Ļovšins Vladimirs

Pitagora noktirne

V. Ļovšins

Pitagora noktirne

.

NO REDAKCIJAS

Sajā nelielajā grāmatiņā sakopoti stāsti, kas sarakstīti ilgākā laika posmā un veltīti dažāda vecuma bērniem. Seit jūs atradīsiet gan pasaku mazuļiem, gan autobiogrāfiskas bērnības atmiņas lielākiem bērniem, gan fantastisku notikumu, kas droši vien būs pa prātam vecāko klašu skolēniem, kuri mii matemātiku. Un tomēr šiem dažādajiem sacerējumiem ir kaut kas kopīgs. Pirmkārt — un galvenokārt — tie visi ir par mūziku. Otrkārt, tos sacerējis viens rakstnieks.

Vladimirs Ļovšins — cilvēks ar vispusīgām spējām un interesēm, matemātiķis un literāts, nopietnu mācību grāmatu un jautru bērnu grāmatu autors, nenogurstošs mākslas izstāžu apmeklētājs kaislīgs teātra un mūzikas cienītājs — vienlīdz brīvi saprotas gan ar lielajiem, gan ar mazajiem lasītājiem. Un tomēr lielā bērnu mīlestība un tikai retam

a

piemītošā spēja vienkārši pastāstīt par sarežģīto liek viņu uzskatīt pirmām kārtām par bērnu rakstnieku. Pietiek tikai atcerēties viņa «pasakas, ne pasakas» par matemātiku («Trīs dienas Punduru valstībā», «Kapteiņa Vieninieka fregate», «Izklaidīgo zinātņu maģistrs», kuras laidusi klajā izdevniecība «Detskaja ļiteratura»).

Protams, matemātika ir V. Ļovšina galvenā profesija. Bet tikpat aizraujoši viņš raksta par teātri, par mūziku .. . Par to jūs pārliecināsieties paši, izlasījuši muzikālu notikumu krājumiņu «Pitagora noktirne».

MAZĀ BURVE

Kādas pilsētas iedzīvotāji visi bez izņēmuma bija mūziķi. Desu meistari un drēbnieki. iMaiznieki un kurpnieki. Skolotāji un skolēni. Ugunsdzēsēji un skursteņslauķi. Ikviens no viņiem spēlēja kādu mūzikas instrumentu. Cits spēlēja labāk, cits sliktāk, toties spēlēja visi.

Reiz naktī, kad cilvēki jau gulēja, mūzikas instrumenti sadumpojās. Un nav jau arī diezcik jautri no rīta līdz vakaram klusēt smacīgos pārvalkos un šauros futrāļos, kamēr saimnieki aizņemti ar savu ikdienas darbu. Būtu pavisam citādi, ja varētu nokļūt konservatorijā un spēlēt simfoniskajā orķestrī!

Un, lūk, instrumenti pameta savas ierastās vietas un devās uz konservatorijas ēkas pusi. Viņu bija tik daudz, ka pie ieejas sākās īsta drūzmēšanās. Kontrabass ar savu aso pīķi gandrīz pārdūra vēderu resnajām Bungām. Fagots šajā kņadā uzgrūdās

Šķīvjiem. Tie ar baismīgu troksni nokrita zemē un katrā ziņā būtu sašķīduši sīkās drumslās, ja nebūtu izgatavoti no metāla. Turklāt vēl šķīvjiem pāri pārvēlās milzīgā Tuba.

—       Jūs esat nevis Tuba, bet gatavā tūja! — sašutumā iesaucās Šķīvji.

—       Palaidiet, palaidiet mani! — smalkā balsi lūdzās Vijole, ļoti nervoza būtne.

—       Kāpēc tad man jūs jālaiž garām? — nesaprašanā vaicāja cita Vijole.

—       Tāpēc, ka es esmu Pirmā vijole, bet jūs — Otrā.

—       Gaisu, gaisu! Es smoku nost! — elsa Trombons.

Kontrabass gluži kā vilciņš griezās uz sava piķa un satraukti dūca:

—        Kur tas mans Lociņš aizķēries? Ir nu gan viņš kā ūdenszāle. Atcerējās, ka kolofonijs palicis mājās — un projām bija. Bet es? Kā es spēlēšu bez sava Lociņa — mazulīša?

—   Iztiksi arī bez Lociņa, — dzēlīgi sacīja Alts.

—   Simfoniskajā orķestrī Kontrabasam nemaz nav tik daudz ko darīt.

—        Mārniņ, kāpēc man nav Lociņa, bet ir vienīgi caurumiņi? — pajautāja pati mazākā no visām — Pikolo flauta. Viņa bija ļoti ziņkārīga.

—       Neuzdod muļķīgus jautājumus, — aprāja viņu māmiņa Flauta. — Paaugsies — uzzināsi.

—        Skatieties! — noklakšķināja ar savu niedres mēlīti Oboja. — Kāds pazaudējis Surdīni.

—       Atdodiet! Tā ir mana Surdīne, — pacēla balsi Trompete.

—        Ha-ha-ha! — skanīgi iesmējās Arfa. — Bet es jau gatavojos to apēst. Tā ir tik līdzīga bumbierim.

—        Sajaukt Surdīni ar bumbieri! — sašuta Pirmā vijole. — Kāds analfabētisms! Ar Surdīni var sasukāt stīgas. Tā līdzīga ķemmītei.

—   Nē, līdzīga bumbierim! — neatlaidās Trompete.

—  Es taču labāk zinu!

—       Nestrīdieties! — iejaucās apdomīgais Trombons. — Taisnība jums abām. Jūsu Surdīne, Trompete, ir līdzīga bumbierim, bet jūsējā, Vijole, ir līdzīga ķemmītei. Katrs spēlējot izmanto savu Surdīni. Citādi nemaz nebūtu interesanti.

—       Māmiņ, bet kāpēc man nav nekādās Surdīnes? — nelikās mierā ziņkārīgā Pikolo flauta.

—       Neuzdod muļķīgus jautājumus, — kā parasti atvairījās māmiņa Flauta. — Paaugsies — uzzināsi.

Tajā mirklī sāka skanēt Zvaniņi, turklāt tik skaļi, ka neko vairs nevarēja saprast.

Beidzot visi bija uzkāpuši pa platajām kāpnēm un pirmoreiz mūžā iegāja konservatorijas zālē.

Tur skatuves vidū uz neliela paaugstinājuma stāvēja pults, bet uz pults atradās maza koka Nūjiņa. Patiešām, visparastākā Nūjiņa. Neievērojama un nerunīga. * j

—       Kas tas par smieklīgu instrumentu? — brīnījās Mežrags.

—       Kas nu tas par instrumentu! — iespurdzās Fagots. — Te droši vien strādājis mans saimnieks

galdnieks un piegružojis, bet apkopēja nav pamanījusi.

—   Varbūt tā ir mana rezerves Vālīte? -— uztraucās Bungas. — Uzsitiet ar to pa manu vēderu! Stiprāk, stiprāk… Nē, tā nav mana vālīte. Es neko nejūtu.

—   Godājamā Nūjiņa, — pieklājīgi viņu uzrunāja Alts. — Kāpēc jūs klusējat? Pastāstiet kaut ko par sevi!

Taču Nūjiņa klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi.

—   Viņa ir mēma, — Kornete izlikās asprātīga.

—   Protams, ka mēma, — nopietni piebilda Oboja. — Vai tad neredzat? Viņa.i nav mēlītes.

—   Runāt var arī bez mēlītes, — pamācoši aizrādīja Celis, — ja vien ir stīgas. Taču viņai to nav.

—   Bet ko tad viņa dara šeit, tik ļoti muzikālu instrumentu sabiedrībā? — augstprātīgā Arfa bija nesaprašanā.

Un tad ierunājās Ērģeles — pats lielākais un gudrākais no visiem sanākušajiem instrumentiem, turklāt arī pastāvīgs šīs zāles iemītnieks:

—   Mani draugi! Mūzika ir brīnišķīga. Tā sniedz' lielu prieku Cilvēkam. Vēl vairāk — dara viņu laimīgu. Mūziku sacer komponisti. To izpilda mūziķi. Bet mēs, mūzikas instrumenti, palīdzam mūziķiem.. Tas ir brīnišķīgi. Vēl vairāk: tas ir pagodinoši. Ar to var lepoties. Un tomēr… Kāpēc smieties par šo mazo klusējošo Nūjiņu? Jūs taču redzat viņu pirmo reizi un neko par viņu nezināt. Protams, viņa Sr

mēma un nespēj radīt muzikālas skaņas. Toties Nūjiņa spēj likt jums skanēt.

—        Nu nē! — basā noducināja Helikons. — Mani ar varu nepiespiedīs skanēt.

—       Spēlēt pēc nūjas pavēles? Nekad! — smalkā balsī traģiski iesaucās māmiņa Flauta.

—   Nekad! — pievienojās mazā Pikolo flauta.

Blamm!! Atkal nokrita zemē Šķīvji.

—Dzirdējāt? — viņi triumfējoši iesaucās. — Tagad visi zina, ka mēs varam spēlēt paši! Bez cilvēkiem un bez nūjām.

—        Bet tā taču nav mūzika, —' dusmīgi nodūca Ērģeles.

Grūti pateikt, cik ilgi būtu turpinājies šis strīds. Taču pēkšņi atskanēja cilvēku balsis, un zālē ienāca aizbēgušo instrumentu īpašnieki.

—        Mana Vijole! Mana Oboja! Tad, lūk, kur tie ir . .. Kā gan tie te nokļuvuši?

Izrādās, ka tajā pašā dienā, kad instrumenti bija nolēmuši spēlēt simfoniskajā orķestrī, arī cilvēki bija nodomājuši darīt to pašu.

—        Llllā-ā! — uzdeva toni Kamertoņa balss, un zālē atskanēja nesaskanīgas muzikālas skaņas.

—        Kādu simfoniju izpildām? — Mežrags lietišķi pajautāja Vijolei.

—        Pagaidām gan nekādu, — pasmīnēja Vijole. — Pirms uzsākam spēlēt, nenāktu par ļaunu labi noskaņoties. Lai gan jums, pūšamajiem instrumentiem, to nesaprast…

Vijole nepaguva pabeigt. Mūzikas skolotājs veikli uzlēca uz paaugstinājuma skatuves vidū un paņēma no pults Nūjiņu — to pašu Nūjiņu, pret kuru tik nelaipni bija izturējušies bēgļi.

Tuk, tuk, tuk! Nūjiņa pavēloši uzsita pa pulti, aicinot visus būt uzmanīgiem, bet pēc tam uzšāvās gaisā un sastinga. Visi momentā apklusa.

—   Kas ar mani notiek? — nodomāja Celis. — Kāpēc es tik uzmanīgi sekoju šai Nūjiņai? Varbūt tajā ir kāds. burvju spēks?

—  Nē, es tai neklausīšu, — pie sevis nolēma Pirmā vijole.

Taču Nūjiņa valdonīgi pievērsās viņai, — un Vijole sāka spēlēt. Tai pievienojās citas vijoles, tad alti, čelli, kontrabasi… Atskanēja brīnišķīga melodija.

—  Māmiņ, kāpēc man ir tik labi? — klusiņām pajautāja Pikolo flauta.

Šoreiz māmiņa Flauta neko neatbildēja: Nūjiņa tai pamāja, un māmiņa Flauta iedziedājās viegli un plūstoši.

Tagad jau arī pārējie instrumenti nepacietīgi gaidīja, kad mazā burve atļaus tiem pievienoties spēlējošajiem. Gatavībā sastinga Bungu Vālītes, saspringa Šķīvji, gatavi sasisties pēc pirmā Nūjiņaspieprasījuma. Un Nūjiņa nevienu neaizmirsa, nevienu neatstāja bez ievērības. Mājiens — un Šķīvju sitās viens pret otru ar tādu spēku, ka ausis iesāpējās. Mājiens — un iedunējās Bungas. Vēl mājiens … un ieskanējās Arfa.

Un nu jau viss orķestris spēlēja pilnā spēkā. Dzidri skanēja Zvaniņi. Aizrautīgi dziedāja vijoles. Instrumenti aizgūtnēm centās izdabāt savai pavēlniecei, bet Nūjiņa tikai lidoja pār viņiem un katram paguva dot norādījumu, noglāstīt, uzmundrināt… Bet tad Nūjiņa pēdējo reizi pacēlās gaisā un tūdaļ nolaidās lejā. Viss! Koncerts beidzies.

Mūziķi priecīgi un apmierināti uzelpoja, bet instrumenti ierunājās savā, tikai viņiem saprotamā valodā.

—   Lieliski, Nūjiņa! Piedod mums! Mēs pret tevi bijām netaisni. Tagad gan mēs vienmēr tevi klausīsim.

Taču Nūjiņa kautrīgi klusēja. Viņai taču nebija mēlītes.

—   Māmiņ, vai šī Nūjiņa patiešām ir burve? — skanīgi iejautājās Pikolo flauta.

—   Neuzdod muļķīgus jautājumus, — domīgi nopūtās māmiņa Flauta. — Paaugsies — uzzināsi.

KVARTETS

Toreiz man bija pieci gadi. Vakarā mani nolika gulēt agrāk nekā parasti,1 taču miegs kā par spīti nenāca un nenāca. Lampa bija nodzēsta, bet, tā kā ēdamistabas durvis bija palikušas pusvirus, istabā iespiedās spilgta gaismas strēle. Es gulēju, lūkojos uz šo gaismas strēli un klausījos balsī aiz sienas: tētis pa telefonu kādu aicināja ciemos.

—  Atnāciet pēc stundas, — viņš teica. — Mēs jūs ar kaut ko pacienāsim. Mums būs kvartets.

Pirmajā brīdī man izklausījās: «mums būs pusdienas», un es Joti izbrīnījos, jo pusdienas taču paēdām jau sen. Bet tētis atkārtoja vēlreiz:

—  Jā, jā, kvartets. Mūsu pašu, mājas. Ceru, ka jums patiks …

Es toreiz zināju jau daudz sarežģītu vārdu — akvārijs, foksterjers, pulverizators … Vārdu «kvartets» dzirdēju pirmo reizi un nez kāpēc nospriedu, ka tas katrā ziņā ir kaut kas garšīgs, Citādi taču ar to necienātu viesus. Varbūt tas ir kāds neparasts pīrāgs ar saldu pildījumu? Kāpēc tad man neiedeva nogaršot?

Jau grasījos pieprasīt paskaidrojumus, bet tajā brīdī gaismas strēle pazuda — māmiņa aizvēra durvis, un melnajā tumsā, kas iestājās, es nemanot iesnaudos.

Mani atkal uzmodināja gara, stiepta skaņa. Sākumā nodomāju, ka gaudo mūsu suns Bobis. Bet nē. Skaņa nāca kaut kur no augšas, no griestiem. Tā plūda, plūda — šķita, ka beigu nemaz nebūs — te tā pieklusa, izzuda, te radās no jauna . . . Pilnīgi pamodies, es izlēcu no gultas, pieskrēju pie durvīm, nedaudz tās pavēru un pa spraugu ielūkojos istabā.

Māmiņa sēdēja pie klavierēm. Viņai līdzās stāvēja nepazīstams zēns. Uz viņa pleca atradās kaut kāda plakana koka kastīte ar garu kaklu — gluži kā zosij. Ar vienu roku zēns turējās pie šī kakla, bet otrā rokā viņam bija nūjiņa. To viņš vilka pāri kastītei uz priekšu un atpakaļ, un nūjiņa dziedāja. Bet varbūt dziedāja kastīte?

Tad zēns nolaida roku un — dīvaini gan — kastīte tā arī palika uz viņa pleca. Gluži kā pielīmēta.

—   Triks! — es nospriedu.

Taču nekāda trika tur nebija. Vienkārši zēns ar zodu kastīti stipri piespieda plecam.

—   Rīt es noteikti to pašu mēģināšu izdarīt ar konfekšu kasti, — es nolēmu.

Sai mirklī māmiņa teica zēnam:

—   Kāda tev lieliska vijole!

Tad, lūk, kā! Izrādās, ka šo kasti sauc par vijoli. Un šī vijole dzied.

Zēns vēlreiz pārvilka ar nūjiņu pār vijoli, un tā atkal iedziedājās. Par ko dziedāja vijole? Nezinu. Tikai man nez kāpēc sāka kņudēt degunā, mūsu istaba sāka augt, augt. . . Man bija tik labi, tik labi, ka gribējās, lai tas nekad nebeigtos …

Diemžēl priekšnamā atskanēja zvans. Māmiņa devās sagaidīt jaunu viesi, un es uzreiz atcerējos garšīgo mājas kvartetu. Nu taču to noteikti cels galdā!

Toreiz drīz vien es atkal piemirsu par šo kvartetu, jo istabā ienāca vēl viens svešs cilvēks, kuram līdzi bija vēl viena vijole. Bet kāda! Reizes desmit lielāka par iepriekšējo. Tādu jau nu ar zodu ne par ko nenoturēsi. Laikam tāpēc cilvēks apsēdās uz krēsla un nolika savu vijoli tieši uz grīdas starp ceļiem. Pēc tam viņš paņēma nūjiņu — tādu pašu kā zēnam, ja nu vienīgi resnāku, -— un jaunā vijole ierunājās. Tikai pavisam citādi. Iepriekšējās balss bija maiga, augsta, bet šī — dūc … dobji, samtaini: u-ū-ū! Gluži kā kamene. Un vispār tā nebija nekāda vijole. Visi — tētis un mamma, un viesi to sauca par čellu! Savādi, vai ne?

Bet lielākais brīnums vēl bija priekšā. Atkal atskanēja zvans un … Pat nezinu, kā pastāstīt! Nu, iedomājieties, ka bufetē skrubinās pelēns. Jūs atverat durtiņas, bet pelēna vietā no turienes iznāk žirafe!

Tieši tāda žirafveidīga vijole ielauzās mūsu ēdamistabā, un telpā tūdaļ kļuva šauri. Es gandrīz

vai apsēdos aiz pārsteiguma. Ir nu gan milzene! Varbūt tas ari ir ilgi gaidītais kvartets? Nē, tā kā nebūtu vis. Pārāk liels, lai būtu mājas. Tādu vijoli arī starp ceļiem nenoturēsi. Ne par velti jaunais viesis to spēlēja, kājās stāvot. Droši vien labprāt pakāptos uz krēsla, lai būtu garāks, tikai kautrējas, nabadziņš. Tādu vijoli staipīt — gatavās mokas. Bet dūc gan … Gluži kā ūdensvada caurule mūsu vannas istabā.

— Nu, mūsu kvartets pilnā sastāvā, — teica māmiņa. — Klavieres ir, vijole, čells un kontrabass arī. Trūkst vēl tikai klausītāju.

Tad, lūk, kas ir kvartets! Tagad nu es zinu! Kvartets — tas ir tad, kad visi spēlē kopā. Klavieres,

Hi

vijole, čells un tas … tas vislielākais … Kā māmiņa to nosauca? Kontrabass! Un tomēr .. . Kāpēc to sauc par mājas kvartetu? Vai tad tāpēc, ka tas spēlē pie mums mājās?

Tajā reizē es visu pilnībā neizdibināju, jo atnāca pārējie viesi, un visi četri instrumenti sāka spēlēt kopā.

Tas bija brīnišķīgi, un tomēr nebūt ne tā, kā es biju iedomājies. Es domāju, ka spēlēt kopā nozīmē spēlēt visiem vienu un to pašu melodiju.

Bet te . . . Viens sāk, citi pārtver. Balsis tuvinās, attālinās, pārspēj cita citu, strīdas, tad atkal salīgst … Gluži kā četru draugu sarunā, kur katram savs raksturs, savas domas — un tomēr ir visi kā viens.

Bet kvartets spēlēja un spēlēja. Vienu skaņdarbu nomainīja cits. Skumjai kompozīcijai sekoja jautra. Mūzika skuma, dusmojās, līksmoja, un līdz ar mūziku skumu, dusmojos un līksmoju arī es… Ko tur , daudz runāt! Koncerts bija lielisks. Noteikti būtu to noklausījies līdz galam, ja tikai… ja tikai nebūtu iemidzis.

; Kad pamodos, saule jau spīdēja pilnā spožumā.

Man līdzās uz gultas malas norūpējusies sēdēja māmiņa. Viņa uztraucās par to, vai es neesmu saaukstējies. Nav jau nekāds joks pusnakti nogulēt uz grīdas vienā kreklā! Par laimi viss beidzās labi.

Pēc tam man sāka mācīt klavierspēli, un es uzzināju ļoti daudz interesanta. Gan par mūziku, gan par mūziķiem un mūzikas instrumentiem. Arī par

tiem mūzikas instrumentiem, kurus redzēju tajā vakarā.

Es, piemēram, uzzināju, ka nedzied vis nūjiņa, — to, starp citu, sauc par lociņu. Un nedzied arī koka korpuss, ko es nosaucu par kastīti: zem lociņa dzied stīgas, kas novilktas pār grifu. Bet «kastīte» pastiprina un uzlabo to skanēšanu.

Uzzināju arī to, ka kvartetā patiešām piedalās četri mūzikas instrumenti, lai gan ne gluži tie, kas mūsu kvartetā (tāpēc arī tētis to nosauca par mājas kvartetu). Kvartetā katrā ziņā jābūt divām vijolēm, altam un čellam. Atcerieties Krilova «Kvartetu»?

Reiz Lācis, Āzis, Ēzelis Un blēņudaris Pērtiķis Uz kvartetu bij kopā sadevušies,

Kaut kur bija notis ieguvušies Un basu, altu, divas vijoles: Grib slavu gūt no mākslas pasaules.

Taču vispār kvarteti instrumentu sastāva ziņā var būt ļoti dažādi. Ilgu gadu laikā es tos esmu klausījies visai daudz, un ne jau tikai kvartetus. Manā dzīvē bijis ļoti daudz spilgtu muzikālu iespaidu. Un tomēr es allaž ar dziļu maigumu atceros savas bērnības mūziku. Mūziku, kura pie manis atnāca pa durvju spraugu, lai atvērtu man neaptverami plašo skaņu pasauli.

Kopš tā vakara pagājuši tik daudzi gadi, bet es vēl šobrīd dzirdu pirmo mājas kvartetu. It sevišķi vijoli. Kā tā dziedāja! Brīnumaini! Tomēr vēl brīnumaināk ir tas, ka vijoli spēlēja zēns, kuram toreiz bija tikai desmit gadu. Zēnu sauca Jaša Heifecs.

Tagad viņa vārds zināms visai pasaulei.

«JOCIŅŠ»

Kad māmiņa paziņoja, ka ar rītdienu man sākšot mācīt mūziku, es ārkārtīgi nopriecājos. Mūsu mājā pastāvīgi skanēja mūzika. Māte diezgan labi spēlēja klavieres. Tētis tīri pieņemami dziedāja. Pārliecinoši Grīga sonāti atskaņoja mans draugs Aļoša. Bieži muzicēja arī mūsu paziņas, kuri nāca pie mums viesos un starp kuriem bija īsti profesionāli mūziķi. ^

Es viņu priekšnesumā, protams, klausījos ļoti labprāt, tomēr, tīri negribot, sajutu skaudību. Mani nomāca savas nevarības apziņa: nu, kāpēc viņi var, fbet es ne? Ai, ja varētu pieiet pie klavierēm, atmest galvu un noskandināt Sopēna «Polonēzi» …

«Polonēze» bija manu sapņu kalngals. Biju dzirdējis to Grigorija Ginzburga izpildījumā. Tiesa, Tie jau koncertzālē. Tolaik viņš, vēlāk slavenais pianists, J bija vēl konservatorijas students un gatavojās pavasara eksāmeniem. Viņš dzīvoja netālu no Palašev-

ska tirgus, un, ejot gar viņa māju, mēs ar Aļošu allaž apstājāmies, lai paklausītos mūziku, kas skanēja caur atvērtajiem logiem.

Sajā bezmaksas koncertā uz ielas bija kaut kāds īpašs valdzinājums, un tas man dziļi iespiedās atmiņā. Visspilgtāk Sopēna «Polonēze». Jau ilgu laiku es jūsmoju par šo skaņdarbu, un, ja es iztēlojos sevi spēlējam, tad katrā ziņā «Polonēzi».

Protams, tie bija tukši puišeļa sapņi. Vai tad ir kāda jēga domāt par «Polonēzi», ja pats tik tikko pazīsti notis? Bet tagad .. . Nu, tagad būs pavisam citādi! Es taču no rītdienas sākšu ļoti nopietni mācīties.

Mana skolotāja bija liela auguma sieviete jau gados, ar garu degunu, kas padarīja grūtsirdīgu viņas seju. Virsdegunē viņai bija uzlikts pensnejs, kas atgādināja stikla tauriņu. Pensneja melnās auklas gals bija piesprausts pie iecietinātās blūzes kabatiņas ar zelta saspraužamo adatu.

Skolotāja atvēra klavieru vāku un lika man apsēsties uz grozāmās taburetes. Kad es biju mazāks, man ļoti patika griezties uz šīs taburetes. Par to es vienmēr dabūju krietnu brāzienu. Taču šoreiz skolotāja pati sāka mani griezt kopā ar visu sēdekli un grieza tik ilgi, līdz nostādīja tabureti vajadzīgajā augstumā. Pēc tam viņa palūdza man uzlikt rokas uz taustiņiem.

—   Tūlīt! — es sastingu. — Tūlīt viņa uzliks uz pults notis.

Taču nekādu nošu nebija, un es jutos ļoti sarūgtināts. Es, protams, negaidīju, ka man priekšā parādīsies Sopēna «Polonēzes» notis, — tik naivs jau nu es nebiju. Bet pilnīgi bez notīm? Tas nu ir par daudz! Pirmajā dienā es to vien darīju, kā cilāju roku un ar visiem pirkstiem pēc kārtas nospiedu vienu un to pašu taustiņu. Skolotāja ar vienu roku sāpīgi saņēma manu elkoni, ar otru — delnu un dusmīgi pamācīja:

—   Nesasprindzini rokas! Brīvāk! Kas ir ar tevi, vai nesaproti, ko nozīmē — brīvāk? Ak nē, ne jau tā!

Tas bija apnicīgi un nejauki, un galu galā es pavisam sadrūmu.

Nākamajā reizē notis gan parādījās, taču tāpēc jau man nekļuva vieglāk.

—   Spēlēsi, lūk, šo, — skolotāja teica, atvērdama līdzpaņemto krājumu. — Hanona vingrinājums, numur viens.

Un viņa sāka spēlēt uz basiem, bet man lika to pašu atkārtot divas oktāvas augstāk. Šurpu ■—turpu, šurpu — turpu…

Tas bija kaut kas tik vienmuļš un nepatīkams, ka es gandrīz iesnaudos.

—   Kāda garlaicība! — es domāju un visiem spēkiem centos neļauties snaudienam. — Kādas mocības! Kad gan viņa beidzot aizies?

Manus pirkstus jau savilka krampji, mugura un pleci bija kā salauzti. Ar mokām sagaidīju beigās.

Mūzikas stundas kļuva man par īstu spīdzināšanu. Piedevām māmiņa man lika spēlēt divas trīs stundas katru dienu, un es sāku ienīst šīs nodarbības.

Taču tad man necerēti paveicās — es saslimu ar masalām. Neciešamās mācību stundas tika pārtrauktas. Turklāt drīz pēc tam mēs aizbraucām uz vasarnīcu un atgriezāmies tikai rudenī. Manu skolotāju neviens nepieminēja, bet es, kā paši sapratīsiet, necentos par viņu atgādināt.

Taču māmiņa nepavisam nebija atmetusi nodomu mācīt man mūziku. Vienkārši arī viņai, kā es sapratu, nebija īsti pa prātam iepriekšējā skolotāja, un drīz mūsu mājā parādījās cits skolotājs — Sergejs Kozlovskis.

Viņš man uzreiz iepatikās: liela auguma, mierīgs, nopietns. Viss viņa ārienē bija liels, ievērojams: liela galva, lielas, nokarenas valzirga ūsas, lielas, mīkstas rokas. Caur brillēm zelta ietvarā lūkojās vērīgas, labsirdīgas acis.

Es jau laikus uzliku uz pults Hanona vingrinājumus, taču Sergejs Aleksejevičs klusējot nolika tos sānis un uzlika savas notis — ļoti maz, tikai divas lappusītes.

—   Labāk sāksim no šīm notīm. Ieklausies, kā skan!

Un viņš sāka spēlēt. Nē, tas nebija Hanons! Kāda viegla, priecīga, gaiša mūzika! Lielie, resnie Sergeja Aleksejeviča pirksti atlēca no taustiņiem kā celuloīda bumbiņas. Es smaidīju platu smaidu.

—   Patīk? — viņš jautāja. — Tas ir Seļivanova skaņdarbs — «Jociņš». Nu, tagad pamēģini pats!

Sev pašam par lielu pārsteigumu es samērā droši nolasīju skaņdarbu no lapas.

—   Nav slikti! — basā noteica Sergejs Aleksejevičs un piebilda. — Pirmajai reizei. Tikai rokas gan tev ir kā no koka. Nu, atbrīvo plecu! Nolaid roku! Papurini delnu! Tagad spēlē!

Un tad — tiešām nezinu kādā veidā — uz pults «Jociņa» vietā atkal atradās Hanons. Acīmredzot es izskatījos ļoti apmulsis. Sergejs Aleksejevičs viegli pasmaidīja un sāka stāstīt par to, cik liela nozīme ir ikdienas vingrinājumiem, cik smalka un sarežģīta māksla ir mūzika un cik daudz darba, pacietības un neatlaidības tā prasa no mūziķa.

Stunda pagāja nemanot. Pirms promiešanas viņš paņēma «Jociņa» notis un, ar zīmuli tajās kaut ko atzīmējis, teica:

— Uz nākamo reizi izmācies no galvas līdz šai vietai!

No šis dienas mūzikas stundas man vairs nebija smags pienākums. «Jociņš» izdarīja labu darbu. Tas atdeva man zudušo interesi par mācībām. Un pat Hanona vingrinājumi man vairs nelikās tik garlaicīgi. Tie taču bija nepieciešami, lai kā nākas iemācītos spēlēt Seļivanova «Jociņu», bet vēlāk, kas zina, varbūt arī Sopēna «Polonēzi».

Starp citu, Sergejs Kozlovskis pēc dažiem gadiem kļuva par Maskavas konservatorijas profesoru.

«PIEKTAIS SARKASMS»

Tas notika sen, pusgadsimtu atpakaļ.

Toziem bija daudz interesantu koncertu un mēs ar Aļošu, manu labāko draugu, gājām uz konservatorijas Lielo zāli gandrīz vai katru vakaru.

Mums patika šī greznā ēka, kur klausīties un uztvert mūziku palīdzēja itin viss: gan lieliskā akustika, svētdienīgais apgaismojums, īpašā konservatorijas publika un pat komponistu portreti lielos ovālos ietvaros. Lielās zāles apmeklējums mums līdz pat šai dienai sniedz milzīgu prieku. Nu bet toreiz, mēs, divi zēni, klausoties kārtējo slavenību, mūzikas apburti, jutāmies kā septītajās debesīs. Jo vairāk tāpēc, ka mēs vienmēr sēdējām gandrīz vai pie pašiem griestiem — labākām vietām mums nepietika naudas. Bet vai nu naudā meklēt laimi! Toties kāds izpildījums! Kādas slavenības! Otto Klcmperers, Egons Petrī, Borovskis, Metners, Safroņickis, Igumnovs … Ai, pat galva griežas!

Taču mūzikas sezonas nagla bija Sergeja Prokofjeva koncerti. Ievērojamais mūziķis — komponists, pianists, diriģents — Prokofjevs tajā laikā dzīvoja ārzemēs un brauca uz dzimteni koncertturnejās. Tolaik viņa kompozīcijas, caur caurēm dumpīgas un novatoriskas, skanēja jau visā pasaulē. Taču attieksme pret tām bija dažāda. Vieni — aizrautīgi uzgavilēja tām, citi, Prokofjeva mūzikas neparasto harmoniju un trauksmaino brāzmu apdullināti, neizpratnē novērsās.

Mēs ar Aļošu piederējām pie dedzīgiem komponista cienītājiem un, būdami jauni, aizstāvējām savu viedokli visiem līdzekļiem, pat ar kulakiem. Taču reiz tika gatavots uzbrukums mums. Un kas gan bija uzbrucēji! Tādi paši uzticami Prokofjeva piekritēji kā mēs.

Tas notika tā. Kādā marta vakarā pie Lielās zāles bija salasījies vesels pūlis cilvēku, kuri alka klausīties Prokofjevu: Sergejs Sergejevičs solo koncertā kā vienmēr atskaņoja tikai savus skaņdarbus.

Starp tiem, kuri nesekmīgi lūdzās: «Vai nav liekas biļetītes?», bēdīgi slaistījāmies arī mēs ar Aļošu. Cerību uz veiksmi tikpat kā nebija. Un tomēr mums palaimējās. Tiesa gan, vietas nebija visai ērtas — otrajā amfiteātrī, pie tam pie pašas izejas, kur mūžam pulcējās kontramarku tīkotāji un traucēja lūkoties uz skatuvi. Bet mums tas nebija nekas neparasts, un mēs jutāmies kā īsti bagātnieki. Kā nu ne! Priekšā vesels vakars kopā ar Prokofjevu, kabatā pieckapeika programmai, un vai tad mājās noteikti jābrauc ar tramvaju? Iet kājām ir pat interesantāk. Vismaz pietiek laika gan apmainīties iespaidiem, gan sastrīdēties, gan atkal salīgt mieru …

Un tad noskanēja zvans, un mēs, lēcot pa diviem pakāpieniem, traucāmies uz savu «augstieni».

Uz spilgti apgaismotās skatuves iznāca gara auguma cilvēks frakā ar sniegbaltu elsiņu. Elegants un tajā pašā laikā nedaudz stūrains, garenu sārtu seju un biezām afrikāniskām lūpām, ar savu īpatnējo izskatu viņš man nez kāpēc atgādināja Tolstoja Pjēru Bezuhovu.

Viņu sagaidīja ar vētrainiem aplausiem.

Paklanījies kaut kā sāniski, Sergejs Sergejevičs apsēdās pie klavierēm un ilgi iekārtojās. Piestūma un atstūma krēslu. Sakārtoja fraku. Tad rūpīgi nopētīja taustiņus, it kā pārbaudot, vai visi ir savā vietā, un saberzēja rokas. Visbeidzot palūkojās uzaugšu — ne gluži uz Sūbertu, ne gluži uz Mocartu un, kā sasveicinoties, viegli pamāja ar galvu.

— Pekovs, — mēs ar Aļošu izdvesām kā iemīlējušies un, izstiepuši kaklus, sastingām. (Prokofjevs parakstījās saīsināti, un mēs viņa parakstu izlasījām pa savam — «Pekovs», ieliekot šajā vārdā visu savu pielūgsmi un jaunības degsmi.)

Viņš sāka ar Trešo sonāti…

Esmu dzirdējis daudzus lieliskus pianistus. Ikviens no viņiem spēlēja Prokofjeva skaņdarbus citādāk, reizēm spoži un tomēr ne tā, kā tos spēlēja viņš pats. Prokofjeva izpildījuma raksturs pilnībā izrietēja no viņa mūzikas rakstura. Viņa spēle, tehniski spoža un precīza, pārsteidza ar asiem, negaidītiem akcentiem, stūrainiem, lēkājošiem ritmiem, negaidītām, it kā līdz galam neizteiktām izskaņām, pārsteidzošām pārejām no fanfaru griezīguma līdz dziji izjustam lirismam.

Arī viņa izturēšanās uz skatuves bija savādāka nekā citiem: viņš nešūpojās, neaizvēra acis, nepurināja galvu kā vairums mūziķu. Spēlējot viņš prata palikt ārēji pilnīgi mierīgs. Taču zāle, pārlieku uzlādēta, ik pa brīdim nogranda aplausos. Kā tas varēja būt? Tā palika mīkla, mākslinieka profesionāls noslēpums. Pie klavierēm sēdēja virtuozs, sava amata meistars un strādāja. Radīja mūziku. Nesatricināmi mierīgi, koncentrēti, pārliecināti.

— Viss ir ļoti vienkārši, — viņš it kā sacīja. — Redziet: klavieres, stīgas, taustiņi, pedāļi. Bet tas, kā es tiem lieku saviļņot jūsu sirdis, uz jums neattiecas!

Tajā mums neaizmirstamajā vakarā koncerta otrajā daļā Prokofjevs spēlēja skaņdarbu ciklu ar nosaukumu «Sarkasmi».

Mēs ar Aļošu saspringti bijām iedziļinājušies Trešajā sonātē, bijām aizkustināti, klausoties «Vecmāmiņas pasakas», mundri soļojām (protams, domās), skanot maršam no «Trim apelsīniem», taču tagad mums tā vien gribējās smaidīt, pat smieties. Nu, bet tiešām, vai gan var klausīties Prokofjeva «Sarkas: mus» sarauktām uzacīm?

Kāds it kā novilcis nesaprotamu un dīvainu robežu tur, kur nevajag: lūk, šī mūzika ir nopietnā, bet, lūk, šī — vieglā. Ko tad nozīmē — nopietnā mūzika? Grūti saprotama? Varbūt nopietna cilvēka rakstīta mūzika nopietniem cilvēkiem? Bet vieglā mūzika? Kas tā tāda? Mazsvarīga? Vai arī domāta vieglprātīgajiem?

Nu, piemēram, Mocarta opera «Dons Zuans» — vai tā ir nopietnā mūzika? «Kas par jautājumu!» jūs teiksiet. «Protams, nopietnā mūzika.» Tad kāpēc man, to klausoties, ir tik viegli un jautri? Vai pareizāk nebūtu mūziku iedalīt nevis nopietnajā un vieglajā, bet gan labajā un sliktajā mūzikā? Pie labas mūzikas pieder kā Baha oratorija, tā arī Ofenbaha operete, lai gan katra rada gluži citu noskaņojumu.

Starp citu, Prokofjeva «Sarkasmi» arī ir nopietnā mūzika, bet mums ar Ajošu nez kāpēc nāk smiekli. Izrādās, ka laba nopietnā mūzika arī var smīdināt. Tikai, lūk, smieties nopietnā koncertā konservatorijas Lielajā zālē nav pieņemts. Ļoti žēl! Skatītāji taču smejas par jokdara jokiem arī Šekspīra traģēdijā. Kāpēc gan nevarētu pasmieties, klausoties «Sarkasmus»? Jo vairāk tāpēc, ka vārds «sarkasms» grieķu valodā nozīmē —■ ļauns, dzēlīgs izsmiekls.

Tā mēs spriedām abi ar Aļošu, un ar katru jaunu «Sarkasmu» mūs smiekli pārņēma arvien vairāk un vairāk. Bet kad Prokofjevs nospēlēja ievadu «Piektajam sarkasmam» un uzsāka Andantino, smiekli, kas mūsos bangoja, izlauzās uz āru kā džins no pudeles. Velti mēs aizspiedām mutes, noliecāmies līdz pat ceļgaliem: nevaldāmi smiekli mūs māca nost, smacēja, izspieda asaras …

Un tad nu mums uzbruka sašutušie blakussēdētāji. Ko tikai mēs no viņiem nedabūjām dzirdēt! Mēs esot nekaunīgi puišeļi un huligāni! Un Prokofjeva mūzikā mēs neko nesaprotot, uzvesties arī neprotot. Vārdu sakot, tādus derētu noslānīt.

Mēs bijām aizvainoti savās cēlākajās jūtās. Tad mēs nu esam tie, kas neko nejēdz no Prokofjeva mūzikas? Nekā nebija, viņi paši ne nieka nesaprot.

Droši vien Prokofjevs pats smējās, sacerot savus «Sarkasmus»!

Vispār izskaidroties nebija laika: mums tuvojās sasārtusi, pārskaitusies biļešu kontroliere, un mēs, lai izvairītos no vēl lielāka skandāla, kaunīgi pazudām. Labi vēl, ka mūsu vietas bija pie pašas izejas …

Otrā dienā es kopā ar vecākiem biju Lielās Maskavas viesnīcas restorānā — laikam sakarā ar kādām ģimenes svinībām. Tikko iegājis zālē, es ieraudzīju Prokofjevu — viņš sēdēja pie galdiņa blakus sievai, skaistai, melnīgsnējai sievietei. Man no uztraukuma aizrāvās elpa. Visi ēda, uzsauca tostus, jokoja, bet es nepacietīgi dīdījos uz krēsla un mocījos, domādams, kā iepazīties ar savu elku.

Beidzot saņēmos, piegāju pie viņa, gari un juceklīgi atzinos mīlestībā, taču beigās kļuvu pat tik drošs, ka atļāvos palūgt autogrāfu. Sergejs Sergejevičs ar viņam raksturīgo lietišķumu sameklēja pildspalvu, piezīmju grāmatiņu, izrāva no tās rūtiņu lapu un, ātri uzrakstījis vairākas mūzikas taktis, plaši parakstījās. Pēc tam piecēlās, pasniedza man lapiņu un, galanti noliecis galvu, vislielākajā nopietnībā paspieda man roku. Taču viņa acis smējās.

Es vairākas reizes, gluži kā zirgs, pamāju viņam ar galvu, kāpdamies atpakaļ, kaut kā aizkļuvu līdz savai vietai un tikai tad palūkojos uz vērtīgo lapiņu. Kāda liktenīga sagadīšanās! Uz lapiņas bija pirmās taktis no «Piektā sarkasma» Andantino. Tā paša Andantino, kas tā uzjautrināja mūs ar Aļošu. Mums likās, ka šī mūzika, kas atgādina bailīgus, nedrošus solīšus — šurpu-turpu, uz priekšu-atpakaļ — ir asa bailīguma un nenoteiktības satīra. Un, spriežot pēc visa, mēs nebijām kļūdījušies. Tagad, pēc tik daudziem gadiem, atceroties šo notikumu, es nez kāpēc domāju, ka Prokofjevs tēmu autogrāfam bija izvēlējies apzināti. Visticamāk, ka to viņam pateica priekšā mans izskats un izturēšanās: laikam jau ļoti neveikls es viņam izlikos savā bezgalīgajā kautrībā un apjukumā. Nu ko, mēs viens otram parādā nepalikām. Vispirms viņš lika smieties man, pēc tam es sasmīdināju viņu …

Man par lielu sarūgtinājumu vērtīgais autogrāfs 1941. gada jūlijā bombardēšanas laikā gāja bojā.

Taču, klausoties Prokofjeva «Piekto sarkasmu», mēs ar Aļošu smejamies arī tagad. Tikai smejamies klusiņām, pie sevis.

PITAGORA NOKTIRNE

Aiz trejdeviņiem kalniem, aiz trejdeviņām jūrām kādā valstī, kuras pavalstnieki ir nevis cilvēki, bet cipari, dzīvo mazais, ziņkārīgais Nullēns. Viņš nekad nelaiž garām nevienu izdevību uzzināt kaut ko jaunu par saviem tautiešiem, par viņu apbrīnojamām īpašībām un savstarpējām attiecībām, un tāpēc viņš daudz ceļo. Reiz Nullēns salīga par kuģa puiku uz drosmīgā kapteiņa Vieninieka fregates, kurš jau labu laiku ceļoja pa matemātikas jūrām un okeāniem.

Garās sarunas ar gudro kapteini, neparastās tikšanās un piedzīvojumi ļoti saviļņoja Nullēnu, un viņš visu sīki aprakstīja kuģa žurnālā, kur, kā zināms, ik dienas tiek ierakstīti visi notikumi, kas norisinājušies brauciena laikā. Es lasīju viņa piezīmes ne vienu reizi vien un ar lielumlielu interesi. Man pat palaimējās tās izdot.

Taču viens no šiem ierakstiem, manuprāt, pelna īpašu ievērību, jo skar mūziku, bet mūziku es mīlu

ne mazāk kā matemātiku. Pie tam mūzika un matemātika, izrādās, ir cieši saistītas. Patiesi, mūzika un cipari ir tuvi radinieki. Tiem ir daudz kas kopīgs. Vai jūs tas pārsteidz? Vai jūs gaidāt izskaidrojumu? Tad ieskatieties Nullēna piezīmēs! Tās jums visu paskaidros.

16. nullijā.

Vienā naktī mūsu burvju fregate pārcēlās par divarpus tūkstošiem gadu atpakaļ, un mēs nokļuvām Senajā Grieķijā, Matemātikas salā.

—   Atkal kaut kas matemātisks! — es nodomāju, bet tai pašā brīdī pie piestātnes pamanīju celtni ar kolonnām, uz kuras frontdna bija uzrakstīts: «Pitagora mūzikas-matemātikas skola.»

Tas nu gan ir lieliski! Kas var būt vēl jaukāks par mūziku? Esmu gatavs to klausīties no rīta līdz vakaram. It sevišķi Sopēna noktirnes. Viens gan man nav skaidrs: kāpēc šī skola saucas «mūzikas-matemātikas skola»? Visi taču zina, ka matemātika un mūzika ir pavisam atšķirīgas lietas.

—   Tu kļūdies, — teica kapteinis Vieninieks, izdzirdējis manus spriedumus. — Senajā Grieķijā vārds matemātika, precīzāk, mathēma nozīmē zinātne. Nevis kāda konkrēta zinātne, bet zinātne vispār. Un pitagorieši, sengrieķu zinātnieka Pitagora sekotāji, esot nodarbojušies ar četrām zinātnēm: astronomiju, ģeometriju, aritmētiku un mūziku.

—  Vai tiešām? — es nobrīnījos. — Bet es domāju, ka mūzika ir māksla.

—   Protams, māksla, — apstiprināja kapteinis. — Māksla, kas pamatojas uz harmoniju, bet…

—   Ne tikai uz harmonikām, — es pārtraucu, — arī uz klavierēm, vijoli un vēl arī uz to… nu, kā to sauc … saksofonu …

Kapteinis iesmējās. Izrādās, ka viņš bija runājis nevis par mūzikas instrumentu harmonikām, bet par harmoniju — zinātni par saskaņu, tas ir, par saskanīgu muzikālo skaņu vienlaicīgu skanēšanu. Muzikālo skaņu saskaņa. Skaisti! Bet kāds tam sakars ar matemātiku?

—   Tāds, ka harmonija bez matemātikas nevar iztikt, — paskaidroja kapteinis. — To arī pierādīja Pitagors.

—   Tad jau iznāk tā — lai spēlētu vijoli, jāzina reizināšanas tabula?

Kapteinis norūca, ka šis zināšanas vienmēr noder, un tūdaļ pajautāja:

—   Vai tu kādreiz esi padomājis, kāpēc skan vijoles stīga?

—   Kas tur ko domāt! Velc ar lociņu pa stīgu, un tā skan.

Kapteinis pasmīnēja.

—   Tev gan viss ir tik vienkārši. Tad nu iegaumē: stīga skan tāpēc, ka lociņš liek tai svārstīties. Stigas svārstības savukārt liek svārstīties gaisam, un tāpēc rodas skaņu viļņi. Sie skaņu viļņi nokļūst mūsu ausīs un iesvārsta bungādiņas.

—   Tad, lūk, kā! — es nopriecājos. — Tagad es saprotu, kāpēc māmiņa saka: «Ai, šī mūzika mani tā saviļņoja!» Tātad vainīgi ir skaņu viļņi.

Kapteinis sāka smieties. Taču ilgi smieties viņam neizdevās, jo es apbēru viņu ar jautājumiem:

—   Kāpēc vienas skaņas mēdz būt smalkas, — es jautāju, — bet citas — rupjas?

—   Tu gribēji teikt — zemas, —■ izlaboja kapteinis. — Skaņu augstums atkarīgs no daudziem iemesliem. No stīgas resnuma, no tās garuma. Jo stīga īsāka, jo skaņa smalkāka jeb, kā saka, augstāka.

—   Tā nu gan nav! — es nepiekritu. — Klavieru stīgas patiešām ir dažāda garuma, toties vijolei viena un tā pati stīga izdod visdažādākās skaņas: pīkstošas — ī-ī-ī! vai dobjas — ū-ū-ū!

—   Nepūlies, lūdzu, es jau saprotu, — kapteinis sarauca uzacis. — Labāk pasaki, vai tiešām tu neesi

pamanījis, ka vijolnieks spēlējot ar pirkstu piespiež stīgu? Un tad skan nevis visa stīga, bet tikai tās daļa.

—   Patiešām? Bet es to nezināju . ..

—   Ak tu! To zināja jau Senajā Babilonijā.

—       Vai Senā Babilonija ir vecāka par Seno Grieķiju?

—   Daudz vecāka.

—   Bet kāds tam visam sakars ar Pitagoru?

Kapteinis pacēla pirkstu:

—        Tāds, ka viņš pirmais izskaitļoja, kādās daļās jāsadala stīga, lai iegūtu dažāda augstuma skaņas. Un viņam palīdzēja aritmētika un ģeometrija.

Tad kapteinis pieveda mani pie kāda sengrieķu zēna, kurš izvietoja uz galda riekstus. Es pajautāju, ko viņš dara.

—       Nodarbojos ar harmoniju, — atbildēja jaunais sengrieķis. — Veidoju trijstūri. Vienādmalu trijstūri no desmit riekstiem.

—       Kāpēc tikai desmit? Es apēstu vairāk, — pajokoju.

—       Man pietiks arī ar desmit, — viņš pasmaidīja. — Desmit — tas ir ievērojams skaitlis. Tā ir pirmo četru naturālo skaitļu summa: 1+2 + 3 + 4=10 un pieder pie trijstūra skaitļiem.

—   Kāpēc tad ne pie apaļiem? — es iespurdzos.

—       Tāpēc, ka no tā saskaitāmajiem var izveidot trijstūri. Redzi, — zēns ātri izlika riekstus trijstūra veidā, — pirmajā rindā — viens rieksts, otrajā — divi, trešajā — trīs un, visbeidzot, ceturtajā — četri.

Trijstūris kā trijstūris. Bet kāds tam visam tomēr sakars ar harmoniju? To es tā arī nenoskaidroju, jo kapteinis pieveda mani pie nākamā galda, kur cits sengrieķu zēns dalīja naturālos skaitļus. Izrādījās, ka arī viņš nodarbojas ar harmoniju: meklē harmoniju skaitļu attiecībās. Pēc šī «harmonista» vārdiem, arī skaitļos, redziet, esot sava harmonija, kas pamatojas uz to pašu skaitļu — 1, 2, 3 un 4 — attiecībām. Un šīs harmoniskās attiecības atklājis tas pats Pitagors.

Pitagors, Pitagors… šis vārds man jaucās pa galvu. Un es ļoti nopriecājos, kad kapteinis pieveda mani pie trešā galda — gara, ļoti gara galda. Te strādāja nevis zēns, bet visīstākais sengrieķis — vecs vīrs ar kuplu, sprogainu bārdu.

Ilipass, Pitagora skolnieks, — viņš stādījās priekšā.

Atkal Pitagors! Man atlika tikai nopūsties.

Parunājuši ar večuku, mēs uzzinājām, ka viņš šobrīd vada Pitagora skolu un arī pēta harmoniju, tikai — skaņu harmoniju.

Uz viņa galda atradās garš lineāls, bet uz tā bija nostiepta stīga. Bārdainis pavilka stīgu, un atskanēja zema, dūcoša skaņa. Pēc tam viņš ar pirkstu piespieda stīgu lineāla vidusdaļā un piedāvāja man paraustīt vienu no stīgas pusēm. Mani, protams, nebija divreiz jālūdz. Atskanēja smalkāka skaņa.

— Par veselu oktāvu augstāka skaņa, — sacīja kapteinis Vieninieks.

—   Kā jūs teicāt? — pārjautāja Hipass. — Par oktāvu? Mēs, grieķi, to saucam citādi, bet tas jau nav būtiski.

Viņš stīgas pusi vēlreiz pārdalīja uz pusēm un lika man pavilkt vienu no stīgas ceturtdaļām. Stīga ieskanējās vēl augstāk un atkal par veselu oktāvu augstāk. Pēc tam mēs likām skanēt vienai stīgas astotdaļai, vienai sešpadsmitdaļai un katru reizi ieguvām par oktāvu augstāku skaņu nekā iepriekšējā reizē.

Bija ļoti interesanti, un es raustīju stīgu no visa spēka, pat pirksts sāka sāpēt. Nācās pajautāt: vai tā ilgi turpināsies? Taču večuks atbildēja — pavisam neilgi, ja, protams, katru stīgu parausta vienu reizi, nevis desmit reizes, jo Pitagors (lai slavēts Zevs!) sadalījis stīgu septiņās oktāvās.

Tad nu es neizturēju un pajautāju:

—   Godājamais Hipas, sakiet beidzot, kas jūs esat? Mūziķis vai matemātiķis?

—   Gan viens, gan otrs, — viņš atbildēja, paraustījis plecus. — Mēs šeit visi esam gan mūziķi, gan matemātiķi. Mūzika taču balstās uz skaitļu attiecībām. Es jau veselu pusstundu to skaidroju. Oktāva, piemēram, rodas, ja sadala stīgu uz pusēm. Tātad attiecība ir divi pret vienu — 2:1 .. .

—   Pieņemsim, — es teicu, — bet kas kopīgs mūzikai ar skaitļu attiecībām riekstu trijstūrī?

—   Ļoti daudz kas, un tūdaļ tu par to pārliecināsies.

Hipass ar pirkstu piespieda stīgu vienas trešdaļas

attālumā no gala.

—  Redzi, tagad stīga sadalīta divās nevienādās daļās. Viena no tām ir vienāda ar divām trešdaļām, otra — ar vienu trešdaļu no stīgas kopējā garuma. Tātad viss stīgas garums attiecas pret tās lielāko daļu kā trīs pret divi — 3:2. Aizskarsim garāko stīgas daļu — tā ieskanēsies augstāk nekā visa stīga…

— Taču tagad tikai par kvintu augstāk, nevis par oktāvu, — piebilda kapteinis.

—  Jā, jā, — māja ar galvu Hipass, — jūs to saucat par kvintu. Uz mazākā stīgas posma atkal atliksim divas trešdaļas — iegūsim …

— Atkal kvintu! — es iesaucos.

—  Nu, vienkārši malacis! — atplauka Hipass. — Vēlreiz sadalīsim tādā pašā veidā mazāko stīgas daļu un tā tālāk, kamēr nonāksim līdz galam. Un izrādīsies, ka uz stīgas, kas sastāv no septiņām oktāvām, var novietot divpadsmit kvintas.

— Padomā tikai! Tieši divpadsmit! — es biju sajūsmā.

—  Hm … — Hipass novilka. — Tur ir tā nelaime, ka ne jau precīzi divpadsmit, jo divpadsmit kvintas ir nedaudz garākas par septiņām oktāvām. Tiesa, starpība ir pavisam niecīga. To viegli aprēķināt. Saskaitīsim septiņas oktāvas — septiņus stīgas posmus:

—       Atliek no lielākās summas atņemt mazāko, — teicu es. — 0,99999-0,99218 = 0,00781. Patiešām, starpība ir pavisam niecīga.

Hipass palūkojās kaut kur sānis un nopūtās.

—       Tā jau nu tas ir un tomēr … Reizēm nieki bojā visu mūziku, — viņš skumīgi pajokoja.

Es gribēju pajautāt, kas viņu tā sarūgtina, bet baidījos izrādīties netaktisks un strauji novirzīju sarunu uz citu tēmu.

—       Atceros, ka riekstu trijstūrī ir vēl arī skaitlis 4. Par to jūs vēl neko neesat teicis.

—        Patiesi, — satrūkās večuks. — Starp citu, attiecība četri pret trīs — 4:3 — arī ir lieliska. Tā veido … Kā jūs to saucat? — viņš vērsās pie kapteiņa.

—   Kvartu, — kapteinis atbildēja.

Hipass ar galvas mājienu pateicās viņam un turpināja:

Bet tagad saskaitīsim divpadsmit posmus, kuri veido kvintas:

—        Nu, lūk, lai šo kvartu iegūtu, jāliek skanēt trim ceturtdaļām stīgas. Un ievērojiet: oktāva ir vienu kvartu garāka par kvintu!

—   Nu, to vēl vajag pārbaudīt, — es šaubījos.

Bārdainis zobgalīgi pasmaidīja.

—       Lūdzu, pārbaudi! Izdali attiecību 2:1 ar attiecību 3:2!

Es, protams, izdalīju: ieguvu četras trešdaļas un ļoti iepriecināju večuku.

—       Tagad, es ceru, — viņš teica, — tu nešaubīsies, ka visi četri šī riekstu trijstūra vai, kā to sauca Pitagors, ideālā trijstūra skaitļi savā starpā atrodas lieliskās harmoniskās attiecībās.

'— Nešaubos, nešaubos, — es mundri apgalvoju,

bet kas tas ir: oktāva, kvarta un kvinta? Tā pilnīgi es to vēl neizpratu.

Hipass pakasīja aiz auss. ļ

—        Hm, kā lai tev pasaka … Iedomājies, ka stīga ir kāpnes ar četrdesmit diviem pakāpieniem. Iedomājies? Lieliski. Tad, lūk, oktāva ir šo kāpņu astoņi pakāpieni. Tāpēc arī to sauc par oktāvu. No latīņu valodas vārda octava — astotā. Kvarta sastāv no četriem pakāpieniem, kvinta — no pieciem. Sie nosaukumi tāpat veidoti no latīņu valodas vārdiem quarto un quinta — ceturtā un piektā. Bet starpību starp kvintu un kvartu vienojušies uzskatīt par vienu muzikālo toni.

—       Bet vai toni arī var izteikt ar skaitliskām attiecībām? — eš painteresējos.

Izrādījās, ka tas ir pat ļoti vienkārši: vajag tikai izskaitļot, cik reižu kvinta (3:2) lielāka par kvartu (4:3). Nu, tas jau mums tīrais sīkums! Es zibenīgi izdalīju attiecību 3:2 ar attiecību 4:3 un skaļi t

paziņoju, ka vienam muzikālajam tonim atbilst attiecība 9:8.

Hipass nosauca mani par ģeniālu bērnu un tūdaļ paziņoja, ka skaitļi 8 un 9 arī esot ievērojami. Tie ietilpst citā naturālo skaitļu četriniekā — 6, 8, 9 un 12, ne mazāk apbrīnojamā kā 1, 2, 3, 4. Viņš jau gribēja sākt paskaidrot, taču es pasteidzos viņam priekšā. Man pašam gribējās izprast šo jauno četrinieku, un es samērā ātri aprēķināju, ka attiecība 12:6 vienāda ar attiecību 2:1, t. i., ar oktāvu. Attiecība 12:8 vienāda ar attiecību 3:2, bet tā ir kvinta. Un, visbeidzot, 12:9 vienāds ar 4:3, un tā ir kvarta.

Hipass izskatījās bezgala aizkustināts.

—   Paldies, draugs! Iepriecināji večuku! Ļauj man tevi noskūpstīt, — viņš murmināja, slaukot aizkustinājuma asaras. — Zēl tikai, ka tu neko nepateici par skaitli 9. Bet tas jau nav nekas cits kā vidējais

aritmētiskais starp seši un divpadsmit:

Jā, un 8 arī ir skaitlis tā nekas. Var teikt, lielisks skaitlis, lai arī vidējais …

—  Vidējais ģeometriskais? — minēju es, degdams ziņkārē.

—   Vidējais harmoniskais! — svinīgi paziņoja Hipass. — Jā, matemātikā ir arī šāds vidējais. Citiem vārdiem, divkāršots divu skaitļu reizinājums, kas dalīts ar šo skaitļu summu. Tādējādi astoņi ir skaitļu seši un divpadsmit vidējais harmoniskais:

Gribēju jau pateikties viņam par jaunumu, bet viņš atcerējās, ka neko nav pateicis par skaitli 12, kas ari esot samērā interesants jau tāpēc vien, ka tieši divpadsmit kvintas Pitagors ietilpināja septiņās oktāvās. Liekas, viņš gribēja teikt vēl kaut ko, bet pēkšņi attapās un vainīgi paskatījās uz mani:

—   Tu esi noguris. Esmu tev apnicis ar saviem skaitļiem …

—   Ko jūs, ko jūs! — es dedzīgi protestēju. — Bez skaitļu attiecībām mūzika man vairs nav mūzika!

Ar nožēlu mēs šķīrāmies no runātnīgā Hipasa un devāmies atpakaļ uz fregati.

Visu ceļu mūs pavadīja lieliska melodija. Tāda maiga, plūstoša. Žēl tikaiļ ka starp patīkamajām skaņām šad tad pagadījās nesaderīgas skaņas, līdzīgas vilka kaucienam. Tad mūzika apklusa un balss kaut kur no mākoņiem paziņoja:

—   Pēc dievietes Artcmīdas lūguma delfu monoliordu sekstets atskaņoja Pitagora «Noktirni».

—   Tas Pitagors gan ir malacis! — es teicu. — Matemātiķis un komponists. Noktirnes sacerējis. Bet kāpēc šajā noktirnē vilki iekaucas?

—   Vai patiešām nesaprati? Visa vaina ir starpībā, — paskaidroja kapteinis. — Mazajā starpībā starp septiņām oktāvām un divpadsmit kvintām.

—   Bet kāpēc vilki kauc tikai Pitagora noktirnēs? — es nelikos mierā. — Sopēna noktirnēs, cik atceros, nekādu vilka kaucienu nav.

Kapteiņa zināšanas arī šoreiz bija augstā muzikāli matemātiskā līmenī. Pēc viņa vārdiem, Sopēns rakstījis mūziku pavisam citai mūzikas uzbūves sistēmai.

Mūziķi jau izsenis centušies atbrīvoties no nepatīkamām skaņām. Viņiem palīdzējuši daudzi pazīstami matemātiķi: Keplers, Paskāls, Leibnics, LapIass, Eilers …

Taču vislabāk ar šo uzdevumu bija ticis galā ērģelnieks Andrejs Verkmeisters XVII gadsimtā. Viņš atrada vienkāršu un asprātīgu atrisinājumu — mazliet saīsināja kvintu. Tad visas divpadsmit kvintas precīzi ietilpa septiņās oktāvās. Verkmeisters izlīdzināja intervālus starp toņiem jeb, citiem vārdiem sakot, izvietoja vienmērīgi. To sauc par tcmperāciju. Lūk, Verkmeistera temperācija arī kļuva pav pamatu mūsdienu mūzikas uzbūves sistēmai.

Slavenais vācu mūziķis Johans Sebastjans Bahs bija pirmais, kurš atzina temperāciju: viņš sarakstīja lielisko sacerējumu «Labi temperēts klavierizvilkums». No tā laika jauno mūzikas uzbūves sistēmu sāka izmantot gandrīz visi ievērojamie komponisti.

—   Kāpēc tikai «gandrīz visi», bet ne «visi»? — es painteresējos.

—   Jaunais vienmēr lauž ceļu uz grūtībām, •— nopūtās kapteinis. — Lielais Bahs pieņēma temperāciju uzreiz, bet lielais Hendelis to neatzina nekad.

Līdzko mēs uzkāpām uz fregates, kapteinis aizveda mani uz salonu un atvēra klavieres, kuras viņš brīvajā laikā labprāt spēlēja.

—       Lūk, mūsdienu mūzikas uzbūves sistēmai atbilstošs instruments. Skanējuma starpība starp jebkurām divām blakus stīgām ir pustonis: kvinta, kā redzi, sastāv no septiņiem pustoņiem, tas ir, no trīsarpus toņiem. — Viņš vienlaikus nospieda divus taustiņus: do un sol. — Bet oktāvā ir divpadsmit pustoņu jeb seši veseli toņi. Ja seši pareizina ar septiņi, t. i., ar Pitagora oktāvu skaitu, iegūst 42. To pašu skaitli iegūst, ja 12, t. i., kvintu skaitu, Pitagora stīgā pareizina ar 3,5. Un tā, lūk, divpadsmit kvintas precīzi iekļaujas septiņās oktāvās. Tagad atliksim visas divpadsmit kvintas citu aiz citas, sākot ar apakšējo do.

Tā mēs arī izdarījām. Un ko jūs domājat? Pēc katriem trīsarpus toņiem ļmēs nokļuvām pie citas nots: do—sol—re—la—mi—si—fa diēzs—do diēzs— sol diēzs—re diēzs—la diēzs—fa un, beidzot, atkal do\

— Ja šo divpadsmit kvintu visus toņus saliek kopā vienā oktāvā, iegūst hromatiskās gammas divpadsmit pustoņus, — kapteinis nobeidza sarunu. — Lai gan Pitagora mūzikas uzbūves sistēma mūsdienas sasniegusi izmainītā veidā, mēs turam godā atklājēju. Pitagors taču pirmais lika matemātikai kalpot mūzikai un tādējādi saistīja mākslu un zinātni.

Tajā naktī es redzēju dīvainu sapni: Johans Sebastjans Bahs garā pūderētā parūkā un samta svārkos cīnījās ar vilku baru, nikni vicinot diriģenta zizli. Vilki žēli gaudoja.

SATURS

Mazā burve .

Kvartets

Jociņš

«Piektais sarkasms» Pitagora noktirne

Ļovšins V.

L0886 Pitagora noktirne. — R.: Zvaigzne, 1981. — 48 Ipp., il.

70803—253 78 Ļ M802( 11) 81 202.81.4803010102 85.2

Content

Ļovšins Vladimirs Pitagora noktirne

NO REDAKCIJAS

MAZĀ BURVE

KVARTETS

«JOCIŅŠ»

«PIEKTAIS SARKASMS»

PITAGORA NOKTIRNE

SATURS