtāk un spilgtāk. Tāpēc jau arī es rakstu par skumjo, nepievilcīgo un traģisko tukšā cilvēka likteni, lai brīdinātu tevi: esi piesardzīgs! Uz zemes mēdz būt arī tā.

Bet tagad es pastāstīšu pavisam citu gadījumu, kaut arī sākšu to gandrīz vārds vārdā, kā sāku stāstu par Slavu. Savā dzīvē esmu sastapis daudzus un dažādus cilvēkus, bet kādreiz ir vērts pajautāt sev, kuri tad ir iespiedušies spilgtā atmiņā, pārsteiguši iztēli, un izrādās — atmiņā uz-

peld pat ne simts, bet tikai kāds desmits vai pusotra desmita cilvēku.

Viens no pirmajiem, par kuru man gribas tev pastāstīt, nāk prātā Aleksejs Nikolajevičs V. Viņš bija no tā saucamajiem «bijušajiem», kādreizējais pirmās ģildes tirgonis, pirms revolūcijas tirgojās ar baznīcas piederumiem, samtu un brokātu. Taču mani šis cilvēks pārsteidza nevis ar savu raibo biogrāfiju, nevis ar panākumiem un kritumiem sadzīvē un komercijā, pat ne ar ļoti eksotiskajām atmiņām par pagājušo dzīvi — par plītēšanu, Ņižņijnovgorodas tirgus uzdzīvēm —, bet gan ar savu nepārvaramo kaislību, kas neizzuda nekādos apstākļos: viņš aizrāvās ar zirgiem.

Tas man likās sevišķi interesanti tāpēc, ka V. zirgus mīlēja nesavtīgi, pats nekad ar zirgu tirdzniecību nebija nodarbojies (te nu bija tirgonis!), pats personiski zirgus neturēja (līdzekļi to atļāva), visu dzīvi, pēc viņa izteicieniem, gāja «ciemos, uz satikšanos ar zirģeļiem». Visbiežak uz hipodromu. Bet nekad, nē, nē, nespēlēja — nedz uz mazām, nedz lielām likmēm. Hipodromā viņš vienkārši tīksminājās par zirgiem. Šeit viņš pazina «personiski» gan visus zirgus, gan visus žokejus, gan visus jātniekus, gan ari visus, pat ne galvenos, zirgkopjus. Viņš mīlēja šo pasauli, kurā galvenais bija zirgi, bet cilvēki viņiem kalpoja.

Nekad dzīvē man nav gadījies klausīties aizraujošākus stāstus par Krievijas zirgkopību, par iejādi, par dažādām niansēm rikšotāju pārbaudē, par zirgu skriešanās sacensību noteikumiem, kādi bija Alekseja Nikolajeviča stāsti. Ievērību pelnīja tas, ka viņa stāstos laimīgā kārtā bija apvienota priekšmeta sīka zināšana ar patiesu aizrautību. Bija svarīgi, lai tikai viņš iesāktu, tad vairs nemēģini apturēt.

Vecumdienās V. pakāpeniski grima arvien manāmākā skumjā nabadzībā. Viņa bērni bija apmiruši, pensija niecīga. Lai piepelnītos, viņš dažkārt filmējās kino masu skatos, viņa ievērojamā bārda atradās īpašā uzskaitē «Mosfiļm» kartotēkās. Kā nu bija, kā nebija, večuks dzīvoja un, tici vai netici, ne sevišķi bēdājās par savu trūcību, ar apbrīnojamu vieglumu viņš izpārdeva gadījuma pēc saglabājušos kristālu, mājsaimniecības piederumus, vecas svētbildes. Realizējamo īpašumu viņš augstsirdīgi dēvēja par «bijušā diženuma drupačām» un it kā pat neievēroja, cik ātri kūst un pazūd šis «diženums». Cita lieta, ja pirmdiena, trešdiena, piektdiena vai svētdiena (tās bija hipodroma dienas) aizsākās ar lietu. Tad nu gan viņš krita pilnīgā panikā un nevajadzīgā steigā zvanīja uz laika prognožu biroju un sameklēja kaut kādus cilvēkus, kas bija atbildīgi par hipodroma skrejlauka stāvokli, pie tam uztraucās tā, ka visiem, kas šai stundā gadījās viņa tuvumā, sāpīgi sažņaudzās sirds, vai tikai večuku neķers trieka.

Viņš nodzīvoja tieši deviņdesmit gadu. Un vienīgais, ko viņš bija saglabājis, bija grezni izdota, ādas vākos,

3 695 65

zeltītām maliņām iesieta Krievijas zirgkopības vēsture. Katra gravīra šajās grāmatās bija mākslas darbs. Novēlēja, lai pēc nāves viņam zem galvas paliktu pirmo sējumu.

Pēdējās nedēļās pirms nāves viņš kļuva stipri nespēcīgs, nepazina vairs tuviniekus, bet varēja, tāpat kā agrāk, stāstīt katra Krievijas ievērojamākā rikšotāja radurakstus.

Kas pārsteidz šī cilvēka liktenī? Viņš dzīvoja, tā sakot, zelta upes pašā krastā un nepakļāvās tās spožajiem vilinājumiem. Bet cik daudzus gan zelts nav apžilbinājis un apžilbina vēl tagad! Viņš «taisīja» naudu, bet nauda neiekaroja viņa dvēseli. Viņš «ērmojās» tirgos, viņš plātījās ar savu uzdzīvotāja slavu, bet atnāca jauni laiki — un viņš sev pateica: aizmirsti to! Un aizmirsa.

Bet, tikko viņš ieraudzīja zirgu, viņa sirds ietrīsējās un miesa sāka drebēt, un dvēsele līksmoja varenā priekā. Viņš par zirgiem zināja visu — kā tie dzīvo, kā aug un veidojas, kas viņus satrauc un kāpēc izskatīgie, reprezentablie zirgi nekad nekļūst par uzvarētājiem lielajās sacensībās, bet citi — no pirmā acu uzmetiena skatā ne tik iespaidīgie, burtiski citējot V., «atstāj mūžīgas atmiņas par sevi».

Atzīstos, ka bija laiks, kad es pat apskaudu Alekseju Nikolajeviču. Man nekad nav izdevies tik spēcīgi kaut kam pieķerties.

Tagad, atceroties V., es domāju, vai viņš tāds bija vienīgais. Un ar prieku pārliecinos, ka nav vienīgais. Vai tad es nepazinu profesoru Galkinu? Šis apbrīnojamais savādnieks vāca porcelāna lauskas, tieši lauskas. Viņš, liekas, spēja pēc sīkas šķembiņas noteikt gan gadsimtu, gan fabriku un garnitūru, kurai piederējis jau sen drumslās sašķīdušais priekšmets. Kaislība uz seniem porcelāna izstrādājumiem, man šķiet, profesora vecajās acīs aizēnoja labu tiesu no visas pasaules.

Bet Konstantīns Sergejevičs Jeseņins? Kādreiz, mācīda mies pamatskolas klasēs, mēs sēdējām vienā solā, un es visu mūžu atcerēšos, ar kādu dedzību Kost ja mūždien zīmēja futbolistu figūras. Jau dzīve gandrīz pagājusi, un es pēkšņi uzzinu, ka Konstantīns Sergejevičs ir atzīts futbola speciālists. Pajautājiet viņam, kā nospēlēja Maskavas «Spartaks» ar turkiem 1932. gadā, — atbildēs bez domāšanas. Par futbolu viņš zina visu. Un šķiet, ka neviens visā PSRS nespēj ar viņu sacensties futbola prognožu pareizumā.

Jā, pasaulē nav nemaz tik maz aizrautīgu cilvēku!

Lūk, ko gribētos vēl atzīmēt. Filatēlists, kurš pieblīvējis divus vai trīs desmitus albumu ar viskrāšņākajām markām, ja viņš tikai papildina, papildina un papildina savu kolekciju, vēl nav uzskatāms par īstu kolekcionāru. Viņš visdrīzāk ir tikai krājējs. īsts, aizrautīgs kolekcionārs, kā es to saprotu, tiecas ne tik daudz pēc savu dārgumu skaita palielināšanas, kā vēlas ieskatīties noslēpumainajās pagātnes dzīlēs, izprast šodienas vēsturi un skatīt tik tikko apjaušamo nākotni.

Aizrautība ir gaišas jūtas. Par to es runāšu neapnicis vēl un vēl. Aizrautība savā augstākajā izpausmē līdzinās absolūtajai muzikālajai dzirdei un, ak vai, dota ne katram! Bet tas, kas sevī pamanīs tik brīnišķās radošai apsēstībai līdzīgās balvas, savu panāks. Aizrautība — īsākais ceļš uz patiesu cilvēcisku laimi.

Es katram novēlētu: aizraujoties aizraujieties!

Likdams blakus divus tik atšķirīgus stāstus, es nebūt nevēlējos pretstatīt Slavas un Alekseja Nikolajeviča dzīves un vismazāk domāju vilkt kādas paralēles, izvirzīt pierādījumus par labu vienam vai par nosodījumu otram.

Viss ir daudz vienkāršāk un arī daudz sarežģītāk, nekā tas varētu likties pirmajā paviršajā acu uzmetienā.

Bīstieties tukšuma, brālīši! Tukša dvēsele ir daudzu nepatikšanu un kļūmju pamats, un, jo vēlāk cilvēks apjauš, ka šis tukšums kaut kā jāpiepilda, jo grūtāk realizēt savus labos nodomus. Lidz ar gadiem galva smagāk uzņem jaunu informāciju, zinātkāre notrulinās un sliktie paradumi pārmāc tavu gribu, vienkārši aptrūkst enerģijas, lai piespiestu sevi darīt ko vairāk par pašu nepieciešamāko.

Tukšums ir loti daudzu nelaimju avots; jo ātrāk sāksi cīņu ar to, ja būs labāk: lielākas būs iespējas gūt panākumus.

Tavs pirmais ierocis šajā cīņā ir zinātkāre, atklāsmes alkas, vēlēšanās uzzināt ko jaunu, kas radītu prieku tev un apkārtējiem cilvēkiem.

Necenties mani saprast pārāk burtiski: tu tikai nedomā, ka, runājot par aizrautību, cilvēkiem katrā ziņā jāpieķeras zirgiem vai, teiksim, marku kolekcionēšanai. Aizrautībai ir plašs darbības lauks — vienam baudu sagādā iepazīšanās ar tauriņiem, otrs vispār nespēj saprast, kā var dzīvot bez alpīnisma, bet trešais varbūt ir grāmatnieks, kā mēdz teikt, līdz matu galiem, un tā varētu turpināt bezgalīgi.

Izvēlies nodarbošanos pēc savas sirds aicinājuma, pamēģini vienu, otru, tikai neesi pasīvs, neesi vienaldzīgs un biežāk ieskaties pulkstenī: minūtes skrien un skrien — tā aiziet dzīve…

111111111111 i ? T 11 ? ? ?

Vai to bieži apmeklē muzejus un Izstādes? Kas tev vairāk interesē: pagātne, tagadne vai paredzamā nākotne? Kurš muzejs tev liekas interesantākais? Un kurš, gluži otrādi, nepiesaistīja tavu uzmanību un nesniedza nekādu baudījumu? Ko derīgu tu jau esi ieguvis savai Šodienas dzīvei no vēstures? Vai esi dzirdējis šādu formulējumu: «Vēsture lr zinātne par nākotni»? Kā tu skaidrotu lī teiciena jēgu?

t

Saki, lūdzu, — kada sakara Arblmēds Izsaucas «Heirēkal»? Ko nolīmē šis gadsimtus pārdzīvojušais sauklis? Kāda rīcība tam sekoja? Kflpec cilvēki jau vairāk neka divus tūkstošus gadu atkārto: «Heirēkal Heirēkal Helrēkal»? Bet vai tev lr kaut mazākais pamats saukt savu personisko «Helrēkal»?

?

Cilvēku aizraušanās vairuma gadījumu nav tieši saistītas ar pamatdarba sfēru. Kāpēc? Vai tu zini, ka sauc jūras virsnieku, kas kļuvis slavens ka mūzikas sacerētājs? Kādus inženierus, kas kļuvuši par ievērojamiem rakstniekiem, tu varētu nosaukt? Bet kuri no lielajiem zinātniekiem savā brīvajā laika ar lielu patiku strādāja roku darbu? Vai zini, ar ko bērnība aizrāvās Ņūtons? Kāda bija akadēmiķa Pavlova

Iemīļotā nodarbošanās? Un Elnštelna?

?

Vai tev Ir gadījies, galvu pacēlušam, skatīties mākoņos? Kādas doiuas tev nak prata, vērojot debesis pirms negaisa? Un saulaina laika/ Vai tu spēj sevi Iztēloties kalniem līdzīgajos guba mākoņos? Uo kādi muziķa šajā bridī tev skan ausīs? Vai lu zini, kāda būs ši debess, kad tu aizvērsi acis nn iztēlosies sevi lidojumā?

I

Vai sapņotāji tev šķiet simpātiski? Vai viņi lr dažādi? Ka tev fiķlet, kāpēc Gorkljs kādreiz Izteicas, ka mii dlvalņns, jo tie Izrotā pasauli i Vai tn tam piekriti?

LIKUMS UN IZŅĒMUMS

Vēstule no Bobruiskas — no Pjotra Seļesta — bija ka reiviga, uzstājīga un nevainojama pareizrakstībā. Ē teiktu, ka pastāv tāds ipašs mūsdienu jauno cilvēku tips, kuri precīzi zina, ko viņi grib, un nemaldīgi sasniedz sa vus mērķus: viņi pēc vidusskolas beigšanas bez īpaša piepūles iestājas institūtā, pēc institūta paliek aspirantūrā, kad pienāk laiks, kļūst par zinātņu kandidātiem

Ja ari viņi kādreiz man raksta, grūti saprast, kādējļ viņi to dara, jo viņi tāpat visu zina, bet, ja ari uzdod jautājumus, tiem cauri spīd visai grūti noslēpjama patmllas ēna: skatieties, rau, cik es izcils, kādos augstumos jau paguvis paceltiesl

Taču šoreiz veikli, bez nevienas kļūdiņas uzrakstītajā Petjas Seļesta vēstulē atradās neliela «palēninātas darbības bumba».

«Jau sen esmu ievērojis, ka katrs pieaugušais cilvēks uzskata: ja es esmu izaudzis, bet tu vēl tikai audz, tas nozīmē, ka tev, zeņķi, mani vajag cienīt. Bet vai tiešām katrs pieaugušais ir pelnījis, lai bērni viņu obligāti cienītu? Sādu jautājumu es uzdevu klasenei, bet viņa, piedodiet par izteicienu, krūmos. Nemaz necentās atbildēt, aizbildinoties, ka jautājums neatbilst stundas tematam Labi, es piegāju pie viņas pēc stundām un saku: «Kā man piemēram, jāizturas pret blēžiem, izšķērdētājiem, spekulantiem, par kuriem laikrakstos raksta: tam un tam par tādiem un tādiem «meistarstiķiem» piesprieda tik un tik gadu labošanas darbu nometnē, — vai ari pret šiem jāizturas ar cieņu?» Bet klasene teica, lai es viņai neuzbāžoties.

Lūdzu, atbildiet vismaz Jūs, vai bērniem ir jāciena visi pieaugušie. Kurus var necienīt. Un vēl viens maziņš jaul.ijums. Ja Jūs skaidri zinātu, ka, piemēram, kāds četrpadsmit gadus vecs puišelis Jūs absolūti neciena, tas Jūs satrauktu vai arī atstātu pilnīgi vienaldzīgu?»

Ja runājam par šo tematu visā nopietnībā, tad vispirms jāņem vērā tas, ka dažādos dzīves apstākļos, dažādās sabiedriskajās iekārtās paši priekšstati par cieņu ir atšķiligi.

Teiksim, tais senajos laikos, kad cilvēki dzīvoja alās, ģērbās ādās un tik tikko vēl mācījās apieties ar uguni, vislielāko cieņu kopienā baudīja labākais mednieks, kas spēja ar dūres sitienu notriekt mežakuili un nenobijās no mamuta. Taču privātās iniciatīvas un atklātās konkurences pasaulē, domājams, sevišķā cieņā jābūt spējai pārvērst kapeiku par rubli, bet rubli par simtnieku.

Kas attiecas uz mūsu zemi, es uzskatu, ka par galveno cieņas kritēriju var nosaukt aizrautību, godīgu attieksmi pret darbu, meistarību, spēju dzīvot cilvēku labā. To es nesaku tāpat vien: pārdomām par cieņu jāsākas ar to, kā cilvēks veic savu darbu, kā viņš sadarbojas ar citiem cilvēkiem.

Kas, piemēram, ir Ivans Ivanovičs? Skaidrs — ģeogrāfijas skolotājs.

Kā viņš tev māca? Vai interesanti stāsta par okeāniem, Zemes poliem un valstīm, vai spēj aizraut ar faktiem par kontinentu atklāšanu, cik spilgti un krāsaini apraksta džungļu biezokņus un Antarktīdas ledus klajumus, īsi sakot, cik sekmīgi viņš piepilda tavu galvu ar ģeogrāfijas zināšanām?

Ja atbilde ir pozitīva, tad esi augstsirdīgs, vērtējot citas cilvēka īpašības. Padomā pavisam mierīgi, bez aiz-

[1] krievu valodā: Международная организация помощи борцам революции.

Content

Markuša Anatolijs Pilnīgi ne-slepeni