Stepanovs Aleksandrs Nikolajevičs

Portartura. Pirmā grāmata

Aleksandrs Nikolajevičs Stepanovs

Portartura

Pirmā grāmata

.

Pirmā daļa

.

PIRMĀ NODAĻA

Skaidra ziemas diena slīdēja pret vakaru. Rietēdama saule slīpiem stariem apmirdzēja Portarturu un apkārtējos, drūmi pelēkos, klinšainos kalnus. No jūras pūta viegls vējiņš, noslaucīdams vēl šur tur patvērušos sniegu.

Ostā un pilsētā valda liela rosība, pavisam neparasta darbdienai.

1904. gada 26. janvarī visa Kvantunas krievu ierēdniecība sabraukusi Portarturā. Šodien jūrnieki rīko tradicionālo balli par godu Klusā okeana eskadras virspavēlnieka sievas Marijas Ivanovnas Starkas vārda dienai. Visi gribēja kaut ar vienu aci paskatīties uz svētku drānās tērptajiem apsveicējiem, uz greznajiem jūrniekiem un tikpat uzpostajiem civiliedzīvotājiem. Bija paredzēta paša cara vietnieka Tālajop Austrumos — admiraja Aleksejeva ierašanās ballē ar visu viņa mirdzošo stabu.

Jau no deviņiem vakarā daudzie viesi gan braukšus, gan kājām sāka ierasties jūrnieku kluba namā. Pirmā parādījās jaunatne — mičmaņi un leitnanti ar savām dāmām.

Pēc leitnantiem ieradās visu rangu kapteiņi vienā zeltā mirdzošos formas tērpos, ar smagiem, zeltītiem uzplečiem. Viņi un viņu sievas izveidoja admiraļa un tā laulatās draudzenes svinīgo svītu.

Zāle strauji piepildījās. Orķestris sāka spēlēt polonēzi, un admiraļa Starka flagvirsnieks leitnants Dukeļskis, gara auguma skaists brunets, uzaicināja kungus uzlūgt dāmas. Polonezei sekoja valsis, un balle sākās.

Admiraliene vēroja dejotājus, apmainīdamās piezīmēm ar apkārtstāvošajiem. Bet te kluba dežurējošais leitnants paziņoja, ka ieradies cara vietnieks. Starks ar laulāto draudzeni aizsteidzās uz vestibilu viņam pretim.

Aleksejevs1 , vēl pajauns cilvēks, ar laipnu, atklātu seju, mirdzošā galma tērpā, noskūpstīja admiralienes rociņu un kopā ar viņu svinīgi iegāja dejas zālē.

Mūzika apklusa, un visi sastinga pazemīgā sveicienā augstajai ekselencei. Aleksejevs skaļi sasveicinājās ar muzikantiem, pret pārējiem palocījās un lūdza turpināt deju. Pāri sāka griezties.

Cara vietnieks bija norūpējies. Viņam uzmācīgi stāvēja prātā jau pirms divām dienām saņemtās un visiem noklusētās telegramas par diplomātisko sakaru pārtraukšanu ar Japanu un šodien ienākušais Kvantunas apgabala gubernatora ziņojums, ka japaņi steigā atstāj Kvantunu. Bet sevišķi neatlaidīgi cara vietnieka atmiņā šaudījās viņa paša vakardienas pavēle, ka «ierīkot mīnu aizsargu tiklu ap ārējā reidā stāvošajiem eskadras kuģiem šobrīd ir lieki un nevajadzīgi».

Neievērojot ārlietu ministra Lamsdorfa nomierinošo telegramu, kurš noteikti noliedza kara izcelšanās iespējamību, neskaidras bažas tomēr bojāja Aleksejeva garastāvokli. Cara vietnieks ik brīdi gaidīja rīkojumu no Pēterburgas vai ziņas no kreisera «Varjags» un lielgaballaivas «Korejecs», kas bija izsūtīta izlūkos pie Korejas krastiem. Bet laiks gāja, un ziņu nebija; pat Aleksejevam piekomandētais ārlietu ministrijas pārstāvis Plansons bija neparasti rāms un mierīgi sarunājās ar bruņukuģa pavēlnieku.

Aleksejeva bažas pamazām izklīda. Mūzikai skanot, laiks pagāja ātri, un nemanot bija pienākusi mazurkas kārta, ko pēc Arturas paražām uzskatīja par katras balles naglu.

Cara vietnieks piecēlās un nostājās ar gavilnieci pirmajā pārī. Muzikanti sāka spēlēt, un Aleksejevs ar viņa pilnīgajam augumam negaidītu vieglumu aizslīdēja ar savu dāmu pa gludo parketu. Visa zāle saspīlētā uzmanībā sekoja šim pārim. Kad pienāca solo numuru kārta un cara vietnieks noslīga uz vienu celi savas dāmas priekšā, lēni griezdams viņu sev apkārt, logu stikli negaidot sāka drebēt no artilērijas šāvienu trokšņa. Pa logiem varēja redzēt neskaitāmu šāvienu uzliesmojumus, un to atbalss saplūda nepārtrauktā pērkonīgā dārdoņā.

Visa zāle vienprātīgi sāka aplaudēt kā augstu pāra dejas mākai, tā negaidītajam, bet tik īstā brīdī .atskanējušajam salu-

1 Aleksejevs, dzim. 1843. gadā, bija Aleksandra II ārlaulības dēls, tātad Aleksandra 111 brālis.

tam. Pats Aleksejevs, pavisam aizmirsis savas nesenās bažas, sirsnīgi pateicās Starkam par šo eskadras sarīkoto pārsteigumu. Flotes pavēlnieks par šaušanu bija tikpat izbrīnījies kā Aleksejevs, bet viņš nosprieda, ka to noorganizējis viņa flagvirsnieks, un nekavējās izteikt tam savu atzinību. Leitnants, nemar nesamulsis, saņēma priekšniecības pateicību kā pelnītu.

Vispārējā jautrība pieauga, un pāri, artilērijas šāvieniem dārdot, sāka griezties vēl straujāk.

Balle turpinājās.

Kvantunas cietokšņa artilērijas komandiera Vasilija Fjodoroviča Belija dzīvoklī sakarā ar viņa sievas Marijas Fominišnas vārda dienu notika neliels ģimenes vakars. Zālē, klavieru mūzikai skanot, dejoja jaunatne, artileristi sirsnīgi skandināja piešus un dauzīja papēžiem grīdu, griezdami savas dāmas līdz nemaņai. Gados vecākās, cienīgākās dāmas sēdēja gar sienām un, jaunatni vērodamas, cita citu aprunāja.

Vietējais siržu lauzējs — komandiera adjutants Koļa Juņickis lauzītā franču valodā vadīja dejas, garāmejot izteikdams komplimentus dāmām.

Blakus istabā pie kāršu galda sēdēja vecākie virsnieki ar pašu ģenerāli priekšgalā. Milzīgs, resns, līdz pat acīm ar matiem noaugušu seju, pulkvedis Tachatelovs trokšņaini pārmeta savam komandierim spēlē pieļautās kļūdas. Ģenerālis klusēdams pierakstīja ar krītu uz zaļa vilnas galda pārklāja soda naudas. Pārējie divi spēlētāji — kapteinis Gobjato ar kuplajām Osām un sirmais pulkvedis Stoļņikovs — skaitīja laimestus.

Tikpat raita spēle norisinājās pie blakus galda.

Šāvieni, kas atskanēja no jūras, radīja klātesošajos lielu izbrīnu.

—   Vajadzētu pieprasīt no jūrniekiem paskaidrojumu par šo šaudīšanu, — ierosināja Gobjato, kad kanonade uz jūras turpinājās.

—   Ko tur prasīs? — Belijs atbildēja. — Skaidrs kā diena, tās ir apmācības, pieskaņotas Starka sievas vārda dienai. Kā sacīt jāsaka, salūts gavilniecei!

Visi izgāja uz balkona un, drebinādamies no aukstuma, jūsmoja par ārējā reidā izraisījušos jauko skatu.

Eskadra zibināja neskaitāmu prožektoru ugunis, pastiprināti apgaismodama mierīgo jūru. Uz kuģiem cits aiz cita pamirdzēja šāvienu uzliesmojumi, dobji dārdēja lielgabali, aizraudamies tarkšķēja ložmetēji, un nepārtraukti plūstošos prožektoru staros iznira gan bruņukuģu milzeņi, gan sargkuģu sīkie silueti un reizēm pat atsevišķas laiviņas.

Virs Zelta kalna cita pēc citas uzvijās trīs kaujas raķetes an, augstu gaisā izsprāgušas kā spilgtu zvaigznīšu kūlis, nolaidās ūdenī, uz mirkli izraudamas no tumsas iekšējo reidu, ostu ar dokiem, Vecpilsētu un Tīģeru pussalas kalnus.

—   Cik brīnišķīgi skaisti! — dāmas jūsmoja.

—   Gluži tā kā īstā karā, — viena no viņām piezīmēja.

—   Nav tikai ar ko karot, — Belijs atteica.

—   Bet ar japaņiem?

—   Kas nu viņi, salīdzinot ar mums!

Tai brīdī ietarkšķējās tālrunis, un adjutants pasteidzās nocelt klausuli. Bet, tiklīdz viņš pielika klausuli pie auss, tā seja izstiepās.

—    Ekselence, — viņš ziņoja, — kapteinis Strašņikovs no Tīģera Astes ziņo, ka tikko noticis uzbrukums mūsu eskadrai un daži kuģi dabūjuši bojājumus. Viens bruņukuģis uzsēdies uz sēkļa iepretim devītajai baterijai.

—           Tas Strašņikovs laikam traks kļuvis? — Belijs noskaitās.

—     Kas par uzbrukumu? Vienkārši manevri. Var jau būt, ka jūrnieki -burzmā pacentušies paši sevi uzspridzināt, bet tas vēl nav nekāds uzbrukums. Pasakiet Strašņikovam, ka es aizliedzu viņam sacelt paniku, — ģenerālis pavēlēja Jūņickim.

—   Tāpēc jau viņš ir Strašņikovs1 , lai iedzītu bailes citiem — Tachatelovs piezīmēja.

Visi atgriezās istabās.

šaušana pamazām apklusa, un tikai prožektori joprojām pastiprināti taustīja jūru un krastu.

Drīz pēc tam viesi sēdās pie vakariņām.

—    Iedzersim pa glāzītei degvīna, — ģenerālis uzaicināja viesus, — lai mūsu laimīte mums droša, lai Arturā mums dzīve koša, kā dzied pie mums Kubaņā, un lai mūs šeit neviens netraucē.

Visi ar prieku pieskandināja, uzdzēra, vēlreiz pieskandināja, bet tad sirdīgi sāka strādāt žokļi un istabu piepildīja vispārējas sarunas troksnis. Divi denščiki baltiem cimdiem rokās iznēsāja

1 Strašņikovs — krievu valoda baideklis.

dažādo ēdienu bļodas, bet mājas saimnieki vērīgi sekoja, lai glāzes nestāvētu tukšas.

Notikums uz jūras bija aizmirsts.

Portarturas cietokšņa komandants ģenerālis Steselis bija labā garastāvoklī. Viņš tikko bija apspēlējis uz kārtīm savus ikvakara partnerus: sava štaba priekšnieku ģenerāli Roznatovski, adjutantu rotmistru Vodjagu un štaba apakšpulkvedi Dmitrijevski.

Kamēr spēlmaņi bija aizņemti ar kārtīm, Vera Aleksejevna Stesele, četrām audzēknēm bārenītēm piepalīdzot, klāja vakariņu galdu. Vājiņās meitenītes reizēm bailīgi palūkojās uz savu labdari, no kuras ik brīdi varēja sagaidīt gan sitienus, gan skūpstus.

Viesi vēl nepaguva nosēsties pie galda, kad no jūras atskanēja šāvieni. Steselis, kas tikko bija sācis pogas caurumā ievērt servjeti, ieklausījās.

—   Ko tas varētu nozīmēt, Vladimir Semjonič? — viņš jautāja Roznatovskim. — Tagad ir pusdivpadsmit naktī.

—    Droši vien, jūrnieki nolēmuši ar šaušanu svinīgi atzīmēt savas admiralienes vārda dienu, — Roznatovskis ironiski atbildēja.

—    Tas taču ir velns zina kas! Cļk reižu es neesmu viņus lūdzis par saviem manevriem man laikus paziņot. Krasta baterijas kādreiz atklās uz viņiem uguni, un iznāks nepatikšanas. Rītdien pat es vēlreiz par to ziņošu cara vietniekam, — Steselis uztraucās.

—    Un padomā tikai, Anatol, — Vera Aleksejevna teica vīram, — pat tad, kad tev ir vārda diena, nerunājot jau nemaz par manējo, cietoksnī nešauj ne no viena lielgabala, bet šai lišķīgajai Starkai salutē visa flote. Ko tu neteiksi — pirmā dāma Arturā!

—    Apsolu tev, Veročka, ka šogad tavā vārda dienā tev par godu likšu šaut no visiem lielgabaliem no rīta līdz pat vakaram, — ģenerālis pasteidzās nomierināt savu sadusmoto dzīvesbiedri.

—   Tomēr uzziniet, rotmistr, jūras štābā, kas tur īsti notiek! — Roznatovskis vērsās pie Vodjagas.

—   Klausos! — rotmistrs atbildēja, pieceldamies no galda.

—   Kāpēc jūs, ekselence, neievelkat sev tālruni? Laiks tagad

nemiera pilns, un tā ir liela ērtība, — Dmitrijevskis jautāja Steselim.

—    Es nevaru ciest to tarkšķošo riebekli. Daudz raižu un maz labuma — mūžīgi sabojājies. Pietiek, ka štābā tarkšķ, un rakstveži taču var atskriet pie manis ar ziņojumiem. Dzīva saite aizvien drošākā par visām šīm elektriskajam saitiņām.

Atgriezās Vodjaga un ziņoja, ka eskadrai šonakt uz jūras notiek apmācības mīnu uzbrukuma atvairīšanā un cietoksnim nav ko uztraukties.

Bet tai pašā brīdī Vodjagu atkal izsauca pie tālruņa, un atgriezies viņš pastāstīja, ka kāds kapteinis Strašņikovs no Tīģera Astes baterijas ziņojis, ka tikko nezināms ienaidnieks uzbrucis eskadrai un viens no kuģiem uzspridzināts.

—    Nekavējoties uzziniet par to no ģeneraļa Belija. Ja ziņojums nepareizs, tad par melu ziņu izplatīšanu pavēliet Strašņikovu uz divdesmit dienām arestēt. .

Rotmistrs aizgāja izpildīt saņemto pavēli.

—    Droši vien viss nieki. Karš taču nevar sākties bez kāda brīdinājuma, — iejaucās Vera Aleksejevna. — Un kas gan šeit, Austrumos, uzdrošinātos uzbrukt Krievijai. Vai cara vietnieks tev neko nav teicis? — viņa jautāja vīram.

—    Neko. Pat manīt nav licis, pat baumu nav bijis. Tikai mūsu «Jaunās Zemes» avīžnieki, pazīstamie me|i, gribēja iespiest kaut ko par draudošo stāvokli attieksmēs ar Japanu, bet es aizliedzu ievietot tādas blēņas. Vai tas kur dzirdēts — mēs un Japana! Nē, noteikti, tie ir parastie manevri, — Steselis izlēma.

—    Ekselence, — ziņoja Vodjaga, kas bija jau atkal atgriezies, — pēc jūsu pavēles ģenerālis Belijs uz divdesmit dienām arestēja kapteini Strašņikovu.

—    Pareizi, — Steselis piekrita. — Tagad varbūt var atļauties arī kādu glāzīti uz šīs dienas gavilnieces veselību, — viņš zobgalīgi pamirkšķināja sievai.

—    Uz viņas veselību jūrnieki arī bez mums izdzers veselu jūru vīna, — nicīgi atteica ģeneraliene.

—    Tad uz šīsdienas japaņiem, kas tik ļoti nobiedēja mūsu dūšīgos artileristus, — piebilda Roznatovskis.

Uz pirmā ranga kreisera «Palada» visu divdesmit sestā janvara dienu notika ogļu bunkurēšana, jo nākamajā dienā bija paredzēts izbrauciens uz Korejas un Japanas krastiem. Bēgdami no ogļu putekļiem, visi, kam uz kuģa nebija ko darīt, jau no paša rīta nobrauca krastā. No priekšniecības uz kuģa palika tikai dežurvirsnieki un mazliet saslimušais jaunākais minu virsnieks — mičmanis Akinfijevs.

Ogļu bunkurēšanu pabeidza līdz ar tumsas iestāšanos, tieši pirms karoga nolaišanas.

Uz ātru roku noskalojuši klāju un līdz rītam kuģi kaut ka sakārtojuši, matroži maiņās devās uz pirti. Kuģa glases nosita piecas reizes, kad pēdējā grupa matrožu nokļuva līdz savām kojām, un uz kuģa nomodā palika tikai sardze. Uz jūras bija kluss. Brīžiem uz īsu laiku eskadru ietina viegla migla. Septiņu bruņukuģu tumšie milzeņi bija novilkuši taisnu līniju gar Tīģera pussalas krastu, seši kreiseri stāvēja tālāk jūrā, bet dežurējošās mīnulaivas bija novietojušās eskadras galos.

Uz bruņukuģa «Petropavlovska», kas skaitījās flagkuģis, glases nosita sešas reizes1 . Tai pašā laikā tās sāka sist arī uz citiem eskadras kuģiem. Sardze jau priecājās par drīzo maiņu.

Tajā brīdī no ziemeļaustrumiem, no Daļņijas puses, parādījās dažas pilnā gaitā ejošas mīnulaivas. «Paladas» sardzes priekšnieks mičmanis Rcpjevs bija mazliet pārsteigts par to parādīšanos un sāka tuvojošos kuģus novērot binoklī. Tās bija parasta tipa mīnulaivas ar četriem dūmeņiem un klājbūvi vidū, kādu Arturas eskadrā daudz. Nesamazinot ātrumu, tās nāca tieši uz «Paladu», kas vēl vairāki samulsināja Repjevu.

—           Sorokin, — uzsauca viņš dežurējošam signalistain,

—    uzprasi tām pazīšanās signālu!

—   Tieši tā, uzprasīt tām pazīšanās signālu, — atkārtoja signalists un sāka salikt vajadzīgo signālu.

Vienas līdz divu kabeļtauvu attālumā no «Paladas» rfiīriulaivas sadalījās. Divas no tām pagriezās uz eskadras galvu, bet pārējās pret pakaļgala kuģiem. Viena no mīnulaivām, pienākusi «Paladai» pavisam tuvu, izšāva uz to citu pēc citas trīs mīnas.

No komandtilta ļoti labi bija redzami mīnu šāvienu sarkanie uzliesmojumi, un naktī tumšajā ūdenī skaidri bija saskatāmas aizvien tuvāk slīdošo mīnu mirdzošās svītras.

—   Mīna pie kreisā borta! — izbijies iekliedzās kāds matrozis.

Un viņam it kā par atbildi no aizejošās mīnulaivas atlidoja kliedzieni: «Banzai! Banzai!» Gandrīz tai pašā mirklī atskanēja sprādziens. «Paladu» vispirms spēcīgi satricināja un pēc tam

1 Sešas reizes glases sit vienpadsmitos vakara.

sagāza uz labajiem sāniem. Pār kuģa klāju pārvēlās ūdens šļāces, notriecot no kājām cilvēkus.

Sprādziena uzmodinātie matroži un virsnieki pusapģērbušies panikā izlēca uz kuģa klāja. Veltīgi sardzes virsnieks mēģināja ievest kaut kādu kārtību: neviens viņu neklausīja. Artileristi bez komandas metās pie ieročiem un atklāja uguni uz visu, kas vien jūrā likās aizdomīgs. Pārējie matroži steidzīgi sāka nolaist ūdenī laivas, lai atstātu mīnas trāpīto kuģi. Daži vilka milzīgu brezentu, gatavodamies uzlikt plāksteri caursistajai vietai, daži metās uz kurtuvi, no kuras ziņoja, ka kreisajā bunkurā sācies ugunsgrēks.

Tajā brīdī uz kuģa klāja uzskrēja artilērijas virsnieks — leitnants Grjaznovs un pasteidzās pārņemt komandu cīņai ar uguni. Komandori, ieraudzījuši savu virsnieku, sāka nomierināties.

Repjevs kopā ar bocmani vadīja sprādziena nodarītā bojājuma apskati un plākstera uzlikšanu. Mičmaņa Akinfijeva un inženiera mechaniķa Loseva vadīta, uz kuģa dibentelpām devās ugundzēsēju grupa.

Kamēr «Paladas» komanda noņēmās ar sava kuģa glābšanu, japaņi paguva trāpīt vēl divus pakaļgala bruņukuģus — «Retvizanu» un «Cesareviču» un tad, izmantodami vispārējo kņadu, netraucēti aizslīdēja jūrā.

Visi eskadras kuģi atklāja uz tiem uguni, bet šāva tik nekārtīgi, ka šāviņi svilpdami lidoja uz visam pusēm, apdraudēdami pašu kuģus. Veltīgi no flagkuģa «Petropavlovska» ar signāliem pieprasīja tūliņ pārtraukt šaušanu, tā turpinājās, un prožektoru staros vajadzēja tikai parādīties kādai mīnulaivai vai pat vienkāršai airu laivai, kad pār to nolija visas eskadras raidīta uguns. Visas mīnulaivas steidzīgi paslēpās iekšējā reidā. Pagāja kāda stunda, kamēr šaušana beidzot pamazām apklusa. Trāpītie kuģi pienāca pie krasta un uzsēdās sēkļos: «Retvizans» pie Tīģera Astes, «Cesarevičs» pretim Zelta kalnam, bet «Palada» novietojās netālu no «Cesareviča».

No «Petropavlovska» pieprasīja izziņas par «Paladai» nodarītiem bojājumiem.

Mičmani Akinfijevu tūliņ motorlaivā aizsūtīja ar ziņojumu uz «Petropavlovsku», kur atradās eskadras flagkapteinis — pirmā ranga kapteinis Eberhards, kas tajā brīdī izrādījās vecākais priekšnieks eskadrā.

Noklausījies mičmaņa ziņojumu, flagkapteinis aizsūtīja viņu

uz Arturu ziņot par notikušo cara vietniekam un Starkam, kuri vēl netraucēti līksmojās virsnieku klubā.

Pulkstenis bija jau ap vieniem naktī, kad mičmanis sasniedza klubu.

Kautrēdamies ieiet dejas zālē bez parades tērpa, viņš izsauca leitnantu Dukejski. Ieraudzījis Akinfijeva uztraukto seju, leitnants ieveda viņu kādā blakus istabā un tur izklaušināja.

—   Lūdzu jūs neko neizpaust, pirms es neesmu ziņojis cara vietniekam un Starkam. Pagaidiet šeit tālākos rīkojumus, — Duke|skis brīdināja mičmani.

Kaut gan saņemtais vēstījums bija negaidīts un viņu pārsteidza, Aleksejevs ārēji tomēr prata saglabāt mieru.

Nokāpis lejā, viņš noklausījās sīku Akinfijeva ziņojumu par mīnulaivu uzbrukumu eskadrai.

—   Tātad jūs, mičman, apgalvojat, ka mīnu trāpīti ir bruņukuģi «Retvizans» un «Cesarevičs» un kreiseris «Palada»? Vai jūs nemaldāties? — admiralis noprasīja.

—   Nekādi nē, augstā ekselence!

—    Vai tie bija japaņi, kas uzbruka? — taujāja cara vietnieks.

—    Mīnulaivas ar četriem dūmeņiem un klājbūvi vidū, ļoti līdzīgas mūsējām no Ņevas rūpnīcas. Pēc mīnu trāpījumiem bija dzirdami kliedzieni «banzai!» Uz vienas mīnulaivas pakaļgala es saskatīju baltus hieroglifus.

—    Izskatās, ka tiešām japaņi, — Stārks pienācis teica.

Tajā brīdī istabā ienāca Plansons un, aizraudamies no uztraukuma, vienā paņēmienā nobēra:

—   Augstā ekselence! Tikko saņemtas telegramas, ka šodien, tas ir, vakar dienā, Čemuļpā japāņu eskadra nogremdējusi kreiseri «Varjags» un lielgaballaivu «Korejecs».

—   Tas nevar būt! — izspruka Starkam.

Visi klātesošie, bāli un uztraukti, pagriezās pret Aleksejevu. Brīdi klusējis, viņš jautāja:

—   No kurienes jums šīs ziņas?

—   Uzķerts «Nord China News» ziņojums.

—   Tad jau var būt, ka tā ir avīžu pīle?

—   Tā vārdu pa vārdam ir mūsu Čifas konsula Tidemaņa telegrama Pēterburgai. Bez tam šīs ziņas apstiprina Vladivostokas komandants, viņš jau izsludinājis cietoksnī kara stāvokli. Par šo kuģu — «Varjaga» un «Korejeca» apkalpes likteni pagaidām nekas nav zināms.

—    Vairs nevar būt nekādu šaubu, augstā ekselence, — iejaucās Stārks. — Japaņi uzbrukuši mums bez kara pieteikuma.

—   Ja nu tas tā būtu, tad vispirms, — lai nebūtu panikas, — pavēlēja cara vietnieks, — izsauciet šurp visus kuģu virsniekus, bet piesardzīgi, bez lieka uztraukuma. Ballei jāturpinās, bet es kopā ar jums un komandieriem tūliņ došos uz eskadru. Man tomēr liekas, ka ziņas par bojājumiem uz mūsu kuģiem ir stipri pārspīlētas.

Kad visi virsnieki bija sapulcējušies, Aleksejevs viņus īsi • informēja par notikušo un uzaicināja tūliņ doties uz eskadru. Lai neuztrauktu balles viesus, viņi aizgāja pa sāndurvīm un kājām devās uz krastmalu, kur tos jau gaidīja kuģu laivas.

Tikai pie piestātnes Aleksejevs atcerējās beidzot arī cietoksni un pavēlēja Dukeļskim nodot Steselim rīkojumu par trauksmes izsludināšanu garnizonā.

Pusnakts jau sen bija pāri. Japaņi sen jau bija izzuduši miglainajā naktī, bet bailēs no vēlreizēja mīnulaivu uzbrukuma eskadru vēl vienmēr pastiprināti apgaismoja prožektori.

Cietokšņa štābā bez miegainiem dežurējošiem rakstvežiem neviena nebija. Saņēmis no cara vietnieka štaba steidzošo sūtījumu un no matroža izsūtāmā uzzinājis par notikušo, kāds rakstvedis pa galvu pa kaklu aizmetās ar sūtījumu uz štaba vecākā adjutanta — apakšpulkveža Dmitrijevska dzīvokli. Uzmodināt nakts vidū apakšpulkvedi nebija tik viegli, pagāja vēl gandrīz visa pusstunda, kamēr tas, izlasījis atsūtīto rakstu, devās ar ziņojumu pie Steseļa.

Ģenerālis sen jau mierīgi dusēja, gulēja arī visi viņa mājinieki. Vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr durvis atvēra miegains denščiks. Bet viņš neuzdrīkstējās modināt ģenerāļu laulāto pāri.

Apakšpulkvedim pašam vajadzēja uzmanīgi pieklauvēt pie ģeneraļa guļamistabas durvīm.

Iznāca Vera Aleksejevna. Uzzinājusi, kas noticis, viņa ar lietpratīgu mieru apjautājās, kam jau zināms par japaņu uzbrukumu, un ieteica Dmitrijevskim par notikušo nekavējoties paziņot ģenerālim Belijam, divizijas komandieriem un Roznatovskim un steidzīgi izsaukt tos uz štābu.

Apakšpulkvedis, pieradis pie Veras Aleksejevnas biežās iejaukšanās dienesta lietās, godbijīgi piekrita visiem viņas rīkojumiem.

Atlaidusi Dmitrijevski, Vera Aleksejevna devās modināt vīru.

Kara sākšanās ar Japanu to sevišķi neuztrauca; viņa vel priekš neilga laika kopā ar vīru bija piedalījusies kara gājienā uz Ķinu, kas viņas vīram sagādāja slavu, pakāpes, ordeņus, vērtīgas trofejas no Pekinas pilīm un varoņa mirdzumu. Tāpēc viņa pavisam mierīgi uzņēma paziņojumu par kara sākšanos.

Steselis, sievas uzmodināts, uz šo paziņojumu reaģēja pavisam pretēji. Viņam no uztraukuma aizrāvās elpa un piemetās nervu drudzis, tā ka viņš uzreiz nespēja pat apģērbties.

Vera Aleksejevna zināja, ka viņas vīrs uztraukuma brīžos padodas panikai, galīgi zaudē savaldīšanos un no dūšīga ģeneraļa pārvēršas par slapju vistu. Tādos brīžos viņas klātbūtne ģenerālim bija pilnīgi nepieciešama. Viņa piegāja pie vīra un maigi noskūpstīja jau mazliet pliko galvvidu.

—   Apmierinies, Anatol. Atceries karu ar Ķinu; japaņi taču tādi paši kā ķinieši. Tu pats man to esi teicis ne vienreiz vien. Tu atkal būsi krievu karaspēka priekšgalā un atkal kļūsi slavens. Saņemies taču. Es jau pavēlēju izsaukt uz štābu Foku, Kondratenko, Beliju un Roznatovski. Tu ar viņiem apspriedīsies, un viss būs labi, — viņa mierināja vīru.

Ģenerālis pamazām nomierinājās, sirsnīgi noskūpstīja savu «mājas štaba priekšnieku» un jau skaņā komandiera balsī pavēlēja denščikam padot šineli. Vera Aleksejevna pavadīja vīru līdz durvīm un dievbijīgi pārmeta viņam krustu.

Soļodams pa tumšajām ielām, Steselis vērīgi ieklausījās pilsētas nakts trokšņos. Klusa, miglaina nakts klāja Arturu. Pilsēta bija iegrimusi tumsā un miegā, tikai pilsētas ķiniešu kvartalā aizraudamies rēja suņi, un no jūrnieku kluba brīžiem vējš atnesa mūzikas skaņas.

—   Dejo… — Steselis rupji izlamājās. — Dejodami japaņus aizgulējuši, parketa šņīpātāji.

Stabā Steselis sastapa Roznatovski un Dmitrijevski. Jau pilnīgi iedzīvojies virspavēlnieka lomā, ģenerālis novēlēja viņiem laimes ar kara sākšanos un, ievērojis sava štaba priekšnieka uztraukumu, dzestri viņam sacīja:

—   Ekselence, tagad, kad viltīgais ienaidnieks uzbrucis Tālo Austrumu krievu cietoksnim, nav laika nervozēt. Saņemieties.

Pulkstenis rādīja tieši divi naktī.

Viesības pie Belija bija stipri ieilgušas. Pēc vakariņam, lai

gan jau bija vēla stunda, jaunatne joprojām aizrautīgi dejoja, bet vecie arvien vēl sita pie zaļā galda kārtis. Tachatelovs, kam pie kārtīm kļuva garlaicīgi, pievienojās dejotājiem, izraisīdams ar savu milzīgo, lempīgo stāvu vispārēju jautrību. Pats dziedādams līdzi, pulkvedis ar Belija jaunāko meitu — septiņpadsmit gadu veco Varju mēģināja dejot kaukaziešu lezginku.

—   Ech, zurnas nav. Tad es parādītu jums, kā «nauru» dejo! Varja, manu līgaviņ, sameklē lezginkas notis, tūliņ -tevi apprecēšu, — pulkvedis smējās.

Varja — mundra, jautra, kā vilciņš kustīga meitene ar smailu sejiņu, par to skaļi smējās, rādīdama baltus, līdzenus zobus. Lezginkai sekoja mazurka. Te sevi visā spožumā parādīja Juņickis, ko klātesošie apveltīja vētrainiem aplausiem.

Tālruņa zvans no cietokšņa štaba, kas steidzīgi izsauca Beliju pie Steseļa, visus pārbiedēja.

Bija skaidrs, ka noticis kaut kas ārkārtējs, ja jau pats Steselis naktī bija nomodā.

Pa to laiku no štaba atnestais ziņojums visu izskaidroja. Tūliņ pieņēmis oficiālu toni, Belijs vērsās pie saviem viesiem:

— Virsnieku kungi! Japaņi nekaunīgi uzbrukuši mūsu flotei čemuļpā un Arturā. Sācies karš. Lūdzu jūs nekavējoties doties pie savām karaspēka daļām.

Virsnieki vienprātīgi saskandināja piešus un steidzīgi sāka atvadīties. Dāmas uztraukti dūca, apspriezdamas briesmīgo vēsti.

Drīz vien Steseļa štābā sapulcējās: garais, mūmijai līdzīgais ceturtās Austrumsibirijas strēlnieku divizijas ģenerālleitnants Foks, vienmēr labsirdīgi smaidošais, arvien mierīgais un nosvērtais tikko formējamās septītās Austrumsibirijas strēlnieku divizijas ģenerālmajors Kondratenko, ģenerālmajors Belijs un nekad neiztrūkstošais rotmistrs Vodjaga.

Steselis sanākušajiem nolasīja cara vietnieka štaba ziņojumu un uzaicināja tos izteikties.

—   Tagad nav jārunā, bet jādarbojas. Jāizsludina karaspēka trauksme un pulki jānosūta uz mobilizācijas plānā paredzētajām vietām, — īsi teica Kondratenko.

—   Tā jau ir tā nelaime, ka mobilizācijas plāna mums līdz šim nav, — Roznatovskis iebilda.

—   Kā tad tā, nav? — Kondratenko izbrīnījās. — Cietoksnis pastāv jau sešus gadus, un līdz šim vēl nav izstrādāts mobilizācijas plāns?

—   Cik reižu es jums, Vladimir Semjonič, neesmu teicis, lai

jūs pasteigtos ar mobilizācijas plāna izstrādāšanu. Sī nolaidība ilgāk nav ciešama! — Steselis uzbruka Roznatovskim.

—   Bet, ekselence, es iesniedzu trīs variantus, taču jums nekad nebija laika tos izskatīt un apstiprināt, — atvairījās Roznatovskis.

—   Tagad nav laika strīdiem. Steidzīgi jāuzmet cietokšņa un visas Kvantunas pussalas aizsardzības plāns, — pārtrauca viņu Steselis.

—   Mana divīzija izsvaidīta pa Daļņiju, Kinčžouu, Arturu un pie dzelzceļu stacijas Nangalinas, — iesāka Foks, — tā steidzīgi jāsavelk vienā vietā, es domāju, vai nu Arturā, cietokšņa aizsardzībai, vai pie Nangalinas, kā pie mezgla stacijas, no kuras karaspēka daļas viegli pārsviežamas jebkurā virzienā.

—   Mēs taču nezinām, kur pašreiz ir japāņi, — Drnitrijevskis aizrādīja, — varbūt viņi jau kādā piekrastē izceļ desantu, sakari ar krastu mums bēdīgi.

Desanta pieminēšana Steselī radīja paniku. Viņš uzlēca kājās un sāka uztraukti runāt:

—   Ceturtā divizija nav vis jāsavelk, bet gan jāizklīdina pa visu piekrasti, lai novēro jūru, bet septītā divizija, kas vēl pilnīgi nav saformēta, jāatstāj Arturā vai arī jānovieto tās tuvumā — Baložu līcī. Nē, turp tomēr jāsūta tikai viena, brigāde, bet otra jāatstāj pie cietokšņa štaba. Roman Isidorovič, jūs es lūdzu palikt pie manis. Pie aizejošiem pulkiem nozīmējiet ģenerāli Gorbatovski.'

Pieņēmis šo lēmumu, Steselis mazliet nomierinājās. Apziņa, ka štaba tiešā tuvumā paliek vesela brigāde, un arī Kondratenko klātbūtne viņu nomierināja un padarīja drosmīgāku.

—   Kur tad cietokšņa inženieru priekšnieks pulkvedis Grigorenko? — Steselis pēkšņi attapās. — Gribu zināt, kādā stāvoklī atrodas cietokšņa sauszemes aizsardzība.

—    Uz štābu es viņu izsaucu, bet viņu nebija sastapuši mājās, droši vien, iestrēdzis kādās vārda dienas svinībās, — Dmitrijevskis ziņoja.

—    Velns zina, kas tas ir! Ienaidnieks jau pie cietokšņa vārtiem, bet, kāda ir sauszemes aizsardzība, to neviens nezina. Roman Isidorovič, varbūt jūs zināt, cik tālu pavirzījušies fortu un bateriju būvdarbi? — Steselis jautāja. — Grigorenko es neesmu redzējis veselu mūžību. Pie manis viņš ierodas tikai pēc naudas, bet es nedodu — par daudz to šķiež.

—   Nepareizi, ekselence. Grigorenko nepietiek naudas, ko izmaksāt strādniekiem ķiniešiem, un būvdarbi stāv uz vietas. Kas attiecas uz sauszemes fortiem, tad tos es labi pazīstu. Nesen vēl kopā ar Grigorenko tos apbraukāju. Stāvoklis tur ļoti bēdīgs. Gatavs, kaut gan ne galīgi, vienīgi forts Nr. 2, bet arī tur vēl nav ierīkotas pozicijas artilērijai. Fortos Nr. 1 un Nr. 3 vēl tikai veic zemes rakšanas darbus. Tur darba pietiks trim vai četriem mēnešiem. Fortam Nr. 4 vēl tikai izmeklē vietu, bet pie fortu Nr. 5 un Nr: 6 un visu atstarpu bateriju un nocietinājumu ierīkošanas vēl neviens nav ķēries klāt. Var teikt, ka šobrīd nekādas sauszemes aizsardzības faktiski nav, — secināja Kondratenko, beigdams savu ziņojumu.

—   Ko tad tie inženieri četrus gadus darīja? — kliedza Steselis.

—   Inženieri zaga un Jaunpilsētā cēla sev namus, tur tā naudiņa ieguldīta, — norūca Foks.

—   Krastu nocietinājumi pabeigti. Izbūvētas divdesmit divas baterijas. Acīm redzot inženieri strādājuši šos darbus, — Belijs piezīmēja.

—    Tad vēl cietokšņa artileristi apgalvo, ka viņiem sauszemes frontes apkalpošanai nepietiek cilvēku, — Dmitrijevskis piebilda.

—   Pilnīgi pareizi, — Belijs apstiprināja. — Jau janvara beigās pie mums no Varšavas vajadzēja ierasties trešajam jaunformētajam bataljonam, bet nezin vai pirms marta tas šeit ieradīsies. Bez tā mums kareivju pietrūks.

—   Vai tādā gadījumā ceturtās divizijas pulkus nevajadzētu atstāt Arturā, — Roznatovskis ierosināja.

—   Nekādā gadījumā, — Steselis dedzīgi protestēja. — Nevar taču pieļaut, ka japāņi izceļas kaut kur Kvantunā. Tāpēc mums visās vietās jābūt gataviem desanta atsišanai.

—    Es domāju, ka desanta briesmas stipri pārspīlētas, — pavisam mierīgi teica Kondratenko. — Jūras desanta izcelšana ienaidnieka teritorijā vispār ļoti grūti veicama operācijā. Pastāvot vētrainam laikam, kamēr šeit atrodas mūsu vēl pilnīgi cīņas spējīgā, kaut arī mazliet novājinātā flote, desanta izcelšana japaņiem var beigties ar katastrofu. Nav domājams, ka tuvākajā nākotnē viņi ar to riskēs, kaut gan šī iespējamība jāparedz un uzmanīt jūru ir vairāk nekā nepieciešams.

—   Ko tad man darīt? — nenorima Foks.

—   Tev dots uzdevums — apsargāt krastu, padomā pats, kā to labāk veikt, — Steselis jau pavisam miermīlīgi runāja.

—   Neko teikt, skaists uzdevums — apsargāt krastu divsimt piecdesmit verstu garumā. Tad vēl nekavējoties nakts vidū izziņot trauksmi un aizsviest no Arturas divus pulkus nezināmā virzienā, — Foks sašutis rūca, pieceldamies no savas vietas.

—   Vai jums jūsu uzdevums skaidrs, Roman Isidorovič?

—   Pilnīgi. Atļaujat iet? — Kondratenko atsveicinājās. Foks viņam sekoja.

Ari Belijs atvadījās.

Portarturas sarūsējusi karamašina sāka darboties. Ar trauksmi kājās saceltās karaspēka daļas izklīda pa ielām dažādos virzienos. Septītās divizijas jauniesaukto pulki steigā aizmirsa paķert līdzi kaujas patronas; nepazīdami pilsētu, pulki tumsā maldījās, nenokļūdami tur, kur pavēlēts; sakarnieki zirgos aulekšoja ar dažādām pavēlēm un vēl vairāk jauca karaspēka daļas, tā pastiprinādami vispārējo nekārtību un ņudzekli. Atsevišķi pulki drūzmējās ielās un laukumos, jo bija zaudējuši cerību pirms rītausmas kaut ko izprast šinī juceklī.

Uz dzelzceļiem izrādījās, ka nebija ne vilcienu, ne lokomotivju, un ceturtās divizijas kareivji kājām devās simt — simt piecdesmit verstu garā pārgājienā pa kalnainu un nelīdzenu ceļu.

Tikai tad, kad bija uzaususi gaisma, šai chaosā varēja kaut ko izšķirt.

Steselis, pavisam pelēks pēc negulētās nakts, apbraukāja karaspēka daļas, apsveica tās ar kara sākšanos un uzaicināja «drošsirdīgos varoņus» neatstāt kaunā Krieviju un par prieku caram tētiņam sakaut japaņus. Bezmiega nakts novārdzinātie kareivji tikko uzklausīja ģenerāli un pavisam neskanīgi nokliedza «prieks censties!»

Kad ceturtā divīzija bija nogājusi jau kādas divdesmit verstis, to steidzīgi atsauca atpakaļ, lai iesēdinātu stacijā padotajos vilcienos.

Portarturas jūras krasta fronte bija apmēram deviņas verstis gara. Tās labais flangs pie Baltā Vilka līča atspiedās pret Ļaotešana kalna masivu. Te atrodošās baterijas sauca par Baltā Vilka baterijām. Tālāk uz ziemeļiem gar krastmalu aizstiepās Tīģera kalni, kas norobežoja līci no jūras. Šo kalnu augstums sasniedza piecdesmit līdz sešdesmit asu, tā ka tie pilnīgi aizsedza pilsētu un Arturas iekšējo reidu ienaidnieka skatienam no jūras. Kādas piecpadsmit baterijas uz šiem Tīģeriem, kā saīsināti sauca Tīģera kalnus, kopā ar Baltā Vilka baterijām veidoja krasta frontes dienvidu sektoru. Tīģeri izbeidzās ar zemu smilts strēmeli — Tīģera Asti, kas ieliecās uz iekšējā reida pusi. Tīģera Aste tikai ar šauru un seklu kanali bija atdalīta no Zelta kalna, kas pārvaldīja visu krasta frontes ziemeļu sektoru. Uz šā kalna atradās vairākas tālšāvēju baterijas, padarīdamas to par vienu no stiprākajiem atbalsta punktiem visā krasta frontē. No Zelta kalna jūrā iestiepās Elektriskā Krauja, ko tā sauca tāpēc, ka uz tās bija novietota cietokšņa visspēcīgākā elektrisko prožektoru ierīce. Tālāk uz ziemeļiem, pamazām slīdēdams uz leju, stāvēja Krusta kalns ar Lēzeno ragu un pēc tam Strēlnieku kalns, kas bija tiešs perpendikulāri jūrai stāvošo Drakona kalnu pauguru turpinājums. Sajā vietā, kur satikās jūras un sauszemes frontes, atradās kreisā flanga krasta baterija Nr. 22.

Tā kā Portartura vispirms tika uzskatīta par jūras cietoksni, kura uzdevums aizsargāt krievu floti pret uzbrukumiem no jūras, tad tūliņ pēc tās ieņemšanas 1898. gadā bija uzsākta krasta bateriju ierīkošana.

Pavisam piejūras frontē bija ierīkotas deviņas pastāvīgas normaltipa baterijas un divdesmit vieglāka tipa pārvietojamu bateriju ar simt astoņdesmit lielgabaliem. To vidū bija tikai pieci desmitcollīgie tālšāvēju lielgabali un desmit vienpadsmitcollīgo mortiru; pārējie lielgabali bija mazāka kalibra. Krasta frontē pati stiprākā skaitījās Elektriskās Kraujas baterija, kur bija novietoti pieci desmitcollīgie lielgabali un divi piecdesmit milimetru lielgabali, kurus izmantoja piešaudei.

Šī baterija atradās četrdesmit četras asis virs jūras līmeņa uz viengabala klints masiva simt astoņdesmit metru garumā un apmēram divdesmit vienu metru platumā. Tā granita brustveris stāvu krita jūrā un bija tikpat pelēks kā visas pārējās Zelta kalna sienas, kas ļoti palīdzēja nomaskēt to skatienam no jūras puses. Kaut gan pie lielgabaliem nebija bruņuplākšņu apkalpes aizsegšanai, bet virs tās vietas, kur stāv tēmētājs, desmitcollīgajiem lielgabaliem bija pierīkoti viegli skārda jumtiņi. Betonētais pusotras asis augstais brustveris zināmā mērā pasargāja cilvēkus no šāviņu trāpījumiem no jūras puses. Starp lielgabaliem zem desmit asu augstiem uzbērumiem atradās municijas un pulvera pagrabi, kā arī kazarmas apkalpei, ar izeju uz laukumiņiem, kur stāvēja lielgabali. Baterijas flangos zem malējiem uzbērumiem bija ierīkotas kazarmas veselai pusrotai artileristu. Uz vidējā uzbēruma, mazliet tuvāk brustverim, bija no

akmeņiem uzcelta būda līmeniskajam tālmēram. Patstāvīga komandiera punkta baterijā nebija, paredzot, ka kaujas laikā komandieris atradīsies pie tālmēra. Labajā flangā kopējā lizdā kā piešaudes lielgabali bija novietoti divi Nordenfelda ātršāvēji.

Gar visu bateriju tūliņ aiz lielgabalu platformām gāja plats, bruģēts ce|š. Mazliet attālāk, pa labi no baterijas, uz neliela klintī izkalta laukumiņa bija novietots prožektors.

Aiz Kraujas dziļā aizā atradās kazarmas cietokšņa artileristu rotas novietošanai, virsnieku namiņš un dažas saimniecības ēkas. Šeit pat, Kraujas mugurpusē, izdobtā alā bija ierīkota elektriskā stacija un pagrabs pārtikas uzglabāšanai. No kazarmām un virsnieku namiņa uz bateriju veda plats, lēzens ceļš. Pie virsnieku dzīvokļiem bija iekopts mazs dārziņš, bet tālāk bija redzams laukumiņš ar rotas sakņu dārzu.

No pilsētas nokļūt uz Krauju varēja, tikai pārejot vai apejot Zelta kalnu. Abi šie ceļi bija pietiekami gari un līkumaini, kas padarīja satiksmi ar pilsētu apgrūtinošu.

Tā kā Elektriskās Kraujas baterijas lielgabalu apkalpošana bija diezgan sarežģīta, tad par komandieriem turp aizvien nozīmēja pašus spējīgākos un piedzīvojumu bagātākos virsniekus no cietokšņa artileristiem.

Kara darbības sākumā Elektriskās Kraujas bateriju komandēja kapteinis Nikolajs Vasiljevičs Zuķovskis, kas tepat arī dzīvoja. Pie baterijas bija dzīvokļi arī diviem jaunākajiem virsniekiem — štabkapteiniin Cižam un poručikam Boreiko.

Divdesmit sestajā janvarī baterija Nr. 15 uz Elektriskās Kraujas visu dienu bija nodarbināta ar trīssimt desmitcollīgo bumbu un tikpat daudz pulvera lādiņu pieņemšanu. Kareivji bija bezgala piekusuši, stiepjot piecpadsmit pudu smagās bumbas un četrus pudus smagos lādiņus, ko nesus vajadzēja sanest pagrabos. Smago un grūto darbu pabeidza tikai ar tumsu.

Dienā pārgurušie kareivji pēc vakariņām un vakara pārbaudes tūliņ izklīda pa savām guļvietām; arī Zukovskis ilgi vairs nepalika savā kabinetā. Un drīz vien visa Krauja iegrima dziļā miegā. Tikai sargs vientuļi klīda pa bateriju.

Pulksten desmitos vakarā sarga postenī stājās kanonieris Dāvids Zajacs — mazs, sauss ebrejs, kas tikai gadījuma pēc bija nokļuvis artilērijā un ar savu sīko augumu krasi atšķīrās no garajiem, labi noaugušajiem un spēcīgajiem artileristiem.

Apstaigājis bateriju, Zajacs uzkāpa uz brustvera un apsēdās

uz akmens pie tālmēra būdas; naktī varēja atļauties arī atkāpšanos no garnizona dienesta reglamenta.

Novietojis sev blakus šauteni, Zajacs uztina smēķi un ar baudu aizpīpēja. Viņa priekšā gulēja mierīgā, mazliet miglā tītā jūra un mirdzēja eskadras spilgto uguņu rindas.

Zajaca domas aizklīda tālajā Svencanu sādžā, kur palika viņa jaunā sieva ar diviem maziem bērniņiem. Pagājuši jau gandrīz četri gadi, kopš viņš iesaukts karaklausībā un aizsūtīts desmittūkstoš verstu projām uz Portarturu. Vairāk nekā mēnesi Zajacs brauca līdz Arturai, ceļā mēģināja bēgt, bet tika saķerts, nopērts un konvoja pavadībā nosūtīts uz nozīmēto vietu. Arturā dzīve viņam nebija salda. Vārgs, smagajam artilērijas dienestam nepiemērots, viņš tika ieskaitīts ārrindnieku komandā.

Zajacam sāka salt, viņš piecēlās un turpināja staigāt gar brustveri.

Visapkārt bija naksnīgi klusi un mierīgi.

Pēkšņi uz jūras nodārdēja šāviens, tad otrs, trešs, un pēc tam sāka dārdināt visa eskadra. Zajacs izbrīnījies skatījās uz jūru, nesaprazdams, kas tur notiek. Tad viņš nolēma, ka «jūrnieki taisa manevrus», un mierīgi sāka apbrīnot skaisto skatu. Šāvienu uzliesmojumi, prožektoru ugunis, ūdens šļāces, kas pacēlās, lādiņiem iekrītot jūrā, — viss tas izskatījās ļoti skaisti.

«Dūšīgi tomēr ierauj, gluži kā pie mums, kad sacenšas šaušanā,» — Zajacs nodomāja.

Tajā brīdī pie viņa pienāca sardzes priekšnieks un miegainā balsī apjautājās, kas tā par šaudīšanu.

—   Apmācības jūrniekiem, — Zajacs atbildēja.

Sardzes priekšnieks pakasījās, nožāvājās un slinki noteica:

—   Tev vēl kādu pusstundu jāpastāv, tad ienāc pats sardzes telpā un pamodini Belonogovu, bet es likšos nogulēties, — un nesteigdamies nokāpa no brustvera.

Drīz vien šaušana izbeidzās, un Zajacs aizgāja nomainīties. Pēc maiņas, siltajā sardzes telpā sasilis, viņš uz vietas aizmiga.

Zajacu uzmodināja ap pulksten četriem no rīta.

—   Maiņa, vai? — viņš norūca.

—   Kāda maiņa, japanis sācis ar mums karot! Rota ar trauksmi izsaukta uz bateriju, — rotas dežurants viņam atbildēja.

—    Ko tu saki? — Zajacs izbrīnījās. — Tātad vakarā, kad jūrnieki šaudīja, ir bijis karš un nevis apmācības?

Pa bateriju tumsā kustējās kareivji. Šur tur paspīdēja rokas laternas. Pulvera un lādiņu pagrabi stāvēja atvērti, pārklāji no lielgabaliem noņemti, un tiem blakus mīņājās apkalpe. Kaut kur no tumsas atskanēja Zukovska mierīgā balss. Uz jūras viss bija klusu. Eskadru vēl aizvien pastiprināti apgaismoja prožektori.

Zajacs aizgāja līdz savai vietai pie naudas lādes, pukodamies par nemierīgo nakti. Viņš vēl neticēja, ka sācies karš, un uzskatīja visu to par kareivju izdomātām pasakām.

—   Ģenerālis Belijs ziņoja, — Zukovskis teica kareivjiem, — ka japaņi negaidot uzbrukuši mūsu flotei un uzspridzinājuši trīs kuģus. Kuru katru bridi sagaidāms jauns uzbrukums. Tāpēc stingri jānovēro jūra un jābūt gataviem atklāt uguni.

Zajacs ieklausījās.

—   Vai tad tiešām karš? Tad gan uz ilgu laiku jāsaka sveikas Svencaniem, ja arī pats paliktu dzīvs, — viņš uztraucās.

—   Norīkojiet prožektoru apkalpes komandu, lai iekārto apgaismošanu, — tumsā kādam pavēlēja rotas komandieris. — Trauksmes gadījumā nekavējoties paziņojiet man un izsauciet visus uz bateriju.

—   Klausos, jūsu augstdzimtība.

Pēc balss Zajacs pazina fcldfebeli Nazarenko.

Cilvēki no baterijas aizplūda, un arī Zajacs sāka soļot pa tumsu.

Ap astoņiem no rīta, kad migla pār jūru sāka izklīst, pie apvāršņa cita aiz citas parādījās neskaitāmas dūrnu strūkliņas. Dažas mīnulaivas metās tām pretim.

Štabkapteinis Čižs, kas tai brīdi atradās pie baterijas, pavēlēja tālskata apkalpei neizlaist no acīm mīnulaivas, kuras vai nu devās izlūkošanā, vai arī gatavojās uzbrukt tālumā jau saredzamajiem kuģiem.

Bet tad mīnulaivas vēl labu gabalu no aizvien tuvāk un tuvāk slīdošajām dūmu strūkliņām pēkšņi uzņēma atpakaļkursu.

Štabkapteinis nolēma, ka trauksme bijusi maldīga, un jau kāpa nost no brustvera, kad negaidot sāka dārdēt flagmaņa bruņukuģa «Petropavlovska» divpadsmitcollīgie lielgabali un pēc tam arī pārējo kuģu lielgabali. Cižu pārņēma nespēks, un viņam vajadzēja atbalstīties pret tālmēra bodu, lai nepakristu: tas saprata, ka pašreiz viņa priekšā skaidras, saulainas dienas rīta dūmakā redzama visa japaņu eskadra.

Strauji pieaugdama, apšaudes šāviņu svilpšana galīgi izsita viņu no līdzsvara. Pa galvu pa kaklu viņš nolaidās no brust-

vera un iemetās vienā no betona kazematiem. Te zem betonētajiem griestiem viņš beidzot aptvēra, kas tam jādara, un aizsūtīja pēc rotas komandiera.

Ar trauksmi izsauktie kareivji steidzīgi skrēja no kazarmām pie lielgabaliem, atskatīdamies uz japaņu šāvienu sprādzieniem.

Beidzot, vēl steigā ģērbdamies, skrejot pa ceļu uz bateriju, parādījās Zukovskis un Boreiko. Cižs atviegloti uzelpoja.

—   Attālumu! — jau no tālienes protodiakona basā rēca Boreiko.

Tāluma mērītāji pieplaka tālmēriem, pagriezdami tos pret skaidri saskatāmajiem japaņu kuģu siluetiem.

—   Pieci tūkstoši seši simti! — signalists izkliedza distanci līdz mērķim.

—   Leņķmērs divi simti piecdesmit, tēmēt pa labi, divi! — nokomandēja Zukovskis, pieskrējis pie baterijas.

Kareivji metās nostādīt lielgabalus, kuru garie un tievie stobri lēni griezās pakaļ garāmslidošajai eskadrai.

—   Pieci tūkstoši četri simti! — no jauna izkliedza signalists.

Čižs, mulsi smaidīdams, riskēja izlīst no sava kazemata

Zukovskim pretim.

—   Jums 1aču vajadzēja sagatavot bateriju šaušanai, — Zukovskis asi teica un uzkāpa uz brustvera pie tālmēra būdas. Čižs gribēja sekot, bet pāri skrejošo šāviņu svilpšana piespieda viņu atkal ātri iešmaukt stiprajā betona patvērumā.

Toties Boreiko, izslējis savus varenos plecus, staigāja lieliem soļiem pa bateriju un skaļi komandēja tēmētājus.

—   Tēmēt galvenā kuģa priekšējā mastā! Ar bateriju! Sapratāt, jūs maitas tādi! — un tai pašā mirklī pats uzlēca uz tēmētāja platformas, lai pārbaudītu piešaudes pareizību.

—   Kur tu, muļķi, temē! — viņš kliedza uz pārbiedēto kareivi. — Tev uzdots tēmēt mastā, bet tu pagriez pret dūmeni, izlabo, — un, iegrūdis kareivim sānos dunku, Boreiko jau skrēja tālāk, neievērodams japaņu šāviņus, kas sprāga jau netālu no baterijas.

—    Pieci tūkstoši divi simti divdesmit! Pieci tūkstoši simt astoņdesmit! — signalists katru sekundi izkliedza distanci. Zukovskis turpināja binoklī uzmanīgi novērot japaņu eskadru. Ta gāja divkāršā ķīļūdens kolonā paralēli krastam, turot kursu uz dienvidiem. Pirmajā līnijā bija bruņukuģi, bet kreiseri un citi vieglākie kuģi turējās tālāk.

—   Pieci tūkstoši simts! Pieci tūkstoši astoņdesmit! — skanēja no tālmēra būdas.

—    Baterija, zalvi! — Zukovskis nokliedza, par zīmi pacēlis roku augstu virs galvas.

—   Baterija, zalvi! — otrā baterijas galā uzķēra Boreiko.

Lielgabalu apkalpe atlēca no ieročierg un pieplaka pie paša

brustvera, tēmētāji atliecās no savām platformiņārn, stingri pievilkdami degļu auklas, gatavi no visa spēka tās paraut, bet lielgabalu priekšnieki stāvēja aiz lielgabaliem ar augšup paceltām labajām rokām, sejas pagriezuši pret komandieri.

Čižs, tikko izbāzis galvu no kazemata, ātri atlēca atpakaļ un aizspieda ar pirkstiem ausis.

—     Uguni! — nokomandēja Zukovskis, nolaizdams roku.

—   Uguni! — atkārtoja Boreiko.

Pieci milzīgi ugunskūļi izšāvās no lielgabalu stobriem, un nākamajā mirklī bateriju pārklāja biezi, zili pulvera dūmu mākoņi, aiz kuriem pazuda ir jūra, ir krasts. Nosmirdēja salpetris un sērs. Stobri ar troksni atsprāga pa lēzenajiem lafešu ietvariem atpakaļ un pēc tam viegli aizslīdēja savās agrākajās vietās.

Dūmi lēnām izklīda pa bateriju. Japaņu eskadra atkal kļuva redzama.

Zukovskis un Boreiko steidzīgi pielika pie acīm binokļus; skaidri varēja redzēt, ka ap galveno kuģi uzšāvās četri augsti ūdens uzšļākumi un reizē ar tiem pret kuģa vidējo dūmeni pacēlās melnu dūmu un pēc tam baltu garaiņu stabs.

—    Divi tuvlidumi, divi pārlidumi, viens trāpījums, — skaļi ziņoja signalists.

—   Pakļuva gan zem uguns, maita, — Boreiko priecājās.

—    Mazliet uzdevām piparus. Sāk garaiņot! Acīm redzams, esam tam tvaika vadus sabojājuši, — Zukovskis atbildēja. — Aleksandr Aleksandrovič, varbūt jūs papriecāsieties par mūsu sasniegumiem? — viņš pievērsās atkal dienas gaismā izpeldējušajam Cižam.

—    Četri tūkstoši astoņi simti! Četri tūkstoši septiņi simti! — signalists izkliedza distanci.

—    Leņķmērs divi simti trīsdesmit, mērķis iepriekšējais! — Zukovskis komandēja.

Ieroču stobri pagriezās, pret japaņu eskadru.

Ienaidnieka kuģus apjoza uguns un viegls, ātri gaistošs, zaļgans dūmu mākonis.

—   Japanis šauj, jūsu labdzimtība, — signalists ziņoja.

—   Slēpties! — Boreiko komandēja.

Kareivji steidzīgi paslēpās betona pagrabos un nišās.

Kāds desmits šāviņu vienlaikus nobira pār bateriju. Kodīgi, smacīgi dūmi ietina bateriju. Visi pasteidzās noslēpties, tikai Zukovskis tāpat palika uz brustvera, un apakšā Boreiko lādēdamies uzlasīja tam blakus krītošās, vēl karstās šķēpeles un uzmanīgi tās aplūkoja.

Pēc sardzes Zajacs nolikās kazarmās gulēt un? kad japaņi sāka apšaudīt Elektrisko Krauju, negribēja ne kustēt. Tikai, kad pavisam tuvu sprāga kāda granata un pār viņu nobira loga stiklu šķembas, tas vienā mirklī izlēca laukā. Tieši tajā brīdī pār viņa galvu kaucot pārlidoja šāviņš un izsprāga kaut kur aizmugurē. Zajacs no bailēm gandrīz apsēdās, bet tad, apskatījies apkārt, steidzīgi sāka skriet uz bateriju. Aizvien jaunu sprādzienu dzīts, viņš, galvu pieliecis, strauji metās pirmajā kazematā, kas gadījās ceļā. Kazemata durvis, bailīgi apkārt lūkodamies, stāvēja Cižs, un Zajacs iedrāzās ar galvu viņam tieši vēderā. Grūdiens bija tik stiprs, ka nervozais un pārbiedētais štabkapteinis zaudēja samaņu un nogāzās uz grīdas.

Zajacs, nogāzis no kājām virsnieku, tik briesmīgi pārbijās, ka tūliņ izlēca atpakaļ ārā no kazemata. Te viņš atkal uzgrūdās virsū Boreiko. Bet milzīgo poručiku nogāzt tik viegli nevarēja. Tas saķēra Zajacu aiz apkakles, spēcīgi sapurināja un nikni uzbļāva:

—    Vai tu apdullis esi, Zajac? Kurp tevi velns tā trenc? Marš uz malējo kazematu, paliec pie pārsienamā punkta, — un par mācību tik stipri ieblieza Zajacam pa kaklu, ka tas tikko noturējās kājās.

Izrēķinājies ar Zajacu, Boreiko iegāja kazematā apraudzīt Čižu, bet atrada to guļam uz grīdas. Ap viņi* noņēmās divi kareivji, pūlēdamies to atdzīvināt.

—   Kas tad te noticis? — poručiks izbrīnījies prasīja.

—   Zajacs kā dulns ieskrēja kazematā un ar galvu iedrāzās viņa labdzimtībai vēderā. Viņš tā ir zaudēja samaņu, — kareivji pastāstīja.

—    Pasaučiet feldšeri, lai palīdz štabkapteinim atgūt samaņu, — Boreiko norīkoja un aizgāja pie Zukovska.

—    Čižs noģībis, — viņš jautri ziņoja komandierim. — Muļķis Zajacs uzdrāzies tam virsū, un tas no pārbīļa sabrucis kā čaugana vecene.

—   Vai aizsūtījāt turp feldšeri? Labi. Turpināsim šaušanu, — īsi atbildēja kapteinis.

Japaņi bija sākuši apšaudīt eskadru, un baterija tūliņ atdzīvojās.

Tiklīdz Kraujas apšaude izbeidzās, uz ceļa no Zelta kalna puses parādījās jātnieku svitas ielenkta kariete. Jau pa gabalu varēja saskatīt ģenerāļu šineļu sarkanos atlokus. Pēc desmit minūtēm kariete atripoja līdz Elektriskajai Kraujai, un no tās izkāpa Steselis un Belijs. Izliecis krūtis un augstu izslējis galvu, Steselis centās pieņemt iespaidīgu izskatu. Noklausījies 2ukovska raportu, viņš skaļi sasveicinājās ar kareivjiem. Tie atbildēja, kā pagadījās. Steselis tūdaļ sapīka.

—   Vai ar tādiem kareivjiem var karot? Viņi pat uz sveicienu, kā pieklājas, neprot atbildēt, un vēl skaitās veci ierindnieki. Es gribēju par šīsdienas kauju apbalvot ar krustiem, bet tagad atturēšos. Lai vispirms iemācās sveicināt, kā pieklājas. Nekādas kārtības jūsu rokā nav, kaptein, — viņš sāka kliegt uz Zukovski.

Te viņš ieraudzīja smaidošo Boreiko.

—   Bet par ko jūs, poručik, smejaties? Kāpēc jūs neesat apģērbies pēc reglamenta?

Boreiko izbrīnījies sevi apskatīja.

—   Kur jūsu zobens? — Steselis uzļkliedza.

—   Kam man tas, ekselence, — poručiks mierīgi atteica. — Vai japaņu bruņukuģus ar to cirst, vai?

—. Kā! . . . Nekārtīgi apģērbies! — jau nevaldīdams pār sevi, Steselis kliedza. — Arestēt! Aizvākt!

—   Es, ekselence, esmu atļāvis virsnieku kungiem apšaudes laikā būt bez ieročiem: zobens traucē, kad jākāpj uz lafetes pārbaudīt tēmētāju, — iejaucās Belijs.

—   Nav likumīgi… Nav pēc reglamenta… Patvaļīgi… Izteikšu pavēlē rājienu! — Steselis turpināja kliegt.

Visi klusēdami skatījās uz trakojošo priekšniecību.

—    Vai jums bija trāpījumi pa ienaidnieka kuģiem? Vai baterijā ir kāds ievainots? — Steselis beidzot mazliet nomierinājās.

—   Novēroti trīs tieši trāpījumi pa galveno bruņukuģi. Baterijā ievainotu nav, — Zukovskis ziņoja.

Izklaidīgi noklausījies atbildes, Steselis uzkāpa uz brustvera.

Japaņi no jauna sāka tuvoties Arturai. Gaisā atkal sāka skanēt draudīgo šāviņu svilpieni. Steselis negaidot pierādīja visdzīvāko interesi par attāluma mērīšanu un ar vienu lēcienu atradās tālmēra būdā. Tur steidzīgi ielīda ari viņa pavadoņi — Vodjaga un Dmitrijevskis. Pārējā ģeneraļa svita tikpat steidzīgi nokāpa no brustvera. Tikai Belijs un Zukovskis palika uz vietas un turpināja novērot japaņu eskadru.

Pie baterijas nokrita šāviņš, bet nesprāga. Visi atviegloti uzelpoja. Steselis atkal sāka soļot pa brustveri.

—   Japaņi tuvojas, -— Dmitrijevskis ziņoja Steselim.

—    Jā, mums nekavējoties jāatgriežas uz Zelta kalnu: no turienes vislabāk pārredzama kaujas aina, un tur ir sakari ar visām baterijām. Kungi, brauksim tūliņ atpakaļ, — Steselis steidzināja.

Ģeneraļa kariete nepaguva nobraukt ne pusceļa, kad japaņu šāviņi sāka birt pār Krauju un ceļu uz Zelta kalnu.

No baterijas varēja redzēt, ka kavalkade, kas pavadīja ģenerāli, pēkšņi lēkšiem aiznesās uz kalnu, aizauļodama garām ģeneraļa karietei. Pats Steselis ar šausmām skatījās atpakaļ uz jūru un, stāvēdams kājās, visu laiku dauzīja kučiera skaustu. No tuvajiem sprādzieniem pārbiedētie zirgi izrāvās un iesāka auļot.

Vērodams šo skatu, Boreiko sāka skaļi smiet.

—    Neko teikt, drosminieki! Kamēr viss klusu, — ērgļi, bet, līdzko izdzird lodes svilpojam, uzreiz kļūst par slapjām vistām.

—          Jūs labāk klusāk, Boris Dmitrijcvič, apkārt taču kareivji,

—    Zukovskis viņam aizrādīja. — Aizejiet apraudzīt Čižu, vai nav tur nomiris no bailēm.

Boreiko atrada Čižu vēl arvien vaidam.

—    Vai nekļūst labāk? — Boreiko norūca.

—   Ai, nē! Man, droši vien, no trieciena vēderā peritonits radies. Kad atlabšu, es to velna Zajacu līdz nāvei sasitīšu, lai turpmāk apskatās, kur skrien.

—    Pilnīgi lieki! Viņš bija tikpat nobijies kā jūs.

Izšāvuši vēl kādas divas trīs zalves uz krastu, japaņi pazuda jūrā.

—    Atlikt! Iztīrīt lielgabalus! — Zukovskis nokomandēja.

Kad baterija atkal bija sakārtota, Zukovskis, nostādījis kareivjus ierindā, skaļi izteica viņiem pateicību par dienestu.

—   Prieks censties! — kā vienā mutē jautri atbildēja kareivji.

—    Jums vajadzēja tā atbildēt ģenerālim. Tā jūs bez krustiem palikāt, — Zukovskis viņiem pārmeta.

—   Pagūsim izpelnīties ne vienreiz vien, — kareivju vietā atbildēja Boreiko, — gan Jura krustus, gan koka. Pirmējo mazāk, otru jo vairāk.

—   Izklīst! — kapteinis atlaida rotu un nokāpa no brustvera.

Dziļā pagrabā, no vienas vietas pieblīvētā mucām ar skābiem kāpostiem, skābiem gurķiem, sālītu gaļu un dažādiem citiem produktiem, pa kaujas laiku bija salasījušies visi Elektriskās Kraujas aizmugures iemītnieki: rakstveži, arteļu vecākie, pavāri, kalēji, skroderi un pārējie ārrindnieki, kas apkalpoja bateriju un artileristu rotu. Viņi bija kopā ar pašu rotas feldfēbeli — Denisu Petroviču Nazarenko, ko Zukovsķis bija atstājis te, lai tas sekotu kārtībai aizmugurē. Tepat pagrabā uz sola sēdēja arī sārtvaidze feldfebeļa sieva ar savu dūšīgo sešpadsmit gadu veco meitu Šurku.

Kad šaudīšana apklusa, visi pagraba iemītnieki izlīda laukā.

—   Paldies par dienestu! — Boreiko jokodams viņiem uzsauca.

—   Prieks censties! — «varoņi» kaunīgi atbildēja.

Denščika atbalstīts, pie viņiem lēnām piesoļoja Čižs. Viņš

vēl jutās slims un bija pazaudējis savu ģeķīgi uzpūtīgo izskatu. Vispirms viņš pieprasīja Zajaca nodošanu tiesai «par apzinātu trieciena izdarīšanu savam priekšniekam».

—   Dievs ar jums, Aleksandr Aleksandrovič. Viņš taču no lielām bailēm neko neredzēja, kad jums uzdrāzās. Kāda tad te tiesa vajadzīga? Nu, izlamājiet šo muļķi, un tas arī viss, — Zukovskis izbrīnījies teica.

—    Nē, tas bija iepriekš nodomāts kareivja ebreja uzbrukums krievu virsniekam. Tā bija, tā sakot, dienesta pakāpes goda aizskaršana, tāpēc lūdzu tiesu, — Cižs neatlaidās.

—   Jūs, mīļais, vēl neesat pilnīgi atlabis, atpūtieties, apmierinieties, un tad mēs parunāsim ar jums par visu šo, — Zukovskis nepiekrita un devās uz savu dzīvokli.

—   Tad es pats izrēķināšos ar Zajacu, — Čižs iekarsa.

Kā par savu nelaimi tieši tajā brīdī netālu garām aizkliboja Zajacs.

—   Zajac, šurp! — Čižs viņam uzsauca.

Kareivis pienāca un izbijies skatījās uz virsnieku.

—   Kā tu, mēsls, drīkstēji mani nogāzt gar zemi? — kapteinis uzbrēca.

—   Vainīgs, jūsu labdzimtība, es to nevilšus, aiz bailēm, — Zajacs murmināja.

—   Ko tu muldi, purns tāds, to tu ar nodomu! — un Čižs no visa spēka iesita kareivim pa seju.

Sitiens bija tik stiprs, ka Zajacs tikko noturējās kājās. No pārsistā deguna un lūpām tecēja asinis, un acis pieplūda asarām. Bet, disciplinas saistīts, viņš turpināja izslējies stāvēt.

Cižs sita viņu ilgi un zvērīgi, līdz kamēr Zajacs sagrīļojās un lēni noslīdēja zemē.

—   Piecelies, maita! — ierēcās kapteinis un, iespēris vairākas reizes viņam ar kāju, aizgāja.

Kareivji no tālienes novēroja zvērīgo sišanu un, tikko virsnieks aizgāja, piesteidzās palīdzēt Zajacam. Tie pacēla viņu un nesa uz kazarmām.

—   Kas te noticis? — jautāja no mugurpuses pienākušais Borciko.

Kareivji visu izstāstīja.

—   Aiznest Zajacu uz kazarmām, apslacīt ar ūdeni, lai atmostas, un atsūtīt pie manis vada vecāko Rodionovu, — Boreiko norīkoja.

Rodionovs, tikpat milzīgs un masivs kā poručiks, nesteigdamies, pilns pašapziņas pienāca pie Borciko.

—   Pasaki feldfēbelim, ka Zajacs pārskaitīts manā vadā, un atbrīvo viņu uz trim četrām dienām no-visiem norīkojumiem. Zajacam pavēli nerādīties acis štabkapteinim. Un, ja Cižs viņu vēl aiztiks, tad es pats ar to parunāšu.

—   Klausos! Zajacs mūsu vadā noderēs, viņš daudz ko prot, — Rodionovs atbildēja.

Steselis un Bclijs atgriezās no Kraujas uz Zelta kalna diezgan samulsuši un pārbiedēti. Viņu svitai tikai pie pašas baterijas izdevās apturēt satrakotos zirgus, tā izglābjot ģenerāļus no neveiklā stāvokļa.

—   Laimīgi tikām cauri, — Steselis teica, atviegloti nopūzdamies. — Turpmāk tikai jāšu, jo daudz vieglāk tikt galā ar vienu zirgu nekā ar diviem, un ja vēl kučieris nebūtu tāds muļķis un gļēvulis.

—   Viss labi, kas labi beidzies, — Bclijs samierinādams atteica.

Pašā kaujas sākumā viena no divpadsmitcollīgajām japaņu bumbām bija iekritusi trīspadsmitās baterijas kazematā. Izsitusies cauri pusotras asis biezajai zemes un divi aršinas biezajai

betona kārtai, tā bija sprāgusi un nositusi trīs kareivjus, bet divus smagi ievainojusi.

Līdzko kauja beidzās un japaņi aizgāja jūrā, baterijas komandieris kapteinis Zeics nolēma noturēt dvēseles aizlūgumu par kritušajiem. No artilērijas pārvaldes atsauca garīdznieku.

Kad Steselis un Belijs izkāpa no kariefcs un piegāja pie baterijas, Zeica rota jau bija nostādīta ierindā. Pie šineļiem pārklātajiem līķiem sirms pops noturēja dvēseles aizlūgumu un' cītīgi vicināja kvēpināmo.

Zeics ar virsniekiem stāvēja pašā priekšā un ar vienu aci vēroja tuvojošos priekšniecību.

Kareivji, izstiepušies kā stīgas, turēja savas cepures uz elkonī saliektās kreisās rokas. Viņu sejās bija sastingusi barga skumju izteiksme. Bija dzirdamas smagas nopūtas, un zibēja rokas, metot krustus. Garīdznieciņš gaudulīgā balstiņā norunāja «mūžīgo piemiņu aizgājušajiem karavīriem». Koris klusi un svinīgi sāka dziedāt mūžīgo piemiņu.

Ģenerālis Steselis piegāja pie kritušo līķiem, trīs reizes pārspīlēti zemu palocījās un, atsedzis šineli, ar ko tie bija apsegti, noskūpstīja miroņus.

Garīdznieciņš apjuka un, jaukdams lūgsnu vārdus, pasteidzās nobeigt aizlūgumu.

Tiklīdz viņš pabeidza, Steselis vērsās pie kareivjiem ar uzrunu.

—   Brāļi! Viltīgais ienaidnieks mumi uzbruka negaidot, taču neatrada mūs nesagatavotus. Šodien mēs paši savām acīm redzējām, kā mūsu šāviņi trāpa japaņu kuģus. Tāpēc lai nesamulsina jūsu prātus šie pirmie kara upuri. Miers varoņu pīšļiem, kuri atdevuši savu dzīvību par ticību, caru un dzimteni. Nedarīsim kaunu krievu zemei un dārgajam tētiņam caram. Par šodien pierādīto varonību apbalvoju jūs ar divdesmit krustiem, lirā!

—   Urā! — drūmi, bet visi reizē un skaidri saprotami uztvēra kareivji.

—    Lūk, kāda vienība! Pavisam pretēja tiem tur lejā. Ar tādiem varoņiem mēs visus japaneļus kā mušas apsitīsim! — ģenerālis sajūsminājās.

—   Kam, jūsu ekselence, krustus piešķirt? No baterijas šodien netika šauts, un ļaudis sēdēja zemnīcās, — Zeics jautāja.

—   Varoņu jums, cik uziet. Izmeklējiet izcilākos. Feldfebeļus,

virsnieku vietniekus un citus no zemākā komandējošā sastāva apbalvojiet pirmām kārtām.

—   Jūsu ekselence! Uz bateriju brauc cara vietnieks ar savu štābu, — Juņickis ziņoja Belijam.

Steselis uzreiz kļuva rosīgs.

—   Nostādīt kareivjus gar bateriju! Virsnieku kungiem stāties ierindā! Es pats komandēšu, — vipš norīkoja.

Visi aizmetās savās vietās. Vienīgi Tachatelovs šaubīdamies pajautāja:

—   Bet kā tad ar japaņiem? Ja viņi atkal pienāk pie krasta, mēs nepagūsim laikā uz tiem atklāt uguni; kamēr kareivji aizskries pie ieročiem, paies ilgs laiks.

—           Lieks jautājums, pulkvedi, — Steselis viņu pārtrauca.

—    Cara vietnieks jāsagaida, kā pieklājas, gan tad redzēsim, kā turpmāk rīkoties.

Kad Aleksejevs piebrauca pie baterijas, rota jau bija paguvusi nostāties ierindā.

—    Rota, mierā! Sagaidīt no labās, plecā, ņemt! — Steselis komandēja.

—    Sveicināts, dārgais Anatolij Michailovič, — apsveica viņu cara vietnieks. — Tikko kauja sākusies, bet jūsu ekselence jau pie pašas bīstamākās baterijas. Sveiki, artileristi! Paldies par brašo dienestu! Šodien ar pašu pirmo rāvienu nobaidījāt japaņus ar savu trāpīgo uguni.

—    Man jāziņo jūsu visaugstajai ekselencei, ka mūsu drošsirdīgā eskadra cīnījās tiešām varonīgi. Artileristu šāvieni uz kuģiem bija sevišķi labi notēmēti. Admirālis Togo, man šķiet, cietis lielus zaudējumus. Lūdzu pieņemt manus laimes novēlējumus sakarā ar mūsu jūrnieku spīdošo uzvaru, — Steselis izplūda komplimentos, zinādams, ka Aleksejevs mīl jūrniekus.

—    Atļaujiet man jūrnieku vārdā pateikties jūsu ekselencei par mūsu tik varonīgās flotes darbības augsto novērtējumu. Esmu laimīgs, ka varu mūsu dievinātajam monareham paziņot par sirsnīgo armijas un flotes sadarbību kaujās.

Pēc tam abas ekselences svinīgi trīs reizes saskūpstījās.

Apstaigājis bateriju un vēlreiz pateicies kareivjiem, admiralis aizbrauca uz pilsētu.

—    Tagad arī mēs varam doties mājās, Vasilij Fjodorov:č. Pateicieties kareivjiem un virsniekiem par dienestu un pavēliet piebraukt karieti. Japaneļi, šķiet, pavisam pazuduši no apvāršņa.

Ģenerāļi, iesēdušies karietē, uzslavas tīkami uzmundrināti, viens par otru slavēja Aleksejevu un jūrniekus.

—    Apbrīnojami gudrs cilvēks. Tūliņ redzamas cara asinis, — Steselis jūsmoja par cara vietnieku.

—   Ja visi jūrnieki būtu tādi, tad šīs nakts negoda nebūtu bijis, — Belijs piekrita.

—    Neba nu tas negods tik liels? Taisnība, jūrnieki mazliet aizgulējās, bet gan jau kuģus salabos un flote būs tikpat draudīgi stipra kā agrāk. Kad tikai Aleksejevs paliktu Arturā, — Steselis sapņaini teica.'

—   Tomēr mums vajadzētu ciešākas sadarbības ar floti, tā mēs pavisam maz zinām, kas pie viņiem notiek.

—   Sakari jāuztur, bet jābūt modriem, lai jūrnieki mūs neapsegto.

—    Bet cara vietnieks arī ir jūrnieks.

—    Viņš vispirms ir — cara vietnieks. Tāpēc viņam jāmīl ne tikai jūrnieki, bet arī artilērija. Viņa šīsdienas izturēšanās to pierāda. Nu, lūk, tava pārvalde klāt.

Jau ardievodamies ar Beliju, Steselis vēlreiz atcerējās Elektrisko Krauju.

. — Vasilij Fjodorovič! Tu, lūdzu, pievērs uzmanību piecpadsmitajai baterijai, lai uzpurinās; tā nav rota, bet kaut kāda bābu komanda. Ja atrodi par vajadzīgu, iesniedz apbalvošanai kādu no zemākajiem un virsniekus. Tikai ar mēru un izlasi.

—   Zukovskis un Boreiko ir mani labākie virsnieki artilērijā. Viņus es noteikti lūgšu apbalvot. Un arī starp kanonieriem un feierverkeriem atradīsies kādi, ko apbalvot, — Belijs atbildēja.

Pilsētā Steselis ieraudzīja neparasti spraigu kustību. Bombardēšanas trokšņa uzmodinātie Arturas iedzīvotāji, aptvēruši, ka sācies karš, sākumā strauji metās pagrabos un zemnīcās, glābdamies no ienaidnieka bumbām, bet pēc kaujas beigām — uz staciju.

No namiem vilka laukā uz ātru roku sakravātās lietas un saiņus. Visi Arturas ormaņi, rikšas un ķiniešu kūliji bija pārslogoti. Drīz vien ap staciju izveidojās milzīga bēgļu nometne. Uz sliedēm stāvēja vairāki preču vilcieni, bāztin piebāzti pasažieriem, bet trūka lokomotivju.

Netālu stāvēja ceturtās divizijas karaspēka daļas, kurām vēl trūka vagonu. Kareivji, sastatījuši šautenes un uzkūruši ugunskurus, klaiņāja ap staciju, gaidīdami, kad tos aicinās. Virsnieki bufete iedzēra un uzkoda. Kareiviskā gara uzmundrināšanai tepat dārdēja strēlnieku pulka orķestris.

Ieradies stacijā, ^teselis vispirms vērsās pret še saplūdušajiem bcgļicm, nosaukdams tos par gļēvuļiem, neliešiem un nodevējiem. Nemaz par to neuztraukdamās, sievietes ar asarām un sūdzībām metās pie ģeneraļa, lūgdamas parūpēties par viņu ātrāku nogādāšanu kādā mazāk apdraudētā vietā kā Artura. So uzbrukumu neizturējis, ģenerālis atkāpās dzelzceļa vadības telpās un pieprasīja steidzošu «bābu un bērnu» evakuaciju.

—    Dodu evakuacijai vienu stundu laika. Ja pēc stundas stacijas priekšnieks un viņa palīgs vēl aizturēs aizbraukšanu, viņus nodos karalaika lauka tiesai, — viņš brīdināja dzelzceļniekus un devās pie karavīriem.

Ieraudzījuši nikno ģenerāli, kareivji un virsnieki aizmetās savās vietās.

Bataljona komandieris — maza auguma kapteinis ar sastin gušu baiļu izteiksmi sejā, vēl soļodams militāri sveicināja Steseli un pienāca nodot raportu. Bet ģenerālis neļāva viņam izrunāt ne vārda. \

—   Tas nav bataljons, bet b … .ks! — viņš izrēca. — Jūs, kaptein, neesat komandieris, bet vecs rītasvārks. Kāpēc bataljons vēl līdz šim nav nosūtīts?

—    Vilciena sastāvs nodots civiliedzīvotājiem.

Kas nodevis! Kāpēc jūs to pieļāvāt?

—   Tur sievietes un bērni, bet mēs taču karaspēka daļa…

—    Ne karaspēka daļa, bet b… .ks! Es jums to jau teicu! Ja nevarējāt aizbraukt pa dzelzceļu, tad vajadzēja iet pārgājienā.

—    Mēs visu nakti jau gājām, bet mūs atsauca atpakaļ, jūsu ekselence, — kapteinis taisnojās.

—   Kur pārējie bataljoni?

—   Aizbrauca.

—    Muļļa, miega pūznis jūs esat, ne virsnieks! Vajadzēja katrā vagonā nevis četrdesmit, bet simt cilvēku iesēdināt; kaut vai uz jumta, bet aizbraukt. Papūlieties tūliņ pat doties pārgājiena kārtībā līdz pirmajai stacijai, tur vajadzības gadījumā varēsiet pārgulēt.

—   Bet mums nav ne telšu, ne virtuvju.

—    Viss tas ir nieki! Mēs visu Ķinas karagājienu veicām bez teltīm un virtuvēm. Bataljons — uz labo! Soļo^, marš!

Orķestris uzrāva maršu, un rotas devās pārgājienā. Kaptei

nis skriešus, metās tām pakaļ, augstā, smalkā balstiņā uzdodams soli.

Ticis galā ar bataljonu, Steselis atgriezās stacijā. Ieraudzījis starp pasažieriem ķiniešus, ģenerālis nekavējoties pavēlēja:

—   Ķiniešus no vilciena izsviest un vagonos neielaist! Lai aizlasās no Arturas, kā grib.

Pēc tam ģenerālis atcerējās pārējos civiliedzīvotājus.

—   Visas šis civilās salašņas tāpat izsēdināt. Vispirms ielaist vagonos virsnieku kungu un ierēdņu ģimenes, bet pēc tam pārojos krievus. Rotmistr Vodjaga, uzdodu jums sekot šā mana rīkojuma izpildīšanai, — ģenerālis pavēlēja un devās uz mājām.

Mājās Steseli sagaidīja Vera Aleksejevna. Viņa krita vīram ap kaklu, ilgi to skūpstīja un meta pār to krustus.

—   Tu patiešām esi varonis, Anatol! Man jau stāstīja, cik tu esot bijis drošsirdīgs baterijās zem uguns. Viens pats palicis uz brustvera, kad visi paslēpušies. Pat cara vietnieks pārsteigts par tavu drošsirdību. Bet tev sevi jāsaglabā Krievijai. Ja nu tu, nedod dievs, aizietu bojā, kas gan spētu tevi Arturā atvietot? — ģencralienc pļāpāja.

Nu, jāsaka, ka baterijās es tomēr biju uzmanīgs. Lai gan, taisnību sakot, brīžiem bija diezgan baismīgi, šķēpeles tā vien svilpa visapkārt Bet dievs mani pasargāja, — esmu palicis dzīvs, — Steselis laipni pārtrauca sievu.

otra nodaļa

Saules stars, izlauzies caur loga slēģa spraugu, pārslīdēja pār gulošās sievietes seju un viņu atmodināja.

Viņa izstaipījās, saldi nožāvājās un, apņēmīgi izlēkusi no gultas, atgrūda slēģus. Spilgta, saulaina diena piepildīja istabu ar jautru juras atspulgu.

Riva paskatījās pa logu uz iekšējo reidu, tam apkārtstāvošajiem pelēkajiem kalniem un krastā izplētušos veco un jauno pilsētu. Viņas uzmanību saistīja divi pie pašas ieejas iekšējā reidā krastam savādi piešķiebušies kuģi. Viņa tūliņ pazina labi zināmos bruņukuģus «Cesareviču» un «Retvizanu». Līdz šim viņa nekad vēl nebija redzējusi, ka kuģi stāvētu tik tuvu krastam. Tās pastāvīgie kavalieri, jūrnieki ne vienreiz vien bija viņai skaidrojuši, kādas briesmaš draud krasta tuvumā lieliem kuģiem. '

«Droši vien, naktī sadomājuši ievilkties iekšējā reidā un tad uzsēdušies uz sēkļa,» — Riva nodomāja un atcerējās «Cesareviča» komandieri — jau paveco, bet vēl diezgan stalto pirmā ranga kapteini Grigoroviču, kuru teica vienu no visgudrākajiem jūrniekiem Arturā; atcerējās arī viltīgo, čigānam līdzīgo «Retvizana» komandieri — pirmā ranga kapteini Šensnoviču, kas skaitījās par vienu no vislabākajiem Portarturas eskadras komandieriem.

Diezgan izskatījusies pa logu, Riva piegāja pie spoguļa. Viņas skatiens pārslīdēja pašas smalkajai, melnīgsnējai dienvidnieces sejiņai ar lielām, tumši brūnām acīm, ar gleznu grieķisku degunu, tumšām pūciņām noēnotām, košām lūpām, un tad noslīdēja uz skaisto kaklu, pleciem un vingrajām krūtīm, ar kurām viņa tā lepojās. Ar savu izskatu viņa palika apmierināta.

Sevi apskatījusi, Riva ķērās pie rīta tualetes. Drakoniem apvītā sudraba zvaniņa aicināta, istabā ienāca maza ķiniete glītu, lielai porcelānā lellei līdzīgu sejiņu un, palocījusi celīti, klanīdamās un bez žēlastības lauzīdama krievu vārdus, nočivināja rīta sveicienu.

—   Mazgāties! — Riva nokomandēja.

No jūras atskanējusi kanonade novirzīja viņas uzmanību. Pa logu bija redzami šāvienu dūmu mutulīši uz eskadras kuģiem, kurus varēja saskatīt šaurumā starp Zelta kalnu un Tīģeriem.

Tai brīdī negaidot iekšējā reida vidū gaisā uzšāvās liels ūdens stabs, kas pavisam apmulsināja Rivu.

—   Kas tur tik liels varēja iekrist ūdeni? — viņa nesaprata.

Melnais dūmu stabs, kas pacēlās pie stacijas un ko pavadīja

drausmīgs grāviens, viņai visu noskaidroja.

—   Kāds mūs apšauda! — viņa izbijusies iekliedzās.

—   Japan, japan, kar ar kriev, — ķiniete murmulēja.

—   Kas par karu? Ko tu, muļķe, tur pļāpā!

—   Nakt, japan, jūr kauj…

—           Ko tad tu līdz šim klusēji, muļķe! — Riva saskaitās.

—    Karš sācies, bet viņa klusē kā stulba. Kad tu reiz kļūsi gudrāka? Visādas muļķības tu proti izstāstīt, bet par karu klusē.

Steidzīgi apģērbusies, Riva izgāja uz ielas. Jaunpilsētas krastmalā bija salasījies pūlis, kas ziņkārīgi vēroja kaujas gaitu. Gaišā, saulainā diena bija tik jauka, ka negribējās ticēt kara sākumam. Skatītāju vairums notiekošo uzņēma kā kaujas ap

mācības, un tikai, kad viens no šāviņiem sprāga tieši pie krasta, apberot pūli šķembām, ļaudis panikā metās bēgt.

Riva ieraudzīja matrozi no «Retvizana» un sāka to izjautāt.

—     Karš, jaunkundz. Japanis negaidot mums naktī uzbruka, — matrozis drūmi atbildēja.

—   Vai zaudējumi lieli?

—   Divi bez vēsts pazuduši, un trīs atvedām uz hospitāli.

—   Matroži vai virsnieki?

—   Tikai matroži, virsnieku naktī uz kuģa tikpat kā nebija, vakarā visi bija aizbraukuši uz krastu. Ja tagad kāds no viņiem varbūt ievainots.. . Ber gan japanis uz «Retvizanu» un «Cesareviču», — matrozis kļuva runīgāks.

—   liet kāpēc tie pienākuši pie krasta?

—   Nu, lai nenogrimtu.

—   Kā nenogrimtu? — Riva nobijās.

—    Naktī japanis trāpīja «Retvizanu» priekšgalā, «Cesareviču» pakaļgalā, lx't Paladu» tieši pret mašintelpu. Tāpēc tos atveda sekluma, un tagad japanis grib tos pavisam saspridzināt. Bet mlisu kuģu un krasta baterijas arī neklusē, kārtīgi uzdod japanim. Gan jau žigli vien aizdzīs to pavisam projām no Arturas, — matrozis skaidroja.

Riva no visa dzirdētā bija ļoti satraukta. Viņa iedomāja savu mīļāko — leitnantu Dukeļski, kas atradās uz «Petropavlovska».

—   Bet vai uz «Petropavlovska» viss kārtībā? — viņa apjautājās.

—   Par «Petropavlovsku» līdz šim nekas ļauns nav dzirdēts.

Jūrā kauja bija beigusies un pūlis atkal sapulcējies pie piestātnes, kur ik brīdi pienāca kuteri ar ievainotajiem no dažādiem eskadras kuģiem. Apsējos ievīstītos un vaidošos augumus skatītāji vēroja ar nemierīgu ziņkāri. Visi mēģināja piekļūt tuvāk nestāvām, uzzināt ievainoto vārdus un kur tie ievainoti.

Reizē ar ievainotajiem krastā izcēla arī ar Andreja ffagu pārklātos līķus. Pūlī daži sāka mest krustus, kāds šņukstēja. Riva, aiz saviļņojuma šņaukādama, mēģināja sameklēt pazīstamus virsniekus.

Beidzot viņa ieraudzīja sārtvaidzi mičmani Akinfijevu. Lai gan Riva nebija ar to iepazīstināta, taču, ņemot vērā neparastos apstākļus, viņa nolēma to uzrunāt:

—    Aizvediet mani uz eskadru, mičmaņa kungs, — viņa lūdza.

—   Atvainojiet, cienītā, bet sievietēm kaujas laikā uz kaujas kuģa nav vietas, — stingri atteica mičmanis.

—   Es jau nemaz negribu nokļūt uz kuģa, es tikai gribu paskatīties eskadru.

—   Veltīga ziņkāre, cienītā, — Akinfijevs palika nepielūdzams.

Šai brīdī pienāca pazīstamais leitnants Maļejevs no bruņukuģa «Sevastopole». Viņu ieraudzījusi, Riva atkārtoja savu lūgumu.

—   Kur tad lai es jūs aizvedu, Rivočka?

—   Tikai līdz šaurumam, no turienes es paskatīšos uz eskadru, un tad jūs varēsiet mani pārsēdināt kādā atpakaļnākošā kuterī.

—           Lai notiek! Andrjuša, — leitnants pievērsās Akinfijevam,

—    paziņo Jurasovskim, ka mūsu abu pārskaitīšana uz «Strašniju» jau nokārtota. Lūdzu, Rivočka, ieņemiet vietu kuterī. Bet ziniet, ka tālāk par Tīģeriem nevedīšu.

—   Labi, — Riva bija ar to mierā.

—   Atlaist galus, mazais, uz priekšu! — leitnants nokomandēja, un kuteris aizslīdēja pa līča gludo virsu.

Vecā un jaunā pilsēta, atdalītas viena no otras ar Lueches upes gultni un Paipalu kalnu, zem spilgtajiem saules stariem it kā piemiegtiem plakstiem domīgi lūkojās uz klusajiem, vieglu dūmaku klātajiem līča ūdeņiem.

Riva klusēdama klausījās Akinfijeva stāstu par japaņu uzbrukumu krievu eskadrai naktī.

Kuteris iegāja šaurajā ejā starp Tīģera Astes zemo, izkaptij līdzīgo smilšu joslu un Zelta kalna granita milzeni. Eskadra jau nāca iekšējā reidā. Pirmās ienāca mīnulaivas un starp tām arī «Strašnijs», uz kura bija jānokļūst arī Akinfijevam. Stingri paspiedis roku Maļejevam, mičmanis sausi sveicināja Rivu. Viņa uzpūtīgais izskats likās tik smieklīgs, ka Maļejevs ar Rivu sāka skaļi smiet, un Riva draudzīgi pastiepa jauneklim roku. Akinfijevs nosarcis to viegli paspieda un strauji uzskrēja pa kāpnēm augšā uz kuģa.

Aiz mīnulaivām nāca vieglie kreiseri «Noviks» un «Bajans», bet aiz tiem pietauvoti lēnām peldēja bruņukuģu milzeņi. Kad kuterim garām slīdēja «Petropavlovsks», Riva uzmanīgi vēroja uz klāja stāvošos virsniekus. Uz komandtiltiņa ieraudzījusi Dukeļska slaido stāvu, Riva sāka vicināt mutautiņu, pūlēdamās

pievērst viņa uzmanību. Paņēmis megafonu, Ma]ejevs skaļi uzsauca:

uz «Petropavlovska»!

Tieši tā, uz «Petropavlovska», — atbildēja no bruņukuģa.

Palūdziet pie borta leitnantu Dukeļski!

Izdzirdis savu vārdu, leitnants pagriezās un ieraudzīja kuteri. Maļejevs iedeva megafonu Rivai.

Pajautājiet, ko vēlaties uzzināt, — viņš mudināja.

Ieraudzījusi simtiem viņai pievērstu acu, Riva samulsa un nezināja vairs, ko teikt. No neveiklā stāvokļa viņu izglāba Dukeļskis.

-      Sveicinu, Rivočka, šodien pusdienas ēdīšu pie tevis! — viņš jautri iekliedza megafonā.

—   Gaidīšu! — pašai negaidot, viņa skaļi atbildēja un sveicinādama sāka vicināt megafonu. «Petropavlovsks» lēnām aizpeldēja tiem garām.

Nokļuvusi mājas, Riva nekavējoties uzsāka pusdienu gatavošanu šīsdienas viesim.

Ar Dukeļski viņa pazinās jau sen, no 1901. gada, kad viņa, ierauta dažādu komersantu, avanturistu un spekulantu straumē, atstāja dzimto Odesu un kopā ar «Šneersona madamas iestādi» kuģī «Vladimirs», uz kura brauca arī Dukeļskis, devās uz Tālajiem Austrumiem. Uzņēmīgā Šneersona madama jau ceļā izraisīja savas iestādes darbību. Bet Riva saslima ar anginu un viesus pieņemt nevarēja. Madama sauca to par sliņķi, par simulētāju un sāka pret viņu tik ļauni izturēties, ka Riva, novesta līdz izmisumam, reiz gribēja Sarkanajā jūrā pārlēkt pār bortu. Vēsts par šo notikumu aplidoja visu kuģi.

Dukeļskis, kas visu laiku pēc izbraukšanas no Odesas bija pavadījis pie kārtīm un dzerdams, — paguvis apspēlēt visus «Vladimira» pasažierus, nezināja, kur likt tik viegli iegūto naudu. Uzzinājis notikumu ar Rivu, viņš nolēma izpirkt meiteni no tās saimnieces. Kā tas viņam bija ienācis prātā, to viņš pats sev nevarētu izskaidrot. Brašs jūrnieks, liels uzdzīvotājs un kāršu spēlmanis, Dukeļskis nebija slikts cilvēks, tomēr stāvēja tālu no jebkuras sentimentalitātes.

Viņš piedāvāja «madamai» izpirkšanas naudu par Rivu, un veikals tika noslēgts.

Dukeļskis atveda Rivu Portarturā un noīrēja viņai mazu namiņu.

Bija ap trim pēcpusdienā, kad leitnants piezvanīja. Riva pati atvēra durvis.

Iespiedis viņai rokā sainīšus ar iepirkumiem, viņš kopā ar to iegāja mazā, austrumnieku stilā iekārtotā ēdamistabā.

Kuinsana pasteidzās uzklāt galdu.

—    Nu, 2oržik, kas un kā ir noticis šais divās dienās? — nosēdinādama Dukeļski pie galda, Riva jautāja.

—   Kas noticis? Tas, ko jau sen varēja sagaidīt. Japaņi nolēmuši atgūt Kvantunu un, droši vien, grib iegūt arī kādu gabalu no Dienvidmančžurijas. Tā sākās karš, — Dukeļskis skaidroja.

—   Bet viņi taču uzbruka tik nelietīgi, bez kara pieteikuma, naktī, — Riva attrauca.

—   Karā visi līdzekļi labi. Mēs aizgulējāmies, un viņi mūs paķēra ir Arturā, ir Cemuļpā.

—   Kā tad Čemuļpā?

—    Nu, tā. Izspiegojuši, ka tur atrodas «Varjags» un «Korejecs», viņi uzaicinājuši tos uzsākt cīņu ar visu ģeneraļa Uriu eskadru; «Varjagu» nogremdējuši, bet «Korejecs» pats sevi uzspridzinājis, lai nenokļūtu gūstā.

—   Tad jau uz «Varjaga» daudz ļaužu gājis bojā? — Riva uztraucās par saviem pazīstamajiem virsniekiem.

—    Tidemanis ziņo, ka uz «Varjaga» gājusi bojā trešā daļa ekipāžā, bet uz «Korejcca» zaudējumu nav. Rīt uzzināsim visu sīkāk.

—   Bet šodien lieli zaudējumi? — Riva interesējās.

—    «Poltava», «Diana», «Askolds» un «Noviks» dabūjuši zemūdens sūces, un tiem vajadzīgs remonts. Jau pirmajā kara dienā daudz kuģu mums izkrituši no ierindas, naktī — trīs, bet šorīt četri un, ja vēl pieskaita Čemuļpā nogremdētos divus, tad pavisam deviņi kaujas kuģi. Nav slikts iesākums japaņiem!

—   Kā tad mēs tagad karosim?

—   Kā karosim? Salīdīsim iekšējā reidā ar visiem bruņukuģiem un kreiseriem, kvēpināsim debesis un dziedināsim rētas.

—   Tātad tu visu laiku paliksi Arturā? — Riva priecājās.

Pusdienu laikā Kuinsana ar visādiem ieganstiem bieži nāca

pie galda un uzmanīgi noklausījās sarunas krievu valodā.

Dukeļskis jokodams pāris reižu viņai ieknieba; ķiniete rotaļīgi iesmējās.

—   Zorž, liec viņai mieru. Kā tev nav kauna knaibīt to manā klātbūtnē, — Riva dusmojās.

Liekas, ka tu vēl arvien esi greizsirdīga, Rivočka, — leitnants smējās.

Novākusi galdu, Kuinsana iegāja savā mazajā istabiņā un, .sameklējusi gabaliņu papīra, sāka ar otiņu un tušu vilkt uz tā «lažadus hieroglifus. Viņas lelles sejiņa bija pieņēmusi nopietnu izteiksmi. Pie lodziņa pieklauvēja. Kuinsana izsteidzās sētā, kur to gaidīja vecs, skrandains ķinietis. Pazemīgi klanīdamies, viņš izstiepa roku pēc dāvanām. Ķiniete steidzīgi iegāja virtuvē, paķēra lielu gabalu maizes un iebāza tur aprakstīto papīriņu. Izgājusi laukā, viņa iesauca ķīnieti priekšnamā un ilgi ar to sarunājās. Sarunā tika minēti visi bojāto krievu kuģu nosaukumi. Kad beidzot ķinietis, paņēmis līdzi maizi, aizgaja, Kuinsana klusītiņām iegāja ēdamistabā un paklausījās, kas dzirdams guļamistabā, — no tās atskanēja aizmigušu cilvēku elpošana.

Pagāja dažas dienas. Japaņi nerādījās, un Portartura pēc pārdzīvotās panikas pamazām sāka nomierināties. Silto, jauko laiku nomainīja nežēlīgs «nords» ar sniegu un vētrām. Pilsētas iedzīvotāji paslēpās mājās, bet eskadra viegli kūpināja dūmeņus, uzturēdamās iekšējā reidā. Tikai mīnulaivas un vieglie kreiseri riskēja doties izlūkošanā aukstajā, ziemīgajā jūrā, un reizēm naktīs dārdēja krasta baterijas, atsizdamas iedomātus japaņu kuģus. Karš uz laiku no Arturas bija aizgājis.. .

Pat muļķīgā mīnu transporta kuģa «Jeņisejs» un vieglā mīnu kreisera «Bojarins» bojā eja, kuri bija uzskrējuši pašu minu laukiem, neradīja Arturā nekāda saviļņojuma. Traģēdija norisinājās tālu no cietokšņa, neviens to neredzēja un nepārdzīvoja.

Pārpildītajos restorānos tāpat kā agrāk skanēja mūzika, vīns plūda, un Portarturas «varoņi» dzērumā kliedza par savu gatavību vai nu uzvarēt ienaidnieku, vai mirt par slavu dievinātajam monareham.

Gandrīz visi vīriešu kārtas pilsētas iedzīvotāji bija iesaukti armijā. Tā k'ā visiem nepietika karavīru tērpu, tad aprobežojās ar to, ka civiliem mēteļiem uzšuva sarkanus uzplečus un pie katliņiem un cepurēm piesprauda kokardes.

Dukeļskis, kas pēc kara darbības iesākšanās bija kopā ar štābu pārcēlies uz «Petropavlovska», kur agrāk ieradās tikai uz īsu laiku, tagad pilsētā nerādījās. No rīta līdz vakaram viņš kopā ar flagkapteini Eberhardu sēdēja pie dažādu pret japaņiem vērstu jūras operāciju plānu izstrādāšanas. Visus šos plānus aizvien noraidīja vai nu Stārks, kas domāja tos pārāk drošus un riskantus, vai cara vietnieks, kas atrada tos par daudz piesardzīgus. Vienīgi tikai cara vietnieka štaba jūras lietu priekšnieks

—    kontradmirālis Vithefts, nekustīgs, labsirdīgs resnītis, piekrita jebkuram plānam, ko viņam iesniedza apstiprināšanai, patiesi skumdams par katru jaunu Dukeļska neveiksmi.

Aizņemts ar štaba nesaskaņām, leitnants bija pavisam aizmirsis Rivu. n.

Rivas draudzenes izsmēja viņu, gan saukādamas to par mūķeni, gan aicinādamas līdz uz «Zvaigznīti» un «Variйtй». Riva žāvājās un, izdomādama dažādus atteikšanās iemeslus, palika mājās.

Reiz viņai paziņoja, ka jūrnieki «Zvaigznītē» sarīko lielu «uzdzīvi» un ielūdz arī viņu. Cerēdama tur sastapt Dukeļski, viņa ielūgumu pieņēma.

Otrā pilsētas pusē bija sadzirdama grāvēja mūzika un skaļie kliedzieni no «Zvaigznītes». Restorānā lielajā zālē ar rūpīgi aizklātajiem logiem bija sapulcējušies kādi pāris desmit jauno jūrnieku, kas skaļi dziedāja piedauzīgas kuplejas. Galda galā mājasmātes vietu ieņēma kuplā, ^eltaini sārtā blondīne Lola Hjuza, tīrasiņu vāciete, kas sevi vienmēr dēvēja par amerikānieti. Viņu un Rivu Arturā uzskatīja par pirmajām vietējās uzdzīvotāju pasaules «zvaigznēm». Melnīgsnējā Riva bija karstā dienvidnieku skaistuma pārstāve, bet zeltainā Lola ar ļoti balto ādu it kā iemiesoja sevī ziemeļu skaistumu, gan maigaku par pirmo, taču tikpat ugunīgu un kvēlu. Riva un Lola, neraugoties uz ārēju sacensību, satika ļoti draudzīgi un labprāt atdeva viena otrai savus pielūdzējus.

Rivas ierašanos zālē tūliņ ievēroja un viņu saņēma aplausiem.

—   Urā, Rivočka! Lai sveicināta nakts karaliene! — no visām pusēm kliedza vīrieši, raidīdami tai gaisa skūpstus. Riva apskatījās apkārt. Pie galda sēdēja dažādu kuģu virsnieki, pa lielākai daļai Rivai pazīstami. Sev par lielu brīnumu viņa starp tiem ieraudzīja arī dažus precētus virsniekus, kas līdz šim nekad neuzdrošinājās piedalīties neprecētās jaunatnes dzīrēs. Acīm redzot, aizvadījuši ģimenes no Arturas, tie pasteigušies ierakstīt sevi vecpuišu kārtā. Dukeļska zālē nebija. Toties atkal Maļejevs jau pa gabalu māja ar roku, pūlēdamies pievērst viņas uzmanību. Blakus viņam kā aizvien sēdēja sārtvaidzis Akinfijevs. Ieraudzījis Rivu, viņš mēģinaja savilkt nopietnu un bargu seju.

es gribu sedct blakus visstingrākajam un nopietnākajam Klusa okeana eskadras virsniekam — Andrjušam Akinfijevam,— skaļi paziņoja Riva. — Atļaujiet piesēst, stingrais mičmaņa Kungs, — viņa jokoja, pielikdama roku pie galvas, it kā godu atdodot.

Mičmanis nosarka, bet noklusēja un, atskanot jautram troksnim un divdomīgām piezīmēm, pasteidzās nolikt sev b'.akus krēslu Rivai. Maļejevs nošmaukstināja lūpas uz Rivas rociņas un, viltīgi piemiedzis acis, pēkšņi skaļi iesaucās:

—   Rūgts jaunajiem!

Andrjuša, pavisam sarkans no kauna, gribēja Maļejevam kaut ko atcirst, bet no visām pusēm tik skaļi rēca: «Rūgts, Andrjušam rūgts!» — ka viņa vārdi pazuda vispārējā troksnī.

Riva ar šķelmīgu smaidu pievērsās galda biedram: «Saskūpstīsimies?»

Andrjuša pavisam samulsa, un viņa uztraukumā sarkanā seja pauda bērnišķīgu bezpalīdzību un šausmas. Riva pievilka sev klfit viņa galvu un maigi noskūpstīja pieri.

Dzīres turpinājās. Visapkārt kliedza, dziedāja, strīdējās un smējās. Karu visi bija aizmirsuši. Pēkšņi vispārējo troksni pārskanēja dobja balss no viena zāles stūra. Tikai tagad Riva ievēroja, ka tur novietojusies neliela grupa sauszemes karaspēka virsnieku, pa lielākai daļai artileristu. Galds bija pilns pudeļu, un virsnieku sārtās sejas liecināja, ka sabiedrība jau stiprās «burās».

Riva no piedzīvojumiem zināja, ka tādas jūrnieku un sauszemes virsnieku satikšanās restorānos aizvien beidzas ar skandāliem. Uztraukta viņa gaidīja parastā konflikta sākumu, kam aizvien sekoja trauku sišana un militārās policijas izsaukšana. Viss tas būtu ļoti nepatīkami. Viņa jau gatavojās klusiņām aizslīdēt mājās, bet Maļejevs, to redzēdams, atturēja viņu aiz rokas.

Kurp jūs steidzaties? — viņš jautāja.

—   Baidos iekļūt skandalā …

—    Nedomāju, ka tas iespējams, tie taču visi ir lempji — piekrastes artileristi. Mēs kopā ar viņiem karojam ar japaņu eskadru uz jūras. Viņi ir daudz inteliģentāki nekā strēlnieki. Nav ko baidīties. Ja kas notiks, pavadīšu jūs mājās. Bā, starp artileristiem taču arī mans draugs Boreiko! Tad viss būs kārtībā.

No artileristu galdiņa piecēlās milzīgais Boreiko, un ar

glāzi rokā viņš detfās pie jūrniekiem. Visi apklusa, ar interesi vērodami poručika vareno stāvu un platos plecus.

—    Drosmīgās Klusā okcana eskadras virsnieku kungi! — Boreiko nodūca. — Atļaujiet man apsveikt jūs Portarturas cietokšņa garnizona un artileristu vārdā.

Aiz Boreiko pienāca arī pārējie virsnieki. Jūrnieki piecēlās no savām vietām un sagaidīja viņus ar paceltām glāzēm. Pienācis pie Maļejeva, poručiks apsveica to sevišķi sirsnīgi.

—    No sirds priecājos, redzot tevi, Ermij Alcksandrovič, pie labas veselības un patīkamā sabiedrībā, — viņš palocījās pret Rivu. — Jūsu ķepiņu, mademoiselle! Es vienmēr biju pārliecināts, ka manam draugam Ermijam laba gaume, un tagad ar prieku skatu tā apliecinājumu.

Milzīgs, sarkans no izdzertā vīna, viņš tomēr Rīvai patika. Viņa laipni pasmaidīja un pasniedza skūpstam roku.

Kad visi beidzot sapazinās, sabīdīja kopā galdus un sasēdās, Boreiko atkal piecēlās un uzaicināja izvēlēt tamadu šīsdienas dzīrēm.

—    Boreiko! — visi kliedza, jo zināja viņa vārdu.

—   Ar pateicību pieņemu no saviem draugiem šo goda pilno amatu un uzaicinu uzdzert tostu dāmām, — Boreiko atbildēja.

Visi vētraini sveica Rivu un Lolu.

—    Atļaujiet man kā tamadam pateikt pāris vārdu, — Boreiko turpināja.

—   Lūdzam, lūdzam! — atskanēja no visām pusēm.

—   Ir pagājis tikai nedaudz dienu no kara sākuma. Tas sākās negaidot un mūsu flotei nelaimīgi. Daudzi apvaino jūrniekus, jūrnieki apvaino cietoksni. Viss tas rada mūsu starpā aprunāšanu, ķildas un naidu, kas japaņiem nāk par labu. Vainīgi mūsu kļūmēs neesam mēs. Mūsu priekšnieki ēdas cits uz citu un uzrīda armiju flotei. Tas vājina mūsu spēkus. Kas gan cietis japaņu uzbrukuma laikā? Visvairāk kareivji un matroži, kas pēc visu labdzimtību domām tikai tādēļ radīti, lai visu paciestu. Tad atļaujiet man pacelt glāzi par mūsu kareivjiem un matrožiem. Urā!

—   Urā! — klātesošie uztvēra.

Andrjuša Akinfijevs, aizgrābts līdz sirds dziļumiem, jūsmas pilnām acīm skatījās uz Boreiko.

—   Ermij, pastāsti man sīkāk, kas viņš tāds ir, — viņš lūdza Maļejevu.

—    Boreiko, — žūpa, kāršu spēlmanis, liels skandalists. Izsotīts par kaut kādiem varoņdarbiem no Krievijas uz Arturu. Un tai pašā laikā viens no labākajiem cietokšņa artileristicm. Dzīvo uz Elektriskās Kraujas. Viņš mūžam «contra» ar katru priekšniecību Gan viņu sēdinājuši arestā, gan draudējuši padzīt no dienesta, nekas nav līdzējis. Galu galā likuši viņu mierā un aizsūtījuši uz Elektrisko Krauju, jo no turienes nav tik viegli atkļūt pilsētā.

Sarunu pārtrauca jauns tosts, ko strēlnieku vārdā jauniņš, bezūsains poručiks Endžejevskis uzsauca neiedomājami stiprā un dobja balsī. Viņš kvēli apsveica jūrniekus un atkārtoja vēlēšanos pēc ciešākas vienības. Arī viņam jūsmīgi aplaudēja.

No jūrniekiem, pilnīgi negaidot, uzstājās Andrjuša. Aiz uztraukuma jaukdams vārdus, viņš ilgi un diezgan nesaprotami runāja par neliešiem japaņiem, par dievināto monarehu un nobeidza ar tostu caram. Viņa tostu kā oficiālu pieņēma, kājās stāvot, bet bez sevišķas sajūsmas.

—  Andrjuša, mīļais draugs, — Maļejevs viņam teica. — Cara vardu dzertuvēs neklājas vazāt. Atļauj tādus tostus uzsaukt mūsu ģenerāļiem un admiraļiem paradēs.

Mičmanis apvainojās un, stipri nosarcis, apklusa.

Kopējās sarunas atslāba. Pie galda iesākās skaļi strīdi, un tikai laiku pa laikam, ar savu dobjo balsi pārkliegdams vispārējo troksni, Boreiko uzaicināja uzdzert uz viena vai otra klātesošā veselību, tad visi saskandināja un par jaunu apsēdās savās vietās.

Ko lur runāt, «Jeņlsejs» gāja bojā kā varonis, bet «Bojarius» nr kaunu, — Maļejevs skaļi teica savam kaimiņam — leitnantam Soimanovam no «Bajana».

—    Nekā varonīga es tur neredzu, ja Stepanovs uzlaiž savu mīnu transportu uz mūsu pašu mīnām, — strīdējās Soimanovs.

—    Vai tad viņš nezināja Talijenvanas līča straumes virzienu šajā gada laikā?

—    Atzīstu, ka tā bija Stepanova kļūda. Bet viņš pats mira varoņa nāvē, atteicies atstāt savu grimstošo kuģi. Tā, manuprāt, jārīkojas katram komandierim, kas sevi cienī, — Maļejevs nepiekrita.

—   Arī te, manuprāt, vairāk muļķības nekā varonības. Stepanovs bija viens no mūsu labākajiem jūrniekiem — akadēmiķis, kādus mūsu uzskaitē atradīsi tikai vienu vai divus. Un

pēkšņi, kad viņam būtu jāturpina cīņa ar japaņiem, viņš kaut kāda veca aizsprieduma pēc brīvprātīgi iet bojā kopā ar savu kuģi. Mums viņš vajadzīgs Arturā, bet tagad varbūt tikai zivīm no viņa kāds labums. Nē, mums vajadzētu nopietni padomāt par šādu sirmās pagātnes tradiciju apkarošanu, — Soimanovs iekarsa.

—   Ko tad tu teiksi par «Bojarina» galu? — pāriedams uz tu, jautāja Maļejevs.

—   Teikšu, ka Saričevs ir nelietīgs gļēvulis. Pametis kreiseri ar niecīgu bojājumu. «Bojarins» taču trīs dienas vēl turējās uz ūdens pēc tam, kad komanda to bija atstājusi Laiks bija sevišķi jauks, japaņu nebija, to būtu varējuši glābt. Saričevs nodots tiesai, un tā viņam vajadzēja.

—   Diemžēl, Saričevu tiesai nenodod, atstādinājuši tikai no komandēšanas…

—   … pār nogrimušu kreiseri, — Soimanovs zobojās. — Zēl, ka starp mums rtav neviena no «Bojarina», tad varētu no sirds parunāties.

—    Diezin vai tu visā Arturā atradīsi kādu no «Bojarina». Saričevs aizbrauc uz Kronštali, pārējos pārceļ — dažus uz Baltijas, dažus uz Melno jūru, dažus uz Vladivostoku …

—   … par apbrīnojamo varonību, kas parādīta, nogremdējot kreiseri, — nenorima Soimanovs. — Vai tie vēl nav apbalvoti ar ordeņiem?

—    Par nelaimi tuvumā nav gadījies neviens japanis, citādi viņiem, tāpat kā «Varjaga» ļaudīm, visiem krustus piekārtu, — Maļejevs pasmējās.

—   Taču ne visiem māte raušus cep. Stārku tomēr atceļ, kaut gan cara vietnieks viņu aizstāv.

—    Pagrūti to aizstāvēt. Pagājušas tikai pāris dienas no kara sākuma, bet kādi zaudējumi: nogremdēti četri kuģi, uzspridzināti trīs, artilērijas šāvienu bojāti četri: pavisam — vienpadsmit kaujas vienību. Bet kas būs Starka vietā?

—   Makarovs no Kronštates. Stāsta — gudrs cilvēks, studējis, turku kara varonis, ļoti enerģisks. Varbūt ar viņu mūsu eskadra atdzīvosies.

—   Dzīvosim — redzēsim. Makarovs vispirms ir zinātnieks teorētiķis, bet ne ierindas virsnieks, un, kā viņš tiks galā ar flotes komandēšanu kara laikā, to vēl nevar zināt, — Maļejevs domīgi noteica.

—   Ja kāds priecāsies par Makarova iecelšanu, tad tas Ir

* mūsu Jurasovskis, — iejaucās sarunā Akinfijevs. — Viņi veci paziņas, varbūt tagad viņš tiks uz augšu.

-Ja, nobraucis vairāk nekā divdesmit gadu un ir tikai mīnulaivas komandieris! Viņa skolas biedri jau sen kreiserus komande.

Kāpēc Jurasovski tā apiet? — Soimanovs jautāja.

Tā veca lieta. Jaunībā sadomājis ar politiku nodarboties. un, lūk, līdz šim laikam nevar viņam to piedot. Gandrīz vai par revolucionāru uzskata, — Maļejevs paskaidroja.

-   Vai tad viņš tāds ir? — Akinfijevs brīnījās.

Saprotams, ka ne, vienkārši taisnīgs cilvēks, nesit matrožus, nezog, bet priekšniekiem neiztop. To apiet, lai priekšniecībai nelektu acīs.

—    Bet mūsu Virens gan melns kā vārna, — Soimanovs piebilda.

-      Nemīlu jūsu Virena, — pateica Maļejevs, — un dienēt uz «.Bajana» negribētu. Nav vārdam vietas — viens no labākajiem kuģiem eskadrā. Uz tā apbrīnojama kārtība un darba noteiktība, bet matroži Iebaidīti un virsnieki notrenkāti

Virens pats nekad nekaujas, bet, kad matrozis vainīgs, nodod tiesai, un virsniekiem arī nolaidību nepieļauj, — Soimanovs aizstāvēja savu komandieri.

—    Par niekiem nodod matrožus tiesai. Tāpēc viņi Virenu nemīl un baidās no tā, un kuģa virsnieki arī nav sevišķi apmierināti.

Pec tavam domām laikam labāk pie Esena uz «Novika»?

Katrs jūrnieks, kas mīl savu darbu, uzskatīs par godu dienot 11/ «Novika», tā ir īstā skola kā virsniekiem, tā matrožiem. Kaut gan parasti visvairāk skandalu taisa «Novika» matroži, un arī virsnieki nav no mierīgajiem, kad atbrauc krastā.

—   Komanda tur — salašņas no visas eskadras. Jābrīnās, kā Esens spej viņus savaldīt.

—    Toties kaujās nav drosmīgāka un brašāka virsnieka kā Esens. Visās kaujās viņš pats ir priekšgalā, izlūkošanā tāpat.

Viņu sarunu pārtrauca Boreiko.

—   Draugi! Vai nenodzičdāsim kaut ko krievisku, no sirds? — tas ierosināja. ‘

—    Dziedāsim! Uzsāc, Erinij, — piebalsoja vairāki.

—   Bet ko tad? Sākumam nodziedāsim kādu dziesmu mūsu jūrnieku un uz sauszemes kritušo piemiņai.

Maļejevs skanīgā baritonā iesāka:

Šodien pieminam mēs varoņus,

Tos, kas kaujas laukā krīt,

Vienā lūgsnā kopā salejam —

Dvēsles krieviskās, kas mūsos mīt…

Svinīgais, skumjais motivs piespieda visus kļūt nopietnākiem un pievērsa domas karam. Kad dziesmu pabeidza dziedāt, visi vēl labu laiku sēdēja klusi.

—    Nu, ko jūs, puiši, braši zēni, skumji, bet ne jautri, — kā pantu noskandēja Boreiko. — Vajadzēs man jūs uzjautrināt, — un viņš iesāka dziedāt «Pār Volgu krauja stāv». Spēcīgais un tai pašā laikā maigais bass piepildīja visu telpu, likās, ka dziesma atskan kaut kur no augšas.

Boreiko aizrāvās un nodziedāja vēl dažas dziesmas.

—   Bet tagad padejosim, — viņš komandēja. — Kas ies pie klavierēm?

Andrjuša aizsteidzās uz paaugstinājuma pie klavierēm.

—   Krievu tautas deju!

Andrjuša iesāka spēlēt.

—   Straujāk! Tas jau nav apbedīšanas maršs, — uzsauca viņam Boreiko un, kad temps kļuva straujāks, pēkšņi iesvilpās un metās dejā. Dejoja viņš tāpat kā dziedāja — spontāni; neprātīgu virpuļošanu nomainija pietupienu viesulis, te likās, ka grīda ielūzīs viņam zem papēžiem, te atkal dejotājs kā bumba uzsprāga gandrīz vai līdz griestiem un pēc tam pavisam nedzirdami slīdēja pa grīdu.

—   Ech, kā dejo, velns! — jūrnieki jūsmoja.

Tautas dejai sekoja hopaks, un drīz vien dejoja visa zāle.

Pēc dejas visiem iegribējās ēst, galdus atkal sastūma kopā, un no jauna plūda vīna straumes.

Vilciens pienāca Arturā agri no rīta. Sākās apmākusies, pelēka, auksta diena. Uz stacijas perona no vagoniem izbira pasažieri, ko pavadīja ķinieši nesēji ar čemodāniem un saiņiem.

Starp atbraucējiem bija garš artilērijas praporščiks ar milzīgu Mančžurijas jēreni galvā. Spriežot pēc jaunā, pelēkā šineļa, spīdīgajām pogām un uzplečiem, tas tikai nesen bija apģērbis virsnieka formu, pie kuras, kā likās, vēl nebija pieradis; pieši visu laiku kaut kur aizķērās, un tad viņš nikni lādējās.

Viņa jauna, rožainā seja nosarka vēl vairāk, bet pelēkās acis zem biezajām uzacīm no dusmām uzliesmoja.

Palaidis sev garām pasažierus, virsnieks paņēma savu kā čemodānu saliekamo gultu — tā laika pēdējo kara pārgājienu technikas sasniegumu — un izgāja uz stacijas laukuma. Ne opmaņa, ne rikšas tuvumā neredzēja. Bija jāiet uz pilsētu kājam, pavadītam no ķiniešu kūlija, kas nesa lietas.

Viņu pārsteidza ielu tukšums un klusums. Gājēju neredzēja gandrīz nemaz, tikai pa ielas vidu soļoja karavīru patruļas. Pilsēta likās izmirusi. Aiznaglotie veikali, izsistie logi, izjauktie žogi un tukšajās sētās apkārtklīstošie suņi pauda par karu, postu un iedzīvotāju bēgšanu no pilsētas. No kara sākuma pagājusi tikai viena nedēļa, bet trokšņainā, apdzīvotā pilsēta likās pilnīgi izmirusi.

Nogājis gar krastmalu jau labu gabalu, praporščiks atcerējās, ka viņš nemaz nezina, kur jāiet. Bija vēl par agru, lai jau ierastos dienesta vietā, bet viesnīcu Arturā, kā viņam tika stāstīts, nebija. Tajā brīdī ielā, svinīgi sēdēdams stumjamos divričos, parādījās kāds artilērijas virsnieks.

—   Atļaujiet, poručika kungs, uzzināt, kur atrodas Kvantunas cietokšņa artilērijas pārvalde!

Poručiks, kas acīm redzot bija iesnaudies, iztrūcies apskatīja jautātāju.

—    Vai jūs esat nozīmēts pie mums artilērijā? — viņš atbildēja ar pretjautājumu.

—   Jā, cietokšņa artilērijā.

—   Tātad pie mums. Sapazīsimies — Borciko. Es jūs tūliņ turp aizvedīšu. Ielieciet lietas un sēdieties man blakus.

—   Zvonarevs, — virsnieks pateica savu vārdu, — es tiešām neesmu radis braukt ar cilvēkiem, vēl jo vairāk, ja mēs divi un vēl lietas, — viņš samulsis teica. — Viņiem būs par grūtu.

—   Nieki, ne jau tādus vien smagumus viņi ved, — Boreiko atteica. — Ei manza, brauc!

Zvonareva nesējs, uzlicis lietas uz ratiņiem, iejūdzās otram blakus, un abi ķinieši skriešus metās pa izbraukto, bedraino ceļu.

—    No kurienes tad jūs pie mums ierodaties? — Boreiko jautāja.

—    No Citas, mobilizēts, — praporščiks atbildēja, vērīgi aplūkodams poručika monumentālo stāvu.

—   … un nepaguvāt pat apskatīties, kad jau nokļuvāt Arturā. Te, jādomā, jūs padzīvosiet ilgāk. Karš vēl tikko sācies un tik ātri nebeigsies.

—   Sakiet, lūdzu, kāpēc Portarturas artilēriju sauc par Kvantunas? — Zvonarevs apjautājās.

—   Artura atrodas Kvantunas pussalas dienvidu galā. Tā kā bez Arturas paredzēts ierīkot krasta baterijas ar Daļņijas pilsētā pie Kinčžouas šauruma un vēl citās vietās, — artilērijas pārvaldi sauc nevis par Arturas, bet par Kvantunas, — Boreiko skaidroja.

—   Bēdīgs sķats jums te Arturā.

-Jā, sevišķa skaistuma Arturā nav . . .

Kamēr viņi sarunājās, ķinieši bija noskrējuši ceļa gabalu gar krastmalu un nelielu terasveida bulvāriti ar panīkušiem apstādījumiem, kuru Arturā sauca par «Etažerku», un nonākuši pie dokiem, kur pašreiz atradās liels karakuģis ar caurumu pie pašas ūdens līnijas. Caur to varēja redzēt, kā kuģa iekšienē tūļīgi kustas paris ķiniešu strādnieku. Uz klāja gulēja nekārtīgi sasviestas kaut kādas lietas, — salauztas kāpnes, lupatas un draza. Ne matrožu, ne virsnieku uz kuģa neredzēja,

Kuģa pakaļgalā Zvonarevs izlasīja zeltītiem slavu burtiem uzkrāsoto nosaukumu «Palada». Tālāk no krasta stāvēja milzīgs bruņukuģis ar divpadsmitcollīgo lielgabalu stobriem priekšgalā un pakaļgalā. Pēc kādreiz redzētām fotogrāfijām praporščiks pazina «Cesareviču». Uz kuģa neredzēja neviena cilvēka.

—   Te, kā es redzu, ar darbu nesteidzas, — Zvonarevs pateica savu novērojumu.

—    Vēl nav iešvunkojušies mūsu jūrnieciņi. Viņi vairāk iedzer, savus noslīkušos pieminēdami, bet līdz kuģim — rokas par īsām. Ekipāžu izsēdinājuši krastā, kuģi nodevuši dokā, bet paši novietojušies kabafejās un restorānos. Bet ko jūrnieki! Mēs paši ari — jau sešus gadus valdām Arturā, bet uz sauszemes neesam paspējuši izbūvēt neviena nocietinājuma. Te ir savi — Arturas tempi. Cerēsim, ka karš mūs iešūpos, — Boreiko atbildēja.

—   Bet tas taču velns sazina kas, — Zvonarevs sašuta. — Tā taču nodevība ar tādiem tempiem strādāt kara laikā.

—   Nē, tas tikai parastās izlaidības izpaudums, nevis nodevība. Vienkārši, ļaudis nav pieraduši darbus steigt.

Paskrējuši garām dokiem, rikšas devās gar Zelta kalna nogāzi. Te pie ceļa atradās kādas divdesmit kazarmu tipa ķieģeļu ēkas ar kaut ko līdzīgu nīkulīgam dārziņam.

Ta li mūsu artilērijas pilsētiņa, — norādīja Boreiko. — Te atrodas, noliktavas, darbnīcas un pārvalde. Te dzīvo arī mūsu komandieris is ģenerālis Belijs. Jums vajadzēs iet pie viņa pieteikties,. Vispirms pieteicieties pie adjutanta, un tas jūs novedīs pie ģeneraļa, — Boreiko pamācīja Zvonarevu.

Ķinieši apstājās pie ēkas, virs kuras durvīm stāvēja liela izkārtne ar uzrakstu: «Kvantunas cietokšņa artilērijas pārvalde».

Zvonarevs izkāpa no trauslajiem ratiņiem un patencināja Boreiko par laipnību.

No kancelejas iznākušais rakstvedis palīdzēja Zvonarevam sanest iekšā viņa lietas un, ievedis to vienā no kabinetiem, palūdza uzgaidīt, kamēr atnāks adjutants — poručiks Juņickis.

Zvonarevs no gara laika sāka pētīt pie sienām izkārtās schemas un Arturas bateriju atrašanās vietu kartes. Viņš lasīja jau no laikrakstiem pazīstamus nosaukumus: Ļaotešans, Baltais Vilks, Tīģera pussala, Zelta kalns un slavenā Elektriskā Krauja, kuras baterija pēc oficiālajiem ziņojumiem bija noslīcinājusi tepat pus; no japaņu kuģiem, lai gan nākamajos ziņojumos tie aizvien atkal iznira.

Blakus istabā atskanēja soļi, un kabinetā ienāca vīzdegunīgs poručiks ar adjutanta akselbantēm pār krūtīm.

—   Atļaujiet iepazīties, — praporščiks Zvonarevs. — Esmu nozīmēts jūsu artilērijā. ,

Juņickis kā brīnīdamies sarāva uz augšu uzacis un dzedri teica:

—    Papūlieties, praporščika kungs, ziņot pcc reglamenta: papēžus kopā, rokas gar sāniem, galvu augstāk.

Kas ta par nerrošanos, Zvonarevs uztraucās, — vai cs jums liekos kāds zēns? Jūs, poručik, esat vēl par daudz jauns, lai man, inženierim, izteiktu līdzīgas piezīmes!

Juņickis samulsa.

—   Tas ir velns zina kas! Tūliņ ziņošu par visu viņa ekselencei, — un adjutants izskrēja no istabas.

Pēc ceturtdaļstundas viņš aicināja Zvonarevu pie ģenerāļa.

, Pretēji gaidītam, Belijs saņēma Zvonarevu ļoti vienkārši un laipni. Kad Zvonarevs gribēja tam raportēt, viņš ar rokas spiedienu to pārtrauca un nosēdināja krēslā sev pretim, braucīdams savas garās, iesirmās kazaka ūsas.

—   Jūs taču esat lauka artilerists? — ģenerālis uzsāka sarunu.

—   Kārtējā dienesta laiku nokalpoju trešajā gvardes un gre

nadieru brigādē Varšavā. Pie jums nozīmēts uzbrukumu baterijā, — Zvonarcvs ziņoja.

—   Mums tādas vel nav, mēs tikai gatavojamies tādu iekārtot un nezinām, vai varēsim to paveikt, — ģenerālis sacīja.

Tajā brīdī istabā ienāca Tachatelovs, kā aizvien pūzdams un sviedrus slaucīdams.

—   Uch, karsti! Vēlu veselību, jūsu ekselence, — sveicināja viņš ģenerāli.

—   Jūs ieradāties īstajā laikā, dārgais, — Belijs viņam laipni teica. — Jāizlemj, kur novietot mūsu jauno virsnieku. Viņš ir lauka artileriSts, pēc izglītības inženieris inechaniķis, un pēc mobilizācijas nokļuvis pie mums.

—   Mums inženieru nevajag. Mums trūkst artileristu. Jūs krasta lielgabalus pazīstat?

—   Nav ne mazākās jēgas par tiem.

—    Vai, vai! Bet jūs taču esat inženieris mechaniķis? Un lielgabals arī ir mašina. Jūs uzreiz to aptversiet. Mums, jūsu ekselence, uz Elektrisko Krauju techniķis jānosūta. Tur jāuzstāda prožektors, jāizlabo Rutjera motors un lafetes jāpielāgo šaušanai taisnam leņķim uz augšu. Gobjato viens pats neliks galā, viņam vajadzīgs palīgs, — Tachatelovs runāja. — Brauciet uz Krauju. Pati dūšīgākā baterija, šauj dienu un nakti, — un pulkvedis draudzīgi uzsita Zvonarevam uz pleca.

—   Nolemts. Es nozīmēju jūs uz Krauju. Šodien pat dodieties turp. Turklāt būsiet tālāk no mana adjutanta, ar ko jums laikam pirmīt nesakrita raksturi, — Belijs pasmaidīja. — Bet tagad, kungi, lūdzu pie manis brokastīs, — viņš laipni uzaicināja virsniekus.

Belija dzīvoklis atradās blakus artilērijas pārvaldei skaistā divstāvu ķieģeļu ēkā, kas stāvēja krastmalā gandrīz pie pašas Izejas ārējā reidā.

Belija sieva un divas meitas silti saņēma Zvonarevu.

Pie galda praporščiku nosēdināja līdzās Belija jaunākajai meitai, mundrajai Varjai. Juņickis, kas šajā mājā jutās kā savs cilvēks, nosēdās blakus otrai Belija meitai Katjai; Tachatelovs ieņēma vietu līdzās namamātei.

—   Lūk, arī Varjai kavalieris atradies, — pazoboja Tachatelovs meiteni. — Agrāk viņa bija mana līgaviņa, bet tagad kļuvusi neuzticīga.

—   Nekā tamlīdzīga, — Varja jautri atsaucās. — Jūs pirmais kļuvāt man neuzticīgs, es tikai atmaksāju ar to pašu.

pēc brokastīm Zvonarevam piebrauca ratus.

bet uz Kraujas ir bailīgi, — brīdināja viņu Varja. — japāņi apšauda to visvairāk. Kad sāk krist šāviņi, jūs labi noslēpieties

Kāpēc tad jūs pati nenoslēpjaties no kara un nebraucat projām no Arturas? Vai tad jums te nav bailīgi? — Zvonarevs vaicāja

Mēs, kazacietes, nedrīkstam baidīties kara. Mana vecmāmiņa visu Sevastopoles kampaņu kopā ar vectētiņu izturējusi.

tur ari piedzimis mans tētis. Māmuļa kopā ar teti Balkanus pārgājusi, tagad es pasēdēšu Arturā. Varbūt, ka mūsu būdu japāņi nesagraus, — meitene atbildēja.

Kad Zvonarevs sēdās ratos, pienāca Gobjato, kas arī brauca uz Zelta kalnu.

—   Tātad jūs esat tas praporščiks, ko nozīmējuši man par palīgu? — viņš jautāja.

—   Ja jūs esat kapteinis Gobjato…

Lūk, cik jauki, pa ceļam parunāsim par darbu. Uz Kraujas darba daudz. Komandieris Zukovskis labs cilvēks, brīnišķīgs artilerists, bet tūļa. Toties viņam tur ir poručiks Boreiko, kas nekad neviena neatzīst, bet visu dara pēc sava prāta. Ja varēsiet ar viņu sastrādāt, — būs labi, nevarēsiet, — vajadzēs bēgt projām. Tur ir arī kāds gvardes zelta gabaliņš — štabkapteinis Čižs, vēl niknāks par Boreiko, tikai citā garā — staigājošs noteikums, formalists un vispār ārkārt.gi nepatīkams tips. Viņš un Boreiko zināmā mērā viens otru līdzsvaro. Jums tur jābut ir diplomatam, ir inženierim, — Gobjato pamācīja praporščiku.

—   Papriecājieties par mūsu Arturu, — un kapteinis norādīja uz panoramu zem viņiem.

Zvonarevs ar interesi apskatīja Arturu. Pa labi bija redzama Vecpilsēta, kas izskatījās kā eiropisko namu un ķiniešu fanzu nekārtīgs sablīvējums. Aiz iekšējā reida, kur stāvēja eskadra, atradās jaunā, tīri eiropiskā pilsēta ar platām, taisni izplānotām ielām. Vairāk pa kreisi — Ļaotešana un Tīģeru milzeņi, tieši pretim, lejā — garā, šaurā Tīģera Aste ar dažām mājiņām, nelieliem dokiem ar Nojuka būvētavu un deviņcollīgu lielgabalu bateriju.

Blakus tai šaurajā ejā, ar pakaļgalu piespiedies krastam, stāvēja uz deguna iegrimis bruņukuģis.

—    «Retvizans», — Gobjato paskaidroja, — stāv te no divdesmit sestā janvara. Jūrnieki nekādi nespēj to ievest ostā.

Papriecājies par plašo Arturas apkārtnes skatu no Zelta kalna baterijas augstienes un par eskadru, kas stāvēja līcī, miegaini un melancholiski kvēpinādama debesis, Zvonarevs atsveicinājās no Gobjato un devās tālāk.

—   Rit es jums uz vietas paskaidrošu, kādi jūsu pienākumi, bet pagaidām visu labu. Sveiciniet Boreiko. Viņš ir jauks puisis, lai gan mazliet neprātīgs.

—   Man liekas, ka viņš mani atveda no stacijas.

—   Pavisam pilnā vai tikai iedzēris?

—   Mazliet juta gan degvīna smaku.

—   Ja no paša rīta jau pilnā, tad cits nevar būt, — Gobjato nosmējās, atvadīdamies no Zvonareva.

Pārbraucis pāri Zelta kalnam, pajūgs ātri ripoja lejup uz Krauju. Zvonarevs jau no tālienes ieraudzīja tālu jūrā pārkārušos klintsragu un bateriju uz tā.

Pēc ceturtdaļstundas rati apstājās pie Zukovska dzīvokļa.

Zukovskis un Boreiko laipni saņēma atbraucēju un tūliņ nosēdināja pie galda.

—   Degvīnu dzerat? — Boreiko jautāja.

—   Atturos. Bez tam es jau brokastoju pie ģeneraļa.

—   Velti, bez degvīna Arturā dzīvot neiespējami. Par godu jūsu atbraukšanai šodien vajadzēs iemest kādu lieku glāzīti, — un Boreiko vienu pēc otras izdzēra divas glāzes degvīna un nosēcās.

—   Vai nebūs diezgan, Boris Dmitrijevič? —teica viņam Zukovskis.

—   Uz jūsu veselību, atvainojiet, nezinu jūsu vārda un tēva vārda, — Boreiko norunāja.

—    Sergejs Vladimirovičs, — Zvonarevs atbildēja, pasniegdams savu glāzi. — Uz kopēju dienestu!

—   Pareizi! Jūs man šodien krastmalā tūliņ iepatikāties, bet man, jaunekli, uz cilvēkiem acs ir asa, — poručiks apgalvoja.

—    Es domāju, ka daudz jaunāks par jums nebūšu, Boris Dmitrijevič, — Zvonarevs pasmaidīja. — Esmu jau paguvis pabeigt instilutu un kļūt par inženieri.

—   Tātad jūs esat inženieris? Sevišķi patīkami iemantot par dienesta biedru izglītotu un kulturālu cilvēku, — Zukovskis priecājās.

—    Bet es domāju, ka jūs, tāpat kā jau viens te mums, atkūlušies šurp no gvardes, — basā norunāja Boreiko. — Man liels prieks, ka esmu maldījies. Cik tad jums gadu?

—   Divdesmit trīs.

iznāk, ka es vecāks par veseliem četriem gadiem, — poručiks npūtās.

pēc pusdienām Boreiko aizveda Zvonarevu uz bateriju. Praporščiks ar lielu interesi apskatīja slaveno Elektrisko Krauju, kuras slava bija jau tālu izskanējusi. Viss te bija vienkāršs un ikdienišķs, un nekas nenorādīja uz varonīgo kauju, kas bija padarijusi bateriju tik slavenu. Zvonarevs bija cerējis ieraudzīt pārdrošus varoņus, izgāztas krūtis, švītīgi izliektas cepures un patosa pilnas runas, fo vietā viņš redzēja kareivjus nonēsātos šinelīšos, nodarbinātus pie dažādiem saimniecības darbiem. Godu viņi atdeva tūļīgi, bez jebkāda varonības šika, un tālu neizskatījās pēc brīnumus darītājiem varoņiem, kādus viņš tos bija iedomājies no oficiālajiem ziņojumiem.

Raugiet, zeni, palīdziet praporščikam, sevišķi feierverkeri. Viņš mums tāds baltiņš, pulveri vēl nav odis un no artilērijas maz ko saprot, — īpatā veidā Boreiko iepazīstināja Zvonarevu ar kareivjiem.

Praporščiks jutās apkaunots par tādu raksturojumu, bet Boreiko, to redzēdams, labsirdīgi paskaidroja:

Nav nekā nejaukāka par to, ja saka, ka visu prot, bet pats nekā nezina un neprot. Kareivju uzticība jāiz^lnās. Kaujās viņi kā velni ir tad, ja tic savam komandierim. Bet, ja netic savam virsniekam kā te kādam gvardu likkājim, tad nekas neiet. Lūk, šis pats zelta gabaliņš jau nāk, — izgrūda Boreiko, ar acīm norādīdams uz tuvojošos Cižu.

—   Aleksandr Aleksandrovič, iepazīstieties. Tas mūsu jaunais prapors, — iepazīstināja viņš Cižu un Zvonarevu.

Praporščiks nosauca savu vārdu.

Bālā, it kā novazātā Ciža seja, ar nespodrām, pelēkām acīm un augšup saslietām, koptām ūsām, pietvīka.

Pielicis roku pie cepures naga, viņš asā, spiedzīgā balsī norunāja:

—   Praporščika kungs, kad jūs iepazīstaties ar dienesta pakāpē vecāku par jums, tad papūlieties to izdarīt.pēc reglamenta' un apģērbieties, kā to prasa forma. Ar savu ārējo izskatu jums jārāda priekšzīme kareivjiem, — un, nesniedzis Zvonarevam roku, Cižs aizgāja tālāk.

—    Vai tas jums tikai nav no psiehiatriskās izbēdzis? — praporščiks jautāja Boreiko.

—   Vēl ļaunāk, — par blēdībām kāršu spēlē no gvardiem šurp atsūtīts. Kamēr viss ktusu — Indijas gailis, bet jāparādās

tikai japaņiem — vienā mirklī par slapju vistu pārvēršas. Jūs neņemiet to pie sirds, es parunāšu ar komandieri.

Iepazinies ar bateriju, Zvonarevs atgriezās pie Zukovska, kas viņam laipni atdeva vienu no istabām savā dzīvoklī, kurš pēc sievas aizbraukšanas bija tukšs.

—   Lūdzu, atvainojiet Čiža rupjību, — kapteinis viņam teica.

—    Rīt es pats ar viņu par to parunāšu, bet tagad ieteicu nolikties gulēt. Kamēr gaišs, pie mums parasti kluss, toties naktīs visu laiku kaujamies ar japaņiem. Kad iepazīsieties ar mūsu dzīvi, ieskaitīšu jūs dežūrās baterijā. Šodien es novēlu jums labi atpūsties no ceļa.

tresa nodaļa

Bija pagājušas desmit dienas pēc Zvonareva atbraukšanas Arturā. Pamazām viņš pierada pie dzīves uz Elektriskās Kraujas.

No rīta ap astoņiem, ja nakts bija pagājusi mierīgi, praporščiks ar Zukovski devās baterijas apskatē. Zukovskis kā jau labs saimnieks ik dienas pats pārlūkoja visus kaktus un bija pilnīgi informēts par rotas dzīvi.

Rotai katru dienu notika apmācības Boreiko vadībā.

Ar viņam piemītošo enerģiju un aizrautību Boreiko mācīja kareivjiem vienkāršākus pielādēšanas un tēmēšanas paņēmienus, pielāgodams pats savus izgudrojumus.

—    Nikolaj Vasiljevič, — viņš jau no tālienes sauca Zukovskim. — Izšauju zalvi divās minūtēs un desmit sekundēs reglamentā paredzēto piecu minušu vietā! Bet laiku varēs vēl sama• zināt. Rodionovs ar pirmo vadu to izdara vienā minūtē un piecās sekundēs. Mums būs ātršāvēju baterija, Nikolaj Vasiljevič, ar jūrniekiem varēsim sacensties, kaut gan pie viņiem visu ar elektrību iedarbina, bet pie mums ar rokām.

Boreiko laistījās no prieka, kareivji stāvēja sarkani un sasvīduši no skriešanas, bet tikpat priecīgi satraukti.

—   Jūs, Boris Dmitrijevič, protat pats aizrauties un aizraut arī ļaudis, — Zukovskis uzlielīja.

—    Man patīk artilērijas dienests. Jūs neticēsiet — reizēm naktī pamostos, ir tad domāju, ko varētu uzlabot baterijas darbībā. Un kareivīši arī palīdz: pirms neilga laika izdomājuši kopēju tēmēšanu. Tēmētājs tikai nostāda tēmēkli, bet lielgabala stobra pacēluma leņķi nosaka ar kvadrantu. Tepat blakus atrodas ceļamie loki un bremzes — ļoti parocīgi iznāk, tikai tēmētājam reizēm aizklāj mērķi. Es gribu kvadranta laukumam pieskrūvēt dzelzs bultu, bet bultas galā pierīkot kvadrantu. Tad bulta griezīsies reizē ar stobru, un pēc tās varēs noteikt vajadzīg stobra pacēlumu. Un apkalpe paliks brustvera aizsegā. Tā mēs viena mierā prātojam un gudrojam.

Kareivji aizrautīgi apsprieda paredzētos uzlabojumus lielgabalu tēmēšanā. Boreiko visus uzmanīgi uzklausīja.

Zelta cilvēks, tikai par daudz dzer. Un, kad piedzeras, tad la trako, ka nekā galā tikt, — Zukovskis domīgi teica par Boreiko.

No baterijas viņi gāja lejā pie elektromotoriem. Tur saimniekoja vecs amatnieks Ļebedkins, kas pirms armijas.bija strādājis kādā Uralu rūpnīcā par mašinu eļļotāju. Arturā viņš bija nobeidzis elektromechaniķu un prožektoru komandu sagatavošanas kursus un nokļuvis uz Kraujas. Viņš komandēja divus jaunus kareivjus, pirms dienesta — tvaika kuļmašinu mechaniķus muižās. Tie acu nenolaida no sava priekšnieka, kas tos gan uzslavēja, gan pacienāja pļaukām un dunkām par katru kļūdu.

Zukovskis Zvonarevu tūliņ pēc ierašanās iecēla par prožektoru komandas priekšnieku. Ļebedkins savu jauno priekšniecību saņēma nelaipni un iesāka ar to, ka izjauca mašinu —

—    Zvonareva «pārbaudei».

Praporščikam iznāca krietni ko noņemties, regulējot tvaikdaļus un gultņu klabēšanu, kamēr viņ§ uztvēra, ka vienā dienā novērstie traucējumi otrā atkal parādās. Notika īsa, bet asa vārdu maiņa ar Ļebedkinu, un Zvonareva autoritate prožektoru stacijā bija nodibināta.

No spēkstacijas Zukovskis gāja uz virtuvi un aizvien vilka līdz arī Zvonarevu. Parasti no paša rīta te darbojās feldfebelis Nazarenko, kas sekoja tam, lai produkti būtu nebojāti un notiktu pareiza maizes, gaļas, putraimu un lauru lapu sadale. Oficiāli par rotas saimniecības pārzini skaitījās Čižs, bet tas uzskatīja šo nodarbošanos par apkaunojošu un atstāja visu Nazarenko ziņā. Zvonarevs sev par brīnumu uzzināja, ka skābos kāpostus Arturai pieved no Vladivostokas un lieto tos ļoti taupīgi; ka griķu biezputru kā gardumu kareivjiem izsniedz tikai svētkos, bet citās dienās kareivji saņem rīsu putru, ko tie ne visai cienī.

Zivis kareivjiem deva tikai gavēņa laikā.

—    Bet jūra taču deguna galā! Kāpēc nevar noorganizēt zivju zveju un barot kareivjus labāk ar svaigām zivīm nekā ar

intendanturas sālītajām un sasmakušajām? — Zvonarevs brīnījās.

—   Mums nav ne laivu, ne tīklu. Un kas viņu zina, kādas zivis te ķeramas. Kādreiz jau nopērkam no ķiniešiem, bet paši ar zvejošanu nenodarbojamies, — it kā izvairīdamies atbildēja Zukovskis.

—   Pareizāk sakot, nav patikas. Ja Borciko ķertos pie šīs nodarbības, tad, droši vien, tā ietu, — Zvonarevs domāja.

—           Nu, ja poručiks ķertos klāt, tad noteikti kaut kas iznāktu,

-  tikai nevar zināt, kas, — nepatikšanas vai ieguvums, bet bez tā neiztiktu, — Nazarenko piebilda.

Zukovskis, Boreiko un Zvonarevs brokastoja kopā. Čižs — atsevišķi, savā istabā. No pašas pirmās dienas Zvonareva un Ciža attiecības bija ļoti oficiālās. Zukovskis gan no sākuma mēģināja saspīlētību Izlīdzināt, bet tad atmeta šo nodomu, ļaudams laikam nokārtot šo kutelīgo jautājumu.

Baterijas taurētājs notaurēja trauksmi. Pa ceļam vēl ģērbdamies, praporščiks skrēja pie lielgabaliem. Ciža komandētais dežurējošais vads jau sagatavoja lielgabalus šaušanai.

No jūras ar pazīstamu dārdoņu norībēja «Retvizana» lielgabali; pa kreisi šņākdami un rūkdami pārskrēja pirmie japaņu šāviņi un aizlidoja kaut kur uz aizmuguri, 117. pilsētu

Čižs, pazibējis pie tālmēra būdas, tikko pienāca Zukovskis, steidzīgi ielīda kazematā. Boreiko ar sekunžu mērītāju rokā kādu lamāja par lēno tēmēšanu.

Tas viss Zvonarevam bija jau pazīstams, un viņš ieņēma savu parasto vietu kreisajā pusē starp malējiem lielgabaliem. Tepat netālu no viņa ar zīmuli un piezīmju grāmatiņu rokās novietojās Rodionovs, vel ejot, jau pierakstīdams attālumu un leņķmēru.

Negaidot kāds no japaņu šāviņiem rikošēja un ar apdullinošu troksni sprāga tieši virs baterijas, nobērdams visapkārt tūkstošiem šķembu. Kaut kur nošķindēja stikli, lejā pie virtuves ierējās Šariks, un izbiedētas sāka kladzināt vistas, kas staigāja pa sētu.

Šurka, nesukājusies un neapģērbusies, izskrēja sēta un sāka savākt žāvēšanai izkārto veļu.

—   Tfu! Kaut viņš apveltos! — Rodionovs izlamājās, atskatīdamies uz birstošajām šķembām.

Asā, nepatīkamā melinita smaka sāka izplūst baterijā.

Liekas, admiralis Togo smaku palaidis, — pazobojās kāds no kareivjiem.

Jauna japaņu šāvienu zalve piespieda kareivjus paslēpties nišas un pagrabos.

Apšaudīšanās drīz beidzās; baterija paguva izšaut tikai piecas vai sešas zalves, kad japāņi jau aizgāja jūrā.

Zukovskis nesteigdamies nokāpa no brustvera, pārrunādams ar Boreiko savus novērojumus.

—   Tomēr ātrāk par trim minūtēm baterija šodien neizšāva, Ļepechina otrais vads, velns lai parauj, par daudz tūļājās. Rit no rīta es viņus padresēšu, tad viņi man kustēsies, — poručiks uztraucās.

—   Ari trīs minūtes nav slikts laiks, — Zukovskis viņu mierināja.

Čižs, izlīdis no kazcmata, binoklī skatījās uz aizejošajiem japaņiem.

—   Jūs esat apbrīnojams cilvēks, Aleksandr Aleksandrovič,

—    zobgalīgi uzrunāja viņu Boreiko. — Kaut vienu reizi būtu papriecājušies par Togo, kad viņš pienāca mums klāt.

—   Es nepiederu pie ziņkārīgajiem, — Cižs atjokoja.

—   Ko jūs patiesībā kazematā darāt kaujas laikā? — pēkšņi tieši noprasīja Zukovskis.

—   Skaitu, cik izlieto lādiņu, — ac:^ nepamirkšķinājis, atbildēja Cižs. — Tad vēl, no šaušanas trokšņa man tā sāp galva, ka es neko vairs nesaprotu pat veselu dienu pēc tam.

—   Jūs varat ausis ar vati aizbāzt, bet tā, ziniet, ir neērti

—    virsnieks, bet no kazcmata ārā nerādās, — Zukovskis pārmeta Cižam. — Skatieties, pat praporščiks pa bateriju staigā un nemaz neslēpjas.

—   Praporščiks man nav nekāds paraugs, — Čižs norūca.

—    Tomēr es jūs lūdzu kaujas laikā kazematā nesēdēt, bet palikt pie sava vada, kā tam jābūt, — jau pavisam stingri nobeidza Zukovskis.

—    Klausos, kapteiņa kungs, — militāri saslējies, Cižs atbildēja.

Kareivji, grūstīdamies un cits citam iegrūzdami pa dunkai, jautrā barā skrēja lejā uz kazarmām. Zajacs ar ieskriešanos uzlēca mugurā kādam tēmētajam un, uz tā jādams, atdarinādams Boreiko, pilnā rīklē bļāva:

—   Baterija, klausies manu komandu! Tēmēt tieši uz… japaņu admirali Togo!

—    Lūk, draņķis! — Boreiko labsirdīgi nosmējās.

—   Ir ziņots, ka, tumsai iestājoties, mūsu mīnulaivas izies jūrā izlūkot. Neapšaudiet tās, Sergej Vladimirovič, naktī, — brīdināja Zukovskis. — Šonakt jums jādežurē.

Kad pienāca tumsa, Zvonarevs, silti saģērbies, paņēmis līdz binokli, ar petrolejas laternu rokā devās uz bateriju.

Dežurējošais vads novietojās baterijas kazematā. Līdz grīdai velvētajā kazematā varēja saiet apmēram četrdesmit cilvēku. Gar sienām bija ierīkotas guļvietas divos stāvos, uz tām neizģērbušies gulēja kareivji, pārmīdami savā starpā pa retam teikumam. Vidējā ejā zem pakaramās lampas stāvēja galds un vairāki ķeblīši. Pie galda daži kareivji spēlēja dambreti.

Zvonarevam ienākot, visi pielēca kājās. Rodionovs piegāja pie praporšcika un ziņoja, ka pirmais vads, četrdesmit divi cilvēki, to skaitā trīs feierverkeri, nozīmēts naktsdežurai baterijā.

Lai ar savu klātbūtni netraucētu kareivjus, Zvonarevs ar Rodionovu pasteidzās iziet no kazemata. Viņi aizgāja pie lielgabaliem, pārbaudīja to gatavību šaušanai, saskaitīja pie tiem lādiņus un tad piegāja pie prožektora, kas bija novietots uz betonētas platformas kādas piecdesmit asis no baterijas. No jūras cēlās migla. Dziļi lejā pret krastu dobji sitās viļņi. Pats krasts bija iegrimis tumsā, un tikai pie izejas jūrā vientulīgi blāzmoja prožektora stars, pūlēdamies izlauzties caur miglu. Atgriezies atpakaļ baterijā, Zvonarevs iegāja mazā nišai līdzīgā kazematā, kas bija domāts baterijas dežurējošajam virsniekam. Šaurajā telpā atradās saliekama gulta, galdiņš un ķeblītis. Telpu vāji apgaismoja petrolejas kvēpeklīte. Tepat stāvēja arī lauka tālrunis, savienots ar Zukovska dzīvokli un rotas kanceleju kazarmās.

Kareivju kazematā pie. galda bija sapulcējušies vairāki cilvēki — Rodionovs, Ļebedkins, Zajacs, Belonogovs, kuri čukstot sarunājās. Kā parasts, lamāja priekšniecību un savu kareivja dzīvi.

—   To vien tikai gudro kā sakropļot un nobendēt kareivjus, maitas!

—   Pagaidi, beigsies karš, visus pārsvērs. Paprasīs arī no viņiem atskaiti, kā karojuši un ko darījuši.

—   Kamēr paprasīs, mēs vairs nebūsim dzīvi.

—    Nebūsim mēs, būs citi. Tie paprasīs no visiem Čižam līdzīgajiem.

—    No tā man maz tiek. Čižs spīdzinaja mani, bet, kas vtņam paprasīs, to es nezinu.

—   Ko var zināt, varbūt tu, Zajac, pats no Čiža paprasīsi. Dzīvosim — redzēsim.

Sai brīdī kazematā ieskrēja signalists.

—    Pie ieročiem! Japanis gar malu braukā! — viņš skaļi kliedza.

—   Laukā, apkalpe, pie ieročiem! — aiz viņa noreca Rodionovs.

Visi metās uz izeju. Pie piecdesmit septiņu milimetru lielgabaliem jau rēgojās Boreiko un Zvonareva stāvi.

—   Ko jūs tūļājaties, velni tādi! — brēca Boreiko.

No tālmēra būdas izkliedza distanci līdz redzamajai trīsdūmeņu mīnulaivai.

—   Tūkstoš pieci simti! Tūkstoš četri simti astoņdesmit! Tūkstoš četri simti sešdesmit!

—    Ar granatu, leņķmērs septiņdesmit! Divas patronas, uguni! — Boreiko nokomandēja.

Binoklī varēja redzēt ūdens uzšļācienus no krītošajiem šāviņiem. Mīnulaiva, nepalēninādama gaitu, turpināja iet tai pašā virzienā. Pēkšņi uz tās sāka signalizēt ar ugunīm.

—   Kas par velnu, vai nav tikai mūsējais? — Boreiko apmulsa.

—   Ko nozīmē šie signāli? — Zvonarevs jautāja.

—    Kas viņus zina; jūrnieki jau saprot, bet mēs ne. Jādomā, lūdz pārtraukt uguni.

—   Kaimiņu baterijas klusē. Droši vien, mūsējais.

—   Kāpēc tad tas nāk no Daļņijas puses?

—   Atgriežas mājās no jūras.

—   Vēl jau agrs, tikai pirmā stunda, un turklāt viens pats, kur tad pārējie? — poručiks brīnījās.

Kamēr viņi strīdējās — kam mīnulaiva pieder, tā paguva pieiet pie «Retvizana» un izšaut uz to divas mīnas. No Kraujas varēja redzēt šāvienu uzliesmojumus uz mīnulaivas.

—   Japanis, maita tāds! Uguni! Trīs patronas, skrejuguns! — no visa spēka kliedza Boreiko.

Uz «Retvizana» sāka dārdēt lielgabali, tiem pievienojās kaimiņu baterijas. Viss krasts iekvēlojās ugunīs, bet japanis jau pilnā gaitā devās jūrā un pazuda miglā.

—   Nogulējam. Piemuļķoja mūs japanelis ar saviem uguņiem. Vainīga mūsu šo dumjo signālu nezināšana! Šaujiet uz visiem kuģiem, ko šonakt ieraudzīsiet jūrā bez ugunīm, — Boreiko norīkoja.

—   Ar ugunīm mūsējos jau arī japaņi tumsā ieraudzītu, — Zvonarevs nepiekrita.

—   Jūrniekiem taču kaut kā mums jāpaziņo, ka tie ir mūsu kuģi un ne japaņu. Iznāk viena muļķošanās. Tālrunim ticēt nevar, signālu nav. Jūrniekiem būtu jādod pa signalistam pie katras baterijas. Tad arī mēs viņu signālus saprastu. Rīt par visu šo ziņošu Belijam, — Boreiko nolēma, aiziedams no baterijas.

Kareivji atgriezās savā kazematā, Zv.onarevs savā. Tikai sargs un dežurants nemierīgi vēroja nakts melnumu. Uz rīta pusi atkal paziņoja trauksmi: reidā parādījās trīs vai četras mīnulaivas, kas pilna gaitā gribēja iziet jūrā.

Zvonarevs, atcerēdamies Boreiko rīkojumu, tās enerģiski apšaudīja. Pēc Elektriskās Kraujas baterijas uguni atklāja arī pārējās.

Pakaļējo mīnulaivu trāpīja, un no tās sāka izplūst garaiņi. Tad uz Zelta kalna izsprāga raķete, kas nozīmēja pavēli pārtraukt uguni.

Izejai jūrā tuvāk stāvošie kuģi piegāja klāt mīnulaivai un paņēma to tauvā.

—   Jūsu labdzimtība, tā taču mūsu pašu mīnulaiva. Redziet, no tās nolaiž ievainotos kuterī! — ar šausmām runāja Rodionovs. — Japani aizgulējām, bet savējo tikko nenogremdējām.

Zvonarevs gandrīz samaņu zaudēja, aptvēris savu kļūdīšanos.

No ostas pretim trāpītajam kuģim izbrauca glābšanas laivas un sāka to uzmanīgi ievilkt iekšējā reidā. Nu vairs nevienam nebija nekādu šaubu.

—   Droši vien, uz tās ir ievainoti un nogalināti no mūsu pašu šāviņiem. Daža laba sieva kauks pēc sava vīra, ko mēs šodien savas muļķības pēc nogalinājām, — rezonēja tēmētājs Košeļevs.

Zvonarevs bija izmisis. Viņš apzinājās savu un arī priekšniecības vainu, kura nebija nokārtojusi flotes sakarus ar krastu.

—   Nebēdājieties tik stipri, jūsu labdzimtība, — Rodionovs mēģināja viņu pārliecināt. — Mūsu vainas te nav: pavēlēja šaut — mēs šaujam. Pat dienā nevar saprast, kad jūrā japaņi, kad mūsējie, kur nu vēl naktī.

Praporščiks bija ļoti pateicīgs Rodionovam par mierinājumu. Kareivji gāja blakus klusēdami, tikai reizēm skaļi nopūzdamies.

—   Nu tad esam gan savārījuši mēs ziepes, sacepuši pīrāgus, tagad pašiem nelabi, — drūmi rūca Belonogovs.

Lai arī kā Zvonarevs pūlējās sevi pārliecināt par savu nevainību, tas viņam neizdevās. Uztraukts viņš līdz pašam rītam nostaigāja pa bateriju un, līdzko uzausa gaisma, devās pie Zukovska ar ziņojumu.

—   Vai vērts par niekiem uztraukties, Sergej Vladimirovič,

-   mierīgi runāja Zukovskis, noklausījies uztraukto praporščiku.

-     Karā bez kļūdām nevar iztikt. Tas tikai jāņem vērā turpmāk. Gan dienā visu uzzināsim no artilērijas pārvaldes.

—   Atļaujiet man pašam aizbraukt uz turieni ar ziņojumu par notikumu.

—   Lūdzu, tikai, manuprāt, nekas nopietns nav noticis. Jūs vainīgs neesat, tas ir vienkāršs nelaimes gadījums, kas varēja notikt ar kuru katru.

Zvonarevs un arteļščiks ar rotas zirgu aizbrauca uz artilērijas pārvaldi. Nepatīkamā migla, kas sūcās cauri visām drānām, atgādināja Zvonarevam Pēterburgu. Viņš savā šineli sala ne tik daudz no aukstā gaisa kā no vēl nenorimušā uztraukuma.

Vienīgi Boreiko, ko viņš agri no rīta garāmejot bija saticis, kā par brīnumu viņu saprata.

—   Kaut arī juridiski neesat vainojams, bet es jūs saprotu un jūtu jums līdz. Es, droši vien, no bēdām piedzertos un izdarītu vēl lielākas muļķības, bet jums es to neieteicu.

Pārvaldē Zvonarevs pirmo sastapa rakstvedi Sevastjanovu, ko pazina no atbraukšanas dienas. Viņš priecīgi sasveicinājās ar to kā ar vecu paziņu, sniegdams roku, ko pēc reglamenta nedrīkstēja.

Rakstvedis pēc tam nemanot apskatījās visapkārt, vai tikai kāds nav redzējis rokas spiedienu, — un tūliņ pastāstīja:

—   Neuztraucieties, uz «Strašnija» tikai divi viegli ievainoti, pārējie dzīvi un veseli, mazliet gan bojāta mašina, bet pēc divām trim dienām viss būs kārtībā. Ģenerālis šai notikumā vaino jūrniekus un jau gaida jūs, lai uzzinātu par to sīkāk.

Zvonarevs sirsnīgi pateicās rakstvedim un iegāja pie Belija. Juņickis viņu saņēma pieklājīgi, taču auksti un ironiski gratulēja ar panākumiem kaujā ar «krievu floti».

Zvonarevs gandrīz jau ko atcirta, bet Tachatelova ierašanās piespieda viņu apklust.

—   Nav labi, mana sirds, bet reizēm notiek arī vēl kas ļaunāks, — pulkvedis pārtrauca Zvonareva ziņojumu. — Iesim pie ģeneraļa, viņš jūs jau gaida.

Belijs, kā aizvien kluss un apvaldīts, mierīgi visu noklausījās un pateica, ka atrod Zvonareva rīcību par pareizu.

—   Tas ir slikti, ka japani palaidāt garām. Stāsta, ka viņš signalizējis «uzaicinu padoties gūstā», bet jūs apklusuši, it kā sapratuši un nolēmuši padoties.

Kā parasts, pēc tam brokastīs pie ģenerāļa Zvonarevs atkal satika Varju. Meitene bija visu notikumu kursā un pastāstīja viņam to pašu, ko rakstvedis.

—   Sevastjanovs man visu izstāstīja, jo es gribēju aizbraukt pie jums uz Elektrisko Krauju. Tur jāierīko Sarkanā krusta pārsienamais punkts. Es gribu iesaistīt šai darbā jūsu feldfebeļa sievu un meitu, — viņas taču vienīgās sievietes, kas jums tur palikušas. Pabeigs vienu mēnesi ilgos māsu kursus un varēs tur punktā strādāt.

—   Šurka jau nu var un arī ies mācīties, kaut gan, man liekas, sevišķi skolota viņa nav, bet māte gan par māsu neder — varbūt par sanitari.

—   Lai strādā citus darbus — arī tas būs vajadzīgs, kad karš izraisīsies. Meitu es noteikti atvilkšu šurp. Te sapulcēsies sievietes no visām baterijām, un mēs kopā mācīsimies.

— Bet ko tad vīri teiks? — Zvonarevs jautāja.

—  Izliks ar denščikiem. Svētdienās sievas atlaidīsim mājās kā no institūta, — jautri smējās Varja.

Zvonarevs apsolīja parunāt ar Šuru Nazarenko. Uz Elektrisko Krauju viņš atgriezās kopā ar garnizona garīdznieku, kas gribēja kareivjiem noturēt gavēņa dievkalpojumus.

Garīdznieciņš — vēl pajauns, mazs un spalvains, s'vētulīgu seju, uzrausās uz droškas, sacēla sava lielā kažoka apkakli un klusēdams nobrauca līdz Kraujai.

—  Pie jums, liekas, bieži apšauda? — jau pie pašas Kraujas viņš jautāja Zvonarevam.

—   Jā, bet pa lielākajai daļai naktīs.

—  Es papūlēšos divos vai trīs dievkalpojumos tikt galā ar visu, — garīdznieks lietišķi norūca.

Zukovskis viesi saņēma laipni un ielūdza pusdienās. Boreiko pie galda izmantoja gadījumu, lai izdzertu pāris lieku glāzīšu un piedzirdītu garīdznieku. Gan tas atteicās, bet Boreiko piespieda viņu izdzert trīs lielas glāzes. Viesis redzami apreiba.

—  Kā es, būdams pilnā, noturēšu dievkalpojumu? — garīdznieks sūrojās.

—   Kas jūs, tētiņ, par priesteri, ja nedzerat? Holinas seminārā, kur mācījos, protodiakons pirms dievkalpojuma tīšām piedzeras, lai balss būtu dobjāka. Un. pilna ari jautrāk dievkalpojumu noturēt. Nobērsiet visu viens un divi, kā vajag. Ja aizķersies, es jums pateikšu priekšā. Līdz šim vēl visas lielā gavēņa lūgsnas no galvas zinu.

—   No sirds priecājos, ka jus tik labi pārzināt baznīcas lietas. Palūgšu jūs izpalīdzēt man, grēciniekam, un nokārtot kora dziedāšanu, — garīdznieks lūdza.

Vakarā kazarmās ierīkoja kaut ko līdzīgu lauku baznīcai. Garīdznieks uzvilka amata tērpu un iesāka dievkalpojumu.

Boreiko uz ātru roku salasītā kora priekšgalā tēloja diriģentu. Kareivji, sabīdījuši gultas gar sienām, stāvēji svinīgās rindās un vilka korim līdz. Nazarenko ar baznīcas kalpu, dūšīgi tirgojās ar svecēm. Sirsnīgi mezdamas krustus, kareivju aizmugure stavēja Šurka ar māti.

Garīdznieciņš vēl nebija pavisam skaidrs; skaitot lūgsnas, viņš aizķērās un jauca tās, bet toties Boreiko, savu kori diriģēdams, ņēmās no visas sirds.

Dievkalpojums noritēja gludi. Kad to pabeidza, garīdznieks sirsnīgi pateicās Boreiko un sadūšojies tiolēma palikt uz Kraujas līdz rītam.

Vakariņās Boreiko atkal piedzirdīja garīdznieku.

Pirms gulētiešanas Zvonarevs kā aizvien apstaigāja bateriju. Nakts bija nepatīkami miglaina. Dežurēja Ļepechina otrais vads.

Kad Zvonarevs ieskatījās kareivju kazematā, tad pirmais, ko viņš tur ieraudzīja, bija Ļepechins ar lielu bībeli rokā. Apkārt stāvēja kādi desmit kareivji, tādi paši bārdaini kā viņš.

Tie uzmanīgi klausījās vada priekšnieka svinīgo lasīšanu. Piegājis tuvāk, Zvonarevs ieraudzīja uz bībeles vāka vecticībnieku zīmi.

—   Ko jūs lasāt? — viņš jautāja.

—   Dveseles glābšanai, apustuļa darbus — lielajā gavēnī, — acu nepamirkšķinājis, atbildēja Ļepechins.

—   Vecticībnieku aprakstā?

-Dievs tikai viens, jūsu labdzimtība, un slavēt var visādi, kad tikai sirds tīra un bezgrēcīga, — Ļepechins kā samierinot atteica.

Zvonarevs negribēja strīdēties un izgāja no kazemata.

Ceļā uz savu dzīvokli praporščiks satika Šurku. Šurka vairījās no viņa un satikusi aizvien steidzīgi aizskrēja. Atcerējies Varjas Belijas uzdevumu, Zvonarevs pasauca Šurku.

Noklausījusies uzaicinājumu iestāties kursos, Šurka smagi nopūtās un, mazliet pārdomājusi, atbildēja:

—   Es jau labprāt ietu mācīties, bet tētiņš ar māmiņu neļaus, un sevišķi dusmīgs būs Vavila Pafnutjevičs.

—   Bet kas tad Pachomovam par daļu? — Zvonarevs jautāja.

—   Es ar viņu esmu saderināta.

—   Vai tad jūs mīlat viņu?

—   Kas tur par mīlestību? Ne acīs negribu redzēt viņa pretīgo purnu.

—  Kāpēc tad jums jāiet pie viņa?

—   Vecāki pavēl. Viņi baidās no Pachomova, sevišķi tētis: bet viņš, stāsta, žandarmos esot, — klusā balsī teica meitene.

—  Kad iedzer, tad sāk izgāzties: ko gribēšu, to uz Sibiriju mūža katorgā aizsūtīšu! Viņu pazīst pats ģenerālis Steselis. Lūk, kāds viņš, kaut gan tikai rakstvedis. Nemaz nezinu, ko lai iesāku. Tā gribētos mācīties, bet nelaidīs mani projām, — skumji nopūtās Šurka.

—   Kur tu pa nakti dauzies! — kāds skaļi uzkliedza Šurkai, un viņa vienā mirklī pazuda aiz durvīm.

No rīta garīdznieciņš piecēlās ar tādām galvassāpēm, ka dievkalpojumu nevarēja noturēt. Kareivji jau sen bija salasījušies kazarmās un viņu gaidīja.

—  Iedzeriet uz paģirām, tētiņ, kā ar roku atņems, — Boreiko pierunāja.

—   Atkāpies no manis, sātan, — garīdznieks nikni šņāca.

—  Piedzirdījis savu garīgo tevu un vēl smejas par to. Nolādēts!

—   Man nav bail, tētiņ. Labāk iedzeriet un dodieties pie darba! Kareivīši gaida. Uzzinās par šito ģenerālis, sados jums vēl pa ādu, — baidīja viņu poručiks.

Nobijies, garīdznieks pasteidzās izdzert Boreiko pasniegto degvīna glāzi.

Juzdamies mazliet labāk, viņš braši aizmetās uz dievkalpojumu. No sākuma viss gāja labi, bet tad garīdzniekam uznāca žagi.

—   Deb-ik-esu te-ik-vu lūg-ik-simies, — garīdznieks žagojas. Kareivji smiedamies sačukstējās. Tas apvainoja garīdznieku, un viņš no uztraukuma žagojās vēl vairāk. Tukšā dūšā iedzertais

degvīns siltaja telpa sakāpa galva, un mēle ķeras. Sačukstēšanas troksnis kļuva skaļāks.

—   Atlaidiet ļaudis. Aizvediet tos uz bateriju, — Zukovskis pavēlēja Boreiko. — Bet tētiņu aizvediet dzīvokli atpūsties.

Kareivji jautri zobojās par notikumu. Zajacs tūliņ atdarināja žagojošos garīdznieku, Ļebedkins tam piebalsoja, bet Ļepcchins nemierā kratīja galvu un vairākkārt atkārtoja:

—   Viss tikai nieki un iznīcība, un dzīvā gara zūdīšanās, stiprs vēl mūsos tas tumsas ķēniņš — belcebuls.

Cižs bija mazāk uztraucies par garīdznieka uzvešanos nekā par kareivjiem.

—   K;r jūs, suņa purni, uzdrošinājāties izsmiet savu garīdznieku? Visus jūs vajadzētu nopērt, neliešus, tad jūs zinātu, kā jāsmejas par savu garīgo tēvu. Rīt pat ziņošu par to Stescļa kundzei, gan viņa zinās, ko darīt!

—   Kāds sakars ar šo notikumu kareivjiem? — Zukovskis jautāja.

—  Disciplinēti kareivji neizrādītu, ka ievērojuši kādu nekārtību. Te jūs, Nikolaj Vasiljevič, esat vainīgs, par daudz maigi ar tiem apejaties, izlaižat viņus.

Laiks, kas no rīta bija apmācies, dienā noskaidrojās, un jūrā parādījās japaņu eskadras dūmu strūkliņas. Visi steidzās uz bateriju.

Japaņi uz Arturu bija izsūtījuši vairākus vieglos ātrgājējus kreiserus, kas, ātri pienākuši klāt krastam, no samērā liela attāluma atklāja uguni uz iekšējo reidu un pilsētu. Nelielie sešcollīgie šāviņi, klusi svilpdami, lidoja pār Elektrisko Krauju uz Zelta kalnu, ostu un pilsētu.

—   Nikolaj Vasiljevič, atļaujiet man izšaut kādu zalvi uz japaneļiem! — Boreiko lūdza.

—   Vai ir vērts? Mazi kuģīši, ātri iet, grūti tiem trāpīt, tikai lādiņus velti izšķiedīsim, — Zukovskis atrunājās.

—   Es gribu pārbaudīt savas jaunās šaušanas tabulas; tajās esmu aprēķinājis un ņēmis vērā vēju, gaisa spiedienu un pat paisuma augstumu.

—  Nu, izšaujiet divas zalves. Paskatīsimies, kas jums iznāks, — Zukovskis beidzot piekrita.

Boreiko izvilka veselu žūksni tabulu, kaut ko pēc tām aprēķināja, tad aizsūtīja uz savu dzīvokli uzzināt, ko .rāda barometrs, saslēja kaut ko līdzīgu Vilda vēja rādītājam, dziļdomīgi paskatījās laikmērā un beidzot nokomandēja mērķi un leņķmēru.

—   Tēmēt, kā es jums mācīju; neizlaist mērķi no acīm līdz pašam izšaušanas mirklim, — viņš brīdināja kareivjus.

Kareivji rosīgi darbojās gar lielgabaliem. Vadu priekšnieki un feierverkeri, redzami ieinteresēti par mēģinājuma izdošanos, rūpīgi pārbaudīja leņķmēru.

Nepaguva vel noklust pirmā zalve, frad Boreiko, nenogaidījis rezultātu ziņojuma, nokomandēja jaunu attālumu un leņķmēru. Tas saīsināja laiku starp izšautajām zalvēm gandrīz par veselu minūti. Zukovskis izbrīnījies paskatījās uz Boreiko.'

—   Bet ja nu leņķmēru vajag pārstatīt? — jautāja viņš poručikam.

—   Pārstatīt nevajadzēs. Trāpījums nodrošināts. Tā jau ir manas metodes atšķirība, — tas atbildēja.

—   Sprāgst! — iekliedzās signalists. Visi paķēra binokļus un ieraudzīja, ka uz priekšējā trīsdūmeņu kreisera paceļas tumšs dūmu kamols, bet, kad vējš to izdzenāja, tad izrādījās, ka priekšējā dūmeņa vairs nav, bet tai vietā mutuļiem vien gāžas laukā melni dūmi.

—   Divi trāpījumi, viens — pārlidums, divi tuvlidumi, — ziņoja signalists.

—   Brīnišķīgi! Pamēģiniet vēlreiz, — Zukovskis priecājās.

Nodārdēja otra zalve.

—   Divas minūtes divdesmit sekundes, — Boreiko atzīmēja laiku starp zalvēm.

Japaņi, kā redzams, pārliecināti, ka tik ātri otrreiz zem uguns nenokļūs, kādu laiku vēl joprojām devās tai pašā virzienā, bet tad strauji pagriezās atpakaļ. Te viņus pārsteidza otra zalve. Atkal izrādījās viens trāpījums priekšējam kuģim. Japaņi steidzīgi uzņēma atpakaļkursu un sāka atkāpties redzami lēnākā tempā.

Kamēr viņi aizgāja aiz apšaudes robežas, Boreiko paguva izšaut vēl vienu zalvi. Rezultāti atkal bija labi: divi šāviņi trāpīja pakaļējo kuģi un to aizdedzināja.

—   Atļaujat nokomandēt pārtraukumu? — oficiālā tonī prasīja Boreiko, priecīgs par saviem sasniegumiem.

—   Lūdzu! Apsveicu ar izcili labi veikto apšaudi. Turu par savu pienākumu šodien pat ziņot par to Belijam un Steselim, — Zukovskis izteica cildinājumu.

—   Atļaujiet man pateikties kareivjiem, — lūdza Boreiko un, dabūjis atļauju, ar visu savu vareno plaušu spēku nokliedza:

—   Par šīsdienas brašo šaušanu paldies, brālīši!

—   Prieks censties! — atbildēja kareivji.

—   Visiem pa kausiņam degvīna no manis.

—   Padevīgi pateicamies!

—   Un no manis ar, — Zukovskis pielika.

—   Padevīgi pateicamies!

—   Nu, un tagad nebūs grēks arī mums kādu glāzīti iemest, — nodūca Boreiko, dodamies projām no baterijas.

Vakarā Boreiko, pierunājis Zvonarevu braukt līdz, devas uz pilsētu.

—   Ap desmitiem būsim mājās, — viņš apsolīja. — Apmeklēsim jūrnieciņus no «Strašnija», kā viņi jūtas pēc mūsu sekmīgās apšaudes, — viņš jokoja.

«Strašnijs» atradās dokā, bet visi virsnieki bija nobraukuši krastā. Boreiko izvadāja Zvonarevu pa visām dzertuvēm, bet ne restorānā «Saratovs», ne «Zvaigznītē», ne «Variйtй» viņi neviena neatrada. Kāds no pazīstamajiem jūrniekiem deva padomu iegriezties pie Rivas.

Artileristu ierašanās no sākuma Rivu samulsināja, jo pie viņas patlaban atradās Dukeļskis, Maļejevs, Akinfijevs un daži citi jūrnieki, bet Boreiko tik draudzīgi apsveica brašo leitnantu, ka viņas bažas izgaisa vienā mirklī.

—   Atļauj, Georgij Vladimirovič, ļevi iepazīstināt ar mūsu praporščiku, vislabāko šāvēju uz krievu mīnulaivām. Trāpa vienalga — dienā vai naktī, to tev var apliecināt «Strašnija» pārstāvji.

Zvonarevs jau gribēja apvainoties par šo raksturojumu, bet Dukeļskis saņēma viņu ļoti laipni.

—   Es nešaubos, ka Zvonareva kungs ar vēl lielākiem panākumiem trāpa japaņu mīnulaivas. Esmu pārliecināts, ka arī Maļejevs un Akinfijevs domā tāpat kā es.

—   Gluži tāpat, — pievienojās mičmanis un leitnants.

—   Tātad viss kārtībā. Vai neuzsitīsim mazliet pa banku, Borja? — Dukeļskis ierosināja.

Maļejevs, Boreiko, Soimanovs un Dukeļskis nosēdās pie kārtīm, bet Zvonarevs ar Akinfijevu novietojās uz dīvana.

Zvonarevs sāka viņu iztaujāt par cietušajiem uz «Strašnija».

—    Visvairāk cietis pats kuģis, jūs gandrīz jau ar pirmo šāvienu tam sabojājāt stūres ratu un pēc tam izsitāt caurumu kuģa mašinas dzesinātājā. Katla telpā divus mazliet applau* cēja, — Andrjuša stāstīja. — Ļaunākais tas, ka jūs, redzams, pavisam nezināt mūsu signālus. Mēs visu laiku noraidījām savus pazīšanās signālus un lūdzām pārtraukt uguni, bet baterijas sāka vēl straujāk mūs apbērt šāviņiem. Par to gan mēs jūs kārtīgi nolamājām.

—   Varbūt jūs atsūtītu mums savu signālu kodu, lai mēs to izmācītos?

—   Tas nav tik vienkārši. Vieglāk aizsūtīt uz baterijām pa matrozim signalistam sakaru uzturēšanai. Mūsu signalizācijā diezgan sarežģīta, un tik ātri to iemācīties nevar.

—   Ziniet, Andrej Michailovič, nodibināsim krasta un flotes apvienību^palīdzēsim cits citam, kur vien var, un vispirms nokārtosim nepārtrauktu sazināšanos. Lai štābi un priekšniecības dara, ko grib, bet mēs, jaunatne, turēsimies ciešāk kopā.

—   Lai notiek! Es domāju, ka visi klātesošie mums pievienosies.

—   Ko jūs nolēmāt? — Dukeļskis jautāja.

Akinfijevs paskaidroja.

—   Esat gan jūs nedisciplinēts jauneklis, mičman. Priekš kā tad štābi iekārtoti, ja sakari jānodibina ārpus tiem?

—   Tādēļ, lai vienmēr un visur, kā uz jūras, tā krastā, visu sajauktu, — pārliecinoši atteica Boreiko.

Visi sāka sirsnīgi smieties.

—   Diemžēl, tev taisnība, Boris! Kaut gan es skaitos flagvirsnieks, tomēr neesmu štābu piekritējs.

—   Tātad arī jūs pievienojaties mūsu apvienībai? — Akinfijevs noprasīja Dukeļskim. /

—   Gatavs palīdzēt, cik vien spēju, nodibināt ciešākus sakarus, sākumam kaut vai tikai ar Elektrisko Krauju, — leitnants piekrita.

—   Apvienības noslēgšana jāapslaka, — iesprauda Boreiko.

—   Visam savs laiks. Bet pagaidām uzsitam kārtis.

Spēle sākās.

Zvonarevs ziņkārīgi apskatīja nelielo, ar labu gaumi iekārtoto dzīvoklīti un tā saimnieci, kas rosījās pie ēdamgalda.

—   Andrjuša un jūs arī, atvainojiet, nezinu vēl, kāds jūsu vārds, palīdziet man uzklāt galdu, — palūdza viņus Riva.

Abi jaunekļi aizgāja uz ēdamistabu.

—   Jus pie mums ieradāties nesen? — Riva jautaja Zvonarevam.

—   Pirms divām nedējām.

—   Pie Boreiko, uz Elektriskās? Runā, ka tur ne dienu, ne nakti neesot miera no japaņiem. Visu laiku šauj. Tur stipri bīstami, vai ne? — Riva pļāpāja.

—   Es domāju, ka pilsētā bīstamāk, — Zvonarevs atbildēja.

—   Mums ir betonēti kazemati, kur var paslēpties no šāviņiem, bet jums te nav nekāda patvēruma.

—   No sākuma es slēpos pagrabā, bet tur ir peles. Man no tām vairāk bail nekā no japaņiem. Tagad sēžu dzīvoklī un domāju, — lai notiek kas notikdams. Pie jums es no bailēm nomirtu, bet te it kā baiļu nejūt. Liekas, ka neviens šāviņš te trāpīt nevar, — pasmaidīja Riva. — Bet Boreiko laikam briesmīgi drošs?

—   Briesmīgi, — vienmēr uz brustvera stāv, lai kareivji redz un nebaidās.

—  Jūs esat inženieris meclianiķis? — Andrjuša ievaicājās.

—   Kāpēc tad jūs neesat flotē, bet cietoksnī?

—   Es, var teikt, pirms Arturas nebiju jūru pat redzējis un kuģu mašinas pavisam nepazīstu. Iesaucamo laiku nodienēju artilērijā, lūk, tā arī nokļuvu cietoksnī.

—   Tātad jūs esat studējis un inženieris, nevis vienkāršs virsnieks, — piezīmēja Riva.

—   Par ko tad virsnieki sliktāki par inženieriem, Rivočka? — Akinfijevs jautāja.

—   Virsnieki prot tikai karot, bet kara arvien nav. Inženieri un ārsti arvien ir vajadzīgi.

—   Nodevība! Riva pieslējusies civilajiem, — sauca Akinfijevs. — Neatzīst vairs virsniekus.

—   Nekliedziet un nepārspīlējiet, lūdzu, Andrjuša. Es to neesmu teikusi, — Riva atsauca.

Vakariņās dzēra mēreni, pat Boreiko. Dukeļskis sūca caur salmiņu konjaku un laiku pa laikam saskandināja ar viesiem.

Riva un Kuinsana pasniedza ēdienus un cienāja viesus. Vispār izskatījās kā pieklājīgās viesībās ģimenē ar vidējiem ienākumiem. Zvonarevs turpināja novērot Rivu, sajūsminādamies par viņas taktu un prasmi izturēties sabiedrībā.

Pēc vakariņām tūliņ ardievojās. Dukeļskis ar Rivu kā saskanīgs laulāts pāris izvadīja viesus.

—   Laipni lūdzu pie mums uz Elektriskās Kraujas, — ielūdza

visus Boreiko. — Sarunājiet, draugi, un piezvaniet pirms tam, lai dārgos viesus godam sagaidītu.

Jūrnieki aizveda artileristus ar kuteri līdz Zelta kalnam, no kura Boreiko un Zvonarevs kājām devās uz Elektrisko Krauju. Zukovskis, kas viņus gaidīja baterijā, mazliet parūca par nokavējumu.

Otrā rītā Boreiko pamodās agri, pilnīgi skaidrs, bet ļoti sliktā garastāvoklī: gribējās degvīna, tā nebija, — vakar pilsētā viņš bija aizmirsis to nopirkt. Poručiku pārņēma dusmas. Viņš pasauca denščiku un aizsūtīja pie rotas feldšera pēc spirta.

—    Pasaki Meļņikovam, lai izsniedz vienu pudeli no neaizskaramās rezerves krājuma. Dienā es atdošu, — Boreiko norīkoja.

Kamēr denščiks aizskrēja izpildīt rīkojumu, poručiks apģērbās un nolēma ieskatīties rotas virtuvē. Taisnību sakot, viņam gar to nebija nekādas daļas, jo arteļa saimniecību pārzināja ne viņš, bet Cižs. No kareivjiem viņš zināja par arteļščika nelikumīgo rīcību un nolēma šorīt to pats pārbaudīt.

Miroņa parādīšanās mazāk izbrīnītu un pārbiedētu arteļščiku nekā Boreiko ierašanās.

—   Sveiks, — viņš norūca kareivjiem. Cik porciju šodien?

—   Divi simti četrdesmit cilvēkiem.

—   Cik gaļas?

—   Trīsdesmit divi zolotņiki uz cilvēka.

—    Tātad kopā astoņdesmit divas mārciņas jeb divi pudi. Ņem gaļu laukā no katla un liec uz svariem.

Arteļščiks un pavars metās izpildīt pavēli.

—   Nosver, — Boreiko pavēlēja virtuves dežurantam. — Cik?

—   Viens puds divdesmit piecas mārciņas, — dežurants ziņoja. \

—   Kur pārējā? — pagriezās Boreiko pret pavāru.

Tas mirkšķināja acis un mulsi klusēja.

—   Ātrāk dod šurp pārējo! — uzkliedza Boreiko.

—   Te feldfebeļa kunga gabaliņš ar kaulu . ..

—   Piecas mārciņas trīs zolotņiki.

—   Liec klāt kaudzē. Kur vēl desmit mārciņu?

—   Vakariņām, jūsu labdzimtība, pieliekamajā.

—   Vakariņām vēl pa sešpadsmit zolotņikiem uz cilvēka pienākas. Stiep šurp!

Atnesa vēl vienu pudu gaļas.

—   Kaut vai no zemes izrauj, bet lai būtu tās desmit mārciņās! — Boreiko pārskaities rēca.

Arteļščiks kaut kur aizskrēja un atnesa iztrūkstošo gaļu.

—   Zodz, maita! Kareivjus aplaupi! — uzkrita viņam poručiks.

—   Tieši tā, es ne… — arteļščiks iesāka taisnoties, bet Boreiko iesita viņam ar dūri sejā. Kareivis nostenējās un aizklāja seju rokām; starp pirkstiem parādījās asiņu straumīte.

Zvēriski sadusmotais virsnieks vēl pāris reižu iesita ar dūri arteļščikam pa galvu, tā ka tas nogāzās uz grīdas.

—   Pasaukt šurp feldfebeli! — Boreiko pavēlēja.

Viņš vēl guļ, — virtuves dežurants ieminējās.

No gultas izvelc, bet lai tūliņ būtu še, — trakoja Boreiko.

Dežurants pazuda.

—          Liec visu gaļu katlā, — Boreiko pavēlēja pavāram.

—   Atnes stiepli, es pats nosiešu katlu un aizzīmogošu. Bet to, — viņš norādīja uz arteļščiku, — apslacīt ar ūdeni.

Saskaizdamies arvien vairāk, viņš izgāja sētā un sāka gaidīt Nazarenko. Pagāja kādas desmit minūtes, kad tas beidzot iznāca no sava dzīvokļa un, pa ceļam aizpogādams svārkus, pienāca pie Boreiko.

—   Tu zodz, nelieti! — Boreiko iesāka viņu lamāt. — Piecas mārciņas gaļas no katla paņem sev!

—   Es, jūsu labdzimtība, neņemu sev vien, bet arī Pachomovam, — feldfebelis nobijies sāka taisnoties.

—   Tad tu nepavēlēji arteļščikam atstāt tev gaļu? Tūliņ noskaidrosim uz vietas.

Virtuvē arteļščiks uri pavārs apliecināja, ka gaļa atlikta pēc Nazarenko rīkojuma.

—   Viņi melo, jūsu labdzimtība, dieva vārds, melo, — Nazarenko murmināja.

—   Virtuves dežurants pats pavēlēja nolikt, — apgalvoja arteļščiks.

Pasauca dežurantu. Tas samulsis skatījās gan uz Nazarenko, gan arteļščiku, gan Boreiko.

—   Vai feldfebelis pavēlēja tev atstāt viņam gaļu?

—   Tieši tā … nebūt nē, nevaru zināt, — bez kādas jēgas buldurēja kareivis.

Boreiko iegrūda viņam dūri sejā.

—   Nu, pavēlēja vai ne, tu draņķi tāds?

Dežurants bez skaņas kustināja uzpampušās lūpas.

—  Atbildi, sprāgoni! — Boreiko atvēzējās atkal.

—   Tieši tā, pavēlēja atstāt gaļu, tādu, lai cukurkauliņš būtu klāt, — kareivis beidzot izspieda.

—  Tu dzirdēji, vecais zagli? — poručiks pagriezās pret feldfebeli.

—   Melo, visu melo aiz naida pret mani, — Nazarenko taisnojās.

—   Pats tu melo! — satrakots brēca Boreiko.

Kareivji sastinguši un bāli no bailēm stāvēja savās vietās.. Nazarenko tikai stenēja zem sitienu krusas, kas bira tam virsū.

Nezin kā tas beigtos, ja virtuvē nebūtu ienācis Rodionovs. Vienā mirklī aptvēris notiekošo, viņš apņēma Boreiko ap vidukli un pūlējās atraut viņu no Nazarenko.

—   Jūsu labdzimtība, beidziet reiz, citādi līdz nāvei sasitīsiet, — mēģināja viņš pierunāt līdzīgi zvēram satrakoto poručiku.

—  Ko tu bāzies tur, kur tev nav nekādas daļas? — Boreiko viņam uzkliedza.

—   Jums pašam, jūsu labdzimtība, par šo riebekli vajadzēs atbildēt, bet viņš nav tā vērts, lai par viņu atbildētu, — Rodionovs turpināja pierunāt.

Poručiks sāka nomierināties, paskatījās uz asinīm notašķīto feldfebeli, uz piekautajiem kareivjiem un dobjā balsī teica:

—   Nazarenko aizvest mājās, pārējiem, maitām, nomazgāties, — un izgāja no virtuves.

Tiklīdz durvis aiz viņa aizvērās, kareivji metās palīdzēt feld-. febelim.

Nazarenko stenēja un vaidēja, visu laiku lamādams Boreiko.

—   Līdz pašam ģenerālim iešu, bet atradīšu, kas viņu sa valda! Divdesmit gadu jau virsdienestā, bet nekad neesmu redzējis, ne dzirdējis, ka feldfebeli lā sit un vel kareivju klātbūtnē. Tas viņam tā nepaies. Es nejokoju, līdz pašam ģenerālim Steselim iešu, bet viņu tiesai nodošu, — raudulīgā balsī runāja feldfebelis. — Bet tu, maita, — viņš pēkšņi uzbruka pavāram,

—    nevarēji pateikt, ka gaļa domāta desmit cilvēkiem, nevis man vienam. Ak tu sprāgoni! — un, aizmirsis saņemtos sitienus un brūces, feldfebelis metās virsū pavāram. Tas mēģināja aizsargāties, bet Nazarenko ar pavārnīcu iesita viņam pa galvu un iespēra ar kāju vēderā. Pavārs iestenējās un apsēdās uz grīdas.

—   Zināsi, kā savu feldfebeli iegāzt! Un jums es arī to vēl atminēšu! — Nazarenko piedraudēja arteļščikam un virtuves dežurantam.

—   Ejiet labāk mājās, Denis Petrovič, nomazgājieties un saņemieties, — Rodionovs teica.

—   Tātad pēc tavām domām es esmu riebeklis? Uzmani, ka savas uzšuvītes nepazaudē, kad es komandierim par pirmo vadu pastāstīšu, — Nazarenko pēkšņi atņirdza zobus. — Tu domā, es nezinu, kādas grāmatiņas jūs tur naktīs lasāt? Par to galvu neglaudīs.

—   Es taču jūs no nāves izglābu, — zobodamies teica Rodionovs, — bet jūs mani aprejat.

—  Aprejat! Vai tad es esmu suns, kasrej? «Viņš navtā vērts!» Bet tu, mēslu kultenis tāds, daudz esi vērts? Tfu, tevi ārā, — un feldfebelis izgāja no virtuves.

—  Kā tad Lācis jums tā uzklupa? — Rodionovs prasīja virtuvē palikušajiem kareivjiem.

—   Nosapņojis, ka ga|u zogot, un sāka zvetēt pa purnu kā pa savu balalaiku, — arteļščiks drūmi norūca. — No jūsu pašu vada, droši vien, Lāci mums virsū uzlaiduši.

—   Paši jūs, puiši, vainīgi. Cik reižu netiku jums teicis: atmetiet zagšanu, kareivji dusmojas, bet jūs tikai atteicāt — nospļauties, ar mums ir feldfebelis. Iznāca, ka arī feldfebelis no Boreiko neglaba. Iesniegs vēl komandierim par jums ziņojumu, un nokļūsiet zem tiesas^

—   Kur tad taisnība? Sasist mūs un tad vēl zem tiesas, — arteļščiks iekarsa.

—          Nezodz, tad tevi nesitīs, — Rodionovs stingri atteica.

—   Bet tagad vainojiet paši sevi.

—   Virsnieku kalps, — izlamājās arteļščiks.

—   Par maz vēl tev poručiks pa purnu sadeva, laikam gribi, lai es piesviežu? — Rodionovs noprasīja. — Zagļa izdzimums, gan mēs reiz jūs ķersim, — un tad no kareivjiem dabūsiet vairāk nekā no Boreiko. Sen jau grib tevi tumsā pārmācīt. Kad nogrābs, tad meklē nu, kas sitis.

—   Tu jau pats kareivjus mums uzrīdi! — arteļščiks kliedza.

Rodionovs klusēja un izgāja no virtuves.

Pārgājis mājās, Nazarenko paskatījās uz sevi spogulī un saka raudat aiz žēluma pret sevi. Viena acs aiztūkusi, deguns sapampis, lūpas asiņoja vairākās vietās, apģērbs novārtīts, saplēsts, skrandas vien karājās. Ieraudzījusi vīru, sieva iekliedzās

un izplūda asarās. Šurka caur pieri paskatījās uz tēvu un tad metās to notīrīt.

—   Rokas nost, muļķe! Tāds, kāds stāvu, — iešu pie komandiera, lai redz, kā Boreiko pret mani izturas. Nāc līdz, — viņš pavēlēja sievai. — Un, ar abām kājām klibodams, asiņains un izplūkāts, sievas atbalstīts, "Viņš ieradās pie Zukovska.

—   Kas tad tevi tā izgreznoja? — Zukovskis brīnījās, pazīdams sava feldfebeļa straujo dabu un zinādams arī to, kā viņš izturas pret kareivjiem.

Nazarenko iesāka žēlotie^ par Boreiko, viņa sieva, raudādama gaužas asaras, piebalsoja.

—   Pasaukt šurp poručiku Boreiko! — Zukovskis pavēlēja denščikam.

—   Pavisam pilnā, jūsu labdzimtība, zvērīgi trako, savu Ivanu līdz nemaņai sasitis nezin par ko, — denščiks pastāstīja.

—   Kur tad viņš paguvis tik agri no rīta piedzerties? — minēja Zukovskis.

—   Laikam pilnā vēl no vakar vakara.

—   Vajadzēs uzgaidīt, kamēr izguļas. Pasauc man praporščiku, — kapteinis norīkoja denščiku.

—   Spēka nav vairs tālāk ciest šo spīdzināšanu, — Nazarenko šņukstēja. — Gribu iesniegt sūdzību pašam ģenerālim.

—   Pagaidi, kamēr es ar Boreiko izrunāšos, — Zukovskis nepiekrita. — Pagaidām ej un sakārto sevi.

—   Sergej Vladimirovič, — viņš vērsās pie ienākušā Zvonareva, — Boreiko piedzēries un savārījis nekārtības; lai izdibinātu, kas noticis, vajadzēs nopratināt kareivjus un Boreiko un iesniegt ziņojumu man.

—  Es vel nekad savā mūžā gar tieslietām neesmu noņēmies. Man nav ne mazākās jēgas, kā tā jāuzraksta, nu, šī pati nopratināšana. Labāk būtu, ja jūs to uzdotu Cižam, viņa dienesta pakāpe augstāka par Boreiko, un viņš, droši vien, prot pratināt, — Zvonarevs mēģināja atrunāties.

—   Cižam nevar: Boreiko viņu necieš, var izcelties skandals. Bez jums man nav neviena, ko nozīmēt. Tādēļ varbūt jūs tomēr pamēģināsiet nomierināt Boreiko un nolikt to gulēt. Stāsta, ka no degvīna pavisam par zvēru kļuvis.

—   Paklausu bez sevišķa prieka, — negribot uzņēmās Zvonarevs un devās uz Boreiko dzīvokli.

Boreiko, pārnācis mājās no virtuves, aizsūtīja denščiku pie rotas feldšera vēl pēc vienas pudeles spirta.

«Visi viņi maitas, zagļi un bieži. Man tikai nevajadzēja iekarst. Iekraut pāris reižu pa purnu arteļščikam un pavāram, izlamāt labi krietni feldfebeli un iesniegt par viņiem ziņojumu, pieprasot abus nomainīt. Tas būtu bijis pareizi, bet tagad pats muļķos iekļuvu. Nazarenko sacels traci! Sacīsim, viņu jau sen vajadzēja pārmācīt, lai neiedomājas sevi par lielu vīru, bet iznāca tā nelabi. Labi, ka Rodionovs atturēja un aizvilka prom,» — drūmi domāja poručiks, staigādams pa istabu. Dusmas uz sevi, uz kareivjiem, uz visu pasauli atkal kāpa augšup.

Denščiks atgriezās ar tukšu pudeli un ziņoja:

—  Fclšers vairāk nedod, teica pateikt, lai jūs vairs nesūtot.

—   Ko? — iekarsa Boreiko. — Es viņam galvu no pleciem noraušu, ja viņš nedos, marš! — viņš aizdzina denščiku un drūms sāka atkal staigāt pa istabu.

Pcc īsa laiciņa denščiks atgriezās tukšām rokām.

—   Ko es tev pavēlēju? — Boreiko nikns piegāja pie kareivja. Tas bailīgi kāpās atpakaļ uz durvju pusi.

—   Ko es tev pavēlēju? — uzmācās viņam Boreiko. — Kā tu uzdrošinies nepildīt manu pavēli un neatnest spirtu?

—   Nedod vairāk.

—   Nedod, — Boreiko mēdījās, — tad es tev došu. Marš, atpakaļ, — un viņš no visa .spēka iesita ar dūri denščikam pa seju.

Kareivis skaļi iekliedzās un izskrēja no istabas.

—   Kāds lops! — izlamājās Boreiko un uztraukumā drebošām rokām ielēja sev pilnu glāzi spirta.

Boreiko sitiens bija tik stiprs, ka uz denščika sejas palika brūce, acīm redzot no gredzena poručika pirkstā. Notraipīdamies asinīm, ar rokām apklājis sadauzīto seju, viņš ar pūlēm aizvilkās līdz feldšerim.

—   Uz hospitāli jāiet, tur tavu purnu sašūs, — lietišķi pateica feldšeris, apskatījis ievainoto. — Tūliņ uzlikšu pārsēju.

Tai brīdī ienāca Nazarenko. Viņa seja bija pilnīgi sapampusi un pārvērtusies no sitiena.

—   Denis Petrovič! Dieva dēļ, kas tad jūs tā ievainojis? feldšeris sasita rokas.

—   Nav tava darīšana, zini tikai, kā palīdzību sniegt, — feldfebelis nikni norūca.

—   Nu, citādi nav, ka tā ir Boreiko roka, — Meļņikovs noteica, it kā neko nezinātu par notikušo. — Savu denščiku arī sakropļojis, uz hospitāli jāsūta. Jums arī portretu izķēmojis.

Tas nav cilvēks, bet meža zvērs, ar vienu vārdu — lācis! Sūdzēties par to vajadzētu, lai savalda mazliet, pie ķēdes piesien, — pārsiedams feldfebe|a galvu, feldšeris mēļoja, bet pēkšņi apklusa.

Gar lpgu pazibēja Boreiko stāvs, un nākamajā mirklī tas ienāca telpā.

—   Degvīnu, spirtu, visu, kas tev ir! Bet ātri! — viņš pavēlēja Meļņikovam.

—   Visu sausu jūs jau izdzēruši, jūsu labdzimtība, nekas nav palicis, — feldšeris steidzīgi atbildēja.

—   Taisi vaļā skapīti!

Meļņikovs pasteidzās atraut medikamentu skapīša durvis. Boreiko pats aplūkoja visas pudeles.

—   Kas tas?

—  Spiritus vini denaturati, — Meļņikovs palielījās ar latiņu valodas zināšanām.

—   Dod šurp!

—   Jūsu labdzimtība, no tā var saslimt un pat nomirt, — Meļņikovs bailīgi protestēja.

—   Bet, ja es nosprāgšu, vai tu raudāsi? — tieši noprasīja Boreiko, pavisam sarkans no asiņu pieplūduma un sava paša nesavaldības. — Ko tu klusē? poručiks uzkliedza.

— Nevaru zināt.

—   Nevari zināt! Tad lūk tev, lops! — un Boreiko atvēzējies iesita Meļņikovam pa ausi, tad pagriezās un, smagi celdams kājas kā lācis, izgāja ārā.

—  Ocli, visa galva noskanēja, kā viņš iezvēla, — Meļņikovs sūdzējās.

—   Labi, ka tā, varēja pavisam sakropļot, — teica Nazarenko.

Zvonarevs satika Boreiko, kad tas atgriezās mājās, turēdams rokā denaturētā spirta pudeli.

—   Es pie tevis, Boris Dmitrijevič. Mani Zukovskis atsūtīja parunāt ar tevi.

—   Nac iekšā, iedzersim kopā.

Zvonarevs iegāja Boreiko istabā.

—   Laikam papriecāties gribi par piedzērušos Boreiko, piena puika? Skaties, zobojies, smejies par mani, saprotu jau — esmu pelnījis.

—   Kad tu atmestu dzeršanu, Borja. Patiess vārds, būtu labāk ir tev, ir mums.

Boreiko klusēja un joprojām dzēra.

—   Ne par ko tu esi sasilis Nazarenko, arteļščiku, pavāru .. .

—   To viņi pelnījuši, lai nezog.

-    Savu Ivanu sakropļojis.

Ivanu? Neatceros. Mazliet pagrūdu viņu.

—   Bet tā, ka uz hospitāli jāved.

—   To gan es velti. Cik reižu es viņam neesmu teicis, — kad es esmu pilnā, lai nelien acīs. Nē, taču ielīdis, — Boreiko sirsnīgi nožēloja.

—   Tevi komandieris sauca .. .

—   Nu viņu! Viņš pats pie visa vainīgs. Uzdevis Čižam pārzināt saimniecību. Tas kopa ar Pachomovu ievelk novārījuma naudu, bet Nazarenko ar kompāniju devas zog. Vienam taču jāieved kārtība.

—   Atmet, Boris, žūpošanu, — pierunāja Zvonarevs, kam aizvien vairāk sanāca dusmas par Boreiko.

—   Atmetīšu, ja tu izdzersi šo glāzi, — negaidot teica Boreiko. — Dodu vardu, ka tūliņ likšos gulēt, ja izdzersi, — un viņš ielēja Zvonarevam glāzi denaturētā spirta.

—   Es negribu saindēties.

Boreiko to izšļaca un piepildīja ar tīru spirtu.

—  Dzer, lūdzu tevi kā draugu, dzer, — ietiepīgi uzplijas Boreiko.

Zvonarevs mirkli vilcinājās, bet tad, aizturējis elpu, iegāza spirtu mutē.

—   Tfu, kāds riebums, — viņš ar mokām izteica.

—  Malacis, — Boreiko norūca un, atvēris vēdlodziņu, izsvieda atlikušās pudeles.

—   Aizsūti savu denščiku uz virtuvi pec gurķu sālījuma un liec, lai sagatavo man galvai kompresi, — un, noāvis zābakus, Borei'ko ielikās gultā. Pēc vienas minūtes viņš jau krāca.

Zvonarevs aizgāja pie Zukovska ar ziņojumu par savas darbības rezultātiem.

—   Kas ar jums noticis, Sergej Vladimirovič, Boreiko jūs apvainoja? — Zukovskis metās pretim Zvonarevam, kas bija sarkans kā vēzis.

—   Nē, tikai piespieda izdzert glāzi spirta, — un Zvonarevs izstāstīja kapteinim visu notikumu gaitu.

—   Ejiet līdz pusdienām noguļoties un paostiet ožamo spirtu, tas palīdz, — atlaida viņu komandieris.

Zvonarevs nekavējoties to izpildīja.

Bija jau, pēcpusdiena, kad praporščiks ar smagu galvu pamodās. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Boreiko — skaidrs un drūms.

—   Celies, Serjoža, un ģērbies ātrāk.

Kad Zvonarevs apģērbās, abi devās pie Zukovska.

Boreiko svinīgi atvainojās Zukovskim par savu šārīta izgāšanos.-

—   Boris Dmitrijevič, būtu jūs mazāk dzēris, — jums nevajadzētu atvainoties un man jūs strostēt. Bet tagad, redziet, ko visu esat savārījis! Arteļščiku piekāvis… — Kapteinis iesāka uzskaitīt Boreiko nedarbus.

—  Pelnījis, — Boreiko piebilda.

—   Pavāram zobus izsitis …

—    To viņam vajadzēja.

—  Feldfebeli vai līdz nāvei sakropļojis.

—  Sen jau gribēju viņu notvert.

—   Savu denščiku ievainojis.

—   Vainīgs. Neatceros, kā tas notika. Sūdzu grēkus un lūdzu sodīt. Viņu velti esmu piekāvis.

—   Labāk būtu, ja jūs par visu man iesniegtu ziņojumu, es to izskatītu un visu nokārtotu.

—   Nikolaj Vasiljevič, daudzreiz jau esmu jums teicis, ka mūsu arteļščiks zog un ka feldfebelis viņu slēpj, bet jūs man neticējāt, pierādījumus prasījāt, šorīt devos tos salūkot. Pie viena mazliet izrēķinājos ar viņiem.

—   Lūdzu jūs, Boris Dmitrijevič, kopā ar Sergeju Vladiiniroviču jau šodien pārbaudīt artcļščika grāmatas, jo es tur sen neesmu ieskatījies, nebija laika, — uzdeva viņiem Zukovskls.

—   Klausos! Tūliņ iesim uz kanceleju, — Boreiko atbildēja un kopāar Zvonarevu devās uz durvīm.

Pie ieejas kancelejā viņi ieraudzīja kādus desmit kareivjus, kas pilnā apbruņojumā stāvēja zem šautenes.

—   Kas tā par goda sardzi? — iesaucās poručiks, skatīdamies uz nosodītajiem.

īgnās, nepatikas pilnās kareivju sejas noskaidrojās.

—  Sveiki, ērgļi! — Boreiko riorēca.

—   Esiet sveiks! — kareivji izklaidus atbildēja.

—   Tu par ko stāvi? — jautāja Boreiko labajā flangā stāvošajam bombardierim tēmētajam Košeļevam, labākajam tēmētā jam rotā un savam mīlulim.

Košeļevs, izskatīgs kareivis no sibiriešiem, iesmējās.

—   Tā iznāca, jūsu labdzimtība, uzšķaudīju štabkapteinim.

—   Kā tad tu tā uzšķaudiji?

—   štabkapteinis pasauca mani klāt, es piegāju, bet te man uznaca šķavas un mazliet viņu ķēra. Viņš par to man uzlika desmit stundu zem šautenes.

—   Tā-ā-ā! Priekšniecībai, tu saki, esi uzšķaudījis? Nu, brāl, es ar daudzreiz šķaudu uz priekšniecību, bet daru to ar apdomu un arī tev ieteikšu turpmāk tā darīt. Ej uz kazarmām.

—   Pazemīgi pateicos, — priecīgi teica kareivis, noņemdams šauteni no notirpušā pleca.

—   Bet tu par ko? — Boreiko prasīja nākamajam.

—   Šķībi paskatījos uz štabkapteini, jūsu labdzimtība, viņš noskaitās — stāvi, teic, muļķi, astoņas stundas zem šautenes.

—   Kā tad tu uz viņu paskatījies?

Saprotams, kā, jūsu labdzimtība; tā, kā skatās…

—   Bet vai tu nezini, ka pēc reglamenta tev «priekšniecība jāaprij acīm», bet tu «tā, kā skatās». Nākamo reizi, kad ieraudzīsi štabkapteini, tad ne tikai rij, bet grauz viņu ar acīm. Saprati? Tagad ej.

Kareivji kļuva pavisam jautri un gaidīja savu kārtu.

—   Tu par ko? — Boreiko prasīja trešajam.

—   Bez durkļa aiz stūra aizgāju, bet štabkapteinis ieraudzīja.

—  Kā tad tu tik nolaidīgi?

—   Tāpat, jūsu labdzimtība; aiz stūra durklis tikpat jānoņem.

—   Tur jau arī apakšbikses jānovelk, tā tu kādreiz ar pliku dibenu skriesi aiz stūra, muļķa galva tāds! — kareivjiem skaļi smejot, teica poručiks.

—   Aidā, visi uz kazarmām! — viņš pavēlēja. Kareivji, jautri smiedamies un jokodami, aizskrēja uz kazarmām.

—   Čižs tev par to nepateiksies, — brīdināja Zvonarevs.

E, uzspļaut man viņam.

—  Tas mazina viņa autoritati kareivju acīs.

—   Viņam jau sen nekādas autoritates nav. Viņš pats to ir pazaudējis ar savu gļēvulību un muļķīgajiem sodiem. Kareivis, brāl, mūs redz cauri labāk nekā mēs viens otru.

Kancelejā Boreiko pieprasīja no Pachomova arteļščika grāmatas, kur tika ierakstīti visi rotas saimniecības izdevumi.

—   Nu, Pafnutjič, — viņš noprasīja vecākajam rakstvedim, izskatījis burtnīcu, — saki tieši, cik nozagts!

—  Ko jūs, jūsu labdzimtība, mēs ar to nenodarbojamies, — Pachomovs sašutis atteica.

—   Paskatīsimies.

Zvonarevs nosauca izdevumus no ierakstiem gramata, bet Boreiko izskatīja attiecīgos rēķinus.

Kad lasīšana bija pabeigta, poručiks kārtīgi sāka izraut no kopā sašūto dokumentu saiņa atsevišķus rēķinus.

—   Jūsu labdzimtība, ko jūs darāt? — rakstvedis izbijās.

—   Viltotus rēķinus izlasu, — izgrūda Boreiko. •— Raksti, Serjoža, pārbaudot atrasti viltoti rēķini par… — tūliņ uzmetīšu uz skaitāmiem kauliņiem, — par septiņdesmit rubļiem un divdesmit kapeikām.

—   Kāpēc tad tie viltoti? — Pachomovs uztraucās.

—   Nu, un šis? Par desmit rubļiem pirktas lauru lapas un pipari, bet paraksts kaut kāds ķiniešu, — tā kā Viņchu-či vai arī Sicii-či-ļi. Par to naudu var nopirkt lauru lapas veselam gadam, bet te pēc piecām dienām vēl par rubli tās pašas lapas. Kā tu domā, varbūt rota tikai ar lauru lapām jābaro? Un šis — «par divpadsmit rubļiem čumiza», par to naudu par nopirkt trīs vezumus, bet te tikai trīs pudi uzrādīti. Par tādiem jociņiem tiosā nokļūsi, Pachomov, — Boreiko piedraudēja.

—   Jūsu labdzimtība, es esmu mazs cilvēciņš, — rakstvedis murmināja, — kā štabkapteinis pavēlēja, tā es rakstīju.

—   Cik tad štabkapteinis tev un arteļščikam par to samaksāja?

—   Skops viņš, jūsu labdzimtība, tikai pa trijniekam iedeva.

—   Ech, par trijnieku cietumā nokļūsi, Pafnutjič. Es tevi turēju par gudrāku, bet iznāk citādi, pavisam muļķis esi.

—   Mēs esam padotie, kā pavēl, tā arī darām.

—   Darīt, lūk, vajag ar prātu un saprast, ko var un ko nevar. Dod šurp citas grāmatas! Cik te ir viltotu rēķinu?

Pārbiedētais rakstvedis jau pats sāka uzradīt viltotos rēķinus. Pēc vienas stundas darbs bija pabeigts.

—   Pavisam kopā viltoto rēķinu atradām par vairāk nekā trīssimt rubļiem. Raksti, Pafnutjič, aktu un gaidi tiesu.

—   Kā dieva priekša zvēru — neesmu vainīgs. Visu štabkapteinis un feldfēbelis pavēlēja — raksti un raksti, — rakstvedis mēģināja izlocīties.

Zukovski pārņēma šausmas, kad Boreiko un Zvonarevs nodeva viņam aktu.

—   Boris Dmitrijevič, ko jūs atkal esat izdarījis? Vai tad vajadzēja aktu rakstīt? Būtu ziņojuši mutvārdiem. Tagad pa visu artilēriju izskanēs, ka mūsu rotā zog. Cik nebūs kauna un vēl no ģeneraļa nepatikšanu.

—   Bet toties mēs no zagļiem tiksim vaļā. Čižs jaatceļ no rotas saimniecības un jāieceļ jauns arteļščiks.

—   Bet kā tad ar iztrūkstošo naudu?

—   Cižs lai atmaksā.

—   Bet ja viņam vairs nav?

-   Samaksās, no algas atvilks, paziņojiet tikai pārvaldei.

—   Tieši to es negribu, — Zukovskis pretojās. — Jāpajautā vel Cižam pašam, lai viņš iesniedz paskaidrojumu.

—   Pasaukt tūliņ šurp štabkapteini Cižu! — Boreiko nokliedza.

Kad Cižs atnāca, viņam deva izlasīt komisijas sarakstīto aktu. Viņš pietvīka no uztraukuma un stostīdamies, it kā sašutis, teica:

—   Redz, kads nelietis tas Pachomovs: apvedis mani ap stūri, zem paša deguna mācējis zagt. Viņš nekavējoties jānodod tiesai par viltojumiem un zagšanu.

—   Pachomovs man un praporščikam apgalvoja, ka viltojumi izdarīti pēc jūsu pavēles un ka jūs viņam un artcļščikam par to samaksājis, — skaidri pateica Boreiko, skatīdamies Cižam acīs.

—   Jūs aizmirstaties, poručik, tas ir apvainojums man; iznāk, ka es naudu būtu piesavinājies?

—   Tā iznāk, ka nozadzis.

—  Nikolaj Vasiljevič, pavēliet atsaukt šurp Paclīomovu un arteļščiku, — Boreiko lūdza.

—   Jūs gribat mani ar kareivjiem aci pret aci nopratināt, — iespiedzās Cižs, skraidīdams pa istabu, — tā ir disciplinas graušana, krievu armijas pamatu dragāšana. Es aizeju. Vairāk runāt par šo jautājumu es nevēlos, — un Cižs gribēja iziet no istabas.

—   Stop! — Boreiko aizstājās viņam ceļā, — bet iztrūkstošo naudiņu lai Nikolajs Vasiljevičs par jums maksā?

—   Kāda man te daļa? Zaguši Pachomovs ar arteļščiku, bet es lai atbildu, — štabkapteinis protestēja.

—   Jūs, Aleksandr Aleksandrovič, pēc likuma atbildat par kopējo arteļa naudu, bet ne rakstvedis un arteļščiks, — Zukovskis teica.

—   Un jūs kā rotas komandieris arī. Ja jau tā ir iznācis, maksāsim uz pusēm, — Čižs nepadevās.

—   Tas tikai ir frukts, — noteica Boreiko, vēl aizvien aizsegdams durvis. — Pats nozog, bet citiem liek samaksāt.

Cižs gribēja ar dūrēm mesties viņam virsū.

—  Scha, Kinder! — piedraudēdams norūca Boreiko, ieverojis Ciža kustību.

Štabkapteinis nobijās un atkāpās.

—   Kā tad paliek ar naudu? — Zukovskis uzstājās.

—  Es visu samaksāšu, tikai pavēliet, lai šis nekauņa atbrīvo durvis, — trakoja Čižs.

—  Kvītīti izrakstiet, štabkapteiņa kungs, — Boreiko zobodamies pieklājīgi palocījās.

Čižs ātri uzrakstīja pieprasīto kvīti un pasniedza to Zukovskim.

Boreiko atgāja no durvīm, pa kurām tūliņ kā lode izskrēja Čižs.

—   Nu, tad ievārījāt gan putru, Boris Dmitrijevič, — Zukovskis kā pārmetot nogrozīja galvu.

—  Nekas, izstrēbsim un dzīvi paliksim, — poručiks pasmaidīja. — Pašreiz ir veselīgi atmaskot aizmirsušos blēdi.

-   Bet ko man tagad darīt? — Zukovskis domīgi jautāja.

-     Saņemt no Čiža naudu, nomainīt arteļščiku un pavāru, un tas arī viss.

—   Tiesai viņus vajag nodot.

—   Nav vērts. Čižs visu uz viņiem nogrūdīs, bet pats no ūdens sauss iznāks. Sadevu viņiem pa purnu, — pietiks. Nemīlu tās tiesas un tiesāšanās. Ķeza vien ir.

—          Tiešām, tā būs visvienkāršāk, — kapteinis piekrita.

—   Tikai Nazarenko var par jums sūdzību iesniegt, un tad viss sāksies no gala.

—  Neiesniegs, baidīsies. Viņam taču arī pie pirkstiem kas pielipis, ka tas redzams no arteļa naudas.

CETURTĀ NODAĻA

Zvonarevs saņēma rīkojumu ierasties artilērijas pārvaldē, lai uzsāktu desmitcollīgo lielgabalu lafešu pārbūves darbus šaušanai ar bezdūmu pulveri.

Kaut gan praiporščiks nedomāja būt projām ilgu laiku, tomēr viņam bija skumji, šķiroties no baterijas, kur tas bija iedzīvojies.

Ieradies pārvaldē, viņš devās pie Gobjato, kas saņēma to ar savu parasto sirsnību.

—   Apmetieties pie manis. Es tūliņ pavēlēšu aiznest jūsu

lietas uz savu dzīvokli, bet pēc tam iesim iepazīties ar darbnīcām, tas nav tālu, — Gobjato uzaicināja.

Darbnīcas izrādījās par mazu remontdarbu rūpnīcu un atradās pašā Zelta kalna pakājē, tāpēc tās no jūras nebija redzamas. Atsevišķi cechi bija izsvaidīti diezgan tālu viens no otra.

Pavisam darbnīcās bija nodarbināti kādi trīs simti kareivju un brīva līguma strādnieku.

Zvonarevs un Gobjato apgāja apkārt mechaniskajam cecham un aiz tā ieraudzīja zemē sagāztas piecas desmitcollīgo lielgabalu lafetes.

—   Jūs atkniedēsiet lafešu sienas, pieliksiet katrai sienai trīs tērauda plāksnes un pēc tam sakniedēsiet, tad pārstādīsiet šķērssienas, kā mēs aprēķinājām, un apmainīsiet ceļamos lokus uz lielākiem, lai lielgabala stobru varētu pacelt augstāk. Lūk, tas ir viss jūsu darbs. Domāju, ka nedēļas laikā jūs tiksiet ar to galā. Palīgā es jums došu kalēju cecha priekšnieku — pakāpes virsfeierverkeru Zmurinu. Tā kā saukts, tepat jau viņš nāk! Iepazīstieties.

Zmurins izrādījās neliela auguma gaišmatis, apmēram divdesmit piecus gadus vecs, ar platā saitē iekārtu degunkniebi uz acīm.

—   Darbus sāksiet rīt no rīta. Tagad dosimies atpakaļ uz pārvaldi, tur mūs gaida Belijs.

Ģenerālis sīki izprašņāja visu par Zvonarevam uzticētajiem darbiem un lūdza tos pasteidzināt.

—   Pēc Nikolaja Andrejeviča aprēķina desmitcollīgo lielgabalu sniegums palielināsies no deviņām ar pus uz trīspadsmit ar pus verstīm, tātad diezgan ievērojami: tas dos iespēju pielaist japaņus tuvāk un tad pēkšņi viņus apšaudīt.

—   Baidos tikai, jūsu ekselence, ka līdz ar distanci palielināsies arī izklaide un samazināsies tēmējuma precizitāte, — Gobjato iebilda.

—   Kaut vai pabiedēsim japaņus, arī tas jau labi. Ar vārdu sakot, nezaudēt laiku un pasteigties ar lafešu pārbūvi.

Pēc sarunas ģenerālis kā arvien ielūdza virsniekus pie sevis pusdienās.

Zvonarevam ienākot, Varja nosvieda savu rokdarbu un pagājās pretim.

—   Nu, ko Šurka Nazarcnko — mācīsies māsu kursos? — viņa jautāja.

—   Viņa jau būtu laimīga, bet diezin vai vecāki atļaus.

—   Palūdzu tēti, un viņš izsūtīs visām mātēm un meitām uzaicinājumu iestāties kursos. Es šo uzaicinājumu noteikti aizsūtīšu Šuras tēvam, tad viņš vairs nestīvēsies.

Pēc pusdienām Varja aizveda Zvonarevu apskatīt viņu saimniecību.

—   Es mūsu muižā iemācījos saimniekot, nemīlu pilsētu un labāk dzīvotu laukos. Uz institutu arī atteicos braukt, bet tētis ar māti piespieda. Pabeigšu vecmāšu kursus un aizbraukšu uz visu mūžu savā muižā, — vistas un teļus audzēt, — Varja smaidīdama stāstīja.

Pēc bagātīgās vistu kūts viņa parādīja kūti ar trim govīm un vairākiem teļiem.

—  Bet šī ir mana «Kubaņa», meitene radīja savu jājamo zirgu. — Vai jūs protat jāt?

—   Mazliet.

—   Lūk, kur labi! Izjāsim kopā, citādi tētes «Dons» nostāvas un aptaukojas bez kustībām. Rīt pat aizjāsim uz Sušiinu, tā ir ķiniešu sādža kādas desmit verstis no šejienes.

Apskatījuši saimniecību, viņi iegāja ēnainajā dārzā, kur bija bezgala daudz puķu.

Te pie Varjas pieskrēja mazs trīs vai četrus gadus vecs ķinietītis. Tas priecīgi metās viņai klāt, apkampa un, viltīgi piemiedzis savas melnās, šķībās ačeles, iebāza roku meitenes kabatā. Atradis konfekti, viņš to ar baudu iestūķēja mutē.

—   Tas mans krustdēls Vaņa. Lūdzu mīlēt un izturēties labvēlīgi. Jauks zēns, — un Varja cieši noskūpstīja bērna tumši rožainos vaidziņus.

—   Jums laiks apprecēties, — smaidot teica Zvonarevs.

Meitene pietvīka.

—   Nerunājiet muļķības! Es nekad neprecēšos.

—   Gan jauna vēsts ir ši, bet ticēt grūti tai, Zvonarevs zobojās. Uz lieveņa atvadījies no Varjas, viņš iegāja brigādes pārvaldē.

Tur, neskaitot dažus rakstvežus, neviena vairs nebija. Viņu ieraudzījis, pazīstamais rakstvedis Sevastjanovs pienāca klāt un apjautājās, ko viņš vēloties.

—   Es meklēju Gobjato, nezinu, kur viņš nozudis, — praporščiks pateica.

—   Viņu tik drīz nenoķersi, viņš aizvien kaut ko kārto, par daudz nemierīgs.

Zvonarevs pajautaja, ka nokļūt Gobjato dzīvoklī, kurp aiznestas viņa mantas. Rakstvedis piedāvājās aizvest.

—   Pats viņš ir jauks cilvēks, rūpīgs, — Sevastjanovs pastāstīja, — tikai par maz darbnīcās ieskatās. Tur viņa vietā rīkojas palīgs, ierēdnis Kozlovs — tāds drūms, ar melnu bārdu. Tas tad plosās par diviem. Kad kapteiņa nav, tad sākas purnu dauzīšana vai arī kareivji stāv divdesmit stundu no vietas zem šautenes.

—   Vai tad Gobjato to neredz?

—  Savāds viņš, — neko neievēro sev apkārt. Visu laiku ar savām domām aizņemts. Te nu ir jūsu dzīvoklis, — rakstvedis parādīja.

Gobjato dzīvoklī Zvonarevs atrada savas lietas jau izsaiņotas. Gobjato denščiks, ņiprs vladimirietis, tūliņ parādīja viņam visu dzīvokli un piedāvāja pusdienas, bet praporščiks atteicās.

—   Vai kapteinis drīz pārnāks mājās? — viņš jautāja.

—   Ne vēlāk par desmitiem vakarā, tā viņš aizvien pārnāk, vienpadsmitos iet gulēt, pusastoņos ceļas, bet astoņos jau aiziet darbā — viņš ļoti kārtīgs.

Apstaigājis dzīvokli, Zvonarevs apskatīja bibliotēku. Divi lieli skapji bija pilni grāmatu. Lielākā daļa no tām bija speciāli darbi par kara un artilērijas lietām, daudz bija technisko grāmatu, bet literatūra aprobežojās ar Zilu Vernu un Konanu Doilu; žurnālu nebija.

Visu šo laiku uz Elektriskās Kraujas Zvonarevs nebija redzējis neviena laikraksta, izņemot divus trīs «Invalida» numurus un Arturas žurnālu; reiz viņam bija pagadījusies viena Portarturas avīze «Novij krāj», ko virsnieki1 parasti nelasīja un sauca par Portarturas melkuli.

Gobjato pārnākšana novērsa viņa uzmanību no bibliotēkas.

—   Ierīkojāties? Brīnišķīgi. Rīt no rīta sāksiet strādāt! Kā iums Varja Belija patīk? Jauka meitene, nemaz nelīdzinās ģeneraļa meitiņai. Jums vajadzētu apprecēties, ja neesat paguvis to jau izdarīt. Tēvam stāvoklis, un viņa pati arī nav bez pūra.

—   Kāpēc jūs pats nepapūlaties?

—  Precējies, tētiņ, man divi bērni. Mana sieva tūliņ pēc pirmās bombardēšanas aizbrauca: negribēja ar bērniem riskēt.

Parunājušies vēl kādu pusstundu par dažādiem niekiem, viņi aizgāja katrs uz savu istabu.

Zvonarevs ar lielu baudu izģērbās, jo nebija jabaidās no nakts trauksmes kā uz Kraujas, un cieši aizmiga.

Darbam pie Zvonareva nozīmētā amatnieku brigāde jau bija uz vietas, kad praporščiks no rīta ieradās darbnīcās. Zmurins noteica katram kareivim dienas normu — atkniedēt divdesmit kniedes. Zvonarevu viņš saņēma auksti, apvainots par tā iecelšanu par darbu vadītāju, un sāka dot viņam norādījumus, kā un ko darīt.

—   Pateicos jutns, te es pats tikšu galā, — Zvonarevs viņu pārtrauca, un apvainotais pakāpes virsfeierverkers aizgāja.

Zvonarevs sapulcināja kareivjus, sasēdināja tos sev apkārt uz lafetēm un sāka izskaidrot darbu un kādēļ tas vajadzīgs. Izstāstīja, cik liela nozīme aizstāvoties ir tam, lai Iafetes ātrāk tiktu pārbūvētas.

Kareivji klausījās ar interesi.

—   Saprotat, ko vajag darīt un kādēļ? — Zvonarevs jautāja.

—   Tieši tā! Šo darbu noteikti veiksim, lai japaneļiem ātrāk var sadot, — kareivji atbildēja.

Viens no tiem, nekrieviska tipa, garš, slaids gaišmatis, cieši uzlūkoja Zvonarevu. Ievērojis to, praporščiks pajautāja, kāpēc viņš to dara.

—   Pazīstami jūs man liekaties, jūsu labdzimtība, — viņš atbildēja, — tūkstoš deviņsimtajā gadā, kad jūs vēl students bijāt, tad es mūsu Ļiļpopa rūpnīcā Varšavā jūs apmācīju strādāt uz radikalajām urbjamajām un virpojamajām mašinām.

—   Juzeks Bratovskis? — Zvonarevs iesaucās. — To gan es nedomāju, ka jūs te satikšu! Kā jūs te nokļuvāt?

—   Mani iesauca Varšavas cietokšņa artilērijā, bet pēc tam atsūtīja šurp, tikai nesen ierados ar trešo bataljonu.

Šī satikšanās ļoti iepriecināja Zvonarevu.

—   Tas pie mums notiek pirmo reizi, kad izskaidro, kādēļ darbs vajadzīgs, citādi arvien kā cietumā, uzdevums dots un diezgan, bet, kāpēc, — nav tava darīšana. Neizpildīsi — zem šautenes pastāvēsi, — Bratovskis pastāstīja.

Darbu iesāka strauji, un līdz pusdienai jau lielā dienas uzdevuma daļa bija veikta. Kad Zmurins pirms pusdienām atnāca paskatīties, ka veicas Zvonarevam, un gribēja uzdevumam pielikt vēl pa desmit kniedēm uz cilvēka, Zvonarevs atkal palūdza viņu neiejaukties.

Zmurins negribot paklausīja.

—   Dabūsim mēs pa biksēm no viņa, visu žulti uz mums izgāzīs, — piezīmēja Bratovskis.

—   Jūs ziņojiet man par visiem viņa izlēcieniem. Es parunāšu ar Gobjato, un mēs sauksim viņu pie kārtības.

— Tad jums vēl Kozjols uzkritīs; tas pie mums pirmā persona darbnīcās.

Tiešām, nepagāja ne pusstunda, kad darba vielā, Zmurina pavadīts, ieradās Kozlovs — apmēram četrdesmit gadu vecs, garš, drūms ierēdnis.

—  Kāpēc jūs iejaucaties Zmurina rīkojumos? — techniķis kā izaicinot noprasīja.

—   Bet kāpēc viņš iejaucas manā darba? Kas viņam devis tiesības dot man kaut kādus norādījumus?

—   Es esmu darbnīcu priekšnieka palīgs, papūlieties atbildēt uz manu jautājumu.

—  Man jūs neesat nekāds priekšnieks, un es jūs lūdzu nekavējoties aizlasīties no šejienes. Jūs mūs traucējat.

Vārdu maiņa turpinājās vēl kādu brīdi.

Beidzot Kozlovs ar Zmurinu aizgāja, un amatnieki moži iedūcās.

—   Tā viņam vajadzēja, kļuvis jau par daudz iedomīgs.

—   Kad kungi plēšas, puišiem pauri džinkst, viens no strādniekiem atsaucās.

Darbnīcu kancelejā, kur Zvonarevs iegāja pirms aiziešanas no darba, viņš atrada Gobjato, kas pašlaik noklausījās Kozlova un Zmurina sūdzību par viņu, kuri apvainoja to disciplinas graušanā, rupjībā un iedomībā.

Gobjato klusēdams klausījās un kratīja galvu.

—  Ko jūs teiksiet sev par attaisnojumu? — kapteinis jokodams jautāja praporščikam.

Zvonarevs tāpat jokodams atstāstīja notikumu.

—   Lūk, ko es varētu teikt sev par attaisnojumu, miertiesneša kungs, — viņš nobeidza.

Gobjato smaidīdams pavēlēja rakstvedim:

—   Uzraksti pavēli darbnīcām: «Darbs pie lafešu pārveidošanas notiek praporščika Zvonareva vadībā. Techniķim Kozlovam un virsfeierverkeram Zmurinam aizliegts Šajā darbā iejaukties. No rītdienas techniķis Kozlovs tiek pārcelts par kokapstrādāšanas darbnīcu vadītāju.» Viss. Sapratāt, kungi?

—   Es par to žēlošos ģenerālim, — Kozlovs ieminējās.

—   Pārlabo pavēli, — Gobjato pagriezās pret rakstvedi.

—        «Techniķis Kozlovs tiek nosūtīts artilērijas pārvaldes rīcībā,» — it kā nocirta Gobjato. — Es jūs vairs neaizturu, — viņš pievērsās techniķim, — bet jūs, Sergej Vladimirovič, lūdzu palikt. Es jau sen gribēju tikt vaļā no šā Kozlova, bet nebija iemesla. Tagad lūdzu — to laiku, kamēr jūs te, esiet mans palīgs un vietnieks. Varbūt jūs sadomāsiet un pavisam pārnāksiet šurp — būšu ļoti priecīgs. Bet tagad pirms pusdienām iesim \ pastaigāties pa «Etažerku», jo laiks ir brīnišķīgs.

Uz «Etažerkas» bija daudz staigātāju. Ar mokām atraduši brīvu soliņu, Gobjato un Zvonarevs apsēdās un sāka apskatīt staigātājus un reidā stāvošo eskadru. Eskadras kuģu dūmeņi kūpēja, it kā tā gatavotos iziet jūrā, bet matrožu pārpildītās laivas, kas nobrauca no kuģiem, pauda ko citu.

—   Ir gan laime tiem jūrniekiem, — Gobjato apskauda,

—   sēž aizmugurē, priecājas par dzīvi, bauda to un saņem vairāk nekā mēs. Tāpēc arī svaidās ar naudu restorānos un dzertuvēs, bet armijas ļaudīm skaudība. Tas rada neveselīgu šķelšanos armijas un flotes starpā. Steselis to izmanto savām intrigām pret floti. Lūk, nāk otrā ranga kapteinis Esens, «Novika» komandieris. Viņš gandrīz katru dienu ar savu kreiseri iziet jūrā, — Gobjato norādīja uz tuvojošos jūrnieku.

Kad Esens pienāca, abi piecēlās atdot godu.

—   Labdien, kaptein, — viņš sveicināja Gobjato. — Sen neesmu jūs redzējis. Atļaujat pie jums piesēst?

—   Laipni lūdzam, Nikolaj Otovič, — Gobjato laipni atbildēja un iepazīstināja ar Zvonarevu.

—   No kādas baterijas?

—   No Elektriskās Kraujas.

Esens vērīgi paskatījās uz praporščiku.

—   Labākā baterija. Bieži es ar prieku novēroju jūsu šaušanu. Daudz rūpju jūs sagādājat japaņiem. Redzama laba darba kārtība un prasmīga vadība apšaudot. Kas jūsu komandieris?

—   Kapteinis Zukovskis.

—   Nepazīstu.

—   Jūs, Nikolaj Otovič, droši vien, zināt poručiku Boreiko

—   tāds liels? — Gobjato iejaucās.

—   Kā ne! Mūsu Dukeļska glāzes biedrs. Stāsta, ka tik nešķirami kā pāris zābaku — skandalisti, bet prātīgi puiši. Es aizvien esmu pūlējies savākt pēc iespējas vairāk tādu uz sava

«Novika». Mans bocmanis Kaščenko pa ostas dzertuvēm salasa vistrakākos matrožus. Daudzi kuģu komandieri priecīgi, ja tiek vaļā no tādiem matrožiem, bet pie manis viņi strādā kā velni. Mūsu matroži brīnumus spēj darīt, vajag tikai prast tiem piekļūt; — nedrīkst būt formalists, niekiem nav jāpiesienas, bet par vainu jāsadod. Pie manis paši neticamākie plosoņas drīz vien uzšuves un krustus izpelnās. Ar virsniekiem ir daudz grūtāk.

Zvonarevs ar interesi klausījās izslavētā «Novika» komandieri, kas ne vienreiz vien bija iedrošinājies ar savu vieglo ātrgajēju kreiseri uzbrukt gandrīz vai visai japaņu eskadrai.

Garāmejošie jūrnieki ar cieņu sveicināja Esenu. Pūlī parādījās Soimanovs kopā ar citiem mičmaņiem. Viņš pienāca klāt un sasveicinājies sāka lūgt Esenu pārņemt viņu uz «Novika».

—   Vai Virens necels iebildumu? — kapteinis jautāja.

—   Jūs taču viņu pazīstat, — kā suns uz siena kaudzes; mums uz «Bajana» izplēsties neļaus, bet prom arī nelaidīs. Runā, ka drīz atbraukšot admiralis Makarovs, tad es mēģināšu vērsties tieši pie viņa. Viņš, lai gan admiralis, bet, kā dzird, arī pats labprāt braucot uz vieglajiem kreiseriem un mīnulaivām.

—   Vai tas no Kronštates, pazīstamais izgudrotājs un «Jermaka» būvētājs? Vai jūs lasījāt, viņš no matroža sācis, — Gobjato pieminēja.

—   Tas pats. Sācis dienēt par jungu, bet uzdienējis līdz viceadmirālim. Mūsu laikos bez krustmāmiņām un krusttētiņiem tas nav vis tik viegli izdarāms. Turklāt viņu priekšniecība nemīlot it kā par taisno un straujo raksturu un šurp, droši vien, sūta ar prieku. Toties mēs noteikti laimējam, dabūdami Makarovu vecās grabažas Starka vietā.

—   Mums trūkst ciešākas sadarbības ar floti, — Zvonarevs ierunājās.

—   Būšu priecīgs jūs kopā ar kapteini Gobjato redzēt pie sevis uz «Novika». Varbūt jūs pat noriskētu iziet ar mums jūrā? Padzenāsim japaneļus un pie viena parādīsim savu šaušanas māku, — Esens uzaicināja.

Artileristi pateicās un uzaicināja viņu kopējās pusdienās leštoranā «Saratova», kas atradās netālu.

Restorānā zāle bija pilna pusdienotāju, lielākā daļa no tiem bija karavīri. Nakts uzdzīvotāju vēl nebija. Ar grūtibām viņi atrada divus brīvus galdiņus. Pēc kāda laika zālē ienāca arī strēlnieku poručiks Endžejevskis. Viņš, kā redzams, bija nācis no apmācībām, — putekļains, noguris. Neatradis nevienas brī

vas vietas, viņš pienāca pie saviem paziņām Soimanova un Gobjato un lūdza atļauju nosēsties pie viņiem.

—   Lūdzu, — Esens kā vecākais pie galda viņu laipni uzaicināja.

—   No kurienes tad tu tik piekusis? — Soimanovs viņam jautāja.

—   No apmācībām. Tikai tagad, kad karš sācies, mēs sākam apmācīt kareivjus, kā jāšauj, bet miera laikā mācījām soļot paradēs. Katram kareivim pa visiem četriem mācību gadiem bija atļautas tikai četrdesmit mācību patronas. Bet «urā» kliegt un priekšniecību apsveikt mācījās dienu un nakti, — Endžejevskis sūdzējās. — Un vēl tagad māca slēgtā ierindā iet tuvcīņā ar durkļiem, izklaidu ierindu neatzīst, jo neviens no virsniekiem to neprot vadīt, un kareivji nav pieraduši pie patstāvības un nezina, ko ķēdē iesākt. Savu izlūku komandu es vazāju no rīta līdz vakaram izklaidu ierindā.

—   Kas ir jūsu komandieris? — gribēja zināt Gobjato.

—   Savickis, tāds resns, muļķis nav, bet nelietis un bailīgs. Toties cieņā pie Foka, ģenerālis viņu ļoti ieredz. Vārdu sakot, ar mūsu gatavību karam ir slikti. Pie jums, artileristiem, liekas labāk; jūs protat ir šaut, ir trāpīt reizēm, — Stachs iedzēla.

—  Velti jūs zobojaties, poručik, — Esens iejaucās. — Jūsu priekšā nekaunīgi taisnas acs paraugs: praporščiks, kas prata naktī sašaut mazu mīnulaiviņu no divdesmit kabeļtauvu attāluma, vai tas ir slikts acumērs?

Restorāns pamazām pieplūda pilns ar apmeklētājiem. Atnāca orķestris un sāka spēlēt jautrus valšus.

Dukeļska ierašanās zālē radīja vispārēju sajūsmu.

—   Žorž, sēdies pie mums! — Esens viņam uzsauca.

Leitnants tūliņ pienāca.

—  Kas jauns dzirdams? — sasveicinādamies apvaicājās Esens.

—   Pēc kādas nedēļas vai dienām desmit gaidām Arturā Makarovu Šodien saņēmām telegramu jau no Omskas. Stārks sāk iesaiņot peķcles un gatavojas nolaist standartu. Flagkapteinis Molass nervozē, baidās, ka Makarovs paņems citu flagkapteini, — Dukeļskis sāka uzskaitīt jaunās vēstis. — Un kas vēl? Jā, Vithefts kā cara vietnieka jūras štaba priekšnieks pa vecam nedara neko, tikai pārēdas un laizās ap meitenēm, ko apceļ viņa dēls. Grigorovičs zīlē kafijas biezumos, ko viņam nesīs Makarova atbraukšana, — admiraļa ērgļus vai atcelšanu

par «izcilo» Varonību divdesmit sestajā janvarī. Šensnovičs nekādi nespēj nocelt «Retvizanu» no sēkļa. Šķiet, ka nu esmu visu pateicis, kungi.

—   Ir gan tev mēlīte, Georgij Vladimirovič, tikpat kā bārdas nazis, — Esens pasmējās. — Nu, bet ko domā Esens?

—   Ka viņam beidzot atļaus izkauties ar japaņiem pa īstam, nevis šaut līdz atstatuma robežai, stāvot uz enkura krasta bateriju aizsardzībā.

—   Uzminēji! Es tiešām ceru, ka ar Makarova ierašanos eskadras stāvēšana ostā izbeigsies. Diezgan esam izsēdējušies.

Pēc pusdienām visi izdzēra pa glāzei šampanieša uz draudzīgu armijas un flotes sadarbību un sāka izklīst. Gobjato devās mājās, bet Endžejevskis ar Zvonarevu nolēma aiziet iepirkties.

Firmas «Kunsts un Alberts» veikalā viņi satika padzīvojušu, apmēram četrdesmit gadu vecu dāmu, ko pavadīja divas jaunas meitenes. Augumā garāko, sārtu tumšmati ar izaicinoši zibošām, brūnām actiņām, sauca par Ļoļu, bet otru maziņu, vājiņu gaišmati ar zilām, sapņainām acīm — par Oļu. Visas trīs draudzīgi apsveica Endžejevski.

—   Kādēļ jūs tik maz redz, Stach? Kur jūs pazūdat? Atkal bijāt arestēts? — meitenes viņu apbēra jautājumiem.

—   Mācu savus kareivjus karot.

—   Ko tad jūs agrāk darījāt?

—   Mācīju tos soļot.

—   Stach, jūs esat nelabojams, — smaidīja dāma. — Priekšniecība jūs nemīl par jūsu, aso mēli.

Endžejevskis iepazīstināja ar Zvonarevu.

—   Jūs esat artilerists? Ceturtās brigādes? Oļa interesējās.

—   Nē, no Elektriskās Kraujas.

—   Lūk, no kurienes! — visas trīs sievietes ziņkārīgi paskatījās uz praporščiku.

—   Stāsta, ka pie jums tur diezgan nemierīgi?

—   Jā, reizēm kļūst tīri karsti.

Iepirkušies, Zvonarevs un Slachs gāja pavadīt savas paziņas. Stachs un Loļa aizgāja pa priekšu.

—   Lai pamīlinās, — Marija Petrovna pasmaidīja. Oļa tikai nopūtās.

—   Ko, vai tad arī tev Stachs sirsniņu ievainojis? Nav laimes man ar manām meitenēm; aizvien abas vienā un tai pašā iemīlas un tikai traucē viena otru.

—  Es nemaz neesmu iemīlējusies Stachā, kaut gan viņš ir labs un nav līdzīgs virsniekam.

—  Jūs, liekas, nemīlat mūsu varonīgos virsniekus? — Zvonarevs jautāja.

—   Daudzus no viņiem nav par ko mīlēt. Rupji, uzbāzīgi, nekulturāli, sit kareivjus un dzer bez jēgas. Kauns un negods, — karsti uzbruka Oļa.

—   Pats par sevi saprotams, Zvonareva kungs, par klātesošajiem nerunā, — Marija Petrovna pasteidzās nolīdzināt Oļas asumu. — Mēs jūs nepazīstam un ceram, ka jūs esat laimīgs izņēmums, tāpat kā mūsu Stachs. Vai jūs sen jau viņu pazīstat?

—   Tikai šodien iepazinos.

—   Lūk, mēs jau mājās, — sievietes apstājās pie kāda darza ^ētas, kur dziļi iekšā redzēja lielu vienstāvu namu.

—   Kas tā par ēku? — Zvonarevs jautāja.

—   Pilsētas Puškina pamatskola. Es esmu skolas pārzine, bet Oļa un Ļoļa strādā par skolotājām, — Marija Petrovna paskaidroja.

—   Tātad pie jums mācās bērni?

—   Dienā bērni, bet vakara skola ir pieaugušajiem. Tie ir lielāko tiesu sīki ierēdnlši, kam nav vidusskolas izglītības, bet ir arī daži strādnieki un pat matroži no ostas pārvaldes. Lūk, mūsu balodīši nāk atpakaļ, — viņa pasmaidīja, ieraudzījusi pienākušo Ļoļu un Stachu.

Zvonarevs un Endžejevskis atvadījās,

—  Kā viņas sauc? — jautāja Zvonarevs Endžejevskim, kad viņi bija atgājuši no dārza.

—   Pārzine — Zeltova, Ļoļa — Jeļena Fjodorovna Lobina, bet Oļa — Olga Semjonovna Scļeņina. Ļoļa ir mana līgava. Mēs jau sen būtu apprecējušies, bet pulkā neatļauj; skolotāja, redzat, nav piemērota virsniekam! Es sapņoju par skolotāju semināru, gribu pabeigt to un tad aiziet uz laukiem kopā ar Ļoļu skolineistarot. Bet pagaidām esmu četrpadsmitā strēlnieku pulka izlūku komandas priekšnieks, — Stachs pasmējās. — Nu, man uz labo, palieciet veseli, Sergej Vladimirovič, un nekautrējieties, iegriezieties skolā; māja jau nu gan nav aristokrātiskā, toties vienkārša un jautra. Arvien paķeriet līdz ko ēdamu, lai namamātēm nav jākrīt lielos izdevumos.

Izšķīries ar Endžejevski, Zvonarevs gāja uz mājām. Uz Ielas stūra viņš sadurās tieši krūtis ar kadu dāmu, kas no pārsteigumā un bailēm izlaida no rokām iepirkumu sairušus.

Atvainojies praporščiks pasteidzas tos uzlasīt un piedāvājās aiznest līdz mājām.

—   Lūdzu, jo man vairs nav sevišķi talu. Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, es aizkavējos veikalos un baidos viena pati iet pa ielām. Jūs no kādas karaspēka daļas? — dāma jautāja.

Zvonarevs pateica.

—  Tatad dienat pie Vasilija Fjodoroviča Belija? Kāda baterijā? Uz Elektriskās Kraujas? Man vīrs stāstīja, ka tā esot visdūšīgākā baterija. Viņš arī reiz tur bijis aizbraucis, divdesmit septītajā janvarī. Todien japāņi pilnīgi apbēruši Krauju šāviņiem. Anatols pat gribējis tās komandieri paaugstināt, bet kareivji viņam likušies par maz disciplinēti. Taču jūs neskumstiet, apbalvošanas vēl būs, — dāma mēļoja.

Zvonarevs netika gudrs, ar ko viņš sarunājas. Cik nu tumsā varēja saskatīt, dāma nebija vairs jauna, bet glīta, labi apģērbta un, kā redzams, no Arturas augstākajām aprindām. Uzprasīt, kas viņa ir, praporščiks neiedrošinājās un klusēdams klausījās viņas pļāpāšanā.

—   Jūs mani ļoti iepriecinājāt ar savu uzmanību, jaunais cilvēk, laipni lūdzu kādreiz mūs apciemot, tāpat vienkārši, bez pieteikšanās, — tagad kara laikā tas nav svarīgi. Stesele, Vera Aleksejevna. Ceļu pie mums parādīs katrs kareivis, — Vera Aleksejevna atvadoties paspieda viņam roku.

«Tad, lūk, kāda tā Stesele, par ko tik daudz rumā, — Zvonarevs nodomāja. — Šodien man laime uz jauniem paziņām no visdažādākajām aprindām: no jūrniekiem — Esens, no strēlniekiem — Stachs, skolotājas un beidzot Stesele,» — viņš pabeidza šīsdienas uzskaiti.

Kad viņš vakarā izstāstīja Gobjato par savu iepazīšanos ar Veru Aleksejevnu, tas sāka skaļi smieties.

—   Tagad jums, dārgais Sergej Vladimirovič, karjera Arturā nodrošināta. Iekļūt Steseles favoritos — tas nozīmē iemantot vislabāko protekciju. Viņa nav dumja sieviete, daudz gudrāka par savu vīru, groza to, kā grib, un tur stingros grožos.

—   Es pēc militārās karjeras nedzenos.

—   Tomēr pazīšanās ar Steseli kādreiz var jums noderēt. Atmiņa viņai brīnišķīga, sevišķi uz jauniem cilvēkiem.

Nākamajā dienā, kad Zvonarevs kopa ar Gobjato iegāja darbnīcās, kareivji jau sirsnīgi dauzīja ar āmuriem, pabeigdami lafešu sienu atkniedēšanu. Darbs veicās vienprātīgi un ātri, Bratovsikis piegāja te pie viena, te otra amatnieka parādīt, kā vieglāk un veicīgāk izvilkt kniedes.

Žmurins vairs neuzdrošinājās dot nekādus norādījumus.

—   Šķiet, ka viņi šodien pabeigs izjaukšanu, — Gobjato sacīja. — No kurienes viņiem tāda centība radusies?

Bratovskis pasmaidīja.

—   Zinām, ko un kādēļ darām, jūsu augstlabdzimtība, tāpēc arī darbs liekas interesantāks. Vakar viņu labdzimtība mums izstāstīja un paskaidroja visu, kas vajadzīgs un kam.

—   Šodien sestdiena, darbu beidz divos, vai pagūsiet pabeigt? — Gobjato jautāja.

—   Līdz pusdienai pabeigsim, bet pēcpusdienā ienesīsim lafešu sienas kalvē un tur piemontēsim papildu plāksnes, — atbildēja Bratovskis,

—   Paldies, draugi, par centību, — Gobjato pateicās. — Svētdien visi dabūsiet atlaides uz pilsētu.

—   Mēs, jūsu labdzimtība, gribējām arī rītdien strādāt, lai darbu ātrāk pabeigtu.

—   Neceļu iebildumus, pēc tam es jums katram došu divas brīvdienas, — kapteinis apsolīja. — Šis darbs jāpaveic pēc iespējas ātrāk.

—   Izrādās, ka jūs protat sarunāt ar kareivjiem. Ar tādu talantu pie mums tikai retais apveltīts: vairākums iespaido ar zobu dauzīšanu, — Gobjato teica Zvonarevam, kad viņi atgāja nost no kareivjiem.

—   Boreiko skola. Te slēpjas viņa sasniegumi šaušanā: mācējis ieinteresēt kareivjus.

Kancelejā viņus gaidīja cietokšņa žandarmu komandas priekšnieks — rotmistrs kņazs Mikeladze.

—  Ar ko varu pakalpot? — Gobjato sausi prasīja.

—   Tādu īsu saruniņu ar jums gribētu, sekretā veidā, ļoti cienītais Nikolaj Andrejevič, — žandarms luncinājās.

Gobjato izraidīja rakstvežus. Mikeladze nozīmīgi paskatījās uz Zvonarevu.

—   Tas ir mans palīgs un vietnieks, no viņa jums nav jākautrējas, — Gobjato paskaidroja.

—   Zvonareva kungs, ja nemaldos, šeit vēl jauns, tikko atbraucis. nav mūsu lietu kursā, un turklāt viņš, atvainojiet, vai

rāk civilcilvēks, karadienestā gadījuma pēc, tā ka viņa klātbūtne mani mazliet mulsina.

—   Kā jūs visu to zināt par viņu? — Gobjato izbrīnījās.

—   Kas tad es būtu par žandarmu, ja nezinātu visu par katru jaunu virsnieku Arturā? Mums, žandarmiem, jāzina viss,

—   kā katrs elpo, ko domā.

—   Es varu iziet, — Zvonarcvs. iejaucās.

—   Ļoti lūdzu jūs palikt. Ceru, kņaz, ka jūs vairs iebildumus necelsiet.

Rotmistrs saviebās, bet neprotestēja.

—   Jūsu darbnīcās ieradušies vairāki jauni kareivji, starp viņiem ir nevēlami elementi. Piemēram, Josifs Bratovskis: viņš Varšavā bijis nelegālās organizācijās biedrs — Ļiļpopa mechaniskajā rūpnīcā. Un tikai tiešu pierādījumu trūkuma dēļ izbēdzis tiesai. Pēc Varšavas guberņas pārvaldes pieprasījuma viņš atsūtīts Arturā. Tūliņ pēc viņa ierašanās to sāka novērot mans aģents. Lai gan vēl nekas aizdomīgs nav novērots, tomēr viņš jāuzrnana.

—  Man nekādu apvainojošu datu par Bratovski nav, strādā viņš ļoti labi, uzvedas priekšzīmīgi. ..

—   Vakaros, atvainojiet, ilgi sēž atejā un ar kareivjiem sarunājas: kāds, no kurienes, kur strādājis; pamatus, jādomā, tausta.

—   Bailēm lielas acis, kņaz, jūs aizvien no mušas ziloni iztaisāt. Nav vēl kareivis nošķaudījies, bet jūs jau pamatu graušanu saskatāt, — Gobjato zobojās.

—   No mazas svecītes, stāsta, Maskava nodegusi.

—   Jūs savu enerģiju labāk būtu izlietojis japaņu spiegu ķeršanai. Gandrīz katrs ķinietis ir japaņu spiegs. Lūk, kur lielāks ļaunums.

—   Tas ir, vaļsirdīgi atzīstos, grūts uzdevums. Visi viņi vienādi un visi blēži, no viņiem ko saprast ļoti grūti. Krievu aģentus pie viņiem sūtīt nevar, tiem viņi netic, bet starp ķiniešiem, diemžēl, mēs neesam varējuši izveidot tik plašu aģenturu kā japaņi. Ar krieviem daudz vieglāk. Lūk, piemērs, Zvonareva kungs vakar redzēts stipri nevēlamu personu sabiedrībā: Puškina skolas pārzines un viņas skolotāju. Viņas tur ar vakara skolas izkārtni gandrīz vai aģitatoru kursus ierīkojušas.

—  Kāda jums daļa, rotmistra kungs, kur un ar ko es satiekos? — Zvonarcvs sašuta.

—   Mums, žandarmiem, par visu ir daļa. Ar kādu meiteni jūs guļat, pat tas mums jāzina. Lūk, jūs vienu vai divas reizes bijāt pie madcmoiselle Rivas, mēs arī to zinām. Jāsaka, ka pilnīgi atzīstam jūsu gaumi, — ļoti interesanta žīdietīte un ne ar kādu politiku nenodarbojas.

Zvonarevu arvien vairāk uztrauca nekaunīgais un pašapzinīgais žandarma tonis.

—  Jums, droši vien, zināms, ka vakar es nebiju viens pats kopā ar skolas pārzini . ..

— Kā ne, kopā ar jums bija poručiks Endžejevskis, kurš, ja nav sociālists, tad tomēr noteikti — sarkans. Jūs nevar apsveikt ar tādiem paziņām.

—   Atļaujiet man pašam zināt, ar ko pazīties. Jūsu norādījumi man nav vajadzīgi, — Zvonarevs asi pārtrauca.

—   Mēs, žandarmi, esam cilvēki, kas neapvainojas, un tagad man tas gods atsveicināties. Ceru uz drīzu un patīkamu redzēšanos, — paspiedis abiem rokas, žandarms aizgāja.

—   Apbrīnojami nepatīkami cilvēki šie žandarmi. Visur bāž savu degunu, — Gobjato skaitās.

—   Pēc žandarma rokas spiediena tās gribas tūliņ nomazgāt, — Zvonarevs piekrita.

Nākamās dienas rītā, svētdienā, Gobjato no Esena saņēma zīmīti ar ielūgumu ierasties uz «Novi'ka», kas gatavojas iziet jūrā. Gobjato un Zvonarevs steidzīgi apģērbās un devās līdzi atsūtītajam matrozim.

«Noviks» jau sāka kustēties, kad piebrauca motorlaiva ar artileristiem. Pie kāpnēm viņus sagaidīja dežurvirsnieks un aizveda uz komandtiltu pie Esena.

Laipni sasveicinājies, Eseris pastāstīja, ka «Noviks» četru mīnulaivu pavadībā dosies mazliet pasirot, pameklēt japāņu tirdzniecības kuģus. Pēc tam sapazīstināja viņus ar saviem virsniekiem.

Izgājis jūrā, kreiseris attīstīja divdesmit mezglu ātrumu un uzņēma kursu uz dienvidrietumiem, dodamies uz Ļaodunas pussalas dienvidu punktu — Ļaotešanu.

Zvonarevs, kas pirmo reizi atradās uz karakuģa, ar interesi vēroja matrožu mierīgo un ātro darba izpildījumu. No sākuma viņš gandrīz neatrada Elektrisko Krauju, tik ļoti tā bija saplūdusi ar aizmugures kalnu fonu, un tikai tālmēra būda,

izceldamas kā gaišs punkts pelēkajās klintis, uzradīja baterijas atrašanās vietu.

—   Vajadzēs to pārvietot aiz brustvera, lai neredz, — apskatīdams bateriju, Zvonarevs nolēma.

Vienpadsmitcollīgo mortiru baterija uz pašas Zelta kalna virsotnes skaidri izdalījās uz gaišā debesu fona. Tagad praporščiks saprata, kāpēc japaņi tik bieži apšauda tieši šo bateriju.

—   Jusu Krauja brīnum labi nomaskēta, bet to arvien uzrāda izšāvienu melnie dūmi. Būtu ļoti labi, ja jūs drīzāk sāktu lietot bezdūmu pulveri, — piezīmēja Esens.

—   Mēs patlaban strādājam pie lafešu pārbūves šim nolūkam, — Gobjato atbildēja. — Domāju, ka drīz varēsim sacensties ar japaņiem tālšaušanā.

—   Kas attiecas uz trāpīšanu, tad jūs japaņus jau sen esat pārspējuši. Katru reizi, kad tie parādās pie Ārturas, viņi saņem vismaz vienu trāpījumu, bet jūs līdz šim neesat saņēmuši neviena, — Esens turpināja.

Aiz «Novika», stiprā dūmodamas, nāca četras mīnulaivas. Pēdējā gāja divdūrneņu mīnulaiva «Leitnants Burakovs».

—   Kāpēc jūs ņēmāt līdz arī šo niecīgo kuģīti? — Zvonarevs jautāja Esenam.

—   Maziņš, bet dūšīgs! Tā ir pati ātrākā mīnulaiva pasaulē. Attīsta ātrumu līdz trīsdesmit četriem mezgliem stundā. To nenoķers neviens japanis, — kapteinis paskaidroja.

Kad «Noviks» pabrauca garām Ļaotešanam, lālu uz vakariem pie paša apvāršņa parādījās nelielas dumu strūkliņas. Binoklī varēja redzēt, ka tas ceļas no diezgan lieliem kuģiem.

—  Tirgoņi! — Esens noteica. — Vajadzētu apskatīt — vai uz tiem nav kara kontrabandas. Pilnā gaitā uz priekšu!

Ieraudzījuši ķērājus, tvaikoņi mēģināja aizbēgt.

—   «Leitnantam Burakovam» — noķert un apskatīt kuģus,— Esens pavēlēja.

«Burakovs», paiedams garām pārējiem, tūliņ izrāvās uz priekšu.

«Noviks» ar pārējām mīnulaivām, paātrinājis gaitu līdz pēdējai iespējai, tam sekoja. Beidzot tic sasniedza aizturētos tvaikoņus. Viens no tiem izrādījās angļu kuģis un pēc apskates tika atlaists, bet otrs bija japaņu. «Burakovs» jau bija paspējis nocelt tā komandu un gatavojās to torpedēt.

Nolemts bojā ejai, milzīgais okeana tvaikonis, apmēram piecdesmit reižu lielāks par «Burakovu», lēni kūpēja.

—  Kāda krava? — Esens megafonā jautāja «Burakovam».

—   Balasts un nedaudz akmeņogļu, — atbildēja no mlnulaivas.

—   Gremdējiet.

No «Burakova» izšāva minu. Ieslīdējusi ūdenī, tā drāzās uz kuģi, atstādams aiz sevis labi redzamu sliedi. Uz klāja visi sasprindzināti vēroja tās tuvošanos tvaikonim. Atskanēja sprādziens, melns dūmu stabs kopā ar dažādu salauztu priekšmetu mākoni un ūdens virpuli pacēlās augstāk par mastiem. Tvaikonis novēlās uz sāniem, ietīdamies baltu garaiņu mutulī, un pēc dažām minūtēm pazuda zem ūdens.

Nogremdējis tvaikoni, Ešens uzņēma kursu uz rītiem.

Interesēdamies par mašinu telpu iekārtu, Zvonarevs kopa ar kuģa mechaniķi devās turp. Jau pie mašinu telpas kāpnēm viņiem sejā iesitās silta gaisa strāva, un, jo zemāk viņi kāpa, jo karstāks kļuva.

Katla telpā kurinātāji strādāja līdz viducim kaili; lai gan te bija iekārtota nemitīga ventilācijā un nepārtraukti darbojās jūras ūdens duša, karstums likās neciešams. Kurinātāji ātri un veikli iesvieda krāsnīs ogles, uzvandīja tās un izrausa šlagu.

Zvonarevs pacēla kādu ogles gabaliņu un sāka to pētīt.

—   Vai Jantajas?1 viņš jautāja.

—   Nē, Japanas, — mechaniķis atbildēja.

—   Laikam vēl pirmskara krājums?

—   Pēc kara sākšanās mums vēl pienāca no Japanas desmit kuģu ar oglēm.

—   Vai tiešām japaņi vēl tagad pārdod mums ogles?

—   Karš paliek karš, bet veikals paliek veikals. Tie viens otru netraucē. Tieši pretēji — palīdz viens otram. Tikai jāmaksā dārgāk. Un ne jau ogles vien — jaunos angļu Barra un Struda tālmērus, ko mūsu admiralitatc nevarēja dabūt, japaņi mums pārdeva pēc diplomātisko sakaru pārtraukšanas. Caur Šanhaju nesen mēs saņēmām divpadsmitcollīgās bumbas — tās visas nākušas no Japanas, nerunājot nemaz par konserviem un citiem sīkumiem.

Zvonarevs neticēja savām ausīm.

—   Neticat? — uzminēja mechaniķis. — Pajautājiet .ostā.

1 Jantajas raktuvēs Mančžurijas dienvidos ieguva labākās kvalitates ogles.

Mūsu piegādātājam Ginsburgam vēl tagad ir firmas filiāles Japanā un Šanhajā. Šobrīd tās darbojas ar neitrālu izkārtni un mierīgi piegādā no Japanas mums vajadzīgos priekšmetus.

—          Brīnišķīgi tavi darbi, ak kungs! — Zvonarevs brīnījās.

—   Vad jūsu tvaika katli ari ir angļu?

—   Diemžēl, tie ir mūsu pašu, bet japaņiem — angļu. Tie aizņem daudz mazāk vietas un ātrāk paceļ tvaiku.

Apskatījis visumā diezgan novecojušās mašinas, Zvonarevs uzgāja atpakaļ uz klāja un ar baudu ieelpoja svaigo juras gaisu.

«Noviks» jau gatavojās doties atpakaļ. Esens tālskatī vērīgi pārbaudīja apvārsni.

—   Mūsu ceļu šķērso japāņi, tikai pagaidām nevar saprast, kas tieši, tāpēc jāpasteidzas.

Drīz vien noskaidrojās, ka tie ir vieglie kreiseri.

—  Tie nav bīstami. Līdz Arturai aizskriesim vienā laikā, ja ne ātrāk par tiem, bet malā nākt tie baidīsies.

Ļaotešanu jau varēja saredzēt. Reida no Arturas iznāca «Bajans» un «Palada».

Pa to laiku japaņi no liella attāluma atklāja uguni. Uz «Novika» nozvanīja artilērijas trauksmi. Matroži metās pie lielgabaliem.

«Noviks» izšāva sānu zalvi no visiem saviem lielgabaliem. Japaņi arī bija uzķēruši attālumu, un klāju laiku pa laikam apšļāca ūdensšaltis no jūrā krītošajiem japaņu šāviņiem.

Artura bija jau tuvu, un japaņi saka palīkt iepakaļ.

—   Skat, kā jūsu Elektriskā Krauja šauj! Esens ar tālskati pamāja uz krasta pusi.

Pie Zelta kalna pamazām izklīda zils dūmu mākonis.

—   Sprāgst! — jautri iesaucās Gobjato. — Boreiko paliek sev uzticīgs un tomēr trāpījis vienam japanim. Redziet, kādi dūmi veļas tur priekšgalā no otrā kuģa.

Zvonarevs pagriezās un ieraudzīja, ka viens no japaņu kuģiem ietinas biezu dūmu mākonī, izslīd no ķīļūdens kolonas un lēni aiziet jūrā.

Tajā brīdī uz Kraujas atkal pamirdzēja šāvieni un savēlās dūmi. Boreiko, redzams, kā arvien steidzās ātrāk izšaut. Kaut arī trāpījumu vairāk nebija, bet japaņi aizmetās pakaļ sašautajam kreiserim.

—   Nu, šodien mums pietiks, — noteica Esens, nokāpdams no komandtilta. — Pēc pusstundas būsim Arturā. Atlaidiet matrožus lejā, — viņš norīkoja.

—   Laipni lūdzam jūs brokastis, — uzaicināja vecākais virsnieks Gobjato un Zvonarevu.

Brokastis pagāja jautri. Daudz ēda, maz dzēra un daudz smējās.

—   Pie mums arfnijā visi pārliecināti, ka jūrnieki ir vislielākie žūpas, — Gobjato piezīmēja.

—   Krastā var ari uzdzīvot, — Esens atteica. — Bet uz kuģa un vēl kara laikā mes dzeram ļoti mēreni; atskaitot vieglu vīnu,

—   saimniecības pārzinis neko galdā neliek.

Pusdienas laiks bija jau pāri, kad «Noviks» iegāja osta un izmeta enkuru.

Patencinājuši viesmīlīgos kuģa saimniekus, artileristi nobrauca krasta.

—   Vajadzētu ieiet darbnīcās un paskatīties, kā veicas darbi, — Zvonarevs atcerējas.

—   Pašlaik ir pusdienas pārtraukums līdz vieniem. Iegriezīsimies vispirms pārvaldē.

Bet te kā viesulis viņiem uzdrāzās Var ja.

—   Izjāsim, — viņa aicināja Zvonarevu. — Brīnišķīga diena, varam pat desmit divpadsmit verstu nojāt, izjādelēsim zirgus. Šodien taču svētdiena!

Zvonarevs vilcinājās un kā jautājot paskatījās uz Gobjato.

—   Jājiet vien, Sergej Vladimirovič, darbiem es pasekošu. Citādi nabaga Varja aiz garlaicības nomirs, — kapteinis atļāva.

—   Lūk, cik brīnišķīgi! Nāciet, apseglosim zirgus.

—   Iznāk, ka jūs no kuģa nenokļuvāt vis uz balli, bet uz zirga gan, — Gobjato nosmējās.

—   Jūs protat šaut ar revolveri? — ielikdama revolveri makstī pie segliem, Varja jautāja Zvonarevam, kad viņi sēdās zirgos.

—   Kam tas vajadzīgs?

—  Ārpus pilsētas mēs aizvien izjājam apbruņojušies, jo hunhuzus var satikt pie pašas Arturas.

—   Diemžēl, šāvējs e^piu bēdīgs.

—   Kas jūs par karavīru! Es esmu sieviete, bet šauju diezgan labi. Lai notiek; ja mums uzbruks, es jūs aizstāvēšu, — meitene zobojās.

Pārjājuši dambim, kas atdalīja austrumu līci no saldūdens ezera, jātnieki iegriezās pa Bulvara ielu, kur atradās visas labākās pilsētas tirgotavas. Uzposušos cilvēku pūlīši klīda pa ielām. Varja nemitīgi sasveicinājās ar pazīstamajiem.

—   Institūtā nomirtu no šausmām, ja redzētu mani gaišā dienas laikā galvenajā ielā uz zirga.

—   Jūs izskatāties ļoti cēla, — Zvonarevs atbildēja.

—   Es jau no bērnības jāju, — tētis mani arvien ņēma pie sevis seglos. Arī māmiņa tikai nesen kā pārtrauca jāšanu. Sveiki, Marija Petrovna! — Varja iesaucās, ieraudzījusi uz ietves Zeltovu.

Izjājuši cauri Vecpilsētai, viņi iejāja šķībajās, netīrajās pilsētas ķiniešu daļas ieliņās.

Ielas vidū dubļos vāļājās cūkas, svētlaimīgi urkšķēdamas saulē. Tepat spiegdami skraidīja neskaitāmi ķiniešu bērneļi un nolaistām astēm klīda suņi. Tieši uz ietves pret atvērtajām durvīm tika gatavotas ķiniešu pusdienas. Degunā sitās sezama eļļā ar ķiplokiem sacepto pupu smacējošā smirdoņa.

Beidzot viņi tika aiz pilsētas. Varja ceļu tīklā, kas te sākās, uzmeklēja platu, kokiem apstādītu lauku ceļu ar dziļiem grāvjiem abās pusēs.

—   Tas ir vecs mandarinu ceļš. Pa to diezgan daudz brauc, tāpēc tas mazāk bīstams nekā pārējie. Bet tagad ķeriet mani,— un, uzšāvusi zirgam ar pātagu, meitene aizauļoja.

Zvonarevs tikko spēja tai sekot. Tīrais pavasara gaiss, spilgtā saule un ātrā jāšana abus jauniešus uzjautrināja.

PIEKTĀ NODAĻA

Nākamajā dienā no paša rīta sāka pūst auksts ziemeļāustrenis, no jūras uzklīda bieza migla, redzamība noslīdēja ap desmit līdz piecpadsmit asīm.

Neilgi pirms pusdienām darbnīcās ieradās Boreiko, kā arvien jautrs, kustīgs un enerģisks.

—   Sveiki, zēni! — viņš apsveica amatniekus.

—   Esiet sveiks!

—   Uzreiz redz, ka ārrindnieki. Atbild, kā pagadās, cits no meža, cits no lauka. Kā darbi veicas? — viņš jautāja Zvonarevam. — Man jau apnicis gaidīt tevi uz Kraujas, nolēmu atbraukt jūs pamudināt. Briesmīgi ilgi jūs te tūļājaties.

—  Ātri gan stāstu var izstāstīt, ne tik ātri darbu padarīt, Boris Dmitrijevič. Mēs te pat svētdienās strādājām.

—   Vecenes blusas ķer ātrāk, nekā jūs darbu darāt. Būtu uzlicis viņiem pusstopu, redzētu, ka darbi veicas.

—  Kas taisnība, tas taisnība, jūsu labdzimtība, ar degvīnu aizvien ātrāk veiktos, — daži kareivji piebalsoja.

—   Serjoža, vai tev nauda ir? Aizsūti kādu pēc pāris kortelīšiem visiem. Piedzerties nepiedzersies, bet darbs veiksies ātrāk.

—   Darbnīcā tā kā neērti.

—  Kad ies pusdienās, es pats katram pa glāzītei ieliešu. Nu, aizšauj kāds pēc degvīna!

—   Mums, jūsu labdzimtība, nepārdos.

—   Praporščiks iedos jums zīmīti, ka degvīns vajadzīgs techniskām padarīšanām.

—   Neticēs, jūsu labdzimtība.

—   Nu, jods ar viņiem, lai netic. Bet, ja reiz kroņa zīmogs uzlikts, — tici vai netici, bet degvīnu liec galdā. Aidā Serjoža, nokārto to labi ātri savā kancelejā.

Kad Zvonarevs aizgāja, Boreiko sāka apstaigāt kniedētājus, ieskatīdamies viņu darbā. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nevar vienaldzīgi noskatīties, kad citi strādā.

—          Nu, padod man āmuriņu, — viņš paprasīja Bratovskim.

—   Gribas mazliet pavicināt. Kad es puika biju, no kalves laukā negāju, tik ļoti man patika cilāt āmuru.

Boreiko iedeva lielo kalēja āmuru, bet viņš pacilāja to un aizsvieda.

—   Par daudz viegls manai rokai. Dod kādu smagāku.

Apbruņojies gandrīz ar pudu smagu āmuru, viņš ķērās pie

darba, bet tas neveicās, — kniedes šķiebās, saplaka, un kniedējums iznāca vājš.

—   Spoka vajag mazāk, jūsu labdzimtība, bet vairāk veiklības, atļaujiet, es jums parādīšu, — Bratovskis piedāvājās.

Kad Zvonarevs atgriezās cechā, viņš ieraudzīja Boreiko, kreklā izmetušos, Bratovska uzraudzībā aizrautīgi cilājam āmuru.

—   Brašs uzsitējs no tevis iznāktu, Borja. Ej uz kalvi, — Zvonarevs smējās, — tūliņ pieņemšu par vecāko kalēju.

—   Patīk man izkustēties. Asinis tūliņ sāk straujāk ritēt, — Boreiko noslaucīja no pieres sviedrus. — Es gribētu uzreiz paveikt visus uzlabojumus pie lafetēm: uztaisīt kvadrantu plaukti-

ņus pie bultām, ko pieskrūvēsim pie kvadrantu laukuma, lai leņķmēru nostādītu uzreiz lielai distancei. Aprēķinus jau izdarīju. Es redzēju, ka jūrniekiem pie lielgabaliem iir aizsargplāksncs, un nolēmu arī mums tādas pierīkot. Zīmējumu jau uzmetu. Iesim uz kanceleju un pārrunāsim visu.

Iepazinies ar Boreiko zīmējumiem, Gobjato izbrīnījies uz viņu paskatījās.

—   Jūs taču esat izgudrotājs, Boris Vladimirovič. Artilērijas akadēmiju jums vajadzētu apmeklēt.

—   Mans purns akadēmijai neder. Bet gar lielgabaliem noņemties man patīk, šai grēkā atzīstos, — poručiks atbildēja. — Sen jau galvā man iesēdies tāds mazs projektiņš, kā atvieglot lādiņu izcelšanu no pagraba un to nogādāšanu pie lielgabaliem. Tas ir pats smagākais darbs un prasa visvairāk laika. Kareivji

. man ierosināja domu, ka tam varētu izmantot lielgabalu atslīdēšanu savā sietā pēc izšāviena. Tad uzgrūdiens nebūtu tik stiprs un ielādēt būtu vieglāk. Tikai nevaru izgudrot, kā lai to izdara. Ļebedkins, —tas man tur viens no amatniekiem, — ierosināja piestiprināt pie lafetes troses ar blokiem līdz patronu telpai. Viņš domāja, ka lielgabala stobra atkritienam pietiks spēka pacelt lādiņu. Tikai, lūk, kas, — izšaušanas laikā arvien notiek tāds kā parāviens, un bail, ka lādiņš neatsitas un nesprāgst.

—   Ideja nav slikta. Tā pirmā parāviena izlīdzināšanai var ierīkot atsperi, tad uzgrūdiens nebūs tik stiprs, piekrita Gobjato.

Pagāja vairāk nekā stunda, kamēr beidzot norunāja un galīgi izlēma, kādi uzlabojumi vēl vajadzīgi lielgabaliem un lafetēm.

Nākamajā dienā darbus nobeidza un vairāk nekā simi pudu smagās sienas uzcēla uz garām trīsasu platformām.

Tā kā zirgu nebija, tad pie platformu riteņu asīm tika piestiprināti gari velkamie valgi, kuros iejūdzās pa piecdesmit kareivju pie katras platformas. Gājiens lēni, daudzreiz apstādamies, devās pa ceļu pāri Zelta kalnam.

—  Tāpat kā burlaki pie Volgas. Vēl tikai jāuzvelk «Dubinuška»! — Zvonarevs skaitās. — Vai tad tiešām šim īsajam laiciņam nevarēja no rotām sadabūt zirgus?

—   Zirgu rotās maz, un tos taupa, bet cilvēku daudz, un

viņu darba vērtība zemāka. Tie ir tadi paši darba lopiņi, tikai divkājaini. Un, ja gadās kada nelaime, — daudz mierīgāk: nositis cilvēku — nopūtīsies, nožēlos un aizmirsīs, bet, ja zirgu sakropļos, — par valsts īpašuma bojāšanu pie tiesas nokļūsi,

—   Borciko zobgalīgi izskaidroja.

—   Vai tad nevar Arturā zirgus dabūt? Kāpēc nevar tos aizņemties no lauka artilērijas?

—   Var vel tuvāk: Belijarn ir seši zirgi, Steselim ap desmit. Bet tie ir ģenerāļu zirgi! Viņu ekselencēm šķiet, ka izdevīgāk smagumus pārvadāt ar cilvēkiem. Tomēr pamēģināšu, aiziešu pie Belija, varbūt, viņam palīdzot, zirgus kaut kur sadabūsim,

—   Boreiko piekrita.

Kareivji, par spīti aukstajam, griezīgajam vējam nosvīduši un sarkani no parstīvēšanās, visiem spēkiem palīdzēja zirgu pārim.

—   Piespied, piespied vel mazliet! — aizsmakušā balsi kliedza feierverkers. — Kalna virsotni jau redz, pavisam maz vēl palicis!

Kareivji stenēja, piespieda, pavilka vēl kādus desmit piecpadsmit soļus un bez spēka pakrita. Pēc īsa brīža komanda skanēja atkal.

—   Velc! velc! — un cilvēki atkal iegula velkamajos valgos.

Stundā nogāja tikai vienu versti, bet cilvēki un zirgi bija galīgi nomocījušies.

Zvonarevs atļāva desmit minušu atpūsties. Nogurušie kareivji turpat pakrita uz aukstās, sasalušās zemes, daži lūdza atļauju aiziet pēc ūdens, jo slāpes ļaudis mocīja tikpat stipri kā nogurums. Praporščiks norīkoja atvest no ārrindnieku rotas mucu ar ūdeni, bet feldfēbelis bija atteicies to dot. Noskaities Zvonarevs pats aizgāja pēc ūdens.

—  Kā tu uzdrošinies neizpildīt manu rīkojumu? — uzkrita viņš feldfebelim.

—   Kapteinis' neatļauj dot. Pirms mēneša mucu pieprasīja dārza aplaistīšanai, es iedevu, bet pēc tam kapteinis mani izlamāja un pavēlēja vairs nekad nevienam mucu nedot.

— Vai nu tu tiešām esi muļķis, vai izliecies par tādu; dārzu aplaistīt ir pavisam kas cits, bet cilvēkus padzirdīt cits.

—  Kā zināt, jūsu labdzimtība, bet bez kapteiņa pavēles es mucu nevaru dot.

—   Kas te notiek? — pienācis klāt, iejaucās Boreiko.

Zvonarevs pastāstīja.

Poručiks, ne vārda neteicis, iezvēla feldtebelim pa zobiem.

—   Marš! Pats, maita, ar mucu atbrauksi! — viņš pavēlēja. Feldfēbelis slaucīdamies aizskrēja izpildīt pavēli.

—   Par daudz tu laizies te ar viņiem, — Boreiko piezīmēja.

—    Viņi redz, ka tu esi no civilajiem, un atļaujas velns zina ko. Ar zirgiem nekas neiznāca. Belijs pazvanīja Steselim, bet tas tikai nosmējās. «Priekš tā jau tev, viņš saka, Vasilij Fjodorovič, kareivji, lai lielgabalus un lafetes pavilktu..» Kāds aizgāju, tāds atnācu, vajadzēs pašiem aizvilkt. Stājies, Sergej, valgā pie otrā vada, es stāšos pie pirmā, paspēkosimies, — tikpat būs jauttāk.

—   Bet nu, zēni, paspēkosimies, kurš kuru! — Boreiko uzsauca kareivjiem, uzsviezdams sev valgu. — Pielūko, Timofejič,

—   viņš pievērsās Rodionovam, — neuzdod, tad praporščiks ar Ļepechinu mūs izsmies.

Kareivji kļuva jautrāki. Milzīgais Boreiko stāvs, kas tikko varēja ielīst valgā, šķita tiem jocīgs. Viņi sāka jokoties un zobot cits citu. Pirmais vads drīz vien izrāvās uz priekšu. Zvonarevs ar saviem kareivjiem palika stipri iepakaļ.

—   Ei tu, Ļepecha — vocha! — Rodionovs kliedza, — var redzēt, ka jums zarniņas pavisam tievas! Par maz putras ēduši.

—   Nu, jums jau Lācis viens pats par veselu vadu velk, — Ļepechins rūca, — bet mūsu praporščjkam spēciņš vājš.

Sagaidījis otru platformu, pirmais vads devās tālāk.

Tikai pašā vakarā visas desmit lafetes bija pārvestas uz Elektrisko Krauju. Kareivjus, kas no kājām krita no noguruma, Boreiko atlaida gulēt.

—   Kas tad pa nakti paliks baterijā? — Žukovskisi uztraucās.

—   Pie piecdesmit septiņu milimetru lielgabaliem pietiks astoņu cilvēku. Mobilizējiet visus denščikus, rakstvežus un pavārus, un ar viņiem palikšu es, — Boreiko pieteicās.

Vakarā uz Kraujas negaidot ieradās simt divdesmit amatnieku no ārrindnieku rotas.

—   Ko jūs te atnākuši, ercenģeļi? — Boreiko noprasīja.

—   Mazliet jums palīdzēt atnācām, jūsu labdzimtība, — Bratovskis atbildēja par visiem. — Darbs steidzams, bet jūsu kareivji pārguruši. Mēs izprasījām kapteinim atjauju. Simt divdesmit brīvprātīgo pieteicās.

—   Paldies par labu vārdu. Tikai te ir tumšs, pie mums nakti uguni dedzināt nedrīkst, no jūras var ieraudzīt.

—   Mēs, jūsu labdzimtība, ar rokas laternām tiksim galā, — kāds kareivis atbildēja.

—   Tad iesim uz bateriju.

Cilvēkus sadalīja — vieni Boreiko vadībā ķērās pie lielgabalu remontiem un izjauca vecās lafetes, bet citi ar Zvonarevu sāka salikt jaunās.

Zvonarevs un Boreiko līdz pašam rītam neaizvēra acu. Tikko sāka aust gaisma, ārrindnieki aizgāja no baterijas, bet darbus turpināja pašu artileristi, kas bija jau atpūtušies. Trīs dienas un naktis bez pārtraukuma ritēja darbs, ieročus pārveidojot. Visus kareivjus sadalīja trīs grupās Zukovska, Boreiko un Zvonareva vadībā. Laiks aizvien vēl bija auksts un vētrains, japaņi netraucēja. Trešās dienas vakarā beidzot visa baterija bija pārkārtota. Vecās lielgabalu lafetes bija apmainītas pret jaunām, lielgabaliem bija pierīkoti vairogi un vesela bloku sistēma lādiņu pacelšanai. Tālmēra būda un komandpunkts bija novietoti aiz brustvera.

Beidzot laiks noskaidrojās. Boreiko jau no agra rīta skraidīja gar lielgabaliem, pārbaudīdams visus kniedējumus un jaunpiemontētās šaušanas ierīces. Bet japaņi nerādījās — jūra bija gluda līdz pašam apvārsnim.

Gatavojās jau izšaut dažus izmēģinājuma šāvienus tāpat jūrā, lai izmēģinātu jauno lielgabalu darbību, kad pēkšņi vairāki japaņu vieglie kreiseri sāka tuvoties Arturai.

—   Pie tālmēra! — Boreiko priecīgi iekliedzās.

—   Seši tūkstoši pieci simti!

—   Lai pienāk tuvāk, — Zukovskis nolēma. — Sāksim no mazākās distances — desmit verstīm, bet pēc tam palielināsim.

—   Pielādēt ieročus! — Boreiko komandēja.

Kareivji, jau no rīta nogaidījušies šaušanas mēģinājumu, priecīgi metās pēc baterijā vel neredzētajiem lādiņiem un kulēm ar bezdūmu pulveri: visiem ātrāk gribējās izmēģināt pārbūvētās lafetes.

—   Nu, tad pabaidīsim japaņus. Nepriecāsies vis par to, — laimīgs runāja Ļebedkins.

—   Notēmē, Petrovič, tiešāk, lai neizgāžamies ar mūsu jaunajiem lielgabaliem, — Rodionovs lūdza tēmētāju Košeļevu.

Baterijā valdīja kopējs uztraukums.

—   Vai lielgabali nepārsprāgs? — Zukovskis nervozēja. — Tie taču aprēķināti prizmatiskajam, nevis bezdūmu pulverim.

—   Viss aprēķināts ar uzviju, Nikolaj Vasiljevič, — Zvonarevs viņu nomierināja.

—   Pie pirmās zalves ļaudīm tomēr vajadzētu paslēpties pagrabos, lai nenotiktu kāda nelaime.

—   Pieci tūkstoši pieci simti! — ziņoja distanci no tālmēra.

—   Leņķmērs divi simti piecdesmit! Baterija, zalvi!

Lielgabalu stobri pacēlās neparasti aUgstu. Nepieradušiem

pie tāda augstuma leņķa, visiem šķita, ka lielgabali pēc izšaušanas atgāzīsies atpakaļ. Kareivji vēroja tos ar bailēm.

—   Noslēpties pagrabos! — Boreiko, tiem uzkliedza.

Visi, izņemot feierverkerus un tēmētājus, steidzīgi iemuka pagrabos.

—   Baterija, uguni!

Pieci uguns stabi izšāvās no augšup pacelto stobru caurumiem. Viegls dūmu mākonītis uz mirkli ietina bateriju, bet tūliņ izgaisa. Juta asu etera smaku. Lielgabali viegli atslīdēja savās vietās. Kareivji tai pašā mirklī izlēca no slēptuvēm un metās apskatīt lielgabalus.

—   Pirmajā vadā viss kārtībā! — Rodionovs ziņoja.

—  Otrā un trešajā tāpat! — ziņoja pārējie lielgabalu apkalpju priekšnieki.

—   Sprāgst! — atskanēja no tālmēra būdas.

—   Tuvlidums!

—   Tikai par kādu pusversti nesniedza, — Zukovskis atzīmēja.

Pēc tam mēģināja šaut uz vienpadsmit un divpadsmit verstu attālumu. Gala iznākumā sasniedza divpadsmit ar pus verstis domāto trīspadsmit verstu vietā.

Japaņi jau pēc pirmajiem šāvieniem pasteidzās aiziet jūrā.

—   Tātad no deviņām ar pus verstīm šāviena attālums palielināts uz divpadsmit verstīm apaļos skaitļos, — Zukovskis rezumēja.

—   Katras zalves izšāviena ātrums viena minūte un trīspadsmit sekundes, un tas var tikt vēl paātrināts, — Boreiko konstatēja.

—   Un apkalpe un komandieris tagad pilnīgi aizsegts no šķēpelēm, — Zvonarevs nobeidza.

Patencinājis kareivjus par labo darbu baterijas pārkārtošanā, Zukovskis kopā ar Boreiko un Zvonarevu devās pusdienās.

—   Priekšniecība pat nepainteresējās par mūsu sasniegumiem, — Boreiko teica.

—   Kā nu nepainteresējas! Pat ļoti painteresējās. Es nupat saņēmu telegramu no artilērijas pārvaldes ar rājienu par šīsdienas patvaļīgo šaudīšanu, — Žukovskis pasmaidīja.

Steselis lieliem soļiem staigāja pa istabu. Pirmo kara dienu uztraukums bija pari, viņš bija nomierinājies un atguvis savu parasto noteikto toni un izskatu. Vera Aleksejevna, novietojusies dīvana stūrī zem stāvlampas ar skaisto abažuru, strādaja rokdarbu. Viņai blakus ^sedeja visas četras audzēknēs, rūpīgi izšūdamas sedziņas.

Šūpuļkrēslā atgāzies šūpojās lielais, plecīgais, bārdainais artilērijas ģenerālis Ņikitins ar tipisku alkoholiķa seju, Arturā formējamā trešā Sibirijas korpusa artilērijas priekšnieks. Viņš bija mazliet iedzēris un tāpēc sevišķi runīgs.

—   Mūsu savējo gremdētāji turpina izcelties, — viņš stāstīja skaļā, mazliet aizsmakušā balsī.

—   Kas tie par gremdētājiem? — Vera Aleksejevna brīnījās.

—   Nu, mūsu varoņi jūrnieciņt! Līdz šim gan viņi vēl nevienu japani nav nogremdējuši, tikai savējos: Čemuļpā — «Varjagu» un «Korejecu», pie Arturas — «Jcņiseju» un «Bojarinu». Japaneļiein pat sapnī nebūtu rādījušies tādi panākumi, ja nebūtu palīdzējuši mūsu savējo gremdētāji. Pagaidiet tikai, viņi savām rokām vēl visu floti noslīcinās, bet paši uz Piteri aizlaidīsies.

Steselis skaļi iesmējās.

—   To tu traki labi pateici, Vladimir Nikolajcvič! Gremdētāji! Kas tiesa, tas tiesa, — visparastākie gremdētāji! Rit es visiem pastāstīšu, cik tu pareizi viņus nokristīji.

—   Tev jābūt mazliet uzmanīgākam, Anatol. Cara vietnieks taču pats ir jūrnieks un ļoti labās domās par floti un jūrniekiem,

—   Vera Aleksejevna brīdināja.

—  Savējo vidū jau nu var parunāt, bet ar svešiem — labāk mēli pievaldīt, — Ņikitins viņu atbalstīja.

—   Cara vietnieks, liekas, jau otrā dienā pēc kara sākuma pasteidzās atstāt savu mīļoto floti un aizbrauca uz Mukdenu, — Steselis iebilda.

—   No jūrniekiem tikai tad būtu kāds iznākums, ja tos pakārtotu sauszemes vadībai, lai tie darbojas kopā ar armiju un velti neslaistās pa jūru, — Ņikitins turpināja.

—   Jums taisnība, Vladimir Nikolajcvič. Sen jau tos jūrniekus vajadzēja apvaldīt, citādi tie par daudz ceļ degunus gaisā, — dedzīgi norunāja Vera Aleksejevna.

—   Kamēr Aleksejevs ir cara vietnieks, par to nevar pat ieminēties, — Steselis atbildēja. — Es baidos, ka mani pašu nepakārto Starkam.

—   Tas nekad nevar notikt, — ģeneraliene moži atsaucas. — Šodien ekonomiskajā biedrībā man stāstīja, k,a šinīs dienās Stārku atsaucot.

—   Kas tad Starka vietā brauks šurp? — Ņikitins jautāja.

—   Kāds tur Makarenko vai Makarovs, kaut kas tamlīdzīgs.

—   No Kronštates vai Sevastopoles gremdētājiem. Tāds nav dzirdēts. Es zinu Dubasovu, Skridlovu, bet šo nezinu.

—   Man stāstīja, ka ļoti gudrs, esot gatavojies braukt uz ziemeļpolu, bet neizdevies. Ar garu degunu atgriezies atpakaļ,

—    Vera Aleksejevna izklāstīja visas šīsdienas ziņas.

—   Ja jau līdz polam nav pratis nokļūt, kā tāds ar Togo karos. Tur viņam tikai valzirgi un roņi stājās ceļā, bet te vesela japaņu flote, — Ņikitins skeptiski noteica.

—   Es nevaru ciest tos studētos — ne velna nesaprot no militārā dienesta un paši vairāk līdzinās grūtām sievām nekā karavīriem, — ģenerālis dusmīgi runāja.

—   Viņš, droši vien, tūliņ atbrauks pie mums iepazīties.

—   Pieklājība prasa, lai viņš ta darītu. Jādomā gan, lai cik iedomīgs viņš arī būtu, tomēr pirmais apmeklējums būs pie jums.

—   Viņš, kā redzams, brauc šurp bez ģimenes.

—   Kas tad uz aplenktu cietoksni ģimeni ved?

Vera Aleksejevna laipni pasmaidīja. Viņas klusā cerība kļūt par Arturas pirmo dāmu tuvojas piepildījumam. Cara vietnieks aizbraucis, Stārks arī aizbrauc, un viņa tad paliek Arturas dāmu sabiedrības priekšgalā.

Atskanēja zvans, kas vēstīja jaunu viesu ierašanos. Pēc brīža istabā ienāca ceturtās Austrumsibirijas strēlnieku divizijas priekšnieks — ģenerālis Foks. Gara auguma sauss vecis, ar nelielu, sirmu bārdiņu, viņš vieglā, jauneklīgā gaitā piegāja noskūpstu Veras Aleksejevnas roku.

Meitenes audzēknes kā pēc komandas piecēlās un, palokot celīti, sveicināja ģenerāli, bet Foks viņas neievēroja.

—   Sveiciens svētajai ģimenei! — viņš mīkstā baritonā izrunaja. — Ieraudzīju gaismu un ienācu. Arā auksts, trako purga, un pa diviem soļiem neko nevar saredzēt. Man, kā jau vecpuisim, vienam mājās garlaicīgi. Nolēmu iegriezties pie jums.

—   Un labi darījāt, Aleksandr Viktorovič, — ģeneraliene laipni attrauca. — Vai negribat tēju, sasildīties pēc aukstuma?

—   Neatteikšos, uz vecuma dienām esmu sācis salt.

—   Ko tu jauna esi dzirdējis? — Steselis jautāja Fokam.

—   Es pats atnācu uzzināt ko jaunu! Kas jauns, vislabāk zina Vladimirs Nikolajevičs.

—   Kur nu es lai tieku jums līdzi, — atsaucās Ņikitins. — Jūs vienmēr visu zināt no pašiem ticamākajiem avotiem un turklāt agrāk nekā citi.

—   Mani jaunumi visi jau veci. Stārku aizsauc, šurp brauc Makarovs; Kuropatkins iecelts par Mančžurijas armijas virspavēlnieku. Japaņi turpina desanta izcelšanu Korejā, bet mūsu jūrnieciņi sēž Arturā un neglīti uzvedas «Zvaigznītē» un «Variйtй» ar prieka meitām, — saldā, mīlīgā balsi stāstīja ģenerālis.

—   Jums laiks gulēt, — ģeneraliene teica savām audzēknēm. Tās kārtīgi salocīja savus rokdarbus un pasteidzās aiziet.

—   Kas tad bērnu klātbūtnē runā par prieka meitām, — viņa pārmeta Fokam. — Manas drostaliņas ir tik tīras un nevainīgas, bet jūs, viņām dzirdot, runājat tik nepieklājīgas lietas.

—   Piedodiet augstsirdīgi! Vainīga mana karavīra mēle. Četrdesmit dienesta gados pieradusi pie kareivju izrunas.

—   Vai tad tas par Kuropatkina iecelšanu ir taisnība?

—   Par ko nopirku, par to arī pārdodu.

—   Tas būtu skaisti, Anatol! Tu atkal būsi kopā ar Alekseju Nikolajeviču, — ģeneraliene priecājās. — Viņš noteikti pakārtos tev jūrniekus, un tu ievedīsi pie viņiem kārtību.

—   Tas būs pagrūti. Es dzirdēju, ka šurp braucot lielkņazs Kirils Vladimirovičs ar savu brāli Borisu. Viņš arī ir jūrnieks. Varbūt tas uzstāsies. Aizrakstīs pašam caram par visu. Kuropatkinam būs grūti viņam pretoties.

—   Jā, savējo gremdētāji pašlaik cieņā, — teica Ņikitins.

—   Vladimirs Nikolajevičs jūrniekus dēvē par savējo gremdētājiem, — paskaidroja Vera Aleksejevna.

—   Visai asprātīgs nosaukums, — piekrita Foks.

—   Pagaidām viņiem liekas patīkamāk peldēt nevis Dzeltenajā, bet vīna jūrā un peldināt tajā savas mīļākās.

—   Anatol, kāpēc tu šos riebīgos radījumus neizsūti no Arturas? — Vera Aleksejevna uztraucās.

—   Pēc ģimeņu aizbraukšanas vecpuišu saime Arturā palielinājusies, prasība pēc sievietēm pieaugusi.

—   Un viņu starpā ir daži pavisam jauki eksemplāri, — Ņikitins ieminējās.

—   Neuzdrošinieties, man klātesot, runāt rupjības! Kā tad jūs tās pazīstat, Vladimir Nikolajevič? — ģeneraliene apvainojās.

—   Uz ielām redzu un dzirdu, ko stāsta par viņām.

—   Ak tu vecais grēkāzi! — Steselis smējās.

—   Nu, kļūsiet jūs beidzot!

—   Neskaistieties, mamiņ Vera Aleksejevna, saruna tā ievirzījās. Atļaujiet labāk rīkli izskalot, no runāšanas it kā izkaltusi.

—   Lūdzu uz ēdamistabu, — namamāte uzaicināja.

Pie galda Ņikitins nekavējoties paķēra konjaka karafīti, bet Foks demonstrativi dzēra tikai tēju.

—   Ko tad mūsu Arturas Odisejs dara?

—   Kas tad tas’ Odisejs ir? — Ņikitins jautāja Fokam.

—   Nu, saprotams, Kondratenko. Viņš mūs visus kopā pārtrumpos, ap stūri apvedis un pats sauss no ūdens iznāks. Smalks kundziņš.

—   Nav tiesa! Romāns Isidorovičs ir gudrs, lūk, tāpēc jūs uz viņu dusmojaties, — ģeneraliene aizstāvēja.

—   Kaut arī man būtu tik labs advokats kā jūs, māmiņ Vera Aleksejevna. Neļautu nevienam mani apvainot, — Ņikitins teica.

—   Nu, ko tu par Kondratenko gribēji teikt? — Steselis jautāja.

—   Visus darbus pie fortu būves viņš sagrābis savās rokās. It kā viņš un nevis Grigorenko būtu cietokšņa inženieris.

—   Kondratenko ir sapieris un beidzis inženieru fakultati. Viņam jāpārrauga visi fortifikācijas darbi.

—   Viņš visu savu diviziju par strādniekiem — zemes racējiem pārvērtis un nemaz neapmaca ierindas dienestam.

—   To tu pareizi esi novērojis. Rit pat parunāšu ar viņu par to, — Steselis atsaucās.

—   Vai esat dzirdējuši, ka Belijs pakļāvies jūrniekiem un aizliedzis savām baterijām šaut bez viņu atļaujas? — saldi smaidīdams, turpināja Foks.

—   Pārsviedies pie jūrniekiem? — Steselis izbrīnījās. — Vai tikai tu nekļūdies, Viktor Aleksandrovič? Tādu izlēcienu es no viņa negaidīju.

—   Arī mani tas mazliet pārsteidz: tavs radinieks, bet liek tev kāju priekšā, — Foks kūdīja.

—   Es ar viņu parunāšu nopietni, — piedraudēja Steselis.

—   Viņš ir divkosīgs cilvēks, — piebalsoja Ņikitins.

—   Vakar vakarā; pie viņa bija Veršiņins. Ilgi par kaut ko apspriedušies. Tas, kaut gan krievu armijas virsnieks, bet tāds pasarkans. Nevaru saprast, par ko viņi tik ilgi varēja runāt, — Foks piebilda.

—   Šis Veršiņins ir bīstams cilvēks. Kā tu viņu atstāj par Kvantunas apgabala komisāru un gubernatoru? — Vera Aleksejevna pārmeta vīram.

—   Viņam ir sakari: Aleksejevs ne vienreiz vien pie viņa pusdienojis. Tā uzreiz atcelt nevar, — Steselis taisnojās.

—          Bet tu, Anatolij Michailovič, aplinkus, no sāniem pieej!

—   Ņikitins deva padomu.

—   No kadas puses lai iesāk? Liekas, ka viņš nezog.

—   Ta tikai liekas, — Foks atzīmēja. — Kurš pilsētas galva Krievija nezog?

—   Nav noķerts, — nav zaglis!

—   Bet sarkanos aizstāv.

—   Ko tieši?

—   Nu, kaut vai Puškina skolas pārzini Zeltovu. Pie tās visi Arturas liberāļi salasās. Skola tikai izkārtne, lai labāk varētu pretvalstiskas idejas propagandēt, — Foks glaimīgi turpināja.

—   Uzdošu Mikeladzem tam pasekot.

—   Mikeladze nav sevišķi gudrs. Labāk Poznanskim, — tas, kaut gan vēl jauns žandarms, bet šķiet labs lietaskoks.

Ienāca denščiks un ziņoja, ka Belijs lūdz Steseli pie tālruņa.

—   Jūrā stipri šauj. Baterijas vienās liesmās, — viņš pastāstīja.

Ņikitins aizsteidzās mājās.

—   Japaņi no juras lien iekšā šaurumā, — atgriezies uztraukti pavēstīja Steselis. — Kādus tur branderus laižot iekšā. Es tūlīt braukšu uz Zelta kalnu.

—   Es tevi nelaidīšu, — ģeneraliene noteikti paziņoja. — Kas tev tur jāmeklē? Belijs bez tevis tiks galā. Diezgan jau tu diendienā pa fortiem un baterijām esi izbraukājies. Tā nav virspavēlnieka darīšana — sekot katram šāviņam.

—   Es jau pavēlēju piebraukt karieti.

—   Es to aizsūtīšu atpakaļ, — Vera Aleksejevna norīkoja.

Steselis padevās un paklausīgi sekoja sievai uz guļamistabu.

Stipra sniega vētra trakoja pār Arturu. Gaisā lidoja miriadi mazu, sausu sniega pārsliņu, kas sāpīgi cirtās sejā. Milzīgi viļņi trakodami metās pret klinšaino krastu, šķiezdami visapkārt ūdens lāses, kas tai pašā mirklī sasala.

Naktij iestājoties, Artura nogrima purgas blāvajā miglā. Reidā tik tikko varēja saskatīt bruņukuģu milzeņus, un tikai Zelta kalns kā milzīga parādība meta ēnu pār šauro izeju ārēja reida.

Tikko no remonta ienākušais «Strašnijs» bija izmetis divus enkurus un novietojies sardzē pie izejas jūrā blakus Zelta kalnam. Tam tieši pretim pie Tīģera Astes melnoja vēl uz sēkļa sēdošā, pirmajā kara naktī saspridzinātā «Retvizana» siluets. Mazliet šurpmak pašā šaurumā atradās lielgaballaiva «Otvažnijs».

No krasta, no «Retvizana» un no «Otvažnija» jūrā aizstiepās bāli prožektoru stari, kas ar mokām lauzās cauri purgai.

Andrjuša Akinfijevs stāvēja sardzē. Uz «Strašnija» komandtilta vēja un aukstuma pec nevarēja ilgi nostāvēt, un viņš laiku pa laikam nokāpa lejā mazliet apsildīties pie dūmeņa un mašinu virsbūves. Te bija samērā mierīgi, no dūmeņa un mašinām nāca siltums, varēja sasildīt sastingušās rokas.

Viļņi mīnulaivu stipri mētāja, un bija diezgan grūti noturēties uz klāja kājās, kaut gan viscaur bija izstieptas līnes, kur pieturēties. Priekšgalā, pieslējušies lielgabaliem, stāvēja sargi biezos aitādas kažokas un ar binokļiem rokā uzmanīgi vēroja jūru, sekodami katrai baltajiai prožektoru gaismas svītrai, kas gan spilgti uzliesmoja’, gan atkal nodzisa, lai mirkli vēlāk atkal iedegtos.

—   Skatīties uzmanīgāk! — laiku pa laikam uzkliedza sardzes priekšnieks.

—   Tieši tā, skatīties uzmanīgāk, — cauri vēja gaudām dobji atskanēja atbilde.

Aukstums un vējš līda zem apģērba un piespieda drebināties. Andrjuša apskauda matrožus, kam bija mugurā silti aitādas kažoki, bet pats viņš uzskatīja par kaunu ievīstīties tāpat.

«Virsniekiem arvien un visur jārāda priekšzīme matrožiem,»

—   viņš domās atkārtoja, gandrīz vai sastindzis no aukstuma.

Laiks vilkās bezgala lēni, likās, ka pagājusi jau vesela mūžība, bet nepielūdzamais pulkstenis papirosa gaismā rādija, ka pagājusi tikai viena stunda, kamēr Andrjuša pārņēmis sardzi, un priekšā — vēl veselas trīs garas stundas.

«Ermijs, droši vien, savā kajitē jau guļ dziļā miegā, bet Jurasačs ar Dmitrijevu cīnās pie šacha galda, piedzerdami karstu tēju ar rumu,» — Andrjuša sev iztēloja, un no tā viņam kļuva vēl aukstāk un vēl nepatīkamāk bija stāvēt uz klāja.

—   Vai neko neredz? — viņš uzprasīja matrožiem.

—   Nekādi nē, jūsu labdzimtība. Tikai ledus putra, un vairāk nekas. Kas gan līdīs uz Arturu tādā negaisā? Ja jau pie krasta šitā mētā, kas tad notiek atklātā jūrā! Vienā stundā kuģis apledos un noies dibenā. Japaņi nemīl aukstumu, pie viņiem Nagasakā pat ziemā ir silts. Kad mēs agrāk tur stāvējām, tad pat ziemsvētkos bija tik silts, ka pat vamžos bija par karstu, — atbildēja kāds, kā redzams, no virsdienesta matrožiem.

—   Vai tu tas esi, Denisenko? — mičmanis viņu tumsā pazina.

—   Tieši tā, es kopā ar Serjoginu stāvu sardzē.

—   Arvien kopā — jūs nešķirami draugi.

—   Sesto gadu. Kā kopā aizdzina dienēt Kronštates flotē, tā ari neesam šķīrušies. Kopā uz «Nachimova» uz Tālajiem Austrumiem atnācām, kopā uz «Sevastopoles»' bijām un tagad kopā uz «Strašniju» pārnācām, — Denisenko runīgi atbildēja.

—   Jūsu labdzimtība, jūs labāk būtu kažoku uzvilcis, pārsalsiet vēl. Atļaujiet, es vienā mirklī atnesīšu, — Serjogins apsolīja.

—   Nevajag, drīz jau būs maiņa, — Andrjuša atbildēja, uzminējis matroža vēlēšanos aizskriet uz silto telpu. — Skatieties, nesnaudiet, var gadīties, ka japanis pielien, *— viņš brīdināja matrožus un atgāja tālāk.

— Lielība! Pats izsalis līdz kauliem, pat zobi klab, — Denisenko ierunājās, kad mičmanis aizgāja.

—   Jauns vēl — zaļš. Kad nosaldēs ausis un kājas, gan tad citreiz ne tikai kažoku, bet pat galošas uzvilks.

—   Kas par nolādētu laiku! Sēdi te un salsti, un glūni, vai japaņi kādu nelietību negatavo. Un par ko tas karš īsti iesākās, — nevar saprast. Dzīvojām klusu un mierīgi, te pēkšņi gāž viens otram pa purnu, — Denisenko domīgi runāja.

—   Pagaidi laiku, gan tad visu uzzināsim, kas un par ko, — Serjogins atbildēja. Matroži apklusa un vērīgi lūkojās nakts tumsā.

Prožektoru taustekļi joprojām lēni pārmeklēja jūru; uz «Retvizana» kustējās kaut kādas uguntiņas; «Otvažnijs» stāvēja ar nodzēstām kaujas laternām. Serjogins un Denisenko

pa starpbrīžiem nogrūda ledu no klāja. Viss bija kluss un mierīgs. Pēkšņi visi prožektoru stari sāka šaudīties pa jūru un apstājās uz vienas vietas, apgaismodami jūrā lielu kuģi, kas zagās šurp gar krastu no Ļaotešana puses. No Tīģeriem atskanēja šāviens, aiz tā otrs, tad sāka dārdēt Elektriskā Krauja, un beidzot, pārspēdami visus pārējos trokšņus, sāka rēkt «Retvizana» divpadsmitcollīgie lielgabali.

—   Visus uz klāja! — Akinfijevs komandēja.

Pēc mirkļa uz komandtilta, pogādams ciet mēteli, viegli uzskrēja Jurasovskis; matroži ātri aizmetās savās vietās pie lielgabaliem un mīnu aparatiem.

No «Otvažnija» deva gaismas signālus.

—   Uzbrukt branderam, — signalists ziņoja.

—   Tieši tā, uzbruki branderam, — Jurasovskis atkārtoja. — Izcelt enkurus, sagatavot lielgabalus un mīnu aparatus!

Nožvadzēja enkuru važas, iemirdzējās laternas pie lielgabaliem, Maļejevs aizskrēja pie septiņdesmit piecu milimetru lielgabala kuģa priekšgalā, Akinfijevs noskrēja lejā pie mīnu aparatiem, kuriem jau rāva nost pārklājus.

—   Pilnā gaitā uz priekšu! — mašinu telpas priekšnieks nokomandēja. Mīnulaiva nodrebēja un, uzņemdama pilnu jaudu, devās uz brandera pusi.

Pa to laiku viss krasts liesmoja šāvienu ugunīs. Smago lielgabalu grāvieni saplūda nepārtrauktā dunoņā. Aiz pirmā brandera parādījās vēl trīs. Tie pilnā gaitā nāca uz šaurumu. Uz to klājiem varēja saskatīt skraidošus cilvēkus.

Uz Zelta kalna uzvijās divas raķetes, spilgti apgaismodamas jūru un bateriju. Šaušana tajā pašā mirklī apklusa. Tagad tikai «Strašnijs», līdz pašiem reliņiem nirdams aukstajā ūdenī, strauji nesās virsū priekšējam branderam, visu laiku apbārstīdams to šāviņiem.

—   Labais — voties! — Jurasovskis deva komandu mīnu aparatam.

Akinfijevs sastinga uz vietas, gaidot komandu «uguni!». Bet tajā brīdī japaņi atklāja uz mīnulaivu stipru uguni no rnazkalibra ātršāvējiem lielgabaliem un ložmetējiem. Vairāki šāviņi kaukdami pārslīdēja «Strašnijam», un pie abiem bortiem uzšāvās pa ūdensstabam.

—   Uguni! — komandieris beidzot nokomandēja. Uzliesmoja sarkana uguns, un mīna, ieslīdējusi ūdenī, aizšāvās uz brandera pusi.

—   Stūri pa kreisi! Sagatavot pakaļgala aparatu! — MīnuIaiva strauji sagriezās uz labo pusi, pagriezdama pakaļgalu pret ienaidnieku.

Pēc dažām sekundēm pie brandera ar dobju grāvienu izšāvās pret debesīm ugunīgs sprādziena vēdeklis, un kuģis nogāzās uz labajiem sāniem.

—   Urā! — daži uz mīnulaivas priecīgi iekliedzās. Lai gan bij? ļoti auksts, matroži tumsā jautri sasaucās.

Sašautais branders ātri uz deguna grima ūdenī. Prožektoru gaismā varēja redzēt, kā no tā steidzīgi nolaiž glābšanas laivas.

—   Pa laivām uguni! — Jurasovskis vēl nepaguva nokomandēt, kad jau pakaļgala 'lielgabals izšāva. Laivas sāka steidzīgi atkāpties no grimstošā kuģa, bet saniknotie viļņi tās citu aiz citas gāza apkārt. Tvaiku mutulī ietītais branders jau līdz pusei bija iegrimis ūdenī, bet uz tā klāja vēl arvien skraidīja cilvēki un apšaudīja mīnulaivas no šautenēm. Vienai glabšanas laivai izdevās atkāpties, un tā ātri aizgāja jūrā.

—   Pa kreisi priekšgalā mīnulaiva! — pēkšņi nelabā balsī iekliedzās signalists, un tūliņ ari no nakts tumsas iznira melns siluets. Gandrīz tai pašā mirkli uz japāņu mīnulaivas pazibēja vairākas ugunis un nodārdēja lielgabalu zalve. Ap «Strašniju» atkal sāka dejot ūdensstabi.

—   Vel divas, taisnā leņķī pa kreisi! — Serjogins iekliedzās.

Atkal un atkal dobjie šāvienu grāvieni tricināja jūru un debesis. Akinfijevs paskatījās atpakaļ uz Portarturu un bija pārsteigts par to, cik tālu aiz muguras atrodas krasta baterijas.

«Ieskrējuši lamatās,» — pazibēja smadzenēs doma, bet Jurasovskis jau nokomandēja, un mīnulaiva, spēji pagriezusies, uzņēma atpakaļkursu. Japaņi tumsā pazaudēja «Strašniju» no redzes aploka.

Uz Zelta kalna atkal uzšāvās raķete. Tās gaismā baterijas ieraudzīja «Strašniju» un, noturējušas to par japaņu kuģi, tūliņ sāka apšaudīt.

—   Noraidīt pazīšanās signālu! — Jurasovskis komandēja.

—   Atkal trāpīs mūs, — rūca matroži, bailīgi atskatīdamies uz ūdenī krītošajiem šāviņiem.

—   Serjogin, šķībais velns, — bocmanis lamājās, — uzvelc signālu ātrāk, kamēr tie mūs vēl nav noslīcinājuši!

Mīnulaiva, glābdamās no šāviņiem, attīstīja vislielāko ātrumu un līkumodama turēja kursu uz «Retvizanu».

Pie pašas Arturas «Strašnijs», iedams pilnā jaudā, taranēja kādu no brandera glābšanas laivām, kas bija devusies uz kratstu. Bija dzirdams, kā japāņi sauc pēc palīdzības.

—   Nepatīk vis japaņiem peldēties aukstā ūdenī, — matroži ļauni' nosmējās.

—   Nu, mēs jau arī, lai gan neesam izpeldējušies, bet izmirkuši ne mazāk kā viņi, zobi klab, — Denisenko atbildēja.

—   Uzlasīsim? — Maļejevs jautāja komandierim.

—   Pie velna! — Jurasovskis attrauca.

Drīz vien «Strašnijs» nonāca līdz savai vecajai vietai. Pa labi un kreisi pie Zelta kalna liesmoja krastā uzsēdusies branderi. Milzīgas liesmas šāvās lauka no kuģiem un ar sarkanīgu gaismu apspīdēja šauro eju uz Arturu un sniegotos krastus; degošas pagales uzsprāga gaisā un čūkstēdamas krita ūdenī. Vairāki ostas tvaikonlši braukāja gar branderiem, ar savām šļūtenēm mēģinādami apdzēst ugunsgrēku.

—   Vai nevajadzētu paiet tālāk no tiem? — Maļejevs norādīja uz branderiem. — Var gadīties, ka kāds uzsprāgst un ķer arī mūs.

—    Tev taisnība, — Jurasovskis atbildēja, — apstāsimies tuvāk Elektriskajai Kraujai.

Kad «Strašnijs» izmeta enkuru, komandu atlaida lejā. Matroži savos noledojušajos apģērbos izmirkuši un pārsaluši steidzīgi aizmetās uz rufi.

—  Izsniegt visiem pa kausiņam degvīna! Jurasovskis pavēlēja bocmanim. — Un palaist sardzi, lai pārģērbjas sausās drēbēs.

—   Tev, Andrjuša, vēl veselas divas glases līdz maiņai. Ej un pārģērbies, droši vien, esi izmircis, — Maļejevs to uzaicināja.

Pēc piecām minūtēm, pārģērbies sausās drēbēs, Akinfijevs atkal soļoja pa komandtiltu.

Pēc pārdzīvotā uztraukuma Andrjuša sākumā vairs nemanīja aukstuma, iegrimis atmiņās par nupat pārdzīvoto, šaušana, sprādzieni;, šāviņu svilpšana, kā viesulis skrejošā mīnulaLva, slīkstošo kliedzieni — viss atdzīvojās atmiņā un kopā radīja spilgtu notikušās kaujas ainu. Vesels pulks sīkumu, kam apziņa bija paskrējusi garām, tagad uzausa atmiņā. Te iekrita prātā, raķetei uzliesmojot, pie borta ieraudzītais jocīgi saliektais, ūdens apšļāktais Maļejeva stāvs, te atkal Jurasovska platā mute, kad tas komandēja, pūlēdamies pārkliegt šāvienu troksni. Dāmas

aizlidoja tālajā Kronštatē, kur dzīvoja viņa ģimene. Kā dzīvs prātā ienāca tēvs, garš, mazliet salīcis, pliku galvvidu un zelta brillēm uz acīm. Viņš bija jūras hospitaļa galvenais ārsts. Andrjuša atcerējās, cik ļoti tēvs pretojās tam, ka Andrjuša iestājās jūras korpusā.

—   Pazīstu es tos vējagrābšļus jūrniekus, retais no viņiem ir kaut cik izglītots un gudrs, — viņš teica, — vairāk uz ārējā spīduma un lielības turas. Gudrāks pie viņiem nekļūsi, bet par muļķi kļūt var visur. Turklāt jūrnieka amats Krievijā tiek gandrīz vai mantots; vairumam virsnieku gan vectēvs, gan tēvs, gan dēls — visi jūrnieki. Tādiem ir sakari, pazīšanās un viņu karjera nodrošināta. Bet kas tad mums? Mans vectēvs bija garīdznieks, tēvs — sādžas skolotājs, bet es pats — ārsts. Neviena jūrnieka, kā redzi. Kur mums, tādiem salašņām, vecā muižnieku dienestā līst.

Bet Andrjuša neklausīja tēvu.

«Rīt pat aizrakstīšu viņam vēstuli par visu šo,» — viņš nolēma.

Kad sardzi nomainīja, Akinfijevs ātri noģērbās un, ielicies gultā, tūliņ cieši aizmiga.

Viņš pamodās no enkura izmešanas trokšņa un sapīta, ka «Strašinijs» iegājis līcī.

Maļejevs, ienācis kajitē, atmodināja viņu pilnīgi.

—   Šorīt Arturā atbraucis Makarovs. Pašreiz viņš kosta, bet pēc tam apbraukās kuģus. Stārks jau 'nolaidis, savīt lagu uz «Petropavlovska».

—   Urā! Beidzot reiz mums būs kārtīgs admiralis, — Akinfijevs priecājās un steidzīgi sāka1 ģērbties.

SESTĀ NODAĻA

Admirālis Makarovs tieši no stacijas devās uz dokiem, lai apskatītos, kā veicas šāviņu trāpīto kuģu izlabošanas darbi. Neviens no vietējās priekšniecības negaidīja, ka flotes virspavēlnieks tik ātri apmeklēs dokus, un Makarovs pats ar savām acīm varēja pārliecināties, kādā bruņurupuča tempā veic remontu. Jaunākā flagmaņa adrniraļa Uchtomska, Arturas ostas kapteiņa admiraļa Greves un flagvirsnieka Dukeļska pavadīts, viņš sāka apstaigāt darbnīcas. Strādnieki ziņkārīgi vēroja bārdaino admirali ar laipnajām acīm.

—   Esiet sveicināti, brālīši! — mīkstā baritona balsī sasveicinājās admiralis.

—   Esiet sveicināts! — cits aiz cita atbildēja strādnieki, noņemot cepures.

—   Ko tad nu vēl nelabais būs mums uzsūtījis? — viens no viņiem klusām jautāja. — Par maz vietējo skorpiju, vēl no citurienes brauc šurp! — un neuzticīgi un drūmi paskatījās uz Makarovu.

Uzmanīgi apskatījis strādniekus, Makarovs ievēroja viņu neveselīgo izskatu un sāka izjautāt tos, kā un kur tie dzīvo, kur ēd, cik saņem algu un vai daudz ir precēto. Sākumā ļoti atturīgi un īsi, bet tad jau sīkāk un dzīvāk strādnieki atbildēja uz Makarova jautājumiem. Viņš uzzināja, ka bez vietējiem portarturiešiem, kas jau šeit iedzīvojušies, dokos strādā apmēram tūkstoš cilvēku, kas nesen tikai atbraukuši pēc līguma noslēgšanas ar jūrniecības pārvaldi. Tur uz vietas viņiem solīti «zelta kalni», bet Arturā viņi nokļuvuši drausmīgos apstākļos. Vairumam dzīvokļu nebija, un viņi mitinājās aukstās ķiniešu fanzās un ēda, kur pagadījās.

Klausīdamies sūdzības, admiralis sadrūma arvien vairāk un beidzot sāka šņākt un raustīt labo plecu.

—   Nekavējoties nodot strādnieku dzīvokļiem vienu no flotes kazarmām doku tuvumā un ieskaitīt visus uz brīva līguma pieņemtos flotes uzturā, — Makarovs pavēlēja.

Pūlī izskanēja jūsmīga piekrišanā, daudzi, priecīgi smaidīdami, sāka pateikties admiralim.

—   Tikai atcerieties manus noteikumus — strādāt par četriem, lai visātrākajā laikā visi kuģi būtu gatavi, — Makarovs vērsās pie strādniekiem.

—   Nebaidieties, jūsu ekselence, strādāsim kā velni! — strādnieki korī apsolīja.

—   Mums, jūsu ekselence, vēl būtu lūgums par pirti; utis un blusas ēd nost, bet pilsētā nav kārtīgas pirts.

'— Pareizi! Krievu cilvēks toez pirts nevar iztikt! Atļauju brīva līguma strādniekiem apmeklēt jūrnieku pirti ar tādiem pašiem noteikumiem kā matrožiem, — Makarovs nolēma. — Leitnant Dukeļski, lūdzu jūs sekot manu rīkojumu izpildīšanai.

—  Tieši tā, — leitnants atbildēja.

No dokiem Makarovs devās uz «Cesareviču», kas stāvēja pie piestātnes. Komanda bija nostādīta ierindā kvarterī, un pie

kāpnēm admirali sagaidīja bruņukuģa komandieris — pirmā ranga kapteinis Grigorovičs.

Mastā uzvijās admiraļa standarts, un tūliņ visa eskadra nodārdēja, salutējot sava jaunā komandiera karogam. Orķestris sāka spēlēt sagaidīšanas maršu, matroži uzmeta šautenes «uz pleca», virsnieki salutējot pacēla kailus zobenus. Makarovs sasveicinājās ar komandu un lēnām sāka apstaigāt ierindas, uzmanīgi1 novērodams matrožu sejas.

Matroži izskatījās braši, jaunos, tīros ģērbos. Ne velti Grigorovičs bija visā flotē slavens ar savu prasmi saimniekot.

Nogājis gar ierindu, Makarovs atlaida komandu, bet pats gāja apskatīt kuģa bojājumus. Piesteidzies klāt, flaginženieris Kutejņikovs sāka garu ziņojumu par padarīto darbu, bet admiralis pārtrauca viņu ar jautājumu:

—   Kad jūs nobeigsiet kuģu remontu?

—   «Oesareviču» varēs saremontēt līdz maijam, «Paladu» līdz apriļa vidum, bet «Retvizanu» ne ātrāk kā pēc trīs mēnešiem, jo jāpierīko kesoni.

—   Tik ilgi es nevaru gaidīt! «Cesarevičs» un «Palada» jādabū gatavi līdz pirmajam maijam, bet «Retvizans» — līdz desmitajam maijam. Jūsu pienākums, Kutejņikova kungs, ar visiem jūsu rīcībā esošajiem līdzekļiem nodrošināt manas pavēles izpildīšanu, — Makarovs pateica uzstājīgi.

—   Atļaujat svilpt pusdienās? — Grigorovičs jautāja.

—   Jā. Tikai ēdienu es nogaršošu no matrožu katliņiem, — Makarovs brīdināja.

Viirsnieku istabā viņš nemaz neiegāja, bet, sasaucis virsniekus kopā pie komandtilta, sāka ar tiem sarunāties.

—   Jums, kungi, vispirms pašiem jābūt pilniem cīņas gara, lai to varētu iedvest arī matrožiem. Atcerieties Korņilova un Nachimova pavēles: vajag uzbrukt ienaidniekam, kur tikai vien redz, nerēķinoties ar tā skaitu. Mums jāņem par paraugu Sino ps.

—   Tagad, jūsu ekselence, nav buru kuģu, un japaņi nav turki, ar drosmi vien neuzvarēsi, — vecākais virsnieks barons Korfs pretojās admiralim.

—   Saprotams, ka runa nav tikai par drosmi, — jāapgūst arī kaujas technika, bet vispirms jāatceras, ka japaņi nav tik bīstami, kā par viņiem kliedz! Jārod ticība savai uzvarai, un tas jāiekaļ kā sev, tā matrožiem. Mūsu matroži īstu komandieru vadībā var brīnumus darīt.

—   Pagaidām viņi dara brīnumus tikai Arturas dzertuvēs, — leitnants iebilda.

—   Par to vainoju virsnieku kungus, kas nav pratuši matrožus šai veidā audzinat. Es vispirms un visvairāk prasīšu no virsniekiem un rēķināšos tikai ar tiem no viņiem, kas pratis vest sev līdzi matrožus. Iedomīgo un baltrocīšu man nevajag!

Atlaidis virsniekus, Makarovs devās uz baterijas klāju, kur pusdienoja matroži. Piesēdies blakus kādam katliņam, admiralis paprasīja karoti un nogaršoja kāpostus un biezputru. Šodien pusdienas bija izcili labas, kaut gan uz «Cesareviča», patiesību sakot, arvien baroja labāk nekā uz citiem eskadras kuģiem.

—   Vai jūs aizvien tik labi baro? — Makarovs jautāja.

—   Par ēdienu nav ko teikt, jūsu ekselence! Lūk, osta sēdēt apnicis, tas tiesa, — viens no matrožiem atbildēja. — Tikai divas dienas iznāca japaneļus pašaudīt, no tā laika stāvam remontā.

—   Laikam gan dūšīgi nobijāties tais dienās? — Makarovs jokoja. — Tagad no doka ārā negribat līst?

—   Ir jau taisnība, nobijāmies gan mazliet, kad naktī kuģa pakaļgalā iešāva, bet tad drīz attapāmies un uzlikām plāksteri,

—    matroži droši atbildēja. — Tagad mēs japaneļiem parādā, vajadzētu ātrāk norēķināties.

—   Nu, tikai skatieties, nedomājiet tagad palaisties. Pēc mēneša jūsu «Cesarevičam» jāiziet jūrii. Tadeļ jāstrādā daudz un sirsnīgi. Es uz jums, zēni, paļaujos, — Makarovs nobeidza sarunu.

—   Centīsimies, jūsu ekselence! — matroži atbildēja admiralim.

Līdzko Makarovs a'izgāja, visi matroži sastājās ap tiem, ar kuriem viņš bija sarunājies, un apbēra tos jautājumiem.

—   Redzams, ka pats no matrožiem! — batalieris piebilda.

—   Es ne mūžam neticēšu, ka no matroža var kļūt par admirali, — kāds no komandoriem šaubījās.

—   Apšaubāms tas ir, bet pret matrožiem viņš, liekas, labs un nav lepns kā Stārks. No tā, atskaitot lamas, ne vārda nedzirdēsi.

—   Bārda viņam lieliska! Un no skata arī nekas, — matroži pārrunāja. — Uzacis viņam biezas biezas, bet acis kā bērnam

—    skaidras. Tas nekas, ka no izskata nikns, bet redzams — labs, matrožus velti nesodīs!

Uz «Paladas» Makarovs tūliņ noskaitās, ieraudzījis netīro un drazām piemētāto kuģi.

Salauztas kāpnes, saliekti reliņi, dažādi virvju gali, virves — viss tas lielā nekārtībā mētājās uz kuģa. Velti «Paladas» komandieris — pirmā ranga kapteinis Kosovičs centās iestāstīt, ka nevar uzturēt tīrību tad, kad notiek remonti.

—   Dodu jums trīs dienas laika sakārtot šo visu. Atzīmējiet, leitnant Dukeļski. Es pats pārbaudīšu savas pavēles izpildījumu, — admiralis viņam stingri atbildēja.

Pec greznajiem «Cesareviča» matrožiem «Paladas» matroži izskatījās kā pelnrušķi.

—   Nav brīnums, ka 26. janvarī «Palada» tik ilgi tūļājusies ar plākstera uzlikšanu, ka nekā nav tikusi līdz krastam, — Makarovs asi pateica.

—   Manis tai brīdi1 uz kreisera nebija! — Kosovičs ieminējās.

—   Tad jūs divkārt vainīgs: pirmkārt, pa nakti esat atstājis jums uzticēto kuģi ārējā reidā, otrkārt — neesat pratis laikā apmācīt matrožus tik nepieciešamai prasmei kaujās kā plākstera uzlikšana.

Neiegājis nevienā telpā, Makarovs aizbrauca uz «Retvizanu». Tur pie priekšgala jau bija pielikti kesoni un pilnā sparā strādāja pie priekšējo telpu izsūknēšanas. Bruņukuģis kuru katru bridi varēja atgūt peldspeju un nocelties no sēkļa, uz kura tas stāvēja.

Līdzko uz «Retvizana» pamanīja Makarova tuvošanos, komandu nekavējoties nostādīja ierindā, bet strādnieki sapulcējās kopā uz baka.

Pie parados kāpnēm Makarovu sagaidīja «Retvizana» komandieris — pirmā ranga kapteinis Šensnovičs.

Makarovs, jau nomierinājies pec asās sarunas uz «Paladas», ar redzamu patiku noklausījās ziņojumu par drīzu «Retvizana» noeelšanu no sēkļa.

Šensnovičs pasteidzās viņu iepazīstināt ar to darbu, ko viņš kopā ar savu komandu bija veicis kuģa glābšanā.

—   Nomocījāmies, jūsu ekselence! Ne dienu, ne nakti nebija miera. Dienā mēs lāpījāmies, neņemot vērā slikto laiku. Trīs reizes viļņi sasita kesonus, un vajadzēja sākt no jauna. Bet naktīs vai, pareizāk sakot, tiklīdz satumsa, pa reidu sāka ložņāt japaņu mīnulaivas. Katru nakti turpat vai desmit mīnu uzbrukumu vajadzēja atsist. Visas komandas, bet it sevišķi virsnieku piepūle pelna vairāk nekā uzslavai vien! Ar jūsu atļauju es iesniegšu štābā ziņojumu un minēšu apbalvošanai kā virsniekus, tā zemākās pakāpes, — Šensnovičs pārplūda.

—          Vispirms ieejiet ostā, un tad parunāsim par apbalvošanu,

—   admiralis viņu apstādināja.

Tad viņš apstaigāja komandu.

—   Paldies par dienestu! — Makarovs pateicās matrožiem.

—   Prieks censties!

—   Jums iznāca pirmajiem izbaudīt ienaidnieka uzbrukuma sparu un pārciest visas kara likstas, stāvot pie ieejas ostā, — Makarovs turpināja. — Dievs dos, ka šodien vai rīt jūs varēsiet ieiet ostā un tad mierīgā apkārtne galīgi aizdziedēt jūsu bruņukuģim cirstās brūces. Jo ātrāk «Retvizans» atgriezīsies ierindā, jo ātrāk mēs uzvarēsim japaņus. Izsaku pateicību ari visiem bruņukuģa virsnieku kungiem, — nobeidza savu runu Makarovs.

Pēc tam, piegājis pie strādniekiem, viņš pateicās arī tiem. Noņēmuši cepures, viņi saraustīti atbildēja admiralim.

—   Kad visi darbi bruņukuģa nocelšanai būs pabeigti, izsniegt visiem pa pusmēneša algai un izcilākos iesniegt apbalvošanai'.

—    Padevīgi pateicamies, paldies, jūsu ekselence, admiraļa kungs! — atskanēja no pūļa.

Makarovs, gribēdams pats apskatīt «Retvizana» bojājumus, nokāpa kuģa iekšienē, izlīda cauri koka režģim, aiztika līdz izsūknējamām tvertnēm un apskatīja tЈs rokas laternas gaismā. Viscaur nomūrējies, noguris, nomocījis virsniekus, kas viņu pavadīja, viņš atgriezās uz klāja.

—    Tagad varētu arī iekost pēc grūtajiem darbiem, — Šensnovičs nekavējās uzaicināt.

—   Paldies, neatteikšos, — Makarovs vieinkārši atbildēja.

Brokastu laikā admiralis raiti sarunājās ar virsniekiem.

—   Jumis ir laimējies; pašā pirmajā kara mēnesī jūs jau iemantojat tādu kaujas pieredzi.

—   Pieredze, zināms, liela, — diplomātiski piezīmēja Šensnovics, — bet nezin vai kāds tik ātri to gribētu atkārtot. Vajadzētu ostā mazliet atpūsties.

—    Tikai neaizraujieties no pilsētas. No kuģa drīkst reizē nobraukt krastā ne vairāk kā 10% virsnieku, bet matroži tikai svētku dienās. Esmiu dzirdējis, ka Arturā ieviesies paradums, ka katru dienu visi virsnieki:, atskaitot sardzi, nobrauc krastā. Un pat jūrā eskadra izbrauc ar nepilnu virsnieku un matrožu

sastāvu! To es uzskatu par pilnīgi nepieļaujamu, — A^akarovs brīdināja.

Daudzu virsnieku sejas izstiepās.

—   Uz kāda kuģa jūs pavēlēsiet uzvilkt savu standartu, jūsu ekselence? — Šensnovičs apjautājās.

—   Stabu vajadzēs atstat uz «Petropavlovska», bet es pats novietošos uz kāda kreisera: «Askolda», «Dianas» vai «Bajana».

—   Diez vai tas būs ērt'i, uz bruņukuģa tomēr drošāk, — Šensnovičs teica.

—   Bruņukuģis smaga lieta un nekustīgs, ar viņu tālu neaizskriesi. Tas ir vecs aizspriedums, ka admirālim jāatrodas uz vislabāk aizsargātā kuģa. Kreiseriem ir daudz priekšrocību: ar tiem var izbraukt izlūkošana, var eskadru apskatīt, tiem ir .ātrs gājiens, tie ir ērti un viegli pārvietojami. Tāpēc kaujas laikā ar kreiseri arvien nokļūsi tur, kur vajag, un visu redzēsi, kas nepieciešams. Man no visiem labāk patiktu «Noviks», bet tur ir par šauru, — bez flagvirsnieka vairāk nevienu nevar līdzi paņemt.

Virsnieki uzmanīgi klausījās Makarova runā. Viņa izteiktās domas lauza no seniem laikiem flotē iesakņojušas tradīcijas.

Šensnovičs uzsauca tostu jaunajam flotes pavēlniekam. Visi atsaucās un ar glāzēm rokā gaja pie Makarova; admiralis laipni pieskandināja, lūgdams Šensnoviču nosaukt pienākošo virsnieku vārdus.

Tad viņš pats uzsauca tostu «Retvizana» virsniekiem un komandierim un sāka atvadīties.

Pēc tam viņš izsauca pie «Retvizana» «Strašniju» un uz tā apbrauca visu eskadru. Jurasovskis pilnā parades formā stāvēja uz komandtilta kopā ar admirali un Dukeļski. Andrjuša Akinfijevs kā apburts nenovērsa acu no Makarova. Matroži, ātri kustēdamies pa klāju, no tālienes ziņkārīgi apskatīja jauno admirali.

—   Sveika, Demčuk! — Makarovs pazina bocmani, ar kuru kopā bija braucis uz «Jermaka».

—   Sveicināti, jūsu ekselence! — nesteigdamies, pilns pašapziņas, atbildēja bocmanis.

—   Iznācis atkal mums satikties! Tu, lūk, līdz bocmanim esi uzdienējis! Kā klājas?

—   Padevīgi pateicos! Dievs grēkus piedod, un haizivis vēl nav apēdušas.

—   Vecs tomēr esi kļuvis, sirmums parādījies!

—   Jūsu ekselencei arī bārda jau nosirmojusi!

—   Jā, gadi skrien, kļūstam veci!

Uzzinājis, ka «Strašnijs» būvēts Portarturā, Makarovs sevišķi ieinteresējās un apstaigāja visas telpas.

—   Dārgi, bet slikti, — pateica viņš savus novērojumus īsā secinājumā, uzzinājis mīnulaivas cenu. — Mūsu admiralitate paliek sev uzticīga, — vairāk zog nekā būvē.

«Strašnijs» pēc kārtas piegāja dažādiem es'kadras kuģiem. Makarovs megafonā sasveicinājās ar matrožiem, kas 'bija nostādīti uz klaja, pateicās par dienestu un brauca tālāk.

Bija jau pavisam tumšs, kad viņš pabeidza apbraukāt eskadru un devās uz «Askoldu», kur tas bija nolēmis pārnakšņot.

Te viņu jau gaidīja flagkapteinis admiralis Molass, bet nogurušais flotes admiralis atlaida viņu atpakaļ uz «Petropavlovsku», atlikdams visas darīšanas uz nā! kamo dienu, un aizgāja gulēt.

Tikko glases nosita četras reizes un par Zelta kalnu sāka svīst gaismiņa, Makarovs jau bija kājās un uzkāpa uz klāja.

Kuģa apkalpe bija piecēlusies, un matroži, izklīduši pa visiem kaktiem, sirsnīgi visu tīrīja un berza. Kreisera vecakais virsnieks — otrā ranga kapteinis Tašc, bocmaņa un apakšvirsnieku pavadīts, joņoja pa klāju. Kreiseris mirdzēja no tīrības, klājs bija nokasīts līdz spīdumam, kapara daļas nospodrinātas līdz pēdējai iespējamībai.

Uzkāpis uz komandtilta, admiralis sasveicinājās ar sardzes virsnieku mičmani Rkļicki.

—   Vai jūs sen jau Arturā?. — admiralis jautāja.

—   Kādu gadu, jūsu ekselence.

—   Garlaicīgi laikam bija pirms kara?

—             Jā, arī tagad nav sevišķi jautri. Mēneša laikā tikai divas  reizes esam kāvušies, visu laiku seklumā iekšējā reidā nostāvam un debesis kvēpinām.

—   Pacietieties! Es nedomāju eskadru marinēt ostā, — sevišķi kreiserus. Pcc iespējas biežāk iziesim jūrā, lai patraucētu japaņus.

Pelēka rītausma pamazām nomainīja nakti. Viens pēc otra nodzisa prožektori, un caur rīta miglu aizvien saskatāmāki kļuva kalnu apveidi.

Admirālis, drebinādamies no aukstuma, nokāpa no komandtilta.

Tajā brīdī no blakus stāvošā kreisera «Diana» megafonā uzrunāja «Askoldu».

—   Uz «Askolda»?

—   Tieši tā, uz «Askolda», — signalists atbildēja.

—   Pasaukt sardzes priekšnieku.

Signalists atdeva megafonu Rkļickim. v

—   Mičmanis Rkļickisl

—   Sveiks, Saška! Miglā es tevi nepazinu! Runā Kondratjevs. Vai tētiņš-melnbārdis jau piecēlies?

—   Kāds melnbārdis?

—   Nu, Makarovs, — un Kondratjevs sāka skaļi smieties par savu joku.

Rkļickis bailīgi atskatījās uz admirali, kas vēl aizvien kavējās uz klāja.

Noklausījies uzrunu, Makarovs pasmējās un devās lejā.

Pagaidījis, kad viņš aiziet, Rkļickis sarunu turpināja.

—   Muļķis tu esi, Borka! Ko tu kliedz megafonā, kad admiralis stāv blakus. Viņš visu dzirdēja un pavēlēja tevi uz desmit dienām iesēdināt, — Rkļickis baidīja draugu.

—   Melo! Vai tiešām dzirdēja? Cik nelabi iznāca. Skriešu savējiem pavēstīt, ka admiralis jau rāpo. Gaidām viņu pie sevis no paša rīta, — un Kondratjevs aizsteidzās prom no borta.

Pie savas kajites Makarovs satika Dukeļski. Noskuvies, iesmaržojies, ar augšup sagrieztām ūsām, leitnants izskatījās švītīgs. Makarovs saviebās, — viņš švītus un vīzdeguņus necieta.

—   Ar ko iepriecināsiet, Gcorgij Vladimirovič? — viņš uzprasīja savam flagvirsniekam.

—   No «Petropavlovska» flagkaptciņa atsūtīti papīri, kas saņemti vakar vakarā un šonakt: sargkuģu ziņojumi, flagmaņa ārsta ziņojums par slimo skaitu un divi saiņi ar atšifrētām telegramām no cara vietnieka štaba, — ziņoja Dukeļskis, pasniegdams pastu. Admiralis pirmo attaisīja aploksni, no kuras izkrita divas zīmītes, aprakstītas ar Molasa taisno gotisko rokrakstu. Izlasījis tās, Makarovs saīga.

—   Papriecājieties, lūdzu! Paguvuši paziņot cara vietniekam par maniem vakardienas rīkojumiem ostā. «Cara vietnieks atrod par nevēlamu tik ciešu ostas strādnieku un matrožu saskari, jo pēc strādnieku nometināšanas flotes kazarmās un ieskaitīšanas flotes uzturā radīsies kopējas intereses. Turpmāk cara vietnieks lūdz visus jautājumus sakarā ar ostas brīva līguma strādnieku stāvokļa uzlabošanu saskaņot ar viņa štabu,» — admiralis izlasīja.

—   Kas atbild par remontu darbu veikšanu, — es vai cara vietnieks? Ja es, tad lai atļauj man rīkoties, kā es atrodu par pareizāku! — Makarovs uzkliedza Dukeļskim, it kā rīkojums nāktu no viņa un nevis no cara vietnieka.

—   Bet, lūk, otrs — vel labāks: «Jūras štaba instrukcijas Klusā okeana flotes virspavēlniekam: Kategoriski aizliegts ielaisties kaujās ar japaņu eskadras galvenajiem spēkiem pirms 26. janvarī saspridzināto kuģu atgriešanās ierindā. Tai pašā laikā uzdodam nepārtraukt nakts izbraucienus ar vieglajiem kreiseriem un mīnulaivām, lai patraucētu japaņus.» Aiz tūkstoš vorstīm — no Pēterburgas suta man instrukcijas! Tas būtu smieklīgi, ja nebūtu tik skumji! Vai tad mums no japaņiem ostā jāslēpjas vai jākaro? Kā lai uzbrūk ar mīnulaivām, ja mums ir tikai kādu divdesmit, bet japaņiem vairāk nekā simts.

—   Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence, — pārtrauca viņu Dukeļskis, — admiraļa Starka laikā floti komandēja cara vietnieks pats. Viņš savukārt direktivas saņēma no Pēterburgas.

—   Es neesmu Stārks un komandēi floti vēlos pats. Jāuzzina, kas paziņojis par maniem rīkojumiem ostā.

—   Ostas komandieris — admiralis Grēve.

—   Kā jūs to zināt?

—   Viņš personīgi ieinteresēts.

—   Ja tā, tad viņš nekavējoties jāaizvāc.

—   Admiralis Aleksejevs ir noteicis šo kārtību pirms savas aizbraukšanas no Arturas, divdesmit astotajā janvarī.

—   Kā, jebkura kuģa komandieris man aiz muguras sazināsies ar cara vietnieka štābu? Tūliņ šodien noraidiet pavēli: saskaņā ar attiecīgiem kara laika jūras likumu paragrafiem aizliedzu jebkādu sazināšanos ar cara vietnieka štābu ārpus manis. Uz cara vietnieka štābu aizsūtiet norakstu!

—   Bez mūsējā turp tiks aizsūtīti visi šīs pavēles eksemplāri, — Dukeļskis pasmējās. — Tūliņ uzvilks karogu, jūsu ekselence!

Pieņēmis raportu no kreisera komandiera, admiralis, brokastis nepaēdis, aizbrauca uz «Petropavlovsku». Ceļā uz turieni kuterī viņš pēkšņi atcerējās sauszemes pavēlniecību.

—          Vai viņi arī raksta cara vietniekam par flotes darbību?

—   viņš jautāja Dukeļskim.

—   Raksta un apmelo mūs briesmīgi.

—   Tam jādara gals. Uzņemiet sakarus ar cietokšņa komandantu. Kā viņu sauc?

—   Ģenerālis Steselis.

—   Jā, ar viņu, — vai tas nepieņem/tu mani oficiālā vizitē kopā ar Molasu un jums tā ap diviem dienā. Vēlama būtu sauszemes spēku priekšniecības klātbūtne.

—   Tieši tā, jūsu ekselence!

—   Šodien vai rīt ieradīsies Arturā mana štaba militārās daļas priekšnieks — pulkvedis Agapejevs. Tad es viņam speciāli uzdošu uzturēt sakarus ar cietokšņa štābu, bet pagaidām lūdzu jūs.

Uz «Petropavlovska» Makarovs ti'kai sasveicinājās ar ierindā nostādīto komandu un tūliņ devās uz štābu pie Molasa.

Palicis ar viņu vienatnē, Makarovs uztraucies izsacīja savu nemieru par Arturā pastāvošo kārtību. Kad Makarovs kļuva lēnāks, Molass vienaldzīgi mierīgā balsī sāka izskaidrot, kā šī kārtība radusies.

—   Jūras lietu štābs saņem ziņojumus par cara vietnieka darbību ne itikai no viņa štaba, bet arī no ģeneraļa Steseļa, Vladivostokas komandanta un pat no svešzemju jūras un kara aģentiem, kas atrodas Mančžurijā.

—   Varbūt kādreiz apjautājas arī japaņu štābā? — Makarovs zobgalīgi jautāja.

—   Pajautātu, ja tikai japaņi sniegtu izziņas, jo viņi aizvien labāk pārzina mūsu lietas nekā Pēterburgā. Kaut gan, domājams, Pēterburga mēģina no viņiem šo to uzzināt caur frančiem un vāciešiem. Cara vietnieka štābs tāpat rīkojas attiecībā pret mums. To informē sauszemes karaspēka vadība un reizēm pat civilās pārvaldes.

—   Bet tā taču ir virspavēlnieku autoritates mazināšana! Vai tad jūs ari ziņojāt par manu darbību cara vietnieka štabam?

—   Neesmu vēl paguvis.

—   Tikai tāpēc ne? No jums es tādu atbildi negaidīju. Flagkapteinis, kas mani izspiego!

—          Stepan Osipovič, — Molass pārgāja uz intīmāku toni.

—   Es tāpat kā jūs uzskatu šo sistēmu par nepareizu, bet sacelties pret Pēterburgas rīkojumiem taču nevar. Es domāju, ka mēs abi, veci jūrnieki būdami, mācēsim saprasties šai jautājumā. Ja tas jūs neapmierina, esmu gatavs atkāpties.

—   Te nav runa tikai par mums, Michail Pavlovič! Te rodas jautājums par zemāko pakāpju spiegošanu attiecībā pret augstākajām pakāpēm un ar! citam pret citu. Lūk, kas, manuprāt, šķiet nepieļaujams! Ja jau man neuzticas, — lai nomaina ar citu. šis jautājums ir jānokārto ar Aleksejevu. Kas attiecas uz rīkojumiem no Pēterburgas, tad es nedomāju pievērst tiem sevišķu uzmanību. Mums šeit uz vietas viss daudz redzamāks un saprotamāks nekā Pēterburgā. Šai virzienā es būšu ļoti noteikts … Jūs neskaistieties uz mani, Michail Pavlovič, ātrumā es dažreiz mēdzu būt ass, — un admiraļi paspieda viens otram roku.

—          No «Retvizana» ziņo, — ienākdams pavēstīja Dukeļskis,

—   ka bruņukuģis atguvis peldspēju un to var ievilkt ostā. Gaida tikai jūsu ekselenci ierodamies.

—    Tieši tā. Tūliņ brauksim. Jūs, Michail Pavlovič, palieciet, ja nejūtaties gluži vesels. Labāk dienā aizbrauksim kopā pie Steseļa iepazīties.

Paisuma pacelts, «Retvizans» viegli šūpojās uz viļņiem, kad Makarovs ieradās uz bruņukuģa. Divi ostas buksieri bija jau uzmetuši troses un gatavojās nobraukšanai. Uz kuģa klāja bija nostādīta ierindā komanda ar orķestri. Sasveicinājies un novēlējis laimes par veiksmīgo darbu beigšanu, Makarovs deva pavēli buksieriem sākt kustēties. Tas bija svinīgs brīdis. Buksieru troses izstiepās, un «Retvizans» lēnām aizslīdēja no krasta un sāka pagriezt priekšgalu uz ostas pusi.

Uz klāja atskanēja priecīgs «urā!». Orķestris spēlēja himnu, Makarovs noņēma ccpuri un dievticīgi pārmeta krustu. Matroži un virsnieki sekoja viņa priekšzīmei.

—    Jūsu ekselence, vai nepavēlēsiet noturēt pateicības dievkalpojumu svētajam Nikolajam par kuģa izglābšanu? — Šensnovičs luncinājās.

—    Tagad nav laika noturēt dievkalpojumus! Pārmetām krustu un diezgan. Šodien pat jāuzsāk tālākie kuģa izlabošanas darbi, — Makarovs atbildēja.

«Retvizans» lēni slīdēja cauri šaurumam iekšējā reidā. Uz krasta stāvošie kareivji, strādnieki, sievietes un mūžam kustīgie bērni priecīgi kliedza un vicināja cepures.

Visa eskadra un visi ostas kuģi uzvilka karogus par godu «Retvizanam». No visiem kuģiem signalizēja bruņukuģim apsveikumus. Makarovs, lēni glaudīdams savu kuplo bārdu, kuģa virsnieku vidū stāvēja uz komandtilta. Viņš domīgi aplūkoja iekšējā reidā stāvošo eskadru un Portarturas drūmo panoramu.

' Tikko «Retvizans» iepeldēja ostā, admiralis atgriezās uz «Petropavlovska». Pa ceļam viņš apskatīja «Bajanu». Virens nebiļa gaidījis admiraļa apmeklējumu un saņēma viņu uz komandtilta. Pieņēmis raportu, virspavēlnieks apstaigāja kreiseri, ielūkodamies visneiedomājamākās vietās — kuģa priekšējā vadnī, ogļu bunkuros, priekšgala tvertnēs, visur, kur tikai varēja iesprausities viņa druknais, lielais stāvs. Pēc tam viņš pavēlēja izdarīt mīnu uzbrukuma mēģinājumu un izziņot ugunsgrēka trauksmi.

Uz kreisera viss mirdzēja, kārtība visur bija priekšzīmīga,

—   ne velti «Bajanu» uzskatīja par eskadras labāko kuģi.

Bet Makarovs saīga arvien vairāk: viņam nepatika, ka matroži tik bailīgi viņu uzlūko, kad viņš tiem kaut ko jautā, un arī tas, ka virsnieki uzrunāti apjūk. Pabeidzis kuģa apskati, admiralis negaidot paprasīja soda naudu žurnālu un sodīto matrožu sarakstu. Izskatījis tos, viņš ievēroja, ka gandrīz puse no komandas sodīta; disciplināro sodu bija maz, bet tiesai nodota bija lielākā daļa matrožu.

—   Jūs redzami pārspīlējat, kaptein, ar matrožu nodošanu tiesai par visādiem niecīgiem pārkāpumiem, ko varētu sodīt disciplinārā kārtā. Es uzskatu to par kaunu, ja eskadrā ir kreiseris, uz kura puse matrožu tiesāta!

—   Atļaujiet paskaidrot, jūsu ekselence, — iesāka savā vārgajā, čīkstošajā balsī Virens. — Es arvien tiesas sodus esmu uzskatījis par vistaisnīgākajiem, jo manis uzliktie varbūt vienam otram varētu likties partejiski, mana personīgā sprieduma vietā stājas neieinteresētu personu spriedums…

—   … kuras domā, ja jau reiz matroži' nodoti tiesai, tad visi disciplinārā soda veidi nav līdzējuši, un tāpēc viņi jāievieto arestantu rotā, — Makarovs to pārtrauca. — Sagaidu no jums steidzamu ziņojumu par sodu atcelšanu matrožiem, — un, nepateicies Virenam un atteicies no brokastīm, admiralis atgriezās uz «Askolda», kur to jau gaidīja Molass.

—   Ģenerālis Steselis lūdz jūs ierasties šodien divos dienā. Būs visi cietokšņa un garnizona ģenerāļi, — Molass ziņoja.

—   Tieši tā! Bet pagaidām varētu uzkost, — pasmaidīja Makarovs.

Divos dienā Steseļa dzīvokļa viesistabā sapulcējās visi iepazīties ar Makarovu uzaicinātie Arturas ģenerāļi.

Vera Aleksejevna melnā zīda ģērbā, kas cieši apņēma kuplo

stāvu, ar mūžīgo rokdarbu uz ce|iem, viņas gados neparasti sārta un svaiga, jautri pļāpāja ar Ņikitinu, kas ākstījās tāpat kā aizvien. Viņu sarunu noklausījās smaidošais Kondratenko un drūmais, no izskata ļoti nogurušais Belijs. Steselis ar Foku pastaigājās pa istabu, uzklausīdams pēdējā draudzīgās pamācības.

—   Jaunajam admiralim tūliņ jāliek saprast, ka flote ir domāta Kvantunas un cietokšņa aizsardzībai, bet nevis cietoksnis

—    flotes aizsardzībai. Flote var aiziet bojā, cietoksnis paliks, bet, ja kritīs cietoksnis, tad aizies bojā arī flote. Tas jūrniekiem noteikti jāiegaumē.

—   Tev kā arvien ir taisnība, Aleksandrs Viktorovič! Tas ir pamatjautājums, un tur divu domu nevar būt. Armija pāri visam, un tad tikai flote!

—   Šie savējo gremdētāji ir mani visniknākie ienaidnieki, kā lielie, tā mazie, — atsaucās Ņikitins.

Zvans priekšistabā paziņoja gaidīto viesu ierašanos. Denščiki aizsteidzās atvērt durvis. Foks apsēdās krēslā, bet Steselis, pieņēmis savu visiespaidīgāko pozu, palika stāvot istabas vidū.

Durvīs parādījās Vodjaga, kas admirali bija sagaidījis piestātnē. Aiz viņa ienāca Makarovs ar zeltu izšūtā parades tērpā, lentēm, daudlzām zvaigznēm un ordeņiem pie krūtīm. Kreisajā rokā viņš turēja trīsstūraino cepuri un baltus cimdus. Makarovam sekoja Molass un Dukeļskis, arī parades tērpos. Apskatījies visapkārt, Makarovs vispirms devās pie Veras Aleksejevnas. Molass iepazīstināja viņu ar ģenerāliem.

—   Stepans Osipovičs Makarovs, jaunais flotes virspavēlnieks, — admiralis noskūpstīja Veras Aleksejevnas roku.

—   Ļoti priecājos iepazīties, — ģeneraliene nočivināja, noskūpstīdama tā pieri.

Tad Makarovs devās pie arvien vēl istabas vidū stāvošā Steseļa. Admiralis bija mazliet pārsteigts par ģeneraļa spītīgo nekustību, taču tālu no aizdomām, ka ar to Steselis domā parādīt armijas pārākumu pār floti.

Abas ekselences palocījās, sapazinās, un pēc tam Steselis iepazīstināja Makarovu ar visiem klātesošajiem.

Kad iepazīstināšanas ceremonija bija pabeigta, Makarovs nosēdās blakus Verai Aleksejevnai.

—   Kā jūs atbraucāt, Stepan Osipovič? Kā jums patīk mūsu Artura? — ģeneraliene viņam jautāja.

Admiralis atbildēja sīki un izsmeļoši. Pēc dažu vispārēju

jautājumu apmaiņas Vera Aleksejevna izgāja norīkot šo to saimniecībā. Vīrieši jialika vieni.

—   Ei domāju, jūsu ekselence, — Makarovs uzrunāja Steseli,

—    mēs šodien kopā varētu apspriest, kaut arī tikai vispārējos vilcienos, Portarturas aizsardzības plānu un atrast veidu ciešākai armijas un flotes sadarbībai. Vispirms es jūs lūgšu mani iepazīstināt ar cietokšņa krasta aizsardzību, ar to flotes darbība visciešāk saistīta.

—   Tādā gadījumā lūdzu, jūsu ekselenci savā darbistabā« — Steselis uzaicināja. Admirālis un ģenerāļi sekoja namatēvam.

Darbistabā Belijs parādīja Makarovam uz kartes, kur atrodas krasta nocietinājumi, pateica, cik liels ir to darbības apļa rādijs, savstarpējo uguns atbalstu starp tiem un paskaidroja, kādu palīdzību krasta artilērija var sniegt flotei.

Admirālis uzmanīgi klausījās, pētīdams karti.

—   Kādas baterijas atrodas uz Ļaotešana? — viņš negaidot jautāja.

—   Tur bateriju nav.

—   Kā tad jūs domājat aizsargāt pussalas dienvidu galu no Baltā Vilka masiva līdz Baložu līcim?

—   Tur ir ļoti sekls. Lieli kuģi līdz krastam netiek, bet pret mazajiem un tai gadījumā, ja tur uzsāktu desanta izcelšanu, turp dotos Portarturas garnizons un lauka artilērija, — Belijs atbildēja.

—   Lauka baterijas var viegli sašaut no kuģiem ar smagajiem tālšāvēju lielgabaliem, un pēc tam mazie kuģīši varētu pienākt pie krasta un, aizdzinuši ar savu uguni kājniekus, brīvi izcelt desantu.

—   Krastu apsargā septītās strēlnieku divīzijas daļas — pārtrauca viņu Steselis, — ko vienmēr var atbalstīt no Arturas. Turklāt es domāju, ka flote paredzēta ne tikai tam, lai paslēptos cietoksnī, bet gan lai pasargātu Kvantunas krastus no desanta izcelšanas. Tāpēc es atrodu, ka pussalas dienvidu gala aizsardzība jāuzņemas flotei.

—   Tas ir ļoti nopietns jautājums un jāapspriež manā štābā. Man ir pavisam skaidrs, ka Ļaotešans ir Achila pēda cietokšņa krasta aizsardzībā. Jo ātrāk mēs šo stāvokli izbeigsim, jo labāk!

—   Makarovs atbildēja.

—   Pašreiz mēs esam aizņemti ar fortu un bateriju būvi sauszemes frontē, — iejaucās Kondratenko, — kas mums tikai

izbūves sākuma stadijā, bet līdz Ļaotešanam rokas nav vel sniegušās.

—   Papūlēšos jums palīdzēt šīs vietas aizsardzībā! — apsolīja Makarovs.

—          Būtu vēlams, ja arī mēs, arti/ieristi, piedalītos šai darbā,

—   Belijs piezīmēja.

—   Pats par sevi saprotams! Sakiet, lūdzu, kā pie jums nokārtota krasta bateriju sazināšanās ar floti?

—   Ar kuģiem, kas atrodas ostā, mums ir tālruņa sakari caur flotes signalstaciju uz Zelta kalna, bet ar tiem, kas jūrā, tikai redzes signāli.

—   Ar signāliem? Tātad pie jums baterijās ir signalisti?

—   Nē, nav! Mēs jūsu jūras signālus nezinām un nesaprotam. Vienkārši skatāmies, ko kuģi jūrā dara, un pēc iespējas tiem palīdzam.

—   Vai jūs protat pēc siluetiem atšķirt mūsu kuģus no japaņu kuģiem? Lielā attālumā var kādreiz sajaukt, kur mūsu, kur japaņu kuģi.

—   Diemžēl, ir bijuši tādi gadījumi, sevišķi naktīs, kad mēs apšaudījām mūsu kuģus, bet japaņu palaidām. Krasta un flotes sakari mums slikti noorganizēti.

—   Es domāju, ka par to gan jārūpējas jūrniekiem, bet ne cietoksnim, — atkal iejaucās Steselis. — Jo viņi ir tie, kas tieši ieinteresēti cietokšņa bateriju palīdzībā. Cietoksnis bez flotes var tetikt.

—   Tā kā uzdevums mums kopīgs, jūsu ekselence, tad arī domāt par to vajadzētu kopā, — sausi atteica Makarovs.

—   Tas ir parei/.i! Bet līdz šim tikai armija rūpējās par Portarturas aizsardzības nostiprināšanu. Flote ieradās pie visa gatava.

—   Bet izbūvēti taču doki un kazarmas, — admiralis pūlējās iebilst.

—   Flote te piedalījusies pavisam maz. Dokus un kazarmas būvēja ķiniešu strādnieki, ne matroži. Bet visi Portarturas forti un baterijas būvētas artileristu un strēlnieku rokām, — iejaucās sairunā Ņikitins.

—   Šodien mēs sanācām tādēļ, lai uzmestu plānu turpmākajai armijas un flotes sadarbībai, kāpēc strīdēšanās būtu lieka, — Makarovs viņu pārtrauca.

Tai brīdī durvis plaši atvērās, un darbistabā ienāca ģeneral-

staba pulkvedis, kas pasniedza Ma>karovam aizzīmogotu aploksni.

—   Pulkvedis Agapejevs, mana štaba kara lietu nodaļas priekšnieks, — iepazīstināja ar ienācēju admiralis. — Viņš būs tas, kas uzturēs tiešus sakarus ar cietokšņa štābu.

Agapejevs sasveicinājies nostājās blakus Makarovam un sāka aplūkot cietokšņa karti.

—   Atļaujiet man iepazīties ar atsūtīto dokumentu saturu, — Makarovs teica un atplēsa aploksni. Pēc tam viņš uzlika brilles un, turēdams dokumentu patālu no sevis, stiprā balsī nolasīja:

«Pēc aģenturu ziņām japaņi nodomājuši vienlaikus ar sava karaspēka izsēdināšanu Čemuļpā izdarīt mēģinājumu izcelt desantu Ļaoduna ziemeļos vai Mančžurijas dienvidos. Cara vietnieka štābs uzdod jums būt gataviem iziet jūrā, lai izjauktu ienaidnieka nodomu. Bet šai gadījumā nekādā ziņā nav jāuzsāk cīņa visai eskadrai, bet jāaprobežojas ar kreiseru un mīnuiaivu darbību, izmantojot tos nakts uzbrukumiem ienaidnieka transporta kuģiem. Bruņukuģiem un bruņotajiem kreiseriem tiek uzlikti tikai šo operāciju aizsardzības pienākumi. Tiklīdz parādītos ienaidnieka galvenie spēki, visi kuģi tūliņ jānoved krasta bateriju aizsardzībā.» — Ar vārdu sakot, uzbrūc, bet kauju neuzsāc! Šādā veida norīkojot, kas arī notiktu, — vainīgs vienmēr būšu es un nevis cara vietnieka štābs, — admiralis pateica savu secinājumu par nolasīto rīkojumu.

—    Uzaicinu nedēļas, bet visilgākais desmit dienu laikā izstrādāt un iesniegt kopējas darbības plānu, — Steselis ierosināja.

—   Esmu ar mieru. Uzdodu šo lielu kārtot pulkvedim Agapejevam. Viņš lai norunā ar jūsu ekselences štābu par laiku un darba noteikumiem. Tagad atļaujiet atvadīties, — admiralis piecēlās. Bet tai brīdī ienāca Vera Aleksejevna un neatlaidīgi uzplijās Makarovam.

—   Es jūs, Stepan Osipovič, ne par ko nelaidīšu, ja neizdzersiet glāzi tējas.

Admiralis padevās tik enerģiskam uzbrukumam un, atkabinājis apmetni, devās līdzi namamātei. Pārējie viņiem sekoja. Pēdējie no kabineta izgāja Steselis, Ņikitins un Foks.

—   Pamatīgi tu atšuvi to jauno savējo gremdētāju, Anatolij Michailovič! — Ņikitins priecājās. — Necels vairs tik augstu degunu: «Mēs, flote, — viss, bet jūs, cietoksnis, — nekas.»

Ēdamistabā Vera Aleksejevna nosēdināja Makarovu un Molasu sev blakus, tālāk sasēdās jūrnieki un sauszemes virsnieki

cilts par citu. Kad visi bija ieņēmuši vietas, Steselis piecēlās ar glāzi rokā.

—   Pirmo reizi krievu Arturas vēsturē mēs redzam tik ciešu armijas un flotes apvienību. Nožēlojamā flotes turēšanās savrup līdz pat pēdējam laikam kavēja nodibināties ciešākai draudzībai. Ceru, ka Stepana Osipoviča atbraukšana ievadīs jaunu posmu mūsu savstarpējās attiecībās un draudzīgā kopdarbībā flote beidzot atzīs, ka Krievijas armija vienmēr bijusi, ir un būs dzimtenes varenības galvenais baists, bet pati flote domāta tikai kā palīgs armijas kaujas spēku darbībai. Paceļu savu glāzi uz mūsu dārgo viesu jūrnieku veselību. Urā!

Visi piecēlās un cits ar citu saskandināja.

Atbildes tostam piecēlās Makarovs.

—   Mans pirmais tosts par mūsu mīļo namamāti, Veru Aleksejevnu, kas tik draudzīgi mani uzņem Arturā. Dod, dievs, tai daudz laba, — un admiralis noskūpstīja ģeneralienes roku.

—   Tad vēl es dzeru par krievu armiju, kas šai tālajā malā stāv sardzē par mūsu dižās dzimtenes interesēm. Flote aizvien 'bijusi un būs armijai kā mīllošs brālis, kas katrā brīdī gatavs steigties tai palīgā. Uz jūsu veselību, kungi!

Sarunas kļuva vispārējas, un drīz vien to vadību pārņēma pulkvedis Agapejevs, kas izrādījās par spraigu un asprātīgu sarunu biedru.

—   Mani pārsteidz japaņu virspavēlniecības bezgala lielā neattapība. Tā uzbruka mums bez kara pieteikuma un neprot izmantot šī pēkšņā uzbrukuma priekšrocības. Ja viņi izceltu savu desantu nevis Cemuļpā, bet kaut kur Kvantunā vai uz Ļaoduna, tie sen jau būtu pārrāvuši dzelzceļu uz Mukdenu un Arturu varētu ieņemt kailām rokām. Tagad viņi zobus aplauzīs pie tās, — dedzīgi runāja pulkvedis.

—   īsi sakot, viņi atkārto mūsu kļūdas pie Pļevnas, kad mēs nedevāmies tūliņ uzbrukumā, bet atļāvām Osmanam-pašā laiku uzbūvēt veselu cietoksni, — Kondratenko secināja.

—   Un arī uz jūras viņi vāji izmantojuši savas iespējamības, — Makarovs piebilda. — Ja viņi divdesmit sestajā janvarī būtu sūtījuši pret mums nevis divpadsmit, bet gan piecpadsmit mīnulaivu, tad gala iznākums mums būtu daudz bēdīgāks.

—   Tad tāpēc divdesmit sestajā janvarī mūsu jūrnieki tā izcēlās, palaižot garām japaņus, — noburkšķēja zem deguna Ņikitins.

—   Bet matroži gan tur nav vainojamiViņi darījuši visu

iespējamo, lai glābtu kuģus, bieži vien bez virsniekiem, rīkodamies paši uz savu roku, — iebilda Agapejevs.

—   Es skatos uz jums, pulkveža kungs, — vērsās pret viņu Ņikitins, — un netieku gudrs, kas jūs par abinieku. Sauszemes ģenerālštābā jūras virsnieks. Nekā to nesaprotu.

—   Pulkvedi Agapejevu kā pazīstamu kara akadēmijas profesoru atsaucu savā štābā visai atbildīgam postenim, — īsi pateica Makarovs. — It kā iepriekš paredzējis šīsdienas sūdzības, ka cietoksnim nav ciešu sakaru ar floti, es iekārtoju, kā jūs jau izteicāties, «jūras sauszemes nodaļu», kā redzams, ļoti vajadzīgu.

Juzdama, ka saruna sāk izvērsties nepatīkama, Vera Aleksejevna piecēlās.

—   Atļaujiet arī man, cienījamais Stepan Osipovič, jūs apsveikt. Esmu ļoti priecīga, iepazīstoties ar jums, un varu apgalvot, ka Steseļu ģimenē jūs aizvien būsiet vēlams viesis. Laipni lūdzu apmeklēt mūs pavisam vienkārši, bez kādas kautrēšanās. Atjaujiet novēlēt jums daudz panākumu jūsu grūtajā darbā. Sakaujiet japaneļus uz jūras, un armija pratīs tos pievārēt uz sauszemes. Uz jūsu veselību un jūsu nākamajām uzvarām! — sirsnīgā tonī norunāja ģeneraliene.

Visi skaļi uzsauca «urā». Makarovs, redzami aizkustināts no šī tosta, godbijīgi palocījās pret Veru Alekscjevnu, kas pēc vecas paražas noskūpstīja viņa pieri, visiem klātesošajiem aplaudējot.

—   No šī brīža armijas un flotes vienība noslēgta uz mūžu, — Belijs piezīmēja.

Izmantodams piemēroto brīdi, Makarovs sāka atvadīties.

Tiklīdz jūrnieki bija izgājuši, Foks, vērsdamies pie Steseļa, teica:

—   Redzams, ka Makarovs stingrs cilvēks un viņu nebūs viegli vārēt.

—   Man noteikti Makarovs patīk, — teica Belijs. — Prātīgs admiralis un arī štābu nav sliktu savācis. Molass ir nopietns un spējīgs cilvēks, arī Agapejevs — gudrinieks.

—   Bet Dukeļskis — skandalists un dzērājs, — Steselis viņu pārtrauca, — es no policijas priekšnieka ziņojumiem zinu par viņa brīnumdarbiem.

—   Par to nekas, viņš iederas blakus Makarovam — skaists un izskatīgs vīrietis, — ģeneraliene aizstāvēja.

—    Sagūstījuši jūsu sirsniņu šie savējo gremdētāji, Vera Aleksejevna, — Ņikitins nopūtās.

—   Pie viena iekarojuši ar: mūsu Vasiliju Fjodoroviču, — Foks iedzēla.

—   Tas tiesa! Pēdējā laikā tu, Vasilij Fjodorovič, par daudz cieši esi sapinies ar jūrniekiem. Jūras štābā tu esi biežāk nekā pie manis, — Steselis pārmeta Belijam.

—   Dienesta labā, Anatolij Michailovič, no jūrniekiem var daudz ko mācīties.

—   Mēs no jūrniekiem! Interesanti, ko tad? — Ņikitins uztraucās.

—   Jūras artilērijas šaušanas noteikumus, jūras signālus, vārdu sakot, daudz var atrast.

—   Lai labāk viņi pamācās mūsu noteikumus un signālus, — neapmierināti atsaucās Steselis.

—   Bet kāds iespaids jums radies no Makarova, Roman Isidorovič? — Vera Aleksejevna jautāja Kondratenko, kas visu laiku klusēja.

—   Cāļus saskaita rudenī, — ģenerālis izlocījās, — kad dzīvosim, — tad redzēsim.

Steseļa apmeklējums redzami bija satraucis Makarovu, un visu atpakaļceļu viņš klusēja.

—   Nepatīkama attieksme Arturā pret floti, — admiralis beidzot drūmi ieminējās.

—   Tā raksturīga tikai šejienes sauszemes karaspēka priekšniecībai, — Molass atbildēja. — Mūs apvaino «Varjaga», «Korejeca», «Jeņiseja» un «Bojarina» bojā ejā un arī par divdesmit sesto janvari, kad mēs pēc ģenerāļu domām nebijām pietiekami rūpējušies par eskadras aizsardzību.

—   Pēdējam apvainojumam arī es pievienojos. Vēl pirms kara pieteikšanas vajadzēja visu veikt eskadras apsardzībai ārējā reidā. Es to jau paredzēju, par to rakstīju, bet mani neklausīja. Viss tas norāda uz stingrības trūkumu eskadras pārvaldē. Tas nekavējoties jāizbeidz. Bet mēlnesībai, ko izplata Arturas pļāpas, kaut arī ģenerālu ģērbos, nav jāpievērš uzmanība.

—   Es papūlēšos pēc iespējas ātrāk nolīdzināt visus ncgludumus, — Agapejevs teica.

Pārradies uz «Petropavlovska», Makarovs izskatīja visus štābā saņemtos dokumentus un aizbrauca pārnakšņot uz «Askolda». Visu vakaru viņš pavadīja, izstrādājot plānu mīnulaivu pastiprinātai izlūkošanas darbībai Eliotu salu apkaime. Bija jau vēls, kad viņš par visiem saviem pasākumiem Arturā nobeidza sīku ziņojumu cara viotniekam.

Ap pusnakti Portarturā sāka dārdēt krasta baterijas, šaudamas uz ārējā reidā ienākušajām japaņu mīnulaivām. No signalstacijas par to ziņoja Makarovam. Viņš deva rīkojumu pacelt tvaiku uz visām eskadras mīnulaivām un pavēlēja mīnulaivu komandierim — pirmā ranga kapteinim Matusevičam nekavējoties doties jūrā un aizdzīt japaņus. Kapteinis pēc vecas Arluras paražas pārnakšņoja krastā.

Gaidīdams Matuseviču, admiralis nervozēja un uztraucās.

—   Man laikam pašam būs jāizved mīnulaivas jūrā? — Makarovs uztraucies runāja. — Paprasiet, leitnant, kad tās būs gatavas iziet. Lai dodas jūrā vecākā komandiera vadībā.

Drīz Dukeļskis paziņoja, ka «Stereguščijs» un «Rešitjeļnijs» var iziet tūliņ, pārējās tikai pēc kādas stundas.

—    Tās nav mīnulaivas, bet kaut kādi sargkuģeļi! Lai izietu jūrā — vairāk nekā divas stundas vajadzīgas! Izsūtiet tūliņ «Stereguščiju» un «Reši'tjeļniju» izlūkos pie Tortona salas. Pārējie kuģi tiem pievienosies jūrā. Bet lai kaujā viņi neielaižas, — admiralis pavēlēja.

Kad beidzot ieradās Matusevičs, Makarovs viņu nostrostēja,

—   kaut gan ne tik stipri, kā to varēja sagaidīt, — un pavēlēja nekavējoties ar četrām mīnulaivām sekot «Stereguščijam» un «Rešitjeļnijam» un uzbrukt japaņu kuģiem, ja tos satiktu.

Matusevičs pasteidzās aiziet no saniknotā admiraļa.

Nakts bija mierīga, bet tumša. Biezi, zemi mākoņi blīvi aizsedza debesis.

«Rešitjeļnijs» un «Stereguščijs» otrā ranga kapteiņa Boses vadībā tūliņ, līdzko izgāja no Arturas, pazuda naksnīgajā miglā. Pirmais gāja «Rešitjeļņijs» un ceturtdaļu kabeļtauvas aiz viņa

—   «Stereguščijs». Tā kā kuru katru brīdi varēja uzdurties japaņiem, uz abām mīnulaivām lielgabali un mīnu aparati bija pielādēti un sardzē pie tiem palika matroži, kas, grupās sadalīti, novietojās turpat uz klāja. Lūkodamies nakts tumšajā miglā, viņi klusu sarunājās. Galvenais sarunu temats bija jaunā virspavēlnieka atbraukšana. Nebija vēl pagājusi diennakts no admiraļa Makarova ierašanās Arturā, kad matrožu vidū par viņu jau klīda veselas leģendas.

—   Ostas strādniekus matrožiem pielīdzinājis, kaut gan tie ir uz brīva līguma, — stāstīja priekšgala lielgabala komandors.

—   Un aigu viņiem arī noteicis tādu pašu kā matrožiem? — zobgalīgi pajautāja no tumsas.

—   Muļķi! Kam tad būtu patika par matrožu grašiem strādāt! Matrožu uzturu viņš gan tiem piešķīris un atļāvis matrožu pirtīs mazgāties un dzīvot mūsu kazarmās.

—   Kopā ar saviem meitiešiem? — nerima smējējs.

—   Katram pavēlējis izsniegt pa meitietim! Tikai tevi, muļķi, tukšā atstājis.

—   To draņķi Virenu, kā dzird, esot pamatīgi izlamājis. Man, viņš teicis, tāda komandiera, kas matrožus uz kuģa par arestantiem tur, nav vajadzīgs, — komandors turpināja.

—   Melo! Virens no visiem admiraļiem tikai pateicību ir saņēmis par matrožu spīdzināšanu. «Bajanu» priekšniecība uzskata par labāko eskadras kuģi, — šaubījās viens no matrožiem.

—   Sajutis tātad, vecais, aiz kārtības arī nekārtību. No «Bajana» aizbraucis briesmīgi nikns.

—   Mīnulaivu «Strašniju» visu izokšķerējis. Pat matrožu pūpē ielīdis, — komandors Sitkins apstiprināja.

—   Skat, kāds! Redzams, jūrniecības lietās liels gudrinieks. Bocmani Demčuku pazinis un sasveicinājies ar viņu atsevišķi, kaut gan pirms kādiem desmit gadrnm, ja ne vel vairāk, uz viena kuģa braukuši. Stāsta, ka šis admiralis visus savus matrožus no izskata pazīstot, gandrīz vai no saviem mičmaņa gadiem.

Virsnieki uz komandtilta tāpat runāja par Makarovu.

—   Šis eskadrai gulēt neļaus! Viņam bruņukuģi mīnulaivām paka] joņos, — iegalvoja komandieris, leitnants Sergejevs,

—   es ar viņu kopā Baltijas jūrā braucu.

—   Visām Arturas meitenītēm tagad atvaļinājums sāksies. Krastā nobraukt varēs tikai svētdienās, tāpat kā no korpusa atvaļinājumā, — mičmanis Kudrevičs nopūtās.

—   Vairāk naudiņas kabatā paliks. Gan jau meitenītes sev pielūdzējus no sauszemes karavīriem atradīs, — atteica viņam leitnants Golovizņins.

—   Viņam sava laime — nepaguva vēl ierasties, kad «Retvizanu» nocēla no sēkļa! Cik daudz reižu pirms tam visādas klizmas gadījās, bet te piepeši viss kā pa taukiem nogāja, — Kudrevičs sajūsminājās.

—   Tā nav laime, Serjoža, bet galva, — atbildēja viņam Golovizņins.

—   Bet vai mums šodien laimēsies? — Sergejevs pasmējās.

«Rešetjejnijs» un «Stereguščijs» vairākas stundas klejoja

jūrā, nesatikdami ne japaņus, ne pēc viņiem izsūtītās mīnulaivas. «Rešitjeļnija» komandieris Bose jau nolēma braukt atpakaļ uz Arturu. Samazinājis gaitu, tas megafonā sazinājās ar «Stereguščiju» un nodeva tam savu rīkojumu. Abas mīnulaivas uzņēma kursu uz Arturu.

Rītam austot, pie paša Ļaotešana miglā tās pēkšņi uzdūrās četrām ienaidnieka mīnulaivām un vienam vieglajam kreiserim, kas tikko apbrauca zemesragu. Uz ienaidnieka kuģiem tūliņ uzliesmoja šāvienu ugunis, un vairāki desmiti šāviņu nobira pār mīnulaivām. Ar šo pirmo zalvi uz «Rešitjeļnija» sabojāja tvaika vadus un kontuzēja galvā komandieri, kam pārplīsa bungādiņas. Uz mīnulaivas tomēr neapjuka. Visa mašinu apkalpe metās izlabot bojājumus, bet uz klāja tai laikā enerģiski turpināja atšaudīties no uzbrūkošajiem japaņiem.

Uz «Stereguščija» stāvoklis izrādījās vēl ļaunāks. Nosita komandieri un sasita gandrīz visus lielgabalus. Kuģa mašina sabojājās, un mīnulaiva apstājās. Bose nolēma nepamest to un atklāja stipru uguni uz japaņiem. Labi tēmētā «Rešitjeļnija» uguns piespieda japaņu mīnulaivas atiet, un viena no tām sāka stipri garaiņot. Pa to laiku uz «Stereguščija» kaut kā bija salabojuši mašinu, un abas mīnulaivas turpināja ceļu uz Arturu. Krievu kuģu stiprā pretestība piespieda japaņus pieaicināt kaujā vēl trīs vieglos kreiserus. Tad tie visi kopā uzbruka aizmugurē ejošam «Stereguščijam». Pēc komandiera Sergejeva nāves pārņēmis komandu, mīnulaivu vadīja leitnants Golovizņins, visu laiku mainīdams kursu, lai paglābtos no japaņu šāviņu krusas. Bet bojātais kuģis vāji klausīja stūrei un riņķoja gandrīz savvaļā.

Cits pēc cita izkrita no ierindas lielgabali. Tikai Sitkins no priekšgala turpināja apšaudi, un pakaļgala mīnu aparats izsvieda mīnu uz tuvākajiem japaņu kuģiem, bet netrāpīja.

Ar katru minūti ievainoto skaits palielinājās, — pie lielgabaliem gandrīz vairs nebija apkalpes.

—          Jūsu labdzimtība, — Sitkins vērsās pie Golovizņina,

—    atļaujiet pasaukt palīgā pie .lielgabaliem kādu no katla telpām!

—   Tiem pašiem darba pietiek, mašinas jau tā visu laiku strādā ar nevienmērīgu jaudu.

—   Es varu dot divus kurinātājus palīgā, — Golovizņina vietā atbildēja uz klāja uznākušais inženieris mechaniķis Anastasovs.

—   Kitkin un Gļebov, ejiet pie priekšgala lielgabala!

Apklusušie lielgabali atkal iesāka runāt. Tad ar kārtējo zalvi nonāvēja Golovizņinu un Kudreviču. Anastasovs uzņēmās komandu un uzkāpa uz komandtilta. Bet mašinas atkal apstājās. Anastasovs metās mašintelpā, nodevis komandu virsnieka vietniekam Bļinovam, bet drīz vien arī to ievainoja. Stūres rats izrādījās sadauzīts, un garaiņos tītā mīnulaiva lēni šūpojās viļņos, gaidīdama savu galu. Uz klāja bija palicis tikai Sitkins un kādi pieci ievainoti matroži. Velti «Rešitjeļnijs», gribēdams glābt savu biedru, metās uz ienaidnieku. Japaņi aizdzina to ar koncentrētu artilērijas uguni un no jauna apriņķoja sasisto, brauktspēju zaudējušo mīnulaivu. Japaņi piegāja tai gluži klāt, bet tad smagi ievainotais matrozis Vasilijs Novikovs pierāpās pie nesabojātā mīnu aparata un izlaida tiem virsū mīnu. Attālums bija tik niecīgs, ka mina no gaisa uzkrita uz tuvākās mīnulaivas klāja un izsprāgusi izvandīja kuģi. Pārbiedētie japaņi steidzīgi atgāja nost un no tālienes atklāja nekārtīgu uguni uz atdzīvojušos «Stereguščiju». Anastasovs un daži vēl dzīvie matroži, kas atgriezās uz klāja, vienā mirklī no šī viesuļa tika iznīcināti. Japaņu kuģi vēl kādu laiku to apšaudīja, bet tad, baidīdamies tuvoties sašautajam kuģim, nolaida laivas un tajās piebrauca pie «Stereguščija». Apbruņoti šautenēm ar uzliktiem durkļiem, japaņu matroži bailīgi uzkāpa uz klāja, kur, atskaitot līķus un smagi ievainotos, neviena neatrada. Tikai pēc rūpīgas klāja pārbaudes, pārliecinājies, ka briesmas vairs nedraud, japaņu virsnieks uzdrošinājās noraut krievu flagu un tās vietā uzvilkt savējo. No visiem japaņu kuģiem atskanēja skaļi kliedzieni «banzai». Bet tajā brīdī piecēlās ievainotais, asinīm notraipītais Sitkins un, norāvis japaņu flagu, ievēlās ar to jūrā. Nikni kliegdami, japaņi ar vairākiem šāvieniem nobeidza ūdenī peldošo matrozi. Beidzot, pārvarējuši bailes, japaņi izklīda pa visu kuģi. No tuvākā kreisera jau pārsvieda uz kuģa priekšgalu tauvu, lai paņemtu to buksierī, bet mīnulaiva negaidot sāka grimt. Izbijušies, japaņi metās kuģa dibentelpās, domādami atrast kuģa rumpī kādu caurumu un to ātri aizlāpīt. Tās izrādījās noslēgtas. Aiz starpsienām skaidri varēja dzirdēt krievu valodu. Japaņi bez panākumiem mēģināja uzlauzt starpsienu.

—   Klausieties, jūs šķībacainie velni, ja saprotat krievu valodu, — atskanēja no dibentelpām. — Mūsu «Stereguščijs» nebrauks ar japaņu flagu. Mēs iesim bojā reizē ar to, bet krievu flotei kaunu nedarīsim!

Straujā iegrime piespieda japaņus steidzīgi atstāt mīnulaivu un pārcirst buksiera tauvu, lai nenogrimtu līdz ar kuģi.

Pēc kādas minūtes uz ūdens vēl ķepurojās tikai daži ievainoti krievu matroži. Laupījums bija izslīdējis no japaņu rokām.

Pa to laiku, kamēr japaņi uzbruka «Stereguščijam», Bose ar «Rešitjeļniju», kaut kā salabojis mašinu, bija paguvis izlauzties uz Arturu. Kurls un ievainots, viņš līdz pēdējam brīdim palika uz komandtilta un pats ieveda mīnulaivu ostā. Kad beidzot, tikko turēdamies kājās no nespēka, viņš ieradās pie Makarova, tad varēja tikai izteikt: «Pazaudēju mīnulaivu, neko nedzirdu,» — un nokrita bez samaņas. Sapratis, kas noticis, Makarovs nekavējoties pavēlēja «Novikam» un «Bajanam» iziet jūrā palīgā «Stereguščijam». Pats viņš kopā ar Dukeļski un Agapejevu nolēma pārkāpt uz «Novika». To uzzinājuši, «Askolda» komandieris Gramatčikovs un Dukeļsikis sāka viņu atrunāt.

—   «Noviks» ir vieglais kreiseris, kam nav nekādu bruņu. Pietiek viena kaut vai sešcollīga šāviņa trāpījuma, un tas izkritīs no ierindas. Kādā stāvoklī tad nokļūsiet jūs, jūsu ekselence? — Gramatčikovs mēģināja viņu pierunāt.

—   «Bajans» jums vairāk piestāv, jūsu ekselence, — Dukeļskis to atbalstīja. — Ātrums tam gandrīz tikpat liels kā «Novikam», bet tas ir bruņukreiseris.

—   Es jūs, leitnant Dukeļski, neaizturu, — Makarovs sakaitināts atbildēja. — Ja jūs atrodat «Bajanu» par sev piemērotāku, ejiet uz tā, bet es palikšu uz «Novika».

Gramatčikovs kaunīgi apklusa. Bet Dukeļskis nosarcis lūdza admiralim atļaut to pavadīt vienalga uz kāda kuģa, kaut vai laivā.

Esens sagaidīja admirali pie kāpnēm un tūliņ saņēma pavēli doties jūrā.

Ātri apstaigājis kreiseri, Makarovs uzkāpa uz komandtilta. «Noviks» jau bija izgājis no iekšējā reida un ar pilnu jaudu devās uz «Stereguščija» cīņas vietu ar japaņu kuģiem. Ķīļūdenī, tikko spēdams sekot veiklajam «Novikam», gāja «Bajans». Bija jau pavisam gaišs. Pie apvāršņa uz tumšā, nemīlīgā jūras fona varēja saskatīt cieši sablīvējušos japaņu kuģu siluetus. Bet šāvienu vairs nedzirdēja, — kauja jau bija beigusies. Uz

klāja visi saspīlēti vēroja apvārsni. Makarovs pirmais binoklī ieraudzīja uzvarēto mīnulaivu.

—    «Stereguščiju» jau paņēmuši buksierī. Pilnu jaudu, uz priekšu! — viņš pavēlēja Esenam. — To pašu paziņot «Bajanam»! — admiralis saprata, ka šīs nedaudzās minūtes izšķirs mīnulaivas 'likteni, un neatlaidīgi pieprasīja paātrināt gaitu, lai gan kreiseris jau gāja ar visu jaudu. Bet pēkšņi «Stereguščijs» sāka iegrimt ūdenī. Varēja redzēt, ka japaņi metās laivās un steidzīgi attālinājās no kuģa. Pēc mirkļa mīnulaiva pazuda zem ūdens. Pār klāju izskanēja smaga nopūta. Matroži pārmeta krustu. Makarovs sekoja viņu priekšzīmei. Kreiseris paturēja to pašu kursu, un japaņi, slinki atšaudīdamies, attālinājās. Kad «Noviks» piegāja pie tās vietas, kur nogrima «Stereguščijs», uz ūdens virsas peldēja tikai salauzti koka gabali. Vairāk nekas nebija redzams.

Pie apvāršņa parādījās daudz japaņu eskadras kuģu, un admiralis, negribēdams ielaisties kaujā, uzņēma kursu atpakaļ. Ienaidnieks, dzīdamies pakaļ kreiseriem, pienāca tuvu cietoksnim.

Agapejevs izplēta krasta bateriju atrašanās vietu karti un binoklī sāka tās uzmeklēt krasta pelēkajās klintīs.

Krasta baterijas klusēja, un noteikt to atrašanās vietas, izņemot skaidri saskatāmo Zelta kalna bateriju, nebija iespējams. Bet te pie kalna pakājes uzliesmoja vairāki šāvieni. Vieglie dūmi ātri izklīda.

—   Tiešām, Elektriskā Krauja sākusi šaut ar bezdūmu pulveri, — Esens priecīgs parādīja Makarovam slaveno bateriju.

—    Tagad, jūsu ekselence, paskatieties uz japaņu eskadru, — tā, droši vien, no mūsu draugiem artileristiem saņems labu dāvaniņu.

Makarovs pagrieza binokli uz japaņu pusi un tūliņ ieraudzīja, ka ap priekšējo kuģi paceļas vairāki ūdens stabi, bet uz paša kuģa izplūst melns dūmu mākonis.

—   Trāpīts! Ar pirmo zalvi paķēruši zem uguns. To es saprotu, tā ir šaušana! — Esens jūsmoja.

—   Kas tur komandē bateriju? — Makarovs ieinteresējās.

—   Kapteinis Zukovskis, — Dukeļskis atbildēja.

—   Tur ir vēl viens izcils artilerists, — tāds milzīga auguma poručiks, ka viņu sauc?. .. jūsu draugs, — Esens vērsās pie leitnanta.

—   Poručiks Boreiko, — tas pateica.

—   Jā, jā. Viņš tur augu dienu baterijā strādājot pie dažādiem uzlabojumiem šaušanā un tēmēšanā.

—   Tātad 2ukovskis pratis savākt labus virsniekus. Bet nav jāaizmirst arī zemākās pakāpes. Viņiem nav tikai kārtīgi jāapkalpo lielgabali vien, bet jāmīl savs artilērijas dienests. Tad aizvien panākumi būs labi, — Makarovs noteica.

—   Vēl viena zalve, — norādīja uz Krauju Agapejevs.

Šāviņi atkal krita tuvu japaņiem. Uz priekšējā kuģa izcēlās ugunsgrēks, un tas sāka atkāpties jūrā. Japaņu eskadra, izšāvusi no lielāka attāluma vairākus šāvienus uz krastu un kreiseriem, pazuda aiz Ļaotešana, un tikai nedaudz vieglo kuģu palika jūrā iepretim Arturai.

Tiklīdz «Noviks» paspēja noenkuroties, tam blakus negaidot nokrita šāviņš. Makarovs pavēlēja sazināties ar Zelta kalnu, no kurienes apšauda ostu, jo pie Arturas redzami tikai daži vieglie japaņu kuģīši.

Dārdoņa aiz *Ļaotešana parādīja, no kuras vietas japaņi sākuši bombardēt ostu. Daži šāviņi atkal iekrita ūdenī blakus krievu kuģiem. Uz tiem nosita trauksmi un sagatavojās kaujai, stāvot uz enkura. Bet pretinieks nebija redzams, un bēguma pēc nevarēja iziet jūrā.

—   Šai eskadras un krasta bateriju klusēšanā, kad japaņi mierīgi tās apšauda, ir daudz pazemojoša cietoksnim un flotei, — Makarovs uztraucās, no «Petropavlovska» novērodams apšaudi.

Vispirms japaņi visu savu desmit bruņukuģu un bruņu kreiseru uguni koncentrēja uz eskadru. Viņu vieglie kuģi no tālienes novēroja apšaudes rezultātus un tos paziņoja bruņukuģiem. To uzminējis, admiralis pavēlēja krievu kuģiem paslēpties aiz Zelta kalna un Tīģera pussalas. Pazaudējuši izlūkošanas iespēju, japaņi sāka apšaudīt uz labu laimi, apbērdami laukumu pēc laukuma. No «Petropavlovska» komandtilta varēja redzēt, ka šāviņi krīt tukšās vietās. Tomēr viens no šāviņiem bija trāpījis «Retvizana» priekšgala izlūkošanas torni, un no bruņukuģa ziņoja, ka uz tā esot nogalināti un ievainoti; pēc tam divi šāviņi trāpīja «Askoldu»,'bet nekādu zaudējumu neradīja.

—   Jūsu ekselence, — Agapejevs pienāca pie Makarova.

—    Vai jūs domājat, ka apšaudei sekos desanta izcelšana Baložu līča apvidū?

—   Transportkuģu gan šodien nekur neredzēja, un pēc divām stundām sāksies paisums, tad mūsu bruņukuģi varēs iziet jūrā un uzbrukt japaņiem. Pa to laiku viņi neko nepaspēs izsēdināt; ņemot vēl vērā tās vietas seklumu, tur viss desants būtu jāpārved laivās no lielāka attāluma. Tomēr nepieciešams brīdināt cietoksni par desanta izcelšanas mēģinājuma iespēju.

—   Tad es tūliņ došos uz krastu paziņot ģeneraļa Steseļa stabam.

—   Uzrakstiet no manis ģenerālim īsu rakstiņu par sauszemes krasta aizsardzības pastiprināšanu.

—   Klausos, tiks izdarīts.

Pēc piecām minūtēm no «Petropavlovska» nobrauca laiva ar Agapejevu un zem apšaudes uguns aizīrās uz krastu.

—   Jūsu ekselence, — Dukeļskis vērsās pie admiraļa, — ja jau japaņi var mūs apšaudīt pāri Ļaotešanam, tad taču arī mēs varam viņus apšaudīt tādā pašā veidā. Mums tikai vajadzētu ierīkot ikādā no Ļaotešana virsotnēm novērošanas punktu un sazināties ar to signāliem vai, vēl labāk, — pa tālruni.

—   Laba ideja! Jāuzdod kādam flagmaņa artileristam nekavējoties jūsu ierosinājumu realizēt.

Pēc ostas ūdens baseina apšaudes japaņi pārsvieda uguni uz pilsētu. Un drīz vienVecpilsētā un pē<» tam Jaunpilsētā sāka pacelties milzīgi dūmu un putekļu stabi, kas atvizēja savādā sārti dzeltenā krāsā.

Iolas kļuva tukšas, tirgotavas aizslēdza, un visi steidzās paslēpties pagrabu stāvos, ledus pagrabos un parastajos pagrabos. Tikai nemierīgie ielas zēni pēc katra sprādziena skrēja apskatīt nodarītos bojājumus un, izdzirduši jauna šāviņa svilpienu, atkal izklīda.

Ostas strādnieki, kas pēc pirmajiem sprādzieniem pārtrauca darbu, atgriezās darbnīcās un turpināja strādāt, klausīdamies, kā nodārd tuvumā plīstošie šāviņi. Bet tieši dokos neviens no tiem nenokrita.

Vakarā pēc bombardēšanas Makarovs sasauca uz «Petropavlovska» speciālu apspriedi, piedaloties visai cietokšņa priekšniecībai.

Ap septiņiem admiraļa pieņemamajā telpā bija sapulcējušies visi admiraļi un visu kuģu komandieri, kā ari Steselis, Ņikitins, Kondratenko un Belijs ar saviem adjutantiem — pavisam kādi trīsdesmit cilvēki.

Makarovs, glaudīdams savu kuplo bārdu, atklāja apspriedi ar īsu pagājušās dienas notikumu analizi.

—   Vakar pie cietokšņa komandanta es jau aizrādīju, ka Ļaotešans ir visvājākā vieta cietokšņa aizsardzībā. Nepagāja ne diennakts, kad manas bažas jau apstiprinājās. Šīsdienas bombardēšana skaidri pierāda, kurā vietā mēs vismazāk aizsargāti vai, pareizāk sakot, — pavisam neaizsargāti, — turpināja Makarovs. — Pats drošākais līdžeklis, lai reiz un uz visiem laikiem atradinātu japaņus no apšaudes pār Ļaotešanu, novietot uz tā lielgabalus. Bet tas tik ātri nav izdarāms. Baterijas izbūvei vajadzētu vismaz kādu mēnesi laika. Tāpēc esmu nolēmis pagaidām tur ierīkot tikai artilērijas novērošanas punktu un savienot to ar eskadru ar tālruni.

—   Šis jautājums vēl jāapspriež manā štābā, — iebilda Steselis.

—   Kamēr mēs to apspriedīsim, japaņi var šīsdienas apšaudi atkārtot. Jārīkojas nekavējoties, — Makarovs mēģināja pierunāt Steseli.

—   Ja flote arī turpmāk slēpsies ostā, tad japaņi katru dienu var vingrināties tādā apšaudē.

—   Divdesmit sestajā janvarī novājinātā eskadra vēl nav spējīga doties kaujā ar japaņiem atklātā jūrā, bet, stāvot ostā uz enkura, tā var atbildēt ar tādu pašu pārsviežamu uguni pāri Ļaotešanam.

—   Kādas tavas domas, Vasilij Fjodorovič? — Steselis jautāja Belijam.

—   Admiraja Makarova ierosinājumu var tikai apsveikt, — ģenerālis atbildēja.

—   Manuprāt, tā nevajadzētu darīt, — atkal iejaucās Ņikitins. — Ja jau novērošanas punkts uz Ļaotešana vajadzīgs, tad lai to apkalpo mūsu cietokšņa artileristi.

—   Cietokšņa artileristi nepazīst mūsu ieročus un šaušanas noteikumus, — Molass iebilda.

—   Tas nav nekas liels — iemācīsies, — Ņikitins atcirta.

—   Varbūt mēs varētu sūtīt turpu pa pārstāvim kā no cietokšņa, tā arī no flotes artilērijas, — ierunājās Kondratenko.

—          Es domāju, ka pietiks tikai jūrnieku, — Belijs atbildēja.

—   Lai viņi novēro un atbild par šaušanas rezultātiem.

—   Es pievienojos ģeneraļa Belija domām, — Steselis sacīja.

—   Tātad mums, jūrniekiem, atļauts pašiem savs novērošanas punkts uz Ļaotešana virsotnes, — ironiski rezumēja pārrunas Makarovs. — Pāriesim tālāk pie jautājuma par baterijas izbūvi.

—   Te jārunā ar cietokšņa inženieri un mūsu artileristiem. Pirmais dos sapierus, lai izbūvētu ceļus, bet otrie palīdzēs techniskajā darbā. — Steselis diezgan miermīlīgi pateica.

—   Uzdosim pulkvedim Agapejevam nokārtot visu, kas attiecas uz šiem jautājumiem, — Makarovs nolēma.

—   Mēs no savas puses to uzdosim kapteinim Gobjato vai praporščikam Zvonarevam, — Bdijs ierosināja, — viņi šo darbu paveiks.

—   Ko tad praporščiks saprot no artilērijas? — Ņikitins brīnījās.

—   Viņš ļoti sekmīgi vadīja Elektriskās Kraujas lafešu pārbūves darbus, — Belijs atbildēja. — Pašreiz es viņam esmu uzdevis to pašu darbu ari citās baterijās. Un uz Ļaotešana viņš noteikti tiks galā ar visu.

Kad iesāka apspriest jautājumu par krasta un flotes sakariem, Makarovs piedāvājās nosūtīt uz katru bateriju pa matrozim signalistam. Steselis noteikti pret to protestēja.

—   Lai flote uztur sakarus ar krastu, mums signalistu nevajag. Mēs paši sapratīsim, kas notiek mūsu acu priekšā, un saziņā ar to arī rīkosimies.

Makarovs uzdeva Agapejevam visu norunāt ar cietokšņa štābu un cietokšņa artilēriju.

Apspriedes beigās Makarovs paziņoja, ka viņš gatavojoties otrā rītā visu eskadru izvest jūrā meklēt mazākas japāņu grupas, lai tās iznīcinātu.

—   Šis karš ir galvenokārt karš par to, kas būs valdnieks uz jūras. Šobrīd mēs esam daudz vājāki par japaņiem, un, lai izlīdzinātu spēkus, mums nepieciešams uzbrukt atsevišķiem viņu kuģiem un mazākām grupām. Beidzot, es nevaru atturēties, neizteicis kvēlu cerību, ka mūsu attiecības ar cietoksni uzlabosies vistuvākajā laikā. — Tā admiralis nobeidza savu runu.

Pēc apspriedes Makarovs uzaicināja visus uz kuģa vakariņās. Steselis un Ņikitins demonstrativi atteicās un aizbrauca, bet Belijs un Kondratenko pieņēma uzaicinājumu.

Draudzīgās pārrunās viņi drīz vien nokārtoja visus jautā

jumus un nolēma turpmāk strādāt kopīgi, pēc iespējas apejot cietokšņa štābu.

—   No tā brīža, kad apciemoju Steseli, jūtos ļoti aizskarts no tik nedraudzīgas, var teikt, pat naidīgas izturēšanās no cietokšņa priekšniecības puses, — Makarovs sūdzējās. — Tā kā mēs ieņēmām Arturu, lai būtu kur novietot floti, tad pilnīgi saprotams, ka arī cietoksnis būvēts tās aizsardzībai. Jo patīkamāk man, ka varēju tik viegli un ātri par visu vienoties ar jums, kungi.

—   Es pilnīgi atbalstu jūsu uzskatus, Stepan Osipovič, — Belijs atbildēja, — un lūdzu rīt pat atsūtīt matrožus signalistus kaut tikai uz mūsu svarīgākajām baterijām — Zelta kalna un Elektriskās Kraujas.

—   Es no savas puses lūdzu jūs palīdzēt man uz Ļaotešana, — Makarovs lūdza.

—   Es parunāšu ar cietokšņa inženieru priekšnieku pulkvedi Grigorenko, — Kondratenko teica, — un jau tuvākajās dienās mēs kopā ar Vasiliju Fjodoroviču izraudzīsim tur vietu baterijas ierīkošanai: pie viena atzīmēsim arī jauno ce|u virzienus.

—   Es ceru, kungi, ka jūs atļausiet man uzskatīt jūs par saviem sabiedrotajiem Portarturas aizsardzībā, — admiralis nobeidza.

Makarovs pavadīja ģenerāļus līdz pat kāpnēm un pavēlēja Dukeļskim aizvadīt tos līdz piestātnei. Kad laiva aizbrauca, Makarovs sāka staigāt pa klāju. Viņš saprata, ka šodien atradis atbalsta punktu Arturā.

Nākamās dienas rītā Zvonarevu izsauca uz artilērijas pārvaldi. Kopā ar viņu līnijdroškā iesēdās Žurka Nazarenko, kas brauca uz māsu kursiem. Diena bija skaidra, saulaina, mazliet vējaina. Jūra pārskatāma līdz pašam apvārsnim. Neredzēja neviena kuģa, nevienas dūmu strūkliņas.

—   Cik labi šodien, — Zvonarevs sacīja.

—   Droši vien, japaņi uz pusdienas laiku ieradīsies. Viņi aizvien skaidrā laikā atnāk līdz Arturai.

—   Vai jūs jau esat pieradusi pie apšaudes, Šura?

—   Pieradusi gan, tikai, kad pavisam tuvu sprāgst šāviņi, tad ir drusku bail. Bet es paslēpjos pagrabā, un tur vairs baiļu nav.

—          Kad būsiet māsa, tad jums vajadzēs pat pozīcijās dzīvot,

—   tur ir drausmīgāk nekā pie mums.

—   Tētis nesen stāstīja, ka uz Krauju japaņi šaujot no saviem vislielākajiem lielgabaliem. Gribot to lupatās sasist, lai viņus jūrā netraucētu. Kaut taču šis karš ātrāk beigtos un varētu atkal mierīgi dzīvot!

—   Apprecēties steidzaties?

—   Par to es pat nedomāju. Mācīties gribu.

—   Bet Pachomovs, droši vien, domā un nevar ne sagaidīt, kad jums paliks pilni sešpadsmit gadi.

—   Lai gaida, es tikpat pie viņa neiešu, — meitene drūmi atteica. — Viņš man ir pretīgs.

Runādamies viņi nemanot aizbrauca līdz artilērijas pārvaldei. Surka Nazarenko devās tieši pie Varjas, bet Zvonarevs gāja pie ģeneraļa. Belijs saņēma viņu ļoti laipni.

—   Es gribu jums uzdot kādu nopietnu un svarīgu darbu — uzstādīt lielgabalus uz Ļaotešana. Darbs ir steidzams, un divu nedēļu laikā tas jābeidz, — ģenerālis pavēstīja.

—   Baidos, ka es to nevarēšu veikt. Es taču vēl ļoti maz saprotu no artilērijas.

—   Aizejiet tūliņ pie Gobjato, es viņam par to jau runāju.

Zvonarevs atsveicinājās un aizgāja uz darbnīcām. Gobjato

viņš tur neatrada, bet mechaniskajā cechā satika ļoti nogurušo Bratovski.

—   Jūs ļoti nogurstat? — Zvonarevs viņam jautāja.

—   Ne tik daudz no darba kā no dažādiem ārpuskārtas norīkojumiem. Vai es nevarētu tikt pie jums, jūsu labdzimtība, uz Elektrisko Krauju? — Bratovskis lūdza.

—   Šodien pat es par to parunāšu ar kapteini. Tikai pašlaik jums nekā nebūs ko darīt. Pārbūves darbi ir nobeigti, un mani nozīmē uzstādit lielgabalus uz Ļaotešana, tā ka uz Kraujas laikam būšu maz.

Zvonarevs atgriezās pārvaldē, kur sastapa Gobjato.

—   Ar Ļaotešanu iznāk kaut kāda nejēdzība. Mēs nododam jūrniekiem savus lielgabalus, viņi tos, kājniekiem palīdzot, uzstādīšot, bet bateriju apkalpošot mēs, nevis jūrnieki. Kamēr visu to noskaidros, pie tā darba nav ko klāt ķerties. Jūs es palūgšu aizbraukt uz divdesmit otro bateriju pie Vamenzona. Paskatieties, kādā stāvoklī tur lielgabali un lafetes, vai var to lādiņus palielināt, lai sasniegtu lielāku attālumu. Kas attiecas uz leņķmēriem, tad viņi tur jau tagad šauj ar vislielāko pacēlumu. Zirgu jums tūliņ atvedīs, es jau norīkoju.

Divdesmit otrā baterija ar Kanē sešcollīgajiem krasta liel

gabaliem atradās piekrastes frontes kreisajā flangā, punktā, kur nobeidzās sauszemes aizsardzības līnija. Tāpēc baterija bija pielāgota apšaudei gan uz jūras, gan uz sauszemes pusi. Ceļš, kas veda turp, apgāja Zelta kalnu no ziemeļu puses, tur, kultā nozarojumi kļuva aizvien zemāki. Pa ceļam viņi pabrauca garām tā saucamajam vasarnīcu rajonam, kur pa vasaru dzīvoja Portarturas garnizona virsnieku ģimenes. Te krasts nogāja slīpi līdz pat jūrai. Salīdzinot ar citām vietām, tas bija apaudzis daudz krāšņāk, un, visbeidzot, bija arī vairākas nelielas peldvietas. Pašreiz visas vasarnīcas bija aiznaglotas, dārziņu sētas izlauzītas, un tikai suņi skumji klaiņāja starp ēkām. Tālāk līdz baterijai veda šoseja, pa kuru bija jābrauc apmēram stundu.

Izdzisušo vulkānu ieplakās bija saceltas kazarmas artileristiem. Tepat netālu mazā ielejiņā atradās virsnieku namiņš, pie kura piebrauca Zvonarevs.

Baterijas komandieris — kapteinis Vamenzons, kam Gobjato bija ziņojis par praporščika braucienu, saņēma viņu kā sengaidītu viesi.

—    Laipni lūdzu! Ļoti priecājos jūs redzēt. Esmu daudz dzirdējis par jūsu sasniegumiem lielgabalu pārbūvē, tā ka sen jau vēlējos ar jums iepazīties, — viņš izplūda laipnībās, cieši spiezdams Zvonareva roku. — Varbūt jūs pēc ceļa iekodīsiet mazliet? Es tikko nosēdos pie galda, — Vamenzons uzaicināja.

—   Neatsacīšos, jo no paša rīta nekā neesmu ēdis, — Zvonarevs piekrita.

Kapteinis ieveda viņu mazā ēdamistabā, kuras kaktā stāvēja liela svētbilde ar degošu lampiņu tās priekšā. Galds jau bija uzklāts divām personām, un uz tā stāvēja bļodas ar kāpostiem uņ biezputru.

—   Lūdzu, sēdieties, — kapteinis pabīdīja krēslu. — Es ēdu no kareivju katla. «Biezputra un kāpostu virums — ir mūsu spēks un stiprums» — kā to saka krievu paruna. Tā iznāk lētāk un vieglāk kontrolēt kareivju ēdienu. Visi arteļščiki ir blēži un krāpnieki, viņiem aizvien jāskatās uz pirkstiem. Pie manis šai ziņā stingri: tiklīdz sāk slikti barot vai apzogas, — tūliņ nost! Bet pavāram laiku pa laikam dibengalu noglaudu, — kapteinis izklāstīja. — Tīrais zelts ir mūsu kareivīši; bez lielām prasībām, pacietīgi, dievticīgi, caru tētiņu mīl līdz nemaņai. Lai gan ir arī atsevišķi nelieši, bet ar tiem es daudz necīrējos. Dūre un rīkstes brīnišķīgi izmāca pat visstūrgalvīgākos. Iedzersim uz mūsu dižo krievu tautu, — kapteinis pielēja divas lielas glāzes degvīna.

Zvonarevs pieskandināja.

Kāposti bija trekni, labi savārīti ar maziem gaļas gabaliņiem. Biezputra, sacepta taukos, tā ir 'kusa mutē. Maize, kaut gan rupjā, taču ļoti labi izcepta.

—   Pie jums labi ēdina, — Zvonarevs uzlielīja. — Uz Elektriskās Kraujas, diemžēl, daudz sliktāk.

—    Zog pie jums stipri, tāpēc arī uzturs sliktāks. Zukovskim var pat sievu un bērnus no padegunes nozagt, tad arī nemanīs; lido kaut kur mākoņos. Ar savu kulturu aizņemts; «Es neatzīstu pēršanu un zObu dauzīšanu, man labāk patīk attīstīts un izglītots kareivis.. .», bet tai pašā laikā pie jums ir, atvainojiet, tīrais kabaks, — kritizēja Vamenzons. — No jūsu rotas pa visu artilēriju izplatās liberālisms. Pie jums kareivji gandrīz vai laikrakstus lasa. Tā taču ir izvirtība! Iesā;ks kareivji laikrakstus lasīt, iesāks domāt, — un diezin ko vel var sadomāt! Nē, man labāk patīk lasīt nepratēji. Un kādēļ kareivim jāprot lasīt? Viņam jāizpilda priekšniecības pavēles, domāt tam vispār nevajag un nav par ko: par visu padomās priekšniecība. Tiešām, es atzīstu, ka būtu labāk, ja kareivim galvas nemaz nebūtu. Patiesībā tā viņam nemaz nav vajadzīga, varbūt vienīgi kā izgreznojums!

—   Bet kā tad feierverkeri, tēmētāji, rakstveži?

—   Tiem varbūt varētu galvu arī atstāt, bet tikai kā uzvelkamo mechanismu, ko var uzvilkt tad, kad vajag.

—   Es neesmu ar jums vienis prātis, kapteiņa kungs. Sā laika kara technika, par cik es ar to esmu iepazinies, prasa zināmu izglītības līmeni.

—    Diemžēl, jums daudz taisnības. Un te, lūk, mūsu nelaime! Izglītots kareivis aizvien būs izvirtis. No tā izvairīties stipri grūti, pat neiespējami. Arvien atradīsies nelietīgi aģitatori, kas pratīs samaitāt jebkuru kareivi. Ar šiem neliešiem es izrēķinātos bez kādas saudzības. — Visus pakārtu kā trakus suņus, sevišķi nolādētos žīdus. Neciešu es šo jūdu dzimumu!

—   Jūs pārspīlējat ebreju nozīmību aģitatoru darbā. Krievu propagandistu tikpat daudz kā ebreju, — Zvonarevs teica.

—   Tie visi ir pāržīdojušies krievi, nihilisti, anarehisti, sociālisti un pārējie draņķi. īsts krievu cilvēks arvien ir nīdis nolādētos žīdus. Izkaut tikai visus līdz pēdējam. Iztīrīt Krieviju no viņiem reizi par visām reizēm! — kliedza Vamenzons, uzbudi

nāts un sarkans, aizmirsies, vicinādams gaisā galda nazi un, redzams, iztēlodamies sevi par kautiņa dalībnieku.

—   Laikam gan, kapteiņa kungs, mēs viens otru nepārliecināsim. Atļaujiet pateikties par viesmīlību, — Zvonarevs piecēlās, — es došos uz bateriju apskatīt lielgabalus.

—   Ļoti žēl, ka jūs nepiekrītat maniem ieskatiem. Jūs jau nu gan pie mums tikai gadījuma pēc un uz īsu laiku. Pastāvīgi krievu armijas virsnieki drīkst būt tikai monarehisti un melnsimtnieki. Naidam pret ebrejiem jābūt tiem jau asinīs. No pat bērnības nākamie virsnieki audzināmi šādā garā, — Vamenzons turpināja. — Es iešu kopā ar jums uz bateriju.

Iedams pa ceļu gar kazarmām, Zvonarevs ieraudzīja stāvam zem šautenēm kādus trīsdesmit kareivjus. Daudzu sejās bija zilumi, skrambas un asins izplūdumi. Kapteinis piegāja viņiem klāt un vērīgi' sāka tos apskatīt.

—   Galvu augstāk! — viņš uzkliedza maza auguma kareivim ar neredzēti platiem pleciem, kas skatījās drūmi un naidīgi uz viņiem. Kareivis paslēja zodu mazliet augstāk.

—   Augstāk, velna dēls! — un Vamenzons no visa spēka iesita tam pa zodu no apakšas uz augšu, tā ka zobi noklakšķēja.

—   Es tevi izmācīšu, kā pie manis rotā jāuzvedas, visu iedomību no tevis izklapēšu.

Zvonarevs nodrebēja, ievērojis, ar kādu naidu sasistais kareivis paskatījās uz savu komandieri.

—   Tas jūs kādreiz nositīs, — praporščiks piezīmēja, kad viņi gāja tālāk.

—   Kas? Blochins? Es pavēlēšu rīt pat viņu nopērt kā kaimiņu āzi, kļūs mīksts kā zīds. Tās ir vergu dvēseles, to es labi zinu: jo vairāk tu viņus sit, jo vairāk viņi tevi mīl.

—   Baidos, ka jūs maldāties.

—   Nu, jūs jau tāpēc baidāties no kareivjiem, ka esat, atvainojiet par izteicienu, baltais zvirbulis. Es viņus auna ragā saliekšu, un viņi man pēc tam vēl rokas bučos, — kapteinis nrcīgi runāja.

Baterijas sienā, betona traversā starp vidējiem lielgabaliem bija iemūrēta liela svētbilde. Tās priekšā dega lampiņa. Piegājis pie svētbildes, Vamenzons dievbijīgi noņēma cepuri un pārmeta krustu.

—   Tās ir mūsu aizstāves: svētā Vera^ Nadježda un Ļubova un viņu māte Sofija, —• kapteinis paskaidroja. — Par godu Verai Aleksejevnai Steselei. — Viņa mums arī lampiņu uzdā-

vāja no tīra sudraba, apmēram piecas mārciņas smagu. Vai negribat papriecāties?

Zvonarevs apskatīja masīvo lampu; uz tās slavu burtiem bija iegravēts: «Dāvāta 22. baterijai no viņas ekselences V. A. Steseles. 1903. gada 17. septembri.»

—   Tātad jūsu baterijai ir aizstāves ne tikai debesīs, bet ari zemes virsū un turklāt ļoti iespaidīgas.

—   Es arvien ziņoju Verai Aleksejevnai par visu, kas notie'k baterijā. Divdesmit septītajā janvarī mums tika ievainoti divi kareivji, un abi no viņas saņēma krustus un dāvanas. Tad vēl,

—   jau pašā kara sākumā viņa atsūtīja katram kareivim krustiņu, ko pakārt kaklā, un savu svētību, — Vamenzons pastāstīja.

«Interesanti būtu uzzināt, ko tu pats saņēmi,» — Zvonarevs nodomāja.

—   Vai kareivji ļoti cienī savas debesu aizstāves? — viņš jautāja skaļi.

—   Katru vakaru pie tām redz kādus divdesmit cilvēkus; vajadzēja pat dēļu grīdu ierīkot, lai lūdzēji nenotraipītu šineļus, kad viņi stāv uz ceļiem. Divreiz mēnesī tētiņš pie svētbildes notur dievkalpojumu.

Zvonarevs jau gribēja pajautāt, vai tikai tā nav brīnumdarītāja svētbilde, bet kapteinis aizsteidzās viņam priekšā.

—   Karavīri apgalvo, ka, skūpstīdami svētbildi, tie izdziedinot sev dažādas kaites: galvassāpes, vēdergraizes, zobu sāpes …

—   Tad jau jums no citām baterijām drīz sāks nākt šurp svētceļojumā, — Zvonarevs zobgalīgi ieminējās.

—   Jūs, man Šķiet, sevišķi neticat? — Vamenzons aizdomīgi jautāja.

—   Atzīstos, ka jūs neesat tālu no patiesības.

—   Neticības un nihilisma gars kā mēris pārņēmis šā laika jaunatni. No inteliģentiem šī samaitājošā strāva izplūst plašās tautas masās un saindē nabago un salstošo godīgās dvēseles. Es ienīstu mūsu inteliģentus tāpat kā jūdu dzimumu. Šausmīgu ļaunumu viņi nodara mūsu valstij.

—   Vai tad jūs sevi neskaitāt par inteliģentu?

—   Es esmu virsnieks, tātad cara un tēvijas padevīgs kalps un, pats par sevi saprotams, visādu pārgudru blēņu pretinieks.

—   Atļaujiet izsaukt apkalpes pie lielgabaliem, — Zvonarevs palūdza. — Man jāapskata stobri, kā arī lādiņi, šāviņi, kameras un to sakaršana šaujot.

—   Tūliņ, — un Vamenzons spalgi iesvilpās.

Tai pašā mirklī no kazarmām izskrēja kareivji, pa ceļam vēl ģērbdamies, un, pie lielgabaliem pieskrējuši, sastinga reglamentā paredzētajā pozā. Kapteinis pēc pulksteņa sekoja tam, cik ilgā laikā baterija būs sagatavojusies kaujai. Skriedami gar svētbildi, kareivji ātri pārmeta krustu, bailīgi atskatīdamies uz savu komandieri. Tos, kas to aizmirsa, kapteinis apveltīja ar dūres sitienu pa zobiem un piespieda vairākas reizes pārmest krustu.

—   Divas minūtes un četrdesmit piecas sekundes, — Vamenzons paziņoja, kad pēdējie kareivji atskrēja baterijā. — Vadu fcierverkeriem pierakstīt nokavējušos un vakarā nodot feldfebelim.

Lielgabalus Zvonarevs atrada ļoti nolietotā stāvoklī: stobri bija stipri izdeguši, lādiņu kamerās bija arī izdeguši pretgāzu aizsarggredzeni, aizslēgi savas lizdas nenoslēdza cieši.

—   Vai jūs bieži šaujat? — viņš apjautājās Vamenzonam.

—   Vairākas reizes dienā. Bez tam man patīk šad un tad sarīkot nakts trauksmes. Es lūgšu nolietotos ieročus apmainīt pret jauniem, jo mana baterija ir ļoti nopietni ņemama, tā domāta ir jūras, ir sauszemes apšaudei. Man pirmajam jāatklāj uguns, kad japaņi nāk no ziemeļu puses. Pat jūsu Kraujai nav tik daudz jāšauj.

—   Es par to ziņošu artilērijas komandierim. Manuprāt, jūs tagad nekādā ziņā nedrīkstat palielināt pulvera lādiņus, jo ir iespējama gāzu izplūšana, kas ļoti bīstama lielgabalu apkalpei, — Zvonarevs pateica kapteinim savas domas.

—   Ja runa ir tikai par apkalpi, tad, es domāju, to nav sevišķi ko ievērot: tādēļ jau ir karš, lai būtu briesmas. Pavisam kas cits būtu, ja no tā ciestu valsts manta — lafete vai pats lielgabals.

—   Kareivji jau arī pēc kara terminoloģijas ir valsts manta.

—   Katrā ziņā nevērtīga; mums Krievijā tās daudz vairāk, nekā vajadzīgs.

Pabeidzis baterijas apskati, Zvonarevs pasteidzās atvadīties un aizbrankt.

—   Vai tev deva ēst? — viņš jautāja vedējam, kad tie devās ceļā.

—   Tieši tā, — gavēņa kāposti un rūgta biezputra ar sasmakušu eļļu, — kareivis atbildēja.

—   Bet komandierim bija brīnišķīgi kāposti un biezputra.

—   Tam jau pavārs atsevišķi mazā katliņā gatavo. Tas jau vispār zināms, ka pie kapteiņa Vamenzona baro sliktāk nekā jebkur visā artilērijā. Bet par to feldfebeļa purns visiem par brīnumu — sarkans un resns. Savā starpā kareivji šo rotu sauc «mūsu arestantu rota». Pat soda bataljonā labāk. Te katru dienu vairākus cilvēkus per un rīkstes pa nakti sālījumā iemērc, lai sāpīgāk ķertu. Sevišķi tiek tiem, kas nelūdz dievu, — traks uz lūgšanām tas kapteinis. Vai jūs neredzējāt, zem šautenes stāvēja tāds mazs kareivis platiem pleciem?

—   Blochins?

—   Tas pats. Nu jau gandrīz veselu mēnesi viņu zem šautenes tur un ik pārdienas per uz āža tāpēc, ka baterijas svētbildes priekšā cepuri negrib noņemt. Kapteinis viņu sasitīs līdz nāvei, neņemot vērā to, ka spēks Blochinam milzīgs.

—   Vai tu ar viņu no vienas puses?

—   Nebūt nē, tikai reizē iesaukti. Viņš no strādniekiem, kaparkalējs mācījies. No sākuma viņš strādāja darbnīcās, bet tad par dzeršanu laikam no turienes bija izdzinuši. Nokļuvis divdesmit otrajā baterijā un tagad mokās. Vai nu jābēg, vai gars jāizlaiiž, tikpat neizturēs.

Artilērijas pārvaldē praporščiks neviena neatrada un aizgāja uz Gobjato dzīvokli.

—   Nu, kādas jūsu šīsdienas sekmes? — kapteinis viņam jautāja.

Zvonarevs visu sīki atstāstīja.

—   Es jau nu apmēram tā iedomājos, kā jūs stāstāt. 22. baterijā lielgabalus vajadzēs apmainīt. Lai gan baterija tikai nesen izbūvēta, bet ieročus tur novietoja vecus, citu toreiz nebija. Tagad mēs saņēmām trīsdesmit jaunu lielgabalu un varam Vamenzonam apmainīt.

—   Es jūs gribēju lūgt, vai nevar no Vamenzona baterijas atkomandēt uz darbnīcām Blochinu, viņš pēc amata ir kaparkalējs.

—   Vai viņš pats jūs lūdza? — izbrīnījās Gobjato.

—   Nē, viņš man neko nav teicis, es pats to lūdzu, jo biju liecinieks, kā Vamenzons viņu dauzīja.

—   Ja visus Vamenzona sadauzītos atsauktu no baterijas, tad drīz vien tur neviena nepaliktu. Blochinu turp aizsūtīja par dzeršanu, un diezin vai vērts viņu ņemt atpakaļ. Pie Vamenzona nekāda žūpošana neiznāk. Blochins kādreiz bija arī pie jums u.z Elektriskās Kraujas, nodzēra valsts mantu, viņu tiesāja, bet tas viegli tika cauri, Boreiko viņu tiesā izglāba no arestantu rotas, tikai sodītajos iekļuva un nopēra.

—   Kad tikai viņš Vamenzonu tur nenosit.

—   Ja Vamenzonu nositīs, — mēs nekā nezaudēsim.

—   Bet Blochins aizies bojā, un arī citi kareivji iegāzīsies. To man žēl!

—   Esat gan jūs, Sergej Vladimirovič, žēlīgs cilvēks. Tikpat visus neizžēlosi, bet Blochinu žēlot nav vērts, — agri vai vēlu pārdzersies un kādā sētmalē nosprāgs! Iesim labāk ar ziņojumu pie Belija, lai rīt no rīta var ķerties pie darba.

Belija nama priekša staveja parades aizjūgs, uz kura bukas sēdēja kučieris matrozis.

—   Ko tu atvedi? — Gobjato viņam jautāja.

—   Flotes virspavēlnieku — admirali Makarovu un flagleitnantu Dukeļski.

—   Tas ir labi, pie viena varēsim visu norunāt par darbiem uz Ļaotešana, — kapteinis nopriecājās.

Viesistabā tie atrada Makarovu pilnā parades tērpā, kā redzams, ieradušos pirmoreiz apciemot Beliju.

Makarovs laipni ar viņiem sasveicinājās un turpināja sarunāties. Ģenerālis pats bija nogrimis sarunā ar Agapejevu un Dukeļski. Gobjato ar Zvonarevu piesēdās pie viņiem.

—    Šodien mēs bijām skaistā izbraucienā jūrā, — Agapejevs .stāstīja. — Izbraucām līdz ar ausmu un atgriezāmies tikai pirms kādas stundas. Jūra bija brīnišķīga — dzidra, mierīga, saulaina. Japaņus pat pie apvāršņa neredzēja. Pēc vakardienas bombardēšanas kaut kur noslēpušies. Admirālis pierādīja izcilu enerģiju. Vispirms viņš bija uz traleriem un parādīja, kā vajag tralēt, pēc tam ar kuteri piebrauca pie vienas no izceltajām mīnām, apskatīja to un pavēlēja turpat uz vietas izlādēt. Gan mēs lūdzām viņu sevi saudzēt, bet viņš negāja projām, kamēr nebija noskrūvētas atsitiena ierīces. Pēc tam viņš uz «Novika» apbraukāja visu eskadru un norīkoja veselu virkni pārkārtojumu, aprādot katram kuģim tā kļūdas. Un, beidzot, kad atgriezāmies ostā, pats pārbaudīja, kā kuģi izmet enkurus. Tik kustīgs un nenogurdināms, ka viņam var dot nevis piecdesmit, bet tikai trīsdesmit gadu. Ar tādu admirali mēs droši varam sacensties ar japaņiem, — pulkvedis jūsmoja.

—   Admirālis atstāj ļoti simpātisku iespaidu, — Gobjato piezīmēja.

—   Tevi vakar nozīmēja uz Ļaotešana, uzstādīt tur smagos lielgabalus, — Dukeļskis vērsās pie Zvonareva.

—   Es gribu atteikties no šā darba, es vēl esmu diezgan vājš artilerists.

—   Nekas, gan jau veiksi. Citi palīdzēs, ja kaut kur aizķersies, — leitnants viņu mierināja.

—   Kas tā par amaconi tur uz ielas auļo? — jautāja Makarovs, skatīdamies laukā.

Visi pagriezis pret logu. Varja skaistā galopā apjāja apkārt mājai, pie lieveņa nolēca no zirga un noskūpstīja tā sakarsušo purnu.

—   Tā mūsu jaunākā meita Varja. Viņai bezgala patīk jāšana, un tā cauru dienu gandrīz nenokāpj no zirga, — Marija Fominišna paskaidroja.

—   Kazaku asinis izpaužas, — Gobjato aizrādīja.

—   Vai tad jūs esat kazaks? — brīnījās Makarovs, pagriezies pret Beliju.

—   Mēs abi ar sievu esam no Kuoaņas, — ģenerālis atbildēja.

Putekļainā ģērbā, ar pātagu rokā, izpūrusi istabā iedrāzās Varja. Ieraudzījusi Makarovu, viņa samulsa un vienā mirklī pazuda.

—   Viņa jums laikam draiskule, — admiralis pasmaidīja.

—   Drusku par daudz, — māte dusmīgi noteica un izgāja no Istabas.

Kad vīrieši palika vieni, Makarovs ierosināja izstrādāt sīkumos jautājumu par Ļaotešana nocietināšanu. Belijs atnesa viesistabā cietokšņa plānu, un visi sāka pārspriest paredzēto darbu izkārtošanu. Nolēma, ka, garnizonam palīdzot, uztaisīs ceļu līdz pašai Ļaotešana virsotnei; jūrnieki apņēmās uzstādīt divdesmit astoņu centimetru lielgabalus, bet artileristi vajadzības gadījumā

—   iekārtot bateriju un uzbūvēt ēkas.

Kad pēc pusstundas mātes pavadībā istabā ienāca Varja, tad visi jautājumi jau bija izlemti un saruna par tiem pabeigta. Meitene, kas bija paguvusi nomazgāties, sasukāties un pārģērbties, nosarkusi piegāja ar paplāti rokās pie Makarova un palocīja celīti.

Admiralis smaidīdams skatījās uz samulsušo meiteni.

—   Lūk, kāda jūs esat, veiklā amacone! Izrādās, ka ne tikai

uz zirga protat jāt, bet arī saimniekot. Lai dieviņš dod brašu precinieku, — viņš tai mīļi pateica.

—   Viņai vēl par agru domāt par precībām, — iejaucās māte, — papriekš lai vecākās māsas> apprecas.

—   Tātad pie jums stingri pēc kazaku paražām: meitas pēc kārtas pie vīriem izdodat?

—   Pēc veclaiku paražām dzīvojam, — vecākā apprecēta, vidējā — saderināta, bet šī vēl brīva.

—    Nebaidieties, Marija Fominišna,. tā pie jums ilgi nepaliks, — Makarovs jokoja.

Drīz viesi sāka atvadīties. Priekšnamā atkal parādījās Varja. Viņa sajūsmināta skatījās uz Makarovu.

—   Kā es gribētu tādu vectētiņu kā jūs, — viņa pavisam bērnišķīgi noteica.

—   Es arī neatteiktos no tādas mazmeitiņas, — admiralis laipni atbildēja.

—   Pavisam jauki — no šā brīža jūs būsiet mans vectētiņš un es jūsu mazmeitiņa! — Varja plaukšķināja rokām.

—   Visu labu, — Makarovs vēlreiz visiem palocījās un devās uz durvīm.

—   Uz redzēšanos, vectētiņ! — Varja apsvieda rokas viņam ap kaklu un sirsnīgi to noskūpstīja.

—   Varja! Kā tev nav kauna! — māte sastinga.

—   Kāpēc tad es savu vectētiņu nevaru noskūpstīt? — izlikdamās naivi jautāja meitene.

—          Jūs gan atvainojiet mūsu muļķīti, — māte lūdza admirali.

—   Nav vēl paguvusi prātu piesavināties.

—   Es ļoti priecājos par tādu jūsu meitas uzmanību, — Makarovs teica aizkustināts.

—   Varbūt jūs arī mani noskūpstīsiet? — pačukstēja meitenei ausīs Zvonarevs.

—   Nekauņa! Es jūs vairs nepazīstu, — vienā rāvienā, tāpat čukstot, attrauca Varja un atgāja nost.

Nākamajā rītā Zvonarevs un Gobjato kopā ar Beliju kuterī aizbrauca uz Ļaotešanu. No artilērijas pilsētiņas piestātnes viņi devās uz ostas rietumu krastu, kur atradās jūrniecības pārvaldes mīnu pilsētiņa. Daudzajos pa visu krastmalu izkaisītajos šķūņos glabājās vēl nepielādētas mīnas, bet stāvajās klinšu sienās bija izcirstas noliktavas, kur glabāt pulveri, piroksilinu un melinitu, ar ko pildīja mīnas.

Netālu aiz neliela paugura atradās kazarmas matrožiem, kas strādāja mīnu noliktavās.

Pie mazas koka piestātnītes stāvēja kuteris no «Askolda» ar admiraļa flagu. Makarovs pats apstaigāja noliktavas, un artileristiem bija jāpagaida, kamēr viņš pienāca klāt flagmaņa artilērijas leitnanta Mjakiševa un aizvien klātesošā Dukeļska pavadībā. Tai brīdī kopā ar vairākiem virsniekiem piejāja arī Kondratenko.

Ļaotešana kalns bija milzīgs klinšu masivs, kur gandrīz nekas neauga. Starp chaotiski sablīvētajiem klinšu bluķiem uz augšu vijās maza, līkumota taciņa, pa kuru visi cits aiz cita devās augšā.

Sapieru virsnieki pa ce)am izstāstīja admiralim un Belijam savus apsvērumus par paredzētā ceļa ierīkošanu un par vietu, kas visvairāk piemērota lielgabalu uzstādīšanai. No Ļaotešana virsotnes, kas pacēlās 200 asu virs jūras līmeņa, atklājās plašs skats. Ļaodunas pussalas piekraste te bija pārredzama no Daļ-. ņijas — austrumos līdz Luizes līcim — rietumos, apmēram trīsdesmit verstu uz abām pusēm. Uz trim pusēm līdz pašam apvārsnim bija pārskatāma jūra, bet aizmugurē kā uz delna» stāvēja osta un Portartura.

—   Tas tikai ir novērošanas punkts! Desmitiem verstu var pārskatīt visapkārt. Kā to nav ņēmuši vērā jau no paša sākuma! — Makarovs jūsmoja.

—   Traucēja grūtības ar ceļa taisīšanu un neiespējamība atgādāt šurp smagumus, bet galvenokārt — ūdens trūkums, — Belijs paskaidroja.

—   Visu to var un vajag pārvarēt, un, jo ātrāk, jo labāk.

—   Artllerists novērotāj« no «Retvizana» jau atrodas uz blakus virsotnes, — Mjakiševs rādīja pa labi tur, kur paugurs bija mazliet zemāks, bet no kurienes varēja labāk pārredzēt krastu un jūru vakara 'pusē. Visi devās turp. Ejot vajadzēja spraukties cauri krūmiem un kāpt pār klinšu bluķiem, tā ka visi nogura un notraipījās, līdz beidzot nonāca pie novērošanas punkta. Matroži jau bija paguvuši izcirst klintīs bedri nākamajai blindažai un nolīdzināt pie tās nelielu laukumiņu. Jauns leitnants, kas vadīja darbus, par visu ziņoja Makarovam, un tas uzslavēja kā vietas izvēli, tā arī iesāktos būvdarbus.

—   Kalna ielokā varēs novietot mūsu divdesmit astoņu centimetru lielgabalu, bet uz nogāzēm rietumu pusē, tuvāk Tējas ielejai, novietosim pārējos, — Makarovs nolēma.

Kondratenko un Belijs piekrita šim ierosinājumam, un, dažus mirkļus* atpūtušies, visi devās atpakaļ pa citu, mazliet līdzenāku ceļu.

Atgriezies no Ļaotešana, Makarovs nekavējoties sasauca uz «Askolda» flagmaņu un kuģu komandieru apspriedi. Tik steidzamu pavēļu nepieraduši, daži admiraļi — jaunākie flagmaņi un pirmā un otrā ranga kuģu komandieri — nokavējās un neieradās noteiktajā laikā. Par to flotes virspavēlnieks viņiem izteica piezīmi.

—   Kungi, saaicināju jūs kopā, lai paziņotu, ka rīt, gaismai austot, visai eskadrai jāiziet jūrā. Agrā rītā, kad ūdens līmenis vēl augsts, mēs iziesim ārējā reidā un visu dienu paliksim jūrā, apraudzīsim Arturai vistuvāk stāvošās salas, pa ceļam patrenēsimies kaujas pārkārtojumos un vakarā līdz ar jaunu ūdens līmeņa pacelšanos atgriezīsimies Arturā, — Makarovs, apspriedi iesākot, teica.

—   Kamēr vien mūsu flote ieņēmusi Arturu, nav bijis tāda gadījuma, ka eskadra būtu izgājusi ārējā reidā, izmantojot tikai vienu atplūdu un uzplūdu laika sprīdi, — iebilda admiralis kņazs Uchtomskis.

—   Tagad rīkosimies tā ikreiz, kad eskadra izies jūrā, — Makarovs viņu asi pārtrauca.

—   Tas nav iespējams, jūsu ekselence, mums nav pietiekama daudzuma ostas velkoņu, — bailīgi ieminējās Grēve, Arturas ostas kapteinis.

—   Jūs atbildēsiet par to, lai līdz ritam vajadzīgais daudzums Velkoņu būtu sagādāts, — Makarovs īsi atteica.

—   Klausos, jūsu ekselence! Bet tas nav iespējams, tiešām nav iespējams, — Grēve, nokāris degunu, murmināja.

—   Noteiktajā laikā visiem eskadras kuģiem jabūt pilnīgā kaujas gatavībā, — Makarovs turpināja, — jo gadījumā, ja mēs satiksim japaņus, es neievērošu viņu pārspēku un uzsākšu ciņu.

—   Jūsu ekselence piemirst, ka pret mūsu pieciem bruņukuģiem, no kuriem trīs ir novecojušies, un pieciem kreiseriem, no kuriem bruņu kreiseris ir tikai «Baians», japaņiem ir seši visjaunākās konstrukcijas bruņukuģi, seši bruņu kreiseri un trīspadsmit viegla tipa kreiseru, — no savas vietas piezīmēja bruņukuģa «Sevastopole» komandieris — pirmā ranga kapteinis Černiševs, iesirms tumšmatis ar degunkniebi un īsu, ļoti koptu bārdiņu.

Japaņu eskadras kuģu skaits man zināms, bet es nenodarbojos ar aritmētisku saskaiti, bet domāju par to, kā viņus pārspēt, — ar tikko jaušamu izsmieklu atbildēja admiralis.

Pēc īsas domu apmaiņas par dažiem mazāk svarīgiem jautājumiem apspriedi beidza.

—   Kungi, es no jums kategoriski prasu, lai visas manas pavēles tiktu noteikti un ātri izpildītas. Vairāk ticības saviem spēkiem, un jūs pārliecināsieties, ka manas pavēles nav neizpildāmas, — Makarovs teica viņiem atvadoties.

Dusošo Arturu vēl ‘klāja nakts, kad «Askolda» mastā sāka zibēt signalugunis, te aizdegdamās, te nodzisdamas, lai pēc īsa brīža uzliesmotu jaunā krāsu sakārtojumā. Atbildot arī citu kuģu mastos iemirdzējās uguntiņas, — gan uz kāda atsevišķa, tālāk stāvoša kuģa, gan uz vairākiem kuģiem reizē. Uz kuģiem dzirdēja bocmaņu asos svilpienus, komandu izsaucienus un soļu dipoņu.. . l:skadra strauji modās. Nu jau kuģus apgaismoja daudzi simti lampu. No krastmalas un piestātnēm atgāja vairāki desmiti velkoņu un, satraukdami reidu skaļiem svilpieniem, aiznesās pie tumšajiem bruņukuģu un kreiseru milzeņiem.

Reids atdzīvojās. Sākās eskadras darbdiena.

Tūliņ pēc pirmajiem bocmaņa svilpieniem Makarovs uznāca uz «Askolda» klāja, sasveicinājās ar komandu, kas bija nostādīta ierinda uz klāja paaugstinājuma kuģa pakaļgalā, un pēc tam laivā aizbrauca uz «Petropavlovsku», uz kura uzvilka savu flagu.

Velkoņiem piepalīdzot, kreiseri un bruņukuģi cits pēc cita pagriezās ar priekšgalu uz izejas pusi, izbrauca cauri izejas šaurumam un saskaņā ar dispozīciju noenkurojās ārējā reidā. Pirmais, kas izgāja laukā vēl pavisam melnā tumsā, bija «Bajans». Prožektoru staru spilgti apgaismots, tas lēni izslīdēja cauri šaurumam. Pēc tā strauji gāja «Askolds». Vēl būdams šaurumā, tas jau iedarbināja mašinas un pats aizgāja līdz norādītajai vietai. Bruņukuģis «Peresvets», uz kura plīvoja admiraļa Uchtomska flaga, mazliet aizkavējās; tas Makarovu stipri sadusmoja.

Pēc desmit minūtēm «Peresvetam» pats saviem spēkiem uz ārējo reidu sekoja «Petropavlovsks». Admiralis vēroja, kā kuģis iet cauri šaurumam, un pārliecinājās, ka paisuma laikā pat bruņukuģi cauri šaurumam var iziet paši un tiem nav vajadzīgi velkoņi, un ka tas stipri samazina eskadras iziešanas laiku.

Septiņos no rīta divdesmit minušu laikā visa 17 kuģu lielā eskadra jau stāvēja ārējā reidā. Makarovs gavilēja.

—   Līdz ūdens līmeņa nokrišanai vēl ir vairāk par stundu laika, bet vakar man apgalvoja, ka vienā uzplūdu un atplūdu mijlaikā eskadru nevar izvest ārējā reidā. Arī velkoņu pietiek, ja tie palīdz lielajiem kuģiem tikai pagriezties un neved tos cauri šaurumam, — viņš dedzīgi sacīja klātesošajiem. — Kā gan agrāk jau to nav iedomājuši!

—   Acīm redzot neviens nav gribējis padomāt, kā pienākas, — Duke|skis atbildēja.

—   «Novika» komandieris — otrā ranga kapteinis Esens divas reizes iesniedza par to ziņojumus, bet tos noguldīja aktīs, — flagmaņa stūrmanis atcerējās.

—   Tā jau mēdz darīt pie mums, — Makarovs nogrozīja galvu. — Uzvilkt signālu — «visiem reizē pacelt enkuru».

Visi kuģi vēl nebija paguvuši atbildēt uz signālu, kad no priekšēja vadošā kreisera «Bajana» ziņoja, ka reidā ieraudzītas peldošas mīnas.

—   Atlikt enkuru pacelšanu, visiem kuģiem pārlūkot ap sevi jūru un rūpīgi to iztralēt. Tralēšanu izdarīt arī paredzētajā kuģu ce]a virzienā, — Makarovs pavēlēja.

Vērodams mīnu tralēšanu, admiralis uztraucās par traleru neprasmīgo rīcību. Pavēlējis piebraukt kuteri, viņš kopā ar Duke|ski devās pie traleriem un sāka tos pamācīt, kā jānostāda mīnu uztvērējs un kā tas jāvelk, lai neizceltu to virs ūdens līmeņa. No visiem eskadras kuģiem novēroja admiraja rīcību. Vecākie virsnieki domāja, ka tā nav flotes vispavēlnieka cienīga nodarbība, bet jaunākie virsnieki un matroži jūsmoja par savu jauno admirali.

—   Viņš visu saprot un spēj parādīt pats savām rokām! Uzreiz var redzēt, ka nav nekāds kundziņš, bet mūsu pašu matrožu dzimuma, — spriedelēja matroži.

Daži virsnieki ar atklātu nepatiku izteica savu «sajūsmu» par Makarova rīcību.

—   Drīz vien mūsu admiralis bocmaņa vietā sāks mācīt matrožus, kā spodrināt misiņu, noskalot klāju vai uzvandīt ogles katlu telpā! — Cerniševs rūca.

—   Jums taisnība, Aleksej Vladimirovič, zemais vergu dzi

mums arvien izpaužas, — pievienojās viņam vecākais virsnieks barons Klods fon Jirgensburgs.

Admirālis aizmirst, ka ar tādiem sīkumiem nav jānodarbojas flotes virspavēlniekam. Viens viņš tikpat nespēs aizvietot visus eskadras virsniekus, — dziļdomīgi noteica kņazs Uchtomskis, uzrunādams savu flagvirsnieku, kas pasteidzās piekrist priekšniekam.

Kāds no traleriem izzvejoja mīnu. Makarovs savā kuterī devās turp.

—   Jūsu ekselence, vai vērts tā riskēt: mīna taču var sprāgt, — Dukeļskis mēģināja atrunāt Makarovu.

Apskatījis mīnu, Makarovs pavēlēja izņemt no tās atsitiena ierīci. Nejaudams protestējošajiem virsniekiem sevi ietekmēt, viņš palika klāt, kamēr mīnu izlādēja, tad aplūkoja izskrūvēto atsitiena ierīci un izskaidroja virsniekiem tās iedarbību.

Kad beidzot jūra ap eskadru ceļa virzienā bija iztralēta, Makarovs pavēlēja visiem eskadras kuģiem reizē pacelt enkurus, un tie, pamazām attīstīdami ātrumu, devās klajā jūrā.

Bija ap pusdienas laiku. Pūta sešas balles stiprs ziemeļrītenis. Jūra vēla pamatīgus viļņus. Eskadras izlīdzinājās kaujas ierindā.

Bruņukuģi gāja ķīļūdens kolonā; no visām četrām pusēm apmēram piecu jūdžu attālumā, kad vēl iespējams brīvi saskatīt signālus, tos ieslēdza kreiseri; mīnulaivas gāja abās pusēs līdztekus bruņukuģiem ķīļūdens kolonās — četras katrā pusē.

Jūra bija pilnīgi tīra. Līdz pašam apvārsnim neredzēja nevienas dūmu strūkliņas. Makarovs no «Petropavlovska» augšējā komandtiltiņa novēroja eskadras gaitu. Bruņukuģi ļoti noteikti ieturēja virzienu, bet mīnulaivas visu laiku svaidījās un bieži izslīdēja no ierindas; par to admiralis dusmojās.

Drīz vien mīnulaiva «Grozovojs» mašinu bojājumu pēc sāka palikt iepakaļ un pēdīgi pavisam apstājās’.

Admiralis pavēlēja tauvā aizvilkt to atpakaļ uz Arturu un tepat uz vietas norakstīja no kuģa tās komandieri par iziešanu jūrā ar nepārbaudītām mašinām. Pēc dažiem mirkļiem tādu pašu rīkojumu nodeva arī par «Rastoropniju».

—   Mūsu mīnu flotiles stāvoklis pavisam bēdīgs, tās sliktas techniskā ziņā, un arī komandieri nav pietiekami trenēti kaujas ierindai. Kādā no nākamajām dienām nepieciešams sasaukt pie manis visu kuģu inženierus un mechaniķus, lai apspriestos par mūsu tcchnikas uzlabošanu.

—   Vairums mūsu komandieru ļoti vāji pārzina jaunāko kuģu techniku un it sevišķi kuģa mašinas, — piezīmēja Dukeļskis.

—   Piespiedīsim iepazīties ar tām! Tāds komandieris, kas nepārzina sava kuģa techniku, man nav vajadzīgs. Mūsu laikos cīņas iznākumu noteic ne tikai matrožu un virsnieku drosme, lietpratīga manevrēšana un preciza piešaude, bet arī kuģa mašinu kārtīga darbība.

Izmantodams laiku, kad ienaidnieka nav tuvumā, Makarovs to nešķieda velti. Eskadra vingrinājās visdažādākajos pārkārtojumos, pagriezdamās reizē gan astoņus, gan sešpadsmit sprīžus pa labi un kreisi. Admirālis vērīgi sekoja, kā signālu pavēles tiek izpildītas, un ikreiz kāds no kuģiem saņēma aizrādījumu par pieļautajām kļūdām. Sevišķi daudz to saņēma «Sevastopole», kuras komandieris Černiševs, pavēles izpildot, arvien rīkojās patvaļīgi. Pārskaities Makarovs pavēlēja izteikt «Sevastopolei» rājienu.

Atpakaļceļā uz Arturu kādas taktiskas pārkārtošanās laikā «Sevastopole» piegāja par tuvu pirms tās ejošajai «Poltavai». Aiz bailēm no rājiena Černiševs strauji samazināja ātrumu un sāka palikt iepakaļ. Tai pašā laika «Peresvets», kas nāca aiz «Sevastopoles», bija aizkavējies, un tā komandieris — pirmā ranga kapteinis Boismanis, gribēdams ātrāk ieņemt savu vietu ķīļūdens kolonā, sava kuģa gaitu paātrināja līdz augstākajai iespējai.

Tādējādi, «Sevastopolei» gaitu strauji palēninot, attālums starp to un «Peresvetu» ātri samazinājās. Draudēja kuģu sadursmes briesmas. Boismanis ātri aptvēra stāvokli, pasteidzās apstādināt mašinas un pēc tam uzņēma atpakaļgaitu, mēģinādams apturēt kuģa skrējienu. Lai izvairītos no taranēšanas, viņš bez tam vēl pārsvieda stūri pa labi.

Kad Cerniševam ziņoja, ka «Sevastopolei» no mugurpuses drāžas virsū «Peresvets», viņš nemaz nemēģināja kaut ko darīt, lai izvairītos no kuģu sadursmes. Redzēdams, ka «Peresvets» neizbēgami taranēs viņa kuģi, tas apjuka un arī pārsvieda stūri pa labi — «Peresvets» iedrāzās «Sevastopoles» kreisajos sānos, salieca tās dzenskrūvi un ielieca kuģa malu.

«Sevastopoles» pakaļgala telpas pieplūda ar ūdeni. Bruņukuģis bija spiests iziet no ierindas un uzvilkt signālu «Nespēju sekot».

Makarovs pavēlēja nolaist laivu un devās uz «Sevastopoli»

apskatīt bojājumus. Černiševs sagaidīja admirali pie kāpnēm un, paziņojis par notikušo, sāka taisnoties.

—   Pie visa, jūsu ekselence, vainīgs Boismanis: pretēji jūsu signalam ieturēt četrdesmit skrūves pagriezienu viņš uzņēma pilnu gaitu un uzskrēja man no mugurpuses virsū. Nevam saprast, kur viņam bija acis! — «Sevastopoles» komandieris šķendējās.

—   Bet kur bija jūsu acis, kad jūs pagriezāt stūri pa labi un tādējādi palielinājāt leņķi kuģu sadursmei? — Makarovs viņu pārtrauca.

Pēc tam, aplūkojis bruņukuģa bojājumus no ārpuses, admiralis aizbrauca uz «Peresvetu».

Jaunākais eskadras flagmanis — kontradmirālis kņazs Uchtomskis, kura flaga bija uz «Peresveta», savukārt par sadursmi sāka apvainot Cerniševu, kas pārāk strauji samazinājis ātrumu. Makarovs klausījās un nikni šņāca caur degunu. Blakus stāvošais Boismanis, pavisam sarkans aiz uztraukuma, pielika roku pie cepures un aizraudamies pēkšņi norunāja:

Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence, es uzskatu par vainīgu .sevi! Netiku izpildījis jūsu rīkojumu samazināt skrūves apgriezienu skaitu, slikti aprēķināju attālumu, par vēlu apstādināju mašinas un devu atpakaļgājienu. Esmu gatavs saņemt jebkuru sodu.

Makarova seja uzreiz kļuva gaišāka. Viņš jau vairs neraudzījās tik nikni uz ilgus gadus nokalpojušo un jūras kaujās nosirmojušo Boismani, bet uzmeta nicīgu skatienu Uchtomska labi koptajai sejai, kurš, būdams astronomijas profesors Jūras akadēmijā, pašlaik «izbraukāja» sev admiraļa cenzu, un jau pavisam mierīgi pateica Boismanim:

—   Es gan negaidīju no jums, Vasilij Fjodorovič, tādu pārskatīšanos. Bet Černiševs nav mazāk vainojams par jums. Vajadzēs nozīmēt izmeklēšanu šā gadījuma noskaidrošanai, — mazliet padomājis, piebilda Makarovs.

Apjautājies, vai nav sūces, admirālis aizbrauca atpakaļ uz «Petropavlovsku».

Ap četriem pēc pusdienas, kad ūdens līmenis atkal sāka celties, eskadra pienāca pie Arturas un sāka ieiet iekšējā reidā. No lielajiem kuģiem pirmais iegāja «Petropavlovsks», un admiralis nokāpa kuterī, lai novērotu, kā noenkurojas katrs kuģis atsevišķi. Viņš pats parādīja, kā tas izdarāms ātrāk un par cik jāattin enkuru ķēdes. Kad admiralis atgriezās uz «Petropavlovska», bija jau satumsis un pār Arturu cēlās drēgna migla.

Steigā ieēdis, viņš izsauca pie sevis visu kuģu komandierus un vecākos virsniekus. Kad tie ieradās, Makarovs sāka sīki iztirzāt šīsdienas izgājienu jūrā, līdztekus norādīdams uz pie|autajām kļūdām.

Bija jau ap pusnakti, kad kuģu komandieri un vecākie virsnieki pēc divdesmit stundu garas darba dienas atgriezās savās vietās. Makarovs vēl joprojām strādāja, diktēdams sava štaba priekšniekam un flagvirsniekam dažādus rīkojumus un ziņojumus cara vietniekam un galvenajam jūras spēku štabam. Viņš pieprasīja nekavējoties iespiest viņa darbu «Jūras kauju taktikas jautājumu apcere», kurā bija izteiktas viņa domas par to, kā jānorit jūras kaujām.

«Tieši tagad Arturā un Vladivostokā nepieciešama šī grāmata. Vai tiešām Jūrlietu ministrija nevarēs atrast grāmatas izdošanai vajadzīgos 500 rubļus?» — ar šiem vārdiem Makarovs beidza savu telegramu jūrlietu ministram admiralim Avelanam.

—   Kāpēc jūs, Stepan Osipovič, negribat izdot šo grāmatu tepat vai Vladivostokā? Ostas priekšnieks pavisam viegli sagādās vajadzīgos līdzekļus, — Molass brīnījās.

—   Galvenā nav nauda, Michail Pavlovič, bet gan princips: ja manu grāmatu izdos Jūrlietu ministrija, tas nozīmēs, ka tā apstiprina manus uzskatus par to, kā jānorit jūras kaujām. Bez tam tos uzzinās ne tikai šeit uz vietas, bet arī Baltijas un Melnās jūras flotes. Un, kad šurp sūtīs otru eskadru, tad visi virsnieki jau pa ceļam varēs iepazīties ar maniem uzskatiem un kaujas prasībām, kas man liekas sevišķi svarīgi: nevienu nevajadzēs vairs mācīt, — Makarovs, staigādams pa kajiti, paskaidroja. Pēkšņi viņš apstājās blakus Molasam, kas pie galda kaut ko rakstīja, un teica:

—   Cerniševu tomēr vajadzēs norakstīt no kuģa, — par daudz krasi viņš mēģināja uzvelt vainu Boismanim! Bet to es atstāšu. Brašs virsnieks! Tūliiļ uzņēmās vainu. īsts komandieris, kas nebaidās atzīt savu kļūdīšanos.

—   Ko jūs domājat nozīmēt uz «Sevastopoles»?

—   Bez šaubām, Esenu, cita kandidata man nav.

—   Esens taču ir viens no visjaunākajiem otrā ranga kapteiņiem, bet jūs gribat viņu iecelt par bruņukuģa komandieri. Cara vietnieks, droši vien, nepiekritis šai iecelšanai un tāpat arī Cerniševa atcelšanai, jo pret Cerniševu viņš ir sevišķi labvēlīgs …

—   Kāda te daļa cara vietniekam, jo man kā flotes virspavēlniekam ar likumu dotas tiesības atcelt, iecelt un pārcelt visu rangu kuģu komandierus.

—   Parasti visas pārcelšanas, pat mīnulaivu komandieru, notika saziņā ar admirali Aleksejevu.

—   Es izpildīšu savus dienesta pienākumus nevis tā, kā «parasts,» bet saziņā ar likumu… Nu gan laiks atpūsties. Glases nosita jau ceturto reizi. Veselu diennakti esmu pavadījis uz kājām. — Un Makarovs izgāja no kabineta.

Varja Belija aizrautīgi strādāja žēlsirdīgo māsu kursos. Lai arī kursu programa nebija diezcik plaša, bet pēc iepelējušās institūta atmosfēras, kur mācīja gandrīz vienīgi tikai pieklājības likumus, Varjai tā likās neparasti interesanta. Pati sajūsmināta, viņa prata iejūsmināt arī pārējās kursu biedres. No paša rīta divpadsmit meiteņu ieradās garnizona hospitālī un apstāja ;irstus, pieprasīdamas norādīt darbu pie ievainoto un slimo apkopšanas.

Bez tam Varja pieprasīja organizēt vēl speciālās vakara mācības dažādos vispārizglītojošos priekšmetos. Tam bija nepieciešami vēl papildu izdevumi, un Varja visādi mēģināja savākt līdzekļus. Vispirms viņa aizgāja pie Steseļiem, bet, tiklīdz Vera Aleksejevna izdzirda par šo Varjas darbību izglītības labā, tā tūliņ sāka viņu atrunāt.

—   Velti tu to esi uzsākusi. Māsām jāproi apkopt slimniekus, bet visādas vēstures un ģeografijas zināšanas tām pavisam nav vajadzīgas. Labai māsai vispirms jābūt ar skaidru sirdi un dvēseli, kāda ir tikai ticīgiem un reliģioziem cilvēkiem. Tāpēc jums, ja nu jūs tik ļoti vēlaties, vajadzīgs garīgs mācītājs — kāds tētiņš, bet nevis skolotāji, kas jums diezin ko iemācīs, — ģeneraliene pamācīja.

Nekā pie Steseļiem nepanākusi, Varja noskumusi ātriem soļiem gāja mājās un uz kāda ielas stūra tikko neuzskrēja virsū Makarovam.

—   Mīļo vectētiņ, — viņa priecīgi iesaucās. — Kā es priecājos jūs redzēt, — un palocīja celīti zemā reveransā.

—   Kā tad nu tik oficiāli? — admiralis pasmējās, noskūpstīdams meitenes pieri. — Parādiet man labāk jūsu Arturas ievērojamākās vietas, — viņš palūdza.

—   Tādu jau nemaz nav. Varbūt tikai «Etažerka». Vai jūs uz tās vēl neesat bijis?

—   Bijis neesmu, bet dzirdējis gan.

—   Tad es jūs tūliņ turp aizvedīšu, — un, paķērusi «vectētiņu» zem rokas, Varja veda viņu uz bulvara pusi. Pa ceļam viņa skumīgi izstāstīja savu neveiksmi ar līdzekļu rašanu kursiem.

—   Zēl, ka kursi nav jūrniecības pārvaldes pārziņā. Lai nu kam, bet izglītībai nekad nav žēl ziedot naudu. Katra zināšana pēc tam ar uzviju atmaksājas. Labu darbu jūs esat izdomājusi. Ja nevar dabūt no valsts līdzekļiem, uzsāciet ziedojumu vākšanu starp virsniekiem. Es ar prieku parakstīšos, un arī starp pārējiem virsniekiem gan atradīsies ziedotāji. Vai jūs neuzņemtos tādu pašu kursu noorganizēšanu arī flotes sievietēm? — viņš pēkšņi ierosināja.

—   Kāpēc tad jūsu jūrnieku dāmas pašas nesarīko tādus kursus?

—   Laikam, diemžēl, aizņemtas ar ko citu.

Tai brīdī gar stūri parādījās matrožu komanda. Pa priekšu nāca plecīgs bocmanis ar švītīgi izlocītu jūrnieku beznaga cepuri uz vienas auss un auskaru labajā ausī. Ieraudzījis admirali, viņš dārdoši nokomandēja:

—   Mierā, līdzināties pa labi!

Matroži kā viens pagrieza noskaidrojušās sejas uz Makarova pusi. Admirālis smaidīdams uzmanīgi apskatīja komandu un mīkstā baritonā uzsauca:

—   Sveiki, zēni!

—   Esiet sveiks, jūsu ekselence! — jūrnieki norēca atbildei.

—   Brīvi!

Matroži gāja tālāk, vēl visu laiku skatīdamies uz savu admirali.

—   Uzsāc! — bocmanis nokomandēja

Skanīga balss iesāka:

Kad Makarovs mūs nu vadīs,

Savu bārdu noglaudot,

Zēni Arturā tad rādīs,

Naidnieku kā sakaut prot, —

braši uzķēra matroži, mazliet draiski skatīdamies uz admirali.

—   Redz, palaidņi, esmu tikko atbraucis, bet jau dziesmu par mani sacerējuši, — Makarovs pasmaidīja, noglaudīdams savu mīksto bārdu.

—   Dziesma, mīļo vectētiņ, ir jauka, un sacerējuši viņi, jūs mīlēdami, — Varja atteica, jūsmīgām acīm raudzīdamās Makarovā.

Jaunā flotes virspavēlnieka ierašanās uz «Etažerkas» piesaistīja vispārēju uzmanību. Kamēr admiralis nesteigdamies gaja pa galveno aleju, no visām pusēm sanāca ziņkārīgie, lai to labāk aplūkotu. Šai laikā te parasti pastaigājās diezgan daudz cilvēku, un, tā kā diena bija skaidra un saulaina, tad uz bulvara bija vērojams sevišķi liels staigātāju pieplūdums.

—   Noiesim kaut kur maliņā, lai nepievērstu sev tik daudz uzmanības, — Makarovs teica, iegriezdamies kādā blakus alejā.

Te pagadījās Dukeļskis. Leitnants tūlīt pienāca klāt.

—   Mana mazmeitiņa tikko man pastāstīja, ka artileristi noorganizējuši māsu kursus. Mums arī tādus vajadzētu. Izsauciet rīt pie manis jūrnieku hospitaļa galveno ārstu. Parunāsim ar viņu un pēc tam ar mūsu sievietēm.

Dukeļskis pierakstīja to piezīmju grāmatiņā.

Ievērojuši, ka admiralis iegriežas sānu alejā, staigājošie arī mainīja kursu, lai atkal sastaptu viņu.

Bēgdams no šīs uzmācības, Makarovs izvēlējās pavisam aizaugušu celiņu, kas netālu izbeidzās, un apsēdās uz soliņa.

—   Tagad vairs nevarēs mūs apskatīt kā kādus aizjūras nezvērus, — viņš atviegloti noteica un sāka izjautāt Varju par Arturas dzīvi.

Te alejā iegriezās Zvonarevs, dzīvi sarunādamies ar Rivu.

Viņš no tālienes palocījās, neuzdrošinādamies tuvoties admiralim.

—   Sergej Vladimirovič, admiralis vēlas ar tevi runāt! — Dukeļskis viņam uzsauca.

Atvainojies Rivai, praporščiks piegāja pie Makarova.

—   Kādas sekmes uz Ļaotešana? — admiralis jautāja, sasveicinādamies ar Zvonarevu.

—   Izraudzīta vieta, kur novietot horizontallīmenisko tālmēru. Izdevās atrast apmēram divi simti piecdesmit kvadratasu lielu laukumu, kas atļaus lielu noteiktību distances mērījumos. Pēc trim' četrām dienām būs uzceltas būdas ierīcēm un tālmēru varēs iedarbināt, — Zvonarevs ziņoja.

—   Bet kā veicas citi darbi?

—   Jūras novērošanas punkts ierīkots, vieta baterijai nozīmēta, un ceļu jau iesākuši būvēt, ģenerālis Kondratenko ierodas tur ik dienas un uzmudina sapierus un inženierus.

Kamēr Zvonarevs stāstīja par paveiktajiem darbiem, Varja neatlaidīgi novēroja Rivu, kas tepat netālu bija apsēdusies ar dažiem jūrniekiem.

Kādu pusstundu pasēdējis un papriecājies par ostu un apkārtējiem kalniem, Makarovs piecēlās.

—   Man laiks doties uz kuģi, — viņš piezīmēja.

—   Tieši tā, — Dukeļskis atteica.

—   Jūs, Georgij Vladimirovič, līdz flagas nolajšanai varat palikt krastā, — admiralis atļāva.

—   Mēs jūs pavadīsim, vectētiņ, līdz pašai piestātnei, — Varja ierosināja.

Pie bulvara viņi satika Zeltovu ar Oļu un Ļoļu. Varja atstāja Makarovu un piegāja pie viņām.

—   Kas ir šī dāma? — admiralis jautāja Dukeļskim.

—   Pilsētas Puškina skolas pārzine Zeltova, — leitnanta vietā atbildēja Zvonarevs. — Un ar viņu kopā divas skolotājas.

—   Es gribētu ar viņām parunāt, — admiralis apstājās, — vai viņas neuzņemtos nolasīt kādu lekciju ostas strādniekiem un matrožiem.

—   Es viņas tūliņ palūgšu šurp, — praporščiks piedāvājās.

—   Tas būs nepieklājīgi, — Makarovs atteica. — Es pats pieiešu pie viņām, jūs tikai iepazīstiniet.

Piegājis pie Zeltovas, admiralis noņēma formas cepuri un pagaidīja, kamēr Zvonarevs viņu iepazīstināja.

—   Admiralis Makarovs!

—   Stepans Osipovičs Makarovs, — admiralis izlaboja. — Man gribējās parunāt ar jums, cienītā, par dažu lekciju nolasīšanu matrožiem un ostas strādniekiem.

—   Mēs, bez šaubām, ar prieku to darītu, bet diezin vai mums to atļaus: policija uzskata mūs par šaubīgām.

—   Ostas teritorijā, nerunājot jau nemaz par pašu eskadru, es nekādu policijas iejaukšanos jūsu darbā nepieļaušu. Saprotams, tas nenozīmē, ka es atļaušu jums lekcijās jebkādu aģitaciju. Tām jānotiek likumīgās, valdības pieļautās robežās.

—   Mēs nekad neko aizliegtu nepieļaujam, bet policija, piemēram, atzīst par nevēlamu, ka apskata pat teoriju par zemes izcelšanos.

—   Vajadzētu izvairīties no tematiem, kam varētu piedēvēt politisku raksturu. Tuvāk par šo jautājumu jūs pārrunājiet ar brīva līguma strādnieku pārzini un Kvantunas flotes ekipāžā komandieri.

—   Bet viņi varbūt ar mums nemaz negribēs runāt?

—    Georgij Vladimirovič, izsauciet tos rīt pie manis, — es došu norādījumus par lekcijām.

Norunājis ar skolotājām, Makarovs kopā ar Varju, Dukeļski un Zvonarevu gāja uz krastmalu.

Pie piestātnes, nenogaidījis, kamēr viņam atsūta admiraļa kuteri, Makarovs iesēdās pirmajā laivā, kas devās uz «Petropavlovsku».

—   Visu labu, paldies visiem par pastaigu, sevišķi mazmeitiņai, — jau no krietna attāluma atvadīdamies uzsauca Makarovs.

Pavadījuši Makarovu, Dukeļskis atvadījās no Varjas un Zvonareva.

9. martā Zvonarevs piecēlās, kad gaismiņa tikko svīda, lai steigtos uz Ļaotešanu, kur viņš bija nozīmēts un kur darbi pie baterijas un tālmēra uzstādīšanas turpinājās. Denščiks viņam pastāstīja, ka krasta baterijas visu nakti stipri šaudījušas, laikam «japanis atkal līdis iekšā šaurumā».

Pie piestātnes praporščiku jau gaidīja kuteris.

Lai gan saule vēl nebija parādījusies, eskadra gatavojās iziet ārējā reidā. Veda «Asjtolds» ar uzvilktu virspavēlnieka flagu, aiz tā gāja kreiseris «Noviks», «Bajans» un «Diana», flotilijn noslēdza bruņukuģu milzeņi.

—   Visu nakti japaneļi braukāja gar krastu, eskadra, droši vien, grib tos pabaidīt prom. Tagad vairs kuģi pie enkuriem nav piesieti, katru dienu iziet jūrā, nav tā kā agrāk. Jaunais admiralis nevienam neļauj gulēt: ne mīnulaivām, ne bruņukuģiem, — kutera priekšnieks sarunājās ar Zvonarevu.

Iekšējā reidā palika tikai «Retvizans» un «Cesarevičs». «Palada» bija novietota sausajā dokā. .Abi bruņukuģi patlaban izcēla «orpenkurus» un pagrieza sānus pret Ļaotešanu.

—   Gatavojas šaušanai, — kutera priekšnieks turpināja. — Vakar uz tiem pievienoja tālruni no Ļaotcšana. Šaus no ostas, bet komandēs no kalna. Japanelim pat sapni nerādās, kas viņu sagaida!

—   Viņi ļoti labi zina visu, kas notiek Portarturā, spiegu te vairāk, nekā vajag, — praporščiks atteica.

Rīta miglā negaidīti ātri pavisam tuvu iznira mīnu pilsētiņas piestātnīte.

Izkāpis no kutera, Zvonarevs pa parasto taciņu kāpa kalnā, bet drīz to apturēja divi sapieru kareivji ar sarkanām Nadziņam rokā.

—   Vajadzēs apiet, jūsu labdzimtība, te tūlīt uzspridzinās klinti, — lūk, sānceliņš, — viens no tiem, pēc izrunas ukrainietis, parādīja, — pa to jūs nokļūsiet uz galvenās šosejas, bet tur jau jūs kāds aizvedīs.

Zvonarevs nogriezās uz to pusi, kur tam rādīja, un pēc nedaudz minūtēm iznāca uz sapieru taisītā ceļa. Te viņš satika Kondratenko, kas tikko bija nokāpis no zirga. Tālāk abi gāja kopā. Pa ceļam ģenerālis pastāstīja, ka pie Arturas parādījusies japaņu eskadra.

—   Iespējams, ka atkal sāks apšaudīt pilsētu vai arī pamēģinās izcelt desantu. Katram gadījumam es jau šonakt atsūtīju uz Baložu līci vienu pulku kareivju ar bateriju.

—   Šodien diezin vai viņiem izdosies pagājušās reizes paņēmiens: kā arī nebūtu, bet «Cesareviča» un «Retvizana» astoņi divpadsmitcollīgie lielgabali tomēr kaut ko nozīmē, — Zvonarevs atbildēja.

—   Kaut tikai varētu notēmēt tiešāk un novērošanas punkts strādātu labi un nemaldinātu.

—   Par to, droši vien, būs parūpējies pats admiralis. Viņa uzskats ir, ka Ļaotešanam liela un izšķīrēja nozīme.

Netālu tos sagaidīja inženieris apakšpulkvedis Raševskis, kas vadīja ceļa būves darbus, un ziņoja ģenerālim par darbu gaitu.

Tai brīdī no Arturas atskanēja smago lielgabalu šāvienu troksnis.

—   Krasta baterijas atklāj uguni, — Raševskis paskaidroja, un Kondratenko steidzās tālāk.

Pēc dažām minūtēm viņš un Zvonarevs jau bija uz Ļaotešana virsotnes. Saule tikko pacēlās virs jūras līmeņa, apspīdēdama saviem pirmajiem, vēl nespilgtajiem stariem pludo ūdens virsu. Uz rietumiem jūra bija tukša līdz pat apvārsnim, bet dienvidrietumos uz mirdzošā jūras līmeņa kā uzzīmēta bija redzama visa japaņu eskadra, kas trīs kolonās nāca uz Arturu. Daudzo dūmeņu dūmi aizklāja debesis, nosegdami daļu apvāršņa. Zelta kalna un Tīģera pussalas masivi aizsedza acīm krasta baterijas un ārējā reidā izgājušo eskadru, tāpēc izšāvlenus neredzēja, bet ūdens stabi, kas uzšļācās pie japaņu kuģiem, norādīja uz nepārtrauktu artilērijas apšaudi.

Ar dažām zalvēm atbildējuši krasta baterijām, japaņi palē-

nināja gaitu un pārdalījās divās daļās. Vieglie kreiseri un mīnulaivas, atgājušas mazliet tālāk atpakaļ jūrā, palika iepretim Arturai, bet bruņukuģi un bruņotie kreiseri, — pavisam divpadsmit kuģu, — devās garām Ļaotešanam ar redzamu nolūku no tā aizmugures apšaudīt pilsētu un ostu. Bet te tos sagaidīja nepatīkams pārsteigums: kuģi vēl nebija novietojušies pozicijā, lai uzsāktu apšaudi, kad uz tiem atklāja pārsviediena uguni papriekšu «Retvizans» un pēc tam arī «Cesarevičs». Japaņi to nebija gaidījuši, viņi samulsa un tikai pēc laba laiciņa sāka apšaudi. Viens no «Retvizana» šāviņiem trāpīja priekšējo bruņukuģi, kas steidzīgi sāka atiet tālāk jūrā, un tam pakaļ devās arī pārējie kuģi.

—   Nepatika vis velniem! — Kondratenko priecīgi iesaucās.

—   Japaņi acīm redzot mūs nav ieraudzījuši vai ari nesaprot, kādēļ mēs te atrodamies, — Zvonarevs piezīmēja.

—   Nepiesauciet nelaimi, sāks mūs vēl apšaudīt, un tad mēs vis nejutīsimies labi: blindažu taču vēl nav, un ļaudīm nav kur paslēpties, — ģenerālis brīdināja.

It kā par apstiprinājumu viņa vārdiem atskanēja draudīga lielgabala šāviņa svilpšana, kurš ātri tuvojās, un tūliņ ari mazliet zemāk uz kalna pacēlās melnu dūmu mutulis.

—   Aizvediet ļaudis, kas strādā pie baterijas, aiz kalna, — Kondratenko norīkoja.

Zvonarevs aizsteidzās lejup, kur feierverkera vadībā, jo Gobjato vēl nebija atbraucis, pašlaik tika uzstādīti scšcollīgie lielgabali. Kareivji, nevērodami apšaudi, joprojām nostiprināja lafetes un visu laiku jokoja.

—   Varbūt mūs, jūsu labdzimtība, tie neķers, — kāds no viņiem pretojās, kad Zvonarevs pavēlēja aiziet.

—   Vajadzētu ātrāk uzstādīt lielgabalus un tūliņ izmēģināt uz japaneļiem. Pirmais lielgabals jau kārtībā.

—   Lādiņu taču vēl nav.

—   Vakar vakarā kādu duci lādiņu atveda un atstāja netālu no kalna.

Drīz vien labās puses lielgabals bija šaušanas kārtībā, un kareivji uz rokām nesa klāt baterijai gandrīz trīs pudus smagos lādiņus. Ievērojuši šo pastiprināto kustību, japaņi izšāva uz bateriju zalvi.

—   Gulties! — izdzirdis šāviņa kaukšanu, tikko paspēja izkliegt Zvonarevs, kad jau dūmi apņēma bateriju un akmeņi kopā ar šķembām svilpdami izšķīda uz visām pusēm.

Kareivji vienā mirklī pieplaka zemei. Tas, kas nesa smago bumbu, uzmanīgi nolika to zemē un pēc tam pats paslēpās aiz tik neparastā brustvera.

Bet, tiklīdz vairs briesmas nedraudēja, visi ātri pielēca kājās.

— Jūsu labdzimtība, lielgabals gatavsl — feierverkers ziņoja.

Zvonarevs pēdējo reizi apskatīja lafeti un, pārliecinājies, ka viss kārtībā, nokomandēja mērķi un leņķmēru. Kareivji blīvā lokā apstāja lielgabalu, nepacietīgi gaidīdami izšāvienu.

—   Uguni!

Aizklājuši ar plaukstām acis no saules, viņi pūlējās saskatīt uzšļācienu no ūdenī krītošā šāviņa.

—   Tuvlidums, — pirmais pateica feierverkers.

—   Nu, bateriju iesvētījām, bet tagad katrs savā vietā pie darba, — praporščiks nokomandēja.

; Kareivji izklīda, bet pie katra izšāviena paraudzījās, kur aizlido šāviņš.

Iegājusi azartā, visa lielgabala apkalpe nepacietīgi sekoja šāviņiem. Katrs mērķim garām aizslīdējis šāviņš radīja visos asu nepatikas sajūtu.

—   Vai tu šodien akls esi, vai? — no visām pusēm dusmīgi rūca uz tēmē’tāju. — Izbērzē acis.

—          Jūsu labdzimtība, leņķmēru vajadzētu mazliet palielināt,

—   kareivji deva padomu Zvonarevam.

Un visiem bija liels prieks, kad beidzot šāviņš iekrita kādam bruņukuģim tieši vidū un sabojāja dūmeni. Kareivji pameta darbu un uzurrāja Zvonarevu, tēmētāju un feierverkeru. Japaņi, it kā apvainoti par tādu izturēšanos, sāka atiet jūrā, pavadīti ska|iem «urā» kliedzieniem no baterijas.

Kondratenko, nokāpis pie baterijas, sirsnīgi pateicās artileristiem un paspieda roku Zvonarevam.

—   Ļoti īsu laiku japaņi šodien pašaudīja, tikai nepilnu stundu, un izšāva arī ļoti maz šāviņu. Pa tālruni man tikko ziņoja, ka ne pilsētā, ne ostā bojājumu nav.

Priecīgi satraukts, Zvonarevs nodeva komandu atnākušajam Gobjato un devās uz artilērijas pārvaldi. Ceļā viņš satika karieti, kurā sēdēja Steselis ar sievu. Pazinis Zvonarevu, ģenerālis apturēja karieti un piesauca praporščiku klāt.

—   Jūs no Ļaotešana? — Steselis jautāja.

—   Tieši tā, no turienes.

—   Kādi ir mūsu apšaudes rezultāti?

—   Trāpījām — viens šāviņš no bruņukuģiem un viens no mūsu sauszemes baterijas ķēra japaņus, un tie aizgāja jūrā, — Zvonarevs ziņoja.

—   Virspavēlniecības vārdā pateicos jums, praporščik, — pārspīlēti svinīgi norunāja Steselis, spiezdams Zvonareva roku.

—   To nepaveicu es, bet jūrnieki; japaņi nobijās no viņu šāvieniem.

—   Jūrnieki varēja trāpīt tikai tāpēc, ka labi darbojas jūsu uzstādītie tālmēri. Bez tam arī jums bija trāpījums. Tas nozīmē, ka jūs, artileristi, aizdzināt japaņus, ne jūrnieki. Nododiet manu pateicību arī ģenerālim Belijam, — Steselis teica.

—   Monsieur Zvonarevs par daudz pieticīgs un tīšām mazina savus nopelnus, tas pelna apbalvojumu, — iejaucās Vera Aleksejevna. — Nebažījieties, pie dieva — lūgšanas, pie cara — labs dienests nekad nepazudīs. Atnāciet kādreiz pie mums kopā ar Varju Beliju, — un ģeneraliene pastiepa roku, ko praporščiks nekavējās noskūpstīt.

Tās pašas dienas vakarā Dukeļskis atveda Zvonarevam no eskadras pavēli, kur bija izteikta pateicība artileristiem par veiksmīgo darbību.

Bet drīz pēc tam Zvonarevu atkomandēja atpakaļ uz Elektrisko Krauju, jo Cižs kādā naktī, iedams pa brustveri, bija kritis un izmežģījis kāju.

Vēsts, ka sagaidāma ģeneraļa Belija ierašanās uz Elektriskās Kraujas, sacēla lielu nemieru baterijā. Kādi divdesmit kareivji uzcītīgi slaucīja pagalmu, kazarmās spodrināja logus, mazgāja grīdas un uzposa garās guļvietu rindas. Ēdamtelpā dieninieki nikni berza galdus, notrauca kaktos zirnekļu tīklus un vietām pārbalsināja sienas. Virtuvē Zajacs, kas nesen bija Iecelts par arteļščiku, kopā ar savu palīgu Belonogovu un pavāru rūpīgi uzrakstīja uz paziņojumu dēļa šīsdienas pusdienu saturu. Pats Zukovs'kis, nostādījis rotu ierindā, pārlūkoja kareivju apģērbus. Rotas bārdskuvji steigā skuva un apgrieza matus. Zvonarevs darbojās prožektoru stacijā, kas, viņam promesot, bija stipri nolaista. Vienīgi Boreiko nekā nedarīja un vientuļš staigāja pa baterijas brustveri, zobgalīgi nolūkodamies uz pašreizējo rosību.

—   Nekad vēl japaņu ierašanās nav radījusi tāda uztraukuma, — viņš piezīmēja garāmejošajam Zukovskim, — kā šī priekšniecības atbraukšana. Var gandrīz domāt, ka karā ģenerāļi ir mūsu galvenie ienaidnieki!

Kapteinis par atbildi tikai atmeta ar roku.

Pagriezies pret Zelta kalnu, Boreiko ieraudzīja karieti, kurā sēdēja vairāki cilvēki. Binoklī viņš saskatīja Beliju un tam blakus kādu jūrnieku melnā mētelī.

—   Sit trauksmi! — viņš pavēlēja baterijas dieniniekam.

Tas pa galvu pa kaklu aizmetās pie dzelzs plāksnes un sāka

to no visa spēka dauzīt. Kareivji, izdzirduši zvanu, atstāja darbus un metās pie ieročiem. Tiem pakaļ, elsdams no ātrā skrējiena, ieradās Zukovskis.

—   Kur tad ir ienaidnieks? — skriedams viņš jautāja Boreiko.

Poručiks klusēdams norādīja uz tuvojošos ģeneraļa karieti.

—   Zēl tikai, ka to nevar apšaudīt, — viņš zobgalīgi noteica.

—   Boris Dmitrijevič, ko jūs atkal izdarījāt, — šausmās izsaucās Zukovskis. — Kanonieri pametuši visas savas lietas kazarmās un sētsvidū. Kad ģenerālis ieraudzīs slotas un otas, viņš sapratīs, ka mēs tieši viņa atbraucienam esam visu tīrījuši un posuši, — pavisam žēlabainā balsī norunāja kapteinis.

—   Kad medībās jāiet, — tad vēl suņi jābaro! Vajadzēja tīrīt agrāk. Pavēliet dežurantiem un dieniniekiem visu ātri novākt, bet es tikmēr kareivjus apmācīšu pie lielgabaliem. Baterijas darbā visi mūsu trūkumi apģērbos un pārējā būs mazāk redzami.

—   liet ja ģenerālis liek nostādīt ierindā?

—       Nostādīsim. Lai papriecājas par mūsu kareivīšiem, — -j Boreiko atbildēja. — Visus caurumus un traipus uzvels darbam pie ieročiem apmācību laikā.

Rati jau bija nobraukuši pusi no ceļa līdz Kraujai, un Zukovskis atkal aizmetās lejā visu sakartot.

—   Pie lielgabaliem! — Boreiko nokomandēja, un apmācības sākās.

Zvonarevs, notraipījies ar mašīneļļu, arī uznāca uz brustvera.

—   Ko man darīt, Boris Dmitrijevič? — viņš jautāja.

—   Turpini burties ap savām mašinām, diez vai ģenerālis tur ielūkosies.

—   Bet kur tad viņš ir?

—   Lūk, kur brauc kopā ar kādu jūrnieku, — Boreiko parādīja.

Zvonarovs paskatījās norādītajā virzienā.

—   Tas taču Makarovs! Uz priekšējā sēdekļa ari redz kādu melnu mēteli, — droši vien, Zoržs un vēl kāds no virsniekiem.

—          Tad šis bārdainis ir Makarovs? — Boreiko ieinteresējās.

—    Vajadzēs aizsūtīt pēc Zukovska. Hei Rodionov, aizsūti kādu pēc komandiera, lai pasaka, ka pats flotes virspavēlnieks brauc šurp.

—   Klausos, lai pasaka, ka japaņu flotes virspavēlnieks brauc šurp! — «atkārtoja» feierverkers.

Boreiko un Zvonarevs skaļi iesmējās.

—   Tā jau tu komandieri līdz nāvei nobiedēsi. Mūsu flotes virspavēlnieks brauc. Saprati?

—   Tagad saprotu, jūsu labdzimtība!

Kareivji, kas stāvēja pie lielgabaliem, tāpat ar lielu ziņkāri vēroja tuvojošos priekšniecību.

—   Jūsu labdzimtība, kas tas ar to bārdu? — kāds no kareivjiem jautāja.

—   Viceadmirālis Makarovs, jaunais flotes virspavēlnieks.

—   Tas nozīmē, ka viņš jūrniekiem skaitās augstākais, kā mums ģenerālis Steselis.

—   Uz vietām! — Boreiko uzkliedza. — Ja admiralis iedomājas sasveicināties, tad ziniet, ka jāatbild: «Jūsu ekselence,» un tā brašāk, lai dzird, ka jūs esat artileristi un nevis kaut kādi mūlāpi.

Kariete piebrauca. No tās izkāpa Eclijs, Makarovs, Dukeļskis un Agapejevs.

Zukovskis sagaidīja viņus lejā un noraportēja par baterijas darbību.

Uzkāpuši augšā, Belijs un Makarovs nogāja gar lielgabaliem, sasveicinādamies ar katra lielgabala apkalpi atsevišķi. Admirāli tūliņ ieinteresēja daži neredzēta izskata lielgabali, pārklāti lielām dzelzs plāksnēm.

—   Mums te ierīkota vesela sarežģīta mechanismu sistēma lielgabalu apkalpošanai.

—   Tie visi poručika Boreiko un praporščika Zvonareva izgudrojumi, — Belijs paskaidroja.

—   Daudz izdomājuši arī kareivji paši, jūsu ekselence, — Borei'ko piemetināja.

Makarovs vērīgi uz viņu paskatījās.

—   Ļoti teicami, ka jūs uzklausāt savu kareivju ierosinājumus, — viņš noteica. — Tas viņos vairo dienesta interesi un

piespiež padomāt par saviem uzdevumiem. Veiksmīga apšaude daudzējādā ziņā atkarīga no šādas pieejas darbam.

—   Mēs te daudz ko esam pārdomājuši, jūsu ekselence. Piemēram, kāpēc gan krasta baterijās nevarētu iekārtot bruņutorņus ar divpadsmitcollīgajiem lielgabaliem; tāpat kā uz bruņukuģiem, — Boreiko turpināja. — Krasta bateriju lielgabalu piešaude ir precizāka nekā uz kuģiem, un divpadsmitcollīgo lielgabalu uguns no sauszemes baterijām botu iedarbīgāka nekā no jūras!

—   Es arī ne vienreiz vien esmu par to domājis. Jācer, ka pēc kara varēs pie tā pastrādāt, un, manuprāt, krasta apsardzību vispār vajadzētu nodot flotes rokās. Tikai tādējādi varētu sasniegt pilnīgu saskaņu starp jūras un sauszemes aizsardzību. Ko jūs par to domājat, Vasilij Fjodorovič? — Makarovs vaicāja Belijam.

—   No vienas puses tas būtu pareizi, bet no otras liekas, ka sauszemes un jūras artilērijas ieroču dažādība stipri traucēs vadīt vienlaicīgu apšaudi no sauszemes un jūras, — Belijs atbildēja.

—   Šo traucējumu mēs jau gandrīz esam novērsuši. Tuvākajās dienās es atsūtīšu baterijās matrožus signalistus. Tas uzlabos mūsu sakarus ar krastu. Tomēr krasta bateriju un flotes darbības operativs apvienojums man liekas tieši nepieciešams,

—   admiralis nepiekāpās.

Apskatījis baterijas komandpunktu, Makarovs ievēroja tā iekārtojumu.

—   Tas jau gandrīz mūsu kaujas tornis, tikai novērojamā sprauga te trīs collas, bet uz bruņukuģiem — vairāk nekā pēdu plata. Jūs veiksmīgi esat izmantojuši mūsu pieredzi un to papildinājuši.

—   Mēs nedrīkstam spraugu taisīt lielāku, jo, šāviņiem sprāgstot, pa gaisu lido bezgala daudz sīku šķēpeļu un akmentiņu,

—    Zukovskis skaidroja, — mēs pat sānos ierīkojām aizsargplāksnītes.

—   Arī uz mūsu kuģiem vēl daudz sīku trūkumu. Piemēram, daudz koka daļu, kas kaujas laikā ātri aizdegas. Es sapņoju par kuģi, uz kura būtu pēc iespējas mazāk dažādu klājbūvju, kas būvēts gandrīz bez koka materiala, stipri bruņots un ar smagiem lielgabaliem, — peldoša baterija, tā sakot. Tikai šīs nepieciešamības vēl jāpierāda, jo mūsu rutina tik stipra, ka bezgala traucē flotes technisko attīstību, — ar rūgtumu teica admiralis.

—   Mēs arī nevaram lielīties ar jaunizgudrojumiem, — Belijs viņu atbalstīja. — Lielākā daļa mūsu bateriju, kā jūs redzējāt, bruņotas ar septiņdesmit otrā gada parauga lielgabaliem, mums vēl ir daži lielgabali no tūkstoš astoņi simti sešdesmit septītā gada.

—   Bet kā jums ir ar desmitcollīgo lielgabalu lādiņiem?

—   Mums ir bruņu caursltēji un segmenta lādiņi. Pirmie četru verstu attālumā spēj izsist caurumu divpadsmitcollīgā bruņu plāksnē, bet segmenta lādiņus mēs lietojam līdz astoņu verstu lieliem attālumiem. — Belijs paskaidroja.

—   Šaujot ar bezdūmu pulveri, attālumu var palielināt līdz divpadsmit vērstīm, bet bruņu caursitēju lādiņiem līdz sešām verstīm, — Zukovskis piebilda.

—   Vai fugasa lādiņu jums nemaz nav? — Makarovs brīnījās.

—   Tieši tā. Taisnību sakot, ir gan, bet to atsitiena ierīce ir ļoti nepilnīga, un tie bieži sprāgst jau izšaujot. Tad lielgabals izkrīt no ierindas. Tāpēc artilērijas pārvalde kategoriski aizliegusi tos lietot.

—   Mums uz «Pobedas» un «Peresveta» ir pilni kaujas komplekti desmitcollīgo fugasa lādiņu un vēl ne reizi nav bijis priekšlaicīgas izsprāgšanas gadījuma.

—   Ja jūs varētu iedot mums kaut vienu simtu tādu lādiņu! Mēs tos ar sekmēm izlietotu japaņu apšaudei.

—   To noteikti var! Ienaidnieks mums ir viens un tas pats, un pilnīgi vienalga, kas viņu satriec — jūrnieki vai artileristi,

—   Makarovs apsolīja.

—   Man liekas, ka cara vietnieks cels iebildumus pret tādu fugasa lādiņu kaujas komplekta atdošanu cietoksnim, — Dukeļskis brīdināja.

—   Par flotes cīņas spējīgumu vispirms atbildu es, nevis cara vietnieks. Un es labāk varu noteikt, vai šāda simt lādiņu atdošana no eskadras kuģu kaujas komplektiem mazina to kaujas spējas vai ne. Atzīmējiet, Georgij Vladimirovič: rītdien jānosūta Elektriskās Kraujas baterijai fugasa lādiņi no «Peresveta» un «Pobedas» kaujas komplektiem — pa piecdesmit no katra kuģa, un tai pašā laikā telegrāfiski jāpieprasa no Jūrlietu pārvaldes viens tūkstotis šādu lādiņu, — Makarovs pavēlēja.

—   Tieši tā, jūsu ekselence! — leitnants militāri atbildēja.

Admirālis vēl apstaigāja bateriju, izjautādams visu par katru

sīkāko baterijas techniskā iekārtojuma daļiņu.

Apstaigājis bateriju, Makarovs iegāja virtuvē nogaršot ēdienu un izprašņāja par produktu sadali.

—   Produktu jums izsniedz mazāk nekā pie mums flotē, — viņš brīnījās.

—   Jādomā, matrožiem ēstgriba lielāka nekā kareivjiem, — pasmējās Agapejevs. — Uz jūras jau vairāk gribas ēst.

—   Es jau tā karoju ar intendanturu, lai izsniedz visu, kas pienākas pēc likuma, bet bieži vien kaut kā pietrūkst. Tagad es katram gadījumam sāku pats sagādāt rezerves pārtikas krājumus: kāpostus, saknes, gaļu, — piezīmēja Zukovskis.

Zajacs, noskuvies, nomazgājies, sasukājies, baltā ķitelī, pavisam vairs neatgādināja nesenējo pelnrušķi.

—   Kāposti tev, draudziņ, gardi, biezputra drupana, redzams, tu savu darbu proti, — Makarovs uzslavēja.

—   Prieks censties, jūsu ekselence, — norēca Zajacs, kam bija iepaticies admiralis.

Pēc apstaigas Zukovskis ielūdza viesus maltītē. Denščiki, jau no paša rīta norīkoti virtuvē, bija pagatavojuši pusdienas. No krājuma izvilka dažas pudeles vīna, ko glabāja tādiem neparedzētiem gadījumiem.

—   Vai jums nav garlaicīgi uz Kraujas? — Makarovs jautāja.

—   Tam nav laika, — dienu un nakti jāsargā jūra. Visu nakti gar krastu braukā japaņu mīnulaivas. Tikko aizmiedz, te atkal trauksme. Skrej nu atkal uz bateriju, — Zukovskis atbildēja.

—   Neko darīt — tāds ir karš. Saprotams, ka tas ir nogurdinoši — visu laiku būt kā uzvilktai stīgai. Pie mums sardzē uz kuģa viens otru nomaina, bet jūs, diemžēl, tā nevar nomainīt.

—   Tādā pašā stāvoklī atrodas visas krasta baterijas, — Belijs teica.

—   Jums vajadzētu dežurēt maiņās. Šodien viena puse rotas, rīt otra.

—   Lai bateriju apkalpotu, pusrotas vien nepietiek. Trauksmes gadījumā jāsauc vien laukā visi no 'kazarmām. Un bez tam kāda tur atpūta, ja pie auss dārd lielgabali, — Zukovskis paskaidroja.

Vakarā kareivji palūdza Boreiko pastāstīt ko tuvāk par Makarovu, kas visiem bija ļoti paticis.

—   Visu izpētī: kas un kāpēc, kaut gan mūsu lielgabalus laikam pirmoreiz mūžā skatīja.

—   Tāpat redzams, ka pret zemākiem labi izturas, acis laipnas, un visu laiku smīn bārdā.

—   īsts admiralis …

Pēc Elektriskās Kraujas apskates Makarovs apbraukāja cietokšņa sauszemes fronti. Te vēl pilnā sparā ritēja grāvju rakšanas un vaļņu uzbēršanas darbi, lai nocietinātu aizstāvēšanās līniju. Dažās vietās bija uzsākti betona kazarmu un kazematu izbūves darbi. Šos darbus veica galvenokārt ķinieši krievu sapieru kareivju un virsnieku vadībā. Baterijas atsevišķi iekārtoja artileristi un strēlnieki paši.

Makarovu pavadīja Belijs un Kondratenko. Admiralis vērīgi pētīja chaotisko pauguru, uzkalnu, aizu un iedobumu sablīvējumu, kas bija ļoti raksturīgs Arturas apkārtnei.

—   Traki grūti nocietināms reljefs! Tāds daudzums apslēptu pieeju un klaju laukumu, — viņš rezumēja savus novērojumus.

—   Jūs pilnīgi pareizi to atzīmējāt, Stepan Osipovič. Es un mani inženieri daudzkārt esam pūlējušies izdomāt daudzmaz pieņemamus cietokšņa aizstāvēšanās līnijas nocietinājumus, — Kondratenko atsaucās.

—   Fortu nocietinājumu loks ir tikai četras līdz piecas verstis lielā attālumā no ostas. Tas ir pārāk mazs attālums mūsu modernajiem lielgabaliem, kas sniedz astoņas līdz desmit verstis tālu. Ja japaņiem izdotos ielenkt Arturu no sauszemes, tad iekšējais reids pārvērtīsies par slazdu mūsu flotei.

—   Lai floti pilnīgi pasargātu no aplenkuma bateriju apšaudes, nocietinājumu joslu vajadzētu pārnest vēl trīs līdz četras verstis uz priekšu, uz Vilku kalnu grēdu, — teica Belijs.

—   Bet, lai apvilktu tik lielu nocietinājumu loku, garnizona skaitu vajadzētu pavairot līdz astoņdesmit vai deviņdesmit tūkstošiem tagadējo četrdesmit piecu tūkstošu vietā, kuru pietiek tikai pašreizējam fortu lokam. Tas nozīmētu, 'ka garnizonam jāpievieno vēl divas divizijas, — Kondratenko paskaidroja.

—   Uz to nav vērts cerēt, jo arī Mančžurijā karaspēka nav daudz, — iebilda Makarovs. — Manuprāt, Artura jānocietina pie Kinčžouas zemes šauruma, nekādā gadījumā neļaujot japaņiem izlauzties uz Kvantunas pussalu.

—   Bet pretinieks var izsēdināt desantu jebkurā vietā starp Arturu un šo zemes šaurumu, — Belijs to apšaubīja.

—   Desanta izcelšana ienaidnieka teritorijā ir bīstama ope-

racija, jo jāņem vērā pagaidām gan novājinātā, tomēr vēl pietiekami kaujas spējīgā Arturas eskadra. Lieku galvu ķīlā, ka japaņi to neuzdrošināsies darīt, bet, ja noriskēs, tad cietīs smagus zaudējumus, — dedzīgi apgalvoja Makarovs.

—   Diezin vai izdosies pārliecināt Steseli par šo nocietinājumu vajadzību, — Kondratenko nogrozīja galvu.

—   Šodien pat rakstīšu par to cara vietniekam un, ja Steselis stūrgalvīgi paliks pie sava, lūgšu nodot man visu Kvantunas bruņoto spēku virspavēlniecību, — Makarovs turpināja savu domu.

Abi ģenerāļi klausījās mazliet neticīgi: viņiem likās savādi, ka jūrnieks uzņemtos vadīt kājnieku pullais un lauka baterijas.

—   Tā kā Kvantuna mums vajadzīga galvenokārt kā flotes baze, tad ir pavisam dabiski uzdot tās aizstāvēšanu flotes virspavēlniekam, — Makarovs neatlaidās.

—   Tad jūsu ekselencei būs nepieciešams uzticams un prasmīgs štaba priekšnieks no sauszemes karaspēka ģenerāļiem, — Kondratenko piesardzīgi ieteicās.

—   Uzticamāku par jums, Roman Isidorovič, es neviena nezinu, bet Vasilijs Fjodorovičs būtu ļoti labs artilērijas aizstāvības vadītājs, — Makarovs draudzīgi pasmaidīja.

—   Jūtos pagodināts par tik augstu novērtējumu, bet Arturā ir daudz ģenerāļu, kas vecāki par mani, — Kondratenko iebilda.

—   Kas tad? Foks ir vecs, Jauns un, atvainojiet manu atklātību, nav uzticams. Pēc Berlines kongresa cs vairs neticu nevienam vācietim. Grūtā brīdī viņi arvien ir spējīgi mūs, krievus, nodot. Steselis ar savu, kā lai to maigāk pasaka, a,r savu nervozumu, vai, neder par vadītāju. Ņikitinu es nekad vēl neesmu redzējis skaidrā, Roznatovski saēd progresivā paralizē. LTn vairāk neviena nav, — admiralis visus uzskaitīja.

—   Atsūtīs kādu no Mukdenas, — atteica Belijs.

—   Es neviena cita nepieļaušu. Virspavēlnieks gan drīkstēs pats izvēlēties sev štaba priekšnieku. Tā es rīkojos flotē, tā es darīšu arī tad, ja mani nozīmēs par sauszemes aizstāvības virspavēlnieku, — uzsizdams Kondratenko uz pleca, Makarovs jau pavisam sirsnīgi noteica.

—   Jūsu izteiktās domas, Stepan Osipovič, sakrīt ar maniem visslepenākajiem vēlējumiem. Redzēt jūs par Kvantunas aizstāvības virspavēlnieku, — labāku es neko nevaru pat iedomāties un uzskatu par lielu godu kļūt tad par jūsu štaba priekšnieku, — atbildēja Kondratenko, paspiezdams admiraļa roku.

—   Esmu gatavs laist darbā visas savas zināšanas un enerģiju, palīdzot jums vadīt artilērijas darbību, — aizkustināts teica arī Belijs, aiz saviļņojuma skrullēdams savu garo kazaka ūsu.

—   Bet, kungi, lūdzu jūs pagaidām mūsu sarunu paturēt pie sevis, — brīdināja admirālis, atskatīdamies uz attālāk stāvošajiem adjutantiem un Dukeļski.

Ģenerāļi apsolīja par to nerunāt.

Diena jau tuvojās vakaram, kad Makarovs, noputējis un noguris, bet ļoti apmierināts, atgriezās uz «Petropavlovska». Te viņu sagaidīja Molass un padevīgi ziņoja, ka jūras ministrs admiralis Avelans un galvenā jūras štaba priekšnieks admiralis Rožestvenskis neatrod par iespējamu atvēlēt līdzekļus grāmatas «Jūras kauju taktikas jautājumu apcere» izdošanai. Makarovs sadrūma un tūliņ asi pavēlēja:

—   Nekavējoties sastādiet telegramu cara vietniekam un uz Pēterburgu ar pieprasījumu mani atbrīvot no dienesta. Rakstiet tieši tā: noraidījumu iespiest manu grāmatu uzskatu par neuzticības izpausmi pret mani un lūdzu manā vietā nozīmēt cilu flotes virspavēlnieku … Ja apstākļi tādi, — lai komandē, kas grib.

Molass meģinaja nomierināt uztraukto admirali, bet tas negribēja viņu pat uzklausīt. Štaba priekšniekam cits neatlika kā sarunu pārtraukt.

Pēc tam Molass ziņoja par «Peresveta» un «Sevastopoles» sadursmes izmeklēšanas rezultātiem.

—   Abiem komandieriem izteikt stingru rājienu, Černiševu rīt pat svītrot no ekipāža saraksta. Boismani pagaidām atstāt. Ziņojiet par to cara vietniekam, — Makarovs nolēma.

—    Vai labāk nebūtu vispirms izprasīt augstās ekselences piekrišanu Cerniševa atcelšanai?

—   Nav vajadzīgs. Cerniševa vietā ar šīsdienas pavēli nozīmējiet par komandieri uz «Sevastopoles» Esenu.'bet uz «Novika» — Ivanovu 14-to, — kā ar cirvi nocirta admiralis. Molass tikko spēja pierakstīt.

—   Jūsu ekselence, jūs pavēlējāt nodot no «Peresveta» yn «Pobedas» Elektriskās Kraujas baterijai desmitcollīgos fugasa lādiņus, pa piecdesmit no katra kuģa, — Dukeļskis atgādināja.

—   Uzrakstiet nepieciešamos rīkojumus, Michail Pavlovič, — jau pavisam mierīgi runāja Makarovs.

Pateicis vēl dažus sīkus rīkojumus, admiralis devās uz savu kajiti.

—   Kāda muša iekodusi Stepanam Osipovičam? — jautāja Dukeļskis Molasam, kad viņi palika divi vien.

Staba priekšnieks parādīja leitnantam telegramu no Pēterburgas …

—   Bet ja nu Jūrlietu pārvalde pieņem admira|a atteikumu? Kas tad notiks ar mums? Dabūsim atkal kādu līdzīgu Starkam vai Aleksejevam, — uztraucās Dukeļskis.

—   Esat gan jūs vēl naivs jauneklis, Georgij Vladimirovič. Ministrijai Makarovs desmitkārt bīstamāks Pēterburgā nekā šeit, — Molass pasmaidīja.

—   Kā tā?

—   Kaut vai tāpēc, ka viņš pierādīja tāda tipa bruņukuģu kā «Osļaba», «Borodino» un «Aleksandrs 111» ārkārtīgo nelīdzsvarotību. Ja, kuģus piekraujot, tie tikai mazliet nosvērtos uz vieniem sāniem, tad kuģi viegli var apvelties. Tātad pie vismazākā bojājuma kaujā, kad caursists būtu kuģa apšuvums, tiem neglābjami jāiet boja, — admiralis mierīgi paskaidroja.

—   Bet tas taču noziegums no Jūrlietu pārvaldes puses.

—   Pilnīgi saprotams, ka viņi baidās no citiem tamlīdzīgiem atklājumiem. Bet no Arturas atmaskot Jūrlietu pārvaldi Makarovam ir daudz grūtāk nekā no Kronštales.

—   īsi sakot, jūs domājat, ka Makarovu atsūtījuši šurp uz Arturu kā viņiem bīstamu cilvēku?

—    Kādēļ tad jāliek punkts uz burta i? Pagājušajā gadā viņš pats iesniedza ziņojumu par to, ka «iespējama mūsu Klusā okeana flotes ievilkšana karā». To viņi izmantojuši: ja jau tu esi tāds Tālo Austrumu lietu pārzinātājs, ko tad vēl vairāk, — brauc turp un rīkojies!

—   Vai jūs esat pārliecināts, ka Pēterburga noraidīs Makarova lūgumu viņu atcelt? — arvien vēl neticīgi jautāja Dukeļskis.

—   Pilnīgi. Noraidījums iespiest viņa grāmatu ir tikai paņēmiens, kā iedzelt Stepanam Osipovičam un tā atmaksāt par nepatikšanām, ko viņš sagādājis Jūrlietu pārvaldei, — Molass mierīgi turpināja. — Pēterburgā darīs visu, lai turētu Makarovu tālāk no Galvenās admiralitates.

—   Baidos, ka arī Aleksejevs nebūs mierā ar Makarova rīkojumiem komandieru pārcelšanā, — Dukeļskis teica.

—   Jums taisnība. Cara vietnieks sacels spuras, bet saskaņā ar jūrlietu likumu Makarovam ir tiesības, un viņš tās pratīs aizstāvēt no jebkuras iejaukšanās. Uzrakstiet šifrā šīs telegra-

mas cara vietniekam un Peterburgai, — Molass izbeidza sarunu.

—   Tieši tā, jūsu ekselence, — adjutants militāri sveicināja un izgāja ar vēstulēm no kajites.

Pa to laiku Makarovs nervozi staigāja pa savu plašo admiraļa kajiti, pārdomādams savu turpmāko rīcību attiecībā uz cara vietnieku un Pēterburgu, lai sasniegtu pilnīgu neatkarību savā kara vešanas vadībā.

—   Būtu jāuzņemas visa Kvantunas sauszemes un jūras aizstāvība ar tiešu padotību Mančžurijas armijas virspavēlniekam. Kas par to, ka esmu jūrnieks, Sevastopoles aizstāvību arī vadīja Nachimovs, Korņiiovs un istomins. Tikai tad man būtu brīvas rokas, — Makarovs skaļā balsī rezumēja savas domas.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pēc kāda laika japaņi vēlreiz mēģināja ar branderiem aizsprostot jūras šaurumu uz Porlarturas ostu. Laiks jau no paša vakara bija silts un kluss, nelieli mākonīši lēni slīdēja pie debesīm. Uz eskadras kuģiem, kas visu dienu bija pavadījuši jūrā, bija klusu, un tikai zināmos laika sprīžos atskanēja glasu sitieni. Pec kaujas dienā ar vieglajiem japaņu kreiseriem klusēja ari baterijas, cilvēku neredzēja, tikai sargi soļoja pa brustveriem, uzraudzīdami jūru. Pēc pusnakts debess noskaidrojās, un mēness ar savu maigo gaismu apmirdzēja dusošo Arturu. Iekšējā reidā klusās nakts zilgmei cauri blāvoja kuģu milzeņi un mīnulaivu tumšie silueti.

Pēkšņi no jūras atskanēja šāviens, vēl otrs, un tad rūkdami nāca šāviņi, kas, augstus ūdens stabus uzšļākdami, krita līcī. Prožektoru stari sāka strauji svaidīties pār jūru, lai atrastu ienaidnieku, un apstājās, apgaismodami kādas ātri ejošas mīnulaivas siluetu. Dobji nodārdēja šāviens no krasta, atmodinādams piekrastes klintīs naksnīgu atbalsi. Uzliesmoja šāvieni uz Zelta kalna, Tīģeru kalniem un Elektriskās Kraujas. Tiem pievienojās pie ieejas sardzē stāvošie «Bajans», «Otvažnijs» un «Bobjors». Nakts kauja tikpat pēkšņi apdzisa, kā iedegās, jo japaņi nakts tumsā nozuda Baterijas cita aiz citas apklusa, un atkal iestājās klusums. Karš atkal uz brīdi attālinājās no Arturas, bet divos naktī par jaunu iesāka dārdēt baterijas, no Zelta kalna signalstacijas paziņoja branderu ierašanos.

Dukeļskis, kas ar Makarovu pārnakšņoja uz «Petropavlovska», metās pie admiraļa, bet satika viņu jau pilnīgi apģērbušos iznākam no kajites.

—   Kas tā par apšaudi? — jautāja Makarovs. — Es gribu pārējo nakts daļu pavadīt uz kāda no sargkuģiem, pavēliet piebraukt kuteri, — viņš norīkoja.

Mēness bija aizslēpies, un dzija jā tumsā spilgti atmirdzēja šāvienu uzliesmojumi, gaisā švirkstēdamas uzlidoja un sprāga raķetes, apgaismodamas ārējo reidu ar pilnā gaitā ejošajām mīnulaivām un branderiem.

Iesēdies kuterī, Makarovs devās uz jomā sardzē atrodošos lielgaballaivu «Otvažniju», kas turēja tauvā dežurējošās mīnulaivas «Rešitjeļniju» un «Siļniju».

Šaurumā viņiem atklājās pilnīga nakts kaujas aina jūrā: prožektoru staros redzēja neskaitāmos ūdens stabus no nemitīgi krītošajiem šāviņiem, zibēja izšāvienu uzliesmojumi un trāpījumu sprādzieni, no krasta atskanēja šauteņu zalves.

—   Tikai japaņu mīnulaivas, branderus es vēl neredzu, — Makarovs teica, skatīdamies binoklī.

Bet tai brīdī, it kā atbildei no Zelta kalna aizsega piecu līdz sešu kabeļtauvu attālumā prožektoru staros iznira melns divmastu kuģa siluets, kas nāca uz šaurumu. Tai pašā mirklī «Rešitjeļnijs» metās kaujā. Nozibēja sarkanais mīnas izšāviena uzliesmojums, pēc tam norībēja sprādziens, gaisā uzšāvās ūdens stabs, salauzītas kuģa daļas, dūmi, tvaiks, — un vēl pēc mirkļa viļņi izsvieda krastā japaņu kuģi Zelta kalna pakājē.

—   Pilnā gaitā uz priekšu! — steidzināja Makarovs un, tiklīdz kuteris piestāja pie «Otvažnija», admiralis ar jaunekļa veiklību uzskrēja pa kāpnēm. Tikko uznācis uz klāja, Makarovs pavēlēja arī «Siļnijam» uzbrukt japaņiem.

—   Atdot galus! — atskanēja komanda, un mīnulaiva aiznesās pretim ienaidniekam.

Negaidot no Tīģeru kalnu puses parādījās otrs branders un, ienācis jūras šaurumā, sāka izsviest enkurus. Varēja dzirdēt, kā švirkst enkuru ķēdes. No tā sāka ūdenī nolaist laivas, ko pavadīja «banzai» kliedzieni un mazkalibra lielgabalu šaudīšana.

—   Pa laivām uguni! — rīkoja admiralis. — Izsaukt brīvprātīgos ieņemt branderu!

—    Tieši tā, — atbildēja Lazarevs, un visa «Otvažnija» artilerijas uguns nolija pār japaņu laivām. Tās steidzini airējas projām jūrā. Kāds trāpījums vienu no tām noslīcināja, bet pa rējās turpināja bēgšanu.

—    Jūsu ekselence, atļaujiet man jūsu kuterī doties uz brūn deru, — Dukeļskis lūdza. — Uz tā sākas ugunsgrēks, kas nekā vējoties jānodzeš.

—    Atļauju, paņemiet līdzi tikai kādus trīs četrus matrožus no «Otvažnija», — Makarovs piekrita.

Izvēlējies pavadoņus, leitnants aizbrauca uz branderu. Uguns uz tā drīz vien nodzisa. Pēkšņi no kreisās puses pie Zelta kalna pakājes uzšāvās gaisā milzīgs uguns un ūdens stabs; lielgabaliaivu no gaisa un ūdens satricinājuma sāka metat pa viļņiem.

«Mīna uz akmeņiem uzskrējusi», — Makarovs nosprieda, bet tūliņ pēc tam atskanēja šauteņu un ložmetēju zalves, kas admiralim likās dīvaini.

—    Nešaujiet, savējie! — un dūšīgs trīsstāvu lamu vārds par atbildi noskanēja uz ūdens.

—    Apšauda mūsu kuteri, sūtiet laivu uz krastu! Apturiet uguni! — Makarovs rīkoja.

Kāds simts skaļu matrožu rīkļu it kā pēc komandas nokliedza: «Nešaut!» šaušana uzreiz apklusa.

Drīz vien pie admiraļa pienāca Dukeļskis un ziņoja, ka uguns nodzēsta, bet kuģis tomēr sāk grimt.

—    Nepieciešams pievilkt tā pakaļgalu pie krasta, lai neaizsprosto šaurumu.

—   Kāda krava?

—    Akmeņi un ogles. Elektrisko bateriju vadus es pārgriezu, tā ka sprādziena nebūs.

—    Piebrauciet ar «Otvažniju» klāt, paņemiet tauvā un pamēģiniet lēnām aizvilkt, kamēr tas vēl nav nogrimis, — admiralis pavēlēja Lazarevam.

—   Tieši tā, — Lazarevs atsaucās.

Tai brīdī no «Siļnija» atbrauca leitnants Pells un ziņoja, ka mīnulaiva, satikusi jūrā dažus japaņu kuģus, uzsākusi ar tiem kauju un ka tās mašīnu trāpījis japaņu šāviņš. No sprādziena nosists inženieris mechaniķis un seši matroži. Komandieris un daži matroži ievainoti. Bēgdama no japaņiem un necerēdama ar bojātu mašinu atskriet līdz Arturai, mīnulaiva izsēdusies krastā pie Elektriskās Kraujas. Turpat netālu krastā esot izsviests arī vien? no branderiem. Pells lūdza nosūtīt uz «Siļniju»

ārstu un pārsienamos materiālus, jo kuģa feldšeris nespējot viens visus ievainotos pārsiet.

Noklausījies ziņojumu, Makarovs pavēlēja «Otvažnija» ārstam nekavējoties braukt ar admiraļa kuteri uz mīnulaivu un paņemt līdzi visu, kas mediciniskai palīdzībai nepieciešams.

—   Vai «Siļnijs» galīgi izsists no ierindas? — viņš jautāja leitnantam.

—   Liekas, ka ne. Iespējams, ka paisuma laikā to varēs nocelt no akmeņiem.

—   Ja tikai japaņi to pieļaus, — adiniralis domīgi noteica,

—   rītausmā viņi var pienākt pie Arturas un «Siļniju» sašaut.

—   Viņi jau tagad apšauda to no jūras.

—   Cik es zinu, tad Elektriskās Kraujas artileristi nesnauž un pratīs aiztriekt japaņus atpakaļ, ja tie uzdrošināsies tuvoties krastam, — admiralis nomierināja Pelii.

Kamēr viņi sarunājās, «Otvažnijs» bija piegājis pie brandera, paņēmis to tauvā un mēģināja atvilkt sāņus, šaušana no jūras bija apklususi, tikai no krasta baterijām atskanēja pa retam šāvienam. Nakts trauksme pamazām norima. Pa Iielgaballaivas klāju rosīgi skraidīja matroži.

—   Jūsu ekselence, — viens no tiem pienāca pie admiraļa un pasniedza viņam kādu dēli, — lūdzu, paskatieties, ko mēs atradām uz brandera.

—   Kas tad tur ir? — brīnījās Makarovs, aplūkodams dēli.

—   «Atcerieties, cienījamie krievu jūrnieki, — viņš lasīja.

—   Mans vārds ir Takeo Hirose, japaņu flotes kapteiņleitnants, esmu šeit jau otrreiz. Pirmoreiz biju februārī uz tvaikoņa «Hodkoku Maru» un, ja izeja paliks neaizsprostota, nākšu vēl. Sveiciens admiralim Makarovam. Hirose.»

—   Lūk, kur mums jāsastopas! — Makarovs brīnījās. — Šis Hirose no 1897. gada līdz 1901. gadam bija japaņu jūrlietu atašejs Pēterburgā. Mēs esam daudzkārt tikušies. Enerģisks un, kā redzams, arī drosmīgs cilvēks, ja riskē nākt uz Arturu ar branderu.

—   Jūsu ekselence, bocmanis tur ir savācis lielu daudzumu trošu, tauvu un citu mantu, — pavēstīja Ļebedjevs, pienācis klāt.

—   Pareizi. Tās ir mūsu kara trofejas. Neko nevajag atstāt no šā ieguvuma, — admiralis piekrita.

—   Branderu atvilkām sāņus par kādām trīsdesmit asīm, tālāk nevar, jo tas uzsēdās uz sēkļa, — Ļebedjevs ziņoja.

—   Rītdien izlādēsim to un pamēģināsim aizvilkt vēl tālāk, —

Makarovs nolēma. — Lai «Otvažnijs» dodas uz savu vietu, bet es atgriezīšos mājās uz «Petropavlovska». Leitnant Dukeļskl!

—   Tieši tā! — atsaucās flagvirsnieks, iznākdams no tumsas

—   Pavēliet uzvilkt signālu: «Eskadrai uzdzīt tvaiku, līdz rītausmai sagatavoties iziešanai jūrā.»

—   Tieši tā! Tūliņ norīkošu.

Makarovs iekāpa kuterī. Prožektoru stari, lēni slīdēdami pār ūdens virsu, atdūrās miglas sienā, kas cēlās pār jūru. Arturā iestājās klusums.

Tai naktī Elektriskās Kraujas baterijā dežurēja Boreiko kopā ar trešo vadu, kas skaitījās par pašu vājāko kaujas vienību rotā. Vada priekšnieks feierverkers Ziganovs, slaids, veikls kareivis, bija krasā pretstatā ar savu vadu, kas pa lielākajai daļai sastāvēja no lēniem, tūļīgiem un visu vāji saprotošiem ļaudīm.

—   Ziganov, — Boreiko viņam uzsauca, — vai tie tavi tūļas iemācījušies dzīvāk kustēties vai ne?

—   Ne sevišķi, jūsu labdzimtība, gatavie kluči, ne dzīvi cilvēki.

—   Gņedin, Kupin! — Boreiko pasauca.

Tēmētāji pieskrēja klāt.

—   Vai lielgabali kārtībā? — poručiks jautāja. — Vai laternas nakts apšaudei sakārtotas?

—   Tieši tā, liekas, ka viss kārtībā, — nesteigdamies atbildēja Gņedins, lācīgs kareivis platiem pleciem.

—   Kā, tikai «liekas», — tūliņ pārbaudi! — un Boreiko apbalvoja kareivi ar pļauku.

—   Bet tev, Kupin?

—   Viss kārtībā, — ziņoja tēmētājs, pielikdams roku pie cepures naga.

Atlaidis tēmētājus, Boreiko ieskatījās kazematā, kur vads bija novietojies naktsguļai. Kareivji bija sasēdušies uz guļvietām ap skaisto, nopietno bombardieri ar domīgo seju, kas vienmērīgā skandējumā stāstīja viņiem Puškina «Pasaku par caru Saltanu». Visi klausījās ar visspraigāko interesi, tikai palaikam kāds pārtrauca stāstītāju ar jūsmīgu vai izbrīnās pilnu izsaucienu.

—   Piecelties! — ienākdams ar Boreiko, Ziganovs nokomandēja.

—    Sēsties! — virsnieks pavēlēja. — Tu, Jarcev, atkal, kā parasts, melo, ko?

—    Bet cik saskanīgi, jūsu labdzimtība, tieši brīnums, — jūsmīgi teica bakurētainais feierverkers Mjakins.

Turpini, es paklausīšos, — Boreiko noteica un apsēdās uz soliņa.

Jarcevs turpināja savu stāstu. Noklausījies pasaku līdz beigām, Boreiko uzlielīja kareivi un, pārbaudījis vēlreiz sardzi, aizgāja uz dežuristabiņu gulēt.

—    Jūsu labdzimtība, celieties — japaņi! — dežurants pēc kādas stundas viņu modināja.

Boreiko izskrēja pie baterijas.

—    Sit trauksmi! Pie tālmēra! Pie lielgabaliem! — viņš komandēja.

Iedegās nakts laternu ugunis, sāka čīkstēt pulvera un lādiņu pagrabu durvis, nošķindēja ķēdes pie lielgabaliem.

—    Kusties ātrāk! — kliedza Ziganovs, skriedams gan pie viena, gan otra lielgabala.

—    Nu, tagad mūsu Lācis japaņiem velnu parādīs, — Jarcevs atbildēja.

—   Ar vienu rāvienu nogremdēs. 1

—    Tūkstoš pieci simti divdesmit! Tūkstoš pieci simti! Tūkstoš četri simti astoņdesmit! — izsauca no tālmēra.

—    Leņķmērs septiņdesmit, tēmēt pa labi, trīs, vads, uguni! — Boreiko kliedza no brustvera.

No kazarmām, spīdinādami rokas laterniņas, skrēja citu vadu kareivji.

—    Steidzieties, kamēr japanis nav aizbēdzis! — dzirdēja skanīgo Rodionova balsi.

—    Uguni! — atskanēja no baterijas, un divi žilbinoši uguns kūļi uz mirkli pāršķēla nakts tumsu.

—    Pie prožektora! — Boreiko kliedza. — Apgaismojiet^ maitas, kā pieklājas!

Prožektoru neizdevās un neizdevās noregulēt: te tas iedegās, te atkal izdzisa.

—          Sergej Vladimirovič, — pienācis klāt, Zukovskis norīkoja,

—    aizejiet jūs pie prožektora! Boris Dmitrijevič, jūs es lūdzu palikt pie piecdesmit septiņu milimetru lielgabaliem, bet pats es uzņemšos vispārējo komandu. Kas redzams uz jūras?

—   Divi kuģi, kas nāk no Daļņijas puses, — Boreiko ziņoja.

Zukovskis iesāka enerģiski apšaudīt branderus. Četri šāviņi

trāpīja kuģi, kas tūliņ saka grimt, un pec tam nogremdēja arī otru.

Prožektora gaismā pavīdēja mīnulaivas siluets, uz kuras ik mirkli uzliesmoja šāvienu ugunis. Zukovskis pavēlēja, lai Boreiko to apšauda no saviem piecdesmit septiņu milimetru lielgabaliem.

Par atbildi no mīnulaivas sāka signalizēt ar ugunīm.

—   Tas ir mūsu, jūsu labdzimtība, — steidzīgi ziņoja nesen baterija atkomandētais signalists — «Strašnija» matrozis Denisenko. Uguni pārtrauca, un mīnulaiva, joprojām atšaudīdamās, ātri tuvojās krastam.

—   Bēg no japāņiem. Lūk, kur tie dzenas paka]. Vai, kā vajadzētu tos apšaudīt, jūsu labdzimtība! — matrozis uztraucās.

—   Ko tad viņi pilnā gaitā skrien uz krastu, — Boreiko brīnījās.

—   Droši vien, ir kāds trāpījums, un nolēmuši iznākt sausumā, — viens no virsniekiem ieminējās.

Poručiks pārsvieda savu lielgabalu uguni uz japaņiem un aizdzina tos atpakaļ jūrā. Pienākusi tuvāk krastam, mīnulaiva uzsēdās sēklī. Denisenko, paķēris divas laternas, sāka tās vicināt. No mīnulaivas nekavējoties atbildēja.

—   Tas ir «Siļnijs», jūsu labdzimtība, signalizē: «Ir bojājums.»

—   Labi, kamēr viņš stāvēs pie krasta, mēs atvairīsim no tā japaņus, — Boreiko nolēma.

Tai laikā no Tīģera pussalas puses parādījās liels tvaikonis. Varēja redzēt, ka tas tumsā nomaldījies un nokļuvis ne tur, kur Vajadzīgs, un jūras šauruma vietā nonācis pie Elektriskās Kraujas. Zukovskis nobēra tam virsū zalvi no visiem baterijas lielgabaliem.

Uz ta izcēlās ugunsgrēks, un tas, strauji sagriezies, kādas divdesmit asis no «Siļnija» uzskrēja krastā.

Artileristi kliedza «urā» un lūdza atļauju noskriet līdz branderam. Zukovskis atļāva.

Paņēmuši šautenes, kareivji Boreiko vadībā devās uz degošo kuģi un jau pēc nedaudz minūtēm piesardzīgi kāpa uz tā augšā.

Viss kuģa priekšgals bija liesmās. Dūmi līda laukā arī no rufes, smirdēja pēc naftas un degošām pakulām. Denisenko atrada uz kuģa tikai pāri brezenta spaiņu.

—   Nav ne sūkņu, ne šļūteņu, ne brandspoitu, nekā nav, — viņš norūpējies pavēstīja. — Atļaujiet pajautāt uz «Siļnija», varbūt viņi var palīdzēt.

—   Meties turp, bet mēs tikmēr pamēģināsim dzēst ar šiem pašiem spaiņiem, — Boreiko atļāva.

—   Tikai, jūsu labdzimtība, ka iekšā kaut kas nesprāgst, kareivjus vajadzētu tālāk aizvest.

—   Mēs tūliņ ielīdīsim iekšā paskatīties, kas tur ir, — kareivji atsaucās.

Artileristi izklīda pa visiem kuģa kaktiem. Boreiko mēģināja nokļūt līdz kuģa priekšgalam, kur atradās lielgabali, bet dūmi un liesmas neļāva. Nedaudzie ūdens spaiņi, ko iegāza ugunī, nevarēja apturēt uguns izplatīšanos.

—   Vajadzēs pagaidīt, kamēr atnāks matroži, — Boreiko ar nožēlu sacīja.

Drīz cits aiz cita no dažādām lūkām uz klāja atgriezās kareivji, elsdami no karstuma, dūmiem un kvēpiem.

Rodionovs, kas bija iespraucies takelažas glabātavā, atvilka veselu lērumu virvju, bloku, buru audekla gabalu un dzelzs troses.

—   Mūsu saimniecībā noderēs, jūsu labdzimtība, — viņš, saimnieciski norūpējies, ziņoja, salikdams šo mantu vienkopus uz klāja.

—   Ir gan karstumiņš tur lejā, — kareivji stāstīja, — dūmi, šaurs, kāpnes apaļas, liekas, nupat, nupat nokritīsi.

No «Siļnija» ieradās matroži, kurus komandēja kāds mičmanis, un sāka uzstādīt līdzi atvestos sūkņus.

—   Mums ir lūgums, — mičmanis pienāca pie Boreiko, — vai jūsu baterijā nav ārsta vai feldšera, mūsu feldšeris viens netiek galā.

—   Tūliņ aizsūtīsim jums feldšeri ar medikamentiem. Rodionov, aizsūti kādu pēc Meļņikova, lai dodas uz mīnulaivu, — Boreiko pavēlēja.

Matroži, uzstādījuši sūkni, soli pa solim sāka apkarot uguni. Artileristi sanesa laivā savas trofejas. Krastā viņi satika feldšeri un Surku Nazarenko, kas, apkrāvušies ar pārsienamo materialu, steidzās uz «Siļniju».

Pie kāpnēm viņus sagaidīja dežurējošais virsnieks un aizveda uz virsnieku kajiti, kur bija ierīkots pārsienamais punkts.

—          Sasodīts, sievišķis ieradies! — dusmīgi noteica bocmanis.

—   Nu vairs nav ko domāt par nocelšanos no sēkļa!

—   Neķērc kā vārna, bocman! — dežurējošais virsnieks viņam uzsauca.

—   No sievišķiem, jūsu labdzimtība, kuģim vienmēr kas Jauns atgadās.

—   Tas nav nekāds sievišķis, bet gan žēlsirdīgā māsa.

—   Tas viss viens, jūsu labdzimtība, tāpat sieviešu dzimuma.

—   Neizrunājies! Uzmani labāk darbus kuģa iekšienē.

—   Tieši tā, jūsu labdzimtība!

Virsnieku kajitē, kur bija novietoti ievainotie, Mejņikovs un Šura sāka tos pārsiet. Matroži ziņkārīgi aplūkoja meiteni, nevarēdami izprast, kā viņa nokļuvusi šurp.

—   Ai, sāp! — vaidēja jauniņš sarkanmatains puisis, kas bija ievainots vēderā, — ai brālīši, palīdziet!

Meļņikovs lietpratīgi viņu izmeklēja un, pavirši pārsējis, drūmi atgāja sāņus.

—   Morfiju, — pavēlēja viņš māsai.

Atsegusi ievainotā roku, meitene nemākulīgi iedūra tajā šļirci.

—   Ai, — sarāvās ievainotais, — tāpat jau sāp, bet viņi vēl ar adatām dursta.

Drīz viņš norima.

—   Tu, māsiņ, labāk būtu mūs pirms nāves apmīļojusi nekā durstījusi ar adatām, — mēļoja kāds cits matrozis, kam lode bija izskrējusi cauri krūtīm, un mēģināja pasmieties.

—   Aizbāz labāk savu netīro muti; mirla tāds! — uzbruka viņam kaimiņš.

Māsa turpināja savu darbu.

—   Jums, māsiņ, viegla roka. Kad mūsu feldšeris pieķeras, tad aiz sāpēm traks var kļūt, bet jūs kā ar eņģeļa rociņu pieskaraties, — krāsnkuris apgalvoja.

—   Neluncinies, Mikitkin! Māsiņa ir priekš visiem, ne tev vienam.

—   Ak, kāpēc gan uz mūsu mīnulaivas nav tādas māsiņas. Būtu jautrāk karot.

Kraujas artileristi palīdzēja matrožiem izkraut kuģa iekšējās telpas. Uzmanīgi, uz rokām nesdami, viņi nolaida laivās zivīm līdzīgās Vaitcheda mīnas, klēpjiem kā malkas pagales stiepa patronas četrdesmit septiņu nfilimetru lielgabaliem un izsvieda no bunkuriem ogles.

Jūrnieki gribēja tās sviest pār bortu jūrā, bet kareivji protestēja:

—   Mēs labāk aizvedīsim tās krastā sev, lai nav jāved no pilsētas!

No mašintelpām kuģa iekšienē skanēja āmuru klaudzieni. ..

Ta kā inženieris mechaniķis bija nogalināts, tad visus darbus kārtoja vecākais mašīnists.Līdz pusei kaili, notraipījušies ar oglēm un eļļu, kuģa mechaniķi strādāja kopā ar artileristu atslēdzniekiem. Tika apmainītas galvenā tvaika vada bojātās daļas. Noņēma izolācijās aptinumu, atskrūvēja savienojumus un apmainīja pret citiem. Lai gan lūkas un ventilatori bija atvērti, taču gaiss bija tik karsts, ka laiku pa laikam kāds no viņiem izlēca laukā atvēsināties un ieelpot svaigu gaisu.

Pret rītu mīnulaiva bija gandrīz pilnīgi iztukšota. Uz krasta rēgojās melnas ogļu piramidas, un turpat blakus bija kārtīgi saliktas patronas un mīnas.

Drīz vien jūrā atkal parādījās japaņu kuģu silueti, atskanēja tāla izšāviena troksnis, un netālu no «Siļnija» uzšļācās ūdens stabs.

Uz mīnulaivas varēja redzēt, ka baterijas garie, tievie, mazliet spīdīgie rūdītā tērauda lielgabalu stobri pagriezās uz ienaidnieka pusi. Vēl pēc mirkļa tie ar drausmīgu grāvienu izsvieda piecus milzīgus uguns kūļus. No šīs zalves uz «Siļnija» klāja viss nodrebēja.

—   Skat, velni, cik traki šauj, labāk nekā mūsu divpadsmitcollīgie, — norūca kurinātājs, kas bija iznācis uz klāja paelpot svaigu gaisu.

—   Kur nu šie tiks mūsējiem līdzi, — signalists viņam nepiekrita.

Par atbildi tūliņ atskanēja otra zalve un tad vēl un vēl.

— Kā no ložmetēja ber, velni! Paskaties, japaņiem uz diviem kuģiem, liekas, sācies ugunsgrēks. Tie tikai ir braši zēni! — runāja artilērijas apakšvirsnieks ar pārsietu galvu.

Atbildēdami apšaudei no Kraujas, japaņi izšāva dažas zalves uz krastu, bet šāviņi izklīda tālu uz visām pusēm, nenodarīdami nekāda ļaunuma.

Reidā sāka dārdināt no ostas atklātā jūrā izgājušie bruņukuģi. Drīz visa eskadra izstiepās gar Tīģera pussalu un atklāja krustuguni. Japaņi pasteidzās aiziet jūrā.

Tiklīdz Elektriskā Krauja apklusa, artileristi atkal sabira krastmalā. No eskadras nobrauca kuteris ar uzvilktu admiraļa flagu un tuvojās «Siļnijam».

Pēc kāda brīža admiralis, Dukeļska pavadīts, uzkāpa uz

mīnulaivas. Pieņēmis vecākā leitnanta ziņojumu, Makarovs sasveicinājās ar matrožiem, kas patlaban bija uz klāja, un patencināja viņus par dienestu. Pēc tam viņš nokāpa lejā pie ievainotajiem. Negaidītā priekšniecības ierašanās visus satrauca. Viegli ievainotie' pielēca kājās un izslējās sveicienam. Smagi ievainotie atvēra acis un, ieraudzījuši iespaidīgo admiraļa stāvu, kļuva žirgtāki. Šurka Nazarenko pusatvērtu muti sastinga uz vietas. Makarovs sāka iztaujāt katru ievainoto atsevišķi, kā viņš jūtas un kur un kādos apstākļos ievainots. Matroži labprāt atbildēja un arī paši uzdeva jautājumus par šīs nakts kauju.

—   Bet šaurumu japaņiem tomēr neizdevās aizsprostot? applaucētais kurinātājs tincināja.

—   Neizdevās. Velti pazaudēja piecus kuģus. Bet vai tad tādi braši zēni kā jūs japaņiem to būtu pieļāvuši? — admiralis mīksti teica. Ievainoto sejas noskaidrojās.

—   Tieši tā, jūsu ekselence, — kāds krūtīs ievainots matrozis izgārdza. — Par daudz tievas zarniņas japaņiem, salīdzinot ar mūsējām.

—   Ar tik brašiem zēniem kā jūs mēs noteikti japaņus sakausim. Paldies jums, brālīši, par dienestu, paldies par varonīgo izturēšanos, — admiralis pateicās.

—   Prieks censties! — ievainotie aizkustināti atbildēja.

—   Leitnant Dukeļski, pierakstiet viņu uzvārdus. Apbalvoju jūs visus ar krustiem.

—   Pazemīgi pateicamies, — matroži priecīgi atbildēja. Pēc tam Makarovs pagriezās pret Šurku Nazarenko, kas vēl arvien samulsusi viņu uzlūkoja.

—   Jūs, māsiņ, no kurienes? — admiralis jautāja.

—   No Elektriskās Kraujas.

—   Pēc mūsu lūguma no Kraujas atnāca pie mums feldšeris un māsa, — virsnieks steidzīgi noziņoja. Admiralis paskatījās uz Meļņikovu, kas saslējās sveicienam.

—   Kads jūsu uzvārds? — Makarovs pajautāja.

—   Nazarenko.

—   Bet tavs? — viņš pagriezās pret feldšeri.

—   Meļņikovs, Kvantunas cietokšņa artilērijas septītās rotas feldšeris.

—   Viņi mūs, var teikt, pilnīgi izglāba, jūsu ekselence, — kuģa feldšeris iejaucās sarunā, — bez viņiem es netiktu galā, bet no «Otvažnija» kuteris atnāca pavisam nesen. Paņēma dažus ievainotos un aizgāja.

—   Visu jūrnieku vārdā atjaujiet pateikties jums, māsiņ, — Makarovs izstiepa roku, — Georgij Vladimirovič, pierakstiet viņas uzvārdu. Es apbalvoju jūs, māsiņ, ar Jura medaļu.

Šurka, sarkana kā peonija, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un kaunīgi sniedza admiralim roku.

Admirālis uzkāpa uz klāja, kur saskrējās krūtīs ar tikko no mašinu telpas izlīdušo Zvonarevu.

—   Ko tad jūs te darāt, praporŠčik? — Makarovs brīnījās.

—   Palīdzu tvaika katlu salabot, jūsu ekselence, — Zvonarevs jautri atsaucās, noslaucīdams netīrās rokas ar pakulām.

—   Pēc kādas stundas būs kārtībā.

—   Uz to laiku jāpienāk arī ostas kuterim un jāpalīdz «Siļnijam» nocelties no sēkļa. Es redzu, ka visa Elektriskā Krauja ir palīdzējusi glābt manu mīnulaivu.

—   Gan jau vajadzības brīdī jūrnieki atskries mutns palīgā, — Zvonarevs atbildēja.

—   Pats par sevi saprotams, — parādi jāmaksā, — Makarovs atteica.

—   «Silačs» jau nāk, — sardzes priekšnieks norādīja uz tuvojošos ostas velkoni. Pēc nedaudz minūtēm «Silačs» jau pienāca pie mīnulaivas un sagatavojās paņemt to tauvā.

Mīnulaivas matroži nepacietīgi skubināja «Silaču». Velkonis nosvilpa, uzmanīgi izstiepa trosi un tad vienmērīgi sāka palielināt kuģa skrūves apgriezienu skaitu. Arī «Siļnija» mašina uzņēma pilnu gaitu. Odens visapkārt saduļķojās un pārklājās putām.

«Siļnijs» nodrebēja, gar sēkļa akmeņiem nošvirkstēja tā dzelzs dibens, un tas lēni sāka atiet no krasta.

Skaļš «urā» pāršalca jūru.

—   Jūsu ekselence, — Dukeļskis vērsās pie Makarova, — šodien divos dienā Arturā pienāks cara vietnieka vilciens, ar kuru atbrauks arī lielkņazs Kirils Vladimirovičs.

Admirālis saviebās: Aleksejeva un lielkņaza atbraukšana viņam nekā laba nesolīja. Cara vietnieks bija neapmierināts ar viņa darbību vispār, un sevišķi tam nepatika vii,ia rūpes par ostas strādniekiem. Arī Makarova kaujas darbība vir,ia acīs neatrada žēlastību. Eskadras biežā iziešana jūrā, pastāvīgās vieglo kuģu un mīnulaivu sadursmes ar japaņiem pēc Aleksejeva domām tikai nogurdināja ļaudis, nedodot nekāda labuma.

Neskaitāmajām sauszemes priekšniecības sūdzībām par Makarova iejaukšanos krasta aizsardzībā arī bija diezgan liela loma cara vietnieka nelabvēlībai pret šā nemierīgā flotes virspavēlnieka darbību.

Tāpat neko labu nevēstīja arī lielkņaza Kirila Vladimiroviča ierašanās Arturā par flotes virspavēlnieka štaba jūras lietu priekšnieku.

Pazīstams vairāk ar savu uzdzīvi un žūpību nekā ar jūras dienesta sasniegumiem, lielkņazs Makarovam nozīmēja neatvairāmu likstu, ar kuru cīnīties būs ļoti grūti.

—   Pavēliet sagatavot uz vieniem dienā manu kuteri un paziņojiet kapteinim, ka viņam mani jāpavada uz staciju, — admiralis norīkoja. — Vai jūs jau nosūtījāt rīkojumu flotes ekipāžā komandierim, lai aizsūta uz staciju goda sardzi sagaidīt cara vietnieku un lielkņazu?

—   Tieši tā! Jau vakar. Goda sardzei paredzēta pusrota matrožu piecdesmit rindās, ar trīs virsniekiem un orķestri, — Dukeļskis zfljioja.

Divos dienā no izskata bēdīgajā Portarturas stacijā bija ieradusies visa Arturas priekšniecība: Steselis ar sava štaba priekšnieku ģenerāli Roznatovski un neiztrūkstošo Ņikitinu, Makarovs ar Molasu un Dukeļski, Kvantunas apgabala civilgubernators Veršiņins un pārstāvji no Portarturas iedzīvotājiem ar kristīto ķiniešu tirgotāju Nikolaju Ivanoviču Tifontaju priekšgalā.

Uz perona ierindā bija nostādītas goda sardzes no matrožiem un Austrumsibirijas divdesmit piektā strēlnieku pulka. Žandarmu pārvaldes priekšnieks — rotmistrs kņazs Mikeladze pilnā parades tērpā vēl apskraidīja savus žandarmus, kas bija nostādīti ķēdē ap staciju un stacijas laukumu.

Gaidīdami pienākam vilcienu., Steselis un Makarovs pārmija dažas frāzes, redzami juzdamies neveikli no šīs piespiedu sarunas.

Beidzot aiz ceļa likuma parādījās lokomotive un viss apmēram piecpadsmit vagonu garais vilciena sastāvs pieripoja pie perona. Vidējā vagona logā pazibēja cara vietnieka iespaidīgais stāvs un blakus tam lielkņazi Kirils un Boriss. Makarovs gāja uz vagona durvīm. Turp devās arī Steselis ar savu svitu, cenzdamies nokļūt tur pirmais. Pie vagona kāpnēm iznāca nepatīkama aizķeršanās. Makarovs pieklājīgi paļāva Steselim iekāpt pirmajam, bet tam pakaļ tūliņ metās visa viņa ģenerāļu svita.

Steselis jau bija paguvis noraportet cara vietniekam un iepazīties ar lielkņaziem, kad beidzot pienāca Makarovs un savukārt uoraportēja par floti. Aleksejevs ar visiem sasveicinājās, kā parasti, laipni smaidīdams. Lielkņazs Kirils, kā tas bija paredzēts reglamentā, tepat noziņoja Makarovarn par savu ierašanos dienestā.

—    Man ļoti patīkami, augstība, redzēt jūs savu līdzgaitnieku vidū. Ceru, ka jūs darbā būsiet labs paraugs pārējiem eskadras virsniekiem, — admiralis stingri teica, raudzīdamies tieši lielkņaza izvairīgajās acīs.

—    Nekavēšos attaisnot jūsu cerības, ekselence! No savas puses varu apliecināt savu visdziļāko cieņu un sirsnīgāko prieku par to, ka jūs būsiet mans priekšnieks, — lielkņazs izplūda laipnībās.

—    Beidzot arī mēs varam sasveicināties! — pcc kņaza pie Makarova pienāca liela auguma vīrietis platiem pleciem un kuplu bārdu. Tas bija gleznotājs Vereščagins.

—   Esiet sveicināts, dārgais Vasilij Vasiljevič! Ļoti priecājos, redzot jūs Arturā! Nevarēju pat iedomāties, ka jūs varētu atkulties šurp.

Viņi apkampās.

—   Tālu gan esat aizklīdis, Stepan Osipovič, bet es esmu bijis vēl tālāk. Turklāt šeit, spriežot pēc visa apkārtējā, ir īsti mežonīgs apvidus.

—   Ko tur teikt, pati pasaules nomale. No Krievijas šurp es braucu veselu mēnesi! Vai jūs esat* apņēmies saglabāt nākamajām paaudzēm ari mūsu Portarturu?

—    Gribu uzmest uz audekla dažus skatus. Krievijā pašlaik ir ļoti miglains priekšstats par šejienes dzīvi. Ja atļausiet, skaitīšos pie jūsu štaba ļaudīm.

—   Ar lielāko prieku, dārgais Vasilij Vasiljevič, — Makarovs paspieda gleznotāja roku.

Pēc sasveicināšanās visi izkāpa no vagoniem. Cara vietnieks apstaigāja goda sardzi, atļāva tai noiet garām svinīgā parades solī un tad ar Makarovu un lielkņazu Kirilu Vladimiroviču karietē devās uz eskadru. Boriss Vladimirovičs, tumšmatains jauneklis, gvardes huzaru pulka korneta formas tērpā, kopā ar Steseli aizbrauca apskatīt cietokšņa garnizona daļas.

Cara vietnieks apciemoja visus eskadras kuģus.

Kirilam Vladimirovlčam drīz vien apnika ši svinīgo sagai (līšanu norise, «urā» kliedzieni un viņa krusttētiņa …………………. cara vietnieka diezgan nesakarīgās runas. Izmantojis brīdi, kad Aleksejevs uz «Petropavlovska» iegāja eskadras stabā, viņš iegriezās virsnieku bufetē un tur ari palika. Virsnieku ielenkts, viņš visiem jautri pieskandināja un sadzēra uz nākamo kopējo dienestu.

Dukeļskis, kam Makarovs bija pavēlējis šodien palikt lielkņaza rīcībā, arī atradās Kirila Vladimiroviča sabiedrībā.

—   Jūs taču, droši vien, zināt visas Arturas dzertuves? kņazs viņam jautāja.

—   Tāpat kā citi eskadras virsnieki.

—   Vai te pie jums ir jaukas meitenītes, apmēram tādas kā geišas?

—   Pie mums viss ļoti bēdīgs un nabadzīgs. Te ir tikai trīs vairāk vai mazāk pieklājīgi restorāni — «Saratovs», «Zvaigznīte» un «Variйtй». Meičas ir diezgan glītas, bet pa lielākai daļai ebrejietes. Bija kādas, interesantas japānietes, bet tās pēc kara sākuma aizbrauca, virsnieki lielkņazam visu plaši apstāstīja.

—   Nekas, trūkstot zivīm, pat vēzi var uzskatīt par zivi. Papriecāsimies ar tām pašām. Kungi, ielūdzu jūs visus šovakar oficiālās pusdienās, — kņazs paziņoja. — Nezinu tikai, kur tās varētu sarīkot. %

—   Ja uz tām ierodas arī cara vietnieks un virspavēlnieks, tad vispiemērotākā vieta būtu — jūrnieku klubs, — Dukeļskis paskaidroja.

—   No sākuma viņi, bez šaubām, piedalīsies, bet jācer, ka drīz iztvaikos, un mēs tad varēsim brīvi papriecāties.

—   Admirālis uz rītdienu ir paredzējis visas eskadras iziešanu jūra, — leitnants piezīmēja.

—   Kas par to, līdz rītam laika diezgan. Leitnant Kube, — lielkņazs vērsās pie sava flagvirsnieka, — izsūtiet tūliņ ielūgumus pusdienās, bet pēc tam sazinieties ar jūrnieku klubu, lai tur visu sagatavo.

—   Tieši tā, augstība! — saslējās sveicienam nolaizīts leitnants gvardes ekipāžā formā.

Kad beidzot cara vietnieks attapās un aizsūtīja pēc lielkņaza, tas jau bija tik jautrā garastāvoklī, ka vajadzēja to atlaist atpūsties.

Apbraucis eskadru, Aleksejevs diezgan vēsi pateicās A'lakarovam par viņa darbību un nobrauca krastā uz savu pili.

Vereščaginu Makarovs ielūdza pie sevis. Kad gleznotājs, nomazgājis ceļa putekļus, ienāca admiraļa kajitē, Makarovs sarunājās ar Dukeļski.

Uzzinājis no cara vietnieka svitas virsniekiem, ka Makarovam sagaidāma ļoti nepatīkama izskaidrošanās ar Aleksejevu, leitnants gribēja admirali aplinkus brīdināt, bet Makarovs viņu tūliņ pārtrauca:

—   Negribu dzirdēt nekādas aplinku baumas. Aleksejevs var pats izteikt man savu neapmierinātību, bet klausīties to, ko runā paklusām, es nevēlos.

Dukeļskis pasteidzās aiziet. Ieraudzījis ienākušo Vereščaginu, admiralis lūdza to padzert kopā ar viņu tēju un sāka sūroties par grūti paciešamajiem Arturas apstākļiem:

—   Neviens no augstākās priekšniecības mani neatbalsta. Aleksejevs uzklausa tos, kas viņam čukst ausī. Steselis sūdzas Kuropatkinam Pēterburgā, jūrlietu ministrs Avelans neatbild uz manām vēstulēm un tclegramārn. »Te viss vēl ir formēšanās stadijā. Cara vietnieks štābā vēl arvien nevar izšķirt jautājumu, vai Portartura ir uz Korejas robežas stāvošās Mančžurijas armijas aizmugures fronte, vai otrādi, vai Mančžurijas armija nav Kvantunas pussalas aizstāvības aizmugure. Un tāpēc vai nu pastiprināti izved no Arturas pārtiku un lādiņus, vai arī tikpat strauji sāk tos atkal ievest! Gribu lūgt lielkņazu palīdzēt man atrisināt šos sarežģījumus. Viņš taču var to paziņot tieši caram.

—   Baidos, ka lielkņazs jūs vairāk traucēs nekā jums palīdzēs. Priekš viņa šis ceļojums uz Arturu ir vispirms izpriecas brauciens. Visu ceļu viņš nejēdzīgi žūpoja.

—   Ceru, ka šeit viņš uzvedīsies mierīgāk, — Makarovs šaubīdamies noteica.

—   Labi jau būtu!

Molass pavēstīja, ka ziņojums cara vietniekam sagatavots. Admiralis lika piebraukt kuteri.

Aleksejevs pieņēma Makarovu savā milzīgajā, paklājiem izklātajā, greznajā kabinetā, pasvītroti sirsnīgi lūdza viņu justies kā mājās, tūliņ pavēlēja atnest vīnu un, laipni smaidīdams un piepildīdams sadrūmušā Makarova glāzi, sāka pieklājīgi sarunāties par «nelielajām, domstarpībām», kas mazliet «ieskrambājušas viņu seno draudzību».

—   Es raugos uz jums, Stepan Osipovič, un tiešām no visas sirds apskaužu jūs: tik kūsājoša enerģija, tāds spraigums un kustīgums piecdesmit septiņu gadu vecumā! Tikai trīs gadus

esmu vecāks par jums, bet jūs, salīdzinot ar mani, izskatāties kā jauneklis! Lūk, ko nozīmē veselīgās krievu tautas asinis! — mazliet iedzēla viņš, mērķēdams uz Makarova izcelšanos.

— Un tomēr visas manas enerģijas un uzstājības nepietiek, lai jums un Pēterburgai ieskaidrotu viselementārākās patiesības, kas saprotamas katram jūrniekam.

—   Uz ko jūs mērķējat, Stcpan Osipovič? — Aleksejevs izlikās nesaprotam.

—   Uz daudz ko! Uz noraidījumu izdot manu grāmatu . . .

—   To jau iespiež. Es saņēmu telegramu no Pēterburgas par to.

—   Uz jūsu izturēšanos pret maniem kandidatiem komandieru vietās uz «Sevastopoles» un «Novika» .. .

—    Jūs, Stcpan Osipovič, iztulkojat jūrlietu reglamentu maziiet nepareizi. Pirmā ranga kuģu komandieru un flagmaņu iecelšanu un atcelšanu izdara visas armijas virspavēlnieks ar pavēli, nevis flotes virspavēlnieks.

—   Saskaņā ar tiešu likuma norādījumu flotes vispavēlniekam ir tiesības izdarīt šādus pārkārtojumus.

—   Jūs aizmirsāt piebilst — «armijas virspavēlniekam promesot». Pretējā gadījumā šīs funkcijas piekrīt viņam.

—   Nav vērts iztirzāt šo juridisko pantu atšķirību, jūsu ekselence. Es ar pavēli esmu atcēlis vienus un iecēlis citus kuģu komandierus. Šā mana rīkojuma atcelšana nostādītu mani nepieļaujamā stāvoklī, jo mazinātu manu autoritati. Vai nu manas iecelšanas tiek sankcionētas, vai es iesniegšu atlūgumos no dienesta, — Makarovs pateica diezgan skaļā balsī.

—   Jūsu atlūgumos nepieņems, bet turpmāk lūdzu jūs tādus pārkārtojumus izdarīt, sazinoties pirms tam ar mani, — Aleksejevs asi atbildēja.

—   Tātad notikušās iecelšanas tiek apstiprinātas?

—   Atskaitot Ivanovu 14-to. Pēc ienākušajām ziņām viņš saslimis ar tifu un, droši vien, slimos diezgan ilgi. Kara laikā mēs uz viņu gaidīt nevaram. Tādēļ norakstiet viņu no kuģa, bet uz «Noviku» es esmu nozīmējis otrā ranga kapteini fon Šulcu, — steidzīgi norunāja Aleksejevs, baidīdamies, ka Makarovs viņu nepārtrauc.

Kaut ko nopietni pārdomādams, Makarovs drūmi glaudīja savu bārdu. Iestājās nepatīkams klusums. Aleksejevs, nemaz vairs neslēpdams savu nepatiku, nicīgi aplūkoja savu sarunu biedru. Viņu dusmoja tas, ka šis «prastais tēviņš» no vien

kāršas matrožu dzimtas iedrošinās strīdēties ar viņu, cara ģimenes atvasi, kaut arī tikai no sānlīnijas.

«Iedomājies no sevis nezin ko! Zel, ka Pēterburgā tā baidās no viņa asas mēles, citādi es viņu saliektu kā āža ragu», — Aleksejevs noskaities domāja.

Saraucis uzacis, Makarovs joprojām klusēja.

—   Esmu atcēlis Arturas ostas kapteini admirafi Grēvi, — viņš drūmi pateica.

—   Kāda iemesla pēc jūs to darījāt, admiral? — jau pavisam sausā, oficiālā tonī noprasīja cara vietnieks.

—   Bojāto kuģu remonts tiek veikts nepieļaujami lēnā gaitā…

—   Tāpēc, ka jūs iejaucaties šajā darbā: jūs bieži izdodat pavēles, kas ir tieši pretējas manējām un arī Grēves rīkojumiem.

—   Tā kā Grēve ir padots man, tad es uzskatu, ka man ir tiesības tā rīkoties; bet, kas attiecas uz jūsu ekselenci, tad es ļoti šaubos par to, ka jūs no Mukdenas varat kārtot «Cesareviča» un «Retvizana» bojāto bruņuplākšņu apmaiņu, — Makarovs ironiski atbildēja.

—   Kādi iebildumi jums vēl ir pret Grēvi?

—   Ostas pārvalde ir īsts chaoss. Velkoņus izsūta ar veselas stundas nokavēšanos, un bez tam pretēji manai tiešajai pavēlei patvaļīgi pārtraukti doku paplašināšanas darbi. Šinīs dienās visas eskadras acu priekšā nogrima tvaikonis «Eiropa», kaut gan es trīsreiz ar signāliem pavēlēju darīt visu, lai to izglābtu. Tādi ostas kapteiņi man nav vajadzīgi.

—   Šie visi ir par daudz niecīgi pārkāpumi. Par tādiem atbild zemākās dienesta pakāpes, ne admiralis.

—   Par visu šo nekārtību kopumu pilnā mērā atbild Grēve nevis kāds cits.

—   Viņš man stāstīja, ka jūs liekot viņam strādāt caurām naktīm, tas atstājot ļaunu iespaidu uz viņa veselību.

—   Artura nav sanatorija, bet aplenkts cietoksnis, un rūpēties par veselību šeit būs pagrūti!

—   Es protestēšu pret Grēves atcelšanu.

—   Viņš pats mani lūdz to atbrīvot.

—   Jūs viņu piespiedāt tā darīt ar savu pastāvīgo piesiešanos dažādiem sīkumiem.

—   Atļaujiet apliecināt, ka es no viņa nekad neesmu prasījis neko tādu, kas neattiektos uz viņa dienesta pienākumiem.

—   Uz kāda pamata jūs atdevāt cietoksnim veselu simtu

fugasa lādiņu no «Peresveta» un «Pobedas»? Tas ir pavisam nelikumīgi.

—   Bet pilnīgi nepieciešams no kaujas taktikas viedokļa. Elektriskās Kraujas baterija ir salīdzināma ar bruņukuģi: tas desmitcollīgo lielgabalu uguns līdzinās jebkura mūsu bruņukuģa apšaudes spēkam.

—   Tā nu tas tīri nav. Bateriju nekad nevar pielīdzināt bruņukuģim, — Aleksejevs jau mierīgāk noteica.

—   Es vēlētos zināt jūsu ekselences domas, par cik vēlama un iespējama manis iecelšana par Kvantunas aizstāvības priekšnieku. Tā kā Kvantunu mēs esam ieņēmuši galvenokārt tādēļ, lai iegūtu jūras ostas mūsu kara un tirdzniecības flotēm, tad ir pilnīgi saprotams, ka mēs, jūrnieki, esam visvairāk ieinteresēti to saglabāšanā un aizstāvēšanā.

—   Es ari ieskatu, ka būtu vēlama jūsu iecelšana par Kvantunas aizstāvības priekšnieku. Baidos tikai, ka tam nepiekritīs jūrlietu ministrs, — cara vietnieks teica.

—   Esmu jau nolūkojis aizstāvības štaba priekšnieku un arī artilērijas priekšnieku.

—   Vai tiešām Steselis bija ar mieru kļūt par jūsu štaba priekšnieku? — brīnījās cara vietnieks.

—   Viņam nav ne jausmas par maniem plāniem. Par štaba priekšnieku esmu izraudzījis ģenerāli Kondratenko, bet ģenerāli Beliju par artilērijas priekšnieku.

Cara vietnieks viltīgi nosmīnēja bārdā. Viņam prata jau bija plāns, kā iegrožot šo pārāk nepiekāpīgo flotes virspavēlnieku, nozīmējot tā štābā veselu, virkni savu cilvēku un vispirmā kārtā pašu štaba priekšnieku.

—   Pašlaik vēl par agru kaut arī tikai aptuveni minēt jūsu sauszemes štaba sastāvu, Stepan Osipovič. Bet jūsu ideja man ļoti patīk, un es to aizstāvēšu Pēterburgā.

Makarova seja atplauka, un viņš sāka skaidri un saprotami izstāstīt savu Kvantunas pussalas aizstāvības plānu. Alekse;evs ar laipnu augstākās sabiedrības cilvēka sejas izteiksmi noklausījās viņa runu, laiku pa laikam uzdodams viņam kādu īsu jautājumu.

Jau sāka tumst, kad Makarovs, Aleksejeva ārišķīgās laipnības nomierināts, sāka atvadīties.

—   Ceru, ka jūs neļaunojaties par manu mazliet aso toni? — atvainojās cara vietnieks, spiezdams Makarova roku.

Tikko Makarovs bija izgājis, Aleksejevs iesauca savu flag-

virsnieku un nodiktēja viņam garu telegramu Pēterburgai, kurā lūdza steidzami mainīt jūrlietu reglamenta attiecīgos paragrafus tādā veidā, lai ierobežotu Makarova tiesības galvenokārt attiecībā uz komandieru sastāva pārkārtošanu. «Mēs tev, balodīt, uzliksim iemauktus, gan jau mēs tevi apseglosim», — rokas berzēdams, Aleksejevs domās noņirgājās.

Priecīgi uztraukts par labi noritējušo un ļoti veiksmīgo ziņojumu cara vietniekam, Makarovs pasteidzās dalīties savās apcerēs ar Vereščaginu. Gleznotājs noklausījās viņu, gan draudzīgi smaidīdams, taču neticīgi nogrozīja galvu.

—   Aleksejevs ir viltīgs kā lapsa! Gultu viņš klāj mīkstu jo mīkstu, bet guļot tā izrādīsies cieta. Man jau Pēterburgā teica, ka viņam dots speciāls norādījums savaldīt jūsu «vētrainos izlēcienus».

—   Bet viņam taču rūp mūsu flotes intereses. Esmu pārliecināts, ka viņš atbalstīs manus pasākumus, kas domāti eskadras kaujas spēju pacelšanai.

—    Viņam visvairāk rūp paša āda un savtīgās intereses. Pēterburgā valda uzskats, ka visam jānorit noteiktos ietvaros. Aleksejevs visiem spokiem pūlēsies izpildīt šo norādījumu, tei gan jūsu rīcība atnestu mūsu flotei tikai labumu, neko citu.

—   Pagaidām es neesmu pārkāpis ar likumu noteiktās flotes virspavēlnieka tiesības.

—   Pieminiet manus vārdus, drīz vien tās Pēterburgā tiks apcirptas pēc Aleksejeva tieša kūdījuma.

—   Kamēr tas nav noticis, es pratīšu sevi aizstāvēt, un nekādiem Alekšejeviem neizdosies ierobežot mani pēc saviem ieskatiem.

Klauvēšana pie durvīm pārtrauca šo sarunu.

—   Atļaujiet, jūsu ekselence, jums pasniegt ielūgumu svinīgās pusdienās, ko rīko ķeizariskā augstība lielkņazs Kirils Vladimirovičs šodien jūrnieku klubā sakarā ar savu atbraukšanu Arturā, — un Dukeļskis pasniedza Makarovam ielūgumu. Admirālis neapmierināts pakratīja galvu.

—   Nav vēl atbraucis, bet jau pusdienas rīko. Tagad nemaz nav laika tādām svinībām. Ienaidnieks kuru katru mirkli var mums uzbrukt, bet mēs te dzīres rīkojam, — viņš rūca. — Nu, šodien pirmajai reizei vajadzēs aizbraukt. Apstipriniet vēlreiz manu pavēli par eskadras iziešanu jūrā rītā no rīta. Virsniekiem jāzina, ka šīsdienas pusdienas to nedrīkst traucēt.

—   Tieši tā, jūsu ekselence, — leitnants atbildēja.

Septiņos vakarā jūrnieku klubā sāka saplūst virsnieki. Abi lielkņazi, kā jau namatēvi, sagaidīja viesus vestibilā. Tieši norādītajā laikā ieradās Makarovs, sava staba pavadīts, bet pēc viņa ari cara vietnieks ar sava štaba jūras nodaļas priekšnieku admirali Vitheftu, apaļu, sārtu vecīti ar labsirdīgu smaidu Sejā. Milzīgajā zālē bija klāti gari galdi. Tieši vidū zem cara portreta nosēdās cara vietnieks un abi lielkņazi. Abās pusēs vietas ieņēma admiraļi un pirmā ranga kapteiņi, pārējie virsnieki sasēdās pēc rangiem un pakāpēm. Uz balkona bija novietots orķestris, bet blakustelpās gaidīja no visiem kuģiem savāktie dziedātāji.

Pusdienas bija izdevušās, jo veiklais Kube bija mācējis samobilizēt visus Arturas labākos pavārus un izpirkt vietējās tirgotavās gandrīz vai visu vīnu.

Mūzika mijās ar matrožu dziesmām.

—   Man patīk šis vecās ieražas, jūsu ekselence, — Kirils Vladimirovičs vērsās pie Makarova, — bet jo sevišķi man patīk veco muižnieku galda dziesmu ieraža. Kaut es būtu dzīvojis pirms simt gadiem, mana netiešā vectētiņa Aleksandra Svētītā lajkā! Tad es būtu ierīkojis sev dzimtļaužu orķestri, sieviešu kori, harēmu, dzīvotu kā turku sultāns un neklīstu prom ne uz kādu Portarturu.

—   Jūsu ķeizarisko augstību taču neviens nepiespieda braukt uz Tālajiem Austrumiem.

—   Tētiņš man ļoti noteikti ieteica kop;* ar brāli uz kādu laiku aizbraukt no Piteras: pēc viņa domam mēs pārāk jautri pavadot tur laiku. Lūk, tā mēs beidzot sadomājām uz kādu laiku, cerams, ne ilgu, atbraukt līdz Arturai.

—   Es tomēr palieku cerībā, ka jūs neatrausieties no saviem tiešajiem pienākumiem un neaizmirsīsiet, ka rit no rīta visai eskadrai jāiziet jūrā.

—   Ceru, ka jūs mani uzgaidīsiet, ja es mazliet aizkavēšos?

—   Eskadras iziešanai vajadzīgas apmēram trīs stundas, tā ka jūs aizvien vēl paspēsiet ierasties uz kuģa. Es būšu vai nu uz «Novika», vai «Askolda».

—   Bet vai nav riskanti iziet jūrā uz vieglā kreisera?

—   Jūsu augstība var izvēlēties jebkuru no bruņukuģiem vai arī palikt pie štaba uz «Petropavlovska».

Pēc otrā ēdiena iesākās tosti. Garastāvoklis kļuva jūsmīgāks. Sejas sasarka, sarunas kļuva aizvien skaļākas, un dažus jau pat zem rokas izveda no zāles. Iedzērušie lielkņazi cara viet

nieku sauca vienkārši par krusttētiņu, par ko viņš, juzdamies pagodināts no šīs radnieciskās izturēšanās, tikai padraudēja ar pirkstu.

—    Es segšu visus šīsdienas pusdienu izdevumus, — Aleksejevs pārplūda sajūsmā, — ne jau katru dienu pie manis ierodas mani nerātnie krustdēli.

— Uz viņa augstās ekselences, cara vietnieka Tālajos Austrumos un mana krusttētiņa, Arturas ģēnija — Aleksejeva Jevgeņija veselību, urā! — visā rīklē nokliedza iepriecinātais lielkņazs.

Makarovs drīz sāka atvadīties.

—    Lai nu jaunatne papriecājas bez mūsu klā'ibūtnes, bet mums, večiem, laiks iet gulēt, — pievienojās viņam cara vietnieks.

Dārdošiem «urā» izskanot, admiraļi nokāpa vestibilā un iesēdās karietēs, viņiem sekoja visu rangu kapteiņi, un klubā palika tikai leitnanti un mičmaņi.

—    Aizvācās beidzot vecie ūdens šnibi, — kņazs skaļi noteica, — es jau baidijos, ka sēdēs līdz rītam un neļaus mums papriecāties, kā nākas. Kungi, — uzrunāja viņš virsniekus, — vai nevarētu atgādāt šurp meičas?

—    Pēc noteikumiem jūrnieku klubā nedrīkst… — kāds no virsniekiem iesāka.

—    Pie velna ar visiem jūsu noteikumiem, — kņazs viņu pārtrauca. — Kube, paķer kādu līdzi un sameklē mums kādus divdesmit taurenīšus; tikai uzmanies ar izvēli!

Daži virsnieki piedāvājās pavadīt Kubi, un pēc pusstundas viss Portarturas vieglās dzīves zieds ieradās jūrnieku klubā.

Rītausmā eskadra gatavojās iziet ārējā reidā. Makarovs, kas atradās uz «Askolda», nepacietīgi lūkojās pulkstenī, gaidīdams ierodamies lielkņazu, jo domāja, ka nebūtu pieklājīgi šodien iziet jūrā bez viņa. Pagāja gandrīz trīs stundas, visi kuģi jau bija izgājuši ārējā reidā un nostājušies gar Tīģera pussalu ķīļūdens kolonā, bet lielkņaza vēl nebija.

—    Es ilgāk viņa augstību nevaru gaidīt, — Makarovs saskaities pateica, vērsdamies pie Dukeļska. — Tā galu galā ir vienkārši nepieklājība pret mani un arī pret visu eskadru.

—    Septiņi viena negaida, jūsu ekselence, lai viņš arī būtu lielkņazs, — Dukejskis pievienojās. — Redzams, kņazam vēl labpatīk atpūsties.

—   Atļaujiet ziņot, — «Askolda» komandieris Gramatčikovs iejaucās sarunā, — man trūkst arī triju virsnieku, kas vakar palika kopā ar lielkņazu.

—   Arestējiet tos uz trim dienām un brīdiniet, ja tas atkārtosies, tādus virsniekus, es izslēgšu no ekipāžā, — admiralis deva rīkojumu.

—   Tas pats ir uz «Dianas» un «Novika», — Gramatčikovs turpināja, — redzams, lielkņazs būs pavēlējis viņiem palikt krastā.

—   Noskaidrojiet šo jautājumu, kad mēs atgriezīsimies Arturā, — Makarovs pavēlēja Dukeļskim. — Uzvelciet signālu: «Sekot man». Uzņemiet kursu uz Ķerra salam, paskatīsimies, vai tur nav japaņu, — admiralis nodeva rīkojumu Gramatčikovam.

Ap pieciem vakarā, kad eskadra atgriezās Arturā, uz «Petropavlovska» ieradās lielkņazs. Viņš vēl nebija pavisam atguvies pēc lielās iedzeršanas un bija mazliet samulsis, par savu nokavējumu. Uzzinājis, ka admiralis atrodas uz «Askolda», lielkņazs devās turp. Pieejot pie admiraļa kajites, Kirils Vladimirovičs nervozēja un pieglauda savus jau stipri izkritušos matus. Viņš pieklauvēja pie admiraļa kajites durvīm.

—   Atļaujat ieiet, jūsu ekselence?

—   Lūdzu. Priecājos jūs redzēt, lai gan ar tik lielu nokavē jumu, — Makarovs viņu apsveica.

—   Mēs mazliet aizmirsāmies, un turklāt es biju no ceļa tik ļoti noguris, ka atļāvos mazu atpūtu. Ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā.

—   Es gribētu zināt, jūsu augstība, vai jūs tiem citiem virsniekiem atļāvāt neatgriezties uz kuģiem?

—   Patiesi, es neatceros. Bija tāds juceklis. Varbūt kāds no viņiem man kaut ko lūdza un es apsolījos to jums paziņot.

—   Man ļoti žēl, jūsu augstība, ka jau pirmajā dienā, jums iesākot savu dienestu manā štābā, man par to jārunā. Man tomēr jāaizrāda, ka jums nav tiesību atcelt manus rīkojumus. Jūs pats, jūsu augstība, varat jebkurā laikā atrasties visur, kur tik vien jums iepatīkas, bet visiem pārējiem virsniekiem manas pavēles jāpilda. Es pavēlēju uz trim dienām arestēt visus tos virsniekus, kas šodien nokavēja eskadras iziešanu jūrā.

—   Man liekas, ka jūs esat bijis par daudz stingrs, vēl jo vairāk tāpēc, ka vainīgais esmu es. Lūdzu jūs šoreiz nevienu nesodīt.

—   Ja jūsu augstība man apsola, ka turpmāk tas nenotiks, tad es savu pavēli atcelšu.

—   Dodu savu goda vārdu, ka tai laikā, ko es pavadīšu šeit, tas neatkārtosies, — lielkņazs dedzīgi apgalvoja.

—   Kad velns būtu parāvis šo veco drabiņu maisu! — viņš izlamājās, iznācis no admiraļa kajites. — Šodien taču norunātas garnizona klubā vakariņas ar sauszemes priekšniecību.

—   Pēc stundas sagatavo man parades tērpu! — viņš pavēlēja savam kalpotājam. — Es braukšu uz krastu.

Nākamajā dienā bija lielkņaza māsas Jeļenas Vladimirovnas dzimšanas diena, tad valdošās vecmāmiņas Saksijas-KoburgasGotas hercogienes vārda diena, pēc tam vēl kāda, un Makarovs saprata, ka galvenais lielkņaza atbraukšanas iemesls ir tas, lai te varētu bez kautrēšanās nodoties uzdzīvei. Par kaut kādiem pienākumiem lielkņazs pat dzirdēt negribēja.

Kad Makarovs viņu izsauca un prasīja paskaidrojumus, viņš uzpūtīgi atbildēja, ka esot pietiekami pieaudzis, lai dotu kādam norēķinus par saviem darbiem, un palūdza admirali turpmāk viņu par niekiem netraucēt. Pēc tam admiralis izturējās pret viņu kā pret viesi eskadrā un nekādus dienesta uzdevumus viņam neuzdeva. Bet lielkņazs turpināja uzdzīvi, vilkdams sev līdzi arvien vairāk un vairāk virsnieku. Katru dienu tika izsūtīti vairāki desmiti ielūgumu uz kādām ģimenes svinībām pie lielkņaza, un tas bija iemesls virsnieku biežai nobraukšanai krastā.

Pirmais sāka protestēt Esens. Ieradies pie Makarova, viņš parādīja kādu ielūguma zīmīti.

—   Jūsu ekselence, varbūt jūs man paskaidrotu, vai man ir tiesības neatlaist krastā virsniekus ārpus pieļautajām reizēm vai ne? — vērsās viņš pie admiraļa.

—   Ja šāds ielūgums nav saskaņots ar mani, tas ir noteikti tikai privāts un to, bez šaubām, var neievērot. Ja attiecīgajam virsniekam tā diena ir brīva un tam tiesība nobraukt krastā, viņš var ielūgumu izmantot. Tā es jūs lūdzu uzskatīt šās lielkņaza zīmītes, — Makarovs paskaidroja.

Drīz pēc tam ar šo pašu jautājumu pie viņa vērsās Gramatčikovs un dažu mīnulaivu komandieri. Pārējo kuģu komandieri nemaz neuzdrošinājās šo tik kutelīgo jautājumu pārrunāt ar flotes virspavēlnieku.

Kirils Vladimirovičs Esenu un Gramatičkovu izsauca pie sevis. Apģērbuši parades tērpus, abi komandieri nekavējoties iera

dās uz «Petropavlovska», kur mita lielkņazs. Kirils Vladimirovičs pieņēma tos, sēdēdams aiz rakstāmgalda. Nesasveicinājies un neuzaicinājis apsēsties, viņš tūliņ tiem uzbruka:

—   Vai pēc jūsu domām mans ielūgums jau nav pavēle? — viņš noprasīja.

—   Skatoties pēc tā, kāda rakstura ielūgums tas ir, — dienesta vai privāts, — Esens atbildēja.

—   Iekaliet sev, kaptein, ka aizvien, visur un visās vietās mans lūgums vai ielūgums jau ir pavēle, tikai pateikta pieklājības formā. Ja tas tā ir, tad jums nav tiesību aizturēt manis ielūgtos virsniekus.

—   Tādā gadījumā jūsu pavēles ir tieši pretējas flotes virspavēlnieka rīkojumiem, jūsu augstība, — Gramatčikovs stingri atteica.

—   Man, ķeizariskās ģimenes loceklim, admirālis nav nekāds pavēlnieks. Jūs es piespiedīšu manas pavēles izpildīt bez kavēšanās. Kas par nepieklājību! Tāda izlaidība! Jūs nedrīkstat turpmāk aizturot manis ielūgtos virsniekus, citādi es ar jums tā izrēķināšos, ka jūs mani vēl ilgi pieminēsiet. Varat iet! — bez jēgas kliedza lielkņazs.

Izgājuši no Kirila Vladimiroviča kajites, Esens ar Gramatčikovu devās pie Makarova un ziņoja par šo notikumu.

—          Tā es nevaru dienēt, jūsu ekselence, — Esens uztraucās.

—   Lūdzu mani svītrot no ekipāžā sarakstiem.

—   Saprotiet taču, Nikolaj Otovič, ka kņaza izlēciens vairāk skar mani nekā jūs, — admiralis viņu mierināja. — Izrādās, nevis es, bet lielkņazs komandē floti. Šodien pat es par to runāšu aj; viņu un Aleksejevu.

—   Mani visā dienesta laikā neviens tā nav apvainojis. Ja kņazs neatvainosies, es nekavējoties iesniegšu atlūgumos, — drūmi paziņoja Gramatčikovs.

—   Lūdzu jūs, kungi, apmierinieties un apdomājiet visu, ko darāt. Es pieprasīšu, lai lielkņazs vēl šodien jums atvainojas, — Makarovs apsolīja virsniekiem.

Tie atsveicinājās un aizgāja.

—   Palūdziet pie manis lielkņazu, — Makarovs pavēlēja Dukeļskim.

—   Kas noticis, admiral? — Kirils Vladimirovičs jautāja, ienākdams kajitē.

—   Jūsu izturēšanos pret Esenu un Gramatčikovu es uzskatu

par nepieklājīgu un uzaicinu jūs atvainoties, — Makarovs nobēra.

—   Viņi saņēma, ko bija pelnījuši. Es no savas puses uzskatu par nepieklājīgu nepildīt manas pavēles.

—   Viņi nav jums padoti: pagaidām floti komandēju es, ne jūs.

—   Runa nav par flotes komandēšanu, bet par nepieļaujami necienīgu Esena un Gramatčikova izturēšanos pret maniem ielūgumiem.

—   Viņi ir rīkojušies saskaņā ar manām pavēlēm.

—   Tad jūsu pavēles ir vai nu jāatceļ, vai arī jāpārgroza attiecīgajā veidā.

—   Es ar jums nestrīdēšos, bet pieprasu atvainoties pret aizskartajiem virsniekiem.

—   Bet es ir nedomāju atvainoties un uzskatu šo jautājumu par izbeigtu.

—   Tad es lūgšu jūsu ķeizarisko augstību iesniegt raportu par atbrīvošanu no mana staba.

—   Diezin vai es izpildīšu jūsu lūgumu.

—   Tāds jūras lietu nodaļas priekšnieks kā jūs man nav vajadzīgs, — paaugstināja balsi Makarovs, — Vēl šodien telegrafēšu cara vietniekam un caram-imperatoram pašam.

—. Velti jūs visus niekus tik tuvu ņemat pie sirds, Stepan Osipovič, — lielkņazs pārgāja uz citu toni, nobijies no tik plašas incidenta izskaņas. — Ja jūs uz to pastāvat, tad vienīgi aiz cieņas pret jums es esmu ar mieru uzrakstīt dažus atvainošanas vārdus. Vairāk, es ceru, jūs no manis kā ķeizariskās ģimenes locekļa neprasīsiet.

—   Lūk, spalva un tinte, — admiralis norādīja uz galdu. — Ludzu jūs tepat uzrakstīt atvainošanās vēstules.

—   Es redzu, admiral, ka jums ir ciets tvēriens, — lielkņazs jau sāka skaisties, — bet, tā kā esmu apsolījis uzrakstīt, tad vārdu arī turēšu. — Gatavs, — viņš pastiepa admiralim divas īsas zīmītes. «Lūdzu uz mani neskaisties,» — tā viņiem pilnīgi pieliek. — Makarovs nesāka strīdēties un atlaida kņazu.

Izsaucis Dukeļski, admiralis pavēlēja nosūtīt zīmītes. Pēc tam viņš nodiktēja flagvirsniekam garu telegramu, adresētu cara vietniekam, ar lūgumu nekavējoties aizvākt abus lielkņazus no Arturas.

—   Telegramu pārnesiet šifrā un steidzami nosūtiet, — admiralis pavēlēja.

Nākamajā rītā viņš jau saņēma no Aleksejeva atbildi, kurā

tas apsolīja «sabārt» lielkņazus un deva padomu Makarovam «neaizvainot patmīlīgo jaunekli». Makarovs saprata, ka ne cara vietnieks, ne Pēterburga viņu neatbalstīs.

Tomēr viņš nezaudēja cerības tā vai citādi iespaidot lielkņazu. Izsaucis pie sevis Vereščaginu, Makarovs apjautājās, vai tas nedomā drīz atgriezties Pēterburgā.

—   Vai tad es jums Arturā jau esmu apnicis, Stepan Osipovič? — gleznotājs pasmējās.

—   Tā tas nav domāts, dārgais draugs. Man jānosūta vēstule caram. Gribēju lūgt jūs nodot to viņam tieši rokās. Citādi tā līdz caram nenokļūs.

—   Un, ja arī nokļūtu, tad diezin vai jūs sagaidīsiet vēlamos rezultātus. Cars ir jauns, nepiedzīvojis, un viņu stiprā mērā ietekmē galma kliķe, pie kuras pieder arī Kirils Vladimirovičs. Jūs taču zināt, ka vārna vārnai acīs neknābs!

—   Jūs varētu pastāstīt caram, pie kā noved lielkņaza uzvešanās. Ja viņu neaizvāks no šejienes, es būšu spiests atteikties no flotes virspavēlniecības.

—   Neatļaus, Stepan Osipovič!

—   Tad es kņazu vienkārši izraidīšu no Arturas, lai mani pēc tam pazemina kaut vai par matrozi!

—   Tiešām, jūsu stāvoklis ir grūts, Stepan Osipovič, ļoti grūts. Ja vēlaties, es jau rītdien pat izbraukšu uz Pēterburgu, — mazliet padomājis, piekrita Vereščagins.

—   Nogaidīsim vēl kādu nedeju, varbūt šim slaistam apniks Arturā dzīt neķītrības un viņš pats aizbrauks no šejienes.

—   Tas ir grūti ticams, jo viņš visu savu mūžu ir tikai žūpojis. Ja Togo par jaunu uzsāktu bombardēt Arturu, tad viņa augstdzimtība vienā mirklī pazustu no šejienes. Lielkņaziskie nervi nav piemēroti tik stipriem pārdzīvojumiem, — Vereščagins ironizēja.

Arī Makarovs skaļi nosmējās.

—   Atliek tikai lūgt Togo izdarīt man šo draudzības pakalpojumu!

—   Viņš ļoti labi saprot, ka lielkņazs ir viņa sabiedrotais cīņā pret jums. Ticiet man, kamēr Kirils būs Arturā, japaņi pret cietoksni nevienu lielāku operāciju neuzsāks.

Lieldienu nedēļas sakuma uz flagmaņa kuģa notika svinīga Jura krustu izdalīšana tiem matrožiem, kas kaujās bija pierādījuši izcilu drosmi. No visiem eskadras kuģiem uz «Petropavlovsku» traucās laivas, un tur atradās pašu matrožu izvēlētie visdrosmīgākie no drosmīgajiem, kurus tie bija atzinuši par cienīgiem saņemt šo augstāko karavīra apbalvojumu. Starp tiem bija cienīgi bocmaņi un flotes vecākie apakšvirsnieki ar tradicionālo auskaru ausī un ar pomadi stingri ieziestām ūsām; bija arī matrozīši bez ūsām, pavisam jauniņi, kas tikai dažus mēnešus vel brauca uz kuģa. Vjsu sejās bija sastingusi svinīgas nopietnības un kautrības izteiksme. Viņi rūpīgi izgludināja savas drēbes un sakārtoja taisni beznaga jūrnieku cepurītes, pūlēdamies izskatīties švītīgi un lepni. Laivas piestāja pie parades kāpnēm. Matroži ātri uzskrēja uz klāja un nostājās ierindā uz klāja paaugstinājuma kuģa pakaļgalā.

Kad visi bija sapulcējušies, pie apbalvojamiem piegāja klāt Makarovs. Vēlēdamies sevišķi izcelt šī brīža svinīgumu, admiralis bija apģērbis formas ģērbu, kas bija paredzēts svinībām. Viņu pavadīja kņazs Kirils Vladimirovičs un visi eskadras admiraļi, tāpat svinībām paredzētos formas ģērbos. Makarovs sasveicinājās ar matrožiem un kopā ar savu svitu nesteigdamies nogāja gar ierindu. Dažiem viņš pajautāja, par ko viņi apbalvoti, vai ilgi dien, kur agrāk dienējuši . . .

Matroži atbildēja droši, bez kautrēšanās.

—   Lūgšanai stāt, cepures nost! — Makarovs nokomandēja.

Sākās dievkalpojums. Matroži sirsnīgi meta krustus, piemiegdami acis no spilgtajiem pavasara saules stariem, kas izlauzās no mākoņiem. Admirālis ar roku sargāja savu jau mazliet kailo pakausi no spirgtā jūras vēja. Saskanīgais matrožu dziedātāju koris centās no visa spēka. Pēc ilgu gadu vēlējuma nolasīšanas valdošajam namam, «bajāram Stepanam» un «visiem pareizticīgajiem karavīriem» garīdznieks aprasināja matrožus ar svētīto ūdeni.

Atskanēja komanda: Cepures uzlikt! Tad apbalvojamos kareivjus uzrunāja Makarovs:

—   Pēc jūsu biedru vienprātīgas izvēles jūs esat atzīti par cienīgiem saņemt visaugstāko karavīra apbalvojumu. Katr^ kas saņem Jura krustu, kļūst savas karaspēka daļas lepnums. Arvien paturiet prātā šodien saņemtā Jura krusta augsto nozīmi un pierādiet sevi cienīgus nest šo apbalvojumu, — izjusti norunāja admiralis.

Pēc tam viņš sāka izdalīt apbalvojumus. Dukeļskis pēc sa-' raksta izsauca apbalvojamo vārdus. Tie pa vienam pienāca pie admiraļa. Ikkatru no viņiem flotes virspavēlnieks apsveica, izjautāja par dienestu, novelēja ari turpmāk labas sekmes . .. Tad lielkņazs, tikko valdīdams žāvas pēc pagājušās nakts uzdzīves, piesprauda apbalvojamiem krustus.

—   Kā tu stāvi, lempi! Krūtis izgāzt, galvu augstāk! — pusbalsī uzbrēca viņš matrožiem.

Netālu bija novietojies Vereščagins ar zīmēšanas albumu rokās un ātri skicēja matrožus; zem viņa zīmu|a uzplauka priecīgi satrauktās matrožu sejas, atbildot Makarovam, un arī nopietnās, drūmās, reizēm izbijušās to matrožu sejas, kuri stāvēja pie lielkņaza. Mākslinieks ar dažiem zīmuja vilcieniem sniedza veselas izjūtu gammas.

Kad Jura krusti bija izdalīti, matroži atkal nostājās ierindā.

—   Par godu jaunajiem Jura krusta kavalieriem, urā! — uzsauca Makarovs, militāri sveicot, pielikdams baltā cimdā tērpto roku pie savas trijstūru cepures.

Orķestris sāka spēlēt tušu, un no eskadras kuģiem atskanēja salutšāvieni. Eskadra godināja savus varoņus.

Apbalvoto sejas laistījās aiz prieka. Viņi sajūsmināti raudzījās uz savu mīļoto vectētiņu — admirali.

Tikko apklusa urā kliedzieni, kad viens no matrožu ierindas saviļņotā, aiz uztraukuma lūstošā balsī nokliedza:

—   Mūsu mīļotajam admiralim, mūsu «vectētiņam», urā!

Pār kluso Arturas reidu aizskanēj;! pērkonīga krievu kaujas

kliedziena dārdoņa. Stalts, platiem pleciem un vējā plīvojošu bārdu, stāvēja Makarovs matrožu ierindas priekšā, to matrožu, ko viņš tik daudzreiz bija vedis kaujā zem savas admiraļa flagas. Viņa sejā spulgoja mīla. Ar lepnumu viņš raudzījās uz saviem matrožiem.

Ilgi dārdēja urā kliedzieni. Tikai tad, kad admiralis pameta ar roku, tie kā negribēdami pamazām apklusa.

—   Paldies, zēni! — Makarovs sirsnīgi uzsauca.

—   Prieks censties! — matroži atsaucās. Un atkal pār reidu pāršalca — urā! — ko uztvēra uz blakus stāvošajiem kuģiem, ostmalā un ostas darbnīcās …

—   It kā kāda masu psiehoze! — kņazs Uchtomskis neziņā rūca, ieklausīdamies pāri reidam plūstošajos urā kliedzienos. — Matroži, skatīdamies uz Makarovu, liekas, no sajūsmas prātu zaudē.

—   Tas, jūsu gaišība, ir tas pats stiehiskais rēciens, ar kuru

Suvorova varoņi apsveica savu tētiņu Aleksandru Vasiljeviču,

—   Dukeļskis atbildēja.

1904. gada 30. martā ap pusdienas laiku uz mīnulaivas «Strašnija» no flotes štāba saņēma slepenu sūtījumu. Mīnulaivas komandieris — otrā ranga kapteinis Jurasovskis saviebās, jau iepriekš nojauzdams ko nepatīkamu.

—   Neļauj ne lieldienas, kā pieklājās, nosvinēt! Aizkomandēs atkal kaut kur nakts melnumā, — viņš dusmīgi rūca, atvērdams aploksni. — Kā tad! «Tumsai iestājoties, jums ar mīnulaivām jadodas sirojumā uz Sanšantou salām». — Viņš piedauzīja ar dūri pie savas kajites sienas. Uz šo aicinājumu ienāca mīnulaivas inženieris mechaniķis Dmitrijevs. Tas bija noskuvies, uzposies, jaunā tērpā un sasmaržojies.

—   Kas noticis, mans draugs un kaptein? — viņš jokodams jautāja. — Vai atkal štābs izdomājis kādus stiķus mūsu «Strašnijam»?

—   Saņēmu pavēli — šonakt iet uz Sanšantou salām Jeļisejeva grupa. Kā tev ar mašinām?

—   Te tev nu bija! Tikko sagatavojos nobraukt krastā uņ tur «krietni uzdzīvot». Es taču visus svētkus nosēdēju pie mašinām, tās pārbaudīdams, — Dmitrijevs vīlies noteica.

—   Vai tev viss kārtībā? — Jurasovskis atkārtoja jautājumu.

—   Mašinas pilnīgā kārtībā, bunkuri pilni ar ogiēm, saldūdens pietiks līdz Cifai, — mechaniķis ziņoja.

—   Mašinu apkalpe mājās?

—   Tikai sardze, pārējie no paša rīta krastā. Es viņus šodien atlaidu līdz flagas nolaišanai, viņi taču visus svētkus nostrādāja.

—   Vajadzētu tūliņ sūtīt tiem pakaļ.

—   Kur tu viņus, velnus, sameklēsi? Būs izklīduši pa dzertuvēm. Vakarā ieradīsies, bet ātrāk nez vai varēs sameklēt.

—   Pasauc man bocmani, bet pats padomā, kā savu melno bandu savākt.

—   Vai es pats varu līdz vakaram aizbraukt krastā? — Dmitrijevs nedroši vaicāja.

—   Liekas, ka var! Mēs iziesim jūrā ap deviņiem vakarā. Bet tikai ar vienu noteikumu: jāatrod krastā Maļejevs un Akinfijevs un jāpaziņo viņiem par izbraukšanu jūrā.

—   Tieši tā, tieši tā, — mechaniķis kļuva priecīgs. — No jūras dibena viņus izraušu, apstaigāšu visas dzertuves, līdz atradīšu.

—   Tikai pats kādā no tām neaizķeries. Viņi, droši vien, vai nu uz «Etažerkas» meitenes zvejo, vai pie Rivas sardzē stāv. Andrjuša par viņu tā biežāk runā, ka tikai neuzķeras tur uz sēkļa.

—   Ieiešu arī pie viņas! Kas attiecas uz Rivu, tad nav ko baidīties: viņu nobloķējis Dukeļskis, un kādu citu viņš' diezin vai klāt laidīs. Tātad steidios! — Dmitrijevs nozuda.

Nobraucis krastā, viņš vispirms devās uz «Etažerku». Diena bija silta, mazliet apmākusies, un no jūras kāpa viegla migla. Visi bulvara celiņi bijā pilni staigātāju. Dārdēja mūzika. Portarlurieši steidzās uz krastu paelpot tīro, spirgto jūras gaisu.

Apstaigājis visas maliņas, Dmitrijevs neatrada ne Maļejeva, ne Akinfijeva. Tad viņš pa versti garo dambi, kas savienoja Vccun Jaunpilsētu, devās uz restorānā «Variйtй» augsto divstāvu ēku. No turienes jau pa gabalu dzirdēja saraustītas mūzikas skaņas, dziesmas un piedzērušo klaigāšanu. Restorānā zāle bija pilna no vīna sasarkušu, piedzērušu virsnieku un ielas meitu. Pirmais, ko viņš tur ieraudzīja, bija melns paaugstinājums, uz kura stāvēja balts, spīdīgs zārks ar četrām smagos baznīcas svečturos iespraustām svecēm. Zārkā gulēja gluži kaila sieviete ar vīna pudeli rokā. Pie zārka galvgaļa atradās kancelīte. Kāds vīrietis, pavisam bāls no pārdzeršanās, bez svārkiem, saplēstā kreklā, skaļā balsī lasīja pornogrāfiskus pantus, pavadīdams lasīšanu nepieklājīgiem žestiem. Pūlis, kas piepildīja zāii. skaļi zviedza.

Dmitrijevs, apstulbis no šā skžda, apstājās un sāka apskatīties. Ne Maļejeva, ne Akinfijeva te neredzēja, un~viņš mēģināja izspraukties atpakaļ.

—   Kas jums te tā ķēmojas? — viņš pajautāja restorānā saimniekam, resnajam gruzīnam Nokabidzem. Tas izbrīnījies paskatījās Dmitrijevam acīs.

—   Lielkņazs Kirils Vladimirovičs. Viņš ar brāli Borisu jau trīs dienas tā priecājas.

—    Skaista izprieca! Mežoņi — papuasi, pat tie uzvedas pieklājīgāk.

—   Ts! Klusāk, citādi var iznākt nepatikšanas. Tā kaut ko mēs vēl Arturā neesam redzējuši. Ielas meitas desmitiem tūkstošu vienā dienā nopelna … — runīgais Nokabidze pastāstīja.

Dmitrijevs apjautājās par Maļejevu un Akinfijevu.

—   Neesmu redzējis, te viņi nav bijuši.

Mechaniķis izgāja uz ielas. Pēc restorānā trokšņa, klaigāšanas un sasmakušā gaisa bija patīkami ieelpot spirgto jūras gaisu. Inženieris aizgāja līdz mazam vienstāva namiņam. Logu priekškari bija nolaisti. Dmitrijevs piezvanīja. Maza ķinietīte ar baltu mežģiņu aubīti un priekšautiņu atvēra durvis un, zemu pietupdamas un klanīdamās, jautāja, ko viņš vēloties. Mechaniķis gribēja uzzināt par saviem draugiem.

—   Man nezin, kas viņ, — ķinietīte atbildēja.

Izdzirdusi sarunu, iznāca Riva. Sārtā zīda tērpā, spilgti sarkanu ziedu tumšajos matos, viņa Dmitrijevam šķita neparasti skaista. Viņš pieklājīgi palocījās un atkārtoja savu jautājumu.

—   Jā, viņi ir šeit! Lūdzu, ienāciet! — Riva aicināja. — Andrjuša! Te kāds atnācis pakaļ jūsu dvēselei, — viņa pasauca Akinfijevu.

Akinfijevs, jautrs un sasarcis, aizbāzis servjeti aiz apkakles, iznāca priekšnamā.

—   Pavluša! — viņš priecīgi apsveica Dmitrijevu. — Ienāc, būsi viesis!

—   Šonakt jāiziet jūrā, un Jurasačs jūs abus sauc atpakaļ uz kuģi.

—   Līdz vakaram vēl laika diezgan. Atģērbies! Sabiedrība tev jau pazīstama: Dukeļskis, Soimanovs un mūsu draugi artileristi — Boreiko ar Zvonarevu.

Ikviens mums viesis dieva sūtīts,

Lai kādas nebūtu tas cilts.

Kaut vecā skrandu kreklā ietīts,

Tas mums ir mīļš, alaverdl!…

ēdamistabā ar dziesmu saņēma Dmitrijevu. Boreiko jau nāca viņam pretim, turēdams rokās apzeltītu paplāti ar lielu, ķiniešu rakstiem izrakstītu sudraba kausu uz tās.

Izdzēris pāris glāzīšu, Dmitrijevs mazliet apreiba.

—   Artileristu kungi! Šonakt mūsu mīnulaivas iziet jūrā. Lūdzam tās neapšaudīt, kā tas bija februārī. Ar jūsu māku šaut, kas zina, var vēl iznākt tā, ka mēs kaut kur pie Elektriskās Kraujas sākam burbuļus laist, — viņš norunāja.

—   Tagad šīs briesmas jums vairs nedraud, — Boreiko atbildēja. — Pie mums baterijā taču ir signalists no «Strašnija», lai sazinātos ar floti.

Priekšnamā atskanēja zvans, bija ieradies vēl kāds. Pēc īsa brīža Kuinsana ienāca ar aploksni rokā.

—   Pie leitnant Dukeļski matroz nākt, — viņa smaidīdama' pavēstīja un iedeva aploksni Dukeļskim.

—   «Sakarā ar paredzamo eskadras iziešanu jūrā, lūdzu jūs nekavējoties atgriezties uz kuģa. Admirālis Molass,» — izlasīja Dukeļskis, atvēris aploksni. — Tā-a. Tas nozīmē, ka jāpošas. Vai kuteri man pakaļ atsūtīja? — viņš jautāja matrozim.

—   Tieši tā. Gaida jūs pie piestātnes.

—   Labi. Aizej uz virtuvi. Izskalo tur rīkli. Tikai uz ķinietīti nemet acis!

—   Tieši tā, jūsu labdzimtība, izskalot rīkli un uz ķinietīti neskatīties! — matrozis atbildēja un aizgāja kopā ar Kuinsanu uz virtuvi, kur steidzīgi viņu apkampa.

Uz krastmalu līdzi gāja arī Riva. Artileristi gribēja doties mājās kājām, bet Maļejevs piedāvājās aizvest viņus līdz artilērijas pilsētiņas piestātnei. Pār Arturu jau klājās novakara ēnas, bet nekur tumsā neiedegās nevienā uguntiņa. Bombardēšana no jūras bija iemācījusi pilsētu paslēpties tumsā. Eskadra, sagatavojusies izbraucienam, kā tumši silueti rēgojās pie izejas no ostas. Debesis pār jūru aizsedzās zemiem lietus padebešiem.

—   Rādās, ka jums būs ne visai patīkama pastaiga! — Zvonarevs teica jūrniekiem.

—   Brīnišķīgs laiks! Tādā naktī var pieiet ienaidniekam pavisam klāt, tad arī vēl nepamanīs, — Maļejevs atbildēja.

—   Izlūkošanai labāka laika nevar vēlēties!

—   Tikai neuzskrieniet uz sēkļa pie Sanšantou un netaranējiet tumsā cits citu, — Dukeļskis brīdināja. — Tās ir draņķīgas salas, — daudz visādu sīku ejiņu un daudz zemūdens klinšu.

—   Zorž, ielūgsim viņus visus rīt pusdienās, — Riva ierosināja.

—   Lieliska ideja! Lūdzu rītdien divos ierasties pie mums! — Dukeļskis pievienojās.

—   Mēs varēsim tikt tikai pret vakaru, — Boreiko nopūtās.

—   Vienalga, kad iznāk, — Riva pasteidzās piebilst. — No «Strašnija», tiklīdz būs izmests enkurs, visus ar jūsu Jurasaču priekšgalā lūdzu pie sevis.

—    Būsim, būsim, neaizmirsīsim! — Akinfijevs jokoja. — Mūsu Jurasačs labprāt ēd sēnes ar krējumu un salatus «olivjē». Pagādājiet tos, tad iekarosiet viņa sirdi!

Krastmalā pie piestātnes stāvēja blakus divas laivas: no

«Petropavlovska» un «Strašnija». Riva ilgi atvadījās no Dukeļska.

Abas laivas reizē aizbrauca no piestātnes.

Kamēr Riva pavadīja viesus, Kuinsana paguva aizskriet tepat netālu un parunāt par kaut ko ar veco ķinieti — nabagu. Pārmijusi ar to dažas īsas frāzes, viņa aizsteidzās mājās, bet ķinietis stenēdams un vaidēdams vārga veča gaitā aiztuntuļoja uz Tējas ielejas pusi. Aiz pilsētas uz tumšā ceļa viņa gaita pēkšņi kļuva jauneklīga un spraiga. Ķinietis viegli pārlēca ceļmalas grāvim un ātri aizsoļoja uz Ļaotešana pusi, redzams, labi orientēdamies pazīstamajā apkārtnē. Apgājis apkārt te novietotajai baterijai, kur neredzēja neviena cilvēka, viņš pazuda šaurā aizā un, nogājis kādu pusversti, atradās uz kraujas juras krastā. Šaurā, dziļā sprauga bija aizaugusi bieziem krūmiem. Ķinietis iegāja krūmos un drīz vien atkal iznāca, nesdams līdzi mazu rqkas laterniņu, kuras gaismā tik tikko mirdzēja tumsā. Nosēdies zem krūma, viņš uzmanīgi pacēla gaisā laterniņu un sāka lūkoties nakt.s tumsas pārklātajā jūrā. Pēc brīža pie apvāršņa vairākas reizes uzliesmoja un atkal nodzisa atbildes signāls. Tad ķinietis sāka savu gaismu gan aizklāt uz brīdi, gan atkal atklāt. Pabeidzis viņš pagaidīja atbildi no jūras, bet pēc tam noslēpa laternu un zagdamies aizgāja atpakaļ.

Pēc pusstundas admiralis Togo noteikti zināja, kad krievu mīnulaivas izies jūrā un kurp dosies, kā arī par paredzēto visas eskadras iziešanu jūrā agri no rīta. No Sanšantou salu rajona tika aizvākti visi japaņu kuģi, bet vieglo kreiseru un mīnulaivu eskadra saņēma pavēli sagaidīt krievu mīnulaivu atgriešanos nie Arturas.

Pirms iziešanas jūrā Jurasovskis izsauca uz klāja visu komandu un matrožiem sīki izskaidroja, kāpēc un kurp dodas mīnulaiva.

—   Uzdevums šoreiz sarežģīts un grūts: mums ik bridi jābūt gataviem uzbrukt ienaidniekam. Lielgabali un mīnu aparati jāpielādē. Uz komandtilta — v: sa uzmanība jāpievērš jūrai, lai netaranēiu priekšā ejošo mīnulaivu vai arī neatrautos no tās un pie salām lai neuzskrietu zemūdens klintīm, — nobeidza savu runu Jurasovskis un atlaida matrožus.

—   Kāpēc matrožiem jāzina visi šie sīkumi? — Akinfijevs nesaprata.

—   Katram matrozim jāsaprot uzdevums. To jau priekš daudziem gadiem teicis Suvorovs, bet jūs, Andrjuša, vēl tagad to neizprotat. Matrožiem jāveic kara uzdevums arī tad, ja viss komandējošais sastāvs izkristu no ierindas, tāpēe viņiem jāzina, kurp un kādēļ tos sūta, — Jurasovskis paskaidroja mičmanim.

Drīz pēc tam astoņas mīnulaivas ar izdzēstām ugunīm cita aiz citas sāka iziet no o'stas un uzņēma kursu uz Sanšantou salām. «Strašnijs» gāja pēdējais. Kad tas cauri šaurumam izgāja ārējā reidā, Akinfijevs atskatījās uz krastu. Nakts tumsā varēja atšķirt tikai prožektorus no dežurējoša kreisera un Elektriskās Kraujas. Andrjuša atcerējās Zvonarevu, kas tieši šonakt dežurēja baterijā. Tai brīdī no krasta sāka signalizēt ar ugunīm.

—   No Elektriskās Kraujas novēl laimīgu ceļu, — ziņoja dežurējošais signalists Scregins, — droši vien, mūsu Denisenko cenšas. Pavēlēsiet atbildēt, jūsu labdzimtība?

—   Nē! Mēs ejam slepeni, japaņiem nav jāzina par mūsu iziešanu jūrā.

—   Kaste vairs par slepenību, jūsu labdzimtība? Šodien mīnulaivu matrožus vāca kopā pa visām dzertuvēm, ziņodami, ka šonakt jāiziet jūrā izlūkos. Spiegu Arturā — tīri melns, un stāsta, ka japaņiem spiegi esot pat mūsu štābos un uz visiem kuģiem.

—   Tāpēc vēl jo vairāk nedrīkst parādīt japaņiem, ka mēs jau izgājuši jūrā. Lai viņi meklē tumsā.

—   Tā ir taisnība! Pašreiz nekā nevar saredzēt. Varbūt tikai, ātri ejot, dzirksteles no dūmeņiem varēs saskatīt.

Sāka līt lietus. Tā kā pavisam nebija vēja, lāses mierīgi un vienmuļi krita stāvus lejā. Odens strūklas visapkārt mīnulaivai veidoja it kā aizkaru. Jūru klāja sīki, gurdeni vilnīši. Andrjušam likās, ka visa pasaule iegrimusi melnā tumsā, kurā nekustīgs stāv uz vietas «Strašnijs». Kompasa ripas blāvā gaisma vāji apgaismoja daļu no komandtilta un pie stūres sastingušo stūres vīru.

Jurasovskis šai trūcīgajā gaismā pētīja karti, kur bija atzīmēts «Strašnija» kurss.

—   Kurss nord-ost četrdesmit grādu! Līdz salām kādas sešdesmit jūdzes, tas ir, četras stundas lēna brauciena, apmēram piecpadsmit mezglu stundā. Apiesim apkārt salām un atgriezīsimies mājās; domājams, kādos sešos vai pusseptiņos būsim jau

Artura. Turiet «Strašniju» kursā un uzmanīgi novērojiet jūru. Es nokāpšu lejā izdzert glāzi tējas, — aiziedams norīkoja kapteinis.

Andrjuša sāka staigāt pa komandtiltu. Laiks vilkās gausi. Lietus stūrgalvīgi turpināja līt. Lāses krita aiz apkakles, kaut gan viņš bija uzcēlis lietus mēteļa kapuci. Akinfijevs aizgāja līdz kuģa priekšgalam, kur pie lielgabala bija novietojusies sardze. Viņi uzmanīja tumsā tik tikko samanāmo pa priekšu ejošās mīnulaivas korpusu.

—   Uzmanīgi skatīties uz priekšu! — mičmanis brīdināja.

—   Tieši tā! Uzmanīgi skatīties uz priekšu! — matroži atsaucās.

— Šausmīgi tumšs, jūsu labdzimtība, tā kā nēģera vēderā,

—    signalists Scregins pļāpīgi atbildēja. — Tik vien redz kā mazliet dzirksteļu, kad uzvanda ogles. Var gandrīz paslēpes spēlēt ar japaņiem, — kurš kuru ātrāk atradīs.

Akinfijevs ar binokli apskatīja apvārsni un atgāja nost no matrožiem. Tie turpināja sarunas.

—   Runāja, ka drīz miers būšot, bet nekā! Japaņu eskadra no devītā marta pie Arturas nav rādījusies, toties mīnulaivas katru dienu ložņā pa ārējo reidu. Ai, kaut jel karš ātrāk beigtos! Es tūliņ tiktu brīvs, aizbrauktu mājās pie Kaspijas jūras, zvejotu, kopā ar kādu iegādātos laivu .. .

—   Palūko, liekas, ka priekšā neko vairs neredz! — Seregins izbijās. — Būsim vēl pazaudējuši sakaru ar citām mīnulaivām!

Abi matroži bažīgi sāka raudzīties uz priekšu, bet nakts tumsa acij nebija caurskatāma.

—   Ak tu sasodīts, kāda nelaime! — Seregins uztraucās.

—   Nekas! Bez pārējiem ātrāk atgriezīsimies Arturā! — kaimiņš viņu mierināja.

Ziņoja Akinfijevam.

—   Ak jūs vārnas! Savārījuši tādas ziepes! … — izlamājās mičmanis un paskatījās pulksteni. Bija jau pusnakts. Spriežot pēc brauciena ilguma, «Strašnijs» atradās kaut kur Sanšantou salu rajonā. Baidīdamies tumsā uzskriet krastam, Akinfijevs apturēja mašinas, aizsūtīja pēc Jurasovska un izsauca uz klāja sardzes brīvmaiņu. Mīnulaiva, šūpodamās viļņos, apstājās. Pēkšņi kaut kur priekšā skaidri varēja sadzirdēt suņu rejas.

—   Pa kreisi priekšgalā dzird suņus rejam! — ziņoja Seregins. — Droši vien, krasts tuvu.

Jurasovskis jau bija uz komandtilta.

—   Uzmaniet zemūdens klintis. Lēnā gaitā atpakaļ! — viņš komandēja. «Strašnijs» lēnām salīgojās un sāka slīdēt atpakaļ.

—   Pakaļgalā bangas ap klintīm! — no pakaļgala iekliedzās Seregins.

—   Stāt! Redzams, esam iebraukuši līcī vai šaurumā un pakaļgals sagriezies pret krastu, — nolēma Jurasovskis.

—   Labajā pusē ugunis! — signalists ziņoja.

Andrjuša pacēla tālskati. Kaut kur mirdzēja vāja uguntiņa. Vai tā bija tuvu vai tāliļ, tumsā nevarēja noteikt.

Pa kreisi skaļi iedziedājās gaiļi.

—   Ak tu velns! Rādās, ka esam iebraukuši starp salām! Meklē nu tagad izeju jūrā, — Jurasovskis rūca.

—   Priekšgalā bangas ap klintīm! — signalists. iekliedzās.

—   Nolaist enkuru! Jānolaiž laiva un jāpameklē izeja, — komandieris nolēma.

Matroži aizmetās pie enkuru iekabēm.

Uz komandtilta uznāca Maļejevs un Dmitrijevs. Enkurs noplunkšķēja ūdeni un, izritinājis divas. asis no ķēdes garuma, nogulās. Kļuva skaidrs, ka krasts kaut kur pavisam tuvu.

—   Nolaist laivu! Brauc izlūkos, Ermij Aleksandrovič, citādi mēs pavisam ķezā iekulsimies.

—   Tieši tā! — atbildēja Maļejevs, nolaizdamies līdz ar matrožiem laivā, kas atgrūdās no kuģa un tūliņ pazuda miglā.

—   Labi vēl, ka nakts, citādi ieraudzītu mūs no krasta un vienā mirklī paziņotu japaņiem! Kā jūd tā atšķīrāties no pārējām mīnulaivām? — Dmitrijevs jautāja Andrjušam.

—   Velns viņu zina! Droši vien, pagriezienā! Par daudz tumšs!

—   Izmērīt dziļumu pakaļgalā! — Jurasovskis pavēlēja.

—   Desmit asu, jūsu labdzimtība! Pakaļgalu spiež uz krastu!

—   Uzsēdīsimies vēl uz sēkļa! — Akinfijevs uztraucās.

—   Drīz sāksies paisums, tad nav tik briesmīgi, ja arī uzsēdīsimies! Kad tik japaņi neuzošņā, ka mēs esam šeit, — atbildēja Jurasovskis.

—   Uz «Strašnija»! — pusbalsī atskanēja no tumsas.

Atgriezās laiva ar AAaļejevu.

—   Tieši tā, uz «Strašnija», — vairākas balsis atbildēja.

—   Vajag turēties pa labi. Ir gan tumsa, tik tikko jūs atradām! — ziņoja leitnants, uzkāpdams uz klāja.

Uzvilka enkuru, un mīnulaiva lēnām devās uz priekšu. Pa kreisi atkal sāka riet suņi.

—   Pareizi ejam! Kati mēs ar laivu te braucām, tāpat rēja suņi. Saož, maitas! Kad tikai neizsauc trauksmi.

«Strašnijs» joprojām uzmanīgi virzījās uz priekšu.

Uz klāja visi sasprindzināti lūkojās tumsā un klausījās skaņās, kas atlidoja no krasta. Mīnulaivu sāka šūpot stiprāk. Rejas apklusa.

—   Izgājām jūrā! — atviegloti ievilka elpu Jurasovskis, pūlēdamies pēc kartes uzminēt vietu, kur pašreiz atrodas «Strašnijs».

—   Ko mēs tagad darīsim? — Maļejevs jautāja.

—    Skaidrs, ko! Atgriezīsimies ātrāk Arturā, lai rītausmā mūs jūrā nepārsteigtu japaņi, — Jurasovskis atbildēja. — Vajadzēs paātrināt gaitu uz kādiem divdesmit mezgliem stundā, lai ātrāk nokļūtu mājās!

—          Baidos, ka būs daudz dzirksteļu, — Dmitrijevs atbildēja.

—   Ogles nav sevišķi labas, deg slikti, daudzreiz jāvanda. Lietus, liekas, līs līdz rītam, un zem tā apsega mēs līdz Arturai nokļūsim nemanot arī ar lēnāku gaitu.

—   Ermij! Tu paliksi sardzē!

—   Tieši tā!

—   Kurss uz Arturu, ātrumu ne mazāku par septiņpadsmit astoņpadsmit mezgliem! Brīvmaiņu atlaist lejā!

—   Tieši tā! Jāiet uz Arturu, ātrums septiņpadsmit astoņpadsmit mezglu! — Maļejevs atkārtoja pavēli.

Izņemot tos," kas palika sardzē, visi nokāpa lejā. Akinfijevs neizģērbies nolikās gulēt, bet Dmitrijevs ar Jurasovski palika mesč dzert tēju.

Ap četriem no rīta laiks sāka noskaidroties. Lietus gandrīz pārstāja, pār jūru pārskrēja atsevišķas vēja pūsmas. Vietvietām uz viļņu galotnēm parādījās baltas putas. Mīnulaiva, šūpodamās viļņos, ar degunu urbās ūdenī, ātrums samazinājās. Maļejevs uzmanīgi tālskatī vēroja jau manāmi pelēko apvārsni, bet krēslā pirms rītausmas nekas nebija redzams. Leitnants savilka ciešāk lietusmēteli un sāka staigāt pa komandtiltu, atcerēdamies Rivas ielūgumu pusdienās.

«Cik labi garšotu krievu kāposti ar pīrādziņiem а la Testof vai jūrnieku sakņu zupa! Otram ēdienam — angļu rostbifs, vēl jēls, saldajam — crиme brыlйe. Bet pie degvīna marinētās vai ar krējumu sagatavotās sēnītes, majonēze vai skābēti āboli. Nebūtu par ļaunu arī marinēta siļķīte!» — viņš sapņoja.

—   Jūsu labdzimtība! Pa kreisi redzamas trīs mīnulaivas, — pārtrauca viņa sapņus Seregins.

Leitnants pielika pie acīm tālskati. Nakts melnumā, kas bija kļuvis jau mazliet pelēcīgāks, vāji iezīmējās trīs mīnulaivu silueti, kuri paralēli «Strašnijam» gāja uz Arturu.

—   «Droši vien, mūsu kuģi, no kuriem mēs atšķīrāmies pie salam,» — nodomāja Maļejevs, bet aiz piesardzības nolēma savus pazīšanās signālus nerādīt.

—   Vai tikai nav japaņi? — bažīgi ieminējās signalists.

—   Nē! Mīnulaivas tā paša tipa kā mūsu «Sijnijs» un «Bczšurrinijs», lielas, ar četriem dūmeņiem. Taisnība, tādas ir arī japaņiem! Bet ko gan tās dienā darīs pie Arturas?

Pagāja kāda ceturtdaļstunda. Austrumi kļuva jūtami gaišāki. Uz rītausmas fona jau pilnīgi skaidri izdalījās nezināmo mīnulaivu silueti. Tās pa vecam turpināja paralēlo kursu, netuvodamās «Strašnijam», kaut gan gāja ar to pašu ātrumu. Šis apstāklis vel vairāk nomierināja Maļcjevu. Viņš galīgi nolēma, ka tie ir savējie, vēl jo vairāk tāpēc, ka varēja jau saskatīt Ļaotešanu. Līdz Arturai bija ne vairāk kā divpadsmit līdz četrpadsmit jūdžu.

—   Pa labi redzami daži kreiseri! — pēkšņi ierunājās stūres virs.

Leitnants paskatījās binoklī: no labās puses, tieši krustojot. «Strašnija» ceļu, nāca trīs vieglie kreiseri. Maļejevs tūliņ pazina japaņu kreiserus «Jošino», «Citos^» un «Takasago». Ātrākie no visiem japaņu kreiseriem, tie varēja attīstīt ātrumu līdz divdesmit četriem mezgliem stundā, tas ir, apmēram tikpat daudz, cik «Strašnijs»; apbruņoti tie bija ar astoņcollīgiem un sešcollīgiem lielgabaliem. Mazajai krievu mīnulaivai to parādīšanās nozīmēja bojā eju. Spēku samērs bija par daudz nevienāds.

—   Svilpt visus uz klāja! Paātrināt gaiiu līdz pēdējai iespējai! — pavēlēja Maļejevs, vienā mirkli apsvēris stāvokli.

Pec nedaudz sekundēm, pa ceļam vēl ģērbdamies, uz klāja uzskrēja matroži un metās pie jau agrāk pielādētajiem lielgabaliem un minu aparatiem. Jurasovskis, uznācis uz komandtilta, pārņēma komandēšanu. Dmitrijevs steidzīgi nokāpa mašintelpā. «Strašnijs» sagatavojās kaujai.

—   Nekavējoties jāpievienojas mūsu mīnulaivām! — Jurasovskis norādīja uz kuģiem pa kreisi. — Visas četras mēs kaut kā izrausimies līdz Arturai.

—    Nevar zināt, vai tās ir mūsu vai japaņu! — iebilda Seregins — Uz tām, cik var redzēt, arī sacelta trauksme, |audis pie lielgabaliem un mīnu aparatiem, kas vērsti pret mums.

—   Tas jau nav pret mums! — saskaities attrauca Jurasovskis. — Viņi arī ieraudzījuši kreiserus un gatavojas kaujai. Uzvilkt pazīšanās signālus! — viņš nokomandēja.

Bet. tikko signāli bija uzvilkti, kad visas trīs mīnulaivas apjoza uguns, un nākamajā mirklī pār «Strašniju» nolrra šāviņu krusa Ar pirmo rāvienu izrādījās sasists priekšgala lielgabals. Kādi pieci matroži ievainoti nokrita uz klāja, kas tūliņ pieplūda asinīm.

—   Japaņi! — aizsmacis izdvesa Jurasovskis. — Tagad vienīgā cerība uz mašinām. Pilnā gaitā uz priekšu!

Tai brīdī no kreiseriem arī izšāva zalves 117, mīnulaivu. Jau pirma: s sešcollīgais šāviņš trāpīja komandtiltu. Jurasovski sprādziens pārrāva uz pusēm. Ķermeņa augšējā dala ar rokā sažņaugtu binokli aizlidoja uz kuģa priekšgalu. Stūres vīrs, asinīm pārplūdis, locīiās uz klsja. Akinfijevs, ko bija a<zmirsuši pamodināt, t'kko uznāca augšā un bija satriekts no skata, ko ieraudzīta. Viņš melns palīdzēt Jurasovskim, bet, apsvēris stāvokli. devās pio Majejeva.

—   Komandieris nosists, Ermij! viņš izdvesa aiz bailēm nobālušām lūpām.

Matroži neziņā skraidīja pa klāju, nesaprazdami, ko iesākt. Malejevs uzrāpās uz pa pusei sagrautā komandtilta un skaļā, mierīgā balsī pavēlēja:

—   Komandiera līķi novietot kajītē! Ievainotos nonest lejā! Nekādas jukas! Komandoriem tēmēt uz mīnulaivām!

V! na noteiktā, stingrā balss nomierināja matrožus, un tie steidzīgi metās izpildīt pavēles.

—   Andrjuša! Tu ej pie četrdesmit septiņu milimetru lielgabaliem un izšauj pēc iespējas vairāk! Sagatavot mīnu aparatns! Tiklīdz japaņi pienāk mīnas šāviena attālumā, šaut, negaidot komandu. — Maļejevs turpināja enerģiski izrīkot.

Abi lielgabali atklāja uguni, atšaudīdamies no kreisajā pusē tuvāk nākošajām mīnulaivām Labajā pusē ātri tuvojās kreiseri. «Strašnijs», ar visu korpusu drebēdams no piepūles, gāja ar iespējamo ātrumu, pūlēdamies izsprukt no žņaudzošā ielenkuma.

Akinfijevs paskatījās uz Arturu. Jau pavisam skaidri varēja

saredzot Ļaotešanu, no miglas iznira Zelta kalns. Viņam pat likās, ka n;dzami jau krievu kuģi, kas nāk laukā ārējā reidā.

Tai mirkli jauna zalve nobira pār «Strašniju». Andrjuša ievaidējas un saķēra labo sānu. Tumša asins straumīte izplūda starp pirkstiem. Mičmanls ar mutautiņu aizspieda brūci, bet palika uz klāja.

—   Stat! — pēkšņi uz mašintelpu nokomandēja Maļejevs.

Vai viņš traks palicis, vai, apstādināt tagad mašinas?» — pa vidēja Akinfijeva smadzenēs.

«Slrašnijs» strauji sāka samazināt ātrumu. Kārtējā japaņu zalve, aprēķināta uz iepriekšējo ātrumu, aizlidoja garām. Toties kreiseri pienāca tuvāk par piecām vai sešām kabeļtauvām.

-   Pilnā gaitā atpakaļ! — pavēlēja Maļejevs. …………….. Pa labi stūrēt!

Mīnulaiva, paklausīga stūrei, pagriezās perpendikulāri pret japaņu kreiseriem apmēram desmit kabeļtauvu attālumā no tiem. Japāņi, nesaprazdami, kas notiek, ari apstādināja mašinas.

Tai mirklī japaņu šāviņš trāpīja mīnu, kas bija ielādēta pakaļgala mīnu aparatā. Atskanēja briesmīgs sprādziens, viss pazuda dūmos. Kad tie izklīda, visapkārt uz klāja gulēja saraustītu cilvēku ķermeņu atliekas. Maļejevs turēja roku pie asinīm noplūdušās galvas, bet no komandtilta nenokāpa.

—   Ar pilnu jaudu uz priekšu! — viņš komandēja.

Akinfijevs beidzot saprata gājienu: Maļejevs gribēja gar

kreiseru pakaļgalu izrauties uz Arturu. «Strašnijs» bija tikai piecu kabeļtauvu attālumā no malējā kreisera. *

—   Priekšgalā, šaut! — iekliedzās Maļejevs.

Mina ieslīdēja ūdeni, un tūliņ atskanēja sprādziens. Kreiseris sasvērās uz pakaļgalu un ietinās dūmu mākonī. Japaņi samulsa un palika iepakaļ. Uzliesmoja cerība uz izglābšanos.

—   Andrjuša! Aizej pārsien ievainojumu un apliec glābšanas jostu. Ja kas notiek, tu ievainots neizpeldēsi, — pavēlēja Maļejevs. — Pavluša, uzkāp augšā, es te viens esmu palicis! — viņš pēc tam iekliedza mašintelpā.

Dmitrijevs iznāca laukā un ar šausmām skatījās uz izdauzīto, asinīm pārklāto klāju. Uz tā bija palikuši tikai kādi pieci vai seši matroži ar bocmani priekšgalā.

Virsnieku kajite bija pārvērsta pārsienamajā punktā. Visi dīvāni bija aizņemti ar vaidošiem ievainotajiem. Vieglāk ievainotie pulcējās gaitenī un virsnieku kajitēs, cits citu pārsiedami. No asins zaudējuma un uztraukuma bālās matrožu sejas bija

stingras un apņēmīgas. Visi gribēja pēc iespējas ātrāk atgriezties augšā uz klāja. Viens otrs brīžiem iekliedzās no sāpēm, citi klusu caur zobiem lādējās, pārvarēdami sāpes.

—   Nāve, brālīši, tuvojas! — kāds izrunāja. — Vajadzētu tīru veļu apvilkt!

—   Klusē, muļķi, par ātru mirt sataisījies! Veļas vietā labāk apliec glābšanas joslu! Artura jau tuvu. Tūliņ no eskadras mums palīgus izsūtīs. Japaņi paliek iepakaļ. Vareni viņus ar mīnu pacienāja, — dusmīgi attrauca Seregins, pārsiedams ievainoto kāju.

—    Atļaujiet, jūsu labdzimtība, es jums palīdzēšu, — viņš piedāvājās, ieraudzījis Akinfijevu. Mičmanis noģērbās un, viņam piepalīdzot, aptina ievainotajam sānam saites.

—   Pamatīgi ieskrambājuši, — līdzjūtīgi noteica Seregins.

—    Daudzus šodien nosita un sakropļoja. Varbūt tomēr līdz Arturai nokļūsim, — un viņš steidzīgi sāka kāpt aupšā. Aplicis korķa jostu un uzmetis uz pleciem šineli, Akinfijevs viņam sekoja.

Japaņi atkal uzmācās. Līdz Arturai bija tikai nedaudz jūdžu. Vēl desmit, vēl piecas minūtes, un mīnulaiva būs glābta! Visu sirdīs atdzima cerība 117. labvēlīgām beigām. Pēkšņi viens no šāviņiem nogāza pakaļējo dūmeni. Uz klāja atskanēja izmisuma kliedzieni. Mīnulaivu ietina dūmi. Ātrums stipri samazinājās. Dmitriievs iemetās mašintelpā. Japaņi atkal sāka ātri tuvoties. Maleievs. h^ls no asiņu zaudējuma, ar aptītu galvu, vēl arvien turpināja komandēt.

—   Pielādēt — lahaios sānos! — viņš pavēlēta Akinfiievam.

—   Kad japani pienāks tuvāk, brāziet tieši! Zēni! — viņš skaļi uzsauca matrožiem, — lai notiek kas notikdams, atcerieties vienu, gūstā nepadoties!

—   Padoties nepadosimies, bet sālsūdeni padzerties, redzams, iznāks! — pa daļai jokodams, atbildēja Seregins. — Varbūt līdz Arturai aizpeldēs: m, ja pa ceļam haizivis neaprīs!

No nogāztā dūmeņa izplūstošie dūmi traucēja saredzēt japāņus, tāpēc uz «Strašnija» nenamanīja nebaidot pnkalga’am pienākušo japaņu kre: seri, kas tieši uz mīnulaivu izšāva zalvi. «Strašnijs» sasvērās uz labajiem sāniem, ietīdamies baltā tvaiku mutulī. No mašintelpām atskanēja sirdi plosoši tvaika apnlaucēto cilvēku kliedzieni. Cits aiz cita applaucētie kurinātā ii uzskrēia un vaidēdami nokrita uz klāja. «Strašnrs» navisam apstājās. šūpodamies vilnos un balta tvaika mutuļos. Tai brīdī no mašintelpu lūkas izlīda sakropļotā, no apdegumiem sarkanā un aklā Dmitrijeva galva. Viņš ar mokām izrausās uz klāja un, taustīdams to ar rokām, sāka rāpot.

Pavluša! — Maļejevs metās pie viņa, bet jauna šāviņa sprādziens pārsvieda Dmitrijevu pār bortu. Pats Maļejevs ar sadragātām kājām nesamaņā novēlās uz klāja. Andrjuša mēģināja nokļūt pie viņa, bet pa ceļam paklupa, krita un, atsities uz Ievainotā sāna, zaudēja samaņu. Uz klāja palika tikai trīs vai četri matroži un bocmanis. Japaņi, redzēdami «Strašnija» nevarīgo stāvokli, pārstāja šaut. Viena no mīnulaivām pienāca klāt divdesmit līdz trīsdesmit asu atstatumā. No tās sāka nolaist laivu Seregins pieskrēja pie vienīgā uz «Strašnija» vēl nesasistā ieroča daudzstobru ložmetēja, noņemta no japaņu brandera, un, pieplacis tam klāt, saka griezt tā rokturi. Uz japaņiem aizšļāca svina šalts. Seregins redzēja, kā krita ložu trāpītie cilvēki uz komandtilta un klāja. Viņš pārsvieda uguni uz laivu, kas vienā mirkli iztukšojās.

Tā! tā! Velns parauj! Sadod! — nikni kliedza bocmanis, vicinādams rokas.

Seregins japaņu mīnulaivai ar lodēm pārplēsa priekšējo dūmeni un saka apšaudīt pakaļgalu. Varēja redzēt, kā ievainotie japaņi rāpo pa klāju. Bet tad nodārdēja šāviens, un tai vietā, kur tikko stāvēja Seregins, palika tikai asiņainu kaulu un gaļas kaudzīte. Bocmanis gribēja mesties lejā, lai atvērtu lūkas, bet ložu caurumotais «Strašnijs»! pats sāka pamazām uz deguna iegrimt ūdenī, tā pakaļgals pacēlās augstu gaisā, un viss, kas vēl atradās uz klāja, strauji ievēlās jūrā…

Atkal uz klāja izskrējušais bocmanis metās uz augšup saslējušos kuģa pakaļgalu, vīstīdams gaisā nespēcīgās dusmās sažņaugtās dūres. Tā viņš arī palika uz kuģa pakaļgala ar draudoši paceltām dūrēm, kamēr «Strašnijs» iegrima jūras dzelmē.. .

… Nokļuvis aukstā ūdenī, Akinfijevs atguva samaņu. Viņu rāva lejup dzelmē, bet korķa veste uzcēla to atkal virspusē. Viņš vēl redzēja, kā kuģa pakaļgals iegrimst ūdenī.

«Beigas! Beigas!» — virpuļoja smadzenēs doma. Sāļais ūdens kairināja ievainojumu, un Andrjušam likās, ka viņa sānus dedzina uguns. Kāds liels vilnis parāva viņu zem ūdens. Spēki zuda. Pēkšņi pavisam tuvu uzšāvās gaisā ūdens stabs. «Šauj!» — atzīmēja Akinfijeva sastingušās smadzenes, bet tad viņš ieraudzīja, ka vietai, kur nogrima «Strašnijs», tuvojas kāds kuģis.

«Savējie vai japaņi?» — pavīdēja pēdēja doma, un viņš zaudēja samaņu …

Atgriezies no krasta uz «Petropavlovska», Dukeļskis sēdās pie darba — atšifrēt saņemtās slepenās telegrainas. To bija daudz un šifrs vietām saputrots. Tas kaitināja leitnantu. Pabeidzis savu garlaicīgo darbu, viņš atviegloti uzelpoja. Izģērbies tikai pa pusei, kā arvien pēdējā laikā, viņš nolikās gulēt. Virs galvas vienrnu|i plīkšķēja lietus, uz klāja paretam atskanēja soļu troksnis un laiku pa laikam atlidoja glasu sitienu skaņas.

Dukeļskis domāja par Rivu. Pēdējā laika viņš arvien biežāk pārdomāja savas attiecības ar Rivu.

«Vajadzētu nokristīt un apprecēt viņu», — ne vienu reizi vien viņš nodomāja. Rivas pagātne viņu neuztrauca. Vai tad mazums bija pat admiralieņu no restorānu dziedātājām. Saprotams, tad uz kādu laiku vajadzēs pārcelties uz citu vietu, varbūt uz Kaspijas jūras floti, ko uzskatīja par izsūtīšanas vietu jūrniekiem, kas kaut ko bija noziegušies, pēc tam aizmirstos un viss ielu savu gaitn.

—   Viņu ķeizariskā augstība vēlas jūs redzēt pie sevis, jūsu labdzimtība! — dieninieks ziņoja.

Atri apģērbies, Dukeļskis devās pie kņaza. Kirils Vladimirovičs tikko bija atgriezies no krasta. Viņš bija stipri piedzēris un vāji saprata, kādēļ viņam ievajadzējies Dukeļska.

—   Sniedziet ziņojumu par apstākļiem uz jūras, — pavēlēja kņazs, lai būtu ko teikt.

—   Divas mīnulaivu grupas aizgāja izlūkos uz Sanšantou salām. Eskadra rīt no rita agri izies jūrā. Pagaidām viss mierīgi!

—   Kur Makarovs?

—   Virspavēlnieks pārnakšņo uz «Askolda».

—   Ir gan viņam čigāna daba! Katru nakti uz cita kuģa pārnakšņo! Vai Makarovs gadījumā nav kādas klejotāju cilts?

—   Cik man zināms, viņš ir īsts krievu cilvēks.

Kņazs brīdi klusēja, pūlēdamies izdomāt, ko vēl varētu pateikt.

—   Kā mēs uzdzīvojām šīs dienas Arturā! Būs ko atcerēties! — un kņazs sāka stāstīt par savām gaitām krastā, bet leitnants viņu pārtrauca ar jautājumu:

—   Ko jūsu augstība vēl vēlas?

-Vispirms es vēlos, lai jūs mani nepārtrauktu, kad es ru-

nāju! Tas nav pieklājīgi! Un bez tam, bez tam es vēl gribēju… Jā! Man steidzīgi vajadzīgs Makarovs. Nekavējoties izsauciet viņu pie manis.

bet, jūsu augstība, admiralis pašreiz guļ!

—   Bet, lūk, es neguļu, — ar piedzēruša cilvēka spītību atbildēja Kirils.

-   Varbūt admiralis Molass varētu atvietot virspavēlnieku?

Dukeļskis jautāja, vēl cerēdams nosargāt Makarova miegu.

—  Nē, man vajadzīgs tieši Makarovs, lai velns viņu parauj!

-     Jūsu augstība, admiralis visas šīs naktis pavadīja sardzē uz jūras, gaidot japaņu uzbrukumu. Viņš ļoti pārpūlējies, un bez sevišķi nopietna iemesla viņu traucēt nevajadzētu.

—   Pēc jūsu domām, leitnant, ķeizariskās ģimenes locekļa vēlēšanās parunāt ar admirali, kas bijis bocmanis, nav vēl pietiekami nopietns iemesls?

—   Domāju, ka šo sarunu var atlikt uz rītdienu.

Jūs doīnrtjat! Es nospļaujos uz to, ko jūs domājat, tāpat ka uz visu un visiem Arturā! Saņemšu krustu un aizbraukšu uz Pēterburgu, bet jūs varat te dzīvot, kā gribat! Izsaukt, pie manis admirali!

—   Atļaujiet zināt, kādu izsaukšanas iemeslu uzdot virspavēlniekam?

—   Iemesls skaidrs, vēlos tūliņ redzēt admirali, tas ir viss.

—   Lai nerastos nekādi pārpratumi, varbūt jūsu augstība uzrakstītu virspavēlniekam zīmīti.

—   Esat gan jūs tintes dvēsele, Dukeļski! Jums vajadzētu būt skīverim, ne jūrniekam! — noteica kņazs, sēzdamies pie rakstāmgalda.

Spalva neklausīja piedzērušā kņaza rokai. Viņš vairākas reizes iesāka rakstīt, bet tad atkal saplēsa uzrakstīto. Dukeļskis nicīgi aplūkoja kņaza stipri novazāto, dzelteni zaļo seju, jau pirms laika pārklātu ar sīku grumbiņu tīklu, viņa kailo pakausi ar agri izkritušajiem matiem un nošķiebtās ūsas, kas līdzinājās izplūkātiem vīšķiem.

—   Ko jūs mani apbrīnojat, leitnant? Neesmu nekāds skuķis, lai mani tā apskatītu, — teica kņazs, beidzot ticis galā ar vēstuli un ieraudzījis Dukeļska vērojošo skatienu.

—   Gaidu vēstuli, jūsu augstība, — Dukeļskis sausi atteica.

—   Nosūtīt vēstuli nekavējoties! Aizvediet pats personīgi! Es neuzticos zemākām dienesta pakāpēm! Te būs pamatīgs brāziens Makarovam par viņa uzpūtību!

Izgājis no kņaza kajītes, leitnants tomēr mēģināja ar Molasa starpniecību iespaidot iespītējušos muļķīgo tiepšu. Kad viņi abi iegāja kajitē, kņazs sēdēja pie galda, uzlicis galvu uz sakrustotajām rokām.

—   Guļ, — Molass nočukstēja.

—   Neguļu vis, bet gaidu Makarovu! — kņazs negaidot atbildēja.

—   Varbūt, jūsu augstība, atliksiet sarunu ar virspavēlnieku 1 idz rītam? — Molass bailīgi nomurmināja.

—   Kaut arī jūs esat admiralis un vācu desinieks, taču krievu valoda jums jāsaprot: es gaidu Makarovu! Sapratāt? Tūliņ izsaukt viņu pie manis, kaut arī viņš ar bābu gulētu!

Dukeļskis tālāko sarunu vairs neklausījās un uzkāpa augšā norīkot laivu. Pēc ceturtdaļstundas viņš jau bija uz «Askolda». Makarovs gulēja, un, cerēdams, ka piedzērušais kņazs uz «Petropavlovska» arī beidzot aizmigs, Dukeļskis iegāja virsnieku salonā un atgulās uz dīvana. Bet nepagāja ne pusstunda, kad sardzes virsnieks ziņoja, ka uz «Petropavlovska» gaidot admirali. Admirāli vajadzēja uzmodināt.

—   Vai kāda nelaime ar mīnulaivām? — bija viņa pirmais jautājums Dukeļskim. — Vai japaņi branderus palaiduši?

Leitnants pasniedza viņam lielkņaza zīmīti.

Izlasījis Makarovs to nikni sagumzīja un iebāza kabatā.

—   Pasakiet lielkņazam, ka man viņš vispirms ir mana štaba atsevišķas daļas priekšnieks un padots man, bet ne otrādi! Ja viņam ir kas steidzams, lai nekavējoties ierodas pie manis ar ziņojumu!

—   Tieši tā! — izstiepās Dukeļskis un aizsteidzās atpakaļ uz «Petropavlovsku». Tur viņš atrada lielkņazu jau mierīgi guļam gu'ltā.

Pēc Dukeļska aiziešanas Makarovs atgriezās savā kajitē un atgulās. Lielkņaza bezkaunīgā rīcība uztrauca admirali. Jau visu laiku kopš savas ierašanās Arturā kņazs sistemātiski mēģināja sagraut viņa autoritati, iejaucās viņa rīkojumos, bieži vien tos atceldams. Makarovs sašuta, izteica kņazam savu nepatiku par šādu rīcību, sūdzējās par viņu Alekscjevam, bet viss tas neko nelīdzēja. Portarturas sauszemes vadība, sevišķi ģenerālis Steselis, neslēpa savu naidīgo nostāju pret floti un atklāti traucēja visus pasākumus, kas bija domāti, lai uzlabotu flotes un krasta

bateriju sadarbību. Viss tas nervozēja un kaitināja galīgi pārgurušo Makarovu.

«Pamest visu un aiziet atvaļinājumā», *— reizēm admiraļa galvā uzpeldēja doma.

bet viņš zināja, ka aiz dažiem desmitiem muļķu un neliešu starp lielajiem un mazajiem kņaziem, ģenerāļiem un admiraļiem stāv daudzmiljonu krievu tauta, no kuras cēlies viņš pats un ar kuru viņu saista asinsradniecība. Viņš zināja, cik nepopulārs ir šis karš krievu tautā, un saprata, ka tas vien jau ir pietiekams iemesls, lai karu zaudētu, kas savukārt izsauktu daudzu desmitu un simtu tūkstošu krievu tautas locekļu bojā eju. Karš bija jābeidz pēc iespējas ātrāk, kādēļ nepieciešams sasniegt, ja ne pārākumu uz jūras, tad vismaz jūras spēku vienlīdzību. Tā būtu pietiekami, lai piespiestu Japanu pārtraukt karu. Sasniegt to var tikai, iznīcinot japaņu eskadru pa atsevišķām daļām. Bija jāuzsāk aktiva kara darbība, nepārtraukti traucējot japaņus.

Pamazām admiralis nomierinājās un atkal piemiga. Bet viņu uzmodināja par jaunu. Bija ieradušies rnīnulaivu grupu komandieri, kas vakar aizgāja jūrā, ar ziņojumiem.

—   Vai visi laimīgi atgriezušies? — Makarovs jautāja. .

—   Tumsā pazaudēti sakari ar «Strašniju», — ziņoja Jeļisejevs.

—   Un jūs atradāt par iespējamu atgriezties Arturā, pametot rnīnulaivu jūrā vienu? — admiralis bargi noprasīja.

—   Mēs ilgi to meklējām, be.t neatradām …

—   Kāpēc tad jūs nepalikāt pie ieejas Arturā pagaidīt «Strašniju»? — Pametāt jūrā vienu no visvājākajām mīnulaivām, kas viegli var kļūt par laupījumu japaņiem. Tādi komandieri man nav vajadzīgi. Es atcelšu jūs no komandēšanas un ieskaitīšu ekipāžā, — asi norunāja Makarovs.

Jeļisejevs, kas agrāk kalpoja gvardu ekipāžā un tagad skaitījās lielkņaza pavadonībā, ar neslēptu nicību skatījās uz admirali, kaut gan stāvēja saslējies, un domāja sevī:

«Šis vergs patiešām sevi iedomājas par visvarenu dievu Arturā! Paskatīsimies, draudziņ, ko tu dziedāsi pēc pamatīga strostējuma no Pēterburgas!»

—   Ilgāk jūs neaizturu, — Makarovs atlaida abus kapteiņus.

Tai brīdī no Zelta kalna signalstacijas ziņoja, ka jūrā uz

dienvidaustrumiem no Ļaotešana notiek kauja starp nepazīstamiem kuģiem.

Uzreiz sapratis, ka runa ir par «Strašniju», Makarovs ātri uzkāpa uz klāja.

Ausa gaisma. Rītausmas krēslā iezīmējās melnie Zelta kalna un Tīģeru kalnu silueti. No jūras dobji atskanēja tālu artilērijas šāvienu dārdi. Matroži bocmaņa vadībā sirdīgi berza klāju.

—   «Bajanam» nekavējoties doties jūrā! — Makarovs pavēlēja.

Tiklīdz uz kreisera, kas stāvēja sardzē, paguva pieņemt signālus, kad tas jau devās uz priekšu, aizvien palielinādams ātrumu. No tā dūmeņiem pacēlās biezi dūmi, kas garā grīstē stiepās pakaļ kuģim. Kaut gan Makarovs necieta Virenu, bet nevarēja neatzīmēt ātrumu un precizitāti, ar kādu tas izpildīja viņa rīkojumu.

—   Uzvilkt signālu: «Admirālis pateicas «Bajanam» par ātro iziešanu!» — Makarovs norīkoja.

Pa to laiku «Bajans» jau atklāja no iespējamā attāluma uguni uz japaņiem, kas pasteidzās atiet. «Strašnijs» bija jau nogrimis, kad kreiseris pienāca pie kaujas vietas; ūdenī nolaistās laivas izzvejoja četrus matrožus un Akinfijevu.

Pēc tam Makarovs pavēlēja iziet jūrā «Dianai», «Paladai» un «Noviltam».

Nokāpis kajitē, admiralis atcerojās lielkņaza zīmīti. Viņš dusmīgi nošņācās caur degunu, uzrāva kā aizvien uztraukuma brīžos labo plecu un iegrima domās. Parasti viņš izvairījās iziet jūrā uz bruņukuģiem, bet šodien uz «Petropavlovska» atradās lielkņazs, kas bija izsaucis viņu pie sevis. Šo apstākli pilnīgi ignorēt Makarovs tomēr nevarēja un, nevēlēdamies pavisam saasināt attiecības ar kņazu, nolēma pārcelties uz «Petropavlovsku». Tur ieradies, viņš nekavējoties nodeva pavēli visai eskadrai iziet jūrā. Klāt pienākušajam Dukeļskim viņš apjautājās par lielkņazu.

—   Guļ pec vakardienas žūpošanas. Pavēlēsiet uzmodināt un paziņot jūsu ierašanos?

—   Netraucējiet! Kad piecelsies, tad pasakiet, ka esmu uz bruņukuģa!

Makarovs devās uz komandtiltu. Ceļā viņš satika gleznotāju Vereščaginti. Rokās tas turēja lielu zīmēšanas albumu, un no viņa mēteļa kabatas slējās laukā vairāki zīmuļi.

—          Labrīt, Stepan Osipovič, — viņš silti apsveica admirali,

—   vai uz ilgu laiku šodien ejam jūrā?

—   Labrīt, Vasilij Vasiljevič! Ja japaņi kaujā neielaidīsies, tad ap pusdienas laiku būsim atpakaļ Arturā.

—   Es gribu izmantot eskadras iziešanu jūrā, lai uzmestu dažas Arturas skices no jūras puses.

—   Par daudz viss te pelēks un vienmuļš, nav nekādu krāsu, pat jūra — arī tā liekas pelēka un vienkrāsaina.

—   Jā, tā nav Melnā jūra! Atceraties, kad jūs uz «Vestas» atnācāt Burgasā septiņdesmit astotā gada pavasarī? Kas tur par krāsu bagātību, kāda nokrāsu dažādība, ne tā kā šeit. Vai negribat ieskatīties manā albumā? — un Vereščagins pasniedza Makarovam savus zīmējumus.

Te bija daudz dažādu uzmetumu: ķiniešu rikša, elku svētnīca, vecie pilsētas vārti, Arturas ostas uzmetumi, atsevišķi ku&i un ar zīmuli uzmesti virsnieku un matrožu portreti. Admirālis uzmanīgi izskatīja albumu, uzklausīdams gleznotāja paskaidrojumus un piezīmes.

-     Jūs, Vasilij Vasiljevič, protat apbrīnojami dzīvi uztvert cilvēku kustības un mimiku. Sevišķi labi šie grupu uzmetumi, — Makarovs noradīja uz kādu matrožu grupu, kas strādāja uz klāja.

Jūs, Stepan Osipovlč, šodien neizskatāties labi, — piezīmēja Vereščagins vērodams admiraļa nogurušo seju.

-     šonakt slikti gulēju, un jau no paša rīta nervozēju. Ceru rīt atpūsties pa īstam.

—   Diezin vai jums tas izdosies pirms lielkņaza aizbraukšanas. Kamēr viņš būs šeit, jums miera nebūs, ne garīga, ne tīri fiziska. Domāju parīt doties uz Pēterburgu ar jūsu uzdevumu, — pavēstīja gleznotājs. — Atļaujiet man kopā ar jums uzkāpt uz komandtilta, no turienes var labāk redzēt nekā no klāja.

-     Lūdzu, dārgais Vasilij Vasiljevič, jūs mūs netraucēsiet, — un Makarovs, paņēmis gleznotāju zem rokas, devās uz kāpnēm.

«Petropaviovsks», divu ostas tvaikoņu vilkts, lēni pagriezies, slīdēja uz izeju ārējā reidā. Uz klāja vēl rosījās tīrīšanu pabeigušie matroži.

—   Vai nevar pasteidzināt velkoņus? — vērsās admiralis pie bruņukuģa komandiera — pirmā ranga kapteiņa Jakovleva.

—   Tieši tā, — pasteidzināt velkoņus! — kapteinis atbildēja.

Makarovs nepacietīgi staigāja pa komandtiltu, novērodams

kreiseru iziešanu ārējā reidā. «Noviks» kā arvien uzreiz ar pilnu jaudu strauji izgāja cauri šaurumam un, attīstījis vislielāko ātrumu, aiznesās pakaļ «Bajanam», bet «Paiada» un «Diana» aizkavējās un aizturēja «Petropavlovsku».

—   Uzvilkt signālus: «Kreiseriem pasteigties ar iziešanu jūrā!» — Makarovs pavēlēja Dukeļskim.

Bet nepaguva vēl kreiseri uztvert šos signālus, kad Makarovs, zaudējis pacietību, norīkoja izteikt «Paladas» un «Dianas» komandieriem rājienu.

«Nav izgulējies un tagad strostē pa labi un pa kreisi!» — nodomāja leitnants, nododams signalistiem pavēles.

—   Uz «Askolda» es jau sen būtu bijis pie «Bajana», — saskaities pateica Molasam Makarovs.

—   Es jau domāju, ka jūs paliksiet uz kreisera, — flagkapteinis atbildēja.

—   Būtu palicis uz «Askolda» vai arī pārgājis uz «Novika», ja nebūtu tās lielkņaza zīmītes.

—   Vai jūs, Stcpan Osipovič, jau redzējāt lielkņazu?

—   Neesmu redzējis, un nav arī sevišķas vēlēšanās viņu redzēt! — norūca Makarovs. — Tīšām pavēlēju nemodināt. Lai izguļas!

Beidzot «Petropavlovsks» izgāja cauri šaurumam un sāka attīstīt ātrumu. Makarovs paskatījās pulkstenī. Bija ceturksnis pāri septiņiem.

—   Mēs šodien vairāk nekā stundu gājām laukā jūrā. Vajadzēs uzsākt visas eskadras treniņus speciāli iziešanai jūrā, — turpināja rūkt Makarovs.

«Bajans» enerģiski atšaudījās no japaņu kuģiem, ko uz «Petropavlovska» tikko varēja saredzēt. Labāk bija saredzams «Noviks», kas strauji nesās uz priekšu, veldams priekšgalā milzīgas, baltas bangas.

Uz «Petropavlovska» nosita artilērijas trauksmi. Matroži steidzās ieņemt kaujas laikā paredzētās vietas. Sakustējās lielgabalu tornīši, nožvadzēja ceļamās ķēdes, lielgabalu stobri lēni cēlās augšup. Notvēris mērķi, priekšgala tornis izšāva zalvi. Bruņukuģis nodrebēja no šāvieniem. Makarovs paņēma no Dukeļska binokli un sāka apskatīt tālumā redzamo japaņu eskadru.

—   Vieglie kreiseri pēc «JoŠina» tipa, — viņš teica. — Bet aiz tiem izskatās, it kā būtu «Čin-Jens» un «Macušima». Liekas, ka šodien mums laime. Pamēģināsim uzbrukt japaņiem. Kreiseri, bez šaubām, aizlaidīsies, bet «Cin-Jens» un «Macušima» mums neizbēgs.

Ap admirali sapulcējās liela grupa, gandrīz viss viņa štābs. Visi ar interesi binokļos aplūkoja japaņus.

—   Tuvlidums! — signalists skaļi paziņoja pirmās zalves

rezultātus. Tūliņ pēc tam «Petropavlovsks» izšāva jaunu zalvi no kreisajiem sāniem. Makarovs saviebās: gaisa strāva no izšāviena nepatīkami iesitās sejā.

—   Cik lēni iziet eskadra! — skaizdamies piezīmēja Makarovs un pagriezās pret Arturu; jūra bija iznākuši tikai bruņukuģi «Pobeda» un «Peresvets», bet «Sevastopole» un «Poltava» vēl arvien atradās iekšējā reidā.

—   «Bajanam» un kreiseriem pievienoties eskadrai! — Makarovs pavēlēja.

Atšaudīdamies ar pakaļgala lielgabaliem, «Bajans» nāca pretim eskadrai, pa ceļam ziņodams par «Strašnija» bojā eju.

—   Izglābti četri matroži un viens virsnieks, — signalists ziņoja.

Makarovs noņēma cepuri un dievticīgi parmeta krustu. Viņa piemēram sekoja visi klātesošie.

—   Otrā ranga kapteini Bubnovu par «Strašnija» atstāšanu jūrā nodot tiesai! — Makarovs pavēlēja Dukeļskim.

Pa to laiku japaņi atkal sāka tuvoties krievu eskadrai. Netālu no «Petropavlovska» uzšāvās vairāki ūdensstabi.

—   Pirmais japaņu sveiciens šodien, — noteica Molass, — vajadzēs pāriet kaujas tornī, jūsu ekselence.

—   Negribu. Tur šaurs un grūti redzēt, — iespītējās Makarovs. — Pavēliet pastiprināt artilērijas uguni!

Tiklīdz pienāca klāt pārējie bruņukuģi, visa eskadra sāka virzīties tuvāk japaņiem, kuri steidzīgi atkāpās. Pagāja kāda stunda. Krievu eskadra pamazām sāka iedzīt vecos japaņu bruņukuģus «Cin-Jenu» un «Macušimu». Uz tiem koncentrēja visas eskadras uguni. Varēja redzēt, ka uz viena no tiem izcēlās ugunsgrēks. Tai laikā pie apvāršņa cits aiz cita no miglas iznira daudz japaņu kuģu. Makarovs saprata, ka tur ir visa japaņu flote, un uzminēja, kādos slazdos viņu grib iemānīt admiralis Togo, izsūtījis kā ievilinātājus savus vecos bruņukuģus. Izmantojot savu ātro gaitu, japaņi gribēja krievu eskadru atgriezt no Arturas un, ielenkuši to, piespiest uzsākt kauju neizdevīgos apstākļos.

Admiralis nekavējoties pavēlēja uzņemt atpakaļkursu. Eskadra, atšaudīdamās, no japaņiem, devās uz Arturu. «Petropavlovsks» tagad gāja bruņukuģu ķīļūdens kolonas priekšgalā.

—   Signalizējiet Zelta kalnam: «Krasta baterijas lai sagatavojas atklāt uguni!»'— Makarovs pavēlēja.

Japaņi, izmantodami savas ātrās gaitas priekšrocības, iedami

paralēlā kursā, mēģināja apiet krievus. Artilērijas uguni par stiprināja. Viens no šāviņiem trāpīja «Petropavlovsku». Šķēpeles nošķindēja pret bruņu plāksnēm, kādu ievainoja, un uz klāja pazibēja sanitaru baltie ķiteļi; izcēlās ugunsgrēks, bet to tūliņ nodzēsa. Makarovs pārgāja kaujas tornī. Te pie viņa bija Molass, Dukeļskis, flagmaņa stūrmanis un artilerists, bruņukuģa komandieris Jakovļevs un matrozis signalists. Tad negaidot iedrāzās lielkņazs. Viņš bija ļoti uztraukts un smagi elpoja. Nupat kāda šķēpele bija ieplēsusi viņa šineli.

—   Laimīgi tiku cauri! — viņš skaļi noteica. — Par dažiem centimetriem tuvāk — un es būtu bez kājām.

—   Vai jūs, jūsu augstība, tikko piecēlāties? — Makarovs jautāja.

—   Iedomājieties — neko nedzirdēju, pat šāvienus!

—   Laimīgs miegs! Toties es šonakt gandrīz neesmu gulējis!

Kņazs izlikās admiraļa piezīmi nesapratis.

Tuvojoties Arturai, japaņi sāka palikt iepakaļ, turēdamies tādā atlālumā, lai krasta baterijas tos nesniegtu, šaušana gandrīz apklusa. Nonākusi pret Tīģeru kalniem, eskadra pēc admiraļa pavēles samazināja ātrumu un virzījās gar krastu.

Uzvilka signālus: «Kreiseriem un mīnulaivām ieiet ostā!»

Samazinādams ātrumu, «Petropavlovsks» lēni gāja eskadras priekšgalā. Kaujas sasprindzinājums atslāba. Paziņoja, ka kauja atlikta. Matroži izbira uz klāja izkustēties un apskatīt tālumā pie apvāršņa vēl saredzamo japaņu eskadru.

—   Jūsu augstība vēlējās mani redzēt? — iznākdams no kaujas torņa, Makarovs vaicāja lielkņazam.

—   Jā, gribēju steidzami pārrunāt ar jums, jūsu ekselence, dažus jautājumus, bet jūs neatradāt par iespējamu nekavējoties ierasties pie manis! — kņazs atbildēja.

—   Ar ko es jums tagad varu pakalpot? — apstādamies uz klāja, admiralis tieši noprasīja.

Lielkņaza uzpūtīgais tonis bija aizskāris admirali, un viņš, dusmīgi šņaukādams, skatījās lielkņazam cieši virsū.

Pamanījis, ka Makarovs saskaities, Kirils Vladimirovičs atrada, ka sarunu labāk atlikt: viņš zināja, cik ass var kļūt Makarovs dusmu brīžos, un mazliet baidījās no viņa.

—   Parunāsim, kad būs vaļīgāk, pēc atgriešanās ostā, — kņazs atbildēja.

—   Kā jūsu augstība vēlas, — Makarovs sausi atbildēja. —

Gribu tikai atzīmēt, ka par niekiem traucēt flotes virspavēlnieku trijos nakti pat jums naV pieļaujams!

—   Atjaujiet, admiral… — priekšnieka tonī iesāka kņazs, bet te pēkšņi atskanēja drausmīgs sprādziens, uzliesmoja uguns stabs, un vienā mirkli viss ietinās dūmos. Bruņukuģi pasvieda gaisā. Uz klāja sāka velties ūdens. Makarovs iekliedzās it kā no sāpēm un aizklāja rokām seju.

—   Nolaist laivas! Apturēt eskadru! — nākamajā mirklī viņš komandēja, bet neviens vairs neklausījās. No visām lūkām un kāpnēm plūda ārā pārbiedēti cilvēki.

Tai laikā viens pēc otra norībēja vēl divi sprādzieni labajā pusē. Bruņukuģis strauji sasvērās uz sāniem. Uz klāja atskanēja kliedzieni, un šausmās izķēmotām sejām matroži juku jukām ar virsniekiem, neko vairs neredzēdami, neko vairs nesaprazdami, metās uz kuģa kreisajiem sāniem.

Makarovs saprata savu nespēju kaut ko izdarīt šai mirkli un, nosviedis silto mēteli un galošas, mēģināja nokļūt līdz kuģa malai. Pa ceļam viņš paklupa pār Vereščaginu, kas gulēja uz klāja ar asinīm pārplūdušu seju. Tepat visapkārt mētājās zīmējumi no viņa albuma. Admirālis ātri noliecās, pūlēdamies pacelt gleznotāju, bet tas tikai dobji iekunkstējās:

—   Glābieties pats, Stepan Osipovič, ar mani ir beigas.

Tai pašā mirklī Makarovs pakrita no jauna sprādziena, lad

piecēlās, gribēja pieķerties pie reliņiem, bet tūliņ zaudēja līdzsvaru uz strauji lejup slīdošā klaja un atmuguriski ielidoja ūdeni.

Dukeļskis no sprādziena bija aizsviests diezgan tālu sānis. Nokritis uz klāja, viņš tūliņ uzlēca kājās, mēģinādams caur biezajiem dūmiem saskatīt, kas notiek uz kuģa. Klājs strauji svērās uz leju. Viņš metās pie borta. Garām nozibēja no kuģa krītošā Makarova stāvs. Viņš mēģināja admirali saķert, bet viņu pāršļāca no mašintelpām izplūstošais karstais tvaiks. Iekliedzies no neciešamām sāpēm, viņš nolēca dziļumā un zaudēja samaņu …

Elektriskās Kraujas baterijā nakts pagāja mierīgi. Tikai pret rītu matrozis signālists Denisenko pamodināja Zvonarevu, kas dežurēja baterijā, un ziņoja, ka uz jūras dzirdama stipra šaušana.

Ātri apģērbies, praporščiks izgāja laukā. Ausa rīts. Kaut

kur no Ļaotešana puses atskanēja dobja šāvienu dārdoņa. Drīz pēc tam uz to pusi aiznesās «Bajans», bet tam pakaļ sāka virzīties visa eskadra. Zvonarevs izsauca ļaudis pie lielgabaliem un aizsūtīja pēc Žukovska. Eskadras kauja noritēja baterijām nesniedzamā attālumā, un artileristi, drebinādamies vēsajā rīta gaisā, sakāpa uz brustvera un nemiera pilni novēroja kauju.

Kad eskadra uzņēma atpakaļkursu un uz Zelta kalna tika uzvilkts signāls: «Krasta baterijām sagatavoties atklāt uguni», Zukovskis pavēlēja pielādēt lielgabalus.

—   Kas tad tur par baznīcas meldiņu? — pienāca pie 2ukovska Boreiko. — Vai tiešām Togo dzenas pakaļ mūsu eskadrai? — viņš teica, lūkodamies binoklī.

—   Liekas, ka tiešām tā, — kapteinis atbildēja. — Vajadzēs sagatavoties ar godu saņemt japaņus, ja tikai varēsim tos aizsniegt.

Bet japaņi neriskēja pienākt tuvāk krastam. Pa to laiku eskadra jau bija tuvu Arturai. «Petropavlovsks» lēni slīdēja gar Elektrisko Krauju. No mākoņiem iznira spilgta saule, tumšā jūra uzreiz pārklājās ar sudrabu, un uz tās fona skaidri iezīmējās flagmaņa kuģa siluets. Binokli pat varēja saredzēt cilvēkus uz klāja un komandtilta.

—   Kaut kur tur jabūt ari Dukeļskim, — Zvonarevs sacīja Boreiko, norādīdams ar roku uz «Petropavlovsku».

—   Droši vien, blakus admiralim! — atteica poručiks, skatīdamies binoklī.

Pēkšņi uz bruņukuģa augstu gaisā uzšāvās uguns un dzeltenu dūmu stabs.

«Laikam zalve no priekšgala lielgabaliem», — nodomāja Zvonarevs, bet tūliņ ieraudzīja uguni un milzīgus biezu, melnu dūmu kamolus, kas izvēlās no kuģa vidus.

Dūmi pārklāja visu bruņukuģi, bet pēc tam izplūda balti tvaiki. Kuģa pakaļgals pacēlās virs ūdens, izslējās gaisā kuģa skrūvju spārni, un kuģis nozuda no jūras virsas. Tikai dūmu un tvaiku mākonis, kas nebija vēl paguvis izklīst, norādīja vietu, kur brīdi pirms tam bija atradies «Petropavlovsks».

—   Kas tad tas? — baiļu pilnā balsī iekliedzās Zukovskis.

—   Ak tētiņ, nelaime! Kāda nelaime! — atskanēja uztrauktas balsis kareivju pūlī, kas stāvēja uz brustvera. — Vai tiešām nogrima!

—   Pirmais vads, man pakaļ! — Boreiko iekliedzās un metās lejā. Kareivji devās viņam līdz.

Noskrējis pie jūras, Boreiko pavēlēja ielaist ūdenī krastā stāvošās zvejnieku laivas. Zvonarevs gribēja skriet paka] Boreiko, bet jauns sprādziens zem «Pobedas» pievērsa viņa uzmanību eskadrai. Vēl pirms mirkļa taisnā kuģu kolonas līnija bija salauzta. Kuģi nekārtīgi drūzmējās pie ieejas ostā. Daži kustējās uz priekšu, daži nogriezās sāņus, daži kāpās atpakaļ. Uz viena no kuģiem atskanēja šāviens, aiz tā otrs, un pēkšņi nodārdēja visa eskadra. Sava tieši ūdeni, ap sevi, uz kādu neredzamu ienaidnieku. Odens uzšļācieni kā viesuļa stabi slējās ap kuģiem. Daļa šāviņu krita «Petropavlovska» bojā ejas vietā, nosizdami un kropļodami ūdenī ķepurojošos cilvēkus.

—   Kas tā par šaudīšanu? Tas taču ir neprāts, viņi cits citu apšaus! — izmisumā kliedza Zukovskis, it kā uz kuģiem viņu varētu sadzirdēt.

Zvonarevs metās uz krastmalu. Viņam līdz noskrēja baterijā palikušie kareivji. Baterija palika bez cilvēkiem. Pārliecinājies, ka japaņu eskadra paliek aiz sasniedzamā atstatuma robežas un tikai no tālienes novēro, kas notiek pie Arturas, arī Zukovskis nogāja lejā.

Krastā jau bija sapulcējusies visa rota. Rotas feldšeris Meļņikovs tepat bija ierīkojis savu pārsienamo punktu. Šurka Nazarenko rosījās ap nestāvām. No krasta steidzīgi aizīrās divas lielas laivas. Nemākulīgie airētāji ar grūtībām pārvarēja piekrastes bangas. Vienas laivas pakaļgalā slējās Boreiko stāvs, otrā stāvēja Denisenko.

Zvonarevs nervozi skraidīja gar krastmalu. Tāds pats nemiers bija pārņēmis arī kareivjus. Viņi sarunājās cits ar citu. nopūtās, drudžaini kūpināja maehorku, lādējās par kaut ko un ar nepacietību raudzījās uz laivām, kas arvien vairāk attālinājās. Uz katastrofas vietu no visām pusēm sāka irties laivas. No krasta varēja redzēt, ka matroži izceļ no ūdens kaut kādus tumšus priekšmetus; tā kā cilvēkus vai kādus saiņus.

—   Kas tad galu galā ir noticis? — Zvonarevs vērsās pie pienākušā Zukovska.

—   Nevaru saprast! Droši vien, «Petropavlovsks» uzskrēja uz japaņu mīnas, ko tie izlikuši pagājušajā naktī.

Kareivji, sapulcējušies ap virsniekiem, klausījās viņu sarunu.

—   Admirālis Makarovs laikam būs gājis bojā, — piezīmēja tēmē tā js Košeļevs.

—   Kad tev pipari uz mēles! Varbūt būs izpeldējis. Skaties, cik daudz cilvēku ķepurojas ūdeni! — uztrauktais Ļapechins partrauca Košeļevu. —

—   Kur nu viņš, vecs cilvēks, izpeldēs tādā burzmā! — Zvonarevs skumji noteica.

No juras pūta ass, auksts vējš. Nosalušie kareivji uzkūra no jūraszālēm un zivju spurām ugunskurus.

Pagāja kāda pusstunda, kamēr beidzot pirmā laiva atgriezās krasta, bpēcigas bangas neļāva tai piestāt. Kādi divdesmit kareivji iebrida ūdenī un izvilka laivu smiltīs. Visi sastājās tai apkārt un bailīgā ziņkāre uzlūkoja gulošos ķermeņus. Pirmos izcēla trīs matrožu līķus. Kareivji noņēma cepures un pārmeta krustu.

—   Beiguši karot, nabadziņi! — kāds no kareivjiem teica.

Līķus nonesa malā un nolika zemē. Vecākais rakstvedis Paehomovs izlūkoja viņu kabatas, lai uzzinātu vārdus. Pēc līķiem uzmanīgi nonesa krastā skaļi vaidošu jaunu, tumšmatainu matrozi ar pāršķeltu vēderu. Ievainotā pelēkajā, novājējušajā sejā melnēja dziļi iekritušās, pusatvērtās acis. Matrozis laiku pa laikam iekliedzās un atkal zaudēja samaņu. Apskatījis viņu, feldšeris bezcerīgi atmeta ar roku.

Kad ievainotie bija izcelti, laiva no jauna devās jūrā. Kareivji drūzmējās ūdens mala, gaidīdami, kad piebrauks otra laiva, kas bija tik stipri piekrauta, ka tikai ar grūtībām to izvilka krastā.

„ — Nu, tad bija gan ko turēt! — sacīja Boreiko, izlēkdams no laivas. — Viļņi gāž apkārt. Odenī peld vesels lēvenis visādu mantu, starp tām cilvēkus pat saredzēt grūti. Gandrīz apgāzāmies. Dukeļski atradām atpakaļbraucot. Tik tikko viņš nepagāja zern ūdens. Pavisam bēdīgi ar viņu!

Kad Dukeļski iznesa krastā, tad applaucētajā, sakropļotajā, līķim līdzīgajā cilvēkā grūti bija pazīt vēl nesen jauno, skaisto, dzīvotprieka pilno un jautro leitnantu. Viņš bija bez samaņas. Bez apdegumiem uz sejas, krūtīm un pleciem vēl bija ievainotas abas kājas un sāni. Meļņikovs nesteigdamies, bet pamatīgi pārsēja visus ievainojumus, pārvērzdams viņu par dzīvu mar' ies, vates un saišu saini. Pēc Dukeļska krastā iznesa nezināma, tumšmataina mičmaņa līķi ar sadragātu galvaskausu. No vizitkartītes kabatā uzzināja, ka tas ir mičmanis Buračoks. Tad atnesa trīs ievainotus matrožus, kas visi bija bez samaņas. Pēc mākslīgās elpināšanas un berzēšanas viņi samaņu atguva un ar izbrīnu vēroja pār viņiem 'noliekušos kareivju sejas.

—  Atdzīvojās! — iepriecināti dūca kareivji. — Visi taču neies bojā. Varbūt izglābs ar: admirāli!

Visi trīs matroži bija viegli ievainoti, viņus pārsēja un kopā ar Dukeļski aiznesa uz bateriju. Boreiko laiva vēlreiz devās jūrā, tagad Rodionova vadībā.

—   Baidos, ka Dukeļskis neizcietīs, — norūpējies teica Zvonarevs. — Kādas bēdas Rivai! Mēs taču esam uzaicināti šodien pie viņas pusdienās! — viņš pēkšņi šim brīdim pavisam nepiederīgi atcerējās.

—   Nebūs kas pusdieno! Jūrnieki mums pateica, ka šorīt japaņi nogremdējuši «Strašniju» un neviens no tā nav izglābies! — Boreiko pastāstīja.

—   Kā? Tad «Strašnijs» ir piedalījies tai kaujā šorīt! — pārsteigts iekliedzās Zvonarevs.

—  Acīm redzot «Strašnijs»! Tas ir šausmīgi, ka Makarovs līdz šim nav atrasts! — Boreiko turpināja. — Viņa mēteli izzvejojuši, bet paša nav; domājams, gājis bojā.

—   Ak dievs! Kā gan mūsu flote iztiks bez Ma’karova! — šausmās iekliedzās Zukovskis.

—   Atsūtīs citu, — norūca Zvonarevs.

—   Otra Makarova nav ko sūtīt! Admirāļu jau daudz, bet Makarovs mums Krievijā bija tikai viens, — drūmi atbildēja Boreiko. — Neaizvietojams zaudējums!

—   Cik daudz nelaimju vienā reizē: «Strašnijs» un «Petropavlovsks», un admiralis… — skumji pakratīja galvu Zukovs'kis.

—   Lielkņazu, stāsta, esot izglābuši. Viņš tikai ausis applaucējis un pārbijies.

—   Dukeļski vajag tūliņ aizvest ar līnijdrošku uz pilsētu un pieprasīt no Artilērijas pārvaldes ratus, ko aizvest ievainotos matrožus, — norīkoja Zukovskis. — Sergej Vladimirovič, uzņemieties jūs to, — vērsās viņš pie Zvonareva.

—   Klausos!

Zvonarevs uzkāpa baterijā. Dukeļskis bija ievietots vienā no Zukovska istabām. Viņš pamazām atguva samaņu.

—   Kā tu jūties, Zorž? — Zvonarevs viņam jautāja.

—   Ļoti slikti! Droši vien, miršu! Admiralis pagalam! — tikko dzirdami izteica leitnants. — Pasaki Rivai, ka viss, kas pie viņas, ir tagad viņas, — un Dukeļskis bezspēkā apklusa.

—  Kā ir ar viņu? — Zvonarevs klusu'pajautāja klāt pienākušajam feldšerim.

—   Līdz vakaram neizcietīs! — Mcļņikovs atbildēja.

Pēc pusstundas Zvonarevs jau soļoja blakus ratiem, uz ku riem gulēja Dukeļskis.

Vera Aleksejevna Stesele sešpadsmit denščiku un viņas audzēkņu bārenīšu priekšgalā bija aizņemta dzīvokļa pecsvētku uzpošanas darbā. Majas tērpā, ar putekļu lupatu rokā, viņa lidoja pa istabām, devīgu roku izdalīdama pļaukas savām meitenēm un nikni uzbrēkdama saviem palīgiem denščikicm.

Bija ap pusdienas laiku, kad priekšnamā atskanēja zvans.

Negaidīdama ciemiņus, Vera Aleksejevna pati aizgāja atvērt durvis. Sev par lielu uztraukumu viņa ieraudzīja Ņļkitina plecīgo stāvu.

—   Vladimir Nikolajevič! — apmulsa ģcneraliene. — Atvainojiet, dieva dēļ, manu mājas tērpu, — es taču nedomāju, ka šai laikā varētu ierasties jūs. Pie manis pašlaik putekļi vien griežas.

—   Lūdzu piedošanu, māmiņ Vera Aleksejevna! Nekad neuzdrošinātos jtis traucēt .tik agrā rīta stundā, ja nebūtu noticis kas ārkārtīgs. Esmu vainīgs, nenocietos un ieskrēju pateikt jauno vēsti arī jums, — Ņikitins atbildēja, skūpstīdams ģeneralienes roku.

—   Kas tad noticis? — uztraukusies jautāja ģeneraliene.

—   Noslīcis galvenais savējo gremdētājs, — ģenerālis steigā izgrūda un pats sāka par savu joku skaļi smiet.

—  Kas par savējo gremdētāju?

—   Nu, tas viņu admiralis, Makarkins, vai!

—   Kādas šausmas! Kāda nelaime! — saķēra galvu Vera Aleksejevna. — Tik izskatīgs, skaists vīrietis un pēkšņi gājis bojā! Kungs! Cik daudz nelaimes jau atnesis šis karš! Lai viņš nonāk debesu valstībā, nabadziņš! — ģeneraliene pārmeta krustus.

—   Nav vērts par viņu sevišķi bēdāties, māmiņ Vera Aleksejevna! Viņš bija cilvēks ar nelieša dvēseli, pina netīras intrigas pret Anatoliju Michailoviču. Man jūsu virs tikko parādīja vēstuli, ko saņēmis no Kuropatkina. Izrādās, ka šis pats Makarkins pieprasījis ne vairāk un ne mazāk — pakārtot viņam cietoksni un jūsu vīru! Padomājiet, kāda nelietība! — ģenerālis uztraucās. — Lai gan Kuropatkins vēl laikā to uzzinājis un iz

jaucis visus šos plānus, bet savā vēstulē viņš tomēr brīdina Anatoliju Michailoviču, lai tas ar šo neģēlīgo savējo gremdētāju turētu ausis vaļā un nebāztu pirkstu viņa mutē.

—   Es nu gan negaidīju no viņa tādas nekrietnības! Paklusām, aiz muguras, pieprasīt pakārtot viņam cietoksni! Lai cietoksnis — sauszemes karaspēks paklausītu kādam tur admiralim, kas pat eskadru neprot pienācīgi komandēt! Iziet jūrā un, līdzko ierauga japaņus, tūliņ skrien krasta bateriju aizsardzībā. Patiešām nav vērts sevišķi gausties par viņa nāvi! — piekrita ģeneraliene. — Bet ko tad es jūs priekšnamā aizturu! Iesim kaut vai ēdamistabā, tur jau gandrīz uzposts. Stāstiet visu pēc kārtas, kā un kas noticis, — Vera Aleksejevna lūdza.

—   Izgājušas tās mūsu galošas jūrā. Pabraukājušās mazliet, tad nezin no kurienes ieradies Togo. Nu, Makarkinam, saprotams, dūša papēžos iesprukusi, un viņš jož prom uz Arturu, Togo viņam pakaļ. Te kaut kas noticis, un pret Elektrisko Krauju «Petropavlovsks» uzsprādzis gaisā un nogrimis.

—   «Petropavlovsiks» gājis bojā? Viens no mūsu vislabākajiem bruņukuģiem? Smags zaudējums mūsu flotei! Jau tā uz jūras mums neveicas, bet te vēl pēkšņi jāzaudē pats lielākais kuģis!

—   Es, māmiņ Vera Aleksejevna, domāju, ka tā mums vairāk laime nekā nelaime! Jo ātrāk mēs no šīm galošām atbrīvosimies, jo labāk. Labuma no tām ļekāda — tikai stāv ostā, un jūrnieki krastā žūpo, bet valstij izmaksā dārgi, un iedomājas par sevi nezin ko. Dieva kalpam Nikolajam par rubli sveci aizdedzināšu, kad pēdējā mūsu caurumainā galoša noies jūras dibeni Kamēr armija ir vesela, mums nekādi japaneļi nav bīstami, un bez flotes mēs varam iztikt.

—   Bet līdz ar Makarovu, droši vien, ir gājuši bojā vēl daudzi. Nabaga matrozīši, kā man viņu žēl!

—   Jā, vairāk nekā seši simti matrožu un trīsdesmit virsnieku. Tas ir dieva pirksts! Lielkņazs Kirils Vladimirovičs, kas stāvējis uz bruņukuģa blakus Makarovam, izglābts un jau atgādāts krastā bez ievainojumiem un kontuzijām. Viņš pārcietis tikai vispārēju satricinājumu.

—   Varens ir krievu zemes dievs! Lai neatstāj viņš arī turpmāk mūs ar savu žēlastību! — dievticīgi mezdama krustus, runāja Vera Aleksejevna. — Tūliņ jāapģērbjas un jābrauc apsveikt kņazu, bet pēc tam uz baznīcu: jāpasūta dievkalpojums

šim gadījumam par godu, lai pateiktos dievam tam kungam par viņa žēlastību mūsu labā.

—   Prāta jums vesela palata, māmiņ Vera Aleksejevna! Mēs ar Anatoliju Michailoviču pat neiedomājāmies par dievkalpojumu. Par visu padomājām, bet to aizmirsām.

—   Dievs ir pirmajā vietā! — pamācīgi teica Vera Aleksejevna. — Jānotur svinīgs pateicības dievkalpojums ar salutu, piedaloties visam garnizonam. Vai caram telegramu par visu šo aizsūtījāt?

—   Aizsūtījām, māmiņ! Dmitrijevskis sacerēja tik aizkustinošu un padevīgu, ka asaras izspiež, kad lasa.

Jauns zvans pavēstīja paša Steseļa ierašanos.

—        Vai tu jau še? — ieraudzījis Ņikitinu, viņš izbrīnījās.

—   Nu, tad tiešām draiskulis visus paguvis apskriet!

—   Nevarēju nepaziņot māmiņai Verai Aleksejevnai tik priecīgus notikumus kā savējo gremdētāja bojā eju un lielkņaza izglābšanos.

—   Vai tu jau dzirdēji, kāds nelietis, izrādās, bijis šis Makarovs? Steselis vaicāja sievai. — Bet tu vienmēr viņu aizstāvēji!

—   Patiesi vārdi, ka no verga kungu neiztaisīsi! Nav labi runāt ļaunu par nomirušu, bet nevar neatzīt, — ka viņš bijis nekrietns cilvēks, — skumji atbildēja ģeneraliene.

—   Tagad nekavējoties jāpārģērbjas parados tērpā un jābrauc uz staciju, kur savā vilcienā pašlaik atrodas kņazs, — iesāka Steselis.

—   Anatol! Tūliņ jānotur dievkalpojums par godu kņaza izglābšanai!

—   Jā, jā, Anatolij Michailovič! To mēs abi pavisam aizmirsām. Uzmetīsim tūliņ pavēli garnizonam un steidzīgi izsūtīsim karaspēka daļām, — piebalsoja Ņikitins. — Tev nav sieva, bet zelts, prāta viņai vesela palata, mēs netiekam līdzi! Māmiņ Vera Aleksejevna, lūdzu jūsu rociņu! Sajūsmināts! Satriekts!

—   Kamēr man tur sagatavos tos parades piederumus, mēs ar tevi, Vladimir Nikolajevič, uzskrīvēsim pavēli, — Steselis nolēma un kopā ar Ņikitinu devās savā kabinetā.

Pēc ceturtdaļstundas, kad tur iegāja Vera Aleksejevna, abi ģenerāļi svinīgi parādīja viņai jau uzrakstīto pavēli.

—   Tu, Veriņ, paklausies, varbūt mēs atkal kaut ko esam izlaiduši, — Steselis lūdza sievu.

PAVĒLE PORTARTURAS GARNIZONAM Nr. 291 1904. gada 31. martā

1. p.

Atzīmējot Viņa Ķeizariskās Augstības lielkņaza Kirila Vladimiroviča brīnišķīgo izglābšanos, kuģim «Petropavlovsks» nogrimstot š. g. 31. marta rītā pīkst. 9.30, pavēlu: pīkst. 3-os dienā garnizona baznīcā noturēt pateicības dievkalpojumu ar ilga mūža novēlējumu visam valdošajam namam.

2. p.

No visām karaspēka daļām pīkst. 2.30 atsūtīt pa vadam kareivju 30 rindās līdz ar virsnieku, lai piedalītos dievkalpojumā.

3.  p.

Visiem atpūtā esošajiem ģenerāļiem, kā arī štaba un citu augstāko pakāpju virsniekiem, piedalīties dievkalpojumā.

4.  p.

Ceturtās Austrumsibirijas strēlnieku artilērijas brigādes komandierim pulkvedim Irmanim bridi, kad novēlēs ilgu mūžu Ķeizariskajam namam, norīkot 101 salūta šāvienu.

5.  p.

Apģērbs — paradēm paredzētais formas tērps.

6.  p.

Vispārējās kārtības pārraudzību uzdodu mana štaba sevišķu uzdevumu virsnieka vietas izpildītājam rotmistram Vodjagam.

—   Nu, vai neko neesam izlaiduši? — Steselis jautāja sievai,

—   Liekas, ka viss kārtībā! Vajag tikai pavēli ātrāk izsūtīt uz karaspēka daļām, — Vera Aleksejevna atbildēja.

—   Ar sevišķiem ziņnešiem uz zirgiem izsūtīšu! — pasteidzās nomierināt sievu ģenerālis.

Nepagāja ne pusstunda, ikad Steseļu kariete, kurā bija iejūgti divi sirmi ērzeļi, piebrauca pie lielkņaza vilciena, kas stāvēja uz rezerves sliedēm. No karietes izkāpa lepni uzposusies Vera Aleksejevna, vīra un Ņikitiņa pavadīta; arī tic bija paradēm paredzētajos formas tērpos.

Salonvagonā, kas skaitījās par kņaza viesistabu, viņus sagaidīja Kirila Vladimiroviča brālis Boriss, — huzaru formas tērpā, vēl pavisam jauns zēns, bet jau maisiņiem zem acīm, dzelteni bāls un neizgulējies. Boriss noskūpstīja Veras Aleksejevnas rociņu un, diezgan nevērīgi sasveicinājies ar ģenerāļiem, uzaicināja viesus apsēsties.

—        Mēs atnācām, jūsu augstība, — iesāka Vera Aleksejevna,

—   lai izsacītu savu sirsnīgāko apsveikumu sakarā ar jūsu visaugstā brāļa brīnumpilno izglābšanos no nāves! Pazemīgi lūdzam jūsu augstību par šo pavēstīt arī viņu ķeizariskajām augstībām — jūsu vecākiem!

—   Jūtos aizkustināts no jūsu uzmanības un līdzjūtības apliecinājuma un katrā ziņā rakstīšu par to uz Pēterburgu, — pieklājīgi atbildēja Boriss. — Ceru arī, ka brālis drīz vien atžilbs.

—   Kā jūtas viņa augstība?

—   Viņš pašlaik guļ. No sākuma mazliet nervozēja, bet tad iztempa pudeli konjaka un nomierinājās. Taisnību sakot, manuprāt, viņam bija ļoti noderīga šī aukstā vanna. Ir taču patīkami atsvaidzināties pēc iedzeršanas, bet lieldienās mēs uzdzīvojām pamatīgi! — saldi žāvādamies un aizklādams ar roku muti, atbildēja kņazs.

Vera Aleksejevna jutās aizskārta no lielkņaza izteiksmes veida, bet ar acīm redzamu interesi turpināja viņu izjautāt.

—   Kādas šausmas! Kādam gan jābūt varonim, lai šādā gadījumā izglābtos! Cik daudz aukstasinības vajadzēja viņa augstībai, lai tajā brīdi neapjuktu! Patiešām, viņa augstība, jūsu brālis, pierādījis, ka viņš ir cienīgs mūsu dievinātā cara ģimenes loceklis! — izplūda ģeneraliene. — Anatol! Tev par šo sīki jāziņo viņa augstībai ķeizaram.

—   Kā tad, kā tad! Turu par savu svētu pienākumu par visu šo ziņot mūsu kungam un ķeizaram, rūpēšos arī par to, lai viņa augstību apbalvotu ar Jura krustu! — Steselis, kas līdz šim bija klusējis, steidzīgi pievienojās sievai.

Pasēdējuši pieklājības likumos paredzēto laiku, viesi atvadījās.

No stacijas kariete ar ekselencēm devās uz Kazaku laukumu, kur atradās garnizona baznīca.

Tur jau bija sapulcējušies virsnieki paradcs tērpos un gaidīja ierodamies Steseli.

Ģeneraliene laipni parunāja ar Kondratenko, draudzīgi, kā jau ar tuvinieku, sasveicinājās ar Beliju, kas skaitījās radinieks, jo viņas dēls bija apprecējis Bclija meitu; sausi sveicināja Foku, labsirdīgi pasmaidīja Tachatelovam, kurš, kā parasti elsdams no karstuma, ar lāča grāciju noliecās pie viņas rociņas; pārējiem viņa piešķīra tikai vispārēju sveicienu.

Kopā ar vecākiem bija atbraukusi arī Var ja. Ieraudzījusi Boreiko, meitene piesteidzās viņam klāt.

—   Vai tiešām nav vairs nekādu cerību, ka vectētiņš izglāb' iies? — viņa jautāja no raudām drebošā balsī.

—   Manuprāt, lai gan tas ir ļoti skumji, Makarovs noteikti gājis bojā, — nopūtās Boreiko.

Varja atgriezās pie vecākiem. Viņas saraudātā, bēdu pilnā seja bija krass pretstats sajūsminātajām, jautrajām Steseļa un apkārtstāvošo sejām.

-     Varja, nav pieklājīgi tā raudāt, kad lielkņazs ar dieva žēlastību palicis dzīvs un vesels, — dusmīgi norūca Vera Aleksejevna, pagriezusies pret meiteni.

Belijs piegāja pie Kondratenko.

—   Kā mēs tagad iztiksim bez Stepana Osipoviča?

—   Lielāku zaudējumu Arturas aizstāvībā nevar pat iedomāties. Pamēģināsim kaut mēs realizēt nelaiķa admirāļa vēlējumus: ciešāk sadarboties ar floti; Arturu aizstāvēt centīsimies jau tālākajos nocietinājumu lokos un galvenais — nešaubīgi ticēsim krievu kareivju spēkam. Un lai mums palīdz dievs,

—   saviļņots atteica Kondratenko.

Diakons jau nepacietīgi raudzījās no altara, gaidīdams dievkalpojuma sākumu.

Tiklīdz Steselis ieradās baznīcā, ar aizgrābīgi priecīgu seju uz paaugstinājuma iznāca pops, ietērpies gaišā garīdznieka svētku ģērbā.

—  Dieva tā tēva, tā svētā gara vārdā! Mīļie brāļi un māsas iekš Kristus! Dievam tam kungam labpaticis izdarīt lielo brīnumu: bruņukuģim «Petropavlovskam» bojā ejot, dieva labā roka ir izglābusi valdošā nama atvasi — lielkņazu Kirilu Via-dimiroviču par prieku visai krievu tautai, tik padevīgi uzticīgai: savam valdniekam! Pateiksimies tam debesu tēvam par šo brīnumu.

Dievkalpojums sākās. Diakons izjusti nolasīja aizlūgumu par valdnieka namu, saskanīgi nodziedāja koris, zilu vīraka dūmu mākonis kāpa līdz baznīcas griestiem, kā sastinguši stāvēja kareivji, aizturēdami klepu un nopūtas, tikai Varja klusu šņukstēja. Kad dievkalpojums bija nonācis līdz ilga mūža novēlējumam, no baterijām un kuģiem nodārdēja tāda zalve, ka tikko neizbira logu rūtis, diakons aizrijās pusvārdā, garīdznieks gandrīz nosvieda zemē krustu, bet koris pazaudēja melodiju.

—  Tas Irmanis arvien pārspīlē! — Vera Aleksejevna dusmīgi iečukstēja vīram. — Aizsūti Vodjagu viņu apturēt, citādi baznīcas logos nepaliks nevienas veselas rūts.

Dūšīgais rotmistrs pasteidzās, lai mazliet apklusinātu pāri mēram centīgos artileristuš. Sis starpgadījums it kā samazināja dievkalpojuma svinīgumu. Tas ļoti apbēdināja ģeneralieni.

Boreiko, kas stāvēja baznīcas dziļumā kopā ar kareivjiem, juta, ka viņā visu laiku aug dusmas. Viss šis svinīgais dievkalpojums pēc tā, ko viņš bija redzējis šorīt, likās kā izsmiekls par notikušo nelaimi. Dievkalpojuma svinību raksturs, popa aizgrābīgi priecīgā seja un beidzot salūts vēl vairāk pastiprināja viņa dusmas. Palūkojies kareivjos, viņš redzēja tikai drūmas, bēdīgas sejas, dzirdēja smagas nopūtas, tik ļoti nepieskanīgas jautrajam dievkalpojumam, un juta, ka viņi ir nemierā ar notiekošo. Viņam ienāca prātā mazas demonstrācijās pJāns pret priekšniecību. Kad dievkalpojumu pabeidza un visi devās noskūpstīt krustu, viņš kareivjiem čukstot, bet tā, ka varēja dzirdēt visā baznīcā, paziņoja:

—   Kas vēlas, var palikt uz dvēseles aizlūgumu par bojā gājušajiem jūrniekiem, bet, kas nevēlas, var iet mājās.

Pēc tam viņš izspraucās līdz garīdzniekam un lūdza to noturēt dvēseles aizlūgumu par jūrniekiem, kas gājuši bojā uz «Petropavlovska» un «Strašnija». Pops izbrīnījies raudzījās uz viņu, bailīgi atskatīdamies uz vēl klātesošo Steseli, un nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Bet ģenerālis tūliņ pievērsās Boreiko:

—   Kas izdomājis noturēt dvēseles aizlūgumu? — viņš jautāja Boreiko.

—   Vienprātīga kareivju vēlēšanās! — ne acu nepamirkšķinājis, atbildēja poručiks.

—   No kāda laika jūs ņemat vērā kareivju «vēlēšanās»? Kāda izlaidība! Kareivis neko nevar un nedrīkst «vēlēties». Viņam

jāizpilda priekšniecības pavēles, bet ne jāizsaka kaut kādas vēlēšanās. Kā jums liekas, vai es, cietokšņa komandants, nezinu, kas jādara: jānotur pateicības dievkalpojums vai dvēseles aizlūgums? Redzams, ka lielkņaza dzīvību jūs zemāk vērtējat nekā Makarova un matrožu? — saskaities skaļi jautāja ģenerālis.

—   Mani kareivji šorīt palīdzēja glābt slīkstošos, pārdzīvoja daudz skumju brīžu un grib pieminēt bojā gājušos karavīrus, — Boreiko atcirta.

—   Kareivji un «pārdzīvojumi»! Kas tad viņi jums ir, institūta audzēknes, vai, lai «pārdzīvotu»? Kas tie par karotājiem, kas, redzot nāvi, nobīstas un sāk «pārdzīvot», — zobojās Steselis. — Viss tas ir nieki! Vediet kareivjus projām! Kad vajadzēs, es pats norīkošu dvēseles aizlūgumu!

—  Klausos! — saslejas Boreiko un pavēlēja kareivjiem atstāt baznīcu.

—   Vai tiešām jūs aiziesiet? — pieskrēja pie viņa Var ja, kas no tālienes bija sekojusi Boreiko sarunai. Poručiks drūmi uz viņu paskatījās.

—   Belonogov! Aiznes popam desmitnieku un brīdini, ka mēs tūliņ atgriezīsimies! Soļos, rriarš! — viņš nokomandēja kareivjus, kad tie sarindojās.

Nepaguva vēl kareivji atiet no baznīcas, kad viņiem garām pabrauca Steseļu kariete. Tikko tā pazuda aiz stūra, Boreiko pagrieza kareivjus atpakaļ. Baznīcas kalps viņus jau gaidīja. Diakons pienāca pie Boreiko.

—   Tētiņš garīdznieks šaubas, vai drīkst noturēt aizlūgumu.. Kad ģenerālis Steselis nesaskaišas!

—   Cik jāpiesviež? tieši noprasīja Boreiko, izņemdams maku.

—   Kādu kvartu vajadzētu!

—   Pietiks, diakonīņ, divu sarkano desmitrublīšu!

Diakons tūliņ kļuva mundrāks.

—   Tūliņ pajautāšu tētiņam garīdzniekam! — viņš teica, noglabādams naudu kabatā.

Baznīca ātri piepildījās. Vēsts par dvēseles aizlūgumu par bojā gājušajiem jūrniekiem izplatījās apkārtnes iedzīvotājos, un tie steidzās ierasties baznīcā. Visi viņi bija vienkārši strādnieki, kas mitinājās šīs pilsētas daļas mazajās būdiņās. To vidū bija arī matrožu atraitnes, sievas, mātes ar bērniem, ostas strādnieki un zemāki ierēdņi. Te juta daudz dziļu, neviltotu skumju par bojā gājušajiem jūrniekiem.

Boreiko novietojās korī, lai palīdzētu dziedātājiem, kur, dobji klepodams, nepacietīgi mīdījās.

Beidzot atvērās svētie vārti un iznāca garīdznieks. Tagad viņš bija melnā sēru tērpā un viņa seja pauda dziļas skumjas, lai gan priekš pusstundas tas likās pārpilns prieka.

«No viņa būtu iznācis lielisks aktieris!» — nodomāja Boreiko.

šņukstošā balsī, it kā dzīvs skumju iemiesojums, pops vēstīja par «Petropavlovska» un «Strašnija» un līdz ar tiem arī Makarova, virsnieku un vairāku simtu matrožu bojā eju.

—   Tāpēc aizlūgsim, mīļie brāļi un māsas, par aizgājušajiem pareizticīgajiem karavīriem, kas atdevuši savu dzīvību par ticību, caru un tēvzemi, — nobeidza pops un notrausa izspiesto asaru.

Diakons, kas tikko bija iemetis mēriņu, saviļņots no uztraukuma un degvīna, sāka dievkalpojumu dobjā, skumjā balsī, sirsnīgi vicinādams kvēpināmo trauku. Dziedātāji, vairums no apkārtējiem iedzīvotājiem, pievienojās vispārējai noskaņai un sevišķi jūsmīgi nodziedāja sērīgi skumjās piemiņas melodijas.

Bet, kad diakons nolasīja mūžīgo piemiņu «dieva mierā aizgājušajiem — dieva kalpam Stepanam, karavīram Ermijam, Konstantinam, Paulam un citiem, kuru vārdus tu, kungs, zini», visi dievlūdzēji sāka skaļi raudāt.

Boreiko, skumjš un drūms, no kora skatījās uz dievlūdzējiem. Viņš saprata, cik īstas un patiesas ir šo cilvēku sēras, kam nebija nekādas daļas gar necilo lielkņazu un kas asinsradniecības saitēm bija saistīti ar bojā gājušajiem jūrniekiem. Grūtsirdīgi skanēja zvans, vēstīdams par lielo nelaimi, kas piemeklējusi tautu. Baznīca piepildījās arvien vairāk. Bija sanākuši vīrieši, sievietes, strādnieki, kas desmitiem gadu kāju nebija spēruši baznīcā.

Kad dvēseles aizlūgums beidzās, Boreiko tikko varēja tikt ārā no baznīcas. Viņam nāca klāt, spieda roku, sveicināja, pateicās «par to, ka nav aizmirsis mūsu aizgājušos». Arī raudošā Var ja sirsnīgi paspieda viņa roku. Iznākuši no baznīcas, kareivji klusēdami ar bargu izteiksmi sejās ātri sastājās rindās un sekoja Boreiko, kas, dziļās domās nogrimis, drūmi soļoja pa priekšu.

Pie dokiem artilcristu ceļu krustoja divi piedzēruši strādnieki. Viens no tiem stīvējās un negribēja iet līdzi savam biedram.

«Atraduši laiku, kad piedzerties», —ar pārmetumu nodomāja Boreiko.

—   Tu brīnies, par ko es šodien esmu pilnā? — it kā atbildot poručikam, teica tas strādnieks, kas stīvējās. — No bēdām! Sirds sāp! Bēres admiralim nodzēru, lai viņš nokļūst debesu valstībā! Tev vajadzētu saprast manas bēdas un netraucēt mani.

—   Pielūko tikai, ka tev admiraļa piemiņai simt rīkšu pa dibenu neuzskaita. Iesim labāk mājās, tālāk no grēka, — centās pierunāt otrs.

—        Nē, atbildi tu man, — pirmais strādnieks turpināja,

—   kāpēc admiralis noslīķa, bet kņazs izpeldēja?

—   Kāds nu kuram liktenis piešķirts! Vienam jānoslīkst, bet otrs izpeld!

—   Tas nav tā! Tāpēc, ka zelts arvien ūdenī nogrimst, bet mēsli peld pa virsu! un strādnieks ļauni iesmējās.

astotā nodaļa

Otrā aprilī japaņu eskadra atkal ieradās pie Arturas. Krievu eskadra, kas stāvēja iekšējā reidā, steidzīgi sāka pārvietoties, slēpdamās aiz Zelta kalna un Tīģeru pussalas.

Admiralis Togo, kurš gaidīja, ka krievu eskadra nāks laukā jūrā, kā tas arvien notika Makarova laikn, bija ļoti pārsteigts par krievu jūrnieku rīcību un nolēma izmantot šo viņam labvēlīgo stāvokli.

Jau no astoņdesmit kabeļtaiivu attāluma flagmaņa bruņukuģis «M'kaza» atklāja uguni uz Kraujas bateriju. Zukovskis izsauca nviis kareivjus pie lielgabaliem un sagatavojās kaujai. No novērošanas punkta viņš binoklī aplūkoja ienaidnieka kuģus.

-     I.iekas, ka šodien mūs pagodinājusi visa japaņu bruņotā eskadra: seši bruņukuģi un seši bruņotie kreiseri, — pavēstīja kapteinis, vērsdamies pie klāt pienākušajiem virsniekiem.

—   Mūsu eskadra, kā redzams, pat nedomā iziet no ostas, tātad krasta baterijām vajadzēs vienām atvairīties, un jo sevišķi mums. Boris Dmitrijevič, jūs paliksiet pie otrā un trešā vada, bet jūs, Sergej Vladimirovič, pie pirmā. Rūpīgi sekojiet tēmējumam, jo šodien ies karsti.

Virsnieki aizgāja savās vietās.

—   Mērķis trīs simti, leņķmērs četrdesmit divi — četrdesmit! Tēmēt uz kreiso, divi! — no komandpunkta atskanēja komanda.

Pfaporščiks un feiervcrkcrs piegāja pārbaudīt, vai tēmēklis pareizi nostādīts.

Pirmā lielgabala tēmētājs Košeļevs jau pieplaka tēmēkļa acij.

—   Vairāk uz kreiso! Uz kreiso! — viņš kliedza diviem pielāgotājiem, kas pa čuguna loku pārbīdīja lafeti.

Aizdedzinātāji izvilka smago ķīļveida sprūdu, kvadrantists nostadija vajadzīgo leņķmēru.

—   Pirmais gatavs!

—  Otrais gatavs!

—   Seši tūkstoši divi simti! Seši tūkstoši simt piecdesmit! Seši tūkstoši simts! — atskanēja no tālmēra būdas.

—   Otrais un trešais vads gatavi!

—   Ar bateriju! — nokomandēja Zukovskis.

—   Uguni!

Lielgabali atsprāga atpakaļ, un pieci šāviņi, asi svilpdami un rūkdami, aizlidoja jūrā.

Tai pašā mirkli uz japaņu kuģiem uzliesmoja izšāvienu ugunis.

—   Paslēpties, — Zukovskis pavēlēja, un tūliņ pār bateriju nobira kādi desmit vai divpadsmit šāviņi. Vienā mirklī visu apņēma dūmi un putekļi, asi nosmirdēja šimoza, un tūkstošiem šķēpeļu sāka kapāt lielgabalu aizsegus,., brustveri un zemi ap lielgabaliem.

—   Vai viss kārtibā? — Zvonarevs jautāja, iznākdams no aizsega.

—   Pie pirmā lielgabala viss kārtībā! — feierverkers ziņoja.

—   Pie otrā viena šķēpele iestrēgusi lielgabala vairogā, cits viss kārtībā.

Zvonarevs piegāja pie lielgabala. Kareivji apskatīja apmēram sešus veršokus lielo vairogā iestrēgušo šķēpeli ar ļoti asām un izrobotām malām.

—   Ja nebūtu aizsega, kādu no jums būtu nositusi, — Rodionovs teica.

—   Mani, Sofron Timofejevič! — atsaucās tēmētājs. — Kad tā atsitās pret vairogu, es pat atsēdos aiz bailēm. Paskatos, šī lien cauri. Bet es vēl nepaguvu pat māmuļu pieminēt, kad jau iestrēga, — un pār tēmētāja seju ar lielajiem vaigu kauliem pārslīdēja smaids.

Apskatījis abus lielgabalus, Zvonarevs pārliecinājās, ka tie pilnīgi nebojāti, un ziņoja par to Zukovskim.

—   Šoreiz japaņi pamatīgi bija uzķēruši bateriju! Es doni.i ju, ka puse apkalpes un lielgabalu izkritīs no ierindas, bet patiesībā mēs neesam cietuši ne mazākā zaudējuma, — priecīgi uztraukts, runāja kapteinis. — Tūliņ pamēģināsim simtprocentīgi viņiem atmaksāt.

Baterija atkal sāka dārdēt no šāvienu zalvēm. Japani joprojām apšaudīja Krauju. Bet jau augstāk pakāpusies saule traucēja viņiem notēmēt, un šāviņi krita gan tuvlidumā, gan pārlidumā. Elektriskajai Kraujai tā pati saule palīdzēja. No otrās zalves izkrita no ierindas kreiseris «Tokiva». Ap to aizkavējās arī citi kuģi. Tas deva iespēju Zukovskim izšaut citu aiz cita trīs zalves ar vienādu tēmējumu. Tūliņ vēl uz trim kuģiem uzliesmoja ugunsgrēks. Japaņi steidzīgi izstiepās ķīļūdens kolonā, bet nu sāka šaut Zelta kalna, Strēlnieku un Tīģeru kalnu baterijas, kas līdz šim klusēja lielā attāluma pēc. Trāpījumi ienaidnieka kuģiem kļuva biežāki, un admiralis Togo pasteidzās atiet jūrā, turpinādams apšaudīt Elektrisko Krauju.

Uz Zelta kalna drošā betona kazematā bija sapulcējusies visa Portarturas priekšniecība: tikko atbraukušais cara vietnieks, kas pēc Mnkarova nāves bija uzņēmies flotes virspavēlniecību, Steselis ar Ņikitinu un Beliju, ko pavadīja Var ja. Sarunādamies viņu ekselences laiku pa laikam riskēja paskatīties laukā un no putna lidojuma augstuma novērot Elektriskās Kraujas apšaudi. Līdz tai bija vairāk par versti, bet pat no tik liela attāluma drausmīgi bija novērot, kā bateriju nepārtraukti pārklāj milzīgi melnu dūmu fontāni. Tālruņa satiksme ar Krauju jau sen bija pārrauta, un tāpēc patiesie apstākļi nebija zināmi, niknās apšaudes drausmīgā aina lika domāt, ka zaudējumi tur milzīgi.

-  Lielgabali visi veseli! — pēc kārtējās zalves skaļi paziņoja Varja, — es skaidri redzēju piecus uzliesmojumus.

-  Toties cilvēki, droši vien, visi nebūs veseli, — Ņikitins drūmi piebilda. — Bet kas par dūšīgiem zēniem, jūsu ekselence! Viena pati baterija pret visu japaņu eskadru. Kāpēc gan mūsu eskadra nevar iziet jūrā un tai palīdzēt?

—   Pēc «Petropavlovska» bojā ejas tā ir daudz vājāka par japaņu eskadru, mums tā jāsargā kā acuraugs, — pamācīgl norunāja Aleksejevs.

—   Tad jau vispareizāk nosūtīt to uz Pēterburgu Jūrniecības muzejā. — Ņikitins nevarēja norimt.

Redzēdams, ka saruna draud ievirzīties nepatīkamās sliedēs, Steselis pasteidzās savu draugu aizsūtīt projām.

—   Vladimir Nikolajevič, lūdzu, parūpējies par sakaru atjaunošanu ar Elektrisko Krauju!

—   Klausos! Tūliņ uz vietas, — un Ņikitms aizgāja.

—   Viņš, kā liekas, mazliet tāds? — cara vietnieks nepatikā jautāja Steselim, grozīdams pirkstu pie deniņiem.

—  Izcili drošsirdīgs cilvēks, bet ar mazu vājībiņu — mīl aizliet aiz apkakles.

—   To jau var redzēt: līdz pusnaktij vēl tālu, bet viņš jau pilnā.

Varja nolēma šo dienu atzīmēt ar kādu varonīgu darbu. Viņas dzīvajā iztēlē virpuļoja ainas, cita par citu fantastiskākas. Te viņa iedomājās sevi, drosmīgi pārsienot «viņu» zem japaņu šāviņu krusas, te abi gāja bojā no vienas un tās pašas bumbas, te, beidzot, viņa varonīgi izlaboja tālruņa vadus (ko patiesībā nemaz neprata izdarīt) un saņēma no cara vietnieka Jura medali. Viņa klusītiņām nokāpa lejā, kur zem nojumes stāvēja viņas «Kubaņa», un, uzlēkusi tai mugurā, aizauļoja pa ceļu uz Krauju.

Uz Zelta kalna to ieraudzīja tikai tad, kad viņa bija noauļojusi vairāk nekā pusi ceļa.

—   Jūsu ekselence! — Belijam ziņoja, — jūsu meita aizjāja uz Elektrisko Krauju.

—  Trakā meitene! Kas tad viņu turp dzina? — dusmīgi noteica Belijs un izsteidzās ārā. Viņam līdz izgāja arī pārējie.

—   Kazaku asinis izpaužas, Vasilij Fjodorovič! — sacīja Steselis, vērsdamies pie Belija. — Kas par to, ka sieviete, bet kaujā tieši rautin raujas!

Aleksejevs tikai pakratīja galvu, nezin vai no izbrīna un sajūsmas, vai arī nopaļājot un nosodot.

No augšas skaidri varēja redzēt auļojošo jātnieci, bet te blakus uzsprāga vairāki dūmu stabi, un viņa pazuda no redzes aploka. Belijs nodrebēja un sāka nervozi plūkāt ūsas. Pārējie izbailēs iekliedzās. Kad vēja pūsma izklīdināja dūmus, tad saraustīta līķa vietā visi atkal ieraudzīja neprātīgi auļojošo jātnieci.

—   Bravo! Bravo! Jūs var apsveikt ar tādu meitu, — uzlielīja cara vietnieks.

Laimīgi nokļuvusi līdz Kraujai, Varja piejāja pie virtuves, kur rosījās pavārs Zajacs, un, pasviedusi viņam pavadu, uzskrēja baterijā. Viņa gaidīja vētrainus sajūsmas izpaudumus par tās drosmi un varonību, bet neviens viņu neievēroja. Un, kad viņa nejauši sastapa Boreiko, tas tikai nikni norūca:

tikai jūsu tc vēl trūka! Dodieties uz pārsienamo punktu, tas ir tur pirmajā kazematā, — un poručiks ar roku norādīja viņai ceļu.

—   bet es gribēju… — uzsāka Varja.

-Marš sava vietā, māsa! — Boreiko tā norēca, ka Varjas kājas. pašas no sevis steigšus aiznesa viņu norādītajā virzienā. Kroni visam uzlika Zvona;evs, kas, Varjai garāmejot, viņu pat neievēroja. Saniknotā Varja iesteidzās pārsienamajā punktā un te, asarām pārplūzdama, apkrita ap kaklu Žurkai Nazarenko, kas vienīgā novērtēja viņas varonīgo soli.

—        Māsa Nazarenko, — oficiālā toni sacīja Meļņikovs,

—   iepiliniet māsai Belijai divdesmit pilienu baldriana etcra tinktūras.

Varja bija vienīgais cilvēks, kam todien uz Elektriskās Kraujas tika sniegta mediciniskā palīdzība.

Izšāvuši ap divi simti smago šāviņu, japāņi pazuda aiz Ļaotešana. Baterijā visi atviegloti uzelpoja.

—   Partraukt, — Zukovskis nokomandēja. — Sergej Vladimirovič, apskatiet visus lielgabalus un uzrakstiet bojājumu sarakstu! _

—   Tūliņ iztīrīt lielgabalus, kamēr pulvera piedegas vēl nav sacietējušas, — no sevis pielika Boreiko.

Pēc pārdzīvotā uztraukuma kareivji jautri metās pārbaudīt savus lielgabalus.

—   Tu laikam šodien ne vienu reizi vien savu sargeņģeli piesauci? — kāds kareivis jautāja Košejevam.

—   Nevis sargeņģeli piesaucu, bet admirali Togo lamāju gandrīz veselu stundu bez pārtraukuma.

—   Skaties tikai, tad jau viņš šodien žagojās bez gala.

—   Ne tikai žagojās, bet, droši vien, arī pret vēju skrēja, kad tu uz viņu savu lielgabalu pagriezi!

Apskatījis lielgabalus, Zvonarevs ziņoja, ka diviem no nelielām šķēpelēm caursisti vairogi, vienam pārrauta lādiņa iekabes stieple un vienam sasists ceļamās bultas bloks. Uz visiem aizsegiem daudz skrambu un iespiedumu no akmeņiem un šķembām.

—   Lēti tikām cauri! Pēc pusotras stundas apšaudes no visas eskadras varēja sagaidīt daudz vairāk bojājumu, — Zukovskis teica. — Interesanti, cik šāviņu viņi uz mums izšāvuši?

—   Pachomovs, sēdēdams pagrabā, saskaitījis apmēram pusotra simta šāviņu, kas krituši baterijā un tās tuvākajā apkārtnē, bet pavisam apmēram divi simti, — ziņoja Boreiko.

—   Mēs izšāvām tikai simt divpadsmit lādiņu! Gandrīz divreiz mazāk.

—   Rezultātā: pie mums baterijā bojājumu nav, ja neskaita izbirušos stiklus un saārdītos kārniņus, bet viņiem viens kreiseris pavisam izkrita no ierindas un četri kuģi dabūja bojājumus, — Zukovskis aprēķināja gala iznākumu.

—   Mums ir acīm redzams un liels laimests, — Zvonarevs piebilda.

—   Man pilnīgi skaidrs, ka japaņu flote neprot izmantot savas artilērijas augsti attīstīto techniku. Būtu iedevuši man viņu divpadsmitcollīgos, tad šodien neviens kuģis no Arturas tālāk par jūras dibenu nebūtu aizgājis! — Boreiko lielījās.

—   Jūsu augstlabdzimtība, kaut kādi brauc pie mums! — attāluma mērītājs norādīja uz tuvojošos karieti.

Boreiko pielika binokli pie acīm.

—   Priekšējā Steselis un vēl kāds, gandrīz vai Aleksejevs, bet otrā Belijs un Ņikitins, — viņš pavēstīja.

Zukovska jautri pacilātais garastāvoklis vienā mirkli izgaisa. Viņš nobāla un uztraucās.

—   Nekavējoties rota jānostāda ierindā, jāizsūta saslaucīt stikla un kārniņu lauskas sētā, — viņš apbēra visus pavēlēm.

—   Tā priekšniecība ir kā nelaime uz manas galvas! Daudz asiņu man sabojā!

—   Vairāk gan nekā japaņi, — Boreiko ironiski piezīmēja.

—   Protams. Togo par rotas slikto stāju rājienu neizsacīs un no amata neatcels.

—   Tikai nositīs vai sakropļos!

—   No sava likteņa neizbēgsi!

—   Priekšniecība — arī ir liktenis, neatvairāma liksta, ja tā jums labāk tīk!

—   Simt reižu Jaunāk! Liktenis ir akls, bet ģenerāļi sevišķi redzīgi un mīl piesieties! — kapteinis uztraucās.

—   Neko nevajag darīt, Nikolaj Vasiljevič! Turpināsim tīrīt lielgabalus un nesaslaucīsim neko. Lai redz, kāds ir mūsu parastais izskats pēc kaujas, — centās pierunāt Boreiko. — Tikpat nepagūsim visu uzpost, kad viņi jau būs klāt.

—   Kaut kanonieri lai sakārto savu ārējo izskatu, šineļi mētājas pa zemi, kareivji bez jostām un cepurēm, nosvīduši. Jūs jau zināt, ka Steselis vislielāko uzmanību pieverš ārējam izska-

—   Salikt šineļus kartībā, aplikt durkļus, izskatīties kā ērgļiemļ Pats cara vietnieks brauc pie mums! Viņam atbildēt — augstā ekselencei — nokliedza pa visu bateriju Boreiko.

— Lūdzu jūs, Boris Dmitrijevič, nokomandējiet, kad piebrauks karietes, man šaušanas ' laikā balss izkliegta. Noraportēšu es pats.

" Viss izgāja sevišķi labi: Boreiko ar savu basu gandrīz vai «Izsita Aleksejevam ausis, Zukovskis noraportēja no uztraukuma dreboša balsī, bet priekšniecība tomēr apmīļoja. Augstie viesi biju pārsteigti par šķembu daudzumu baterijā, dažas viņi paņēma rokās un apgalvoja, ka tās vēl siltas; paši viņi jutās gandri/ ka varoņi, jo bija ieradušies uz Elektriskās Kraujas tūliņ pOc kaujas beigām.

Hēlijs apjautājās par meitu, bet Šurka Nazarenko kaunīgi paziņoja, ka «viņa bijusi ļoti uztraukta un pa citu ceļu jau aizjājusi».

Patencinājis Žukovski un kareivjus, cara vietnieks iegāja Virtuve, Zajacs un Belonogovs pasniedza priekšniecībai boršču Un Kliķu biezputru, kas vai kusa mutē.

—   Brīnišķīgi! Ļoti, ļoti gardas pusdienas, — uzlielīja admiralis, bet kad tad tu paguvi izvārīt? Vai tiešām pa kaujas laiku?

Tieši tā! Tieši tad,'kad japanelis Krauju apbēra. Man bija bail, ka tikai borščā nesabflrsta šķembas.

• Paldies par dienestu! Se tev, brālīt, no manis trijnieks algai, un Aleksejevs pastiepa Zajacam zaļu papīriņu.

—   Prieks censties! Pazemīgi pateicos! — steidzīgi atbildēja kareivis.

Kad beidzot priekšniecība aizbrauca, Zukovskis pārmeta krustu. i

—   Paldies dievam, galvenās briesmas laimīgi garām! — viņš priecīgs teica. — Iesim pusdienās, kungi, ja tikai mūsu denščiki izrādīsies bijuši tikpat varonīgi kā Zajacs.

Nākamajā dienā Zvonarevu aicināja pie tālruņa no artilērijas pārvaldes.

—   Lai gan jūs esat nejauks, riebīgs, pretīgs un slikti audzināts zeņķis, un es ar jums pat runāt negribu, tomēr nolēmu

jums paziņot, ka šodien piecos pēc pusdienas tiks apglabāti uz «Petropavlovska» bojā gājušie, to vidū ari vectētiņa adjutants, nu, kā viņu sauca?

—   Dukeļskis, — pateica Zvonarevs.

—   Tas pats! Boreiko, kā liekas, bija viņa draugs. Kas attiecas uz jums, tad, kā visiem sen zināms, jūs neesot vienaldzīgs pret Riviņu, kam tagad lielas bēdas. Jums rodas skaista izdevība mierināt un tai pašā laika iekarot viņas mīlas pārpilno sirdi, — Varja nevarēja nociesties neiedzēlusi.

—   Pateicos jums; mēs, protams, būsim uz apglabāšanu, — sausi atbildēja praporščiks un pakāra klausuli.

Ieradušies kapsētā, Boreiko un Zvonarevs sastapa jau izklīstošu pavadītāju drūzmu.

Pie kapsētas žoga viņi satika Zeltovu ar abām skolotājām un Stachu. Praporščiks, piegājis klāt un sasveicinājies, iepazīstināja Boreiko. Norūcis savu vārdu, poručiks godbijīgi paspieda visiem rokas. Sevišķi uzmanīgi viņš savā milzīgajā plaukstā ietvēra Ojas slaido, smalko rociņu, kura platām acīm vēroja milzi.

—  Kalns, ne cilvēks, — viņa iečukstēja Ļojai, kad Boreiko atgāja nost.

—   Vai jūs nezināt, kur apglabāja Dukeļski? — Zvonarevs jautāja Stacham.

—   Viņā malā pie mūra! — pastāstīja Oļa. — Es jums parādīšu.

Ar grūtībām izspraukušies cauri pūlim, viņi pagāja parām brāļu kapiem, ap kuriem uz ceļiem stāvēja raudošas sievietes un bērni. Vairāki garīdznieki melnos sēru tērpos dažādās balsīs noturēja dvēseles aizlūgumus, sirsnīgi kvēpinādami vīraku.

—   Lūk, no šejienes sākas virsnieku kapi, — Oļa parādīja uz svaigu uzkalniņu rindu.

Pie dažiem stāvēja virsnieki un dāmas sērās. Pie p^ša malējā kapa bija redzams vientuļas uz ceļiem stāvošas sievietes stāvs. Dziļā sāpju uzplūdumā tā bija pieplakusi ar seju zerrei. No muguras puses redzēja tikai elsās raustošos rleeus. Netālu melnā apmetnī, ar par ades trīsstūreni rokā, stāvēja Soimanovs.

—   Laikam tā ir Riva! — atminēja Zvonarevs, un viņi abi devās turp, bet Oļa palika stāvot uz vietas.

Uzlicis uz kapa līdzatnesto vainagu, Boreiko l'dz zemei paklanījās pret kapu. Zvonarevs sekoja viņa priekšzīmei. Riva pacēla galvu. Zvonarevs viņu tikko pazina, tik ļoti viņa bija

pārvērtusies pa šīm nedaudzajām dienām. Vaigi novājējuši, lielās acis iekritušas, deguns kļuvis ass, un vesels tīkls sīku grumbiņu pārklājā visu seju. Pazinusi savus draugus, Riva skumji pasmaidīja un gribēja piecelties, bet pietrūka spēka, un viņa būtu saļimusi, ja Boreiko nesaturētu. Zvonarevs un Soimanovs paņēma meiteni zem rokām un nešūs aiznesa līdz kādam sulam Oļa tūliņ pieskreja klāt un saka palīdzēt atmodināt Rivu.

Rīvai saslapināja deniņus, un pamazām viņa atguva samaņu.

Vai jums tagad labāk? — Oļa līdzjūtīgi viņai jautāja.

—   Neuztraucieties, mēs jūs tūliņ pārvedīsim mājās.

Es pati aiziešu, jūs tikai pavadiet mani! Jau tā esmu jums sagādājusi tik daudz rūpju.

Tie taču nieki! Jums šajās dienās bija jāpārdzīvo tik daudz bēdu, tāpēc jums pietrūka spēka.

— No trīsdesmit pirmā es neesmu bijusi mājās, visu laiku atrodas pie Žoržiņa. Viņš nomira pagājušajā naktī.

Vai viņš pirms nāves ļoti cieta? — Soimanovs jautāja.

Tikai vieni reizi almodās, visu laiku gulēja bez sama-

ņas! Andrjuša viņš gulēja tai pašā palatā — tas visu laiku murgoja un mētājās pa gultu. Bet šorīt atguva samaņu un sāka rāudāt, kad uzzināja, ka Makarovs gājis bojā, — Riva pastāstīja.

Boreiko un Soimanovs veda Rivu zem rokas. Oļa ar Zvonarevu gāja pa priekšu. Pie mūra viņiem pievienojās Zoltova un Ļova ar Slacini. Sievietes cita par citu piedāvājās palīdzēt Rīvai.

Tāda stāvokli jūs nevar atstāt dzīvoklī vienu! Es palikšu pie jums! noteikti pateica Oļa.

—   Pagaidi, Oļa, varbūt Rivas jaunkundze grib palikt viena, un tu viņu tikai traucēsi!

—   Ai, nē, taisnību sakot, par visu vairāk man bail palikt vienai. Par daudz spilgti tad viss man atgādinās manu zaudējumu.

—   Tad iesim pie mums uz skolu. — Oļa ierosināja.

—   Tik tālu es neaizkļūšu! Vislabāk, ja jūs visi varētu palikt pie manis, kaut tikai šo nakti, — Riva lūdza.

Lēnītiņām. soli pa solim, visa sabiedrība virzījās uz priekšu pa pilsētas ielām.

—   Lūk, manas mājas! — teica Riva, apstādamās pie lieveņa.

Pēc klauvēšanas iznāca izpūrusi Kuinsana un priecīgi metās Rivai klāt.

—  Man gaid, man daudz klausās! Nevien nenāk, man bail! — viņa murmināja.

Visi sabija ēdamistabā. Te viss jau bija tīri uzkopts. Riva ar sievietēm iegāja guļamistabā, bet vīrieši novietojās viesistaba. Kuinsana steidzās pagatavot viesiem tēju.

—   Aizgāja bojā mūsu Zoržs ne par ko! — Boreiko nopūtās.

—  Galvenais — nav vairs Makarova, — atsaucās Soimanovs. — Redzējāt, kā mēs vakar no japaņiem aiz kalniem slēpamies, kur vajadzēja mesties kaujā?

—  To mēs uz savas ādas izbaudījām. Vieni paši kāvāmies ar visu japaņu eskadru! — piebilda Zvonarevs.

—   Šodien cara vietnieks ar pavēli flotei aizliedzis jebkuru cskadras iziešanu jūrā, kamēr nebūs izlabots «Retvizans», «Cesarevičs» un «Palada». Bet nobraukt krastā brīv gandrīz visiem. Dažs labs jau ļoti priecājas par to. Vispār pie mums viss pēkšņi pārvērties.

—  Kas īsti bija par iemeslu «Petropavlovska» bojā ejai? — Boreiko jautāja.

—   Pec komisijas domām, kaš izmeklē bruņukuģa bojā ejas iemeslus, tas uzdūries uz minu kārbas, kas sastāvējusi no vairākām kopā sasietām atsitiena mīnām. Sprādziens radījis detonaciju kuģa iekšienē. Dienu iepriekš uz «Petropavlovska» tika novietoti vairāki desmiti aizsprostu mīnu. Tās pēc sprādziena detonēja… Kuģis no iekšpuses pāršķēlās un vienā mirklī nogrima, — Soimanovs paskaidroja.

. — Riva mazliet nomierinājās un aizmiga, — pavēstīja Marija Petrovna, parādīdamās viesistabas durvis. — Oļa te paliks pārnakšņot, bet mēs dosimies mājās, jo laukā jau pavisam satumsis.

Atvadījušies no Oļas un Kuinsanas, visi devās uz durvīm.

—  Makarovs tikko kā gājis bojā, bet viņa pasākumi jau grūst cits pēc cita, — skumji noteica Zeltova. — Šorīt ostas pārvaldē man paziņoja, ka nolemts lekcijas matrožiem un strādniekiem pārtraukt. Un strādnieki man stāstīja, ka viņi uzaicināti atbrīvot kroņa dzīvokļus kazarmās. Viņus gribot svītrot ari no uztura sarakstiem!

—   Tad kuģu izlabošanas darbi, bez šaubām, apstāsies, — Zvonarevs teica.

—   Mūsu admiraļiem tas būs tikai patīkami. Jo ilgāk mēs stāvēsim osta, jo viņiem mierīgāk, — piebilda Soimanovs. Jūrā, nedod dievs, var vēl noslikt, bet ostā, ja kas gadīsies, krasta palīdzēs.

Klausos jūs un nesaprotu, kas tagad vairāk priecājas par Makarov a nāvi — japaņi vai musu admiraļi un ģenerāļi, — Boreiko ieminējās. — Iznāk, ka viņš visiem ceļā stāvējis. Steselis priecīgs, kņazs, droši vien, tāpat, admiraļi brīvi uzelpo, virsnieki krastā sāk līksmoties. Uzreiz visiem jaukais meteņu laiks sācies!

Bet matrožiem un strādniekiem — lielais gavēnis, — teica Ļoja.

Un mums, artileristiem, tāpat! Lūdzu, tagad vieniem pašiem ar japaņiem jākaujas, — Zvonarevs piebilda.

Ko tad paredz iecelt Makarova vietā? — Boreiko apjau-

tājās.

Vai un Rožcstvenski, vai Skridlovu. Abi viņi der tikai pazolēm, salidzinot ar Makarovu! Mēs esam zaudējuši ne tikai admirāli. Stepans Osipovičs bija mūsu flotes dvēsele, un šai ziņāviņu atvietot nevarēs neviens.

Arī sauszemes armijai viņš likās aizstāvības dvēsele. Raucoties uz viņu, mēs skaidri apzinājāmies, ka bez Stescļa mums vel ir Makarovs, un svēti ticējām aizstāvības darbam,— dedzīgi pateica Boreiko.

—   Visi Krievijas godīgie cilvēki nožēlo nelaiķi admiraļi,— nopūlas Marija Pctrovna.

Kad viņi pienāca pie skolas, ķīnietis kalps pasniedza 2eltovai kādu papīru. Sērkociņa gaismā to izlasījusi, Marija Petrovna uztraukta paziņoja:

—   Ar rītdienu vakara skola pieaugušajiem un vakara kursi pēc Steseļa pavēles slēgti. Namā tiks iekārtota lazarete.

—   Bet kur tad mēs paliksim? — iejautājās L°|a.

—   Patiešām nezinu, — izklaidīgi atteica Marija Petrovna.

—   Iestājieties par māsām lazaretē, tas ir viss! — Stachs nomierināja.

—        Bet mēs neesam sagatavotas, mums pašām vēl jāmācās,

—   Ļoļa uztraucās.

—   Piete: cieties rīt pat māsu kursos, kaut vai pie tās pašas Varjas Belijas, — nodūca Boreiko.

—   Tas nav slikts padorns, — Marija Petrovna piekrita.

—   Man ir tas gods pieteikties, jūsu labdzimtība, — aizsmakušā balsi izgārdza Blochins, pienācis pie Zvonareva, kas runājās ar Boreiko Elektriskās Kraujas kazarmu sētā.

—  Sveicināts, Blocha! — apsveica Boreiko un uzsita viņam uz pleca.

—   Esiet sveiks! Oi! — saviebās kareivis.

—   Kas tad tev? Vai pa augoni trāpīju? — poručiks jautāja.

—   Nekādi nē! Tur man Zons uz atvadīšanos ādu nopulēja.

—   Kas par Zonu!

—   Kapteinis Vamenzons.

—   Vamenzons! Par ko tad viņš tevinopēra?

—   Manu raksturu gribēja salauzt. Āža ragā solīja saliekt, bet neizdevās, lai gan es gandrīz bez ādas paliku.

—   Bet nu parādi, kā tad viņš tevi izdaijojis!

—   Kauns tā cilvēkos, jūsu labdzimtība!

—   Skaties, cik kaunīgs kjuvis! Iesim pie Meļņikova, tur tu varēsi izģērbties.

Zvonarevs uzmanīgi aplūkoja Blochinu. Viņš bija vēl vājāks, acis iekritušas. Par galvas tiesu mazāks nekā Boreiko, viņš bija tikpat platiem pleciem kā poručiks, kas viņa stāvam piešķīra četrstūra izskatu. Garās rokas nobeidzās ar milzīgām plaukstām, kurās bija jaušams drausmīgs spēks.

Kad Blochins izģērbās, atklājās, ka visa mugura pārklāta tumši sarkanām svītrām un zilumiem.

—   1,.auni ar tevi, Blocha! Pamatīgi tevi apstrādājis Zons. Vajadzēs kādas trīs četras dienas atbrīvot no darba.

—   Glāzīti spirta vajadzētu, jūsu labdzimtība, kā ar roku atņemtu! — Blochins lūdzās.

—   Nepieradis sāksi vel trakot. Iedod viņam, Mejņikov, kādu lāsīti.

—   Padevīgi pateicos! — priecīgi atbildēja Blochins.

—   Iesim zvejot, — Boreiko uzaicināja Zvonarevu.

Izmantodama laiku, kad japaņu eskadra nerādījās, rota bija

uzsākusi saimniecības darbus. Visi kaut mazliet sakņu dārzam izmantojamie laukumiņi bija attīrīti no akmeņiem, uzarti, un tagad tos apstādīja saknēm. Kāds s: mts kareivju Jarceva vadībā cītīgi dēstīja stādus. Ģērbušies kā jau vasarā — baltos kreklos un baltās cepurēs, kareivji aizrautīgi strādāja šo darbu.

—   Kad tu pieskaries siltajai zemei, tieši nodrebi! Ja varētu tagad savā sādžā aiz ecēšas pastaigāt! īstais laiks zemīti, māmuliņu uzart un noecēt! — jūsmīgi runāja Bulkins, saberzdams rokā piku mālainas, neauglīgas Arturas zemes.

kad agrāk mājās uzaru, pārlaidu pāris reižu ar ecēšu, — zemīte kļuva kā pūka, — piebalsoja viņam Košeļevs. — Grauds taču zemē guļ ka mazs bērniņš šūpuli!

Kad tikai izaugtu arbūzi! Tik sen neesmu tos ēdis! — Volovojs nopūtās. — Pie mums arbuzu laukos zemi nemaz neredz Visi sulīgi, gandrīz vai pudu smagi kā mūsu bumbas!

Atnāks japaņi un ar savām bumbām visus mūsu sakņu dārzus un arbuzu laukus izrakņās, — bailīgi iebilda Gņedins.

Tu savu lielgabalu labak notēmē, lai visi japaņi uzreiz apslīkst, citi viņam ieteica.

Lācis nepieļaus! Japaneļi viņa briesmīgi baidās. Japaņu admirālis. Togo flotes pavēlē godalgu apsolījis tam, kas mūsu lāci iionavēs.

Nonāvēs tādu! Varbūt, ja vesels šāviņš ķer.

Arī tas, droši vien, atlēks.

—   Sveiki, dārznieki! — atdarinādams Boreiko, norēca nenemanot pienākušais Zajacs.

kareivji uzleca kājās un gatavojas jau atbildēt, bet, ieraudzījuši zajacu, sirsnīgi izlamājās.

Nobaidījāties, vai? — iepriecināts noprasīja Zajacs, ievērojis kareivju apjukumu. — Strādājiet, strādājiet, bērni, dievs darbu mīl, ziemā bez saknēm un kāpostiem nepaliksim!

—   Griķus vajadzētu Iešot, bez tiem skumji!

—   Griķi Šeit neaug, par karstu. Tai vietā šeit izaug čumiza.

Omiza Ir ķiniešu ēdiens, mums nepierasts, tapat kā rīsi:

vēderu pielādē, bet paēdis neesi!

—   Risi — kungu ēdiens, kungi tos sevišķi cienī.

—   Tāpēc cienī, ka nestrādā!

—   Ķinieši diendienā muguru loka, bet, atskaitot rīsus, neko vairāk neēd.

Kareivji turpināja savu darbu. Krastmalā vairāk par visiem rosījās Denisenko. Nopirktajam tīklam gabalu pieauda klāt, lai būtu lielāks, palielināja spārnus, apmainīja virves un nolēma šodien pamēģināt zvejot. Izbrauca jūrā divās laivās un. izmetuši gandrīz simt asu garo tīklu, vilka to uz krastu. Kad laivas pienāca malā, kareivji sāka izcelt spārnus. Tīklā ņirbēja sudrabainas zivtiņas. Tās sasvieda jau agrāk sagatavotajās mucās.

—   Kad tikai kādu haizivi neizvelkam, saķers vēl aiz kājas, — bailīgi ieminējās Belonogovs.

—   Haizivs nav suns, kad tikai kādu mīnu neizzvejojam! Tas botu ļaunāk par visām haizivīm! — Boreiko noteica. — Skatieties, puiši, ar abām acīm, vai neredz tīklā kādu metala priekšmetu, — viņš brīdināja kareivjus.

Tīkls kļuva aizvien smagāks, un, kad beidzot to izvilka krastā, izrādījās, ka tas pilns visdažādāko zivju.

—   Lielākās zivis stiepiet šurp, iztīrīsim un iesālīsim. Tās, kas gurdenas un gļēvas, būs zivju virai, bet sīkās un visādus jūras mēslus sviediet atpakaļ ūdenī, lai nepūst un nesāk te smirdēt! — Nazarenko^komandēja.

Denisenko izmeklēja kādu no vislielākajām zivīm un iesvieda tālu jūrā.

—   Vai tu prātu zaudējis, ka tādu mantu aizsvied projām? — Nazarenko metās viņam virsū.

—   Upuris jūras valdniekam, lai arī turpmāk zivis ķertos, — matrozis atbildēja.

—   Pats Kristus bija no zvejniekiem, tāpēc viņam mums jāpalīdz! — Ļebedkins piebilda.

—  Turi muti, Ļebedkin, par tādu valodu es ziņošu komandierim!

—   Tas taču no evaņģēlija, Denis Petrovič!

Pavisam izzvejoja kādu simt pudu. Divdesmit pudu atstāja pusdienām, bet pārējos nolēma iesālīt. Te savu mākslu parādīja Blochins, kas agrāk bija strādājis Kaspijas jūras zvejniecības. Viņš uzrīkoja garus galdus, nostādīja aiz tiem kareivjus un parādīja, kā zivis jāizķīķē un jāiesāla.

—   Izrādās, ka tu esi jūras blusa1 , — smējās Boreiko, uz viņu skatīdamies, — bet es tevi uzskatīju par sauszemes blusu.

—   Diezgan man iznācis palēkāt gan pa sauszemi, gan pa jūru, jūsu labdzimtība.

īsi pirms pusdienām uz Kraujas negaidot atbrauca Belijs kopā ar jauno cietokšņa komandantu ģenerāli Smirnovu. Kareivjus uz ātru roku nostādīja ierindā pie kazarmām. Komandants pienāca sīkiem solīšiem, palēkdamies kā gailis, un, izslējies taisns kā svece, stādījās priekšā:

—   Portarturas cietokšņa komandants ģenerālleitnants Smlrnovsl

1 Blocha — blusa krievu valodā.

Viena daļa kareivju, uzņēmuši šo uzrunu par apsveikumu, Iesaka: «Esiet…», bet, tā kā citi neatbalstīja, tad nokaunējušies apklusa. Ģenerālis dusmīgi pateica Belijam:

—  Slikti disciplinēti un nesaprot krievu valodu!

Uzpūties un glaudīdams uz augšu uzskrullētās, sirmās Osiņas un šķidro bārdiņu, viņš klusēdams apstaigāja ierindu.

—   Kas tad te vēl nebūs? Vai jums rotā kareivji vai zvejnieki? — uzkrita viņš Zukovskim, pamanījis uz dažu kareivju drēbēm zivju zvīņas.

Kapteinis aiz uztraukuma zaudēja valodu un tikai mirkšķināja acis.

—   Šodien gavēņa diena, un kareivji tīrīja zivis pusdienām,

Zukovska vietā atbildēja Boreiko.

—   Vai jūs skaitāties rotas komandiera advokats? — noprasīja viņam Smirnovs.

—   Diplomātiskais aģents, jūsu ekselence! — Boreiko attrauca.

—   Poručiks Boreiko veic vecākā rotas virsnieka pienākumus. un, tā kā kapteinis Zukovskis no uztraukuma stostās, tad vigs atbildēja rotas komandiera vietā, — paskaidroja Belijs.

Smirnovs līdzjūtīgi paskatījās uz Zukovski, neizpratnē uz Beliju un, neteicis vairs ne vārda, gāja tālāk. Belijs viņam aiz muguras pakratīja norādams ar pirkstu Boreiko, kas tik tikko valdīja smieklus. Bet te ģeneraļa uzmanību saistīja grēdās sakrautās ogles.

—   Kas te ir, baterija vai ogļu noliktava? — viņš pagriezās pret Bolīju.

Boreiko paskaidroja par ogļu atrašanos šeit un norādīja, ka tās tiek izsniegtas arī kaimiņu baterijām.

—   Aizvākt no šejienes visas ogles! — komandants pavēlēja.

Pēc tam viņam nepatika sakņu dārzi, kas bija ierīkoti ap Krauju.

—   Kareivim jābūt kareivim, bet ne dārzniekam, — paziņoja ģenerālis.

—   Muļķim jābūt muļķim, bet ne komandantam, — norūca Boreiko, vērsdamies pie Zvonareva.

Ieraudzījis baterijā aizsargplāksnes virs lielgabaliem, komandants pavisam uztraucās.

—   Ar to jūs mazināt kareivju kaujas garu.

—   Bet pasargājam viņu miesu, — atteica Belijs.

—   Miesa var būt vāja, kad tikai gars stiprs, — ģenerālis palika pie sava.

—   Tas pieņemams mūkiem, bet kareivjiem arvien veselā miesā mājo arī vesels gars, — atspēkoja Boreiko.

—   Jums, poručik, garāka mēle nekā dienesta pakape.

—  Klausos! — mierīgi atbildēja Boreiko, ģeneraļa loģikas uzvarēts.

Apskatījis bateriju, Smirnovs iegāja elektrostacijā.

—   Kas to pārzina? — viņš jautāja.

Zvonarevs panācās uz priekšu.

—   Kāpēc jums te netīrs un nelabi ož? — ģenerālis noprasīja.

—   Logi aizputējuši, bet ož pēc parastās mašinu ejļas. Pie tvaika mašinām arvien tāda smaka.

—   Esmu beidzis divas akadēmijas — artilērijas un kara, bet neesmu dzirdējis, ka elektrostacijās smirdētu pēc e|ļas. Novākt, izvēdināt un turpmāk nepiejaut! — ģenerālis norīkoja.

Katlu telpā Smirnova uzmanību piesaistīja manometrs.

—   Cik liels ir tvaika spiediens?

—   Simt divdesmit mārciņu uz kvadratcollu.

—   Kāpēc tik maz? Palielināt līdz simt sešdesmit mārciņām?

—   Katls neizturēs.

—   Tam jāiztur, ja cs pavēlu! — pārtrauca viņu ģenerālis un izgāja no katlu telpas.

—   Kas tad šis savādnieks bija? — jautāja Zvonarevam Ļebedkins, noslaucīdams ar pakulām rokas.

—   Jaunais komandants. Divas akadēmijas beidzis.

—   To var redzēt, ka mācījies un pārmācījies!

Kad beidzot ģenerāļi aizbrauca, Zukovskis atkal atguva runas dāvanas un izplūda pārmetumos Boreiko:

—   Boris Dmitrijevič! Kāpēc jūs priekšniecību kaitinājāt? Smirnovs tagad mūžam šīsdienas apmeklējumu man neaizmirsīs. Vajag nekavējoties novākt ogles, noņemt no lielgabaliem aizsargplāksnes, pārtraukt zivju zveju un iznīcināt sakņu dārzus.

—   Un pie viena jūs nogādāt uz nervu slimnīcu, — pabeidza Boreiko. — Lai Smirnovs māžojas, kā grib, bet pie mums viss paliks pa vecam.

—   Jūs mani bez naža graizāt, Boris Dmitrijevič! Mani atcels no rotas komandiera! — žēlojās kapteinis.

Tomēr pēc ģeneraļa apmeklējuma uz Kraujas viss ritēja pa

vecam, un tikai Zukovskis reizēm bailīgi paskatījās uz ceļu: vnI n/ !;i neredz briesmīgo «iekšējo ienaidnieku ar sarkaniem šineļa atlokiem».

Japāņu eskadra gandrīz katru dienu ieradās pie Arturas. Tā nobrauca gar krastu ārpus krasta bateriju sasniedzamības l<»k;i un, izšāvusi uz cietoksni dažus šāviņus, pazuda pie apvaršņa. Boreiko katrreiz pēc tālmēra atzīmēja ienaidnieka l'ii 'ii maršrutu un iezīmēja to kartē. Zvonarevs neizprazdams vēroja cik rūpīgi ik dienu iezīmētas poručika istabas lielajā sienas kartē jaunās līknes.

—   Ko tu, Borja, tur buries? — viņš vaicāja.

Noskaidroju admiraļa Togo muļķības pakāpi, — poručiks

atbildēja, ar šo atbildi vēl vairāk samulsinādams Zvonarevu.

Beidzot kādā pievakarē viņš iesauca Zvonarevu savā istabā un .ii pirkstu pabakstīja karti, uz kuras iezīmētās-ienaidnieka ivskinlras kuģu ceļa līknes gandrīz sakrita cita ar citu, un norūca:

To!r o ir liels muļķis, un mēs viņam pamatīgi iegriezīsim par šo muļķību.

Mes lacu nevaram viņu aizsniegt, — nesaprata Zvonarevs.

—   Gan aizsniegsim! Ja ne pa gaini, tad no apakšas. Izliksim viņa kuģu ceļā mīnas, varbūt kāds no bruņukuģiem uzrausies tāpat kā mūsu «Petropavlovsks».

Tavs plāns, Borja, Ir diezgan asprātīgs, par mīnām jāparunā ar jūrniekiem. Pēc Makarova nāves gan tiešām nezinu, nr kuru no admiraļiem var sarunāties!

—   Izliksim bez admiraļiem, aprunāsimies ar mīnulaivu vai mīnu transportkuģu komandieriem un padomāsim, kā sagādāt japaņiem lielākus zaudējumus. Pieminēs vēl viņi poručiku Boreiko!

Pēc pusstundas abi draugi ar Zukovska atļauju soļoja uz pilsētu. Vispirms viņi uzkāpa uz «Bajana», kas stāvēja pie piestātnes, un pastāstīja savu plānu Pāvilam Soimanovam.

—   Boreņka, tev vajadzētu komandēt eskadru mūsu Villija vietā! — Soimanovs sajūsmināts apkampa poručiku. — Tikai neejiet runāt uz ņilnļdaivām, bet runājiet ar kādu mīnu transportkuģa komandieri. Ar mīnulaivu var izvēst ļoti mazu skaitu mīnu, bet transportkuģis ved uzreiz vairākus simtus, — leitnants ieteica.

—   Visi transportkuģu komandieri ir štabvirsnieki, un es neviena no šīs augstās sabiedrības nepazīstu, — Boreiko šaubīdamies atbildēja. — Un smadzenes arī te vajadzīgas svaigākas, nevis ar sūnu apaugušas.

Soimanovs uzaicināja viņus tūliņ nākt līdz pie mīnu transportkuģa «Amūra» komandiera — otrā ranga kapteiņa Ivanova.

Tur viņš sapazīstināja savus draugus ar Ivanovu un pastāstīja apmeklējuma iemeslu. Kapteinis, gara, pasausa auguma gaišmatis ar smalku, gudru seju, klusēdams noklausījās viņu runas, bet pēc tam, viltīgi smaidīdams, izņēma no skapja sarullētu karti. Kad to attina, visu trīs draugu sejās izpaudās dziļa izbrīna: paralēli krastam uz šīs kartes redzēja tieši tādas pašas līknes kā uz Boreiko kartes.

—   Kur jūs dabūjāt manas kartes kopiju? — noprasīja poručiks.

—   Nekur, es pats izdarīju tās atzīmes, novērodams japaņu eskadras ceļu gar Zelta kalnu, — Ivanovs atbildēja.

—   Acīm redzot mums abiem ienākusi prātā viena un tā pati doma, — Boreiko attapās.

—   Gluži pareizi, — Ivanovs pamāja ar galvu.

Pēc tam viņi salīdzināja atzīmes uz kartēm un šo to vēi izlaboja.

—   Un ko jūs domājat darīt? — Boreiko jautāja.

—   To pašu, ko jūs bijāt paredzējis. Izmantošu pirmo uznākušo miglu, lai, japaņiem nemanot, izliktu mīnas, bet pēc tam gaidīšu admiraļa Togo eskadras ierašanos.

Otrā maijā laiks bija silts, bet apmācies. Kā jau svētdienā, ar saimniecības darbiem nenoņēmās, un kareivji slinki pastaigājās pa bateriju. Ap pusdienas laiku noskaidrojās, un japāņi, kā parasti, ieradās novērot Arturu no krasta baterijām nesniedzama attāluma.

Zukovskis ar Boreiko un Zvonarevu uz baterijas brustvera novēroja ienaidnieka eskadru. Pēkšņi zem viena no bruņukuģiem atska“'ja sprādziens, un tas sagāzās uz sāniem.

—   Urā! Urā! Uzskrēja mīnai, ko vakar vakarā mūsējie izlika! — Zukovskis priecājās.

Japaņu kuģi steidzās palīgā cietušajam, un te vēl kāds bruņukuģis uzsprāga gaisā, ietinās garaiņos un pazuda zem ūdens.

—   Tāpat kā mūsu «Petropavlovsks»! — Zvonarevs teica.

Kuģi sastājās ap katastrofas vietu.

—   Pie lielgabaliem! — nokomandēja Boreiko, — tie jāapšauda, kamēr stāv vienkopus.

Bet distance līdz japaņiem izrādījās piecpadsmit verstu, un no Kraujas tos apšaudīt nebija nozīmes. Boreiko aizsteidzās pie tālruņa un pazvanīja ui signalstaciju. Izsaucis dežurantu, viņš paskaidroja, kas notiek.

—   Mēs paši to labi redzam!

—   Kāpēc tad jūs neatklājat uguni uz japaņu bruņukuģiem?

—   Admirālis domā, ka tas nav vajadzīgs: japaņi varot uz mūsu apšaudi atbildēt ar Arturas bombardēšanu!

—   Jūsu admiralis ir gļēvulis un nodevējs! — poručiks iekliedza tālruņa klausulē.

Signalstacijas dežurējošais virsnieks pasteidzās atvienot sarunu.

Boreiko piezvanīja Belijam un lūdza palīdzēt pierunāt Vitheftu.

—   Tas nav Makarovs, ar viņu grūti ko sarunāt! Mēģināšu tūliņ piezvanīt Steselim, varbūt viņš pratīs iespaidot jūrniekus,

—   Belijs atbildēja.

Bet eskadras virspavēlnieks admiralis Vithcfts Steseli pat neuzklausīja.

Pārskaities, ģenerālis kopā ar Ņikitinu atjāja uz Zelta kalnu un uzbruka tur atbraukušajam Vitheftam.

—   Ja jūs, jūsu ekselence, nekavejoties neatklāsiet uz japaņiem uguni, es pavēlēšu krasta baterijām nogremdēt visus jūsu kuģus, — Steselis kliedza uz admirali.

—   Mums arī ir lielgabali, — Vithefts atcirta.

—   No kuriem jūs baidāties izšaut uz japaņiem.

—   Vienkārši neuzskatu to par vajadzīgu!

Ņikitins un Belijs pūlējās nomierināt Steseli, bet Grigorovičs pierādīja Vitheftam, cik nepieciešams patlaban apšaudīt japaņus.

—   Ģenerālis Steselis prasa no jūsu ekselences noteiktu atbildi, ko jūs pašreiz domājat darīt attiecībā uz japaņiem, — Ņikitins pienāca pie admiraļa.

—   Izsūtīt jūrā «Noviku» ar mīnulaivām, lai uzbrūk japa-

ņiem, — Vithefta vietā atbildēja Grigorovičs. — Signalist! Uzvilkt signālu: «Noviltam» un mīnuiaivām nekavējoties doties jūrā un uzbrukt japaņiem! — viņš norīkoja.

Bet mīnulaivas un «Noviks», tāpēc ka puse komandas atradās krastā, varēja sadzīt tvaiku tikai pēc kādām divām stundām, un, kad viņi beidzot izgāja jūrā, japaņi jau bija pie apvāršņa nozuduši.

Tās pašas dienas vakarā Boreiko ar Zvonarevu aizgāja uz pilsotu, kas bija izgreznota karogiem par godu negaidītajai uzvarai uz jūras. Uz «Etažerkas» un ielās pulcējās daudz ļaužu; sevišķi daudz bija jūrnieku. Šodien viņi sevi uzskatīja par varoņiem, — pirmoreiz viņiem bija izdevies sagādāt japaņiem tik smagus zaudējumus no lielajiem bruņukuģiem. Jūrnieku prestižs strauji bija cēlies; šodien viņus visi apsveica.

—   Domājams, ka tagad, kad japaņu flotes spēks ir k|uvis vājāks, mūsu eskadra beidzot izies jūrā un saklapēs tos japaneļus galīgi, — sauszemes karaspēka virsnieki izteica savas cerības.

—   Ja Makarovs būtu vēl dzīvs, eskadra jau pirmajā uzplūdu laikā būtu devusies jūrā, lai dzītos pakaļ Togo kaut vai līdz pašai Japanai. Bet ko iesāks Vithefts, to nevar noteikt. La’kam tomēr mēs joprojām tupēsim osta, — atrunājās jūras virsnieki.

—   Tādā gadījumā jūsu Vithefts pēc iespējas ātrāk jāpakar pie viņa paša flagkuģa masta, — iejaucās sarunā Boreiko.

—   Un tevi jāieceļ par eskadras virspavēlnieku, — nosmējās pienākušais Soimanovs.

—   Nevis mani, bet Esenu, tas noteikti neļaus eskadrai gulēt. Viņš būtu Makarova cienīgs pēctecis!

—   Neba jau tikai Vithefts vien te vainojams. Bez v: ņa arī citi admiraļi un pirmā ranga kuģu kapteiņi ir pret iziešanu jūrā. Viņi atbalsta Vithefta jau iedzimto pasivitati, — Soimanovs sūrojās.

—   Jā, tas ir slikti, ka pie jums flotē nav neviena īsti kareiviska pavēlnieka, — Boreiko nopūtās.

—   Nu. jūsu Steselis ir gluži tāds pats kā mūsu Villijs, — jūrnieki atcirta.

—   Bet toties mums ir Kondratenko un Belijs. Un tie svēti izpilda uz sauszemes Makarova vēlējumus, — nopietni iebilda Zvonarevs.

*Abi draugi devās atpakaļ uz Krauju.

Baterijā atgriezās izveseļojies Čižs. Viņš gribēja draudzīgi sasveicināties ar Zvonarevu, bet praporščiks aprobežojās ar parasto kareivisko sveicienu. Boreiko uz štabkapteini pat nepaskatījās, norūkdams zem deguna: «Atgriezies gan mūsu zelta gabaliņš!»

Kareivji štabkapteiņa atgriešanos uzņēma, drūmi klusēdami. Cižs nekavējās izgāzt uz viņiem savu neapmierinātību: viņš piekāva Belonogovu par to, ka pavirši sveicinājis; sastapis Zajacu, iegrūda viņam ar dūri sejā un nolika zem šautenes Blochinu par nekārtīgu apģērbu.

Tikai Nazarenko un Pachomovs priecīgi apsveica Čižu. Feldfebelis ilgi žēlojās štabkapteinim par izlaistajiem kareivjiem, par Boreiko, kas tos izlutina, un par komandiera piekāpību.

—   Vienīgā cerība esat jūs, jūsu labdzimtība! — Nazarenko lišķēja.

—   Pagaidi tikai, gan es visus savaldīšu, kā kareivjus, tā virsniekus! — lielījās Cižs. — Diezgan Boreiko te ķēmojies zem Zukovska spārniņiem!

Vakarā, iegājis pie Zukovska, viņš sāka vaidēt un stenēt.

—   Kāds jūs izskatāties, Nikolaj Vasiljevič! Kamēr es biju projām, jūs jau pavisam esat nogājies! Jums jāatpūšas, citādi jūs nepārcietīsiet kara grūtības, bet jums taču ir ģimene! Par to jāpārdomā! — pārplūda štabkapteinis.

Zukovskis, kas sevišķi sāpīgi izjuta sakaru pārtraukumu ar Krieviju, jo tā bija pārrautas saites ar viņa ģimeni, pavisam izkusa.

—   Esmu pagalam nervozs kļuvis, sabendējuši japāņi, bet vel vairāk pašu priekšniecība. Mūžīgi baidies saņemt kādu rājienu,

—   viņš sūrojās.

•— Ar tādiem virsniekiem kā mūsējie tālu netiksi! Nav nekāds brīnums, ka jūs saņemat rājienus no priekšniecības. Boreiko uzvedas tā, it kā viņš un nevis jūs komandētu rotu. Prapors luncinās ap ģeneraļa meitiņu un spļauj uz visu. Kareiv kļuvuši mežonīgi un vairāk līdzinās meža zvēriem nekā kārtīgiem ierindniekiem. Rotā pilnīgs sagruvums! Dodieties uz vienu mēnesi atpūsties hospitālī, — Cižs pierunāja kapteini.

—   Jums taisnība, Aleksandr Aleksandrovič, man tiešām pamatīgi jāpaārstējas! — Zukovskis piekrita.

Uzzinājis komandiera nodomu iet atpūtā hospitālī, Boreiko viņu neatrunāja.

—   Lai notiek! AtpOtieties, bet mēs pakarosim jūsu vietā, — viņš apsveica.

Nākamajā dienā Zukovskis ieradās artilērijas pārvaldē un saņēma atjauju doties uz hospitāli. Tomēr pretēji Čiža cerībām par rotas pagaidu komandieri nebija nozīmēts viņš, bet Belija rīcībā esošais štabkapteinis Gudima. Kopā ar Zukovski viņš atbrauca uz Krauju. Ļoti veselīgs, mierīgs un nosvērts, Aleksejs Andrejcvičs Gudima apstaigāja bateriju, iepazīdamies ar plašo saimniecību, draudzīgi sasveicinājās ar Boreiko, sirsnīgi parunāja ar Zvonarevu un pieklājīgi, sausi ar Cižu. Ar kareivjiem pajokoja, bet Zajacam uzlika četras stundas zem šautenes par netīrību virtuvē.

Boreiko pēc savas paražas mēģināja pretoties, bet Gudima labsirdīgi uzsita viņam pa muguru un nepaklausīja.

—   Tu, Boris Dmitrijevič, komandē rotu, bet es tikai ārējo kārtību pārraudzīšu! — uzaicināja viņš Boreiko.

Tā viss palika pa vecam, ja neievēroja to, ka kareivji un virsnieki pēkšņi sajuta, ka viņiem ir komandieris, kam nevar neklausīt. Pat Boreiko, lai gan bija uzaicināts komandēt rotu, arvien biežāk sāka atsaukties uz kamandiera gribu un vēlēšanos.

Cižam uzdeva uzskaitīt visu trofeju mantību, un viņš, lamādamies un nolādēdams Gudimu, no rīta līdz vakaram pārsvēra ogles, pārmērīja virves, buru audeklu, skaitīja dzelzs plāksnes un katru dienu ziņoja komandierim.

Un, kad viņš reiz naktī bez atļaujas bija aizgājis uz Arturu, nākamajā rītā saņēma trīs diennaktis mājas aresta.

Gudima pats apstaigāja katru rītu bateriju, īsu laiciņu pasēdēja kancelejā, bet pēc tam atgriezās savā dzīvoklī. Te viņš atvēra biezu kladi ar slēdzeni un ar sīku, pērlītēm līdzīgu rokrakstu uzrakstīja savus memuārus. Bez tam Gudima sāka savaldzināt Šurku Nazarenko. Viņš braši uzskrullēja ūsas kā gredzentiņus un vērīgi aplūkoja meiteni. Drīz vien viņš jau piedāvāja viņai grāmatas lasīšanai un ar savu laipno un sirsnīgo vienkāršību iekaroja nepiedzīvojušās meitenes labvēlību.

Septītajā maijā Zvonarevu izsauca uz Artilērijas pārvaldi, kur paziņoja, ka viņš ar savu komandu no Elektriskās Kraujas tiek pārkomandēts uz trīspadsmito sakaru rotu, kas atrodas pozicijās pie Kinčžouas.

—   Sūtu jūs uz turieni, Sergej Vladimirovič, — Belijs viņam teica, — tāpēc* ka tur vajadzīgs inženieris, kas uzstādītu prožektoru, ierīkotu elektrisko apgaismošanu un šo to sakārtotu ari baterijās. Jūs būsiet padots rotas komandierim — štabkapteinim Visokicham. Pirms prombraukšanas iegriezieties pie ģeneraļa Kondratenko, viņš gribēja jūs redzēt. Veļu jums sekmes! — Un ģenerālis sirsnīgi paspieda viņām roku.

Uz ielas Zvonarevs satika Varju Beliju, kas, kā likās, viņu gaidīja.

—        Vai jūs šodien jau braucat uz Kinčžouu? — viņa jautāja.

—   Tur būs lielas kaujas, un vispār tur ir ļoti bīstami. Jums jāuzmanās un velti nav jāizlec.

—   Jūs taču zināt, ka es esmu tāds pabailīgs! — Zvonarevs pasmaidīja.

—  Jūs tikai no manis baidāties, bet es pavisam neesmu bīstama, — skumji atzīmēja Varja. — No japaņiem jums nav bail, to es zinu!

—   Taisnība, šai grēkā atzīstos, man tiešām bail no ama-

conēm!

—   Neesmu nekāda amacone, tikai mazliet savādāka nekā parastās jaunkundzītes. Jūs paņemiet līdzi saites, vati un visu citu, lai vajadzības gadījumā viss būtu pie rokas. Bet galvenais, pieša rgietics!

—   Es netaisos ne mirt, ne k|ūt ieļvainots.

—   To jūs nevarat noteikt. Pagaidām uz redzēšanos!

Aizgājis pie Kondratenko un saņēmis no viņa sīkas instrukcijas, Zvonarevs devās mājās un nākamajā dienā no rīta ar savas rotas pirmo vadu izbrauca no Arturas uz Kinčžouu.

OTRĀ DAĻA

.

PIRMĀ nodaļa

1904. gada divdesmit pirmajā aprilī japaņi iesāka desanta operācijās Kvantunas apgabala ziemeļos pie Bidzivo pilsētas.

Desmit dienās japaņi te izsēdināja visu ģeneraļa Oku otro armiju, kas sastāvēja no četrām divizijām, kopskaitā apmēram piecdesmit tūkstoš kareivju.

Divdesmit devītajā aprilī, pārrāvis Portarturas dzelzceļa satiksmi ar Mančžuriju, ģenerālis Oku devās uz Kinčžouas pilsētu, kur bija nocietinātas krievu pozīcijas, kas aizsargāja Ļaodunas pussalu no ziemeļiem, un ap desmito maiju šai rajonā jau parādījās japaņu armijas priekšpulki.

No Portarturas līdz Kinčžouai pa dzelzceļu bija tikai apmēram septiņdesmit verstu, bet, lai nobrauktu šo atstatumu, vajadzēja veselu dienu. Nespēcīgās, novecojušās lokomotives tik tikko spēja pavilkt vilcienu sastāvus ar apmēram divdesmit vagoniem.

Septītā maija rītā izbraucis kopā ar saviem kareivjiem no Arturas, Zvonarevs tikai pret vakaru nokļuva norādītajā vietā.

Stacijā drūzmējās daudz kareivju.

Pie stacijas nelielās ķieģeļu ēkas atradās garas koka intendanturas mantu un municijas noliktavas.

Kādas pusotras verstis no stacijas aizstiepās vesela rinda pauguru, kurus klāja poziciju ejas un dzeloņstiepļu aizžogojumi. Pa labi ap pozicijām līdz ķiniešu pilsētai Kinčžouai, ko ietvēra augsts, no akmeņiem būvēts mūris, veda plats ceļš. Aizmugurē aiz dzelzceļa līnijas bija redzams garais, bet seklais Ķerra līcis.

Visu dienu neēdušie kareivji aizmetās uz nojumē ierīkoto ēdnīcu.

Blochins, Belonogovs un Zajacs ar saviem kubliem izlauzas līdz lodziņam, caur kuru izsniedza putru un maizi.

—   Cik cilvēkiem? — noprasīja netīrs pavārs.

—   Pussimtam! — Btochins atbildēja.

—   Kur jūsu apliecība? — izbāza galvu caur lodziņu strēlnieku arteļščiks.

—   Pie praporščika, bet te ir zīmīte no jūsu komandanta.

—   Te rakstīts četrdesmit, ne piecdesmit.

—   Nu, izsniedz piecdesmitiem: var redzēt, ka izbadojušies.

Pēc pusstundas, līdz kaklam piestrēbušies šķidro putru,

grauzdami sakaltušās maizes doniņas, artileristi izgāja no stacijas.

—   Salīdzinot ar mūsu ēdienu uz Kraujas, šī putriņa liekas pavisam draņķīga, — aizsmakušā balsī aizmugurē nogārdza Blochins. — Ja es nebūtu vienu mēriņu iemetis, tad nevarētu pat norīt.

—   Jā, ne vienreiz vien mēs šeit atcerēsimies mūsu zivtiņas, — Košeļevs nopūtās.

—   Bet kādēļ Zajacs atsūtīts mums līdz? Vai par tēmētāju, vai? — brīnījās Ļebedkins.

—   Ļaužu te vairāk nekā četri simti, bet arteļščiks tikai viens, tāpēc ģenerālis pavēlēja mani un Belonogovu atsūtīt palīgā, — Zajacs lepni pavēstīja.

—   Skat, cik lepns, pats ģenerālis par šo devis pavēli! — ņirgājās Blochins. — Par mani viņš tikai vienreiz deva pavēli, kad nopērt pavēlēja.

Ātri, kā jau dienvidos, uznāca nakts. Tumsā neskaidri vizēja ceļš, zālē čirkstēja cikadas, kaut kur purvā kurkstēja vardes. Atskanēja spalgs lokomotives svilpiens un pēc daudzkārtīgas atbalss pamazām izgaisa starp pauguriem. Pa ceļu, nežēlīgi čīkstēdamas, ar neieziestiem riteņiem lēni vilkās ķiniešu arbas, kurās bija iejūgtas govis.

—  Tālu mums vēl jāiet, jūsu labdzimtība? — pajautāja Košeļevs.

—   Tiklīdz apiesim kalnu, tad pa labi būs šoseja. Pa to kāpsim augšā tieši uz pozicijām, — atbildēja Rodionovs, kas soļoja blakus Zvonarevam.

—   Vai līdz japaņiem tālu? — Ļebedkins vaicāja.

—   Ar lielgabalu var sasniegt, — Bulkins atteica.

—   Japaņi visu laiku no Samsona kalna puses tuvojas Kinčžouai. Pēc kādām divām vai trim dienām būs klāt arī šeit, — Zvonarevs paskaidroja.

—   Tātad dzīvot mums atlicis vēl tikai trīs dieniņas! — aizmugurē nogārdza Blochins.

—   Ko tad tu, bez laika gatavojies mirt! Kas tev, tādai blusai, varēs trāpīt?

—        Un, kad trāpīs, tikpat atlēks, — pasmējās Blochins,

—   mani nosist var tikai ar juras lielgabalu, lauka lielgabali neder, esmu nobruņots!

—   Redz, kā lielās, velns! Pieraugi, ka japaņi tev zarnas neizlaiž.

—   Kur nu! Netiks klāt! Esmu stipri nobarojies no Zona pārtikas.

—   Tu laikam Zonu par to bērza rīkšu putru nekad neaizmirsīsi? — Rodionovs vaicāja.

Pēc ceturtdaļstundas komanda nonāca līdz nelielai kareivju nometnei poziciju aizmugurē, pauguru dienvidu nogāzē.

Zvonarevs aizgāja pieteikties rotas komandierim — štabkapteinim Visokicham, bet kareivji palika pie teltīm, gaidot tālākus rīkojumus. Viņus tūliņ apstāja.

—   No kurienes? No kādas rotas? Kas vada komandieris? Cik cilvēku pavisam? — jautājumi bira kā krusa.

—   No Elektriskās Kraujas! Četrdesmit kareivju un viens praporščiks, — par visiem atbildēja Blochins.

—   Tātad pulveri jau esat oduši pietiekami?

—   Jā, bet laikam vel par maz, ja jau uz šejieni atšļūcām.

Kareivji izklīda pa teltīm, izprašņādami par cftīvi pozicijās.

—   Līdz šim dzīvīte bija klusa un mierīga. Uzstādījām lielgabalus un pārvadājām lādiņus. Pārtika gan patiesībā slikta. Tikai tad, kad no ķiniešiem kādu cūku sadabūjam, ēdiens iznāk kārtīgs. Ar ūdeni traki. Akas izrakam, bet ūdens tajās rūgts. Pat izslāpis daudz nevar iedzert, — stāstīja kareivji jaunatbraukušajiem.

Kamēr kareivji iepazinās ar jauno dzīves vietu, Zvonarevs sēdēja teltī pie Visokicha.

Stabkapteinis saņēma viņu bez ceremonijām un laipni piedāvāja tēju. Noklausījies praporščika sīko ziņojumu, viņš iepazīstināja to ar Kinčžouas poziciju plānu, bateriju novietojumu un apsvērumiem par nākamajām kaujām.

—   Jums es uzticēšu kreiso flangu. Tur sešas baterijas ar viegliem un veciem ķiniešu lielgabaliem. Pats es komandēšu centra baterijas. Te novietoti visi smagie lielgabali. Labo flangu

komandēs podporučiks Sadikovs. Bet Kaļķu kalna bateriju, kas atrodas aiz dzelzceļa, — poručiks Solomonovs. Rīt jūs ar visiem sapazīsieties. Jūsu kareivjus arī nosūtīšu pie jums, izņemot arteļščiku un pavaru, kurus atstāsim šeit. Vai jūsu feierverkers lietpratējs un uzticams? — Visokichs jautāja Zvonarevam.

—   Ļoti labs kareivis, un uz viņu var paļauties.

—   Tas ir patīkami! Man jānosūta kāds uzticams cilvēks uz bateriju pie pilsētas ziemeļu vārtiem. Tur tikai četri veci ķiniešu lielgabali un pa piecdesmit lādiņu uz katra, tā ka virsnieku sūtīt turp nav nozīmes. Baterijas uzdevums — tiešā tēmējumā apšaudīt ceļu uz pilsētu un pec tam atkāpties, pametot lielgabalus.

—   Man uzdots sazināties arī ar inženieri Švarcu.

—   Rīt no rīta sastapsiet viņu pozicijās. Viņš piespiedīs jūs nodarboties ar prožektoriem, kuri mums labi nestrādā!

—  Atļaujiet aiziet paskatīties, kā novietojušies mani kareivji, — Zvonarevs lūdza.

—   Iesim kopā, pie viena paskatīsieties arī pozicijās. Katru vakaru es pats pārbaudu, vai baterijās viss kārtībā un sagatavots nakti i.

Viņi izgāja laukā no telts. Viss bija ietīts nakts tumsā, un tikai leiā, galveno poziciju aizmugurē, mirdzēja strēlnieku pulka kazarmu un virsnieku kluba gaišie logi; no tā atskanēja skaļa, jautra mūzika.

—   Kā no paša rīta sāk, tā līdz vēlai naktij šī mūzika nebeidz skanēt, — Visokichs paskaidroja.

—   Tātad jautrs pulks un virsniekiem brašs garastāvoklis, — Zvonarevs zobgalīgi piebilda.

—   Ne tik daudz brašs, cik vienmēr pilnā! Visi dzer uz nebēdu, līdz nemaņai.

—   Vai jūs jau sen šeit?

—   No pirmā maija! Lai gan pozicijās sāka nostiprināt jau no paša kara sākuma, bet darbi veicās gliemeža gaitā. Tikai tagad, kad japaņi izsēdās pie Bidzivo, mēs sākām steigt. Uz ātru roku saformēja mūsu rotu, pie kam visi rotu komandieri pasteidzās negrūst uz šejieni vissliktākos kareivjus un feierverkerus.

Pie artilērijas nometnes, kurā bija kādas piecpadsmit teltis, viņi mazliet uzkavējās.

—   Rodionovl — Zvonarevs pasauca.

—   Es, jūsu labdzimtība! — izlīda no tumsas Rodionovs. Zvonarcvs oateica Rodionovam par vina nozīmēšanu uz

bateriju pie zieme|u vārtiem.

—   Vai tu tiksi galā un tev nebūs bail?

—   Kāpēc gan netikšu? Nebūs jau bīstamāk kā pie mums uz Kraujas! — feierverkers mierīgi atbildēja.

Atlaidis Rodionovu, praporščiks devās līdzi Visokicham. Tieši gar visām baterijām bija iekārtota satiksmes eja. Blakus tai uz stabiem izvilktas telefonu stieples. Tumsā samanīja bateriju nelielo brustveru melnās kontūras, vietvietām virsniekus apturēja posteņi.

Apstaigājuši baterijas, virsnieki atgriezās teltī.

Tikko ausa gaisma, kad Visokichs jau piecēla visu rotu. Ātri nomazgājušies un apkopuši teltis, kareivji aizsteidzās uz ēdnīcu, kur viņus gaidīja tēja, uzlieta tieši vārāmajos traukos. "Zajacs ar Belonogovu .jau rosījās gar sešiem lieliem katliem, kuros vira pusdienas višai rotai.

—   Klausieties, puiši, ko es jums teikšu! — Rodionovs uzrunāja kareivjus. — Man uz priekšējām pozicijām vajadzīgi pieci kareivji. Kas^grib nākt līdz?

Gribētāju izrādījās vairāk, nekā vajadzīgs.

—   Tad es pats izraudzīšu pa savai gaumei: Kupinu, BIochinu, Jarcevu, Bulkiriu un Gaidaju, — feierverkers nosauca.

—   Vai ari es nevaru iet tev līdz? — pielēca viņam klāt Zajacs.

—   Tev pavēlēts palikt te gatavot ēdienus! Pieraugi, ka tu miļsejos no Kraujas baro, kā pieklājas! — Rodionovs pieteica- .

—   Manā vietā par komandas vecāko paliks Ļededkins, viņam tad nu paklausiet kā tēvam!

Tajā bridi pienāca Zvonarevs.

—   Piecelties, mierā! — Rodionovs nokomandēja.

Praporščiks sasveicinājās.

—   Sēdieties, turpiniet dzert tēju, — viņš pavēlēja un piesēdās pie galda blakus Rodionovam.

—   Kas iet tev līdz? — viņš jautāja.

Feierverkers nosauca vārdus.

—   Labi! Kad pabeigsiet, ienāciet pie manis teltī, iesim reizē. No ziemeļrietumiem un dienvidaustrumiem, no Kinčžouas

krasta līdz Huenezas jūras līcim, pārdalīdama šauro eju starp abiem jūras līčiem, stiepās rinda nelielu pauguru. Ziemeļos to

augstums sasniedza apmēram sešdesmit asu virs jūras līmeņa, bet dienvidos mazliet slīdēja uz leju. Tieši vidū, kādas divas verstis aiz pozicijām, atradās Kinčžouas pilsētiņa, kurai visapkart bija uzcelts trīs asu augsts valnis. Te atradās ari ķiniešu ciems, kas it kā izveidoja priekšpilsētu. Kinčžouas ielejas otrā pusē tūliņ sākās Samsona kalnu stāvās atradzes, kuras aizsedza skatu uz apvārsni ziemeļu pusē. Tās visas bija apaugušas ar gaoļana krūmiem, čumizu un kukuruzu cilvēka garumā. Starp tām nemanot varēja pārvietot veselus pulkus. Tikai pašā augšā pie ka’nu mugurām rēgojās kaili, klinšaini laukumi.

Ierakumi apjoza visus paugurus. Apakšā pie pašas pakājes bija pirmā tranšeju rinda, ko nosedza plata stiepļu aizžogojumu josla. Pusceļā līdz virsotnei bija iekārtota otrā ierakumu kārta ar dzeloņstiepļu aizžogojumu, kas tāpat apvija pozicijas no visām pusēm.

Beidzot, pašā augšā bija ierīkotas deviņas Iinetes, pavērstas uz visām četrām debess pusēm. Tikai baterijas, novietotas starp linetēm un aiz tām, bija pagrieztas uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, no kurienes gaidīja galveno ienaidnieka uzbrukumu. Tāda poziciju izbūve pārvērta tās par slazdu garnizonam, kas tur atradās, tai gadījumā, ja japaņi izlauztos aizmugurē, jo tad visām karaspēka daļām būtu jāatkāpjas pa šauro, tikai divdesmit asu plato spraugu starp stiepļu aizžogojumiem aiz labā flanga. Šis pats apstāklis apgrūtināja arī ievainoto evakuaciju kaujas laikā un atkāpjoties neatļāva aizvest līdzi lielgabalus.

—   Kādām kaujām paredzētas šis pozicijas? Atvairīšanās vai uzbrukuma? — praporščiks jautāja Visokicham.

—   Visādām, izņemot uzbrukuma! Uz priekšu no tādām pozicijām nekad nevarētu tikt.

—  īsi sakot, pozicijas jau iepriekš noteic mūsu pasivitati kaujās!

—   Mums dots uzdevums aizstāvēt Kvantunas pussalu no ziemeļu puses! Mēs mēģināsim japaņus še aizturēt un, ja izdosies, tad sagaidīsim te palīgspēkus no Mančžurijas, bet, ja ne, tad atkāpsimies uz Portarturu.

Paēdis brokastis, Zvonarevs ar kareivjiem devās uz Kinčžouu.

Tuvumā valnis ap pilsētu nemaz neizskatījās tik iespaidīgs un stiprs kā no tālienes. Daudzās vielās tas bija izdrupis un sagruvis, vārti bija koka. Šaurās, neiespējami netīrās, greizās ieliņas, sīkās ķiniešu bodeles, neskaitāmie bērneļi, kas rakņājās ielu mēslos, un sezama eļļas, ķiploku un pūstošu maitu smacējošā smirdoņa — bija Kinčžouas «ievērojamākās lietas».

Pilsētas centrā redzēja dažas puseiropiskas divstāvu ēkas, bet ar ķiniskiem ķieģeļu jumtiem, kuru stūri bija uzlocīti uz augšu. Te bēdīga dārziņa vidu bija arī svētnīca. Nelielā ielas paplašinājumā, kas bija domāts kā laukums, bija sabraukušas ķiniešu arbas ar visdažādākajiem produktiem. Tepat atradās sludinājumu stabs, blakus tam stāvēja izsaucējs, kas, laiku pa laikam sizdams bungas, darīja visiem zināmus vietējā ķiniešu gubernatora — daotaja un krievu priekšniecības pēdējos rīkojumus. Trokšņainais un kustīgais tirdzinieku pūlis reizēm piespieda viņu gandrīz pie paša sludinājumu staba, reizēm atkal atplūda nost uz tirgus laukuma malām, un tad izsaucējs, sizdams bungas, aicināja to tuvāk.

Izspraucies cauri pilsētai, Zvonarcvs nonāca pie ziemeļu vārtiem, kas izrādījās, aizvērti. Te bija klajāks. Mājeļu Snā, paslēpušies no karstās saules, sēdēja vairāki strēlnieki. Viņi bija līdz pusei kaili un bez cepurēm. Uz māla žoga karājās vairāki netīri un slapji krekli un cepures. Kāds kareivis rūpīgi viļāja milzīgā dubļu peļķē pavisam tīru, baltu kreklu.

—   Ko tad tu dar!? — izbrīnījies jautāja viņam Rodionovs.

—   Kreklu apviļāju dubļos, lai no tslienes tik viegli nevarētu ieraudzīt, — kareivis atbildēja. — Mums visiem pavēlēts savijāt tos dubļos, tad tie kļūs līdzīgi japaņu krekliem.

—   Vai tad japaņu formas apģērbs nav balts? — brīnījās Zvonarevs.

—   Kur nu! Kad viņi noliekas zālē guļus vai lien caur krūmiem, tad pat saskatīt nevar! Apģērbs viņiem zaļi pelēks, tieši tādā krāsā kā zāle, redz tikai tad, kad viņi pārvietojas, un tad arī ne sevišķi labi! Un cepures viņiem tādas pašas. Nav tā kā mums — mūsu baltās pa versti var ieraudzīt.

Artileristi, pajautājuši, kur atrodas baterija, ar pūlēm pa. vēra smagos vārtus un, pa vienam izspraukušies caur šauro spraugu pa satiksmes eju aizgāja līdz baterijai.

Viņiem pretim iznāca vairāki kareivji.

—   Kurš no jums vecākais? — praporščiks jautāja.

—   Es, jūsu labdzimtība, trešās rotas bombardieris tēmētājs Vasiīijs Jegorovs, — viens no kareivjiem panācās uz priekšu.

—   Komandēšanu pārņems feierverkers Rodionovs, bet ti: paliksi par viņa palīgu! Vai japaņi jūs daudz traucē?

—  Dienā, jūsu labdzimtība, nekas, bet naktis līdz gaismai neļauj ne acu aiztaisīt — pielien baterijai gandrīz klāt, japiesargājas, ka lielgabalus nesabojā.

—   Ko tad strēlnieki dara, ka neredz?

—   Kur tu tos riebekļus saredzēsi, kā čūskas lien pa zemit paslēpjas bedrēs vai grāvjos, viņus pat ieraudzīt nevar, bet mūsu baltie Krekli jau pa veselu versti redzami.

—   Pavārties dubļu peļķē, kā kājnieki dara, tad ari tevi neieraudzīs, — ieteica Blochins.

—   Vai tad es kāda cūka, lai dubļos vārtītos? — kareivis apvainojās.

—   Pašreiz visi kājnieki palikuši par tādām cūkām. Priekšniecība viņiem pavēlējusi: tikko redzi dubļu peļķi, kur cūkas guļ, tad tu, saprotams, to izdzen, bet pats nogulies tai vietā un sāc rukšķēt, lai japanis domā, ka tu neesi cilvēks, — visiem smejoties, pamācīja Blochins.

Baterija sastāvēja no četriem veciem trīs ar pus collu lielgabaliem ar četras verstis lielu šāviņa attālumu. No lielgabaliem yarēļ0 šaut ar granatām un kartečām. Šrapneļu baterijā tikpat kā nebija. Labi nomaskēti, dziļos ierakumos, ar jumtiņiem segti, lielgabali no tālienes nebija saskatāmi.

Tepat blakus bija ierīkotas blindažas apkalpei un municija? pagrabi. Mazliet tālāk, aizmugurē, stāvēja no ķieģeļiem salikt? pavards ēdiena pagatavošanai.

Kamēr kareivji apskatīja jauno vietu, Rodionovs ar Zvonarevu norunāja visu par sakaru uzturēšanu ar galvenajām pozicijām. Pēc tam praporščiks ar Rodionovu un Jegorovu aizgāja uz pilsētu pieteikties garnizona priekšniekam. Pa ceļam uz viņiem kaut kur no gaoļana krūmiem tika raidīti vairāki šāvieni. Lodes, klusi sanēdamas, atsitās pret satiksmes ejas nelielo brustveri un uzsita gaisā mazus putekļu fontaniņus.

—   Tātad japaņi novēro satiksmes eju! Klusē, klusē, bet tad pēkšņi apšauda! — Rodionovs piezīmēja.

—   Viņi ne dienu, ne nakti nenovērš acu no baterijas un pilsētas, — Jegorovs atbildēja.

Kinčžouas pilsētas garnizona priekšnieks — piektā pulka sakaru rotas komandieris poručiks Gorbovs bija novietojies vienkāršā ķiniešu fanzā pie ziemeļu vārtiem.

Poručiks ķiniešu rītasvārkos sēdēja uz lāviņas, pārklātas segām, ar ģitāru rokās un, dzerdams degvīnu glāzi pēc glāzes, dziedāja skumjas romances. Kaktā godbijīgi stāvēja divas pavisam jauniņas ķinietītes un nenolaida pārbiedētus skatienus no «krievu kapteiņa».

—   Esiet sveicināts, dižais bruņiniek, — piecēlās viņš, lai dotos pretim Zvonarevam. — Kas jūs atvedis šai riebīgajā mājoklī?

Praporščiks paskaidroja sava nāciena iemeslus un stādīja priekšā Rodionovu.

—   Tātad tu tagad būsi mans artilērijas priekšnieks? — Gorbovs teica feierverkeram. — Uz pirmo iepazīšanos iemet glāzīti degvīna, bet vēlāk ne tu, ne tavi kareivji reibinošus dzērienus lai neuzdrošinās pat pie mutes likt! Bet tev, Jegorov, es pasniegšu par bijušajiem nopelniem! Veikli gan viņš man japaneļus kāva — kā blusas. Pat naktīs notēmēja uz šauteņu uzliesmojumiem — tracli, un šie uzreiz apklust!

Pēc tam Gorbatovs atlaida kareivjus, bet Zvonarevu uzaicināja brokastīs.

—        Iedzersim, uzkodīsim, — vedināja viņš praporščiku.

—   Tā diena paiet nemanot, bet naktī jāsēž sardzē uz pilsētas vaļņa, lai japaņi neielaužas. Apbrīnojami viltīgi šie suņi, caur mazu mazu spraudziņu, pat tur izlīdīs!

Zvonarevs mēģināja atteikties, bet poručiks tomēr piespieda viņu izdzert dažas glāzes un uzkost trepangu.

Bija jau ap pusdienas laiku, kad Zvcmarevs atgriezās galvenajās pozicijās. Visokicha teltī viņš sastapa vēl pavisam jauniņu sārtvaidzi inženieri kapteini Švarcu, Kinčžouas poziciju galveno iekārtotāju.

—   Iepazīstieties, Aleksej Vladimirovič! Tas ir mūsu jaunais artilerists inženieris, visu darbu pratējs, — Visokichs iepazīstināja ar Zvonarevu.

—   Ļoti priecājos! Jūs esat mums ļoti vajadzīgs, vispirms, lai salabotu prožektorus un sakārtotu visu mūsu elektrības iekārtu, — spraigi norunāja Švarcs.

—   Esmu jūsu rīcībā! Varu sākt kaut vai tūliņ.

—   Tagad pusdienas laiks, bet pēc vienas stundas apstaigāsim pozicijās un par visu lemsim uz vietas.

—   Jūsu labdzimtība, ģenerāļi brauc, — pavēstīja Visokicha ziņnesis.

—   Atkal nelabais šo muļķi Foku bus atnesis! — Švarcs nikni noteica.

Virsnieki izgāja no telts. Visokichs ar Zvonarevu aizsteidzās lejup uz palieveni pie kareivjiem, kas jau bija sastājušies pusdienu saņemšanai.

—   Rota, mierā! — nokomandēja Visokichs, tiklīdz adjutanta pavadībā parādījās Foks.

Zvonarevs nostājās pie sava vada. Jāšus uz liela, kaulaina zirga, nejēdzīgi tricinādams elkoņus, pie katras mazākās kustības saļodzīdamies, Foks izskatījās bezgala komisks. Vājā, kaulainā seja ar apcirpto, sirmo bārdiņu un nicīgo smīnu piemiegtajās acīs bija zili sarkana.

Piejājis pie ierindas, ģenerālis apturēja zirgu un skaļi uzkliedza:

—   Sveiks, matj jevo!

Zvonarevs no izbrīna pat muti atvēra. Kareivji apjuka un atbildēja, kā pagadījās. '

—   Atbildēt neprotat, vergu dvēseles! — Foks uzbļāva.

—   Atļaujiet ziņot, jūsu ekselence! Kareivji nesaprata, vai jūs viņus lamājāt vai sasveicinājāties ar viņiem! — Visokichs aizstāvēja.

—   Krievu valodu vairs nesaprotat, maitas! Sveiki, matj — perematj!

Pēc tam ģenerālis pagrieza zirgu un aizjāja projām no ēdnīcas.

—   Brīvi! Varat iet pēc pusdienām! — kapteinis nokomandēja kareivjus.

—   Nu, tad sagaidījām gan lielu godu! — skaļi uztraucās kareivji.

—   Runā, ka ģenerālis Foks esot vācu dzimuma, — piezīmēja Blochins.

—   Nu, kas tad par to?

—   Redzams, ka pēc vāciešu domām ar krieviem var runāt tikai trīsstāvu lamu vārdiem.

Pārnācis teltī, Zvonarevs nekavējoties ar ziņnesi aizsūtīja Visokicham zīmīti, kas izsauca viņu «neatliekamā lietā».

Telti steidzīgi ieskrēja Košeļevs un uztraukts sāka stāstīt, ka esot pavēlēts mīnēt visas baterijas un sapieri jau sākuši ielikt mīnas.

—   Kas tad ar mums notiks, jūsu labdzimtība? Kāds japaņu šāviņš trāpīs mīnai, vai arī paši neviļus uzkāpsim virsū, un gatavs! — uzlidosim gaisā! Mes ar to neesam mierā, — ziņoja viņš praporščikam.

—   Kas par muļķībām kas to pavēlējis?

—   Pavēlējis sapieru rotas komandieris apakšpulkvedis 2erebcovs, bet viņam pavēlējis ģenerālis Steselis.

—   Te kaut kas nav kārtībā. Tūliņ pajautāšu kapteinim Visokicham, kas te notiek!

Praporščlks atrada Visokichu guļam saliekamā gultā ar aukstu kompresi uz galvas.

—   Tik tikko izrāvos. Pašās beigās ar tādu dziru pacienāja, ka debesis jērādiņas lielumā izlikās un zvaigznītes sāka priekš acīm griezties, — Visokichs sūdzējās.

Izstāstījis viņam par sapieru minēšanas darbiem, Zvonarevs noprasīja kapteinim, ko viņš par to domā.

—   Domāju, ka Zerebcovs vai Steselis, vai arī abi kopā no karstuma traki kļuvuši. Ja baterijas tiks minētas, tad es ar saviem kareivjiem atstāšu pozicijas. Tiklīdz mazliet tikšu uz kājām, aiziešu pats pie viņa, bet pagaidām, lūdzu, aizejiet jūs ar Sadikovu.

—   Poručiks sapīpējies opiju un guļ bez samaņas, — kapteiņa Sadlkova denščiks ziņoja.

—  Tā tikai vēl trūka! Solomonovs bez jēgas dzer, šis sācis opiju pīpēt. Tā vairs nav rota, bet kaut kāda netikumu bedre!

Zvonarevs aizgāja viens. Pie kreisā flanga baterijām, kas bija nodotas praporščika ziņā, kareivji artileristi lamājās ar sapieriem, kas raka brustveros bedres, lai ieliktu mīnas.

—   Kas jums pavēlēja ielikt mīnas? — piegājis klāt, Zvonarevs jautāja sapieriem.

—   Rotas komandieris.

—   Kur viņš pašreiz atrodas?

—   Nevaru zināt, kaut kur aizgājis.

—   Pārtraukt darbus, — Zvonarevs pavēlēja.

—   Mums, jūsu labdzimtība, dota pavēle, un mums tā jāizpilda, — pretojās sapieru apakšvirsnieks.

—   Atļaujiet, jūsu labdzimtība, sadot viņiem pa kaklu, vienā mirklī pazudīs, — Košeļevs lūdza.

—   Mēs vispirms ar godu palūgsim viņus aiziet, — smaidīdams pajokoja praporščiks, lai novērstu dūru izrēķināšanos ar sapieriem. — Ja viņi nepaklausīs, tad iepļaukāsim.

—   Jūsu labdzimtība, — sāka lūgties sapieris. — saprotiet taču mūsu stāvokli. Mumsuzdots izrakt bedres mīnām, mēs rokam. Tādā karstumā nav nekāda prieka strādāt, bet pavēlēts, un mums jādara.

—   Pārtrauciet darbus, es iešu aprunāties ar savu priekšniecību, — Zvonarevs norīkoja un aizgāja atpakaļ pie Visokicha.

Tas jau bija atžirdzis, un viņi kopā devās pie Tretjakova, kas skaitījās par visu poziciju komandantu. Pa ceļam viņi satika Švarcu un izklāstīja tam savas rūpes.

—   Zerebcovs sēž pie manis, es mēģināju viņu pierunāt pārtraukt minēšanas darbus, bet viņš atsaucas uz Steseļa pavēli un Foka rīkojumu un neuzklausa nekādus iebildumus. Jāiet pie Tretjakova, — pateica Švarcs.

Pulkvedis, lai gan vēl apdullis pēc sātīgajām pusdienām, viņus tūliņ pieņēma un, uzzinājis, par ko ir runa, ļoti sašuta.

—   Stcsclis ir muļķis, Foks — nelietis, bet Zerebcovs — muļķis un nelietis kopa, — kā ar nazi nogrieza Tretjakovs.

—   Pasauciet viņu tūdaļ pie manis! Kaujas laikā atrasties mīnētās pozīcijās — tas ir tikpat kā sēdēt uz pulvera mucas un sviest tajā kvēlojošus papirosu ga!us.

Kad Zerebcovs beidzot ieradās, Tretjakovs pavēlēja viņam nekavējoties pārtraukt visus poziciju minēšanas darbus.

—   Lūdzu jūsu rīkojumu rakstveidā, es par to ziņošu Stcseiim un Fokam, — sapieris atbildēja.

—   Nekāda rakstveida rīkojuma es jums nedošu, bet pavēlēšu jums ar visiem jūsu sapieriem nekavējoties aizvākties no pozicijām. Jūs traucējat mūs, — pulkvedis saskaitās. — Lai līdz vakaram jūsu šeit nebūtu!

Zerebcovs, kas tāda iznākuma nebija gaidījis, uztraucās.

—   Mēs varam jums palīdzēt arī citādā veidā, pulkveža kungs. Ierīkot ceļus, iekārtot ierakumus, uzlabot artilērijas pozicijas, — piedāvāja viņš savus pakalpojumus.

—  Tā ir cita runa! Tādu darbību es tikai apsveiktu, bet bateriju minēšanu pārtrauciet.

—   Man tomēr vajadzēs ziņot, ka šie darbi pārtraukti.

—   Man nav iebildumu. Es pats ziņošu par to Fokam un

Steselim vai vēl labāk Kondratenko. Viņš kā kara inženieris un bijušais sapieris šos darbus sapratīs vislabāk, — Tretjakovs piekrita.

Kareivji, uzzinājuši, ka poziciju minēšana atcelta, sāka priecīgi dūkt. Zvonarevs apstaigāja savas baterijas. Iekārtotas šaušanai no ziemeļrītiem, ziemeļiem un ziemeļvakariem, kreisā flanga baterijas bija viegli apšaudāmas no Kinčžouas jūras līča puses, kurš paisuma laikā pienāca gandrīz klāt pie zemākajiem strēlnieku ierakumiem. Un jūras līča ziemeļu krasts bija stipri vien augstāks par poziciju novietni, it sevišķi par strēlnieku ierakumiem, kas nebija pat pārsegti. Turklāt vēl tos brīvi varēja apšaudīt visā garumā no jūras. Tās karaspēka daļas, kas atradās šajos ierakumos, jau iepriekš bija nolemtas lieliem zaudējumiem, ja ne tiešai bojā ejai.

Šo bateriju apbruņojums sastāvēja no divdesmit četriem veciem ķiniešu un novecojušiem viegliem lauka lielgabaliem. Sau! no tiem varēja uz mērķi, ne tālāku par četrarpus verstīm. Lādiņu pavisam bija kādu simt divdesmit — simt piecdesmit uz katra ieroča, to pietika tikai divām stundām. Vairums lādiņu bija granatas, pildītas ar melnu, kūpošu pulveri, tāpēc tās bieži vien nesprāga; bija arī daži šrapneļi, kas sasniedza pretinieku tikai četru verstu atstatumā, un diezgan daudz karteču, kuras reizēm sprāga jau stobrā un tāpēc bija bīstamas strēlniekiem, kas atradās ierakumos lejpus baterijām.

Ar tādu artilērijas apbruņojumu par nopietnu poziciju aizstāvēšanu nebija ko sapņot.

Varbūt pozicijas kādu laiku vēl varētu noturēties pret kājnieku uzbrukumu, bet pret artilērijas aplenkuma un jūras lielgabaliem tās bija gluži neaizsargātas.

Tikai nakti, kad baterijās viss beidzot nomierinājās, Zvonarevs varēja ķerties pie prožektoriem.

Ļebedkins ar savu palīgu jau dienā bija paguvis sīki iepazīties ar prožektoru darbību. Viss bija šausmīgi ielaists un atradies nepratēju rokās.

—   Pēc kādas stundas aizdedzināsim, — Ļebedkins mierināja uztraukto praporščiku. — Tad apskatīsim līci, pilsētu un kalnus, kas te blakus. Uz sauszemes, protams, prožektora gaismā var redzēt sliktāk nekā uz jūras. Saskatīt var tikai veselu pūli japaņu, bet pa vienam vai nelielās grupiņās mēs viņus neieraudzīsim.

OTRA NODAĻA

Tai pašā dienā ap desmitiem vakarā pa tālruni no pilsētas nodeva pavēli apšaudīt netālu atrodošos ķiniešu sādžu Čaļizonu, kur novērots japaņu izlūku saplūdums.

—    Pie lielgabaliem! — Rodionovs nokomandēja.

Artileristi aizmetās pie saviem lielgabaliem. Baterijā sāka

spīguļot laternas. Tēmētāji rosījās pie virziena rādītājiem un leņķmēriem.

—     Uz ko jātēmē, Sofron Timofejevič? — Kupins jautāja.

—    Uz sādžu ar svētnīcu, tur augšā.

—    Tādā tumsā neko nevar saredzēt, ne sādžu, ne svētnīcu!

—     Tēmē uz to celmu, ko tu redzi no lielgabala, — Bulkins norādīja.

—    Mērķis simt astoņdesmit! Ar granatu!

—    Pirmais gatavs!

—    Ar zalvi!

—     Uz sauszemes nešauj ar zalvi, bet ar lielgabalu, — Blocliins pārlaboja.

—     Ir jau labi! Ar lielgabalu, no labā — uguni!

Lielgabals nodārdēja un atleca atpakaļ. Kāds ievaidējās.

—     Atsita, velns tāds! — izlamājās Gaidajs.

—     Nevirini tik daudz muti, tad neatsitīs! — Rodionovs uzkliedza.

No augšas pazibēja prožektora stars un apstājās.

—     Ļebedkins cenšas! Būtu mazliet pagaismojis, varbūt mēs tad kaut ko saredzētu.

Prožektora stars sakustējās un apgaismoja gaoļana krūmus pie sādžas.

—     Tēmē turp, kur krīt prožektora gaisma! — Rodionovs pavēlēja.

Izšāvusi vel dažus šāvienus, baterija apklusa. Pa telefonu izteica pateicību no strēlniekiem.

—    Saka, ka mēs japanelim tieši purnā trāpījuši, — smaidīdams stāstīja Gaidajs, kas pēc trieciena no lielgabala atsitiena bija nosēdies pie telefona. — Kā smiltis pajukuši uz visām pusēm!

Kādā no blindažām praporščiks novietoja saliekamo gultu, galdu un ķeblīti.

Arturā Zvonarevam nebija sava denščika. Rodionovs ieteica kluso, mierīgo, maz ievēroto kareivlti Gruņinu no sa\'a vada. Gaišiem matiem, zilām acīm, ar smalku balstiņu, Semjons, tas bija Gruņina vārds, sāka centīgi pildīt savus pienākumus. Praporščiku jau gaidīja uzklāta gulta, un uz galda stāvēja krūze ar ūdeni. Grīda bija izslaucīta un viss pārējais uzkopts.

—   Es, jūsu labdzimtība, novietošos blakus blindažā, ja ko vajag, tad tikai uzsauciet, — smaidīdams ar visu savu apaļo seju, kareivis teica promejot.

Zvonarevs nevarēja aizmigt un izgāja no blindažas. Dienas darbu nogurdinātie kareivji jau gulēja, tikai dieninieki, vairīdamies miega, skaļi žāvājās un spļaudījās no inachorkas sūruma. Prožektori te aizdegās, taustīdami saviem stariem apvārsni baterijas priekšā, te atkal nodzisa. No piektā pulka virsnieku kluba skanēja mūzika, zālē čirkstēja cikadas, kreisajā pusē blāvoja Kinčžouas jūras līcis, pie debess mirgodamas spīdēja neskaitāmas zvaigznes.

Kaut kur priekšā norībēja pa atsevišķam šautenes šāvienam. Lejā, zem pozicijām, tikko saredzami izdalījās tumšie Kinčžouas mūri. Priekšējie ierakumi nebija aizņemti, triecienuzbrukumā japaņi viegli varētu tos ieņemt un līdz ar tiem arī baterijas. Pirmās dienas Zvonarevu šī vieglprātība ļoti uztrauca, bet neviens neatsaucās viņa bažām, un viņš drīz arī pats pierada pie šāda stāvokļa.

Divpadsmitā maija rītausmā japaņi atklāja uz Kinčžouu artilērijas uguni. Jau pirmie šāvieni uzmodināja Zvonarevu. Uzmetis uz pleciem šineli, praporščiks izgāja no blindažas. Rītausmas dūmakā lejā pie pilsētas bija redzami bieži artilērijas šāvienu uzliesmojumi. Pār tumšo pilsētas mūri laiku pa laikam sprāga šrapneļi. No šaušanas trokšņa uzmodinātie kareivji uzrāpās uz brustvera un nemierīgi vēroja apšaudes gaitu.

Priekšējie ierakumi kā parasti bija tukši.

—   Kur mūsu postenis? — praporščiks jautāja.

—   Tur pa labi, pie blindažas, — feierverkers parādīja tikko saredzamos tumšos stāvus, — viņiem ir binoklis, un tie savienoti ar novērotājiem, kas atrodas tālāk.

—   Japaneļi lien uz pilsētu, bet mums tuvoties viņi baidās, — ieminējās kāds no kareivjiem.

—   Pie mums viņi tik ātri nevar piekļūt. Vispirms Ieņems pilsētu uri tad gāzīsies mums virsū.

Poziciju centrā atskanēja dārdošs šāviens no sešcollīgā lielgabala, un aiz pilsētas mūra uzšāvās gaisā sprādziena dūmi. Pirmajam šāvienam sekoja otrs, un drīz vien visas baterijas atklāja uguni uz mērķi, ko no kreisā flanga neredzēja.

Zvonarevs ar binokli apskatīja ielejas pretējo nogāzi, bet tur biezajos gaoļana krūmos neko nevarēja saskatīt. Kreisajā pusē uz jūras tāpat viss bija mierīgs un kluss. Pēkšņi atskanēja spalgs lidojoša šāviņa svilpiens, un tuva sprādziena troksnis uz mirkli apdullināja praporščiku.

—   No kurienes viņi šauj? — brīnījās kareivji, skatīdamies visapkārt un palikdami uz brustvera.

—   Taču laikam no pilsētas, citādi tas nevar būt. Japaņi paslēpušies aiz tās un šauj uz mums no aizsega.

Pāri pārskrēja vēl viens šāviņš, kas nokrita netālu no baterijas, un pāri brustverim svilpdamas sāka lidot šķēpeles.

Pēc divpadismitcollīgo jūras lielgabalu dārdoņas, pie kuras kareivji bija pieraduši Arturas krasta baterijās, šie vieglo lauka lielgabalu šāviņu sprādzieni likās tikai niecīgi plaukšķi un neatstāja nekādas ietekmes. Un tikai tad, kad dažus ievainoja, kareivji paslēpās blindažās. Japaņi izšāva vēl dažus desmitus šāviņu uz Zvonareva bateriju un tad pārsvieda uguni uz tukšajiem ierakumiem.

Pamazām ausa diena. Aizklādami ielejas, pie debesīm skrēja zemi, melni mākoņi, no jūras kāpa migla.

Sad tad atskanošās šauteņu zalves un ložmetēju uguns norādīja, ka kauja iedegusies. Apklusušās centra baterijas atkal sāka paretam šaut, aizsviezdamas šāviņus kaut kur dziji japaņu aizmugurē.

Zvonarevs nervozēja un pieprasīja, lai telefonisti ātrāk izlabo telefonu.

Beidzot to izlaboja, un Zvonarevs izsauca Visokichu.

—   Kas pašreiz notiek pie K’mčžouas? — viņš jautāja.

—   Tur japaņi jau divas reizes nākuši uzbrukumā, bet ar lieliem zaudējumiem viņiem atsisti. Šaudama ar kartečām, mūsu baterija nogalinājusi daudz japaneļu, strēlnieki tieši sajūsmināti par tās darbību, — kapteinis atbildēja. — Bet ko tad jūs apšaudījāt?

Zvonarevs pastāstīja visu, kas bija noticis viņam pakļautajā rajonā.

—        Atsūtiet uz virtuvi pēc tējas, — Visokichs norīkoja.

—   Un atnāciet arī pats.

Vakarā pēc saules rieta Zvonarevs aizgāja pie prožektoriem. Viens no tiem bija uzstādīts kreisajā flangā, kādus simt soļus aiz baterijām, uz neliela paugura, tā ka varēja apgaismot plašu apkārtni, sevišķi kreisajā pusē, no kurienes pozicijas bija visvieglāk ievainojamas.

Uz laukuma poziciju centrā prožektoru gaismā bruņukuģa «Sevastopole» matrožu komanda uzstādīja Kane lielgabalus. Viņus rīkoja jauniņš leitnants.

—   Kāpēc jūs tik vēlu šeit ieradāties? — praporščiks jautāja.

—   Steselis ilgi pūlējās pierunāt Vitlieftu izsūtīt kuģus šo poziciju aizsardzībai no flangiem, bet tas nolēma, ka pietiks, ja atsūtīs divus lielgabalus. Viens, ka redzat, jau šeit, bet otru atvedīs rīt.

Kādu bridi noskatījies, cik veikli matroži veic darbu, Zvonarevs devās tālāk.

Bija jau pavisam satumsis, kad viņš atgriezās sava baterijā.

—   Man tas gods ierasties, jūsu labdzimtība! — tumsā viņa priekšā nostājās balts kareivja stāvs. Pēc balss praporščiks pazina rotas feldšeri.

—   Sveiks, Meļņikov! — viņš priecīgi iesaucās. — Kā tu no Arturas šeit nokļuvi?

—   Poručiks atsūtīja. Brauc, teica, uz pozicijām, un lai mūsējie visi būtu ja ne tieši veseli, tad katrā ziņā dzīvi! Ja kaut viens ievainotais nomirs, es tev galvu noraušu no pleciem un piešūšu citā vietā! — Meļņikovs jautri atbildēja.

Klāt pienākušie kareivji sāka smiet.

—   Lācis to varētu izdarīt! Kad paķers, tad vairs nesmiesies!

—   Redz, kāds, atcerējies un padomājis par mums, Lāčuks! — pūlī runāja.

—   Vai vēstules nav?

—    Nekādi nē! Tikai pudeli degvīna jums atsūtīja, pārsienamos materialus un Šurku, — feldšeris ziņoja.

—   Kur tad Šurka ir?

—   Mēs esam šeit! — un no tumsas iznira divi balti sieviešu stāvi.

—   Sveicinātās! — Zvonarevs piegaja pie viņām, aizvien vēl nezinādams, ar ko runā.

—   Sveicināts! — viņas atbildēja, un praporščiks pazina Varjas Belijas balsi.

—   Kā tad jūs šeit atkļuvāt? — Zvonarevs viņai noprasīja.

—   Atbraucu reizē ar Šurku.

—   Ar vecāku atļauju?

—   Viņiem tas pat sapņos nerādās! Es teicu, ka eju uz diennakts dežuru hospitālī, bet pati — atbraucu šurp.

—   Rīt mēs jūs nosūtīsim atpakaļ uz Arturu.

—   Ne jau nu braukšu, nekā! Kamēr te būs pozicijas, es palikšu, — atcirta Var ja.

—   Labi! Gan jau redzēsim! Kur jūs novietojāties naktij?

—   Kamēr staigājāt, mēs jūs izdzinām no blindažas un ierīkojām tur pārsienamo punktu. Varat papriecāties. Jūs pašu, neievērojot jūsu Semjona iebildumus, pārvietojām uz kaimiņu baterijas pulvera pagrabu, — Var ja atbildēja un aizveda praporščiku parādīt savu darbu.

Blindažā jau bija ievilkta elektrība. Uz galda, pārklāta ar tīru galddrānu, stāvēja milzīgs daudzums dažādu burciņu, saišu, marles, vates un citu pārsienamo materialu. Emaļētos trauciņos atradās spīdīgi chirurģiskie instrumenti. Uz grīdas, kas bija noklāta ar malkas šķilām, stāvēja nestāvās un tīras salmu matraces.

—   Vai labi? — Varja jautāja. — To mēs paveicām divās stundās.

—   Ļoti labi! Bet kur jūs pati pārnakšņosiet?

—   Blakus, lādiņu pagrabā …

—   Bet uz kurieni jūs lādiņus pārvietojāt?

—   Uz pulvera pagrabu, — jau diezgan nedroši atbildēja Varja.

—   Kas tad te visu manā vietā izrīkoja?

—   Visokichs. Viņš mūs pavadīja uz šejieni.

—   Kāpēc tad viņš nepaturēja jūs pie sevis?

—   Mēs esam atsūtītas no Kraujas pie jums, — iebilda Šura.

Zvonarevs neprotestēja.

Viņa jaunā telpa bija pavisam maziņa. Tajā tikko varēja ievietot gultu un ķeblīti. Divas uz sienas izciļņiem uzlipinātas sveces vāji apgaismoja blindažas trūcīgo iekārtu.

—   Vai jums gribas ēst? — Zvonarevs jautāja.

—   Kā desmit vilkiem kopa! Jusu Semjons sadabūjis no kareivjiem vistu un apsolīja pacienāt mūs ar zupu un vārītu vistas gaļu, — Varja atbildēja, — bet pagaidām uzēdīsim maizi ar desu. Šurka. stiep šurp mūsu krājumus!

Drīz vien visi trīs pilnām mutēm tiesāja sviestmaizes.

—   Kas jauns Arturā? — Zvonarevs apvaicājās.

—   Viss pa vecam! Krastā baterijas šauj, bet jūrnieki uzdzīvo. Jūsu Rivočka pastaigājas ar tādu jauniņu mičmani, — droši vien, savu kārtējo vīru! — un Varja nicīgi savilka degunu.

—   Bet ar ko jūs pastaigājāties?

—   Diemžēl tikai ar Tachatelovu! Viņš tik briesmīgi jocīgs, visu laiku elš no Karstuma pat tad, kad citiem auksti. Oļa sākusi mācīt jūsu Rivočku lasīt, rakstīt un rēķināt. Ļoļa arvien vēl baiļojas par Stachu. Starp citu, vai jus viņu šeit neesat sastapis? — izklāstīja visus jaunākos notikumus Varja.

—   Neesmu sastapis un ari dzirdējis par viņu neesmu neko! Viņa pulka taču šeit nav.

—   Bet kas jauns pie mums uz Elektriskās Kraujas? — Zvonarevs vaicāja Šurkai.

—   Boreiko raujas dienu un nakti. Stabkapteinis saskaita vecās bikses, — un Surka skaļi iespurdzās. — Tie tikai ir joki, kad viņš aizsien degunu ar mutautiņu, lai nejustu kareivju smaku! Lamājas, bet paklusu pie sevis, skaļi nedrīkst.

—   Bet Gudima?

—   Lakstojas ap Šuru bez gala, bet viņas rakstvedis no greizsirdības vai plīst, — draudzenes vietā atbildēja Varja:

Surka nokaunējās un aizklāja seju ar balto priekšautu.

—   Nesmejieties par mani, lūdzu! — viņa lūdzās Varju.

—   Tātad arī Šurai radusies simpātijā! To es negaidīju! Ak tu Šura! Uzreiz līdz kapteinim tikusi! — Zvonarevs pazobojās.

—   Viņš uz mani pat nepaskatās! To tikai Varja tīšām stāsta, — Šura samulsusi protestēja, — bet pati par jums vien runā! Viņa bija tā, kas pierunāja mani braukt uz šejieni, — Šura nodeva draudzeni.

—   Klusē un neizdomā niekus! — Varja uzbruka Šurkai. — Tā jūs vēl diezin ko iedomāsieties. Vienkārši nolēmu apskatīties, kāda tā Kinčžoua ir …

—   Un pie viena apraudzīt jūs.

Varja pagrūda jautri smejošo Surku. Saliekamā gulta sašķobījās, un abas tikko nenovēlas uz grīdas.

Semjona atnakšana ar vistas zupu pārtrauca stīviņu.

Pēc vakariņām meitenes aizgāja uz savu blindažu. Bija ļoti tumšs. No austrumu puses tuvojās negaiss. Debess gandrīz nepārtraukti rūsoja. Kareivji jau bija sagājuši blindažās, un tikai posteņi vientuļi rēgojās baterijās.

Zvonarevs uzkāpa uz baterijas brustvera un apskatījās visapkārt. Lejā bija redzami pieci vai seši ugunskuri, kas norādīja, ka ierakumos atrodas kareivji. Viss pārējais bija iegrimis necaurredzamā tumsā, tikai prožektora slars kā balts tausteklis līda pa zemi, un tā gaismā negaidot parādījās gan koks, gan krūmu puduris, gan ķiniešu fanza.

Apstaigājis baterijas un pavēlējis denščikiem, pirmajai trauksmei atskanot, viņu uzmodināt, Zvonarevs nolikās gulēt.

Aizmiegot viņš vēl dzirdēja dobjus pērkona grāvienus un krītošu lietus lāšu pakšķēšanu, bet tas viņu iemidzināja vēl ciešāk.

Rodionovs ar otrā vada numuriem, kuru lielgabali stāvēja pie pilsētas ziemeļu vārtiem, aizņēma plašu ķiniešu fanzu blakus vada ierakumiem.

No vakara, dūšigii paēduši un krietni iemetuši, kareivji kādu laiciņu spēlēja kārtis,-'kamēr vada vecākais tos aizdzina gulēt.

—   Kad tikai rītausmā japaņi atkal nelien uzbrukumā! Nakts ir tumša, tuvojas vētra, viņi, mums nemanot, var atvest savus spēkus līdz pašiem vārtiem un tad klupt virsū. Mums jābūt modriem un jāsagatavojas pret rītausmu saņemt nelūgtos viesus! — viņš teica. — Tu, Jegorov, ar pirmo vadu paliksi pie vārtiem. Lielgabalus pielādē jau tagad un noliec pie katra divus sargus. Ja viņi ko pamana, lai negaida pavēli, bet tūliņ šauj virsū, tad jau mēs no trokšņa pamodīsimies un steigsimies palīgā.

Kopā ar Jcgorovu un Blochinu, kas tagad vienmēr atradas pie viņa, Rodionovs izgāja laukā pārbaudīt, vai pirmais vads sagatavots šaušanai.

Ap pusnakti visi nolikās gulēt. Sāka līt lietus, kas pamazām kļuva stiprāks, līdz kamēr sāka pamatīgi gāzt. Trakoja vētra. Ķiniešu pilsētiņas slikti bruģētās ielas vienā mirklī pārvērtās par ezeriem un upēm, kas strauji aizplūda uz pilsētas zemāko daļu pie dienvidu vārtiem.

Blochins ar otru sargu pabēga zem vārtiem un zibens gaismā uzmanīgi vērās caur lielgabalu ambrazurām vētrainās nakts tumsā.

—   Japaneļi laikam salīduši blindažās un baidās laukā pat degunus izbāzt, — Gaidajs domāja.

—  Ja viņi nav muļķi, tad tagad vislabākais laiks uzbrukumam, — Blochins atteica.

Tajā brīdī pār pozīcijām uzšāvās viena pēc otras divas raķetes. Augstu gaisā izsprāgušas, tās uz mirkli apgaismoja apkārtni un tūliņ čūkstēdamas nodzisa. Tomēr Blochins paguva ieraudzīt japaņu karaspēka ķēdes, kas tuvojās pilsētai.

—   Uguni! — viņš iekliedzās pilnā rīklē un metās pie lielgabala.

Lielgabals nodārdēja un ar sparu atlēca atpakaļ.

Tumsā uzliesmoja sprādziena uguns, un šrapnelis kaukdams ietriecās japaņos. Izšāva arī no otra lielgabala. Jegorovs, atskrējis kopā ar pirmā vada kareivjiem, bez notēmēšanas sāka apšaudīt japaņus.

—   Stāt! Ko tu šaudi bez jēgas! — uzkliedza viņam no tumsas iznirušais Rodionovs.

—   Japaņu ķēdes nāk uz mums, — BIocKins pasteidzās pavēstīt.

—   Kad viņus redzēs, tad varēsi šaut! — feierverkers pavēlēja.

Nākamo raķešu gaismā jau skaidri varēja saskatīt neskaitāmās ienaidnieka ķēdes, kas no trim pusēm tuvojās pilsētai.

—   Attālums divdesmit! Leņķmērs nulle! Ar kartečām! — komandēja Rodionovs. — Blochin, pārbaudi tēmējumu!

Lielgabalnieki tumsā steidzīgi pielādēja ieročus. Otrie numuri apgaismoja tēmētājiem graudus, palīdzēdami notēmēt. Kupins un Bulkins, skaļi lamādamies, steidza nostādīt attālumu.

Cits pēc cita uzliesmoja vairāki spilgti zibeņi. Tas palīdzēja tēmētājiem.

—  Pirmais gatavs! — ziņoja Kupins.

—  Otrais gatavs! — atsaucās Bulkins.

—   Uguni!

Atkal divi ugunskūji pāršķēla tumsu, un, spalgi svilpdamas, aizlidoja kartečas.

No japaņu puses atskanēja mežonīga kaukšana.

—   Liekas, ka tieši gaļā trāpījām, — priecīgi nogārdza Blochins. — Pūcē, Sofron, netūļājies!

Pēkšņi kaut kur no labās puses diezgan tuvu atskanēja kliedzieni «banzai».

—   Pagriez ieročus uz to pusi! — iekliedzās Blochins un tūliņ sāka pārbīdīt lielgabalu.

—   Kur tad tas nolādētais ir? — minēja Rodionovs, raudzīdamies caur šaujarnlūkārn tumsā.

—   Banza-a-a-a-i! — jau pavisam tuvu atskanēja japaņu kliedzieni.

Kupins, notēmējis lielgabalu uz kliedzienu pusi, bez komandas izšāva.

Japaņi tūliņ apklusa.

—        Aizrijās ar mūsu kartečām! — priecīgi iesaucās Gaidajs.

—  Ja vēl vienu reizīti varētu viņus tā pacienāt, Sofron Timofejevič!

—   Ko tu jaucies nevietā! Pats zinu, kas jādara! — uzkliedza viņam feierverkers. — Klausieties, tēmētāji, tiklīdz dzirdat, ka japaneļi kliedz «banzai» — notēmējiet pēc balss un šaujiet virsū!

—   Muksim, brālīši, japaneļi liek mīnu zem vārtiem, — pēkšņi atskanēja kāda pieskrējuša strēlnieka kliedziens. — Tūliņ uzsprāgsim gaisā.

Rodionovs paskatījās caur šaujamlūku pa kreisi un zibens gaismā ieraudzīja lejā pie pašiem vārtiem kūņājamies vairākus stādus. Ar lielgabalu tiem nevarēja piekļūt, bet ne šauteņu, ne revolveru artileristiem nebija.

—   Izņemt aizslēgus un tēmēkļus un atkāpties uz pakaļējām pozicijām! — Rodionovs nokomandēja.

Numuri metās izpildīt viņa pavēles, bet tumsā sagrūdās un tikai traucēja cits citu.

—   Nebaidieties, rīkojieties ar apdomu, — uzmundrināja viņus Blochins, skraidīdams no viena lielgabala pie otra.

—   Tu labāk būtu paklausījies, kas notiek pie vārtiem, — Rodionovs viņam pavēlēja.

—   Baigi, — uz mirkli apjuka Blochins. — Bet kur gan mūsējie nav tikuši cauri ar veselu ādu! — viņš atmeta ar roku un pielīda pie vārtiem.

—  Sērkociņus šķiļ — laikam degli aizdedzina, — pēc brīža atgriezies, viņš ziņoja.

—  Atkāpties! — komandēja Rodionovs, un kareivji vienā mirkli pazuda tumsā.

—   Vai neko neaizmirsāt? — Rodionovs ar roku aptaustīja lielgabalus un, neatradis ne aizslēgus, ne tēmēkļus, devās pakaļ kareivjiem.

Tikko viņš paguva aizskriet līdz nākamajam vadam, kad pie vārtiem uzliesmoja milzīga uguns un ar dzelzi apkaltie koka vārti sašķīda gabalos. Kliegdami «banzai», caurumā drāzās japaņi, bet zalve karteču vienā mirklī viņus noslaucīja no zeipes viisas. Tas deva iespēju strēlniekiem, kas atradās pozicijās uz pilsētas vaļņa blakus vārtiem, nokāpt zemē un pievienoties artiieristiem.

Japaņi vēlreiz mēģināja ielauzties vārtos, bet, sagaidīti ar šauteņu zalvju uguni, viņi atkāpās atpakaļ un apstājās, sirdīgi apšaudīdami Rodionova vadu.

Strēlnieki pamazām sāka atkāpties uz dienvidu vārtiem.

—   Artileristi, noņemiet aizslēgus un atkāpieties! Japaņi mūs aplenc, — pienācis klāt, pavēlēja kāds kājnieku poručiks.

Tajā brīdī viņam ziņoja, ka japaņi piestumj pie vārtiem lielgabalu.

To izdzirduši, strēlnieki pasteidzās atiet.

—   Numuri! Salasiet mantiņas un, aklā, pakaļ kājniekiem! — Rodionovs norīkoja. — Aizslēgus iesviediet akā, tēmēkļus stiepiet līdz, pozicijās tos atdosim komandierim!

—   Timofcjič, atļauj man te mazliet uzkavēties, — Blochins lūdza. — Gribas ar japaneļiem parotaļāties: kurš kuram pirmais lielgabalu pie vārtiem nocels!

—   Pieraugi, ka tev galvu no pleciem nenoceļ! — feierverkers atsaucās.

—        Tas nu gan nenotiks! — pārliecināts atbildēja kareivis.

—   Kas vēl grib ar japaneļiem parotaļāties? — viņš uzsauca kareivjiem.

Atsaucās tikai Gaidajs.

—   Divas nāves nesagaidīsi, bet vienai neizbēgsi! — viņš papurināja galvu.

Rodionovs ar numuriem sāka atiet, pārskriedami no viena aizsega līdz otram. Pelēkajā rītausmas krēslā pie lielgabaliem

palikušie kareivji varēja saskatīt, kā japaņi uzstāda pie vārtiem savu lielgabalu.

Pieplacis tēmēklim, Blochins rūpīgi nostādīja graudu. Gaidajs rīkojās pie regulētāja.

—   Gatavs! Pielādē! — Blochins uzsauca Gaidajam. — Tagad atej nost! — viņš pavēlēja, kad aizslēgs bija aizvērts.

Varēja labi saredzēt, ka arī japaņi steidzīgi pagriež savu lielgabalu pret viņiem. Gaidajam no bailēm sāka klabēt zobi.

—   Ātrāk, Blochin! — viņš steidzināja.

—  Tūliņ! Mazliet tikai pārstādīšu tēmēkli! — un Blochins uzmanīgi pārbaudīja mērķi.

—   Tagad ar dievpalīgu! Saspersim to viņu gaļu, — un viņš parāva aizsprūda auklu.

Lielgabals atlēca atpakaļ, apšļākdams kareivjus ar ūdeni un dubļiem.

Kad šāviena dūmi izklīda, Blochins, pielicis plaukstu pār acīm, it kā vairīdamies no saules, paskatījās uz vārtiem. Tur nebija neviena.

—   Ar vienu sitienu visus esmu izsitis! Tagad laiks mukt! Stiep tu tēmēkli!

Nākamajā mirklī, izmantodami japaņu samulsumu, viņi pa galvu pa kaklu metās prom pa ielu uz dienvidu vārtiem un drīz vien atradās aiz drupām drošībā.

Pie pilsētas vārtiem viņi panāca savējos.

—   Izsitu japaneļus! — Blochins īsi ziņoja Rodionovam, kas viņus pie vārtiem gaidīja, saturēdams ar roku ievainoto gurnu.

—   Vai tevi ķēra? — viņš jautāja.

—   Mazliet ieskrambāja, bet Jegorovu nogalināja, kad mēs skrējām šurp! Vēl divus ievainoja, bet tos jau aizveda!

—   Mēs ar Gaidaju tevi uz rokām aiznesīsim kaut vai līdz pašai Arturai!

—   Pats pamazām aizklibošu!

Rodionovs saviebās no sāpēm un sāka lēni soļot uz priekšu.

Pretim karaspēka daļām, kas atkāpās, jau nāca strēlnieku ķēde, atvairīdama japaņus, kuri uzmācās arvien vairāk.

Kad uzlēca saule, japaņu artilērija saka apšaudīt krievu pozicijas.

—   Japaņi! — pēkšņi četrpadsmitās baterijas pirmā lielgabala tēmētājs pastiepa uz priekšu rādītāja pirkstu.

Uz tuvākā kalna muguras paradījās japaņu kolona un, pārskrējusi kailo augstieni, pazuda gaoļana krūmos un kukuruzā.

—    Pamodini praporščiku! — pienācis klāt, nokomandēja Grjaznovs. — Pasaki, ka japaņi lien virsū!

Pēc neliela brīža Zvonarevs binoklī jau mēģināja uzmeklēt japaņu kolonas atrašanās vietu.

—   Izsaukt ļaudis pie lielgabaliem! —Tēmēklis — trīs! Uguni atklāt pēc tam, kad izšaus desmitā baterija, — viņš pavēlēja.

Kareivji ātri aizmetās pie lielgabaliem.

—   Pāra lielgabali ar granatām, nepāra ar šrapneļiem! Uguni!

Skaidrajā rīta gaisā spalgi izskanēja četri izšāvieni, un šāviņi īdēdami aizlidoja uz mērķi.

—   Vienpadsmitā, gatavs!

—   Uguni!

Cits pēc cita nodārdēja vēl astoņi šāvieni, it kā iedzīdami nokavēto laiku.

Zvonarevs pielika pie acīm binokli. Šāviņi bija labi notēmēti.

Šrapneļi sprāga zemu un trāpīja pamatīgi. Kā aizkrāsnē izbiedēti prusaki no gaoļana krūmiem uz visām pusēm skrēja laukā japaņi.

—   Ar šrapneļiem! Baterija, uguni! — praporščiks pavēlēja.

Vairāki kareivji, kas uzturēja sakarus baterijā un stāvēja

ķēdē, skaļi atkārtoja komandu.

It kā vates piciņas gaoļana krūmus pārklāja sprāgstošie šrapneļi. Ienaidnieks skriešus sāka pārvietoties atpakaļ aiz kalna.

Palielinājis šāvienu distanci, Zvonarevs turēja pārbēdzējus zem uguns. Pēkšņi no lielāka attāluma atlidoja japaņu šāviņš, un aiz desmitās baterijas uzvijās melnu dūmu stabs.

—   Uzmaniet visi, no kurienes šauj japaņu baterija! — pavēlēja Zvonarevs, bez sekmēm aplūkodams apkārtējo kalnu virsotnes. Tās bija tukšas tāpat kā līdz šim.

—   Japanelis labi noslēpies, neko nevar ieraudzīt! — sašutuši atbildēja kareivji, vērīgi aplūkodami ienaidnieka pusi.

Pēc pirmā šā'viņa nokrita vēl viens, un tad pār bateriju nobira vairāki desmiti šāviņu. Viss pazuda dūmu un putekļu mākoņos. Šāviņi krita gan priekšā, gan bateriju aizmugurē, bet

vairums trāpīja tieši brustverī un aiz tā novietotajos lielgabalos.

Zvonarevs metās turp. Jau pa ceļam viņš redzēja, ka pirmais lielgabals pēc sprādziena uzlido gaisā un tad nokrīt uz sāniem zemē. Trešajam lielgabalam salauza riteni. Vairāki kareivji jau gulēja zemē, bet pārējie, pametuši lielgabalus, ieskrēja blindažās.

—   Nestāvās šurp! — nokomandēja Zvonarevs.

Drīz izsita no ierindas vēl vienu lielgabalu, un pa visu bateriju palika tikai viens lielgabals, ar ko varēja šaut.

Iznīcinājuši desmito bateriju, japaņi pārsvieda uguni uz vienpadsmito un trīspadsmito.

—   Japaneļi, jūsu labdzimtība, it kā burvju cepuri būtu uzlikuši: pašus neredz, bet mūs dauza tieši pa purnu! — Grjaznovs pienāca pie Zvonareva.

—   Varbūt no labā flanga kaut ko var redzēt, — praporščiks pagriezās pret poziciju centra baterijām, bet arī ap tām virda veseli dūmu vulkāni, caur kuriem šad tad pazibsnīja sprāgstošo šāviņu ugunis.

—   Diezin vai no turienes kaut ko var saredzēt, — kareivis atbildēja.

Mērķa, ko apšaudīt, neredzēja, un Zvonarevs nodevās vispārējās kaujas ainas novērošanai.

Kreisajā pusē, Kinčžouas jūras līcī, pie apvāršņa rēgojās japaņu kuģi. Pie paša krasta noenkurotas stāvēja kādas piecdesmit ķiniešu džonkas. Tieši pretim, pretējā ieleju ieslēdzošā kalna nogāzē, ko bija ieņēmuši japaņi, gaoļana krūmi un kukuruza bija tukša, bet aiz kalna nepārtraukti dārdēja neskaitāmu bateriju šāvieni.

Kinčžouas pilsētiņa, ko vienā laikā apšaudīja krievu un japaņu karaspēks, dega. Pie dienvidu vārtiem dzirdēja šauteņu zalves, tur notika apšaudīšanās. Strēlnieku ķēde, tērpta krievu kareivju baltajos kreklos, uz pelēki zaļā fona bija skaidri redzama. Japāņus viņu aizsargu krāsas drānās tikko varēja atšķirt un arī tikai tad, kad tie pārskrēja uz citu vietu. Pa labi saulē pie Samsona kalna pakājes spilgti margoja Hueneza līča ūdens virsa.

Lejā, poziciju priekšā, starp ķiniešu sādžas Sidajas drupām arī zibēja krievu kareivju baltie krekli.

Saule jau bija pakāpusies diezgan augstu un stipri spieda.

Zvonarevarn iegribējās dzert un ēst, tāpēc viņš devās uz četrpadsmito bateriju, kur bija iekārtots pārsienamais punkts. Ar lielu likumu vajadzēja apiet vienpadsmito un trīspadsmito bateriju, kuras japaņi vēl stingri apšaudīja.

Četrpadsmitajā baterijā bija ierīkotas vairākas plašas blindažas, kuru lielāko daļu pašreiz aizņēma pārsienamais punkts.

No desmitās baterijas pagaidām ievainoti bija tikai pieci kareivji, divi no tiem smagi. Mcļņikovs veica chirurga pienākumus, izmeklēja ievainotos, sondēja brūces, dziļdomīgi izrunāja sagrozītus latiņu terminus un pamācīja māsām uzlikt pārsienamos. Varja atradās pie abiem smagi ievainotajiem, kuru kājas bija galīgi sašķaidītas. Nekavējoties vajadzēja izdarīt kāju amputaciju, bet Meļņikovs pats to neuzdrošinājās; Varja ar drūmu izteiksmi sejā enerģiski pieprasīja ievainotos nekavējoties nogādāt piektā pulka pārsienamajā punktā, kas atradās pusotras verstis aiz labā flanga.

—   Kas tad viņus zem tādas uguns var turp nogādāt? — pretojās feldšeris. — Viņus pa ceļam tikpat nositis.

—   Var apiet ar līkumu pa aizmuguri, tad neviens nebūs apdraudēts.

—   Tik tālu neviens negribēs nest.

—   Kam pavēlēs, tas aiznesīs, un, lai sanitari pa ceļam neaizbēgtu projām no nestāvām, es pati ješu līdz.

—   Tā jūsu vēlēšanās, jaunkundz, es tam nepiekritu, — teica Meļņikovs.

Ieraudzījusi pienākušo Zvonarevu, Varja pasteidzās atstāstīt viņam savu strīdu ar feldšeri. Praporščiks pavēlēja nekavējoties nosūtīt ievainotos, bet viņi it negaidīti paši sāka protestēt.

—   Atļaujiet mums, jūsu labdzimtība, te mierīgi nomirt, — viņi lūdza.

—   Jums vēl tālu līdz miršanai, — Varja centās viņus pierunāt, — jums nepieciešama steidzīga operācijā, citādi jūs patiesi varat nomirt, bet mēs te uz vietas operāciju izdarīt nevaram.

—   Lai labāk nemoka mūs pirms nāves, — kareivji neatlaidās.

—   Es pati iešu jums līdzi un, ja kas gadīsies, tūliņ palīdzēšu, — meitene mierināja ievainotos.

Beidzot viņus iznesa. Blakus nestāvām soļoja Varja.

—   Pa ceļam piesargieties un atpakaļ nenāciet, mēs te iztiksim bez jums! — Zvonarevs viņu pamācīja.

20     Portartura I-II

—   Nu, ari jūs bez manis te netēlojiet varoni! — Varja atbildēja.

Pa to laiku japaņi bija pārtraukuši apšaudīt vienpadsmito un trīspadsmito bateriju un uz kādu laiku pilnīgi apklusa. Pa abām baterijām no desmit lielgabaliem sasisti bija seši. Tiesa, dažus no tiem vēl varēja izlabot, bet, lai to veiktu, bija jāsagaida tumsa.

Te pēkšņi no jūras, no Kinčžouas līča puses, japaņu kuģi savukārt atklāja uguni. Jau no pirmā šāviņa kļuva skaidrs, ka apšaudi izdara no smagkalibra lielgabaliem. To kareivju sejas, kuri Arturas baterijās bija iepazinušies ar jūras lielgabalu spēku, uzreiz izstiepās.

—   Tā vien liekas, ka ieradies pats admiralis Togo! Nu tikai sados mums pirti! Mums te gandrīz vai rotaļu lielgabali, bet viņš uz bruņukuģiem no divpadsmitcollīgajiem šaus! — Grjaznovs izbijies teica.

•— Vai tad tie ir bruņukuģi? Tu laikam nesaredzi? Tās taču lielgaballaivas un mīnulaivas. Tādas mēs no Kraujas vienā naktī pa desmit gremdējām! — iejaucās sarunā Blochins, kas bija atvedis kareivju vadu. — Man tas gods pieteikties! — ziņoja viņš Zvonarevam.

—   Kur tad Rodionovs?

—   Pārsienamajā punktā, viņu mazliet ievainoja gurnā.

—   Vai nopietni? Tad jau viņš nespēs atnākt!

—   Gan atnāks, viņš solīja atčāpot.

—   Nu, izstāsti pēc kārtas visu, kā jums tur veicās!

Blochins dažos vārdos pastāstīja notikumus, nemaz neminēdams par savu «rotaļāšanos» ar japaņiem, bet kareivji viņa stāstu tūliņ papildināja. Zvonarevs izbrīnījies uzlūkoja Blochina pēc izskata tik maz varonīgo stāvu. Cepure tam uzsviesta uz galvas kā bliņa, šinelis bez mugitrjostiņas nokarājās mugurpusē kā uzsvārcis.

—   Tad jau jūs ar Gaidaju esat īsti varoņi! Ko tad tu tā kautrējies un neko nepastāsti par sevi? — viņš vērsās pie Blochina.

—    Nekā nav, jūsu labdzimtība, ko stāstīt. Vienkārši pastīvējāmies ar japaneli, kurš kuram ātrāk galvu noraus — mēs viņam vai viņš mums. Nu, mēs norāvām viņam. Tas ir viss stāsts.

—   Neko teikt, tas ir bijis pamatīgs stīviņš!

—   Es domāju, ka viss karš tikai tāds stīviņš vien ir, — BIochins negaidot sāka filozofēt.

—   Blochin un Gaidaj, aizejiet pie mana Gruņina, lai viņš jums izsniedz pa kausiņam degvīna no tā krājuma, ko poručiks Boreiko man vakar atsūtīja.

—   Pazemīgi pateicamies, jūsu labdzimtība, — nogārdza Biochins.

—   Es, jūsu labdzimtība, nedzeru, — Gaidajs atsaucās.

—   Turi muti, muļķi, es tavā vietā izdzeršu, tikpat būs jautrāk karot, — Biochins viņam iečukstēja, un abi kareivji, pagriezušies pēc visiem ierindas likumiem, aizgāja. Visus atnākušos Zvonarevs aizsūtīja uz desmito bateriju.

—   Pamēģiniet tur sakārtot visu, ko vien var, tikai nelieniet reizē laukā no blindažas, tad japaņi tūliņ sāks jūs apšaudīt, — praporščiks viņus pamācīja.

Pa to laiku no piecpadsmitās baterijas atskanēja vairāki stipri sprādzieni, kas norādīja, ka japaņi gatavojas šo bateriju sagraut. Kareivji steidzīgi paslēpās blindažās vai arī devās pavisam projām no baterijas.

—   Kur tad jūs? — Zvonarevs viņus apturēja. — Tūliņ sākšu apšaudīt japaņu kuģus no mūsu baterijas.

—   Japaņiem pretim turēties nav ko domāt, viņi visu ņem pa tīro, visu noslauka un sagrauj, — kareivji atbildēja.

—   Labāk pamēģini sagraut viņus, muļķa galva, iejaucās Biochins, kas atkal gadījās blakus. — Aidā, man Ildzi, es jums tūliņ parādīšu, kā japaņus var aizbaidīt!

Pēc piecām minūtēm visi astoņi piecpadsmitās baterijas lielgabali uz sasniedzamības robežas dragāja japaņu kuģus. Lai gan vieglie baterijas lielgabali tiem liela ļaunuma nodarīt nevarēja, bet, tiklīdz visapkārt sāka krist šāviņi, kuģi pasteidzās atiet jūrā.

—           Nebaidieties, brālīši, — skraidīja pa bateriju Biochins,

—   tēmējiet admiralim Togo tieši zem astes, viņš to nemīl, vienā mirkli aizmuks!

Kareivji, panākumu iedrošināti, sirsnīgi ņēmās pie lielgabaliem. Viens no šāviņiem trāpīja ķiniešu džonkas, kas stāvēja pie krasta, un tur izcēlās liels ugunsgrēks. No niedrēm pītās džonku buras aizdegās kā sausi salmi un briesmīgi dūmoja. Tā kā laivas stāvēja ļoti tuvu cita citai, tad uguns ātri pārsviedās no vienas uz otru, un drīz vien tās dega kā spožs ugunskurs.

Varēja redzēt, kā ķinieši, glābdamies no uguns, metas no džonkām tieši ūdenī un peld uz krastu.

—   Nepatika vis japaneļiem! — priecīgi runāja kareivji.

—   Admirālis Togo sāka šķaudīt, — nekaunīgi apgalvoja Blochins. — Viņam nepatīk dūmu smaka!

Drīz vien viss apvārsnis jūras pusē bija aizsegts ar dūmu aizklāju, un japaņu eskadra pārtrauca krievu poziciju apšaudi. Toties no ziemeļiem atkal sāka birt granatas un šrapneļi, bet pēc smagajiem jūras lielgabalu šāviņiem tie vairs nelikās tik bīstami.

Salīduši blindažās, kareivji gaidīja apšaudes beigas.

—   Rodionovs nāk, — pavēstīja Kupins, kas mīņājās pie ieejas. — Ar kādu sievišķi, tādu kā žēlsirdīgo māsu.

Kareivji sastājās pie blindažas ieejas un vēroja atnācējus.

Zvonarevs no trīspadsmitās baterijas arī bija ieraudzījis Rodionovu un Varju Beliju.

«Tomēr atgriezusies šī spītīgā meitene!» — viņš ar nepatiku nodomāja.

—   Sura, kamēr te viss klusu, salasiet savas mantiņas un ejiet uz pulka pārsienamo punktu.

—   Kā tad ar mūsu ievainotajiem? Mums te vēl trīs palikuši, — meitene atteica.

—   Lai iet jums līdzi, — praporščiks atbildēja.

—   Japaņi uzbrūk no pilsētas puses, — negaidot atnesa ziņu Gaidajs.

Zvonarevs pielika pie acīm binokli un pirmo reizi šodien ieraudzīja japaņu ķēdes, kas cita pēc citas paradījās pie Kinčžouas mūra un saskrēja kopā lejā pie Sidaja sādžas.

Zvonarevs izsauca bateriju apkalpes pie lielgabaliem, bet, tiklīdz viņi izšāva dažus šāvienus, japaņi savas artilērijas uguns vilni uzvēla viņiem. Sauszemes baterijām pievienojās arī apšaudītāji no jūras. Visas krievu baterijas izrādījās zem šāviņu krustugunīm, kuri lidoja ir no labās, ir no kreisās puses, apbērdami visu poziciju laukumu.

Varja un Rodionovs tik tikko paguva paslēpties trīspadsmitās baterijas blindažā. No kāda tuva sprādziena Zvonarevu, kas visu laiku sekoja notikumiem, nosvieda no brustvera un uz dažiem mirkļiem apdullināja.

Iekliegusies Varja metās pie viņa.

—   Kas jums notika? Vai jūs ievainots? — viņa noliecās pie zemē gulošā praporščika.

Tās seja pauda lielas bailes, acīs bija saskrējušas asaras, un, neapjēgdama ko dara, viņa sāka glāstīt Zvonareva seju.

Aiz Varjas piesteidzās Meļņikovs un vairāki kareivji ar nestāvām.

—   Man jau ir labāk, — ar mokām' izteica Zvonarevs un, kareivjiem palīdzot, piecēlās kājās.

—   Nāciet blindažā un neuzdrošinieties vairs iet laukā! — Varja izrīkoja.

—   Ejiet jūs visi uz pārsienamo punktu, — praporščiks atbildēja, — es iztikšu arī bez jums! Redziet, cik daudz ievainoto atkal baterijās.

Kad apšaude daudzmaz aprima, Zvonarevs aizgāja paskatīties, kā veicas Blochinam un Grjaznovam. Pirmo viņš atrada pie ceturtā lielgabala; te Blochins pūlējās izvilkt ārā pa pusei apbērto tēmētāju.

—   Lēnāk, Ienāk, brālīt, laikam man kājas smagi ievainotas, — ievainotais lūdza.

Blochins ar negaidītu veiklību satvēra viņu zem pleciem, piecēla un noguldīja uz nestāvām.

—   Kur tad Gaidajs? — Zvonarevs jautāja.

—   Blakus blindažā, viņu ievainoja galvā, — Blochins paziņoja.

Blindažas pustumsā praporščiks uzreiz nevarēja ieraudzīt zemē sēdošo Gaidaju. Viņš abām rokām turēja galvu un klusu vaidēja. Caur netīro, pie deniņiem piespiesto mutautu sūcās asinis un tecēja pa vaigu lejup.

Zvonarevs izvilka no kabatas saiti un gribēja pārsiet, bet Gaidajs viņu atstūma, paņēma saiti un pats uzmanīgi sāka pārsiet savu galvu.

Zvonarevs nožēloja, ka nebija atvedis līdzi Meļņikovu ar pārsienamajiem materialiem.

—   Vai tev ļoti sāp? — viņš vaicāja Gaidajam.

—   Ļoti! Galvā tā dūc, it kā ugunsgrēka zvans zvanītu! Beigas klāt! To es jūtu, — Gaidajs žēli noteica. — Neredzēt man vairs dzimtās Ukrainas!

—   Ko tu par niekiem čīksti! No rīta tu biji varonis, bet tagad pirms laika dvēseles aizlūgumu dziedi? — Zvonarevs viņam pārmeta. — Šķēpele tevi mazliet ieskrambājusi, bet tu jau

—   Kur šeit atrodams ģenerālis Nadeins?

—   Lūk, tur viņš sēž uz krēsla! — kāds kareivis parādīja.

Kādus divdesmit soļus no viņiem pašā paugura virsotnē, kas

bija apaudzis ar zaļu zāli, uz saliekamā krēsla sēdēja vecs vīrs platiem pleciem, līdzīgs ziemsvētku vecim, it kā joka pēc ietērpts ģeneraļa formas tērpā.

Ģenerālis snauda, sildīdamies saulītē. Baltā cepure ar milzīgu nagu vienmērīgi šūpojās līdzi ģeneraļa galvai. Gari formas svārki, kas sniedzās līdz ceļgaliem, izskatījās uz viņa kaulainā stāva kā maiss. Uz ģeneraļa ceļiem stāvēja liels veclaicīgs binoklis, kas izskatījās kā divi kopā salodēti tālskati.

—   Ziņojums jūsu ekselencei no pulkveža Tretjakova! — praporščiks noraporteja.

—   A? Ko? — ģenerālis uztrūkās. — No Tretjakova? Nu, ko viņš raksta? Ižlašiet patš, jo eš bež brillēm neredzu! — nočamstināja ģenerālis. — Velti viņš paniku šačeļ! Japaņi jau atkāpjaš višā frontē. Eš jau aižšūtīju telegramu už Arturu, — ģenerālis neapmierināts ņurdēja, kad Zvonarevs viņam nolasīja Tretjakova ziņojumu.

—    Viņš patš rakšta, ka japaņi pārstājuši šaut, bet piepraša artilēriju un režerveš. Neko eš viņam nedošu. Lai tiek galā patš, — un ģenerālis atkal iegrima patīkamajā snaudā. Praporščiks neizpratnē mīņājās uz vietas, nesaprazdams, ko darīt tālāk. — ševaštopolē bija daudž ļaunāk, — pēkšņi atkal ierunājās ģenerālis, neatvēris cieši piemiegtās acis. — Ceturtajā bastionā tikai dešmit divdesmit cilvēku palika un tad vēl atvairījāš ir no francūžiem, ir no angļiem, ir no itāļiem.

Atkal sekoja pauze.

—   Ģenerališ Fokš pavēlēja nodot režerveš. Tāš rīt būš vajadžigaš, — un ģenerālis apklusa pavisam.

Zvonarevs atgāja sāņus un sāka novērot kauju labajā flangā. Uz Hueneza līča gaišā fona skaidri bija saskatāma krievu lielgaballaiva «Bobrs», kas dragāja japaņu flangu un aizmuguri. Milzīgi dūmu stabi no smago jūras šāviņu sprādzieniem uzšāvās gaisā pie pretinieku ieņemtās sādžas. Sādža drīz vien aizdegās, japaņi bēga laukā no tās un skrēja prom uz aizmuguri. Praporščiks pastāstīja ģenerālim savus novērojumus.

—   Eš jau jumš teiču, ka japaņi atkāpjaš. Viņi drīž bēgš už višaš līnijaš, — nepaceldams galvu, vienaldzīgā balsī atsaucās ģenerālis.

Tajā brīdi no viņiem pa labi parādījās lauka baterija, kas izbrauca uz pozicijām. Zvonarevs sajūsmināts vēroja, cik skaisti tā, galopā braucot, ieturēja līdzinājumus un attālumu starp lielgabaliem. Priekšgalā uz melna zirga auļoja komandieris taurētāja pavadībā. Viņš sēdēja uz artilērijai tradicionālā baltā ērzeļa. Tiklīdz baterija izbrauca uz klajās kalna muguras, gaisā pazibēja komandiera zobens, un, tāpat auļojot sadalījusies pa vietām, baterija vienā mirklī lika nocelta no ratiem, un aizjūgi atgriezās uz aizmuguri. Nākamajā mirklī pirmais lielgabals jau izšāva, bet aiz tā, cits citu pārspēdami, sāka dārdēt arī pārējie septiņi.

—   Kārtu! — atskanēja komanda no baterijas.

—   Vai nav braši? — pamodies jautāja Nadeins. — AAan patīk škatītieš artilerijaš apšaudi, širdš priečājaš.

Bet baterija nebija paguvusi izšaut ne desmit šāvienu, kad uz to sāka birt desmitiem japaņu šāviņu. Baterijas uguns kļuva vājāka, to apņēma dūmi un putekļi, caur kuriem varēja samanīt krītošos kareivjus, izsvaidītās lādiņu kastes un apgāztos lielgabalus.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad apkalpe steidzīgi sāka ripināt lejā no kalna divus vai trīs vēl atlikušos lielgabalus. Vēl mazliet, un baterijas pozicijā neredzēja vairs neviena, izņemot zaļajā zālē mirdzošos nogalināto un ievainoto baltos kreklus. Baterija savu esību bija izbeigusi.

Zvonarevs jutās satriekts.

—   Dieva valštība viņiem nodrošināta! Nelalmējāš šodien, — nočamstināja ģenerālis, noņēma cepuri un ar plašu žestu pārmeta krustu.

—   Ko pavēlēsiet atbildēt pulkvedim Tretjakovam? — praporščiks beidzot uzdrošinājās pajautāt.

—   Vai tad jūš vēl gaidāt? — ģenerālis atsaucās. — Tur pie paugura krūmoš sēž kapleiniš Romanovškiš. Pašaučiet, eš gribu ar viņu apšprieštieš.

Zvonarevs aizgāja līdz norādītajai vietai un atrada uz paklāta šineļa guļam gados jaunu ģenerālštābā kapteini.

—   Jūs lūdz pie sevis ģenerālis Nadeins, — Zvonarevs viņam paziņoja.

—   Kas? Nadeins? Ko tad tam vecajam atkal vajag! — negribēdams atsaucās kapteinis un slinki piecēlās kājās.

Nadeins pastāstīja Romanovskim par Tretjakova lūgumu.

—   Manuprāt, pilnīgi pamatota prasība, jūsu ekselence. Ja japaņi sāktu atkāpties, tad šos bataljonus un artilēriju varētu raidīt pakaļ bēgošajiem, bet, ja viņi uzbruktu, tad tie palīdzētu Tretjakovam uzbrukumu atvairīt, — pašapzinīgi norunāja kapteinis.

—   Bet ko pēč tam teikš Fokš?

—   Diezin vai viņš tik drīz šeit ieradīsies, — nosmējās kapteinis.

—   Jā-a, ne Fokš, ne Stešeliš nemīl šaušanu. Jau šeptiņdešmit Septītajā gadā, kad viņi manā rotā bija par palīgviršniekiem, tad, līdzko sāka šaut, viņi abi arvien mēģināja kopā ar vežumniekiem aizbraukt už aizmuguri, — ģenerālis kļuva možāks. — Un abi citu vietā krustus šaņēma. Fokš pie Sipkas nekad nav bijis, bet krustu par to nēšā. Stešeliš atradās četrdešmit verštu no Tjandžinaš šādžaš, kad to ieņēma, un tāpat pratiš šaņemt kruštu par tāš ieņemšanu. Tikai ar protekciju, l.abi tādam, kam ir augšti draugi, — ģenerālis nopūtās.

Romanovskis ātri uzrakstīja lauka piezīmju grāmatiņā atbildi Tretjakovam un iedeva Nadeinam parakstīt.

Zvonarevs jau gatavojās jāt projām, kad pēkšņi pie viņiem lielas svitas pavadībā piejāja Foks.

—   Nu, kā klajas, Mitrofan Aleksandrovič? — viņš uzrunāja Nadeinu, kas pietrūkās no krēsla.

—   Japaņi atkāpjas, bet Tretjakovš lūdž palīdžību! — ģenerālis atbildēja, norādīdams uz Zvonarevu.

—   Pasakiet pulkvedim Tretjakovam, ka viņš nav pulka komandieris, bet suņa sūds! — uzkliedza Zvonarevam pārskaities Foks. — Vairāk neko, varat braukt!

Praporščikam nekas cits neatlika kā paklausīt, un viņš aizgāja pie saviem dieniniekiem, kas bija atgulušies zālītē blakus zirgiem.

Pēc ceturtdaļstundas Zvonarevs jau bija pie Tretjakova un ' īsos vārdos paziņoja Foka atbildi.

—   Ko viņi gan domā? Japaņi ir nedomā atkāpties, bet otrādi, savāc spēkus: pret mūsu kreiso flangu — pie Sidajas sādžas un pret centru — aiz Kinčžouas! Uz kreiso flangu es nosūtīju pēdējas rezerves. Tagad man palikuši tikai staba apkalpotāji, — sašutis runāja pulkvedis. — Pēc tam, ja japaņi izlauzīsies cauri un ieņems pozicijas, viņi par vainīgo pataisīs mani.

Praporščiks atgriezās pie savām baterijām.

Drīz vien kauja atjaunojās uz visas līnijas. Tagad japaņi savas artilērijas uguni vērsa pret strēlnieku ierakumiem. Tiem nebija betona blindažu, viņu ierakumi bija pārklāti tikai viegliem koka jumtiņiem, kas varēja pasargāt no šauteņu lodēm un šrapneļu šķēpelēm, bet ne no artilērijas šāviņiem.

Tranšejas pildījās ievainotajiem un nogalinātajiem. Drīz uz ierakumu uzbērumiem sāka izsviest līķus, kas traucēja pārvietošanos tranšejās.

Nogalināto baltie krekli iezīmēja aiz ierakumiem labi saredzamu līniju un palīdzēja japaņiem notēmēt vēl tiešāk.

Jūrā atkal parādījās nozudušie japaņu kuģi un sāka no flangiem apšaudīt strēlnieku tranšejas. Jūras šāviņu varenie sprādzieni ar vienu rāvienu noslaucīja vairākas asis lielu laukumu no ierakumiem un dzeloņstiepļu aizžogojumiem. Kājnieku stāvoklis kļuva kritisks. Zvonarevs uztraukts vēroja drāmu, kas norisinājās viņa acu priekšā, nekā nespēdams strēlniekiem palīdzēt.

—   Jūsu labdzimtība, japaneļi lien uz mūsu ierakumiem! — Kupins ar pirkstu parādīja uz ienaidnieka ķēdēm, kas ātri tuvojās no Sidajas sādžas puses.

—   Tiešā tēmējumā! Ar šrapneļiem! — nokomandēja praporščiks, un virs ienaidnieka ķēdēm uzsprāga vairāki balti dūmu mutulīši.

Japaņi tūliņ apstājās un pieplaka zemei, slēpdamies pat aiz vismazākajiem izcilnlšiem.

Zvonarevs vēlreiz nobrīnījās, cik labi saplūda ar apkārtni1 viņu aizsargkrāsas apģērbs.

Drīz vien nāvējošā artilērijas uguns piespieda strēlniekus atstāt priekšējos ierakumus un pāriet uz otro līniju. Baterijās saplūda ievainotie, meklēdami patvērumu betona blindažās.

Pārsienamajā punktā trūka cilvēku, un visi artileristi, kas nebija aizņemti pie lielgabaliem, pārvērtās par sanitariem.

Artilērijas pozīcijas arvien vairāk piepildījās ar strēlniekiem, kas pamazām atkāpās no galīgi izārdītajiem ierakumiem.

—   Jūsu labdzimtība, kas te pie jums vecākais? — jautāja Zvonarevam strēlnieku apakšvirsnieks.

—   Artilērijas daļām es. Kur tad palikuši jūsu virsnieki?

—   Dažus nogalināja, citi aizmuka, — kareivis mierīgi atbildēja. — Mēs nezinām, ko darīt, vai jāatkāpjas tālāk un kurp?

—    Pamēģināsim kādu laiku noturēties šeit, kamēr mums vēl ir lādiņi, varbūt atnāks no rezerves palīgspēki.

—   No tiem nekas nav manāms, jūsu labdzimtība, droši vien, visas rezerves jau izdalītas pa citām karaspēka daļām. Tātad es, jūsu labdzimtība, tik ilgi, kamēr lielgabali šaus, aizturēšu kareivjus šepat, — apakšvirsnieks atbildēja un aizsteidzās pie saviem strēlniekiem.

Pa to laiku pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem japaņiem beidzot izdevās ieņemt priekšējos ierakumus, un pa tiem viņi strauji sāka sadalīties uz abām pusēm, lai, apejot flangus, nokļūtu aizmugurē. Tai pašā laikā ienaidnieka artilērija no jauna sāka apšaudīt krievu baterijas.

Paskatījies pār brustveri, Zvonarevs ieraudzīja, ka japaņi, ieņēmuši priekšējos ierakumus, ar durkļiem nogalina krievu ievainotos. Viņš redzēja, ka daži ievainotie mēģina aizbēgt no zvērīgajiem japaņiem, bet tad pakrīt, durkļu un ložu caururbti. Gluži neprātīgs aiz sašutuma, praporščiks metās pie lielgabaliem.

—   Nober ar kartečārn, Kūpini — Zvonarevs uzsauca netālu stāvošajam tēmētajam, bet tai brīdī tumsā sprāga šāviņš, un praporščiks kareivja vietā ieraudzīja tikai asiņainus gaļas gabalus un vienu zābaku, kas vispirms uzlidoja augstu gaisā un pēc tam nokrita uz brustvera. Pie lielgabaliem nebija vairs neviena artilerista.

—   Palīdziet pagriezt lielgabalu! — Zvonarevs lūdza dažus strēlniekus, kas, stāvēdami aiz baterijas brustvera, joprojām apšaudīja japaņus.

Atstājuši šautenes, kareivji devās viņam palīgā. Ātri pielādējis lielgabalu ar karteču, praporščiks notēmēja tieši uz ierakumu sakaru eju, kas bija pārpildīta japaņiem, un izšāva.

Strēlnieki ar lielu interesi metās pie brustvera. Karteča gaudodama iedrāzās japaņu vidū un gandrīz visus apgāza un sašķaidīja. Tikai daži, kas bija palikuši dzīvi, bailēs pameta savas šautenes, izlēca no ierakumiem un aizmetās uz aizmuguri.

Izšāvušas vēl dažas reizes, baterijas apklusa, bija izšauti visi lādiņi.

—   Atkāpties! — Zvonarevs nokomandēja strēlniekiem un devās uz pārsienamo punktu.

Te viņš ieraudzīja bālo un trīsošo Varju. Viņa klusēdama norādīja uz to vietu, kur priekš mirkļa vēl atradās pārsiena

mais punkts. Vairāki cits aiz cita nokrituši šāviņi bija pavisam izārdījuši blindažu un aprakuši visus ievainotos.

—   Kur ir Šurka? — bez elpas jautāja praporščiks.

Tai brīdī no sprādziena samestā zeme kādā vietā sāka kustēties, parādījās meitenes galva. Šurka izspraucās laukā, uzlēca kājās un kliegdama aizskrēja.

—          Jāmūk projām, jūsu labdzimtība! Japaneļi mūs ielenkuši,

—  kā bulta pielidoja pie viņiem Blochins, un visi trīs me'fās pakaļ Surkai. — Stāt, — pēkšņi apstājās kareivis, — aizmirsu Fftandažā savu mantu saini. Vienā mirklī būšu atpakaļ, — un viņš aizmetās atpakaļ uz bateriju.

—   Kurp tu skrien, muļķa galva? — ar šausmām sekodams viņam ar acīm, Zvonarevs nokliedza.

Bet Blochins jau pazuda blindažā un tūliņ parādījās atkal ar mantu saini uz muguras. Japaņi jau bija baterijā. Viens no viņiem, izstiepis uz priekšu šauteni ar durkli, drāzās uz Blochinu, bet tas ar sparu metās japanim zem kājām, japanis aizķērās un, zaudējis līdzsvaru, pārmeta kūleni. Nākamajā mirklī Blochins bija jau kājās, izrāva japanim šauteni, iegrūda tam ar durkli un turpināja dzīties pakaļ Zvonarevam, vicinādams gaisā iegūto trofeju.

Pie centra baterijām viņiem pretim ar šautenēm rokās skrēja Ļebedkins, Belonogovs un Zajacs.

—   Bēdziet! — skriedams pamāja viņiem Zvonarevs.

—   Mūs, jūsu labdzimtība, Sofrons Timofejevičs atsūtīja jums pretim. Viņš tur apakšā pie virtuves kopā ar visiem mūsējiem, — Ļebedkins atbildēja, tad visi kopā skrēja tālāk.

Pie virtuves bija samērā kluss, šāviņi te krita ļoti reti. Ap Rodionovu bija sapulcējušies visi kraujieši. Tepat zemē sēdēja Surka un rūgti raudāja.

—   Iesim tālāk, — Rodionovs nokomandēja, tikko viņiem pievienojās Zvonarevs ar pārējiem kareivjiem.

—   Atļauj viņiem atvilkt elpu, Sofron Timofejevič, — teica Jarcevs.

—   Nav laika elpu vilkt, jāmūk, citādi japaņu ķetnās nokļūsim!

Aiz muguras sāka sprakšķēt šauteņu zalves. Kareivji ātri skrēja uz priekšu. Raudošo Surku aiz rokām vilka līdz Belonogovs un Jarcevs.

Uz šauro eju starp ierakumiem no visām pusēm plūda strēl

nieki, pa ceļam atšaudīdamies no japaņiem, kas arvien vairāk

uzmācās.

Tik daudziem cilvēkiem vienā laikā iziet cauri šaurajai ejai bija pilnīgi neiespējams, bet te izpalīdzēja japaņu artilērija, kas, apšaudīdama bēgošos krievus, ķēra arī savējo ķēdes. Vairīdamies apšaudes uguns, japaņi aizmetās sāņus un apstājās. Tas krieviem deva iespeju izrauties no savu ierakumu un dzeloņstiepļu žogojumu liktenīgā ioka. Bet vēl vajadzēja pārskriet kādu versti platam klajam laukumam ļīdz dzelzceļa ieplakai, kur varēja paslēpties no ienaidnieka uguns.

Te viņi priecīgi ieraudzīja pulciņu strēlnieku baltos kreklos, kas nāca tiem pretim. Visi atviegloti uzelpoja. Tagad japaņu šāviņi jau krita aizmugurē, un pretim nāca palīgspēki. No skrējiena aizelsušies, kareivji sāka soļot lēnāk.

—   Pārbaudi, Timofejevič, cik no mūsējiem palikuši dzīvi, — norīkoja Zvonarevs.

—    Pašreiz mūsējo te ir divdesmit seši, pavisam bija četrdesmit, trūkst četrpadsmit. Nogalināti pieci, ievainoti trīs, bet, kur pārējie palikuši, — nav zināms! — feierverkers ziņoja.

Viņi sāka apdomāt, kādu kareivju nav. Pazudušo skaitā izrādījās Meļņikovs, Košeļevs un Zvonareva denščiks Gruņins. Neviens nezināja, kur viņi palikuši.

—   Gan atradīsies, jūsu labdzimtība! —• Ļebedkins mierināja.

Satumsa pavisam. No poziciju puses laiku pa laikam atskanēja retas šauteņu zalves. Uz dzelzceļa stigu aizvien vēl nāca piektā pulka strēlnieki. Salasījās kādi simt cilvēki.

—   Pieņemiet mūs jūsu komandā, jūsu labdzimtība, — kāds strēlnieks pienāca klāt Zvonarevam. — Virsnieku mums vairs nav, un mēs baidāmies, ka pa tumsu neuzskrienam japaņiem.

—   Labi! Salasieties kopā un nāciet mums līdz uz Tafanšinas staciju, tur, droši, vien, atradīsim kādu no jūsu virsniekiem, — Zvonarevs norīkoja.

—   Artileristi, piecelties! — Rodionovs komandēja, un visi devās tālāk.

—   Jūsu labdzimtība, mēs ar Zajacu un Belonogovu iesim pa priekšu — tā, kā izlūki to dara, — Ļebedkins piedāvājās.

—   Un mani ņemiet līdzi, — Blochins lūdza, vicinādams savu japaņu šauteni.

Zvonarevs piekrita un atļāva viņiem iet pa priekšu.

No japaņu ģeneraļa Oku štab virsnieka dienasgrāmatas.

«Otrās japaņu armijas virspavēlnieks ģenerālis Oku pa visu Kinčžouas kaujas laiku atradās uz Samsona kalna un, skatīdamies talskatī, sekoja kaujas gaitai.

Savu nelielo štābu viņš bija izsūtījis ar dažādām pavēlēm uzbrūkošajām karaspēka daļām. Pie ģeneraļa bija palicis tikai majors Jamaoki, divi ziņneši un telefonists. Kaujai izvēršoties plašumā, ģenerālis stipri nervozēja. Vēl tumsā sāktais uzbrukums krievu pozicijām līdz pusdienas laikam neuzrādīja nekādus ieguvumus, lai gan spēku pārsvars bija desmitkārtīgs un piedalījās apmēram divi simti lauka lielgabalu, neieskaitot jūras artilēriju.

Tālskatī ģenerālis skaidri redzēja, ka krievu artilērija sen jau sasista un gandrīz apklususi, ka pretinieka ierakumi stipri saārdīti, tomēr viņa augstības mikado armija nespēja nokļūt līdz pretiniekam un brīžiem bija spiesta uz visas līnijas pat mazliet atkāpties un steidzīgi ierakties zemē, lai paglābtos no krievu šauteņu uguns.

Pieskrēja kāds sakarnieks un nodeva ģenerālim sūtījumu.

—   No kā? — Oku jautāja.

—   No armijas lauka artilērijas komandiera, — sūtnis ziņoja.

Ģenerālis nepacietīgi uzplēsa aploksni un, uzlicis uz deguna brilles, sāka lasīt. Viņa seja kļuva aizvien nopietnāka un pieņēma sasprindzinātu izteiksmi.

—   Ģenerālis Ņira ziņo, ka baterijām palicis vairs tikai neaizskaramais lādiņu krājums, un lūdz steidzoši to papildināt, — Oku teica, pagriezies pret klāt pienākušo majoru.

—   Baidos, jūsu ekselence, ka šo lūgumu mēs pirms tumsas nevarēsim pildīt, — virsnieks atbildēja, — jo uz jūras vēl arvien turpinās apšaude, kas traucē izcelt malā kaujas piederumus.

—   Mūsu kājnieki cietuši lielus zaudējumus, sevišķi pirmā divizija centrā un trešā — kreisajā flangā. Noteikti kaut kas jādara, lai ātrāk salauztu krievu pretošanos.

—   Būs jāsviež kaujā no rezerves trešais kājnieku pulks.

—   Bet kurp? Līdz šim krievu pozīcijās neredz nevienas vājākas vietas.

—   Krievu kreisais flangs ir stipri izbīdīts uz āru, un to var

apšaudīt arī no jūras. Tc ir atslēga visu poziciju atvēršanai, jūsu ekselence. Tātad rezerves pulks būtu jānosūta uz turieni.

—   Bez ftrietna artilērijas atbalsta tam diezin vai būs panākumi, bet ložu mums tikpat kā nav. Ja neizdosies, tad krievu pretuzbrukuma gadījumā mēs nokļūsim kritiskā stāvoklī, jo arī artilērijai nav lādiņu un pārējie pulki cietuši lielus zaudējumus.

—    Kamēr vēl mūsos dzīvs Jamato-Dasaki (japaņu gars), mums no sakāves nav ko baidīties! Varenā ciltsmāte Amaterasu-Amikami arvien palīdzēs saviem uzticīgajiem dēliem!

—   Krieviem ir jauks sakāmvārds: «Palīdzies pats, tad dievs tev palīdzēs.» Tāpēc, neatmetot cerību,’ ka Saules lēkta dieves palīdzēs, mums pašiem jāpadomā, kā papildināt lādiņu krājumus, varbūt tos var atvest no piektās artilērijas divizijas parka, kas atrodas pie Pulundjana stacijas. To es uzdodu jums, Jamaokisan!

—   Lai to veiktu, vajadzīgs laiks, jūsu ekselence.

—   Rezervju pārsviešanai uz kaujas līniju arī vajadzīgs laiks. Dodu jums divas stundas laika, lai izpildītu manus rīkojumus. Pa to laiku es pārsūtīšu trešo pulku uz uzbrukuma vietu un pats izvadīšu to ceļā uz slavu!

Majors militāri sveicināja un aizsteidzās pie sava zirga.

Palicis viens, Oku nogrima domās. Viņš zināja, ka no ziemeļiem uz viņu nāk krievu Sibiriešu pirmais korpuss. Līdz tā atnākšanai par katru cenu vajadzēja paspēt sagraut Arturas karaspēku un pēc tam ar visiem spēkiem mesties pret ziemeļu karaspēku. Tāpēc šodien, lai sagrautu vienu pašu krievu pulku, kas aizstāvēja Kinčžouas pozicijas, kaujā tika sviestas veselas trīs divizijas. Tomēr krievi izrādīja pārlieku sīvu pretošanos, vispirms jau pie Kinčžouas pilsētas, kas uzskatāma par krievu pozicijas reduti, un tāpat arī visā pārējā frontē.

«Viens pats pulks pret deviņiem pulkiem! Sešdesmit lielgabalu pret diviem simtiem četrdesmit! Un tomēr pēc septiņu stundu ilga uzbrukuma noteiktu panākumu vēl nav, — drūmi apsvēra ģenerālis, — bet aizmugurē aiz Tafanšinas augstienēm stāv vesela krievu divizija, kas vēl nav piedalījusies kaujā. Ir ko padomāt!»

Ģenerālis drūmi staigāja pa savu novērošanas vietu. Pēc tam kādam ziņnesim pavēlēja tūliņ doties uz Šimindzi sādžu un nodot pavēli sagatavoties uzbrukumam.

Kad kareivis aizgāja, Oku pielika pie acīm tālskati, bet tūliņ

atkal nolaida. Viņš ieraudzīja — kuro reizi jau šodien! — ka pie pašiem krievu ierakumiem tiek atsists japāņu kājnieku kārtējais uzbrukums.

Atkal ieradās ziņnesis, bet šoreiz no armijas sanitarās daļas priekšnieka ar ziņojumu, ka no kaujas sakuma līdz šim laikam caur pārsienamajiem punktiem izlaisti vairāk nekā simt ievainotu virsnieku un ap trīs tūkstoši kareivju. Virspavēlnieks sadrūma.

«Ja vēl pieskaita nogalinātos, tad mēs esam zaudējuši apmēram pusotra simta virsnieku un ne mazāk kā četrus tūkstošus zemāko pakāpju karavīru, tas ir, ceturto daļu no armijas virsnieku sastava un pusotra pulka kareivju. Krieviem kaujas sākumā pozicijās tik daudz kareivju nebija, — skumji domāja ģenerālis. — Vēl jāizdara pēdējais mēģinājums ieņemt pozicijas, bet, ja tas neizdosies, tad vajadzēs kauju pārtraukt un gaidīt, kamēr izcels jaunus papildspēkus, atvairot no dienvidiem un ziemeļiem uzbrūkošās krievu armijas,» — nolēma Oku.

Atgriezās Jamaoki un ziņoja, ka artilērijai lādiņus jau pieved.

—    Pasakiet tūliņ ģenerālim Ņiru, lai viņš atklāj visniknāko uguni uz pretinieku un šauj, kamēr izšauts pēdējais lādiņš! — norīkoja Oku.

Drīz vien visā frontē atkal sāka dārdēt japaņu artilērija, un kājnieki metās uzbrukumā, bet vēlreiz tik;) atsisti.

—    Visus rezerves spēkus, kādi vien mums ir, nekavējoties izsviest kaujā! Es ceru, ka virsnieku kungi pierādīs, ka viņi ir īsti samuraji, un kopā ar kareivjiem iemantos mūžīgu slavu! — nodiktēja majoram savu kārtējo pavēli ģenerālis Oku.

Artilērija šāva bez pārtraukuma.

—    Pulkos sāk pietrūkt patronu, baterijās palikuši kādi pieci seši lādiņi uz katru lielgabalu! — pēc pusstundas uztraukti ziņoja no divizijas.

—    Izšaut pēdējo patronu un pēdējo lādiņu un pēc tam doties durkļu cīņā, un lai palīdz mums visaugstā Ainaterasu! — kā neprātīgs kliedza telefonā ģenerālis Oku saviem diviziju komandieriem.

Tuvojās vakars. Uzvara japņiem likās galīgi neiespējama, bet te negaidot no labā flanga paziņoja priecīgo vēsti, ka ceturtās divizijas pulki ielauzušies krievu ierakumos.

—    Banzai! — aizmirsis savu stāvokli, visā rīklē iebļāvās iepriecinātais ģenerālis un sāka lūkoties tālskatī.

Viņš redzēja, ka pelēki zaļie stāvi kā vilnis ievēlās ieņemtajās pozicijās. Tiem pa priekšu strauji kāpās atpakaļ krievu ķēžu baltās svītras. Drīz visas pozicijās pārklāja Saules lēkta zemes karogi. Uzvara bija neapšaubāma,

—   Vai pavēlēsiet nodot dispoziciju par pretinieka vajāšanu? — Jamaoki jautāja ģenerālim.

—   Es jau vēl neesmu prātu zaudējis! Nevienu soli tālāk par pozicijām! Sagatavoties pretinieka pretuzbrukumam naktī un atvairīšanās cīņām varbūtējā kaujā rītdien, — ģenerālis pavēlēja. — Tūliņ atsaukt uz Kinčžouu artilēriju un divus pulkus no piektās divizijas.

No visām pusēm pienāca priecīgas vēstis par saņemtajiem gūstekņiem un iegūtajām trofejām, bet visvairāk Oku iepriecināja izlūku ziņojums, ka atkāpjas arī krievu karaspēks, kas stāvēja aiz Tafanšinas augstienēm. Arturas armija no dienvidu puses viņu vairs neapdraudēja.

—   Tagad varat rakstīt dispoziciju, Jamaoki-san. Visām karaspēka daļām, izņemot diviem pulkiem un trešās divizijas trim baterijām, līdz rītam jāsagatavojas pārgājienam uz ziemeļiem. Karaspēka daļām, kas paliks pie Kinčžouas, nav jāpārtrauc saskare ar pretinieku, bet kaujās ielaisties tās nedrīkst, — virspavēlnieks nodiktēja majoram.

Kad ap pusnakti saņēma paziņojumu, ka krievi atstājuši Daļņiju, Oku vēl vienu reizi nokliedza «banzai» par godu savam imperatoram.

—   Tiešām, Jamaoki-san, galvu pazaudējušie un pārbiedētie krievu ģenerāļi šodien vairāk par mani pelnījuši mūsu dievišķīgā Tenno pateicību, — viņš teica savam virsniekam.

Tas klusēdams piekrītot nolieca galvu.»

tresa nodaļa

Kad japaņi sāka vispārējo uzbrukumu krievu pozicijām, ģenerālis Foks, kura pienākums bija vadīt Kinčžouas aizstāvēšanu, atradās Tafanšinas augstienēs. No šejienes, tātad gandrīz sešas verstis liela attāluma, viņš sekoja kaujai. Ģenerālis nervozēja un juta nepatīkamu gurdenumu. Pie viņa tāpat kā agrāk sēdēja Nadeins un drūmi ar savu bezzobaino muti čamstināja:

—   Laikš nosūtīt Tretjakovam palīgā trīšpadšmito un četr

padsmito pulku ar Irmaņa brigādi, citādi būš par veļu un vajadžeš atdot požičijaš.

Netālu no viņiem, gaidīdami ģenerāļu pavēles, stāvēja štabvirsnicki un visi divīzijas pulku komandieri.

—   Tretjakovs ir gļēvulis un nelietis, ja viņš, atrazdamies lik labās pozicijās, ar vairāk nekā pussimt smagajiem cietokšņa lielgabaliem pats nevar tikt galā ar japaņiem, — nikni atcirta Foks uz Nadeina rūkšanu. — Tādās pozicijās es justos kā lauva un visiem japaņiem kaklus apgrieztu kā cāļiem.

—   Ierakumi un baterijaš šagrautaš, artilērija klušē, nav lādiņu, pulkš pažaudējiš puši no kareivju šaštāva, — nebeidza rūkt vecais Nadeins.

-Dezertieri un zaķi, ne karavīri! Paskatieties, cik daudz viņu aizmugurē pastaigājas bez šautenēm.

—   Tie ir artilerišti, viņiem jau nav ne šauteņu, ne lādiņu šaušanai.

—   Apbruņot viņus ar nogalināto un ievainoto šautenēm un aizsūtīt ierakumos!

—   Diezin vai taš pašreizējos apštākļoš iešpējamš.

Tajā brīdi pie. viņiem piejāja kalsnais pulkvedis Irmanis, ceturtās Austrumsibirijas strēlnieku artilērijas brigādes komandieris.

—   Jūsu ekselence, — viņš teica Fokam, militāri sveicinot, turēdams roku pie cepures, — japaņi jau gandrīz apgājuši pozieiju kreiso flangu, arī labajā mūsu karaspēka daļas sāk atkāpties no pretinieka pārspēka. Piektā pulka stāvoklis ļoti smags. Atļaujiet izvest manas baterijas uz pulka pozicijām un ar karteču uguni apturēt ienaidnieku: tas atvieglos piektā pulka atkāpšanos.

—    Kategoriski aizliedzu izvest kaut vienu lielgabalu, — asi atbildēja Foks. — Tieši otrādi, atvelciet tūliņ atpakaļ uz Nančalinu jūsu trešo bateriju, kas izbīdīta par daudz uz priekšu un viegli var krist japaņu rokās.

—   Tai nedraud nekādas briesmas, tāpēc ka priekšā ir Hueneza līcis un ceļš uz Talienvanu—Daļņiju brīvs.

—   Lūdzu bez spriedelējumiem izpildīt manu rīkojumu, pulkvedi! — pārtrauca viņu Foks.

Irmanis sveicināja un pasteidzās aizjāt.

—   Piektais pulks bēg, — ziņoja Fokam viņa štaba priekšnieks Dmitrijevskis.

—   Nevis pulks bēg, bet atsevišķi zaķapastalas un gļēvuļi,

kurus vajadzētu aizturēt un pusi tūliņ uz vietas nošaut! — nikni kliedza Foks.

Lai cik stipri Foks lamājās un kliedza uz saviem padotajiem, drīz vien piektā pulka atkāpšanās kļuva Skaidri redzama.

Foks mazliet apjuka. Ar rokas mājienu viņš piesauca klāt visus savus virsniekus.

—   kā redzams, japaņi sakoncentrējuši pret mums milzīgus spēkus, un tāpēc viņiem izdevies ieņemt tik stipras pozicijas kā mūsējās. Pēc piektā pulka sagrāves tos vairs neviens neaiztur, un acīm redzot pēc stundas vai pusotrām viņi būs jau šeit. Tas būtu liels neprāts no mūsu puses ielaisties kaujā ar ienaidnieku, atrodoties tik nenocietinātās pozicijās kā šīs, un vēl pret tik lielu pārspēku. Mums atliek tikai viens: pēc iespējas ātrāk atkāpties uz Arturu un paslēpties cietoksnī, — no uztraukuma stostīdamies, norunāja Foks.

—   Eš jums nepiekrītu … — iesāka Nadeins, bet Foks uz to vienkārši atmeta ar roku, it kā aizgalņādams uzbāzīgu mušu.

—    Lūdzu pulku komandieru kungus nekavējoties izziņot trauksmi, sakārtot vezumniekus un nosūtīt tos tieši uz Arturu, bet kādu stundu pēc viņiem jāsāk atkāpties arī pašiem pulkiem; tā kā četrpadsmitais pulks stāv vistuvāk pozīcijām, tad tas paliks arjergarda. Trīspadsmitais un piecpadsmitais pulks numuru kārtībā dosies uz Nangalinu, bet no turienes pār Siindzi kalnu pa Manarinku uz Arturu. Artilērijai jāiet starp pulkiem. Lūdzu nekavējoties izpildīt manus rīkojumus, lai pēc vienas stundas visi jau dotos ceļā.

—    Vai pavēlēsiet uzrakstīt dispoziciju karaspēka daļām? — štaba priekšnieks pulkvedis Dmitrijevskis vaicāja.

—   Kādas te dispozīcijas vajag! Kad tikai izdotos ar veselu ādu tikt projām. Tagad nav laika nodarboties ar rakstīšanu! — dzēlīgi atteica Foks un pavēlēja atvest viņam zirgu.

—   Jūsu ekselence, bet kad tad man jāatkāpjas? — pieskrēja pie ģeneraļa resnais, neveiklais četrpadsmitā pulka komandieris pulkvedis Savickis.

—   Kaujā neielaidieties! Varat atiet no pozicijām tā ap deviņiem vai desmitiem vakarā, pārnakšņot pulks varēs NangaIinā!

—   Līdz turienei gandrīz divdesmit verstu, ceļš slikts, un tas jānoiet naktī. Ja es no šejienes atiešu ap desmitiem vakarā, tad tikai pret rītu nokļūšu Nangalinā, kas tad tur vairs par naktsguļu iznāk.

Tā nav liela nelaime, ja jūsu strēlnieki vienu nakti nel.iliii. (Mīlēt. Svarīgi ir izvairīties«.no ienaidnieka trieciena, aizmuki no tā un pēc iespējas ātrāk nonākt Arturā.

—   Saprotu, klausos! — steidzīgi atbildēja Savickis.

—    Laiks sākt kustēties, — Foks vērsās pie sava staba. — Mums visātrākajā laikā jānokļūst Nangalinā, lai no turienes pārredzētu vispārējo divizijas pulku atkāpšanos.

—    Vai pavēlēsiet paziņot uz Daļņiju par atkāpšanos? — Dmitrijevskis atgādināja. — Tur atrodas bagātības daudzu miljonu vērtībā; izvest tās tik īsā laikā, protams, nevarēs, tāpēc vajadzētu tās iznīcināt, lai nekrīt japaņu rokās.

—    Vēlāk, vēlāk! Ļaujiet vispirms tikt laukā no šīs jezgas! — un ģenerālis straujā riksī devās uz priekšu. Viņam pakaļ aizdrebināja viss viņa štābs.

Tās pašas dienas vakarā Daļņijas pilsētā, kas skaitījās par Kvantunas apgabala lielāko un labako ostu, pilsētas galvas — rezerves kara inženiera Vasilija Vasiljeviča Sacbarova dzīvoklī sēdēja viņa draugs un kompanjons daudzajos komerciālajos pasākumos — kristītais ķīnietis Nikolajs Ivanovičs Tifontajs.

Abi draugi sēdēja pie neliela, ar perlamutru greznota galdiņa un dzēra šampanieti.

—    Apvedāt gan jūs mani ap stūļri, Nikolaj Ivanovič! Par sauju sausiņu nopirkāt visus manus namus un tirgotavas! — pārmetoši teica Sacharovs savam sarunu biedram. — Izmantojat manu grūto stāvokli un novilkāt ādu pār acīm!

Ķinietis viltīgi piemiedza savas šķībās acis un, parāvis uz leju viņam nepierasto eiropiešu svārku stūrus, pieklājīgi smaidot, atbildēja:

—    Tāds cilvēks vēl nav dzimis, kas jūs varētu apvest ap stūri, Vasilij Vasiljevič! Tas nav nekāds joks — uzcelt pilsētu un ostu, kuru vērtība simtiem miljonu rubļu, un pašam tikt pie desmit miljonu liela kapitala! Jūsu slava izskanējusi pa visiem Tālajiem Austrumiem. Tādi ienākumi — un nevienas, pat ne vismazākas kontroles vai revizijas! Tiešām, jūs esat burvis un brīnumdaris pie mums Kvantunā!

—   Nu, Nikolaj Ivanovič, arī jūs pazīst tikpat labi kā Sacharovu, jūsu vārdu min visās biržās no Tokio līdz Singapurai!

—    Jūs man glaimojat, Vasilij Vasiljevič. Esmu tikai nabadzīgs un maz pazīstams ķiniešu tirgotājs.

— Neizliecieties par tādu nabagu, Nikolaj Ivanovič. Kam tad pieder puse no Arturas? Jums. Tur tu spļauj, uz kuru pusi gribi, arvien trāpīsi Tifontajam! Pirtis pieder Tifontajam, dzirnavas — Tifontajam, degvīna dedzinātava — Tifontajam, teātris — arī viņam, nerunājot nemaz par visām dzertuvēm un opija smēķētavām Te Daļnijā arī no šīs dienas jums piedei ap pussimt mUra namu, elektrostacija, lielākā daļa no visām noliktavām un visi atklātie nami. Vai tā nav bagātība! Nē, Nikolaj Ivanovič, goda vārds, jūs tiešām mani šodien apvedāt ap stūri, paņemdami visus manus īpašumus par smiekla naudu.

—   Manuprāt, tas ir draudzīgs pakalpojums no manas puses. Rīt vai parit Daļņiju ieņems japāņi, un visi jūsu īpašumi tiktu rekvizēti kā piederoši Krievijas pavalstniekam un virsniekam.

—   Jūs taču arī esat Krievijas pavalstnieks?

—   Es neesmu virsnieks, bet mierīgs tirgotājs, kas gatavs nomaksāt vienalga kādas nodevas jebkuram, lai tikai nebūtu jākaro.

—   Mes taču kopa pēc kara sākuma ne vienu vien miljonu nopelnījām uz armijas apgādes rēķina.

—   Un vel nopelnīsim, ja būsim gudri.

—   Jūs varbūt, bet es — vairs ne: mana dziesmiņa Daļņijā nodziedāta. Visu savu naudu ar-japaņu starpniecību šodien telegrāfiski pārvedu uz Šanhajas banku. Tiesa, vajadzēja gan samaksāt milzīgi daudz par starpniecību, bet toties nauda būš drošībā. Jāizsaka atzinība — japāņi ir ļoti tālredzīgi komerciālos darījumos. Saprot, ka Arturā varu būt viņiem ļoti noderīgs kā tagad, tā arī pēc kara.

—   Man, Vasilij Vasiljevič, gribas noslēgt ar jums kādu darījumu. Jūs jau zināt, ka es palieku šeit'. Arturu, droši vien, aplenks. Vai jūs neuzņemtos pārraudzīt manus Arturas uzņēmumus?

—   Cik es par to saņemšu?

—   Divus procentus no tīrā ienākuma.

—   Ar mazāk nekā desmit es neesmu mierā.

—   Jūsu krievu dievs un visi ķiniešu elki redz, ka vairāk par trim es nevaru maksāt.

—   Septiņus!

—   Tikai jums — četrus!

—   Pēdējais vārds — piecus!

Lai notiek — paliksim pie četriem ar pusi, bet ar vienu noteikumu: man vienmēr jāzina visi Arturas notikumi.

—   I3et ja blokāde ieilgst?

—   Nav tādas blokādes, kurai neizlauztos cauri nauda.

Bet jūs savukārt ziņosiet man par maniem uzņēmumiem Ķīna, Korejā un Japanā.

—  Arturā jums vajadzēs vienam otram maksāt, — dažiem regulāri, citiem tikai atsevišķos gadījumos. Ar vārdu sakot, ta, kā tas Krievijā parasts.

—   Klausos, draugs, — un Sacharovs izņēma piezīmju grāmatiņu.

—   Arturas policijas priekšniekam Taucarn katru mēnesi simt rubļu un nevienu kapeiku vairāk. Ja viņš mēģina izspiest vairāk, — pačukstiet Verai Aleksejevnai Steselei, saprotams, reizē ar mazu dāvaniņu, un viņa šo zagli ātri vien atsēdinās. Viņai pašai — pieklājīgas dāvanas: veclaicīgu ķiniešu zeltu un sudrabu, dārgakmeņus un visādas dāmu greznuma lietiņas, tikai ne naudu; dāvanas vērtība — atkarībā no sagaidāmā pakalpojuma nozīmības. Pie ģeneraļa, pats par sevi saprotams* — ui ni-ni! Viņš muļķības dēļ sāks kliegt un visu samaitās. Arturas pilsētas domes komisārs pulkvedis Veršiņins ir dumjš kā zābaks un tāpēc godīgs. Tam var piebraukt, ja atlaiž par lētāku maksu kādas viņam ļoti vajadzīgas lietas: drēbi šinelim, veļu, mutautiņus, smaržas, — starp citu, viņš ļoti mīl iesmaržoties.

—   Vārdu sakot, «sugas kucēnus», tikai ne naudu, — Sacharovs saprata.

—   Varat arī kucēnus, ja vajadzētu. Tad nāk cietokšņa intendants kapteinis Dostochvalovs. Viņam noteiktu atalgojumu

—   trīssimt rubļu mēnesī. Cietokšņa žandarmiem, rotmistram Mikeladzem, — tāpēc ka viņš pēc vispārēja atzinuma ir galīgs muļķis, pietiks ar piecdesmit rubļiem mēnesī, bet toties poručikain Poznanskim kā sevišķi bīstamam un mantkārīgam mazāk par simtu nevar maksāt. Paliek vēl jūrnieki. Vispirms admiralis Grigorovičs. Naudas viņam nevajag: viņa roka valda pār visu eskadras un ostas saimniecību, bet viņš mīl jauniņas meitenītes un reizēm zēniņus, •— šajā virzienā tad arī rīkojieties. Bez tam Ostas pārvaldē jādod vienmēr un visiem, bet ne daudz — ne vairāk par kvartu. Liekas, ka tās nu būtu visas lielās un mazās Arturas haizivis.

—   Cietokšņa sanitarais inspektors un cietokšņa kontrolieris? — Sacharovs atgādināja.

—   Ikreiz par katru protokolu un aktu; suma — atkarībā no pārkāpuma nopietnības.

—   Sakari ar jums?

—   Ar uzticamu cilvēku starpniecību, viņi pie jums ieradīsies kā ķiniešu pārdevēji vai kā nabagi.

—. Sevišķi pakalpojumi?

-   kā jūs to domājat? — ķinietis mazliet samulsa.

—   Kara noslēpumi, — Sacharovs atcirta.

—   Tie mani neinteresē, — liekulīgi atbildēja Tifontajs.

—   Vai tad ne tādēļ jums ir rezervē Japanas pavalstnieka pase?

—   Tikai personīgai drošībai, paredzot drīzu japaņu ienākšanu. Bet kā jūs to zināt?

—   Nav domājams, ka tik rūdītam puisim kā jūs nebūtu divu vai trīs valstu pavalstnieka tiesību! Neapvainojieties, NikoIaj lvanovič, — jūsu vietā es rīkotos tieši tāpat.

—   Patīkami dzirdēt tik saprātīgu valodu. Ja nebūtu Šo tiesību, vai tad mēs šodien divos dienā būtu uzzinājuši par Kinč* žouas krišanu tieši tajā brīdī, kad tas muļķis Nadeins vēl sūtīja uz Arturu savus uzvaras ziņojumus.

—   Es arvien vairāk pārliecinos par to, ka japaņu izlūki; darbība nostādīta ļoti labi.

—   Tas jums, Vasilij Vasiljevič, sevišķi jāatceras Arturā: katrs jūsu solis tūliņ tiks paziņots mums un pienācīgi novērtēts.

—   Vai man jūsu vārdus saprast kā draudus?

—   Dievs ar jums, tas tikai draudzīgs aizrādījums, ne vairāk, — izplūda smaidā Tifontajs.

Ienāca ķinietis kalps un pasniedza Sacharovam uz sudraba paplātes telegramu.

—   No Stcseļa. Foks atrodas jau Nangalinā. Cik ātri viņš noskrējis tās divdesmit verstis no Kinčžouas! — Sacharovs paziņoja savam sarunu biedram. — Paskatīsimies, ko viņš raksta tālāk. «Ne vēlāk kā līdz diviem nakti izvest no Daļņijas uz Arturu visus krievu pavalstniekus. Lokomotivcs nekavējoties nosūtīt uz Nangalinu, bet cilvēki lai atkāpjas kājām. Vienlaikus paziņojiet sešpadsmitā pulka komandierim Razdoļskim, ka nepieciešams nekavējoties uzsākt iznīcināt visas ostas ierīces, elektrostaciju, dzelzceļa darbnīcas, pārtikas un kara materialu krājumus. Piecos no rīta sešpadsmitajam pudkam jāatkāpjas uz Talingou sādžu.

—   Ceru, ka jūs, Vasilij Vasiljevič, ne sevišķi steigsieties paziņot par šo telegramu Razdojskim?

—    Līdz viņa štabam sešas verstis. Lai tumsā aizjātu līdz turienei, — vajadzīga viena stunda. Pašlaik ir apmēram divpadsmit naktī. Tatad Razdoļskis šo paziņojumu var saņemt ne agrāk kā vienos. Paies kāda stunda, kamēr ar trauksmi kājās saceltais pulks varēs doties ceļa uz šejieni; te viņi ieradīsies vēl pēc kādām pusotrām stundām, tātad ne agrāk kā pusčetros. Spridzināšanai atliks pusotras stundas laika, — aplēsa Sacharovs.

—   Iznāk, ka ziņnesis ar telegramu no šejienes jāsūta ne ātrāk kā pēc pusotras vai divām stundām, tad pulkvedim nemaz neatliks laika spridzināšanai.

—   Viņš var izsūtīt jātnieku izlūku komandu, tā var ierasties te jau pēc divām stundām.

—   Cik tajā cilvēku?

Četrdesmit — piecdesmit.

Tos nepieciešams par katru cenu aizturēt. Vai Daļņijā ir sapieri?

Kadi pieci cilvēki, ,ne vairāk, un pie tiem inženieris kapteinis Zagdenidze.

—   Vieni paši viņi daudz nepaveiks, bet, izlūkiem palīdzot, droši vien, pagūs uzspridzināt pusi no Daļņijas. Vai nevar Zagdenidzi uzpirkt, nerēķinoties ar sumas lielumu?

—   Baidos, ka ne. Viņš ir Kondratonko skolnieks un sekotājs. Kondratenko ļoti labi prot izvēlēties cilvēkus. Bet te vēl ir leitnants Suchomļins, nelabojams žūpa.

—   Brīnišķīgi! Jātnieku izlūkus nosūtīsim pie Suchomļina, bet Zagdenidzcm neziņosim nemaz. Līdz tam laikam, kamēr atjās izlūki, leitnantu pieliesim pilnu līdz nemaņai. Par to es pats parūpēšos, — Tifontajs ātri nolēma. — Telegramu nosūtiet pusdivos. Izlūki tad būs šeit pusčetros, bet pulks atnāks ap pieciem, un neapstājoties tam būs jādodas tālāk.

—   Labi, viss tiks izdarīts, kā mēs norunājām, Nikolaj Ivanovič,

Tifontajs sāka atvadīties.

—   Ceru, ka mēs vēl redzēsimies pirms manas aizbraukšanas? — Sacharovs jautāja.

—   Divos, kad jums būs jādodas ceļā uz Arturu kopā ar

jums uzticētajiem civiliedzīvotājiem, es būšu šeit, — un ķinietis izgāja pa durvīm.

Sacharovs pa tālruni izsauca policijas priekšnieku un, paziņojis par steidzamo Daļņijas evakuaciju, pavēlēja visus krievu iedzīvotājus savākt ap diviem naktī pie viņa mājas durvīm, lai no turienes tie kājām dotos tālāk uz Arturu.

Tieši divos nakti Tifontajs atgriezās.

—   Abi divi padarīti nekaitīgi, — viņš pavēstīja. — Suchomļins pilnā, bet Zagdenidze guļ kā mironis.

—   Beigts? — ar šausmām vaicāja Sacharovs.

—   Kāpēc! Vienkārši maza deva miega zāļu. Līdz rītam bez mediciniskas palīdzības viņu neuzmodinās, — ķinietis jautri atbildēja. — Vai Razdoļskim paziņojums aizsūtīts?

—   Pirms kādām desmit minūtēm.

—   Ļoti labi. Tātad brīvprātīgie pirms četriem še neatnāks, bet pulks acīm redzot pasteigsies paiet Daļņijai garām.

—  Vai vairāk nekādu norādījumu no jums nebūs, Nikolaj ivanovič?

—   Luk, kas vēl: Arturā jums jāuzņem sakari ar Steseļa personīgo adjutantu kņazu Gantimurovu, izputējušu gvardlstu, viņš tikko kā atbraucis no Kuropatkina un ļoti iepaticies Verai Aleksejevnai, un ar divdesmit septītā pulka komandieri pulkvedi Reisu." Izlietojiet visu savu ietekmi, lai panāktu viņa iecelšanu par Steseļa štaba priekšnieku Roznatovska vietā, ko aizvakar ķērusi trieka. Ja nonāktu līdz kādam sevišķam stāvoklim, viņi mums ļoti noderētu.

—   Kādam, piemēram?

—   Nu, teiksim, Arturas aplenkuma izbeigšanai. Viņi varētu, protams, pavisam altruistisku apsvērumu vadīti, ietekmēt Steseli ar tā sievas starpniecību, ka ilgāka pretošanās nav vēlama. Jūs pats uz vietas labāk redzēsiet, kad un kur viņi mums varētu noderēt.

—   Tālāki paskaidrojumi nav vajadzīgi, — Sacharovs saprata.

—   Vai jūs jau esat visu sakravājis?

—   Atskaitot manu veļu un apģērbus, itin viss šinī namā ar šo dienu pieder jums, Nikolaj Ivanovič.

—   Mūsu draudzības atcerei lūdzu jūs, Vasilij Vasiljevič, paņemt līdz visu, kas jums šeit patīk un kas Arturā var noderēt.

Sacharovs patencināja un pavēlēja ienākušajiem ķiniešu bojiem novietot viņa ratos vairākus paklājus un gleznas.

—   Pateicos jums, Nikolaj Ivanovič, par visu, un atļaujiet ttvndities, — mazliet uztraukts, teica Sacharovs. — Negaidīju, kn Riani tik ļoti saviļņos aizbraukšana no Daļņijas. Ka neka — f.iim taču to pats savām rokām uzcēlis.

-      Ļoti labi saprotu jūsu saviļņojumu, Vasilij Vasiljevič. Varu jums apgalvot, ka ari pie jaunās valdības jūsu vārds te netiks aizmirsts. Vai jums ir pavadonība?

—   Jā, pieci robežsargi.

—   Došu jums vēl divus savus pavadoņus.

—   Kāpēc? Ceļu uz Arturu zinu ļoti labi.

—   Bet mani ļaudis nepazīst jūs un var jums uzbrukt. Pavadoņi garantē jums pilnīgu drošību ceļā.

Sacharovs vēlreiz patencināja Tifontaju un izgāja laukā uz ielas, kur tumsā jau stāvēja pūlis krievu iedzīvotāju. Pajūgu pilsētā nebija, tāpēc iedzīvotāji, sagatavodamies četrdesmit verstu garajam ceļam uz Arturu, bija uzkrāvuši sev mugurā dažādas mantas. Visi viņi bija darbaļaudis — kalpotāji un strādnieki, kuriem vajadzēja pamest visu savu ilgajos smaga darba gados sakrāto mantību un nabagiem aizklīst uz Arturu.

Sacharovam parādoties, sacēlās vesela raudu un sūdzību vētra: no viņa pieprasīja pajūgus, kaut vai tikai sievietēm un bērniem.

—   Rekvizējiet zirgus un karietes no ķiniešu tirgotājiem un namsaimniekiem, — lūdza viņu no pflļa.

—   Man nav tiesību konfiscēt neitrālo valstu pavalstnieku mantu, — Sacharovs atbildēja.

—   Mēs taču nevaram savas mantiņas četrdesmit verstu nest uz muguras!

—   Atstājiet tās šeit, tāpat kā es atstāju savu namu ar visu iekārtu. Neko nevar darīt ■— karš, — sagrauzts atbildēja pilsētas galva.

—   Kaut savus ratus atdodiet mazajiem bērniem.

—   Diemžēl, nevaru. Jau astoņos no rīta mani gaidīs ģenerālis Steselis.

—   Nelietis! — nolamāja viņu pūlis.

Bet Sacharovs izlikās lamu nedzirdējis un, iesēdies karietē, pavēlēja kučierim braukt.

Tiklīdz Krievu bēgļi bija atgājuši no Sacharova nama, viesstabā, kur atradās Tifontajs, ienāca kāds no ķiniešu kalpiem. Viņam parādoties, Tifontajs godibijīgi piecēlās.

—   Kads ir stāvoklis, mister Tifontaj? — kalps vaicaja japrniski.

—   Uzdevumu, jūsu ekselence, esmu veicis.

—   Cik samaksājāt Sacharovam?

—   Apmēram divpadsmit miljonu.

—   Viņa īpašuma faktiskā vērtība?

—   Desmit miljoni.

—          Tātad pasivam — divi miljoni, — ģenerālis rezumēja.

—   Bet kas aktivā?

—   Daļņija gluži vesela.

—   Par cik jūs to novērtējat?

—   Ne mazāk kā divsimt miljonu.

—   Darījums mums liekas izdevīgs, — japanis teica. — Es ziņošu viņa augstībai imperatoram par jūsu panākumiem bagāto darbību, mister Tifontaj.

—   Ļoti pateicos jūsu ekselencei par tik augstu manas darbības novērtējumu, — Tifontajs izplūda pateicībā. — Pazemīgi lūdzu izteikt pasaules visvarenākajam valdniekam, mūsu dievinātajam Tenno, manu bezgalīgo padevību.

—   Līdz krievu galīgai iziešanai es palikšu tādā pašā stāvoklī, bet pec tam ieņemšu šo savrupnamu. Norīkojiet, lai jūsu ļaudis apsargātu visas svarīgākās pilsētas vērtības. Par algu viņi drīkst aplaupīt un sadedzināt dažus krievu namus un visas ķiniešu būdas priekšpilsētā, — ģenerālis pavēlēja.

—   Viss tiks izpildīts uz mata, jūsu ekselence, — pazemīgi paklanījās Tifontajs un izgāja no istabas.

Ap deviņiem vakarā Zvonareva salasītā nodaļa nonāca pie degošās Tafanšinas stacijas.

Pie stacijas Zvonarevu sagaidīja Belonogovs.

—   Te, jūsu labdzimtība, pamests bezgala daudz mantu, — viņš ziņoja. — Blochins atrada veselu vagonu ar lādiņiem un šauteņu patronām.

—   Tas taču ir gan! — Rodionovs brīnījās. — Mēs pozicijās sēdējām bez lādiņiem, bet te, izrādās, ir vesels vagons, ko pamest japaņiem par laupījumu!

—   Lādiņi mums vairs nav vajadzīgi, jo nav lielgabalu, bet patronas jāizdala strēlniekiem, — Zvonarevs izlēma un pavēlēja aizsūtīt vairākus cilvēkus pēc patronām.

—   Vai tad mēs atkal iesim uz pozicijām? — strēlnieki uztriiucas;

Par maz, vai, šodien tikām karojuši? Atpūsties taču arī vajag pēc kaujas!

Zvonarevs viņus nomierināja un paskaidroja, ka patronas j.isadala visiem, lai nepaliktu japaņiem. Kareivji uzmanīgi noklausījās un sāka piekrītoši dūkt.

—   Mums tas gods ierasties, jūsu labdzimtība! — pēkšņi praporščika priekšā nostājās Košeļevs, Meļņikovs un Gruņins.

—  Kur tad jūs, velni, bijāt pazuduši? Mēs jau gribējām par jums noturēt dvēseles aizlūgumu, — Zvonarevs viņus apsveica.

—   Tad jau ilgi dzīvosim, — Košeļevs jautri atbildēja.

Izdzirdušas, ka Meļņikovs atradies, Var ja un Surka metās viņam pretim.

—    Kā jūs izglābāties? Vai tiešām jūs pat ievainots neesat? — viņas apbēra feldšeri ar jautājumiem.

—   Laikam pats dievs mani izglāba: biju izgājis laukā no blindažas aiz stūra, kad tur uzkrita šāviņš! Nodomāju, ka visi nosisti. Tad no visām malām sāka nākt virsū japaņi. Es metos skriet un beidzot atrados šeit. Te sastapu arī Košeļevu un Gruņinu. Pie stacijas mūs atrada Blochins un atsūtīja pie jums, — pavisam īsi izstāstīja savus piedzīvojumus Meļņikovs.

—   Tad tu būsi atkal manas sanitarās daļas priekšnieks! — pasmējās Zvonarevs. — Lūk, tev div^s māsas palīgā, un varbūt atradīsies vēl kāds feldšeris starp strēlniekiem.

—   Man, jūsu labdzimtība, aiz stacijas stāv trīs sanitaru divriči, tur iekšā ir arī medikamenti, — Meļņikovs pastāstīja.

—   Kur jūs tos ņēmāt? — izbrīnījusies noprasīja Var ja.

—   Strēlnieki atkāpjoties pameta.

Feldšeris un abas meitenes aizgāja pēc pajūgiem.

Pēc dažām minūtēm ieradās Ļebedkins un ziņoja, ka Zajacs noliktavās atradis dažas kastes konservu un daudz apģērbu.

Zvonarevs steidzīgi devās uz noliktavām.

Pie slēgtajām preču noliktavām stāvēja vesels pūlis ļaužu. Ne uguns, kas lauzās no degošajām noliktavām, ne grūstošo baļķu dārdoņa, ne degošo pagāju mākoņi, kas krita no gaisa, nevarēja atturēt drošiniekus, kuri vilka laukā no noliktavām dažādas mantas.

Zajacs kā perētāja vista savāca visu pienesto mantību zem saviem spārniem.

—   Ko tad tu esi te savācis? — Zvonarevs viņam jautāja

—   Apģērbus un apavus kādiem simt cilvēkiem, kādas piecsimt kārbas konservu, sakas, vērdzeles, sedulkas un mazliet veļas!

—   Kur tad mēs visu to liksim?

—   Konservus izdalīsim katram uz rokas, veļu un apģērbu tāpat, bet sakas sakrausim uz sanitaru divričiem: noderēs mūsu saimniecībā uz Kraujas.

—   Jūsu labdzimtība, vajadzētu nostādīt sardzi! — Rodionovs ierosināja, — var gadīties, ka japaņi vai hunhuzi, steigdamies uz ugunsgrēku, uzskrien mums virsū un iztaisa lielu traci.

—   Vai strēlniekus izvietosim?

—    Viņiem nevar uzticēties. Veci ļaudis saka, ka sabiedēta vārna pat no krūma baidoties, bailēm tiešām lielas acis! Viņiem šodien pozicijās bija daudz ko turēt! Sardzi vajadzēs izlikt no mūsējiem. Norīkosim Košeļevu ar pieciem kareivjiem Mājās pie mums viņš tikai no štabkapteiņa baidās, pēc tās reizes, kad tam uzšķaudīja!

—   Vairāk par tevi jau nu nebaidos, Timofejič! — no tumsas atsaucās tēmētājs un sāka vākt kareivjus sardzei.

—   Ko gan bez mums uz Kraujas mūsu Lācis dara? — teica Blochins, kas sēdēja blakus Rodionovam un Ļebedkinam. — Laikam garlaikojas un no gara laika tempj degvīnu.

—   Ai, ja viņš šodien ar mums kopā būtu bijis pozicijās, neparko nebūtu atkāpies no turienes! Pats tur būtu palicis un mūs līdzi aizrāvis nāvē! — domīgi noteica Ļebedkins.

—   Labi gan, ka mūsu praporščiks nav ar tik kareivisku garu, — pasmējās Rodionovs.

—   Bet toties viņš nav iedomīgs un klausa mūs, — Blochins aizstāvēja.

—   To viņš pareizi dara: apdomājot un vienā mierā var atrisināt katru sarežģījumu un izdarīt visu pareizi. Pašlaik vissvarīgākais ir pamazām aizkulties līdz Arturai! — Blochins nopūtās.

—   Vajadzētu atrast mūsu pulku un pievienoties tam, Rodionovs piebilda.

Pēc pusstundas taurētājs notaurēja aicinājumu, un kareivju pulciņš sāka gatavoties pārgājienam. Nolēma, ka priekšgalā jābrauc Zajacam ar lauka virtuvi, kurā bija iejūgtas divas govis, aiz viņa sanitaru divričiem, bet aiz tiem jāiet strēlniekiem un tad artileristiem. Lai uzmanītu strēlniekus, kurus ne

viens nepazina, Zvonarevs nozīmēja pie viņiem par komandieriem Blochinu un vēl četrus artileristus.

Ar japaņu šauteni rokā Blochins steidzīgi kārtoja savu karaspēku, dūšīgi uzkliegdams strēlniekiem. Viņš jutās reizē pagodināts un ari samulsis par savu iecelšanu, — pirmoreiz mūža par komandieri.

—          Ir gan jums varonīgs komandieris! — zobojās artileristi.

—    Līdzīgs vārdam, īsta blusa!

—   Ļebedkin! — Zvonarevs pasauca. — Vajadzēs aizdedzināt vai uzspridzināt vagonu ar lādiņiem. Vai tu to varēsi veikt?

—   Tieši tā! Paņemšu līdzi divus kareivjus un vienā mirklī nokārtošu, — un kareivis pagriezās atpakaļ uz staciju.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad nakts tumsā augstu gaisā uzlidoja milzīgs liesmu kūlis un drausmīgs sprādziens satricināja gaisu, vēl ilgi atbalsodamies dusošajos pauguros.

—   Visu uzspridzināju, jūsu labdzimtība! — Ļebcdkins atgriezies ziņoja.

—   Tu pagaidām ar saviem kareivjiem paliec arjergardā, nosedz mūs no japaņiem, bet es iešu uz priekšu, lai no ceļa nenomaldītos, — Zvonarevs norīkoja.

Nodaļa bija nogājusi jau kādas sešas verstis aiz Tafanšinas, kad priekšā pēkšņi atskanēja atsevišķi šauteņu šāvieni, kas pēc tam izvērtās nepārtrauktā šaudīšanā. Zvonarevs apstādināja savu nodaļu.

—   Kas tā par šaudīšanu, nevaru saprast! — praporščiks brīnījās.

—   Japaņi būs mūs apgājuši! — pūlī sāka minēt.

—   Tev caur kājstarpi laikam būs izlīduši, kamēr tu zvaigznes skaitīji, muļķa galva tāds! — Blochins uzsauca. — Viņi taču pozicijās palika, bet aiz mums nāk vēl strēlnieku pulki un brīvprātīgie.

—   Ko tur velti minēt, aizsūtīsim, jūsu labdzimtība, izlūkus pārbaudīt, — deva padomu Rodionovs.

—   Blochinļtu ar strēlniekiem dodies uz priekšu! Kad būsi nogājis pusversti, atsūti kādu ar ziņu, pēc veselas versts atkal paziņo, bet pēc tam griezieties atpakaļ, mēs jūs te gaidīsim, — Zvonarevs izrīkoja.

Izvēlējies kādus divdesmit strēlniekus, Blochins ar viņiem aizgāja uz priekšu un pazuda tumsā.

Pēc pusstundas Blochina sūtnis ziņoja, ka priekšā viss klusu un neviena neesot.

Nākamais ziņnesis pavēstīja, ka tie satikuši dažus iepakaļ palikušus četrpadsmitā pulka kareivjus, kuri apgalvojuši, ka viņiem uzbrukusi japaņu kavalērija, bet tikusi atsista.

—   Vai tad jūs te bijāt tikai četrpadsmitais pulks? — Zvonarevs jautāja.

—   Visa di vizi ja, jūsu labdzimtība! Ar trauksmi mūs vakar vakarā sacēla, un mēs straujā gaitā devāmies tieši uz Arturu,

—   strēlnieks ziņoja.

Drīz vien pienāca arī pats Blochins.

—   Acīm redzot mūsu strēlnieki mukuši no japaņiem kā neprātīgi! — viņš sāka savu ziņojumu. — Visādi salauzti pajūgi uz ceļa mētājās bez skaita, bet cilvēku nav!

Te kļuva dzirdama tuvojošos jātnieku zirgu pakavu dipoņa

Kareivji piesardzīgi jau pacēla šautenes, sagatavodamies šaušanai.

—   Kas tur nāk? — Rodionovs uzsauca.

—   Savējie! No poručika Endžejevska pretim atsūtīti, — atskanēja atbilde, un divi jātnieki, aiz pavadas turēdami vēl trešo zirgu, piejāja klāt.

—   Kur te praporščiks atrodas? — viens no tiem jautāja.

Zvonarevs atsaucās.

—   Poručiks jums zirgu atsūtīja! Lūdza, lai jūs tūliņ jājot pie viņa.

—   Bet kur tad japaņi? — reizē vaicāja vairākas balsis.

—   Mūsu pozicijās uzdzīvo, dedzina ugunskurus un dejo no prieka! — izlūks atbildēja.

—   Bet kā tad japaņu kavalērija atradās mūsu aizmugurē?

—   Kas par japaņu kavalēriju! Mūsējie paši velti troksni sacēluši!

Nodevis komandu Rodionovam, Zvonarevs jāja pie poručika

Diezgan ātri viņi piejāja pie kuplu koku grupas, zem kuriem bija sakurts ugunskurs. Blakus tam, paklājis savu apmetni un palicis zem galvas cepuri, garšļaukus gulēja^Stachs. Tepat līdzās ar seju pret uguni bija nometušies vēl vanāki strēlnieki. Pār ugunskuru karājās tējas katls, un kareivji meta ugunskurā sausus žagarus. Tālāk stāvēja Blochina strēlnieki, gaidīdami atnākam nodaļu.

Drīz pienāca klāt arī pārējie.

Nākamajā rītā līdz deviņiem Endžejevska izlūku komanda un Zvonareva nodaļa palika Tafanšinas augstienēs. Japaņi neizrādīja ne mazāko vēlēšanos turpināt uzbrukumu, bet palikt

5eit tomēr bija nedroši, jo pa nakti viņi bija noskaidrojuši, ka Foka divizijas pulki jau atkāpušies kādas desmit verstis aiz Nangalinas, un tā iznāca, ka arjergards palicis aiz divizijas vairāk nekā trīsdesmit verstu.

Kad viņi nākamajā rītā sagatavojās pārgājienam, Zvonarevs un Endžejevskls nolēma paskatīties no tālienes uz Kinčžouu. Aizjājuši līdz kādam augstākam pauguram, viņi sāka binoklī aplūkot atstātās pozīcijas.

Vairākas japaņu rotas dūšīgi strādāja pie poziciju sakārtošanas darbiem: laboja ierakumus, veda projām atstātos lielgabalus. Tālāk, aiz Kinčžouas pilsētas, redzēja lielu daudzumu japaņu kolonu, kas devās uz ziemeļiem.

—   Vai tiešām japaņi atstāj Kinčžouu? — neticēja savām acīm Zvonarevs.

—   Kad velns būtu parāvis to Foku ar visu viņa gļēvulību! Ja mūsu puiki būtu palikuši šeit, japaņi neuzdrošinātos aizvākt no šejienes savu karaspēku. Bet tagad viņi mierīgi sūta savus pulkus uz ziemeļiem pret Mančžurijas armiju, — apsvēra situāciju Stachs. — Tūliņ aizsūtīšu pie Foka ziņnesi ar šo vēsti, lai atgriež mūsu pulkus atpakaļ!

—   Diezin vai Foks jums ticēs! Viņš ir tik pārbijies, ka, droši vien, būs jau aizskrējis līdz pašai Arturai un saceļ tur visos paniku.

—   Nogaidīšu šeit līdz pusdienai, — Stachs nolēma, — un tad došos jums pakaļ. Jūs, lūdzu, palieciet uz nākamā kalna pie Nangalinas — katram gadījumam … Tās ir brīnišķīgas pozicijas. Ai, ja man būtu kaut tikai pusbaterija! Ne soli neietu projām no šīs vietas.

Atvadījies no Endžejevska, Zvonarevs steidzās panākt savu nodaļu, kas ātri virzījās uz priekšu.

Pēc neilga laika viņi uzdūrās pamestam lielgabalam, netālu grāvī gulēja apsviesta lādiņu kaste. Artileristi, aizmirsdami ierindu, metās pie lielgabala, un pēc dažām minūtēm lielgabals un kaste stāvēja ceļa vidū.

—   Kā to aizvākt līdz? — gudroja kareivji.

Blochins apskatīja lielgabalu no visām pusēm, attaisīja aizslēgu, ieskatījās stobrā un lietišķi noteica:

—   Slikti tīrīts! Pie mums uz Kraujas Lācis par tādu darbu pa purnu nosvētītu! Kā aizvest? Paņemsim zirgus no divričiem un iejūgsim šeit!

—   Un tos pametīsim? — kareivji nebija ar to mierā.

Virtuve mums pašlaik Joti noderīga, bet lielgabals nav vajadzīgs. Nav jau uz ko šaut!

—   Kā tad nav uz ko šaut! Kaut vai uz tādu muļķi kā tevi, — vērsās pret viņu Blochins, — lai nerunā niekus! Arti* Ieristam lielgabals arvien vajadzīgs, un ari naudu tas maksā lielāku nekā divriči un virtuve!

Strīdu izšķīra Zvonarevs. Tā kā ievainoto, atskaitot Rodionovu, nebija, viņš nolēma pamest divus divričus un ar vienu pāri zirgu aizvest lielgabalu.

Pagājuši tālāk, viņi atrada vēl vienu lielgabalu, bet Jīdz Nangalinai bija jau pavisam tuvu, un tāpēc viņi nolēma vispirms pozicijās uz Nangalinas augstienes uzstādīt pirmo lielgabalu un pēc tam aizvest turp ari otru.

Zvonarevs aizjāja izlūkot vietu savai improvizētajai baterijai. Uzjājis uz tuvākā paugura, viņš ieraudzīja klajumu, ko ziemeļos noslēdza Tafanšinas augstienes. Binoklī viņš saskatīja no Tafanšinas iznākušo izlūku komandu.

Uzstādījis pozicijās lielgabalus un izvietojis strēlniekus, praporščiks atstāja par priekšnieku Rodionovu, bet pats aizjāja uz Nangalinas staciju izlūkos. Stacijā viņš atrada daudz apkārt klīstošu kareivju, veselu lauku lazareti ar simt ievainotajiem, ārstu ar sanitariem un uz sliedēm kādus divdesmit tukšus vagonus. Pie ūdenssūkņa, klusi čūkstēdama kā izdziestošs patvāris, stāvēja no sliedēm noskrējusi lokomotive. Apkārt tai ložņāja kareivji, acīm redzot gudrodami, kā to dabūt atpakaļ uz sliedēm. Kāds sirmgalvis ar vienu kāju, nonēsātā kareivja formā, ar Jura krustu pie krūtīm un cepuri ar sarkanu apšuvi galvā, mundri lēkāja gar lokomotivi.

—   Piespiež visi uzreiz, — komandēja viņš kareivjus, — paspiež uz leju stiprāk!

Ieraudzījuši piejājušo Zvonarevu, kareivji godbijīgi atkāpās. Praporščiks nolēca no zirga un, apgājis lokomotivei apkārt, uzkāpa uz vadītāja platformas. Paviršas apskates pietika, lai redzētu, ka lokomotive nav bojāta.

Zvonarevs uzmeta krāsnī ogles, iepumpēja katlā ūdeni un nokāpa zemē.

—   Kas tu tāds esi? — viņš jautāja vecajam.

—   Ūdenssūkņa sargs. Semjons Kapitona dēls Petrovs. Agrāk braucu par lokomotives vadītāju, kamēr reiz katastrofā pazaudēju kāju, — vecais atbildēja.

—   Dod šurp domkratus, kādu pāri rezerves sliežu un dažus laužņus, — Zvonarevs pavēlēja.

Darbs pie lokomotives sāka kūsāt. Atstājis par darba izrīkotāju veco vienkājaino lokomotives vadītāju, praporščiks aizgāja apskatīt staciju. Tā bija gandrīz vesela, atskaitot telegrāfu, telefonu, izsistās rūtis un nolauztos stacijas laternu stabus. Te viņš satika Blochinu, Ļebedkinu un Košeļevu.

—   Kā jūs šeit atkļuvāt?

—   Sofrons TimofejiČs pie jums atsūtīja. Atnesām vēstuli no poručika, — ziņoja Ļebedkins, pasniegdams praporščikam sūtījumu.

Izlasījis zīmīti, Zvonarevs uzzināja, ka Endžejevskis nāk šurp uz Nangalinas augstieni, ne tāpēc, ka ienaidnieks viņu spiestu atkāpties, bet tāpēc, ka viņš saņēmis ziņu par japaņu desantu Talienvanā, Tafanšinas poziciju aizmugurē. Līdz ar to viņš lūdza neuzkavēties Nangalinas pozīcijās.

—   Sofrons Timofejičs zīmīti jau izlasīja. Vienu lielgabalu tūliņ atvedīs uz šejieni un pēc tam otru, — noziņoja Ļebedkins.

—   Kad tikai mums izdotos dabūt lokomotivi uz sliedēm, tad mēs visu. sakrautu vagonos un izvestu no šejienes laukā, — Zvonarevs teica.

—   Uz rokām lokomotivi pacelsim un noliksim vietā, jūsu labdzimtība, — apgalvoja Blochins.

Kopā ar kareivjiem Zvonarevs apstaigāja stacijas sliežu nozarojumus un apskatīja vagonus. Tie visi izrādījās veseli, vajadzēja tikai sastādīt ešelonu.

Pie diviem aizplombētiem vagoniem staigāja sargs, knds piektā pulka strēlnieks.

—   Kas tur iekšā? — Zvonarevs jautāja.

—   Baznīcas manta, jūsu labdzimtība, — kareivis atbildēja.

Pēkšņi vienā no vagoniem atskanēja klusas cilvēku balsis.

—   Vai tev tur kādi arestētie, vai? — Blochins uzprasīja.

—   Tā nav tava darīšana, — atcirta strēlnieks. — Reiz teikts, ka baznīcas manta, ar to pietiek!

—   Noraut plombes no abiem vagoniem! — Zvonarevs pavēlēja, nojautis, ka te slēpjas kas nelabs.

Blochins gribēja atvērt vagona durvis, bet kareivis ar šautenes resgali viņu atgrūda.

—   Pavēlēts neaizskart, — viņš dusmīgi teica.

—   Atbruņojiet viņu! — uzkliedza Zvonarevs.

Ļebedkins un Blochins metās uz kareivi un izrāva viņam šauteni. Blochins no savas puses vēl iezvēla tam pa kaklu.

—   Es žēlošos mūsu tētiņam, — aizbēgdams strēlnieks draudēja raudulīga balsī.

Atbīdījis vaļā vagona durvis, Blochins kļuva mēms no pārsteiguma. Vagonā, cieši piespiedušās cita pie citas, sēdēja četrdesmit vai piecdesmit ķiniešu meiteņu. Ieraudzījušas kareivjus, viņas aiz bailēm sāka kliegt un mēģināja paslēpties dziļāk vagonā.

—   Tā nu gan ir baznīcas manta! — Ļebedkins noteica

—   Kāpiet laukā no vagona! — uzsauca viņš meitenēm.

Bet ķinietes sāka kliegt vēl skaļāk.

—   Viņas domā, ka mēs gribam tās izvarot, — saprata Biochins un noleca zemē. — Nāciet pašas laukā, ja jau jus tik bailīgas, — un viņš atgāja nost no vagona.

Meitenes bailīgi lūkojās laukā, bet neuzdrošinājās izkāpt.

—   Mai/.i, pēkšņi viena no viņām pateica un nedroši pastiepa roku.

—   Viņas taču izsalkušas, — atkal saprata Blochins un izņēma no sava mantu saiņa doniņu maizes.

Desmitām roku pasniedzās, lai satvertu doniņu.

—   Svētā dievmāte, cik gan viņas izsalkušas! — Ļebedkins līdzjūtīgi teica, un abi ar Košeļevu sāka meklēties savos rnanti: saiņos.

Tajā brīdī no lauka lazaretes puses, plivinādams vējā savus garos matus, atskrēja dūšīgs pops no piektā pulka. Viņam pakaļ skrēja strēlnieks sargs.

-      Kā jūs, nelieši, uzdrošinājāties atvērt manu vagonu? pops uzkrita artileristiem.

—   Es pavēlēju, — Zvonarevs atbildēja.

—   Kādas jums bija tiesības to darīt? — pops pagriezās pret viņu.

—   Tikai mazliet nošāvu šķībi, — jums atļaujas nepalūdzu.

—    zobgalīgi atteica Zvonarevs.

—   Nu, es jūs .. . nu, jūs man! . . . trakoja pops. — Tūliņ aizvērt vagonu!

—   Ejiet projām ar labu, tētiņ, citādi es jūs uz vietas arestēšu un konvoja pavadībā nogādāšu Artura.

Se tev piga! Jauns tu vēl esi, mātes piens uz lūpām vēi

nav nožuvis, rokas par īsām! — spiedza pops un 'kā satrakoti vērsis gribēja mesties uz Zvonarevu, bet kareivji viņu nelaida praporščikam klāt,

—    Vai pavēlēsiet viņu sasiet? — Ļcbedkins ierosināja, — viņš jau tikpat kā traks.

Varjas Belijas negaidītā ierašanās pārtrauca šo stīviņu.

—    Vasilija tēv, kas tad jums noticis? — izbrīnījusies viņa jautāja popam.

—    Es vedu mūķenes Arturas jaundibināmajām ķiniešu sieviešu klosterim, bet viņi grūž tās laukā no vagona un grib izvarot! — pops sūdzējās.

—    Zinām mēs to klosteri ar sarkano laternu virs durvīm, ne jau velti par arehibiskapa namu sauc! — pateica Blochins.

—   Bet viņas varbūt nemaz negrib braukt jums līdz, — teica Varja, pieiedama pie vagona.

—    Neviens ar varu viņas nevilka, pašas izteica vēlēšanos iestāties klosterī, — pops atbildēja.

—   Ļoti šaubos par to, — Zvonarevs piezīmēja.

Ieraudzījušas pie vagona meiteni, ķinietes mazliet nomierinājās.

—   Maizi, — viņas atkal lūdza.

—          Es viņas tūliņ lauka lazaretē pabarošu. Nāciet man līdz,

—   ar žestiem uzaicināja Varja.

Ķinietes bailīgi cita aiz citas sāk;ļ izkāpt no vagona, ar šausmām raudzīdamās uz popu.

—    Kad jūs viņas pabarosiet, Varvara Vasiljevna, atvediet tās atpakaļ vagonā, — pops lūdza.

—   Ja tikai viņas gribēs braukt uz Arturu.

—    Bet tā taču ir nekaunība, jums nav tiesību! — sāka atkal uztraukties pops.

Varja pievērsās Zvonarevam, lūgdama atbalstu.

—    Sergej Vladimirovič, lūdzu, paņemiet līdzi un aizvediet uz Arturu Vasilija tētiņu, viņš, liekas, zaudējis garīgo līdzsvaru.

—   Es iešu kājām.

—    Pa ceļam jūs par visām jūsu varmācībām un laupīšanām saplosīs ķinieši.

Pops sarāvās. Viņš saprata, ka zaudējis, un nopūties aizsoļoja uz lazareti.

—   Lai dievs jūs soda. Velti jūs apvainojat mani, necienīgu baznīcas kalpu, — izlikdamies pazemīgs, viņš atvadoties teica.

Kareivji, kas no tālienes bija sekojuši sarunai, pienāca tuvāk

—   Bet kas atrodas otrā vagonā? — Zvonarevs vaicāja.

—   Tūliņ paskatīsimies! — norāvis plombi, Blochins iekāpa vagonā. — Te ir ķiniešu elki un smagas kastes, laikam pilnas ar zeltu, un tādas kā svētbildes.

Aplūkojuši abus vagonus pamatīgāk, kareivji tur atrada daudz dažādu it kā bronzas, it kā zelta nriekšmetu.

—   Vagonus atkal aizplombējiet! — Zvonarevs norīkoja, kad vagonu saturs bija pārlūkots, — un pielieciet sargu. Sīs vērtīgās mantas nodosim Arturā priekšniecībai.

—   Kā veicas darbs, vadītāj? — piegājis pie lokomotīves, viņš jautāja vecajam kareivim ar vienu kāju.

—   Vēl tikai jāuzceļ uz sliedēm riteņi, kas zem tendera, un tad viss būs kārtībā, brauc kaut vai uz pašu Krieviju.

Kareivji palīda zem tendera ar domkratu.

Kamēr beidza uzcelt uz sliedēm lokomotivi, Zvonarevs nolēma sakārtot vilciena sastāvu. Vagonus tāpat ar rokām vajadzēja pārbīdīt uz galvenā ceļa un sakabināt kopā,

—   Košeļev un Blochin! — praporščlks pasauca. — Sasauciet strēlniekus, pārbīdīsim pa sliedēm vagonus uz galvenā ceļa.

—   Hei brālīši, nāciet šurp! — Blochins sāka vicināt cepuri.

Kareivji pēc aicinājuma saplūda no visām pusēm, domādami ieraudzīt atkal kādus «baznīcas brīnumus».

—   Savelk vagonus uz galvenā ceļa! — Blochins izrīkoja.

Drīz vien stacija skanēt skanēja no trokšņa, ko sacēla ripojošie vagoni un buferi, kad tie sasitās kopā.

—   Praporščika kungs, ceru, ka jūs neaizmirsīsiet mūsu lazareti, — pie Zvonareva pienāca ārsts.

—   Jums paredzēti cits aiz cita septiņi apkurināmie vagoni un viena platforma. Varat sākt iekārtoties, — praporščiks atbildēja.

Beidzot lokomotive bija uzcelta uz sliedēm, un Kapitoničs. ielīdis vadītāja būdā, ar skaļu uzvaras svilpienu novadīja to pa blakus sliedēm vilciena sastāva priekšgalā.

Tajā brīdī pie stacijas piejāja Endžejevskis, bet aiz viņa parādījās «govju baterija». Tā strēlnieki bija iesaukuši lielgabalus, kuros bija iejūgtas govis.

—   Jūs, kā liekas, esat jau sagatavojušies aizbraukšanai? — poručiks brīnījās.

—   Tikai jūs gaidām.

—    Es gribēju līdz vakaram palikt augstienēs un pēc tam kopā ar jums doties pa dzelzceļu.

—   Līdz vakaram vairs nav tālu! — Jāizbrauc mazliet agrāk, kamēr gaišs, lai varētu labi saredzēt ceļu. Varbūt mūsējie atkāpjoties to sabojājuši.

—   Labi, pēc stundas būšu šeit. Uzspridzināsim stacijā visu, ko vien varēs, un tad pievienosimies jums.

—   Vai jūs ziņojāt uz Arturu par japaņu atiešanu uz ziemeļiem?

—   Aizsūtīju ar ziņnesi telegramu Kondratenko un Steseliin, bet atbildi pagaidām nekādu neesmu saņēmis!

—   Ko mēs darīsim ar ķinietēm? — pienākusi klāt, jautāja Var ja.

—   Kādām ķinietēm? — brīnījās Stachs.

—   Piektā pulka garīdznieks — Vasilija tēvs viņas veda uz Arturu. Sadomājis tur sieviešu klosteri dibināt, — Varja atbildēja.

—    …Un aizmirsis Varju par priekšnieci uzaicināt, — Zvo~ narevs pārtrauca meiteni. — Viņa apvainojās un atņēma viņam ķinietes!

—   Nopietni, ko lai es ar tām daru, uz Arturu taču nevar tās vest?

—   Atlaidiet uz visām četrām debess pusēm!

—   Nē! Tā nevar. Viņas var apvainot mūsu pašu kareivji. Vajadzētu aizvest līdz kādai ķiniešu sādžai, — ieteica Stachs.

—   Tas ir pareizi! Sergej Vladimiļ-ovič, dodiet man kādus piecus vai sešus kareivjus, tādus uzticamākus, — Varja nolēma,

—   un es ar Surku viņas pavadīšu.

—   Blochin, Jarcev, Belonogov! — praporščiks pasauca. — Ejiet «baznīcas mantu» pavadīt līdz sādžai.

—   Vai vēl kāda manta? Varbūt pašu garmataino? Mēs viņu ar lielāko prieku pavadītu ne tikai līdz sādžai, bet līdz pašai viņsaulei! — Blochins atbildēja.

—   Nē, jāpavada ķinietes, lai strēlnieki pa ceļam neaizskar.

—   Klausos! Vienā mirklī paķersim šautenes un būsim pie lazaretes, — par visiem atbildēja Košeļevs.

Ieraudzījušas apbruņotus kareivjus, meitenes kliegdamas sabēga atpakaļ lazaretes teltī.

—   Cik viņas bailīgas, — dusmojās Blochins. — Mēs taču jūs aizsargāt atnācām, un nevis lai ļaunu darītu, — viņš nokliedzās tām pakaļ, it kā viņas saprastu krieviski.

Varjai ar lielām grūtībām izdevās pierunāt ķinietes iet līdzi viņai un Šurkai kareivju apsardzībā.

Līdz tuvākajai sādžai bija tikai kādas divas verstis, un nepagāja ne stunda, kad māsas un kareivji atgriezās.

—   Kā viņas atvadoties mūs skūpstīja! — aizkustināta stāstīja Varja.

Līdzko ievainotie, lauka virtuve un lielgabali» bija iekrauti vagonos, Zvonarevs izveda ešelonu laukā no stacijas un sāka gaidīt Endžejevska strēlnieku ierašanos.

—   Atļaujiet mums, jūsu labdzimtība, papostīt staciju! — Blochins lūdza. — Kādēļ atstāt japaneļiem tik daudz vērtību!

—   Drāz turp, bet tikai labi ātri! Tiklīdz atnāks strēlnieki, mēs dosimies projām.

Kāds simts kareivju izklīda pa stacijas ēkām.

Drīz vien cita pēc citas sāka degt tukšās preču noliktavas un citas stacijas piebūves.

Kad Endžejevskis ar saviem strēlniekiem pienāca pie stacijas, tā jau bija viena vienīga uguns jūra, atlikās tikai uzspridzināt ūdenssūkni, ko arī tūliņ izdarīja.

—   Vai nu ir viss? — jautāja Zvonarevs, kad Stachs pienāca klāt ešelonam.

—   Viss! Tūliņ atnāks pēdējie strēlnieki, — poručiks atbildēja. — Bet japaņus es šodien līdz pašam vakaram neesmu pat redzējis, mūsu pulki droši varētu atgriezties uz Tafanšinu.

—   Šīs drosmes, diemžēl, mūsu ģenerāļiem trūkst, — Zvonarevs atbildēja.

Pēc dažām minūtēm vilciens sāka kustēties. Zvonarevs ar Kapitoniču novietojās uz lokomotīves, bet Endžejevskis ar spridzinātājiem brauca pēdējā vagonā. Aiz katra tilta, kam viņi pārbrauca, vilcienu apstādināja, strēlnieki izkāpa no vagona, uzspridzināja tiltu un tad brauca tālāk. Pusceļā līdz Ičendzai ešelons satika četrpadsmitā pulka priekšposteņus, kas neticēja savām acīm, ka tie ir viņu pašu strēlnieki.

—   Mēs domājām, ka jūs visi jau sen beigti, — posteņa priekšnieks teica Endžejevskim. — Tūliņ aizsūtīšu Savickim priecīgo vēsti par jūsu ierašanos.

—    Viņš jau nu gan nepriecāsies par manu atgriešanos, drīzāk būs apbēdināts, ka nav izdevies no manis atbrīvoties. Es aizbraukšu līdz Ičendzai, tur pārnakšņošu un rīt no rīta pievienošos pulkam, — Stachs atbildēja.

Ičendzā artileristi izkrāva no vagoniem pa ceļam salasītos lielgabalus un kastes ar lādiņiem. Te izkāpa arī četrpadsmitā pulka strēlnieki un aizvainotais pops, bet ešelons devās tālāk.

Bija jau ap pusnakti, kad vilciens beidzot iebrauca Arturā, Stacija bija vāji apgaismota. Dzelzceju rotas kareivji, kas apkalpoja staciju, ar laternām rokā pienāca pie ešelona.

—   Liekas, ka patiešam esam atkūlušies īstajā vietā, — izbāza galvu no vagona Biochins. — Jālien laukā, Timofejič, — viņš uzsauca Rodionovam, kas vagona kaktā snauda.

—   Pamudini ļaudis, Fiļa, es kaut kā nejūtos labi, — feieverkers atsaucās.

—   Artileristi — vecie zēni, strēlnieciņi, — draudziņi, — kāpiet laukā no vagoniem! — visā rīkle bļāva B’lochins, nolēkdams zemē. — Ātri izkraujiet savas mantiņas!

Apmiegojušies kareivji sāka slinki kāpt laukā no vagoniem.

Varja Belija kopā ar lazaretes ārstu aizgāja uz staciju izsaukt pajūgus ievainoto pārvešanai.

Zajacs, Belonogovs un Meļņlkovs, pārējiem kraujiešiem palīdzot, sāka izkraut savas trofejas: lauka virtuvi, četras govis, trīs zirgus un sanitaru divričus.

Kad viss bija izkrauts, artileristi un strēlnieki nostājās ierindā uz laukuma pie stacijas.

—   Pārskaiti ļaudis, — Zvonarevs pavēlēja.

—   Četrdesmit divi artileristi un simt trīsdesmit strēlnieku, Rodionovs ziņoja.

—   Uz labo! Soļos, marš! — praporščiks nokomandēja.

Kareivji, sajūsmināti par atgriešzhos Arturā, sāka soļot

mundru, platu soli.

—   Dziesminieki, priekšā! Belonogov, uzsāc! — Zvonarevs nokomandēja.

Sačukstējies ar kareivjiem, dziesmas uzsācējs negaidot iesāka jaunu improvizāciju.

Jūs augslie kalni Arturā,

Es redzu atkal jūs,

Ret dzi|ās lejas Kinčžouā Mums varoņ’ kapi būs.

Uztraukdami no miega gulošo Arturu, visi kā viens uztvēra dziesmu, B'ochinam braši svilpojot līdzi. Par atbildi visās pilsētas malās sāka riet iztraucētie suņi un bailīgi aizmetās sāņus sastaptais naktssargs.

—   Kāda karaspēka daļa šī ir? — uzsauca viņiem no tumsas kādi klat piejājuši jātnieki. .

—   Kvantunas cietokšņa artilērijas izlases rota un piektā

pulka strēlnieki, kas atgriežas no Kinčžouas, jūsu ekselence, — atbildēja Zvonarevs, pēc balss pazinis Kondratenko.

—   Paskatieties, jūsu ekselence, cik viņi vēl braši. Kas to var teikt, ka šīs karaspēka daļas vakar pie Kinčžouas pārcietušas tik lielas briesmas un neveiksmes? — sacīja Kondratenko viņa staba priekšnieks pulkvedis Naumenko.

—   Es jums visu laiku saku, Jevgeņij Nikolajevič, ka pie Kinčžouas neveiksmes nav vainīgi mūsu pulki, bet mūsu ģenerāļi un stabi. So strēlnieku un artileristu izskats vien jau apstiprina manus apgalvojumus, — ģenerālis atbildēja.

Kad pagāja garām krastmalai un dokiem, Zvonareva nodaļa sadalījās: strēlnieki nogriezās uz kazarmām, artileristi, atskaitot kraujiešus, devās uz Artilērijas pilsētiņu, bet kraujieši gāja tālāk.

Zvonarevs veda savu vadu apkārt Zelta kalnam. Kareivji gāja kā aizmiguši: izpaudās pēdējo dienu nogurums.

—  Ko tad jūs t;i apklusuši, laikam nemaz negribat vairs uz Krauju? — praporščiks uzprasīja tuvākajiem kareivjiem.

—   Nekādi nē, pavisam noilgojušies esam pēc mūsu Kraujas… — Košeļevs atsaucās.

—   Gan jau mūs tur gaida. Savišna par Surku asaras lej, Belonogovs piebilda.

—   Bet par mums… Lācis, — pārtrauca viņu Blochins, kas bija no mugurpuses pienācis klāt.

—   Tas ir tiesa: dienu un nakti, droši vien, staigā pa bateriju un skatās, vai mēs nenākam, sevišķi Blocha, — pazoboja Bulkins.

Kad apgāja Zelta kalnu un tumsā kļuva redzams Kraujas prožektors, kareivji uzreiz kļuva mundrāki.

—   Mirdz, mirdz mūsu Kraujiņa. Dienu un nakti jūru uzmana, — priecīgi runāja Jarcevs.

—   Sakārtoties! — Rodionovs pagriezās pret kareivjiem. — Mums jāieiet kā varoņiem, lai nedomā, ka mēs no Kinčžouas aizmukām. Uzsāc nu, Belonogov!

—   Lāceni! Lai tūliņ jūt, ka mēs nākam, — Blochins ierosināja.

Zvonarevs izbrīnījies pagriezās.

—   Kas tā par lāceni?

—   Tā, ko' poručiks mīl!

Bdonogovs noklepojās un izjusti uzsaka dziesmu:

«Hei, ko jūs, zēni, drosmīgie zēni.

Skumji ka lielus dienas?

Vai tad krodziņā maz jums degvīna,

Alus lāses nevienas?»

P;;rCj!e pievienojās, no sākuma pavisam klusu, bet tad skaļāk un skaļāk, iztraucēdami klusās vasaras nakts mieru.

Kareivji, tuvodamies Kraujai, pakāpeniski paātrināja dziesmas tempu un līdz ar to soli.

Pie kazarmām Zvonarevs nokomandēja:

—   Vads, mierā, stāti

Kareivji ar sevišķu noteiktību apstājās un nolaida šautenes pie sāniem zemē.

—   Pa kreisi, līdzināties! — praporščiks turpināja komandēt.

Bet tajā mirkli plaši atsprāga virsnieku namiņa durvis un uz

lieveņa parādījās milzīgais Boreiko stāvs, tikai kreklā un biksēs, tupeles bija uzrautas tāpat uz kailām kājām. Nolēcis no lieveņa, viņš skriedams ar visu savu plaušu spēku nokliedza:

—   Sveiki, ērgļi! Paldies par varonīgo dienestu!

Vads atbildēja tā, ka nošķindēja logu rūtis.

Boreiko jafl bija nogrābis savos apkampienos Zvonarevu, tad Rodionovu un pēc tam pēc kārtas visus kareivjus.

—   Necerēju gan vairs jūs dzīvus ieraudzīt! — saviļņots kliedza poručiks. — Vel vienpadsmitos vakarā zvanīju uz artilērijas pārvaldi, pēc jums taujādams. M;tn atbildēja, lai «pasūtot dvēseles aizlūgumu par dieva mierā aizgājušajiem karavīriem». Bet nu jūs visi dzīvi un veseli paši mājās atčāpojuši!

—   Tomēr ne visi, jūsu labdzimtība! — Rodionovs piezīmēja.

—   Kuru nav?

—   Nogalināti: Kupins, Ļukovs, Gņedins, Zarikovs, — nosauca feierverkers, — bez vēsts pazuduši — Pavlovs, Kopeiko, Ziciis.

Boreiko smagi nopūtās.

—   Pieminēsim viņus, brālīši, kopējā lūgsnā. Cepures nost! Belonogov, uzsāc!

—   Mū-ū-ūžīga pie-mi-i-ņa, — skumji un svinīgi sāka dziedāt kareivji. Dziesmas vārdus uztvēra no kazarmām iznākušie pārējie Kraujas artileristi, un izveidojās koris ar divsimt piecdesmit balsīm.

Pie feldfēbeļa dzīvokļa Savišna, visu laiku slaucīdama acis, skūpstīja savu mīļo mājiņu.

—   Mīlulīt manu, meitiņ, manu bērniņ! Neticēju, ka tevi vairs šai saulītē dzīvu ieraudzīšu, — kā lūgsnu skaitīja viņa, glāstīdama meitiņu.

—   Ai māmulīt! Es taču pārnācu. Ko tad jūs vēl raudat?

—   Raudu aiz prieka, meitiņ, ka tevi ieraudzīju. Raudu par tiem, kas krituši kara laukā, — vecā feldfebeliene atbildēja.

—   Cepures uzlikt! — nokomandēja Boreiko, kad pabeidza dziedāt. — Tagad izstāstiet, kurš no jums bija vislielākais varonis.

—   Ģeneralfeldmaršals Blochins! — kā vienā mute nokliedza kareivji un, cits citu pārtraukdami, sāka stāstīt par viņa varoņdarbiem.

—   Iznāk, ka tu neesi vis vienkārša blusa, bet varonīga. Padod kortelīti un glāzi! Blochinam par godu jāiedzer. Kas tad vēl bija varonis?

—   Rodionovs, Zajacs, Meļņikovs, — nosauca kareivji.

—   Sofron Timofejevič, stādīsim priekšā tevi un pārējos apbalvošanai, — izjusti teica Boreiko. — Kas tie jums tur par pajūgiem? — poručiks tumsa ievēroja.

—   Mūsu trofejas: sanitaru divriči, lauka virtuve, trīs zirgi, •četras govis, sakas, — Rodionovs uzskaitīja. — To visu Zajacs, Meļņikovs un Ļebedkins savāca.

—   Braši zēni! Laikam tomēr ilgojāties pēc sava Lāča! — visiem smejot, noprasīja Boreiko.

—   Mēs jau paši no lāču sugas, — Blochins atsaucās.

—  Nu, tad es pirmo vadu saukšu par lāču vadu, — smējās Boreiko.

Denščiks atnesa degvīnu, glāzi un šķīvi ar riecienos sagrieztu maizi.

—   Nu, sanāk pie dievgalda! Sofron Timofejevič, tev pirmajam, — un Boreiko pasniedza glāzi feierverkeram.

Rodionovs ar vienu metienu izdzēra degvīnu, nokrekslējās un uzkoda gabaliņu maizes.

—   Tavs ievainojums tūliņ kļūs mazāk jutīgs, Sofron, — Boreiko piezīmēja. — No degvīna asinis sarec un rēta labāk dzīst.

—   Tu, pat vesels būdams, degvīnu tik labprāt dzer, — Rodionovs pasmējās.

—   Nu, nāc šurp, Blocha. Kāds tev vārds?

—   Pops par Filipu nokrustījis.

—   Un tēva vārds?

—   Ivanovičs, jūsu labdzimtība.

—    Pie dievgalda nāk dieva kalps Filips Ivana dēls un saņem tīrāko krievu degvīnu un rupju maizi, — jokoja Boreiko, pasniegdams viņam glāzi.

Blochins vienā guldzienā iztukšoja glāzi un skumji ieskatījās tukšajā traukā.

—   Par maz, vai? — Boreiko jautāja.

—   Mazlietiņ vēl vajadzētu, rīkle par daudz izkaltusi.

—   Apreibsi un sāksi kauties.

—    Kā dieva priekšā zvēru: no šejienes tieši uz guļvietu iešu un likšos gulēt.

—         Labi, tad jau dzer ari par visiem saviem varoņdarbiem, —   Boreiko ielēja viņam otru glāzi.

Pacienājis visus kareivjus ar degvīnu, Boreiko atcerējās Surku Nazarenko.

—   Bet kur tad Surka? Pasauciet viņu šurp, — viņš norīkoja.

—    Istabā iegāja. Tūliņ pasauksim, — kāds kareivis aizmetās uz feldfebeļa dzīvokli.

—   Kā viņa Kinčžouā uzvedās? — poručiks vaicāja.

—   Varonīga meiča, — par visiem atbildēja Meļņikovs.

—   Nemaz nav līdzīga savam tētiņam, — Rodionovs piebilda.

—   Vai jūs mani saucāt? — jautāja Surka, pienākusi klāt.

—   Gribu tevi ar degvīnu pacienāt par tavu varonību, — teica Boreiko, pieliedams glāzi.

—   Bet es vēl nekad savā mūžā neesmu to dzērusi, — meitene izbijās.

—    Nu, tad es uz tavu veselību iedzeršu, lai tev labs precinieks gadās, bet tu tikai pieliec pie lūpām, — poručiks pasniedza glāzi Šurkai.

Meitene pielika degvīnu pie lūpām un mazliet nogaršoja.

—   Tpi, cik rūgts un pretīgs! — viņa izspjāva.

Tajā brīdī iznāca trokšņa uzmodinātais Gudima.

—   Mierā! — ieraudzījis komandieri, nokomandēja Boreiko.

Sasveicinājies ar kareivjiem un apsveicis viņus ar pārnākšanu, Gudima atcerējās:

—   Kur tad Zvonarevs?

Visi sāka lūkoties pēc tumsā pazudušā praporščika.

—   Sergej Vladimirovič, a-ū! — Boreiko uzsauca.

—    Viņš aizgāja uz savu istabu mazgāties, — Ļebedkins ziņoja. — Pavēlēsiet pasaukt?

—   Nē, lai viņš sakārtojas, — un Gudima ar Borciko devās apraudzīt atvestās trofejas.

Meļņikovs no saviem divričiem vilka laukā sakas, patronu somas, medikamentus, stacijas zvanu, cinnēta skārda vannu un veselu kaudzi dažādu drēbju. Zajaca virtuve izrādījās piebāzta tikpat pilna ar dažādām kareivju mantām.

Katras nākamās lietas parādīšanās sacēla apkārtstāvošo kareivju vidū atzinīgu rūkoņu.

—   Tātad pirmais vads nav velti uz Kinčžouu braucis, iedzīvojušies mūsējie, dažādas mantiņas savākuši, — apskauzdami runāja pūlī.

—    Dažs iedzīvojies mantiņās, bet dažs tikai koka krustu iemantojis, — Jarcevs atsaucās.

—   Karā bez tā nevar iztikt, — atteica Ļebedkins.

Pavēlējis mantas līdz rītam novietot šķūnī, Gudima gāja uz savu dzīvokli.

—   Izklīst pa gujvietām, — Nazarenko rīkoja. — Gan rīt pagūsiet visu apskatīt.

Kareivji negribēdami atgriezās kazarmās. Rotas dežurējošais dieninieks gandrīz aizsmaka no kliegšanas un lamāšanās, kamēr visus aizdzina savās vietās.

Pa to laiku Zvonarevs nomazgājies un pārģērbies devās pie Gudima ar ziņojumu. Tur bija arī Boreiko.

—    Vispirms jums jāpaēd pēc garā ceļa, — piedāvāja Gudima.

—   Un visiem jāiedzer, — Boreiko piebilda, — uz viņa un Varjas Belijas veselību.

—    Beidz runāt muļķības, Boris Dmitrijevič! — Zvonarevs saskaitās.

—   Ak, tāpēc, kad jūs aizbraucāt uz Kinčžouu, viņa mum>s miera nedeva: katru dienu reizes piecas zvanīja, vai nav no turienes kādu ziņu, — Gudima attapās.

—   Neba jau jūs vien viņa traucēja! Kā satracināta kaķe tā skraidīja pa visu Arturu cerībā uzzināt kaut ko par Zvonarevu. Viņa bijusi pie Steseļa, pie Kondratenko, pat pie jūrniekiem iegriezusies. Tā apmierinājās tikai tad, kad slepus kopā ar Žurku aizbēga no vecākiem. Kas par traci sacēlās: ģeneraļa meitiņa pazudusi! Nosprieda, ka hunhuzi viņu nolaupījuši, norīkoja veselu karaspēka daļu viņu meklēt, bet tad pienāca telegrama no Visokicha, ka viņa atrodas Kinčžouā, un visi nomierinājās. Šodien atkal nemiers: domāja, ka viņa kopā ar jums gājusi bojā

iiii pazudusi bez vēsts. Belijs pat aizbrauca pie vācu kara aģenta Sir oja štābā, liidza, lai ar vācu sūtņa starpniecību pamēģina uzzināt, vai Varja nav saņemta gūstā, — nebeidza žvadzēt

Roreiko.

—   Jā, tā ir varonīga meitene, tā vien skaties, kad tikai nesavāc sev Јā~du nodaļu, neuzsāk japaņu aizmugurē partizaņu larbību un tiešām nekrīt hunhuzu ķetnās.

—   Pēdējais jaunums, — nerima Boreiko. — Juņickis saņēmis no Katjas Belijas kurvi, atstādināts no adjutanta posteņa un aizsūtīts bateriju būvēt pie Kumirņas linetes, kādas septiņa^ verstis aiz Jaunpilsētas.

—   Kas tad tagad adjutants?

—   Pagaidām neviens, un kandidats tikai viens — tu.

—   Ne par ko neiešu par adjutantu.

—   Ja tīko pēc ģeneraļa meitiņas, tad citādi nevar, atteikties nedrīkst, — Gudima jokoja.

—   Es taču pēc viņas netīkoju, bet viņa man skrien pakaļ! — izmisis iesaucās Zvonarevs, abiem sarunu biedriem skaļi smejot.

—   Tā tikai ir atzīšanās! Katrā ziņā Varjai to pastāstīšu, — Boreiko smējās.

Ēzdams vakariņas, praporščiks iesāka sīki atstāstīt visus Kinčžouas notikumus, un bija jau stipri daudz pāri pusnaktij, kad sarunu biedri beidzot šķīrās.

Nākamajā rītā visi rotas virsnieki, ieskaitot Cižu, kas sausi sasveicinājās ar Zvonarevu, sapulcējās kancelejā. Klāt bija arī Rodionovs. Gudima nolasīja savu uzrakstīto ziņojumu par Zvonari'va vada apbalvošanu. Praporščiks jutās pārsteigts, cik pareizi un sīki izteikts viņa atstāstījums naktī.

Pēc pusdienas Zvonarevs devās ar ziņojumu uz Artilērijas pārvaldi. Tur viņu saņēma kā no miroņiem uzcēlušos. Belijs ilgi spieda roku un pateicās par darbu pie Kinčžouas un par viņa meitas apsargāšanu.

—  Viņus vajag saprecināt, jūsu ekselence, — jokoja Tachatelovs, — iznāktu jauks pāris.

—   Tagad nav laika kāzām, un Varja vēl par jaunu, lai domātu par precēšanos, — Belijs atteica. — Par jūsu cīņas darbību man ir ziņojumi no Visokicha un Tretjakova. Būtu labi, ja arī poručiks Endžejevskis dotu atsauksmi par jūsu darbību atkāpšanās laikā. Tad es varētu iesniegt lūgumu piešķirt jums visaugstāko apbalvojumu, — ģenerālis teica praporščikam.

—   Esmu ļoti pateicīgs jūsu ekselencei par šīm rūpēm, bet es

domāju, ka ir vēl daudz citu, kas pelnījuši apbalvojumu vairak par mani, — Zvonarevs atbildēja.

—   Pieticība ir jaunekļa skaistākā īpašība, bet jūs tomēr esat apbalvojumu pelnījis, un es ceru, ka ģenerālis Steselis manu lūgumu jūs apbalvot ievēros.

Praporščikam atlika tikai pateikties.

—   Tagad par darbu. Gribu jūs noņemt no Elektriskās Kraujas darbam pārvaldes brigādē. Arī te jūs ilgi nepaliksiet. Nikolaju Andrejeviču Gobjato un jūs man vajadzēs uz kādu laiku nosūtīt ģeneraļa Kondratenko rīcībā, kam uzdots pārzināt visus sauszemes aizsardzības nocietinājumu darbus.

—   Ar vārdu sakot, sirds mana, jūs kāpjat kalnā, — uzsita praporščikam uz pleca Tachatelovs.

—   Es vislabprātāk paliktu uz Kraujas, — Zvonarevs atbildēja.

—   Tur jums pašlaik nav ko darīt: tagad aizsardzības smaguma punkts pārnests uz sauszemes fronti. Jūsu rotai būs jāiekārto divas baterijas: B litera baterija un Aizlitera baterija1 , abas forta Nr. 2 rajonā, — ģenerālis paskaidroja. — Ja Kondratenko jums uzdos šā sektora darbu pārraudzību, tad jūsu vēlēšanās piepildīsies un jūs no kraujiešiem nešķirsieties. Bet tagad, kungi, laipni lūdzu pie manis pusdienās, — ģenerālis uzaicināja.

Viesus sagaidīja Varja greznā, baltā tērpā un ceremoniāli aizveda viņus viesistabā.

—   Varja šodien uzvedas kā īsta galma dāma, — smaidot piezīmēja Tachatelovs.

—   Ai, kādu sutu vakar dabūju, kad atgriezos mājās, meitene nopūtās. — Māmiņa raudāja un bāra, tētis arī bāra, lai gan neraudāja, arī Katja šņāca no dusmām; šodien man bail pat muti atvērt.

—   Nu, ilgam laikam šīs pazemības jums nepietiks, — skeptiski noteica Zvonarevs.

—   Sevišķi tad, ja jūs mani kaitināsiet, gļēvais un bailīgais zaķis. Kā viņš muka no japaņiem! Papēži vien zibēja.

—   Cik atceros, jūs skrējāt man blakus?

—   Es taču esmu sieviete, nevis virsnieks, tas nav nekāda brīnums, ja es nobijos.

1 Aizlitera baterija domāta aizmugures baterija, kas atradās aiz priekšējo bateriju līnijas, kuras apzīmēja ar literi.

Pēc dažām dienām Zvonarevs tika ieskaitīts Kondratenko štābā un pārzināja sauszemes frontes austrumu sektora bateriju Iekārtošanu. Viņa pienākums bija uzraudzīt sapieru darbu pie artilērijas ieroču uzstādīšanas.

Zukovski pēc izveseļošanās iecēla par B litera baterijas komandieri, Boreiko nozīmēja par viņa vietnieku pie citām sauszemes baterijām, bet uz Kraujas, kas arī turpmāk skaitījās par rotas bazi, atstāja Gudimu un Cižu.

ceturtā NODAĻA

Arturas sauszemes fronti kaut cik nopietnāk nocietināt iesāka tikai pēc kara sākuma. Tūkstošiem kareivju, matrožu un ķiniešu strādnieku strādāja pie fortu izbūves, baterijām, ierakumiem un aizžogojumiem no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam. Kalni, kas no visām pusēm ietvēra Arturu, palīdzēja gan ;itrast un iekārtot daudz izdevīgu punktu uzbrukumu atvairīšanai, bet tai pašā laikā neļāva izveidot cietokšņa aizsardzībai nepārtrauktu frontes līniju, jo bija par daudz izkaisīti un cilu ik> cita tos atdalīja dziļas aizas. Traucēja arī kalnu rakMliis, to stāvās, kraujainās klinšu sienas izveidoja kalnu pakājē vielas, ko nesniedza ne bateriju lielgabalu, ne šauteņu uguns. I .11 novērstu šos trūkumus un neatstātu apsardzībai nesniedzamas tukšas vietas, vajadzēja ierīkot daudz sīku bateriju un betonētu novietņu viegliem lauka lielgabaliem.

Tapoc beig.'ls izveidojas bezgala sarežģīta dažādu atvairīšana'. punktu un nocietinājumu sistēma, ko tomēr vajadzēja savstarpēji savienot. Siin nolūkam izmantoja veco Ķinas mūri. šo sienu bija cēluši vācu inženieri jau pirms japaņu-ķiniešu kara. Gandrīz asi augsts un divas vai pat trīs asis plats, ar vienu ai šinu augstu uzbērumu strēlniekiem, sen jau apaudzis ar zāli, kas bagātīgi klāja arī visu apkārtni, tas izrādījās visai pienu rots aizsardzībai. Mūris sākās no jūras krasta un aizstiepās kādu versti vai divas no ostas, pieiedams klāt literu baterijām un otrai aizsardzības līnijai, — līdz pašai Lunche upes gultnei, aizsargājot Arturu no ziemeļaustrumiem. Visus fortus un nocletinājumus aiz tā ar valni savienoja satiksmes ejas, bet tajās virtās, kur tos nevarēja aizsniegt ienaidnieka acs un uguns, bija bruģēti ceļi.

I'ortos un stiprāk nocietinātajās baterijās bija betona virs

būves ar pusotras aršinas biezām sienām un divas asis biezu ar akmeņiem sajauktas zemes uzbērumu virs tām. Tomēr lielākā daļa lielgabalu fortos un baterijās stāvēja pilnīgi atklāti, bez kādas nomaskēšanas. No Kinčžouas kauju pieredzes zinādams, ar ko tas draud baterijām, Zvonarevs dedzīgi protestēja pret nenosegtu lielgabalu uzstādīšanu un devās tieši pie paša Kondratcnko. Ģenerālis uzmanīgi viņu noklausījās un nolēma uzzināt Belija domas šai jautājumā, kā arī sasaukt speciālu apspriedi' jautajuma vispusīgai noskaidrošanai.

Par ziņotāju uzstājās Tachatelovs, kas skaitījās par labāko Kinčžouas kauju zinātāju, lai gan pats nebija pie Kinčžouas bijis. Bateriju ātro sagrāvi pie Kinčžouas viņš uzskatīja par vienkāršu nelaimes gadījumu un turienes kaujas vispār apzīmēja kā neraksturīgas pašreizējam karam.

Zvonarevs nolēma to atspēkot, norādīdams uz lauka bateriju piemēru, kas pēc Kinčžouas bija sākušas šaut ar leņķmēra aprēķinu no segtām pozicijām.

Viņa domas atbalstīja Boreiko un Gobjato un, pavisam negaidīti, arī jūrnieki, atsaukdamies uz izdevušos šaušanas mēģinājumu pār Ļaotešanu.

Domas dalījās: vieni nikni uzbruka Zvonarevam, otri tikpat enerģiski viņu aizstāvēja. Beidzot vienojās par šādu lēmumu: tur, kur atklātās baterijas jau uzstādītas, tās tāpat jāatstāj, bet jaunās baterijas jāierīko pēc iespējas segtas vai arī tikai nomaskētas.

—   Protestēju! — bļāva Tachatelovs. — Kaujas laikā visi gribēs būt segtajās pozicijās un no atklātajām bēgs projām. Tas nav taisnīgi. Lai visi lielgabali stāv atklāti!

—   Es savus kareivjus nokaušanai neizstādīšu, — rēca Boreiko, — un savu atklāto bateriju katrā ziņā aizsegšu!

—   Tikai bez izdevumiem valstij un pēc iespējas ātrāk, — Kondratenko piekrita.

—   Tas numurs neies cauri, — inženieri pretojās, — tāda pārkārtošana izjauks mūsu gatavās baterijas, bet jaunas uzstādīt nepagūsim.

—   Zēl, ka japaņi mūs sasita tikai maijā, bet ne janvarī. Tad mēs būtu paguvuši visas baterijas aizsegt, — Boreiko zobojās.

Strīds likās jau izbeidzies, bet te vēlreiz iesāka runāt inženieri.

—   Mums nav ne jausmas par to, kādai jāizskatās segtai baterijai. Mums vajadzēs izstrādāt projektu, kas jaapstiprina rajona stabā un Peterburgā, — pretojās inženieris kapteinis Lilje.

—   Kādai jāizskatās? «Kā parasti», saka kareivji, — teica Boreiko. — Bet, kas attiecas uz plāna apstiprināšanu, tad jau visvienkāršāk ir aizsūtīt plānus tieši uz Tokio: vienā mirkli apstiprinās uji turklāt visvienkāršāko un lētāko tipu — pavisam bez betona un pat bez vairogiem.

Augstākie virsnieki uztraucās par Boreiko izteiksmes veidu, bet jaunakie sāka skaļi aplaudēt. Ar to sanāksme beidzās. Abas puses uzskatija sevi par uzvarētāju.

Bija jau pāri pusnaktij, kad visi izklīda. Pie Zvonareva negaidot pienaca apakšpulkvedis Raševskis. Viņš jau ari agrāk bija laipni izturējies pret praporščiku, bet tagad paspieda viņa roku sevišķi sirsnīgi.

—   Jāsaka, ka jūs ar savu šīsdienas uzstāšanos atklājāt jaunu lappusi ilggadīgās fortifikācijas vēsturē, no šā brīža visas artilērijas pozicijas tiks iekārtotas pirmo ierakumu līniju aizmugurē. Forti paliks tikai kā strēlnieku pozicijas, kurus tuvcīņas kaujās atbalstīs artilērija no aizmugures un kaponieriem.

—   Jūs maldāties, mums Totlebena, Nachimova un Korņilova vietā ir Rorifans Isidorovičs Kondratenko. Viņš ir mūsu atvairīšanās ciņu dvēsele. Es apbrīnoju viņa enerģiju un skaidro saprātu.

—   Vai jūs nāksiet ar mani, Sergej Aleksandrovič? — jautāja Kondratenko, pienācis klāt.

—   Vienmēr un visur, kur vien jūs atļausiet, es iešu jums Ildzi, jūsu ckselcnce, — silti atsaucās Raševskis.

—   Zinu to un augsti vērtēju, mans draugs, — paspieda viņa roku Kondratenko. — Vai jūs šodien ievērojāt, ka jauninājumu ierosinātājs cietokšņa fortifikācijā nebija vis kara inženieris, bet nrtilerists un, taisnību sakot, pat ne karavīrs, bet tikai pretēju uzskatu cilvēks kā Zvonarevs? Tas ir ļoti zīmīgi, mēs paši bieži vien' neredzam tā jaunā, kas mūsu acu priekšā izaug no kara pieredzes. Gods un slava jums, Sergej Vladimirovič, lai gan es vēl neesmu līdz galam izdomājis visas tās sekas, kas var celties, jūsu šīsdienas ierosinājumu realizējot, — ģenerālis pagriezās pret praporščiku.

—   Pieredzē pie Kinčžouas varēja dalīties jebkurš no tiem, kas piedalījās kaujās, — Zvonarevs pieticīgi atbildēja.

Nākamajā dienā Zvonarevs no paša rīta apjāja savu sauszemes nocietinājumu iecirkni. Pie Aizlitera baterijas viņš atrada Boreiko ar pulciņu kraujiešu.

—   Atceries: ja es vicināšu cepuri no augšas uz leju — kāp lejup, ja vicināšu no vienas puses uz otru — ej uz to pusi, uz kuru es vicinu, ja apstājos vicināt — stāvi uz vietas un iedzen zemē mietiņu, — poručiks skaidroja kareivjiem. — Saprati, Timofejič? — viņš jautaja Rodionovam.

—   Tieši tā, saprotu! — feierverkers atbildēja.

—   Nu, tad iesim, Blochin, — Boreiko izrīkoja, un abi ar kareivi devās projām.

—   Kurp tu iedams, Boris? — piejājis klāt, vaicāja Zvonarevs.

—   Gribu izkāpelēt visus kalnus un atrast baterijai tādas pozicijas, kuras ne no vienas vietas nevar redzēt. Mūsu inženieru kungi uzrāpušies virsotnē poziciju centrā un sadomājuši tur lielgabalus uzstādīt. Saprotams, ka japaņi tos tūliņ sasitīs. Es nolēmu šīs pozīcijas pamest un atrast kādas vairāk aizsegtas vietas aiz kaina, bet ne tieši kalngalā.

—   Vai tu atjauju no Kondratenko vai Belija izprasīji?

—   Gan jau būs labi arī bez tās! Uzstādīšu bateriju, un tad lai lamā, ja grib.

Zvonarevs aizjāja līdz 13 litera baterijai, tepat netālu kaimiņos, un sastapa tur Zukovoki, kas bija iecelts par tās komandieri. Saimnieciski rūpīgais kapteinis kopā ar Ļepechinu, kas ar savu vadu apkalpoja pozicijas, apstaigāja nocietinājumus. Baterija bija izbūvēta jau pirms kara sākuma, un tagad to tikai mazliet papildināja: uzbēra augstākus brustverus, padziļināja ejas un strēlnieku ierakumus, pierīkoja jumtiņus pret šrapneļiem, kazarmās un pagrabos ievilka elektrību, uztaisīja koka lāvas gulēšanai, iekārtoja virtuvi.

—   Jauki, ka jūs sadomājuši mūs apmeklēt, — kapteinis apsveica Zvonarevu. — Man sakrājušies daudz dažādu jautājumu, ko jums pavaicāt. Lai labāk aizsegtu apkalpi, vajadzētu padziļināt bedres, kur novietoti lielgabali, bet tad jāizārda lielgabalu platformas, bedres par jaunu jāpielej ar cementu un jānostampā un tad tikai varēs uzstādit lielgabalus, bet tas prasa kādas divas nedēļas darba.

—   Dosim jums ķiniešu strādniekus, iztaisīsiet divās dienās.

—   Nē, atpestījiet mani no ļauna; viņi visi ir japaņu spiegi, labāk mēs pasvīdīsim un padarīsim visu paši. Kā veicas Boreiko? Es pie viņa šodien vēl neesmu iegriezies.

—   Sekodams manam padomam, viņš pārceļ savu bateriju lejup aiz kalna.

—   Kas jums to atļāva?

—   Es pamēģināšu pierunāt Kondratenko.

—   Esat gan jūs abi gudrinieki: vienmēr kaut ko izdomājat un izgudrojat; būtu labāk strādājuši pa vecam — vienkāršāk un mierīgāk.

—   Tas «pa vecam» mūs Arturā nobeigs: visu laiku ņem piemēru no Sevastopoles. kad vēl bija gludstobru lielgabali un šāva ar rūdītas dzelzs lodēm, bet mūsu gadsimtā, kad šauj no rievotajiem ātršāvēju lielgabaliem, tas vairs neder.

Atvadījies no Zukovska, praporščiks aizjāja uz Kondratenko štābu, kas atradās Jaunpilsētā.

Neatradis ģenerāli štābā, Zvonarevs jāja uz artilērijas pārvaldi, cerēdams sastapt Kondratenko tur, jo darba laikā tas bieži iegriezās pie Bclija.

Jājot garām Rivas mājiņai, viņš, nokāpis no zirga, pieklauvēja. Durvis atvēra Kuinsana, pavisam samiegojusies.

—   Vai jaunkundze mājās? — Zvonarevs jautāja ķinietei.

—   Guļ ar Andrjuša, — žāvādamās atbildēja kalpone.

Drūms un sabozies Zvonarevs jāja pa pilsētas ielām, me-

chaniski sveicinādams virsniekus un kareivjus. Pie «Etažerkas» viņam uzsauca pa ietvi ejošā Varja.

—   Sveicināts, jūs drūmais bruņiniek, kas tad jums lēcies, ka esat kļuvis līdzīgs pašnāvniekam vai uz nāvi notiesātajam?

—   Viss kārtībā, atskaitot vēderu. Laikam būšu pārēdies, — drūmi atbildēja Zvonarevs, nokāpdams no zirga un sākdams soļot blakus Varjai.

—   Oleum ricini piecdesmit gramu, pēc tam klistīru, un viss būs kārtībā. Bet jūs jau melojat un negribat teikt, kas jūs apbēdinājis.

—   Tiešām, nekas.

Varja neticīgi pakratīja galvu un, vēlēdamās viņu uzjautrināt, sāka jautru sarunu par viņa panākumiem pēdējā apspriedē.

—   Arī tētis tagad piekrīt jums, bet agrāk pat dzirdēt negribēja par nosegtām baterijām. Tachatelovu varat neievērot: viņš kādu laiku parūks, bet tad sāks jūs slavēt.

Tā sarunādamies, viņi nonāca līdz Artilērijas pārvaldei. Kondratenko bija te, un Zvonarevs ļoti ātri nokārtoja jautājumu par Aizlitera bateriju.

Parastajās brokastis pie Belijiem Varja ieminējās par to, ka Kraujas kareivji vēl nav saņēmuši apbalvojumus.

—   Vai tie paši dūšīgie puiši, kuri bija palikuši baterijā līdz kaujas beigām un kurus es tonakt sastapu? — jautāja Kondratenko.

—   Tie paši.

—   Jūs, Vasilij Fjodorovič, var apsveikt, ka jums ir tādi kareivji un virsnieki. Ērgļi! Šodien pat atgādināšu to Steselim, — apsolīja Kondratenko. — Rīt paredzēta apspriede.uz kuģa «Sevastopole» par flotes un sauszemes karaspēka sadarbības jautājumiem. Lūdzu arī jūs ierasties, — teica viņš Zvonarevam.

—   Vai Ņikitins arī būs? — Belijs vaicāja.

—   Viņš taču Steseļa personīgais «ģeneraladjutants», bez viņa jau neiztiks.

—   Ja piedalīsies arī viņš, tad skandals ar jūrniekiem neizbēgams. Jau trīspadsmitajā maijā Kinčžouas kauju laikā viņš kūdīja Steseli izdzīt jūrniekus ar krasta bateriju uguni jūrā; tikai ar lielām pūlēm viņu nomierināja.

—   No vienas puses, viņam taisnība: ir taču pierādīts, ka lielgaballaivu «Gremjaščijs» un «Otvažnijs» komandieri tīšām izjaukuši savu kuģu mašinas, lai nebūtu jādodas palīgā «Bobram».

—   Vai Vitheftam tas zināms?

—   Protams, tomēr viņš gribēja to noklusēt un aprobežoties ar rājiena izteikšanu vainīgajiem, bet kāds bija visu izstāstījis Ņikitinam. Tas bez lielas gudrošanas bija abus vainīgos uz ielas arestējis un paziņojis Steselim. Steselis nodevis viņus lauka karatiesai, apvainojot nodevībā. Vithefts protestē. Strīds par to vēl nav beidzies. Droši vien, viņi vēl ilgi lamāsies.

—   Tad jau apspriede noritēs kauslīgā garā?

—   Baidos, ka par daudz kauslīgā, — un Kondratenko sāka atvadīties, lai kopā ar Zvonarevu apbraukātu cietokšņa nostiprinājumu būves vietas. Ceļā uz baterijām viņi sastapa inženieri kapteini Lilji, ļoti uztrauktu.

—   Jūsu ekselence! — no uztraukuma drebošā balsī viņš vērsās pie Kondratenko. — Aizlitera baterijā mani tikko rupji apvainoja.

—   Kas tad tur notika?

—   Vispirms, bateriju komandējošais poručiks, viņa vārda nezinu, patvarīgi pārnesis pozicijas uz aizmuguri un tad uz manu aizrādījumu, ka šāda rīcība nav pieļaujama, rupji mani

.ipvainoja un piedraudēja ar arestu. Tā strādāt es nevaru, — zili .irkans no dusmām, sūdzējās Ļilje.

—   Vai tas tikai nav bijis jūsu draugs, Sergej Vladimirovič?

—   Droši vien — viņš reizēm diezgan ātrs.

—   Izšķirsim visu uz vietas, kaptein. Ar jūsu apmēriem jums nav ieteicams tik stipri uztraukties, — mierinoši atbildēja Kondratenko un panāca Zvonarevu, kas bija aizjājis uz priekšu.

Boreiko sagaidīja ģenerāli ar dārdošu komandu «mierā!». Sasveicinājies ar viņu un kareivjiem, Kondratenko vaicāja:

—   Ko jūs, poručik, šeit darāt?

—   Trasēju Aizlitera baterijas pozicijas, jūsu ekselence.

—   Ko jūs domājat darīt šais pozicijas?

—   Šaut, jūsu ekselence.

—   Kā tad jūs šausiet uz neredzamu mērķi?

—    Tāpat, kā japaņi šāva uz mums pie Kinčžouas, jūsu ekselence.

—   Bet viņiem bija speciālās ierīces, kādu mums nav!

—   Mēs neesam dumjāki par viņiem, jūsu ekselence, un paši tās ierīkosim.

—   Tad vēl — mums nav arī pieredzes šaušanā uz neredzamu mērķi.

—   Kamēr japaņi atnāks līdz Arturai, mēs vēl pagūsim pavingrināties, bet pēc tam, šaujot uz viņiem, iemantosim arī pieredzi.

—    Redzu, ka jums uz visu gatava atbilde, poručik. Kas jums par domstarpībām ar kapteini Lilji?

I.līdzu, jiisu ekselence, papriecājieties par šo betonu, ko atlējis kara inženieris, katrā ziņā gan japaņu, bet ne krievu armijas, — un Boreiko aizsoļoja uz izbūvēto poziciju vietu.

Visi devās viņam pakaļ. Piegājis pie viena no betona kazeinatiem, poručiks uzsita ar dūri pa velvi un, satvēris vienu stūri, nolauza lielu gabalu betona, ko pasniedza ģenerālim.

—    Cementa te gandrīz nemaz nav, tikai māli un smiltis. Un tādos «betona» kazematos būtu jāsēž kareivjiem un jāglabā pulveris un lādiņi. Kas tā ir — nolaidība vai nodevība? Kas viņš ir — nejēga būvniecībā vai nodevējs un japaņu spiegs? Jau par vienu pašu tādu būvi viņš pelnījis, ka to uz vietas nošauj, — Boreiko nobeidza savu dedzīgo runu.

—          To mēs arvien vēl pagūsim, — atteica Kondratenko.

—   Kā jūs izskaidrojat šo apstākli, kaptein? — viņš pagriezās pret Lilji.

—   Tam gadījuma raksturs, desmitnieka paviršība, es viņu saukšu pie atbildibas par to, — kapteinis atbildēja. — Savukārt lūdzu, jūsu ekselence, pasargāt mani no šā pustrakā virsnieka apvainojumiem.

—   Pustrakā! — ierēcās Boreiko. — Tad te arī ir paviršība? — viņš pieskrēja pie kazemata blakām pirmajam un viegli izlauza gabalu no sienas. — Un te? — viņš metās tālāk.

—    Acīm redzot visām baterijas būvēm tas pats trūkums … — iesāka Kondratenko.

—   B litera baterijā tā pati vaina, Kuropatkina linetē tāpat. Aizreduta baterijā tas pats …

—   Bet fortā Nr. 2? — ģenerālis vaicāja.

—   Tur tā nav. To būvējis godīgs virsnieks — Raševskis, ne Lilje, — kā grieztin nogrieza Boreiko.

—   Mierīgāk, poručik! Vecākais te esmu es, un es arī izlemšu, kas jādara, — ģenerālis apstādināja Boreiko. — Aiziesim uz visām poručika norādītajām fortifikācijas būvēm un pārbaudīsim betona sastāvu.

Boreiko izvadāja viņus pa nocietinājumiem un klusēdams ar pirkstu piebadīja nederīgajam betonam. Zvonarevs viegli nolauza norādītajās vietās pa gabalam betona un ietina papīrā, uzrakstīdams, no kādas vietas gabals paņemts pārbaudei. Boreiko apgalvojums pilnā mērā apstiprinājās.

—   Pagaidām es atcelšu kapteini Lilji no izbūves darbu vadības. Uz kādu laiku tā būs jāuzņemas jums, Sergej Viadimiro-/ vič, — Kondratenko izrīkoja.

—   Es maz ko saprotu no būvdarbiem… — praporščiks mēģināja iebilst.

—   Jūsu ekselence, es protestēju pret jūsu rīcību. Vēl nav noskaidrots, kas vainīgs pie betona nepilnīgā sastāva, bet jūs jau atzīstat mani par vainīgo un atceļat no darba, — drūmi teica Lilje.

—   Jūsu protests, kaptein, ir visrupjākais kara disciplinas pārkāpums, par to es jūs uz vietas arestēšu. Papūlieties atdot jūsu ieročus praporščikam Zvonarevam, viņš jūs tūliņ aizvedīs uz virssardzi. Par poručika Boreiko uzvešanos ziņošu Kvantunas cietokšņa pārvaldei, jo viņš nav man pakļauts, lai spriež par viņu tur, — ģenerālis izlēma un aizjaja projām no baterijas.

Atņēmis Liljem zobenu, Zvonarevs kopā ar viņu devās uz virssardzi. Boreiko, palicis viens, atviegloja savu satraukto

prātu pamatīgiem lamu vārdiem, veltītiem visām priekšniecībām, bet visvairāk Steselim.

Tās pašas dienas vakarā Zvonarevs sēdēja savā dzīvoklī Artilērijas pilsētiņā. Pie durvīm skaļi pieklauvēja. Tā kā denščiks bija izgājis, praporščiks pats atvēra durvis. Viņš bija bezgala izbrīnījies, ieraugot Varju Beliju.

—  Jūs mājās? — meitene jautāja.

—   Mājās.

—   Pametiet jebkuru darbu un nāciet man līdzi, praporščika kungs, — pavēles tonī norunāja Varja. Uzlikusi galvā Zvonareva cepuri, meitene izgāja uz lieveņa.

Krēsloja. Saule jau laidās aiz Ļaotešana. Karsto vasaras dienu nomainīja vēss vakars. No jūras vēsmoja un smaržoja pēc ūdens augiem. Uz «Etažerkas» skaļi spēlēja orķestris. Visi celiņi bija pilni staigātāju.

Kad Varja ar Zvonarevu pienāca pie «Etažerkas», uz ielas parādījās jātnieku kavalkade ar Steseli priekšgalā. Ieraudzījuši ģenerāli, virsnieki un kareivji militāri sveicināja, Zvonarevs palika blakus Varjai, nolaidis rokas gar sāniem. To ievērojis, Steselis strauji apturēja zirgu un rupji uzsauca:

—   Praporščik, kur jūsu cepure?

—   Pie manis, — Zvonareva vietā atbildēja Varja un rotaļīgi pielika labās rokas izplestos pirkstus pie cepures naga.

—   Sievietes ir radītas, lai dzemdētu bērnus, gatavotu ēdienu un lāpītu veļu, bet nevis lai nēsātu karavīra formu. Virsnieka galvassegai jāatrodas uz viņa paša galvas un nekādā gadījumā uz kādas sieviešu dzimuma personas galvas, — asi teica Steselis.

—   Tieši tāpat tā nedrīkst atrasties uz kāpostu galvas, kas lažiem atvieto viņu pašu galvu, — atbildot izsaucās Varja skaļā, meitenīgā balsī.

Pūlī kāds iesmējās.

—   Klusēt! — nikni iebļāvās ģenerālis, atskatīdamies uz pūli, un, klātesošajiem skaļi smejot, pasteidzās aizjāt.

—   Kāpēc jūs, Varja, sacēlāt traci? — pārmetot teica Zvo-

narevs.

—   Muļķus vajag mācīt! Es pastāstīšu Verai Aleksejevnai, kā viņš mani, Beliju, savu radinieci, visas Arturas priekšā publiski apvainoja.

—   Bet jūs taču arī viņa galvu nosaucāt par kāpostu galvu.

—   Kāpēc tad viņš to ņēma uz sava rēķina? Es teikšu, ka tas attiecās uz … jums, vai ne?

—   Ļoti pateicos par tādu izskaidrojumu.

—   Nu, tad uz Vodjagu. Visi zina, ka viņš ir galīgs muļķis Iesim tālāk, — un viņi pievienojās staigātāju pūlim uz bulvara.

Nākamās dienas rītā Zvonarevs kopā ar Kondratenko noteiktā stundā pienāca pie Admiraļa piestātnes, kur gaidīja kuteris no «Sevastopoles». Krastmalā lieliem soļiem jau pastaigājās Steselis ar Beliju un Ņikitinu. Aiz ģenerāļiem soļoja viņu adjutanti: rotmistrs Vodjaga, poručiks Azarovs un kapteinis Pospelovs. Pie kutera stāvēdams, piezīmju grāmatiņā kaut ko rakstīja Steseļa štaba priekšnieks pulkvedis Reiss. Netālu rosīgi grozījās arī bijušais Daļņijas pilsētas galva, tagad inženieris — kapteinis Sacharovs. Kondratenko, Zvonareva pavadīts, piesteidzās pie Steseļa.

—    Lūdzu atvainot, manu no-kavēšanos, jūsu ekselence, — Kondratenko teica.

—   Jūs esat ieradušies laikā, Roman Isidorovič, ir tikai bez ceturkšņa astoņi. Toties ģenerālis Smirnovs gan, liekas, nokavēs.

—   Komandants parasti ļoti noteikts, — Kondratenko aizstāvēja Smirnovu.

Un tiešām, tajā pašā brīdī parādījās kariete, kurā atbrauca Smirnovs un viņa štaba priekšnieks pulkvedis Hvostovs.

—   Nu ir sapulcējušies visi, mēs varam braukt uz «Sevastopoli», — Steselis teica.

Greznais admiraļa kuteris pieplūda pilns ar virsniekiem.

—   Atļdujiet arī man braukt ar jums, jūsu ekselence, — lūdza Sacharovs Steselim.

Sodieties, — uzaicināja Steselis. Kapteinis steidzīgi ielēca

kuterī.

Atdot galus! — nokomandēja admiraļa Vithefta flagvirsnieks mičmanis Elliss, ko bija izsūtījuši sagaidīt Steseii.

—   Uz priekšu!

Kuteris pagriežas, atgāja no piestātnes un devās uz «Sevastopoli», kas Rāvēja rietumu līcī pie Tīģera kalna. Pa ceļam viņi pabrauca' garām pie izejas reidā stāvošajām mīnulaivām. Steselis ar Ņikitinu tās kritiski aplūkoja. Uz dažiem kuģiem bija izkārtā ž.ivēšanai matrožu veļa. Matroži, neievērodami kuteri,

pastaigājās pa klāju, daži no viņiem makšķerēja zivis, iesvieduši makšķeres ūdenī tieši no kuģa.

—   Tā nav eskadra, bet gan kāda nabagu iestāde. Nevar saprast, vai veļaš mazgātava vai zvejas būda, — uztraucās Steselis. — Sveicināt! — viņš uzkliedza matrožiem, kas mierīgi raudzījās uz tiem no mīnulaivas, un draudēja viņiem ar dūri. — Piestāt pie šīs mīnulaivas, — viņš pavēlēja Ellisam.

—   Ak jūs nelieši, vai neredzat, ka brauc ģenerālis! — viņš uzbļāva matrožiem. — Kas te vecākais?

Pie borta pienāca plecīgs bocmanis un saslējās ģeneraļa priekšā.

Steselis, uzlēcis uz sola, no visa spēka iesita matrozim pa seju.

—  Kāds tavs vārds, diedelniek? Kā sauc šo mīnulaivu? — viņš rēca.

—   Bocmanis Sizovs, mīnulaiva «Grozovojs», — tikko dzirdami, caur sasistajām lūpām izdabūja matrozis.

Uz troksni no kajites izskrēja kāds leitnants.

—   Kas te jums ir, peldoša dzertuve vai karakuģis, leitnant? — uzkrita viņam Steselis. — Es jūs arestēju! Tūliņ šurp, es nodošu jūs tieši jūsu Vitheftam, lai papriecājas par saviem virsniekiem.

Samulsušais leitnants vēl kavējās un nekāpa kuterī.

—   Ātrāk, velns lai jūs parauj! — luzkliedza Steselis.

—   Es, jūsu ekselence, neesmu radis… — iesāka leitnants.

—   Viņš nav radis, pSrmēdīja Steselis, — es arī neesmu radis, ka manas pavēles netiek uz vietas izpildītas, leitnant. Varat runāt pretim savam admiralim, bet ne man.

Pareizi, biežāk vajadzētu šos lupatas tā patramdīt, varbut kaut kas vēl iznāktu no viņiem, — Ņikitins piebalsoja Steselim.

—   Jūs nedrīkstat tā uztraukties, jūsu ekselence, — iejaucās Kondratenko. — Jāsaglabā miers nākamajai apspriedei.

—   Sie diedelnieki kuru katru var izvest no pacietības, — norūca Steselis, bet tomēr jau toni zemāk.

Belijs visu laiku šņaukāja un glaudīja savas kuplās ūsas: nepiekrizdams Steseļa rīcībai, viņš tomēr neiejaucās. Kad beidzot kuteris piegāja pie «Sevastopoles», visi atviegloti uzelpoja, priecādamies par nepatīkamā brauciena izbeigšanos. Pa parades kāpnēm, pie kurām stāvēja matroži, kas turēja virves, Steselis uzkāpa 'uz bruņukuģa, kur viņu sagaidīja eskadras virspavēl

nieks admiralis Vithefts. Tai brīdī kuģa mastā uzvijās cietokšņa komandanta un nocietinājumu rajona priekšnieka standarts un atskanēja divdesmit viens salutšāviens. Kad parādījās Steselis, matroži uzsvieda šautenes uz pleca, muzikanti sāka spēlēt maršu, un, salūta šāvieniem dārdot, ģenerālis apstaigāja matrožu ierindu. Viss bija tik priekšzīmīgā kārtībā, ka viņš neatrada, kam pieķerties, par ko varētu izkliegties. Matroži izlasīti visi kā viens, slaidi, spēcīgi un brīnišķīgu stāju, kas no visa spēka «vai aprija ar acīm priekšniecību».

—   Un ar tik brašiem zēniem jūs sēžat šai pe|ķē? — Steselis teica Vitheftam, norādīdams uz matrožiem. — Jau no viņu skatiena vien japaņi aizmuktu uz savu Nagasaki. Paidies, ērgļi, par brašo dienestu!

Atlaidis godasardzi, Steselis piegāja pie virsniekiem, kas stāvēja uz paaugstinājuma kuģa pakaļgalā. Vithefts «ģenerālim pateica katra virsnieka vārdu. Pēc tam visi devās uz admiraļa salonu, kur vajadzēja notikt apspriedei.

Zvonarevs, kas pēdējais gāja aiz ģeneraļa svitas, pārsteigts goda sardzes priekšniekā pazina Andrjušu Akinfijevu un izbrīnījās vēl vairāk, kad ieraudzīja viņam jaunus leitnanta uzplečus un pie krūtīm Jura krustu. Kad un par ko Andrjuša paguvis saņemt šos apbalvojumus, Zvonarevs nezināja.

«Tad tāpēc Riva paturējusi viņu pie sevis, — nicīgi domāja praporščiks, — leitnants un Jura krusta kavalieris un iemīlējies viņā līdz ausīm, ir jau ir kam pieķerties.»

Kāpdams lejā, viņš piegāja pie Andrjušas un pasteidzās to apsveikt.

—   Kad tad tu paguvi visu šo saņemt?

—   Šodien no rīta. Pats admiralis ienāca kajitē un atnesa man krustu. Kaut ātrāk beigtos apspriede un es varētu aizbraukt krastā apslacīt. Kā Riva brīnīsies!

—   Vai tad viņa nezina?

—   Viņai nav ne jausmas!

Zvonarevs domās sevi izlamāja par savām aizdomām attiecībā uz Rivu.

—   Ar ko tu atnāci?

—   Ar Kondratenko.

—   Vai tu esi viņa adjutants?

•— Nē, kaut kas līdzīgs sevišķu uzdevumu inženierim.

—   Kad tu atbrīvosies, ienāc pie manis, brauksim reizē uz krastu. Vakarā, kad Riva pārnāks no darba, gaidīsim tevi un

Boreiko. Atnāks Soimanovs, Vasja Vithefts, Elliss, — ielūdza Andrjuša.

Zvonarevs pateicās, apsolīja aiziet un aizsteidzās uz apspriedi.

Plašajā admiraļa kajitē, kas bija izsista ar melno ozolu, bija novietots garš galds, apklāts sarkanu vilnas drānu. Vidū pie galda stāvēja viens otram pretim divi lieli atzveltnes krēsli, aiz tiem — mazāki, bet abos galda galos bija izvietoti vienkārši krēsli. Vithefts ar jūrniekiem novietojās vienā galda puse, Steselis ar savu svitu otrā.

—   Jūsu ekselence un virsnieku kungi, — pirmais iesāka runāt Vithefts, — atļaujiet man apsveikt flotes vārdā mūsu dārgos viesus, ģenerāli Steseli un viņa līdzgaitniekus. Jācer, ka mēs šodien veiksmīgi atrisināsim visus mūs interesejošos jautājumus un nogludināsim visas nesaskaņas.

Pēkšņi, nikni noklepojies, piecēlās Ņikitins.

—   Es ļoti brīnos par admiraļa Vithefta uzrunu. Pirmkārt — mēs neesam nekādi viesi, šurp atbraucām dienesta darīšanās, un nevis lai mīlīgi sarunātos. Otrkārt, kad karaspēka vadība sapulcējas kopā dienesta darīšanās, tad parasti sanāksmi atklāj vecākais no klātesošajiem, tātad ģenerālis Steselis, nevis adiniralis Vithefts. Es domāju, ka mūsu šīsdienas apspriede jāvada Kvantunas nocietinājumu rajona priekšniekam, — ģenerālis nobeidza savu runu.

Steselis un Reiss piekrītot kratīja galvas, Vithefts nosarka un, nervozi noraustījis svārkus, uzlēca kājās.

—   Es domāju … Es domāju, ka pieklājība prasa, lai es jūs, kungi apsveiktu, bet man nekas nav pretim… tas ir, es lūdzu… vadīt ģenerāli Steseli, — admiralis samulsa un pārteicās.

Steselis visžēlīgi pamāja ar galvu un piecēlās.

—   Pilnīgi piekrītu ģeneraļa Ņikitina domām un brīnos.. . kā lai to pasaku saudzīgāk… par admiraļa Vithefta neattapību. Šodien es atbraucu uz «Sevastopoli», kā Vladimirs Nikolajevičs gluži pareizi atzīmēja, ne jau kā viesis. Viesos brauc prieka pēc un izklaidēties. Kādu gan prieku man, vecam karavīram, var sagādāt šai sasprindzinātajā kara laikā bezdarbībā nīkstošas, lai gan pilnīgi cīņas spējīgas eskadras skatīšana. Tad vēl, šausmīgā nekārtība uz kara kuģiem, par ko es šodien pats pārliecinājos, piemēram, uz mīnulaivas «Grozovojs»; tas nevar sagādāt prieku nevienam, izņemot mūsu ienaidniekus. Tātad es

atbraucu darīšanās un vispirms tāpēc, lai beidzot saņemtu no jūrniekiem noteiktu atbildi: ko turpmāk domā darīt eskadra? Vai tā arī turpmāk ieturēs tikpat stingru «neitralitāti» pašreizējā karā vai ne? — Steselis apklusa un kā uzvarētājs uzlūkoja visus klātesošos.

Ņikitins skaļi izpauda savu piekrišanu, jūrnieki, nosarkuši no aizvainojuma, nolaida acis. Kondratenko un Belijs kaut ko signalizēja Steselim, acīm redzot gribēdami viņu apturēt.

Vithefts atkal strauji uzlēca kājās.

—   Šos vārdus, jūsu ekselence, es varu uzskatīt tikai ka sliktu, mūs, jūrniekus, aizskarošu joku, — viņš iesāka runāt. — Atbildēt uz jūsu jautājumu ir pavisam vienkārši: man uzticētā eskadra līdz pēdējam elpas vilcienam pildīs savu pienākumu pret caru un tēvzemi…

—   … un arī turpmāk stāvēs ostā, slēpdamās no japaņiem? — Ņikitins jautāja.

—   Vairāk nekā divkāršs japaņu eskadras pārspēks neatļauj man ielaisties atklātās kaujās. Tāpēc mums jācenšas iznīcināt to pa daļām, bet tāda iespēja gadās ļoti reti.

—   Un tapec jūs domājat gaidīt pie jūras labvēlīgu vēju? — piebilda Steselis.

—   Jūsu ekselence zina, ka eskadra atdeva sauszemes frontei kādus simt lielgabalus, kas palīdzēja nostiprināt cietoksni, — no savas vietas pateica ostas kapteinis — admiralis Grigorovičs.

—   Būtu labāk, ja jūrnieki paši pacenstos iznīcināt japaņu eskadru, — norūca Ņikitins.

—   Mēs darām visu, kas mūsu spēkos, lai ienaidnieku ķertu sāpīgāk … — gribēja turpināt Vithefts.

—   Un tāpēc sēžat šai Arturas peļķē un atrodat par patīkamāku nepeldēt vis Dzeltenajā jūrā, bet krastā, šampanieša jūrā, — zobojās Ņikitins.

—   Tiklīdz bojātie kuģi būs izlaboti un atgriezīsies ierindā, mēs ar dieva un jūrnieku aizstāvja svēta Nikolaja palīdzību izmēģināsim savu laimi kaujā ar japaņiem.

—   Pašlaik svētais Nikolajs acīm redzot palīdz vairāk japaņiem nekā jums, — piezīmēja Ņikitins.

—          Pietiks vienīgi runāt, kungi, — pārtrauca strīdu Steselis.

—   Līdz šim eskadra nav pildījusi savu pienākumu pret caru un tēvzemi, bet izturējusies attiecībā pret sauszemes armiju tieši nodevīgi. Trīspadsmitajā maijā, Kinčžouas kauju laikā, «Otvažnija» un «Gremjaščija» komandieri — Ļebedevs un Cvingmanis

—   pavēlējuši izjaukt savas mašinas un nav izgājuši jūrā. Es to uzskatu par nodevibu. Abus noziedzniekus es arestēju, un viņi tiks sodīti pēc kara laika likumiem, lai kā tam pretotos admiralis Vithefts. Abus pakārs Kazaku laukumā! — trakoja Steselis.

—   Visus, kas viņus mēģinās aizstāvēt, es uzskatīšu par nodevējiem un piemērošu arī pret viņiem tādu pašu soda mēru. Es piespiedīšu floti kalpot Krievijai un krievu caram, bet ne japaņu mikado! — sāka vicināt dūres ģenerālis.

—   Tas nu ir par daudz! Es neatrodu par iespējamu vairs piedalīties apspriedē, — pavisam apjuka Vithefts.

—   Ierosinu taisīt mazu pārtraukumu, — mierīgi teica Kondratenko.

Visi piekrita un ar troksni piecēlās no savām vietām. Kondratenko un Belijs lūdza Steseli turpmāk vairāk savaldīties.

—   Nav jāaizmirst, Anatolij Michailovič, ka šīsdienas apspriedes gaita tiks paziņota arī cara vietniekam, — brīdināja Belijs. — Bet viņš, kā tu jau zini, stāv un krīt par jūrniekiem.

—   Admirālis Vithefts tikai noteikti izpilda cara vietnieka rīkojumus, kurš atradis par nepieciešamu pēc iespējas saudzēt mūsu eskadru, — piebalsoja viņam Kondratenko.

—   Bet kā jūs uz to raugāties, Viktor Aleksandrovič? — Steselis pievērsās Reisam.

—   Manuprāt, jūsu. ekselence, lai jūrnieki vispirms atbild uz jūsu jautājumiem, — Reiss ieteica. — Pēc tam jau redzēs, kas jārunā tālāk.

—   Lūdzu ieņemt vietas, apspriede turpināsies, — spalgā komandiera balsī uzaicināja Steselis. — Kas grib izteikties? — viņš jautāja, kad visi bija apsēdušies.

Piecēlās admiralis Grigorovičs. Glaudīdams savas garās «štabkapteiņa» ūsas, admiralis mierīgā, vienmuļā balsī, it kā nekas nebūtu noticis, iesāka savu runu.

—   Kvantunas nocietinājumu rajona priekšnieks ģenerālis Steselis tiešām jāuzskata par Arturas vecāko kā dienesta pakāpes, tā arī augstā stāvokļa pēc, kas viņu dara atbildīgu caram un Krievijai par visu Arturā notiekošo. Tāpēc gluži saprotama viņa paaugstinātā nervozitāte un asums, ko viņš izpauda, apspriežot jautājumu par Arturas likteni tuvākajā nākotnē. Drīz ierindā atgriezīsies «Cesarevičs» un «Retvizans», pirms nedēļas no dokiem iznāca «Palada». Tad par spīti ienaidnieka pārspēkam, sevišķi mīnulaivu skaita ziņā, tomēr vajadzētu izmēģināt laimi kaujā.

—   Kad pēc jūsu domām eskadra varēs iziet jūrā? — Steselis noprasīja.

—   Ap pirmo juniju. Līdz tam laikam visi kuģu remonti būs pabeigti un eskadra būs uzņēmusi visus nepieciešamos krājumus.

Pēc Grigoroviča runāja eskadras jaunākais flagmanis admiralis kņazs Uchtomskis.

—   Eskadrai nav ko domāt par iziešanu jūrā. Tur viņu sagaida neizbēgama bojā eja vai nu no japāņu mīnām, kas milzīgā daudzumāizsvaidītas ārējā reidā, vai ari kaujā pret ienaidnieka pārspēku. Tāpēc vienīgā saprātīgā rīcība ir palikt Arturā, kamēr Mančžurijas armija atsvabinās to no blokādes un no Krievijas mums palīgā ieradīsies otra eskadra. Mums, jūrniekiem, pēc Sevastopoles piemēra savs liktenis jāsaista ar cietokšņa likteni. Būtu jānoved krastā pēc iespējas vairāk lielgabalu, lielākā daļa matrožu jāizceļ kā desants, izveidojot no viņiem pārsviežamas rezerves daļas cietoksnī, tā pastiprinot Arturas aizsardzību, bet tālāk lai notiek tas, ko vēlēs dievs un svētais Nikolajs.

—  Ko jūsu gaišība domā darīt, ja Arturu aplenks no sauszemes un eskādrai draudēs briesmas tikt nogremdētai Arturas iekšējā reidā? — jautāja Reiss.

—   Palikt uz kuģiem līdz pēdējai iespējai …

—   … un tad noslīkt šai peļķē … — Steselis viņu pārtrauca.

—   … lai celtos augšā zem japaņu flagas, — Ņikitins piebilda.

—   Mēs, jūrnieki, domājam, ka Arturu nekad neieņems. Tātad, ja arī pieļautu domas, ka kuģi varētu tikt nogremdēti iekšējā reidā, tad pēc kara tie celtos augšā zem krievu, bet ne /('in japaņu flagas, — atteica Ņikitinam Vithefts. — Tāpēc kņaza priekšlikums man liekas vispieņemamākais.

—   Flote visu aplenkuma laiku karāsies mums kaklā kā akmens! Ņikitins uztraucās. — Labāk lai viņi aizlasās no Arturas uz visam četrām debess pusēm, bet savus pārtikas krājumus lai atstāj Arturas garnizonam.

—   Bez pārtikas klājumiem mums vajadzētu vēl saņemt no jūrniekiem lielgabalus un lādiņus, — Belijs piebilda.

—   Kā tad lai mēs izejam jūrā, kur sagaidāmas kaujas ar japaņlem? — Vithefts vaicāja.

—   Kņaza Uchtomska domas, ka flotei jāpaliek Arturā, mūsu pašreizējā stāvoklī man liekas vispareizākās, — Belijs atbildēja.

—   Tas nu ir skaidrs, — Steselis pateica savu secinājumu.

—    Jūrnieki negrib iziet jūrā, bet mēs, sauszemes aizstāvji, domājam, ka viņiem pēc iespējas ātrāk būtu jāatstāj Artura, lai veiktu savu tiešo uzdevumu — iekarot vadošo vietu uz jūras vai arī — ar godu iet bojā.

Turpmākajās pārrunās visi sauszemes karaspēka ģenerāļi, atskaitot Beliju, izteica domas, ka eskadrai jāiziet jūrā, bet visi jūrnieki, atskaitot Grigoroviču, Esenu un «Bajana» komandieri Vircnu, — ka tai jāpaliek Arturā.

Steselis nicīgi pasmējās:

—   No jūrnieku kungu izteiktajām domārn skaidri redzams, ka viņi aizmirsuši savu tiešo uzdevumu — palīdzēt aizstāvēt ne tikai Arturu, bet arī Mančžurijas armiju. Bez ienaidnieka sakāves uz jūras grūti būs uzvarēt sauszemes frontē. Vai otrādi, ja mēs kļūsim valdnieki uz jūras vai kaut tikai iegūsim vienādu spēku samēru, tad sauszemes frontē uzvara nodrošināta. Tāpēc es vēlreiz visas armijas vārdā kategoriski pieprasu eskadras iziešanu jūrā, lai iznīcinātu japāņu floti. Atteikšanos veikt šo uzdevumu es uzskatīšu par uzticības zvēresta pārkāpšanu un nodevību pret tēvzemi! — draudēja ģenerālis, dauzīdams ar dūri pa galdu.

—   Jūs aizmirstat, ka flote nav padota jums, — atbildēdams augstā falseta balstiņā sauca ģenerālis Vithefts, — un jums nav tiesību flotei jebko pavēlēt!

—   Ja eskadra neizies jūrā, es aizliegšu jūrniekiem ierasties nocietinājumu rajona teritorijā. Nostādīšu gar krastu strēlnieku ķēdi un apvilkšu ap ostu dzeloņstiepļu aizžogojumus. Strebiet tad vien paši to putru, ko būsiet savārījuši! — Steselis kliedza.

Pasludinājis pārtraukumu un atgājis no galda, Steselis sāka skaļi bārt Beliju.

—   Tev, Vasilij Fjodorovič, vajadzētu kalpot flotē. Tu vienmēr aizstāvi jūrniekus, — pārmeta viņš artilērijas priekšniekam.

—   Man jāatbild par cietokšņa artilērijas darbību, bet bez lielgabaliem un lādiņiem es nevaru aizstāvēt Arturu, — Belijs atbildēja un piegāja pie jūrniekiem,

Ņikitins, jaunāko jūras virsnieku ielenkts, pārmeta admirāļiem gļēvulību.

—   Ja man būtu vara, — viņš rūca, — es visus jūsu admiraļus un pirmā ranga kapteiņus padzītu, bet jūs, leitnantus un mičmaņus, ieceltu par bruņukuģu komandieriem. Vai tad jūs veiktu to sliktāk par admiraļiem?

—   Bez šaubām, mēs to veiktu, jūsu ekselence. Vienā mirklī

japaņiem degunus noslaucītu, — kori atbildēja mičmaņi un leitnanti.

—   Kur te pie jums var mazliet rīkli izskalot, briesmīgi izkaltusi no visas šīs pļāpāšanas.

—   Vai pavēlēsiet atnest zelteri, jūsu ekselence?

—    Es jau neesmu dāma stāvoklī vai kaut kāda jaunkundzīte, — ģenerālis apvainojās.

—   Konjaku, rumu, viskiju? — turpināja piedāvāt jūrnieki.

—    Tad nu beidzot attapāties! Vienalga, — ko gribat, kad tikai stiprāks,!

Pēc ceturtdaļstundas kareivīgi noskaņotais ģenerālis jau sadzēra tubrālības ar visiem mičmaņiem un leitnantiem. Uz apspriedi viņš vairs negāja, bet tai vietā pamatīgi novietojās salonā, no kurienes viņu vēlāk nogādāja kāda virsnieka kajitē, lai izguļas.

Pēc otrā pārtraukuma strīdi beidzot kļuva mierīgāki. Jūrnieki atzina, ka eskadrai tomēr vajadzētu mēģināt iziet jūrā un, neielaižoties kaujā, izlauzties uz Vladivostoku. Kaut gan Virens un Esens noteikti aprādīja, cik tas neiespējami, jo pie Arturas pašreiz atrodas gandrīz visa japaņu flote, vairākums viņiem tomēr nepiekrita. Tad vēl norunāja, ka no cietokšņa paņems atpakaļ uz kuģiem daļu vidēja kalibra lielgabalu, flotes izbraukšanu no Arturas nolika uz piekto juniju un ar to arī beidza apspriedi. Steselis atteicās no pusdienām, uz kuram Vithefts ielūdza, un kopā ar Reisu, Vodjagu un Sacharovu aizbrauca, bet Smirnovs, Kondratenko un Belijs palika pie admiraļa.

Pēc Steseļa aizbraukšanas sapulcējušos garastāvoklis strauji pārvērtās. Saspīlētība izzuda, visi it kā atdzīvojās un sāka jautri sarunāties.

Ieilgušās pusdienas, ko papildināja pamatīga iedzeršana, visus dalībniekus noskaņoja pavisam miermīlīgi, visi savstarpēji saskūpstījās un apliecināja cits citam vissiltākās draudzības jūtas.

Atgriezies mājās, Steselis sāka lielīgi stāstīt sievai par to, ka uzvarējis jūrniekus, bet Vera Aleksejevna, kas jūrniekus tāpat neieredzēja kā viņas vīrs, šoreiz pretēji paradumam noklausījās to diezgan vienaldzīgi. Ģenerālis kļuva nemierīgs: ilggadējā laulības dzīvē viņš bija novērojis, ka pēc tik aukstas saņemšanas viņam parasti jāiztur pamatīga galvas mazgāšana.

Ari Šoreiz viņa priekšnojauta piepildījās. Kad paēda pusdienas un ģenerālis iegāja savā kabinetā, pie viņa ienāca Vera Aleksejevna. Paredzēdams nepatīkamu sarunu, ģenerālis nervozi sakustējās uz dīvana.

—  Kas tev, Anatol, vakar vakarā bija par sarunu uz «Etažerkas» ar Varju Beliju? — Vera Aleksejevna noprasīja.

—   Kad es jāju garām «Etažerkai», viņa bija uzlikusi galvā tā praporščika cepuri, kas pastāvīgi redzams kopā ar viņu, un militāri sveicināja, bet šis stāvēja blakus kā lempis. Es aizrādīju viņai, kā tāda uzvešanās ar virsnieka cepuri galvā nav pieļaujama, — tas ir viss.

—  Kāpēc tad viņa raudādama žēlojusies savai mātei, ka tu viņu publiski apvainojis?

—   Man liekas, ka es neko sevišķu neteicu, tikai atgādināju viņai, kādi ir sieviešu kārtas uzdevumi.

—   Un tev liekas, ka tas nav nekas sevišķs? Kārtīgai meitenei publiski pateikt, ka viņa derīga tikai bērnu dzemdēšanai! Tu, Anatol, aizmirsti, ka «Etažerka« nav kazarmas un Varja nav kareivis, un tavi rupjie kareivju jociņi viņai nepiemēroti. Marija Fominišna, bez šaubām, ir dusmīga par meitas apvainošanu. Tev vajadzēs viņai atvainoties, bet Varjai kaut ko uzdāvināt.

—   Kāpēc lai es atvainojos, ja es neko apvainojošu neesmu teicis? Ir nedomāju.

—  Ja tu pats nesaproti savu rupjību, tad es to saprotu ļoti labi. Tev te nav ko domāt, ne nedomāt. Ja es tev saku, tad tā vajag. Tu aiziesi pie Belijiem un atvainosies Marijai Fominišnai, bet, ja tu neiesi, tad es aiziešu atvainoties tavā vietā, — ģeneraliene piedraudēja.

—   Nu, labi jau, labi! Lai notiek, aizbraukšu rit pie Belijiem. Pie viņiem arvien dabū pie kafijas tik gardus cepumiņus, ka pirksti jāaplaiza, bez tam jāuzzina, ko Belijs sarunājis ar tiem savējo gremdētājiem, — ģenerālis padevās.

—   Tu līdz šim neesi vēl apstiprinājis artileristu apbalvošanu par kaujām pie Kinčžouas.

—   Un neapstiprināšu ar’! Lai zina, ka par lielgabalu atstāšanu ienaidniekam es apbalvojumus nedodu.

—   Bet tai sarakstā ir arī Varja Belija. Viņa nav vainīga pie tā, ka lielgabali atstāti.

—   Nevar taču viņu vienu apbalvot un citus atstāt bez apbalvojuma.

—   Ko tu runā niekus: Varja, vispirms, ir ģeneraļa meita, kas brīvprātīgi devās turp un gandrīz gāja tur bojā, bet tu , pielīdzini viņu visiem.

—   Tur bijusi vēl kāda otra tikpat traka meitene. Tad jau jāapbalvo arī tā.

—   Kāpēc tad neapbalvot, ja viņa to pelnījusi?

—   Manuprāt, bābas nekādus varoņdarbus nespēj veikt, vienīgi varbūt tad, ja dzemdē trīnīšus vai četrīšus.

—   Bābas! Cik rupji! Bet tu pats, varoni, kā un par ko tu saņēmi savu Jura krustu līdz ar ģeneraļa činu?

—   Man laimējās …

—   Tu ļoti labi zini, ja nebūtu manis, tev nebūtu vis laimējies. Tātad apstiprini apbalvojumus bez izrunāšanās. Es pavēlēju rakstvežiem, lai atnes vajadzīgos apbalvojumu sarakstus, un pārsvītroju tavu noraidījuma rezoluciju.

—   Bet sarakstos taču uzskaitīti kādi simt cilvēki.

—   Es izņemu laukā tās lapas, kur atzīmēta Varja Belija. Tajās ir tikai kādi desmit cilvēki no Kraujas. Viņi no kara sākuma līdz šim laikam nav saņēmuši neviena apbalvojuma.

—   Nu, ar kraujiešiem vēl tā lieta iet! — un ģenerālis laiski parakstīja sievas pasniegto papīru.

—   Es šodien saņēmu vēstuli no Liljes. Nabadziņš, apcietināts! Viņu par kaut kādiem niekiem iesēdinājis Kondratenko.

—   Ja Kondratenko, tad nav par niekiem: tavs Lilje ir liels blēdis.

—   Es domāju, ka Lilji varētu izlaist no virssardzes, vienu dienu nosēdējis — pietiks.

—   Tas par maz. Uz cik ilgu laiku Kondratenko viņu iesēdinājis?

—   Uz divām nedējām. Es tavā vārdā aizrakstīju Romanam Isidorovičam vēstuli ar lūgumu, ja vien iespējams, atbrīvot Lilji un uzdot viņam izbūvēt kaut vai mūsu blindažu, gan es viņu uzraudzīšu!

—   Daudz tu gan sajēdz no tādas būves.

—   Palūgšu talkā Sacharovu — viņš taču visu Daļņiju uzbūvēja.

—   Pie kam pusi naudas nozaga.

—    Nav noķerts — tātad nav zaglis! Visi inženieri — zagļi. Nu, paraksti šo vēstuli Kondratenko. Tajā tu nepieprasi, bet lūdz, ja tas iespējams, atbrīvot Lilji. Saprati?

Ģenerālis atmeta ar roku un tusnīdams uzvilka kaut kādu kāsi uz papīra.

—   Vai vēl kas būs? — viņš jautāja.

—   Arī te vēl vajadzīgs tavs paraksts, — ģeneraliene ar pirkstu norādīja uz papīru.

—   Kas tur rakstīts?

—   Par Tifontaja īpašumu nodokļu maksājumu termiņu atcelšanu līdz kara beigām.

—   Tas uz mani neattiecas. Lai vēršas pie pilsētas galvas, tās lietas pārzina viņš.

—   Viņš atteicis, tāpēc vēršas pie tevis.

—   Kur tad Tifontajs pats? Droši vien, pie japaņiem pārbēdzis?

—   Ko tu, Anatol! Viņš paguvis no Daļnijas aizbraukt uz ziemeļiem, uz cara vietnieka štābu, bet Sacharovam izdevis pilnvaru, lai nokārto visas viņa lietas.

Stesells parakstīja arī šo papīru.

—   Tagad vari mierīgi pagulēt, — un ģeneraliene mīļi noskūpstīja vīra pieri.

Steselis saldi nožāvājās un pagriezās uz sāniem. Vera Aleksejevna izgāja no istabas, klusi aizverot aiz sevis durvis.

Ēdamistabā viņu gaidīja Sacharovs.

—   Viss parakstīts, Vasilij Vasiljevič, — sacīja viņam ģeneraliene, pasniegdama papīru.

—   Nezinu, kā lai jums pateicos, Vera Aleksejevna, — skūpstīdams augstdzimušās namamātes roku, klanījās kapteinis.

Man jums būtu mazs lūgums. Man vajadzīgi labi zelta auskari, vēlams, ar briljantiem, var ar rubiniem, ne sevišķi dārgi — apmēram par piecdesmit rubļiem, — teica ģeneraliene.

—  Katrā ziņā papūlēšos tos sagādāt. Te vēl palikuši daži man pazīstami ķiniešu juvelieri. Viņi ir lietpratēji un man neatteiks, — kapteinis apgalvoja. — Tiklīdz atradīšu ko piemērotu, tūliņ atnesīšu.

—   Būšu jums ļoti pateicīga. Auskari man vajadzīgi kāzu dāvanai Belija meitai, — paskaidroja ģeneraliene, atvadīdamās no Sacharova.

Pēc vienas stundas Sacharovs, sēdēdams savā nelielajā, bet greznajā savrupnamā Jaunpilsētā, ar bezkrāsas tinti norunātā šifrā rakstīja vēstuli Tifontajam. Tajā viņš pastāstīja par bojāto

kuģu remonta darbu nobeigšanu, par paredzēto eskadras iziešanu jūrā, lai izrautos uz Vladivostoku, par nesaskaņām starp sauszemes karaspēku un floti un par sauszemes frontes nostiprināšanas darbu gaitu. Pašās beigās viņš ziņoja par visu Ttfontaja īpašumu nodokļu maksas atcelšanu līdz kara beigām un lūdza atsūtīt ģencralienes lūgtos auskarus: «Viņu vērtību nosakiet pats, — tā Sacharovs nobeidza savu vēstījumu. — Nodokļu suma būtu apmēram 50.000 rubļu liela. Domāju, ka par auskariem varētu izdot 3 līdz 5 tūkstošus, jo Arturas Junonai tie ļoti vajadzīgi.»

Pabeidzis vēstuli, Sacharovs vēlreiz pārbaudīja šifru, satina sūtījumu tievā rullītī un sasita plaukstas. Ienāca vecs ķinietis — nabags. Sacharovs izraidīja no istabas denščiku un pārmija ar ienākušo dažus teikumus ķiniešu valodā. Vecais paņēma vēstuli Tifontajam, rūpīgi noslēpa to sava ģērba skrandās un bez trokšņa atstāja istabu.

Tai paša vakarā pie Rivas sapulcējās neliela, bet savstarpēji draudzīga sabiedrība. Tika svinēti divi. notikumi uzreiz: Andreja un Rivas kāzas un apbalvojumu saņemšana par nopelniem kaujās.

Jau pirms satumšanas atnāca Zeltova ar Oļu Seļeņinu un Ļoļa Lobina ar Stachu Endžejevski un uzdāvāja Rivai pusdienas trauku servizi no ķiniešu porcelānā. Šī dāvana skaidri rādīja, ka viņi Rivas un Andrjušas sakaru uzskata par īstu laulības kopdzīvi.

—   Man pat neveikli pieņemt no jums tādu dāvanu, — nokaunējusies protestēja Riva.

—   Ņemiet vien, tā no tīras sirds, — atbildēja Zeltova, noskūpstīdama meiču. — Ģimenes dzīvē noderēs.

Jūrnieki atnesa Rivai puķes, bet Andrjušam kortiku apzeltītā makstī. Vēlāk ieradušies Boreiko un Zvonarevs iestiepa istabā milzīgu, gandrīz asi augstu pudeli, pilnu ar degvīnu. Uz tās visā godībā krāšņojās etiķete ar Pjotra Smirnova vārdu un tilpuma mēru — 10 spaiņu 40° graudu degvīna. Pudeles kakls bija aizlakots ar biezu baltas lakas kārtu. Atšķirībā no citām ta paša tipa pudelēm tās apakšējā daļā bija piprīkots neliels krāns, lai degvīnu varētu tecināt.

—   Mani un Serjožas vissirsnīgākie novēlējumi tev, Andrjuša, — lai tev dzīvē tikpat daudz laimes, cik degvīna šai

pudelē, un lai tava dzīve tik pilna mīlas un prieka kā šī pudele ar degvīnu, — norunāja Boreiko pacilātā balsī.

—   Kur jūs ņēmāt šo briesmoni? — Riva viņam noprasīja.

—   Palikusi kā piemiņa no lielkņazu Kirila un Borisa laikiem, kad tie dzīvoja Artura. Pagatavota pēc viņu pasūtījuma, bet marta katastrofa izjaukusi tās izlietošanas nodomus. Es nejauši par to uzzināju, un mēs nolēmām uzdāvināt jums un Andrjušam kā mūsu mīlas apliecinājumu.

—   Ceru, ka jūs nedomājat to izdzert vienā reizē, — ar bažām noprasīja Riva.

—   Neuztraucieties, mēs to dzersim ilgi ilgi.

Lai nesalauztu pusdienu galdu ar milzīgās pudeles svaru, to nolika uz speciāliem ozola steķiem. Boreiko nosēdās tai blakus kā degvīna izsniedzējs un sāka izdalīt kausiņus. Visiem par lielu brīnumu viņš pats aprobežojās tikai ar trim nelieliem kausiņiem.

—   Nolēmu atradināties no degvīna, — viņš paskaidroja izbrīna pilnajai Rivai.

—   Tad jau laikam jūs domājat precēties? — uzminēja 0|a.

—   Nebūtu par |aunu, bet kas pie manis nāks?

—   Pameklēsim, varbūt atradīsim, — Riva noslēpumaini noteica.

Boreiko par atbildi tikai skaļi nokrekstējās un pasteidzās sarunu novērst uz citu pusi.

—   Dzirdēju, ka mikado apbalvojis jūsu Vitheftu ar Saules lēkta ordeni par labi veiktajām Okti armijas desanta operācijām, — vērsās viņš pie Akinfijeva.

—    Viņa vietā es līdz ar admirali būtu apbalvojis vēl daudzus citus, — iejaucās sarunā Elliss, — vispirms Uchtomski, Reicenšteinu un Šensnoviču: viņi šīsdienas sanāksmē draudzīgi atbalstīja admirali.

—   Mūsējie, Steselis un Foks, nemaz nav labāki. Par neko atdeva japaņiem Kinčžouu, uzdāvināja viņiem Daļņiju un tagad pūlas izlikties, ka gatavojas aizstāvēt Arturu, — Boreiko turpināja. — Nocietinājumos kazematus taisa vairāk no māliem nekā no betona, lielgabalus pozicijās novieto pilnīgi atklāti, vārdu sakot, tiek darīts viss, lai paātrinātu Arturas krišanu.

—    Steseļa vārdam jāpievieno vēl mūsu Savickis, piecpadsmitā pulka komandieris Grjaznovs, Gaidurins un daudzi citi, — ierunājās Endžejevskis, kas līdz tam klusēja. — Pēc Kinčžouas atdošanas viņi visi bija nolēmuši skriet taisni līdz

pašai Arturai, un tikai Kondratenko uzstāšanās aizturēja tos Jupilasas kalnu pārejās. Maniem ziņojumiem, ka japaņi atiet uz ziemeļiem, neviens no viņiem neticēja un man «par nepunktualu pavēļu pildīšanu, nosedzot atkāpšanos pēc Kinčžouas kaujas», izteica pavēlē stingru rājienu.

—   Man gribētos zināt, — jautāja Zeltova, — vai Mančžurijas armijā viss norit tāpat kā pie mums vai tur ir labāk.

—   Te ir Steselis un kompānijā, tur AleksejeVs un kompānijā, un, lai gan cilvēki dažādi, taču pēc būtības gluži līdzīgi. Tātad arī darbība tikpat vienāda: pie mums Kinčžoua, pie viņiem Tjureričena, tur tāda pati sakāve un nekārtīga atkāpšanās, — Endžejevskis viņai atbildēja.

—   Tur tomēr ir kaut vienvadība, bet pie mums Arturā: Steselis — viens, Smirnovs — otrs, Vithefts — trešais, — piebilda Zvonarevs, kas klusēdams sēdēja attālāk.

—   Grigorovičs — ceturtais, jo viņš nav pakļauts Vitheftam, — paskaidroja Soimanovs. — Un tā taču veca patiesība, ka tas bērns, kam septiņas aukles, noteikti izdurs acis un kļūs a"kls.

—   Tomēr šinīs dienās eskadra izies jūrā, — Zvonarevs paziņoja.

—   Lai slava radītājam! — vienā balsī iesaucās Boreiko, Endžejevskis un Soimanovs. — Kad tad tieši?

—   Devītā jūnija rītausmā, — Elliss pateica.

Kuinsana, kas tajā brīdī pasniedza ēdienu, uzmeta viņam ātru skatienu. Andrjuša to ievēroja un sadrūma.

—   Atnes man tēju, — viņš pavēlēja meitenei, — un nemaisies te pa kājām bez vajadzības.

Ķiniete pasteidzās pazust no ēdamistabas.

—  Vai izies visa eskadra vai tikai daļa? — painteresējās Boreiko.

—   Izies visi bruņukuģi, visi kreiseri un abas mīnulaivu vienības. Ja sastapsim tikai daļu no japaņu eskadras, tad pamēģināsim to sasist, — Elliss atbildēja.

—   Bet ja nu visu?

—   Tad kaujā neielaidīsimies, bet atgriezīsimies Arturā.

—    Liekas, ka jums sevišķi daudz drosmes nav! Nachimovs savā laikā pie Sinopas vis nejautāja, cik turku viņš sastapis, bet uzbruka un sasita. Bet jūs aprēķināt: vai vairāk vai mazāk būs japaņu un ko katrā gadījumā darīt, — Stachs ironizēja.

-— Toreiz bija cits spēku samērs, — Elliss gribēja turpināt.

Galvenais . . . kaujas drosme bija cita, un priekšgalā ne

bija »vis gausais un bailīgais Vithefts, bet īsts kareivīgs admiralis, tāds pats kā Makarovs, — pārtrauca viņu Stachs.

—   Uz mūsu varoņa Andrjušas veselību, lai tev ar Rivu tāda dzīve kā debesīs, — pieskandināja Boreiko. — Rūgts jaunajiem!

Visi smiedamies uztvēra tostu. Riva un Andrjuša ceremoniāli saskūpstījās.

Drīz viesi piecēlās un draudzīgi atvadījās.

Zvonarevu ļoti pārsteidza ar Zukovska parakstu viņam adresētā telegrama, kas uzaicināja to ierasties pulksten divos dienā uz Elektriskās Kraujas» ar zīmīgu piebildumu: «Parades tērpā ar ieročiem.»

Kad Zvonarevs piebrauca pie baterijas, viņš ieraudzīja, ka rota nostādīta ierindā. Tās labajā flangā stāvēja orķestris. Virsnieki atradās pie saviem vadiem; kreisajā flangā, apbruņojies ar japaņu šauteni, stāvēja Blochins, blakus viņam feldšeris Meļņikovs, Šura Nazarenko un Varja Belija.

Steigā sasveicinājies ar Zvonarevu, Zukovskis pavēlēja viņam nostāties pie ceturtā vada un uztraucies norādīja ar pirkstu uz tuvojošos kavalkadi. Ieņēmis vietu ierindā, Zvonarevs ieraudzīja, ka uz bateriju jāj veseli četri ģenerāļi: Steselis, Smirnovs, Belijs un Ņikitins, bet aiz viņiem kādi divdesmit cilvēki pavadonības un konvoja.

Tiklīdz augstdzimušie viesi nokāpa no zirgiem, Zukovskis nokomandēja, — muzikanti sāka spēlēt, un kareivji uzsvieda šautenes uz pleca.

Ģenerāļi visi pēc kārtas, sākot ar Steseli, sasveicinājās ar rotu. Pēc tam, nostājies tieši prot ierindas vidu, Steselis skaļā balsī sāka izsaukt apbalvotos kareivjus.

Apsveicis apbalvotos un pateicies viņiem par dienestu, Steselis ievēroja Blochinu.

—   Kur tu ņēmi šo šauteni? — jautāja viņš kareivim.

—   Ieguvu kaujā pie K'mčžouas, jūsu ekselence.

—   Purns gan tev ir varen bezkaunīgs, tu izskaties kā laupītājs. Vai esi sodīts?

—   Viņš arī pašreiz skaitās sodīto sarakstā, — Zukovskis ziņoja.

—   Velti jūs viņu ieskaitījuši ar krustu apbalvojamo sarakstā, vajadzēja vispirms sodu izciest. Ko tu darīji pie Kinčžouas?

—   Ieguvu japaņu šauteni, jūsu ekselence.

—   Labāk būtu dzivu japani saņēmis.

—   Es viņu nodūru, jūsu ekselence, bet šauteni pievācu.

—   Bet kādu tad varoņdarbu tu veici?

—   Viņš ar tiešu šāvienu sadragāja japaņu lielgabalu, kad tie uzbruka Kinčžouai, — Zukovskis ziņoja.

—   Ko tad tu nesaki, muļķi! — saniknojās Steselis. — Varonis, bet purns kā arestantam! Jūs pielūkojiet viņu, ka krusts driz vien nav jāatņem. Bā! Šis, liekas, žīdelis, — izbrīnījās ģenerālis, kad ieraudzīja Zajacu. — Kādu varonību tad tu varēji parādīt?

—    «Zem viesuļuguns artileristiem uz pozicijām nogādājis pusdienas un pēc apkalpes numuru izkrišanas no ierindas stājies tēmētā ja vietā un līdz kaujas beigām atvairījis japaņu uzbriikumu» — nolasīja no apbalvojamo saraksta Steseļa adjutants kņazs Gantimurovs.

—   Tas ir pirmais žīds Arturā, kam es dodu krustu; ceru, ka arī pēdējais, — norūca Steselis.

Pēdējās izsauca Varju Beliju un Šuru Nazarenko. Nonācis līdz Šurai Nazarenko un ieraudzījis tai pie krūtīm medaļu, Steselis vaicāja, no kā viņa to dabūjusi, un, uzzinājis,.ka no Makarova, sarauca pieri.

—   Viņam nebija tiesības tevi apbalvot, jo tu strādāji sauszemes daļā, ne uz jūras, bet lai jau paliek, — un ģenerālis žēlīgi piekabināja viņai pie krūtīm vēl vienu medaļu.

—   Bet tev, sienāzi, — Steselis pievērsās Varjai Belijai, — nevajadzētu dot medaļu par tavu bezkaunību, bet…

—   Bez kādiem «bet», ģeneral! Paturiet to sev par piemiņu par jūsu toreizējo rupjo izturēšanos. Man tā nav vajadzīga, — izgrūda Varja un, pagājusi garam no pārsteiguma apstulbušajam ģenerālim, noskrēja lejā pie sava zirga, uzlēca tam mugurā un kā viesulis aiznesās projām no baterijas.

—   Varvara, nāc atpakaļ! — nokliedza viņai pakaļ tēvs, bet meitene tikai atmeta ar roku.

—   Vajadzēs tev, Vasilij Fjodorovič, medaļas vietā apbalvot viņu ar bērza žagariem: pavisam izlaidusies meitene! — Steselis dusmīgi teica Belijam. — Jaunajiem Jura krusta kava^ lieriem, urā! — ģenerālis nobeidza.

Varjas izlēciens sabojāja apbalvošanas procedūras svinīgumu. Palaidis garām svinīgā maršā soļojošo rotu, Steselis

atteicās no ielūguma brokastīs un kopa ar svitu tūliņ aizjāja. Apspriezdami notikumu, kareivji atgriezās kazarmās.

Pēc brokastīm Zvonarevs aizsteidzās uz pilsētu: viņš gribēja satikt Varju un pārrunāt notikušo. Meiteni tas atrada lasām grāmatu.

—  Apbrīnojami interesanta grāmata! Kāpēc gan institūtā mums nedeva tādas? — ar šiem vārdiem viņa saņēma Zvonarevu.

—   Kas tas ir par romānu?

—   Kas par romānu! Fizioloģijas mācības grāmata feldšeru skolām. Nu, ko darīja Steselis pēc manas aizjāšanas? Varu iedomāties, ka viņš noskaitās! Tētim man bail acīs rādīties. Iedomājieties, tas muļķis Gantimurovs zvanīja pa tālruni, ka rīt pats atvedīšot man to nelaimīgo medaļu. Es atbildēju, ka tūliņ iesviedīšu to jūrā. Zēl gan, — Var ja nopūtās, — tik skaisti izskatītos — žēlsirdīgā māsa ar Jura medaļu.

—   Ha-ha-ha-ha! — skaļi iesmējās Zvonarevs, — kāpēc tad jūs no tas atteicātiei1 ;'

—   Principa pēc! Lai nedomā, ka mani var apvainot nesodīts.

Priekšnamā atskanēja zvans, un bija dzirdama Belija balss,

kas vaicāja pēc Varjas.

—   Viņa ir istabā ar Zvonarevu, — Marija Fominišna atbildēja.

—   Šī nejaukā meitene šodien iztaisīja skandalu Steselim uz Elektriskās Kraujas — atteicās no apbalvojuma.

—   Kā tad tā? Viņa taču pati brauca pie Steseļa un par to rūpējās!

—   Nekā tamlīdzīga, — izlidoja priekšnamā Varja, — es rūpējos par Zvon … par kareivjiem, bet ne par sevi. Un Steselis nedrīkst mani visu priekšā saukt par sienāzi, it kā es būtu maziņa, un teikt, ka es medaļu neesmu pelnījusi, — ātri nobēra Varja un pēkšņi, skaļi iešņukstēdamās, sāka raudāt.

—   Ielaidies nu darīšanās ar sievišķiem! — sapīka Belijs un, iegājis savā kabinetā, dusmīgi aizcirta durvis. Zvonarevs, palicis viens, sāka apskatīt uz galda stāvošos vecos žurnālus. Pagaidījis, kad Varja ar māti izgāja no priekšnama, viņš gribēja klusiņām aiziet.

—   Vai jūs jau aizejat, praporščik? — negaidot viņam uzsauca no kabineta ģenerālis.

—   Tieši tā. Atļaujiet atvadīties.

—   Uz redzēšanos. Un pieņemiet manu padomu — nekad nepreciet tik traku meiteni, kas pati nezina, ko viņa grib, — negaidot piebilda Belijs, paspiezdams Zvonareva roku.

PIEKTĀ NODAĻA

Septītā jūnija rītā, kad Zvonarevs ieradās štābā, Kondratenko pasniedza viņam vēl pēc krāsas smaržojošu Portarturas vietējās avīzes «Novij krāj» jaunāko numuru.

—   Mūsu jūrnieciņi beidzot sadūšojušies un noriskējuši iziet jūrā, — ģenerālis norādīja uz vienu no ziņojumiem laikrakstā:

PAVĒLE NR. 117

Portarturā 1904. gada 7. jūnijā.

Eskadrai, kas pabeigusi nelietīgā ienaidnieka jau pirms kara iesākšanās sabojāto kuģu remontu, tagaec pēc cara vietnieka pavēles jāiziet jūrā, lai palīdzētu sauszemes karaspēkam aizstāvēt Arturu. Dieva un jūrnieku aizstāvja — brīnumdarītāja svētā Nikolaja vārdā centīsimies pildīt mūsu pienākumu pret sirdsapziņu un zvērestu mūsu valdniekam, sakausim ienaidnieku, kas pazaudējis daļu savas eskadras kuģu uz mūsu mīnām un kļuvis vājāks. Mazā mlnulalva «Bobrs» 13. maijā (Kinčžouas kauju laikā) jau pierādīja, ko var veikt pat visgrūtākajos apstākļos. Lai dievs mums palīdz.

Kontradmirālis Vithefts.

—   Visi kuģi taču vēl ostā, — brīnījās praporščiks. — Un kas tā par savādu rīcību — izsludināt operativās pavēles laikrakstos?

—   Avīžnieki ir veikli ļaudis, visur prot ielīst un visu izostīt, — pasmaidīja ģenerālis, — tomēr vajadzēs aizrādīt redaktoram, cik nepieļaujama šāda rīcība ar kaujas pavēlēm.

—   Kas ir laikraksta redaktors?

—   Pulkvedis Artemjevs. Sis ir oficiāls, valdības laikraksts, — Kondratenko paskaidroja.

—   Viņam kā virsniekam pašam būtu Jāsaprot, cik nepieļaujami tādi aizrādījumi, — Zvonarevs joprojām brīnījās.

—    Laikraksts bez tam vēl pakļauts divām cenzūrām — Jūras štaba un Steseļa štaba, un tomēr, kā redzat…

—   Jūsu ekselence, — kāds rakstvedis uzrunāja tajā brīdi ģenerāli, — no redakcijas atnācis izsūtāmais un lūdz atdot šo laikraksta numuru. Tur ieviesusies kāda kļūda.

—   Kas tās par muļķībām? Pasauc viņu šurp, — Kondratenko norīkoja.

Pēc brīža kabinetā ienāca jauns cilvēks un pieklājīgi sveicināja.

—   Jūs mani aicinājāt pie sevis, jūsu ekselence?

—   Jā, paskaidrojiet, lūdzu, kāpēc jūs atprasāt izsūtītos laikraksta numurus!

—   Laikrakstā kļūdas pēc nodrukāts, ka eskadra izies jūrā šodien, bet tā neizies. Tāpēc izsūtītos numurus pavēlēja savākt, — ļoti rūpīgi paskaidroja izsūtāmais.

—   Vēl trakāk! Tātad jūs negribat sniegt nepareizu informāciju sava laikraksta pasūtītājiem un līdz ar to arī japaņiem, kuri, bez šaubām, šo laikrakstu saņem tikpat regulāri kā mēs,— ģenerālis pasmējās. — Es tūliņ uzrakstīšu dažus vārdus redaktoram. Lūk, nododiet viņam šo zīmīti un vairāk nevienam nestāstiet, ka eskadra šodien jūrā neizies: tas ir kara noslēpums.

—   To zina jau visa Artura, — avīžnieks taisnojās.

—    Vēl ļaunāk, tad nav nekādas vajadzības atprasīt laikrakstu. Labāk būtu, ja visi domātu, ka eskadra šovakar izies jūrā, — ģenerālis paskaidroja. — Nu, Sergej Vladimirovič, brauksim apraudzīt fortus.

Pie forta Nr. 3 Kondratenko un Zvonarevs panāca Steseli ar viņa svitu — Ņikitinu, Vodjagu un Gantimurovu.

—   Savējo gremdētāji, liekas, patiešām gatavojas izlīst laukā no ostas, — smējās Steselis, sasveicinādamies ar Kondratenko.

—   Uzdevām gan mēs viņiem tajā sanāksmē sutu.

—   Netici viņiem, Anatolij Michailovič, — atsaucās Ņikitins. — Padūmos, padūmos ostā un nomierināsies. Lai izdarītu ko vairāk — drosmes nepietiks.

Kondratenko pastāstīja par laikraksta numura atprasīšanu.

—   Valsts un tēvijas nodevēji! — Steselis uztraucās. — Šodien pat ņemšu tos priekšā!

Forta izbūves vieta pa gabalu izskatījās kā skudru pūznis. Kareivji juku jukām ar simtiem ķiniešu strādnieku apmulsuši mīcījās uz vietas. Virsnieku neredzēja. Ieraudzījis ģenerāļus, kāds no kareivjiem nokomandēja «mierā». Piecēlies kāpšļos stāvus, Steselis skanīgi sasveicinājās. Atbildēja viņam visi reizē, — kā ķinieši, tā kareivji.

—   Kur ir virsnieku kungi? — Steselis jautāja.

—   Nav vēl atnākuši, — atbildēja no pūļa.

—  Pierakstiet viņu vārdus, — Steselis uzdeva saviem adjutantiem, — visiem virsniekiem, kas laikā nav ieradušies, — pa desmit diennaktīm virssardzē!

Ģenerāļi nokāpa no zirgiem un sāka apstaigāt darbu vietas.

Forta izbūves darbi tuvojās beigām. Tā uzdevums bija aizsegt pieeju Lunche upes ielejai. Forts izskatījās kā piecstūris ar nelielu astīti pakaļējā iežogotajā daļā, apmēram sešas asis platu un trīs asis garu. Ierakumu stūros atradās betonētas lielgabalu novietnes, ko ar aizmugures kazarmām, paredzētām forta garnizonam, savienoja apakšzemes eja. Uzbērumu vaļņi bija divarpus asis augsti un divpadsmit asu plati. Uz tiem tika sakrauti smilšu maisi, starp kuriem ierīkoja šaujarnspraugas, bet nekādu aizsargplākšņu strēlniekiem neredzēja.

Forta iekšējā pagalma vidū bija iekārtota novietne četriem sešcollīgiem lielgabaliem. Tie stāvēja pilnīgi atklāti, tikai no priekšpuses mazliet aizsegti ar nelielu smilšu maisu brustveri. Betonetajos sanu uzbērumos pie lielgabaliem bija ierīkoti lādiņu un pulvera pagrabi, kā arī blindažas lielgabalu apkalpei. Kreisajā pusē pacēlās jūrnieku parauga bruņutornis baterijas komandierim, turpat, vairāk uz aizmugures pusi, zem forta labā flanga brustvera bija ierīkota nocietinātā betona kazarma artileristu pusrotas novietošanai. Ne ventilācijas, ne apgaismošanas kazarmās nebija, tāpat nebija arī atejas vietas un virtuves. Ieročus un lādiņus bija paredzēts novietot turpat kazarmā, jo speciālu novietņu nebija.

Zvonarevs visus šos defektus aprādīja Kondratenko.

—   Blēņas! — izdzirdis viņa vārdus, iesaucās Steselis. — Tas ir kaujas forts, nevis pils, iztiks arī bez ventilācijas un, ja nebūs uguns, vairāk . gulēs un miegā smelsies spēkus. Atejā var iet tieši grāvī, cerams, ka līdz malām pa aplenkuma laiku to nepiekraus. Es atrodu, ka forts ierīkots pietiekami labi, — noteica ģenerālis.

—   Vajadzīga vēl kāda nedēļa, kamēr to galīgi sakārtos, — Kondratenko iebilda.

—   Dodu trīs dienas. Fortu pieņemt atbraukšu es pats. Rītdien pat pavēlēšu Belijam iesākt lielgabalu uzstādīšanas darbus, — un ģenerālis devās pie sava zirga.

Tajā brīdī ieradās kapteinis Švarcs.

—   Kur jūs pavadījāt šo laiku? — uzbruka viņam Steselis.

—   Nocietinājumos Nr. 3, jūsu ekselence.

—   Līdzko es nokāpu no zirga, jums nekavējoties bija jādodas šurp! Arestēt uz divdesmit diennaktīm! — turpināja kliegt Steselis.

—   Es uzdevu kapteinim steidzīgi pabeigt nocietinājuma Nr. 3 izbūves darbus. Viņš jau divas diennaktis pavada tur, — Kondratenko aizstāvēja.

—   Tomēr kapteinim stingrāk jāievēro karavīra disciplina padotības kārtā, — jau mierīgāk teica Steselis. — Kad nocietinājums Nr. 3 tiks galīgi pabeigts?

—   Betona darbi pabeigti, zemes uzbērumi gatavi, tikai ierakumi vēl nav pietiekami dziji: traucē nepārtrauktā klints pamatne, uz kuras atrodas nocietinājums. Desmit dienās pabeigsim visus darbus, — kapteinis ziņoja.

—   Pārsviediet visus te atbrīvojušos strādniekus uz to nocietinājumu, lai pabeidz nedējas laikā, — izrīkoja Steselis.

—   Bet nu, Roman Isidorovič, es jāšu uz savu štābu, — ģenerālis notexa.

Kad viņš aizjāja, Kondratenko mīlīgi uzsita uz pleca Švarcam.

—   Neņemiet pie sirds, Aleksej Vladimirovič, šos Steseja izplūdumus. Jūs taču zināt, ka viņš ir ātrs, bet viņa dusmas ātri pāriet. Jūs neesat ne pirmais, ne pēdējais.

—   Tā jau ir, jūsu ekselence, bet visam ir savs mērs. Kara laikā nervi kādreiz neiztur, un tad kā Atbildi uz tādām lamām viņš var saņemt līdzīgus apvainojumus, — atbildēja Švarcs uztraukti.

—   Esmu cieši pārliecināts, ka jūsu nervineuzdos un jūs saglabāsiet savu parasto nosvērtību un mieru.

—   Centīšos, jūsu ekselence! Gribēju jūs lūgt neliegt man uz šo dienu Zvonarevu, lai kopā pārrunātu mūsu ieroču aizsegšanas jautājumus.

—   Ja jums nav iebildumu, arī es labprāt piedalīšos šajā apspriedē, — laipni teica ģenerālis.

—   Mēs jutīsimies Joti pagodināti, — iesāka Švarcs, bet Kondratenko viņu pārtrauca.

—   Tad iesim vispirms uz fortu Nr. 3 un pēc tam uz jūsu nocietinājumiem, — izlēma Kondratenko, un visi trīs devās ceļā.

Jau stipri vēlu vakarā Zvonarevs, noguris un izsalcis, atvadījās no Kondratenko un Švarca un iegriezās savā Aizlitera

baterijā. Darbi tur ritēja pilnā sparā arī prožektora gaismā. Pie baterijas bija sakurts ugunskurs, un blakus tam stāvēja lauka virtuve. Te rīkojās Zajacs un Belonogovs. Sasveicinājies un nodevis viņiem savu zirgu, praporščiks jautāja:

> — Kur poručiks?

—   Baterijā. Tā dienu, tā nakti — ne pats guļ, ne citiem dod mieru, — kareivji sūdzējās.

Piegājis tuvāk strādājošajiem, Zvonarevs izdzirda skanīgo Boreiko balsi:

—   Stampājiet, velni, jautrāk, būs cietāks betons. Piesvied te vēl pāris veršoku. Kur tu lien, kāpostgalva, vairāk pa labi vajag! — atskanēja no baterijas.

—   Sveiks, Serjoža! Ko tad tu tik ilgi pie mums nerādījies? Laikam pie Varjas sēdi? Apniks vēlāk, kad uz visu mūžu būsi piesiets pie viņas.

—   Izdomā kaut ko svaigāku un interesantāku, — praporščiks apvainojās.

—   Labi. Zini ko, draugs, mani zēni izdomājuši te tādu padarīšanu, bet es, lūk, nezinu, vai var to pieļaut vai ne. Mūsu mazkrievi Denisenko un Gaidajs ierosināja betonā ielikt baļķus un sliedes. Mani māc šaubas, — vai tās sliedes, ieliktas slapjā betonā, nesarūsēs. Denisenko, panāc šurp! — viņš uzsauca garāmejošajam matrozim. — Pastāsti praporščikam, kā tu gribi sliedes savstarpēji sasaistīt.

—   Izurbt to pamatnē caurumus un sakniedēt ar dzelzs tapām. Ļededkins pirmo partiju jau saslēdzis, iznāk tāds kā dzelzs režģis, — matrozis izskaidroja. — Bet sarūsēt sliedes nesarūsēs, — tās ir diezgan biezas, tik ātri rūsa nesaēdīs.

—   Parunāšu ar inženieriem, ko viņi teiks, — piesardzīgi atbildēja praporščiks.

Pie viņiem pienāca Zukovskis.

—   Atkal jau mūsu Boriss Dmitrijevičs grib darīt pēc sava prāta. Manuprāt, tās sliedes tikai. vājinās betona blīvumu. Tas nebūs vairs viengabala, bet sadalīts ar dzelzs stieņiem, un, līdzko tam trāpīs, atsevišķi gabali atlēks. Kā jūs domājat, Sergej Vladimirovič? — kapteinis jautāja Zvonarevam.

—   Es 'domāju, ka izgudrojums labs, tomēr pajautāšu inženieriem. Nebūtu par ļaunu, ja arī jūs savu bateriju tā pārbūvētu.

—   Ai, ko jūs runājat! Pēc jūsu pavēles mēs jau tā visu bateriju gandrīz par jaunu pārbūvējām un nu atkal par jaunu!

Dievs ir žēlīgs, cerēsim, ka arī šīs baterijas izturēs aplenkumu, ja japaņi vispār līdz šejienei nokļūs. Vai pie jums tur, augstākajās sfērās, neko nedzird par Mančžurijas armiju? Ko dara Kuropatkins? Vai viņš drīz mūs atbrīvos no japaņiem? — Zukovskis vaicāja.

—   Par Kuropatkinu pagaidām neko nedzird.

Zvonarevs apvaicājās, kā ir ar apgaismošanu, ventilāciju un citām labierīcībām.

—   Visu ierīkosim. Baterijā nebūs sliktāk kā uz Elektriskās Kraujas. Pat ūdensvadu ievilksim. Atradām nelielu avotu, iztīrījām, ievietojām tanī cauruli, iznāca ļoti tīri un labi. Dienā, kad karsts un saule dedzina bez žēlastības, mums aizvien ir svaigs, auksts ūdens, pat strādāt kļūst vieglāk un jautrāk, — Boreiko lielījās. — Ja visas baterijas būtu tādas kā mūsu Aizlitera, tad japaņiem Arturu neieņemt; šo es būvēju saziņā ar kareivjiem, par visu mēs kopā apspriežamies, un viņi lien vai no ādas, lai viss būtu stiprāks un labāks.

Zvonarevs apsolīja izdarīt visu, ko tam uzdeva, un, uzlēcis zirgā, aizjāja uz Artilērijas pilsētiņu.

Dzīvoklī viņš atrada pusdienas, ko bija atsūtījuši Beliji.

—   Marija Fominišna piedāvājās pieņemt mūs abus pie viņu galda, — Gobjato viņam paskaidroja. — Pareizāk sakot, — jūs, bet mani tikai aiz pieklājības piekabina klāt.

—   Tāpēc es kategoriski atsakos.

—   Par vēlu, es jau piekritu par sevi un par jums un pat iemaksāju simt rubļu, — pasmējās Gobjato, kas visu jau bija ar Varju norunājis.

Zvonarevs dusmīgi nosēcās, bet vairāk neprotestēja.

Nākamajā dienā, kad Zvonarevs jāja cauri Jaunpilsētai gar Rivas mājiņu, tā pasauca viņu caur logu.

—   Serjoža, kaut seju pagrieziet uz manu pusi, citādi es apvainošos. Pavisam briesmīgi, cik lepns jūs esat kļuvis. Kā tad nu ne, ja ne šodien, tad rīt kļūsiet ģeneraļa znots! — viņa smējās.

—   Rivočka, kaut jūs būtu mani pažēlojusi. Man jau tā nekur vairs nav miera, — lūdza Zvonarevs, apstājies pie loga.

—   Nokāpiet no zirga, novietojiet sētā un ienāciet pie mums, — Riva uzaicināja.

Praporščiks iejāja sētā, nokāpa zemē, atslābināja seglu siksnas un, piesējis zirgu pie šķūņa, noputējis, piesūcies zirga

sviedru smakas, gāzelīgā kavalērista gaitā ar pātadziņu rokā iegāja istabā.

—   Andrjuša jūs sauc, — aiz guļamistabas durvīm atskanēja Rivas balss.

Zvonarevs iegāja guļamistabā. Akinfijevs gulēja gultā.

—   Ko tad tu dienas laikā vārties pa gultu? — Zvonarevs brīnījās.

—   Smeļos spēkus pirms došanās kaujā.

—   Kādā kaujā?

—   Rit no rīta agri mēs beidzot reiz līdīsim laukā no Arturas, dosimies jūrā.

—   Vai atkal apmānīsiet?

—    Nē, šoreiz bez mānīšanās. Mēs būtu izgājuši plašajā dieva pasaulē jau šodien, bet Zacarenijs, «Pobedas» komandieris, saslimis ar dzelteno drudzi. Viņa vietā nozīmēja Sarnavski no «Paladas», bet uz «Paladas» Ivanovu no «Amūra». Kamēr komandieri pieņēma savus jaunos kuģus, paisums bija beidzies, un nu jāgaida jaunie uzplūdi līdz rit rītam, — Andrjuša paskaidroja.

—   Kas tad tā par rīcību? — izbrīnījās Zvonarevs. — Tieši pirms kuģa iziešanas jūrā, kad jādodas kaujā, uz tā nozīmē jaunu komandieri? Vai tad nebija vienkāršāk, ja saslimušo komandieri atvietotu vecākais virsnieks?

—   Ko tu runā! Tā nevarēja palikt! Tad iznāktu, ka otrā ranga kapteinis Ruchlovs komandē bruņukuģi, bet pirmā ranga kapteinis Sarnavskis tikai kreiseri. Viņam tas būtu liels apvainojums, — pavisam nopietni atbildēja Akinfijevs.

—   Kara apstākļos taču nevar rēķināties ar tādiem personīgiem apvainojumiem. Vecākie visrnieki labi pazīst kā kuģa iekārtu, tā arī cilvēkus, un visi pazīst viņus, tāpēc racionalāk būtu kuģa vadīšanu kaujā uzdot viņiem, ja komandieris saslimis.

—   Tu spried pēc sauszemes karaspēka paražām. Pie mums, jūrniekiem, ir citāda kārtība.

—   Ļoti žēl. Ja rīt saslimtu ar drudzi vai parastu lāča miega slimību vēl kāds no komandieriem, tad eskadrā atkal sāktos komandieru pārgrupēšana.

—   Pie mums citādi nevar, — mēģināja vēl iebilst Andrjuša, bet, sapratis savu iebildumu nepamatotību, apklusa.

—   Vai jūs domājat atgriezties Arturā vai mēģināsiet izlauzties uz Vladivostoku vai neitralajām ostām?

—   Kā mūsu Villijs nolems, bet nolems viņš atkarībā no tā apstākļa, kura varžacs viņam stiprāk sāpēs, labās vai kreisās kājas. Es domāju, ka pats dievs vēl nezina, kas viņam ienāks prātā.

—   Interesanti zināt, kam bija ienācis prātā iecelt viņu par eskadras virspavēlnieku.

—   Cara vietniekam. Mēs gaidām ierodamies Arturā jauno flotes virspavēlnieku — admirali Skridlovu, bet tas aizķēries kaut kur ceļā. Viņš jau gatavojies kāpt vilcienā, bet tad kādam matrozim Nikolajevā sapnī parādījusies brīnumdarītājas dievmātes svētbilde, kam lemts izglābt Arturu. Ziņojuši par to uz Pēterburgu Pobedonoscevam. Tas nolēmis, ka, pirms šī svētbilde nav uzgleznota, iesvētīta un nodota Skridlovam, tam šurp braukt neesot vērts. To svētbildi pašlaik it kā gleznojot pēc sapni redzējušā matroža apraksta, it kā vadājot pa svēto relikviju vietām, lai iesvētītu, bet Skridlovs, to gaidīdams, Pēterburgā jautri padzīvojot.

—   Arī Vitheftam var kaut kas parādīties sapnī, un tad viņš atkal negribēs iziet jūrā, — Zvonarevs pasmējās. — No kurienes tu uzzināji šo nostāstu par svētbildi?

—   Ķinieši savās džonkās atveda dažus laikraksta «ČifuPress» numurus, tur tas bija aprakstīts. Bet tās ir tik izpūstas blēņas, ka nevar būt taisnība.

—   Esi mierīgs, jo lielākas blēņas, jo drošāk, ka tā ir taisnība. Lai kas, bet šādas aplamības pie mums ir modē.

Laiks bija iet uz piestātni, kur Andrjušu gaidīja laiva no «Sevastopoles». Viņš un Riva reizē izgāja no mājām. Tumsā klupdami, viens otru atbalstīdami, viņi kaut kā aizkūlās līdz piestātnei. Te, viņus gaidīdams, jau pastaigājās «Sevastopoles» komandieris Nikolajs Otovičs Esens.

—   Lūdzu atvainot manu nokavēšanos, pirmā ranga kapteiņa kungs, — piegāja pie viņa Akinfijevs.

—   Es jau arī tikko atcilpoju, Andrej Michailovič, — Esens viņu nomierināja. — Man tas gods, cienītā! — sasveicinājās viņš ar Rivu.

—   Kā jūs, Nikolaj Otovič, domājat, vai eskadra atgriezīsies Arturā?

—   Priekšniecības prāti neizdibināmi, taču ogļu bunkuri nevienam kuģim nav piebērti pilni. Acīm redzot uz Vladivostoku mēs neiesim. Tas nozīmē, ka mēs mēģināsim aizkļūt līdz kādai neitralai ostai vai arī atgriezīsimies atpakaļ, — Esens atbildēja.

Atgājusi no piestātnes, laiva pazuda tumsā.

Steselis bija izsists no sliedēm. Lieliem soļiem viņš staigāja pa kabinetu, vicinādams tikko saņemto tclegramu par viņa atsaukšanu no Arturas uz A^ančžurijas armiju.

—   Vai jūs pareizi atšifrējāt, Viktor Aleksandrovič? — jau vairākas reizes viņš vaicāja Reisam, kas stāvēja blakus.

—    Šaubu nevar būt, jūsu ekselence, — pulkvedis mierīgi atbildēja. Pretēji ģenerālim, viņš bija kā aizvien nosvērts un mierīgs. Viņa sārtajā, tiri noskūtajā sejā nebija ne pēdas no uztraukuma. Pelēki zilās, caururbīgās acis auksti skatījās uz pārskaitušos ģenerāli.

—    «Ņemot vērā jums padotā cietokšņa rajona karaspēka pārvietošanos pirmajās pozīcijās, uzdodu pēc šīs telegramas saņemšanas nekavējoties nodot karaspēka virspavēlniecību ģenerālim Smirnovam, bet pašam pirmajā izdevīgajā gadījumā izbraukt no Arturas, izmantojot kādu no eskadras ātrgājējiem kreiseriem. Ģeneraladjutants Kuropatkins.» — Steselis vēlreiz skaļi izlasīja nelaimīgo telegramu. — Tās ir Smirnova un jūrnieku intrigas. Paši viņi guļ, bet pat miegā domā, kā mani izēst no Arturas! Bet viņi būs pārrēķinājušies! Steselis bez cīņas nepadosies! — Es vel atradīšu iespēju norēķināties ar viņiem! Kas vēl bez jums un manis zina šīs telegramas saturu?

—   Neviens, jūsu ekselence! Es pats to atšifrēju.

—   Bet te ir norādījums, ka kopijas nosūtītas Vitheftam un Smirnovam.

—   Ari abas kopijas pienākušas mūsu štābā.

—   Ceru, ka jūs tās neesat nosūtījis pēc piederības.

—    Neatradu to par iespējamu bez jūsu tiešajiem norādījumiem.

—   Ļoti labi. Pagaidām aizturiet tās, es pārdomāšu, ko iesāk!. Lūdzu jūs, atnāciet pēc kādas stundas pie manis pēc norīkojumiem, — atlaida ģenerālis savu štaba priekšnieku.

Tiklīdz Reiss aizgāja, Steselis ar telegramu rokās devās pie savas sievas. No vira sadrūmušā un īgnā izskata Vera Aleksejevna saprata, ka noticis kas ļoti svarīgs, un pasteidzās aizvest viņu guļamistabā, kur arvien notika viņu slepenās apspriedes.

—   Kas noticis? Foks atlūdzās? Tevi pakļāvuši jūrniekiem? Kuropatkins nomiris? Varbūt Krievijā sacelšanās? — Vera Aleksejevna apbēra vīru jautājumiem.

Ģenerālis klusēdams pasniedza viņai telegramu. Uzlikusi de

gunkniebi uz acīm, ģeneraliene, gausi stiepdama vārdus, skaļi izlasīja to divas reizes.

—   Kas Arturā bez tevis par to zina?

—   Tikai Reiss.

Vera Aleksejevna uz mirkli sadrūma un nogrima domās, bet tad pēkšņi atplauka.

—   Bet kāpēc tev tā jāsaņem, Anatolij? — viņa prasīja jau pavisam jautri.

—   Tas ir kā, — kāpēc jāsaņem, — ja tā jau ir saņemta? — nesaprata ģenerālis.

—    Bet tā taču varēja puzust. Ķinietis to varēja pārsviest pār bortu, kad viņu sāka tvarstīt japaņi, un, beidzot, viņš taču ceļā varēja aiziet bojā, telegramu nenogādājis, — ģeneraliene ,'izskaidroja.

—   Nekā nesaprotu. Ķirtietis ir laimīgi nokļuvis līdz Arturai un nodevis pastu pēc piederības. Viņš arī atgriezīsies Čifā pie Tidcmaņa un nodos viņam mūsu parakstu par pasta saņemšanu.

—   Jūs šo parakstu par daudz steidzīgi esat viņam devuši.

—   Varbūt Reiss vēl nav norēķinājies ar.viņu?

—   Tas jāuzzina, bet pēc tam jāaizkavē ķinieša atgriešanās Cifā.

—   Tas nav manos spēkos. Un kāda tam nozīme?

—   Cik tu esi nesaprātīgs, Anatok atgriezies Čifā, viņš paziņos Tidemanim, ka telegrama tev nodota; bet tas — Kuropatkinam . .. Bet, ja viņš neatgriezīsies, tad Tidemanis domās, ka tas gājis bojā …

—   … un izsūtīs citu.

—   Bet līdz tam paies krietns laika sprīdis, un mēs ko izdomāsim.

—   Tātad pēc tavām domām ķinieti vajadzētu arestēt? — Steselis ar grūtībām sāka saprast.

—   Sevišķi kautrēties ar viņu nevajag. Tikai arestēt ir par maz, viņš var tikt atsvabināts un pēc tam var sākt stāstīt par saviem piedzīvojumiem …

—   Tad tu domā …

—   Es ne tikai domāju, bet noteikti zinu, ka dumjāka cilvēka par tevi Arturā nav, — noskaitās Vera Aleksejevna. — Visu to ar ķinieti es nokārtošu pati, bet tu pavēli Reisam iznīcināt telegramas kopijas un aizmirst, ka viņš kaut ko tādu ir saņēmis. Saprati?

—   Tātad tu domā, ka to nepieciešams noslēpt?

—   Paldies dievam, beidzot tu aptvēri gan.

—   Nu, bet ja Reiss sāks pļāpāt?

—   Viņš nav tik dumjš kā tu un labi saprot, ka tik ilgi, kamēr tu būsi Arturā, viņam nodrošināta mierīga vietiņa kā tava štaba priekšniekam, bet, ja pie valdīšanas nāks Smirnovs, viņam nekavējoties vajadzēs atgriezties savā pulkā.

Steselis pamazām sāka saprast savas sievas plānu: telegramu noslēpt. Reisam pavēlēt klusēt, ķinieti padarīt nekaitīgu un gaidīt, kas būs tālāk.

—   Tu esi iedomājusi riskantu pasākumu, — viņš teica sievai.

—   Pirmkārt, ja visu labi iepriekš apdomā un visas varbūtības paredz, nekāda riska nav, otrkārt, kara laikā bez riska iztikt nevar. Izsauc šodien uz Arturu Foku un noturi apspriedi ar viņu un Reisu, es arī uz to ieradīšos, — Vera Aleksejevna norīkoja.

—   Lai gan es vēl nesaprotu, kam tas ir vajadzīgs, bet, ja tu tā gribi, lai notiek, — padevās Steselis un devās uz durvīm.

—   Pavēli Poznanskim to ķinieti arestēt par slepenu papīru nozaudēšanu un apvaino, ka viņš tos nocfevis japaņiem.

—   Tad taču viņu vajadzēs pakārt! — ģenerālis uztraucās.

—   Viens ķinietis vairāk vai mazāk, vai nav vienalga, bet mēs atbrīvosimies no nevēlama liecinieka.

—   To tu man uzreiz varēji pateikt, ka ķinietis jāuzrauj zarā.

—   Kad tu kļūsi gudrāks, Anatol? — skumīgi nopūtās ģeneraliene.

Ģenerālis noteiktiem soļiem devās uz savu darba kabinetu.

Ķinieti tai pašā vakarā arestēja un kā japaņu spiegu pēc karalauka tiesas sprieduma pakāra.

Rčiss apliecināja ģenerālim savu padevību, un Steselis mazliet nomierinājās. No jūrniekiem saņemtais paziņojums par eskadras iziešanu jūrā rītdien galīgi atdeva nocietinājumu rajona priekšniekam viņa iedragāto garīgo līdzsvaru. Bet Vera Aleksejevna savā aizlūgumos pieminamo sarakstā pievienoja vēl vienu aizgājušo dieva kalpu — «viņa vārdu tu, kungs, gan zini».

Bija vel pavisam tumšs, kad eskadras kuģi cits aiz cita sāka iziet ārējā reidā. Vispirms izgāja mīnu traleru karavana, aiz tiem kreiseris «Noviks» un mīnulaivas, vēlāk kreiseri «Diana» un «Askolds» un bruņukuģi «Sevastopole», «Poltava», «Cesarevičs», «Peresvets», «Pobeda» un «Retvizans». Kolonas astē gāja kreiseri «Bajans» un «Palada». Astoņos no rīta, tas ir, pēc četrām'stundām, visi kuģi bija izgājuši no iekšējā reida, un eskadra devās jūrā. Nosedzot kolonas labo pusi, līdzinoties pēc vadošā bruņukuģa cits ar citu, gāja septiņas mīnulaivas un divi mīnu kreiseri.

Redzamība visu laiku bija Joti laba un jūra pilnīgi mierīga. Japaņi slaistījās kaut kur pie apvāršņa, neuzdrošinādamies tuvoties eskadrai.

Leitnants Akinfijevs stāvēja blakus Esenam uz bruņukuģa «Sevastopole» priekšējā komandtilta un tālskatī vēroja, kas notiek jūrā,

Ap sešiem vakarā, īsi pirms saules rieta, pie apvāršņa parādījās japaņu flote ar redzamu nolūku šķērsot krievu eskadras ceļu. Uz visiem kuģiem nosita kaujas trauksmi, uzvilka mastos karogus, un, sagatavojušies kaujai, tie devās pretim ienaidniekam.

«Sevastopole» ar savu lēno gaitu tik tikko varēja sekot priekšā ejošajam «Peresvetam». Ēsens nervozēja, lamājās un pieprasīja, lai mechaniķi palielina ātrumu.

—   Tas nav bruņukuģis, bet veca galoša, — viņš rūca.

—   Andrej Michailovič, lūdzu, pasekojiet adiniraļa signāliem, — vērsās viņš pie Akinfijeva.

—   Tieši tā, sekot admiraļa signāliem, — leitnants saslējās.

—   Atjaujiet doties uz priekšgala fokmarsu, jo no šejienes dūmu dēļ signālus grūti saredzēt.

Esens atļāva, un Akinfijevs ar vienu no signalistiem aizsteidzās turp. Te jau atradās artilērijas virsnieks Dikovs ar tālmēru.

Andrjuša palūkojās visapkārt. Saule rietēdama tuvojās apvārsnim un spilgti apgaismoja mazliet nemierīgās jūras bezgalīgo ūdens klajumu. Uz gaišās debess fona krasi iezīmējās ķīļūdens ierindā ejošo kuģu silueti. Dūmi no daudzajiem dūmeņiem, aizsegdami visu apvārsni, noklāja jūras virsu pa labi no eskadras. Kreisajā pusē kādu septiņdesmit kabeļtauvu attālumā gāja japaņu eskadra ar astoņpadsmit vimpeļiem. Priekšgalā redzēja kreiserus «Jakumo», «Asama», «Kasagi», «čitose», «Takasiko» un «Ņiitaka», aiz tiem nāca galvenie spēki: bruņukuģi «Mikaza» ar admiraļa Togo flagu, «Asachi», «Fudzi», «Sikiši-

ma>> un bruņukreiseri «Ņissins» un «Kasuga»; ierindu noslēdza' seši vieglie kreiseri. Tālumā pie paša apvāršņa rēgojas kādas divdesmit mīnulaivas. Tai pašā laikā labajā pusē parādījās šķērskursā ejoši četri vecie bruņukreiseri ar krasta apsardzība.» bruņukuģi «Cin-Jenu» priekšgalā un vēl kādas desmit mīnulaivas. Bija skaidri redzams, ka Togo paguvis savākt pie Arturas visus savus spēkus.

—          Tā, lūk, ir negaidītā iziešana jūrā, — uztraucās Andrjuša.

—    Trīs dienas gatavojāmies, līdz pusdienai līdām laukā no ostas — pa to laiku japaņi paguvuši atvest no Vladivostokas visus savus kuģus.

—   Jā, gandrīz sešdesmit viņu vimpeļu pret mūsu divdesmit, — atsaucās Dikovs. — Tiesa, mums gan ir seši bruņukuģi pret viņu četriem, bet tā ari ir visa mūsu priekšrocība.

—   Kāda tev distance? — uzsauca Dikovs megafonā tāluma mērītājam kaujas tornī.

—   Sešdesmit divas kabeļtauvas.

—   Bet mums? — jautāja viņš savam tāluma mērītājam.

—   Piecdesmit deviņas kabeļtauvas.

—   Pie velna! Kurš no tālmēriem melo? — nezināja pateikt artilērijas virsnieks.

—   To vajadzēja noskaidrot Arturā pirms iziešanas jūrā, bet ne tagad! — uztraucās Akinfijevs. — Dodamies kaujā un pat to nezinām, kurš no tālmēriem bojāts, kurš vesels!

—   Lūdzu, bez aizrādījumiem, Akinfijcva kungs, — asi atteica Dikovs.

—   Jūsu labdzimtība, — šai brīdī ziņoja signalists. — «Cesarevičs» uzņem atpakaļkursu.

Akinfijevs paskatījās uz priekšējo kuģi. «Cesarevičs» pagriezās par sešpadsmit rumbām un uzņēma atpakaļkursu. Tam sekoja «Retvizans», «Pobeda» un visi pārējie. Iedams garām «Sevastopolei», «Cesarevičs» uzvilka signālu: «Doties man pakaļ uz Arturu.»

Akinfijevs nospļāvās aiz īgnuma un aizsteidzās ziņot to Escnam. Komandieris uz šo ziņojumu atbildēja ar lamu vārdiem, veltītiem admiralīm Vitheftam.

—   Rīt pat došos pie Steseļa un lūgšu, lai dod man kaut vai rotu kādā strēlnieku pulkā, — pārskaities kliedza kapteinis. — Tieši kauns tagad būt jūrniekam! Atkāpties bez neviena šāviena, bez mazākā mēģinājuma izcīnīt kauju! Nē, tas ir pāri maniem spēkiem!

Lai kā ari Escns uztraucās, viņam tomēr vajadzēja paklausīt un kopā ar eskadru atgriezties Arturā.

Ātri satumsa. Lielie ienaidnieka kuģi, bez neviena šāviena piespieduši krievu eskadru atgriezties Arturā, sāka attālināties un drīz vien pazuda nakts tumsā. Viņu vietā no visām pusēm saradās japaņu mīnulaivas ar acīm redzamu nolūku uzbrukt.

Uz «Cesareviča» bija uzvilkts signāls: «Kreiseriem turēties fibajā pusē, mīnulaivām — kreisajā.» Paātrinājuši gaitu, «Askolds», «Bajans», «Palada» un «Diana» sakārtojās pa labi no bruņukuģiem, bet «Noviks» pa kreisi un sagatavojās aizstāvēt šo galveno eskadras spēku flangus no uzbrukuma.

No «Cesareviča» atkal signalizēja, kā jau naktī, — ar laternām.

«Sagatavoties mīnu uzbrukuma atsišanai,» — ziņoja Esenam signalists.

—   Izziņot trauksmi! — komandieris pavēlēja.

Matroži aizmetās uz savām pēc kaujas priekšrakstiem nozīmētajām vietām. Akinfijevs devās uz priekšklāja bruņutorni, kur viņam bija jāpaliek pa kaujas laiku. Tur jau divi komendori un daži matroži vājā spuldzīšu gaismā rosījās gar lielgabaliem, laiku pa laikam ielūkodamies tumsā. Abi lielgabali jau bija pielādēti un lādiņi nākamajam šāvienam novietoti ietvaros.

—    Naktī, brālīši, japaņi mums nedos miera, — Akinfijevs uzrunāja matrožus. — Visu laiku vajadzēs palikt pie ieročiem, tādēļ parūpējieties par ēdamo.

—    Tieši tā, jūsu labdzimtība. Matrožu cīņas spars no ēdiena pieaug, — artileristu kvartirmeistars atbildēja leitnantam. — Baškin un Gricenko, žigli aizmetieties uz kambizi pie bataliera pēc ēdamā!

Kaut kur priekšā uzliesmoja prožektora stars, un tūliņ pār jūru atskanēja izšāviena troksnis, aiz tā otrs, trešais, līdz sāka dārdēt visa eskadra.

Akinfijevs izgāja no bruņutorņa. Pār jūru slīdēja neskaitāmi prožektoru stari. Priekšā, kreisajā pusē, tikko saredzams, pacēlās Ļaotešana tumšais siluets. No krasta pretim eskadrai stiepās tievās, gaišās cietokšņa prožektoru staru lentes. Kreiseri atkal nostājās ķīļūdens ierindā gar abām galveno spēku pusēm, un tikai «Bajans», attīstīdams vislielāko ātrumu, šāvās garām eskadrai, lai izlūkotu ceļu eskadras priekšgalā; mīnulaivas un «Noviks» izveidoja arjergardu.

—    Vai jūs tīksmināties par kaujas ainu? — kāds klāt pienācis virsnieks jautāja Akinfijevam. — Skaisti, vai nav tiesa?

—    Nevis. tīksminos, bet esmu sašutis, — dusmīgi atteica Andrjuša.

—    Vēl nav zināms, kas būs tālāk, varbūt šonakt pārnakšņosim pie Arturas, bet rīt no rīta dosimies tieši uz Vladivostoku.

—   Kādēļ tad bija vajadzīga šī pastaiga šodien?

—   Lai izkustinātu komandierus un komandas. Mēs jau esam gandrīz sapelējuši, sēdēdami tai Arturas peļķē. Bez tam japaņu mīnulaivas šodien izdedzinās ogles, iztērēs ūdeni, izšaus mīnas, un tām gribot negribot vajadzēs aiziet uz savām ostām papildināt krājumus. Galu galā dienā mēs izturēsim japaņu uzbrukumu, jo bruņukuģu skaita ziņā viņiem sevišķu priekšrocību nav, naktī izlauzīsimies cauri Korejas šaurumam, bet Japaņu jūrā mūs sagaidīs Vladivostokas kreiseri.

—   Mums nepietiks ogļu braucienam līdz Vladivostokai.

—   Ja vajadzēs, rīt no rīta agri uzņemsim.

—   Viss tas, bez šaubām, ir iespējams, ļoti prātīgs un izpildāms, tikai ar vienu noteikumu: eskadru tad nedrīkst komandēt Vithefts.

—    Mīnulaivas kreisajā pusē! — iekliedzās viens no bruņutorņa komendoriem, un tūliņ abi lielgabali izšāva zalvi.

—    Kas jums atjāva šaut? Kāds tēmējums? — Akinfijevs metās pie komendoriem un, nesagaidījis atbildes, aizskrēja uz komandtiltu. Atskanēja vēl daži tikpat nekārtīgi šāvieni.

—  Pārtraukt uguni! Neuzdrošinieties šaut bez komandas! — rēca megafonā Esens.

Virsnieki uzbruka matrožiem un visvairāk apakšvirsniekiem.

—   Ko tu, suns, neuzmani! — blakus otrā bruņutornī kliedza Dikovs uz artilērijas komendoru. — Es tev noraušu uzšuves!

Apakšvirsnieki un komendori savukārt sirdīgi lamāja matrožus un draudēja sadot pa kaklu un zobiem. Iztraucētā kārtība tikai pamazām atjaunojās.

Pa to laiku eskadra, atšaudīdamās no uzmācīgajām mīnulaivām, bija jau sasniegusi Arturu un nostājusies divās līnijās gar pašu krastu, ar priekšgalu aiz Elektriskās Kraujas, bet pakaļgalu pie Baltā Vilka. Kreiseri novietojās tālāk no krasta jūrā.

Jau pie pašas novietnes «Sevastopole» tikko netaranēja pa priekšu ejošo «Peresvetu» un, mēģinādama izvairīties no sa-

lursmes, izgāja no ierindas mazliet pa kreisi, un tūliņ zem tās -«prāga mīna. Bruņukuģi pamatīgi sašūpoja, un tas nozvēlās uz kreisajiem sāniem. Pār klāju pārvēlās milzīgs ūdens stabs.

Sprādziena mirklī Andrjuša Akinfijevs atradās bruņutornī, kas pieplūda melniem, kodīgiem dūmiem. Arī no patronu elevatora izšāvās uguns un dūmi. Leitnants zaudēja samaņu. Ieraudzījuši pakritušo virsnieku, matroži metās' viņam palīgā, bet bruņukuģis tik draudīgi nosvērās uz sāniem, ka matroži steidzīgi izlēca no torņa.

Laukā uz klāja, Esenain komandējot, jau enerģiski ritēja kuģa glābšanas darbi. Bojājumi izrādījās samērā niecīgi. Nolaiduši ūdenī airu laivas, matroži ātri uzlika caurumam plāksteri, un «Sevastopole» pilnā gaitā devās uz seklumu pie krasta Baltā Vilka līcī.

Vecākais virsnieks ziņoja, ka izsistais caurums atrodas zem bruņuplākšņu joslas, starp divdesmit trešo un trīsdesmito kuģa korpusa ribu, un ka vajadzējis pieplūdināt pirmo ogju bunkuru un gaiteņus tam blakus, lai apdzēstu sprādziena radīto ugunsgrēku.

—   Vai starpsienas iztur ūdens spiedienu? — Esens jautāja.

—   Tās stipri ieliektas, bet pagaidām iztur.

—   Tomēr nekavējoties aizsūtiet cilvēkus tās nostiprināt.

—   Leitnants Akinfijevs pēc sprādziena saindējies ar gāzēm, — ziņoja kāds matrozis. — Viņu aiznesa uz kajiti.

—          Tūliņ aizsūtiet uz turieni ārstu, — uztraucās Esens.

—    Kā tas viņam gadijās? Liekas, ka vairāk neviens nav cietis?

—   Vēl divi matroži sarijušies gāzes un vemj pie borta, bet tie laikam drīz atgūsies, — matrozis piebilda. — Leitnants Akinfijevs vēl bija vārgs pēc ievainojuma uz «Strašnija», un tāpēc viņam par daudz ticis.

Lai līdzsvarotu kuģi, Esens pavēlēja pieplūdināt ar ūdeni trīs gaiteņus labajā pusē un stingri uzmanīt starpsienu pie pulvera pagraba.

Pēc dažām minūtēm nodārdēja enkura ķēde, bruņukuģis nodrebēja un apstājās.

Kamēr «Sevastopole» pūlējās salabot savus bojājumus, pārējie eskadras kuģi atvairīja japaņu mīnu uzbrukumus.

Kad ap četriem no rīta sāka aust gaisma, japaņi pasteidzās atiet jūrā. Prožektoru stari pamazām nobālēja un izkusa rīt

ausmas gaismā. No visiem kuģiem sāka signalizēt,' ziņojot flagmanim par zaudējumiem un bojājumiem.

Drīz vien pie sprādzienā cietušās «Sevastopoles» pienāca vairāki ostas tvaikoņi ar spēcīgām glābšanas ierīcēm. Ieradās arī ostas galvenais inženieris Kutejņikovs ar strādnieku brigādi. Ūdenslīdēji nekavējoties apskatīja bojājumu, kas izrādījās apmēram četras kvadratasis liels.

—   Laimīgi jūs esat tikuši cauri, Nikolaj Otovič, — Kutejņikovs teica Esenam. — Tāda tumsā uzlikt tik lielam caurumam plāksteri nav viegla lieta. Bez tam kreisajā pusē ieplūdis ap tūkstoš tonnu ūdens, un tad viegli varēja notikt, ka jūs iztaisāt salto mortale un apsviežaties ar dibenu uz augšu.

—   Mēs no tā izglābāmies, pieplūdinādami pretējās puses nodalījumus. Pēc cik ilga laika varētu pabeigt kuģa galīgo remontu? — Esens jautāja inženierim.

—   Visīsākais laiks — mēnesis, ja ne vairāk: tā kā jūs dokos nevar ievilkt, tad vajadzēs strādāt ar kesoniem, tas prasa daudz ilgāku laiku.

—   Vitheftam un viņa piekritējiem tas būs pietiekams iemesls, lai vēl vienu mēnesi nosēdētu Arturā ar saliktām rokām, — Escns drūmi noteica.

Ap septiņiem no rīta «Sevastopoli» buksierī ievilka ostā un piesēja krastmalā.

Akinfijevs tik tikko aizvilkās līdz Rivas dzīvoklim un tūliņ iegula. Ārsti konstatēja, ka viņam sācies plaušu karsonis un viņa stāvoklis ļoti grūts.

Desmitā jūnija rītā Zvonarevs izbrīnījies ieraudzīja, ka gandrīz visa eskadra izgājusi ārējā reidā. Uzkāpis zirgā, viņš straujiem rikšiem aizjāja uz nocietinājumu ar nosaukumu «Lielā Ērgļu Lizda». Tas atradās sauszemes aizsardzības otrā līnijā starp fortiem Nr. 2 un Nr. 3 un tika uzskatīts par vienu no aizsardzības pamatmezgliem. Augstu debesīs izslējies, atsevišķi stāvošs klinšains kalns bija izvēlēts stiprai redutei, un tur bija novietota sešcollīgo Kanē lielgabalu baterija. Šā nocietinājuma dabiskās priekšrocības bija tik lielas, ka aizsardzībai vajadzēja izbūvēt klintīs tikai kazematus garnizonam, pulvera pagrabus un uzbērt aizsargvaļņus strēlniekiem.

No klints virsotnes atklājās plašs skats ir uz jūru, ir uz sauszemi, tāpēc Ērgļu Lizdai bija sevišķi liela nozīme kā arti-

lerijas novērošanas punktam. Kondratenko tai pievērsa daudz uzmanības un bieži tur ierādās. Ari šodien Zvonarevam tc bija jāsatiekas ar ģenerāli. Piejājis pie nocietinājuma, praporščiks nokāpa no zirga un pa šauru, stāvu taciņu sāka kāpt augšup kalnā.

Ērgju Lizdā viņš atrada jau daudz ļaužu: bez parastajiem strādniekiem, kareivjiem un ķiniešiem, kas strādāja pie nocietinājumu darbiem, te bija sapulcējušies daudz virsnieku, dažādu iestāžu darbinieku no pilsētas un ostas strādnieku, kas uzmanīgi novēroja eskadras rīcību un centās uzminēt tās nodomus.

—   Šodien mūsu jūrnieciņi izskatās kā īsti gaviļnieki, — teica Kondratenko, sasveicinādamies ar Zvonarevu. — Visa Artura saskrējusi, lai papriecātos par eskadru. Pats Steselis kopā ar Beliju un Ņikitinu aizauļoja uz Zelta kalnu.

—   Taisnību sakot, es neticēju, ka jūrnieki izies jūrā, — Zvonarevs atzinās.

—   Un tagad jūtaties patīkami vīlies? Dievs dod, ka viņi nesastaptu visu Togo eskadru, bet tikai kādu daļu. Ar visu eskadru mūsējie, bez šaubām, netiktu galā, bet kādu daļu varbūt tomēr pieveiktu.

Pie viņiem pienāca daži inženieri un virsnieki. Saruna izvirtās kopēja.

—   Mūsu admiraļi par daudz bailīgi, lai iedrošinātos ielaisties kaujā; varat ticēt, tiklīdz viņi ieraudzīs Togo eskadru, tā apmainīsies ar to dažiem šāviņiem un laidīs ļekas vaļā uz mājām. Esmu gatavs saderēt! — dedzīgi runāja Raševskis.

—   Jūs, Sergej Aleksandrovič, esat netaisns, — Kondratenko pretojās. — Lielais japaņu spēku pārsvars uz jūras piespiež Vitlieftu būt uzmanīgam un neriskēt velti, tāpēc viņš visu šo laiku negāja jūrā.

Bija jau pāri pusdienas laikam, kad eskadra beidzot sāka kustēties, pavadīta tūkstošiem dažādu novēlējumu. Kondratenko un Zvonarevs aizjāja uz Zelta kalnu satikt Steseli.

—   Beidzot izvadījām gan tos savējo gremdētājus jūrā, — Steselis jautri uzrunāja Kondratenko. — No paša rīta jau gaidīju šeit, kad viņi beidzot izies.

Līdzko eskadra nozuda pie apvāršņa, Steselis devās mājās, paņemdams līdzi arī Kondratenko.

Nogurušais Zvonarevs aizgāja uz savām mājām atpūsties un nolikās gulēt.

Vēlu vakarā atmodies, tas piegāja pie atvērtā loga.

Viņu tūliņ apņēma nakts dzestrums un pūstošu jūras augu izgarojumi. Visa Artura bija iegrimusi vakarīgā miglā, ielas pavisam vāji apgaismoja jauns mēness. No ostas atskanēja āmuru klaudzoņa un tvaika mašinu smagā elsāšana.

—   Sergej Vladimirovič, aū! — Zvonarevam no ielas uzsauca Varja. — Es jau kādu pusstundu gaidu, kad jūs beidzot modīsieties. Divas reizes biju iekšā, bet jūsu denščiks tikai ziņo: «Viņš guļ». Ko jūs naktī darīsiet?

—   Pastaigāšos, — Zvonarevs atbildēja.

—   Es gribu jums parādīt ārzemju žurnālu, kur ievietots Elektriskās Kraujas un Boreiko uzņēmums. Aiztaisiet logu un aizdedziniet lampu, — meitene norīkoja.

Zvonarevs paklausīja.

Meitene ienāca, turēdama rokās saini ārzemju laikrakstu un ilustrētu žurnālu. Starp tiem bija «Nord China Daily News», «Shanghai Press», «Japan Times» un vēl daži citi amerikaņu žurnāli.

Varja atvēra vienu un parādīja Elektriskās Kraujas uzņēmumu. Blakus tam ovālā bija ievietots smaidošā Boreiko uzņēmums.

«Electrician Rock and her commodore captain Boreiko,» — izlasīja Varja. — Redziet, kā jūsu Lāci paaugstinājuši: uzreiz izveduši par kapteini un iztaisījuši par Elektriskās Kraujas komandieri.

—   Bet šeit esat ievietots arī jūs, — un Varja parādīja kādu inženieru grupu ar Kondratenko priekšgalā, starp kuriem Zvonarevs ieraudzīja arī sevi.

—   Šo grupu tikai pirms kādas nedējās uzņēma vācu jūras kara atašejs — kapteinis Hopmanis! — praporščiks brīnījās.

—   Ir arī jaunāki uzņēmumi, — viltīgi pasmaidīja Varja.

Pāršķirstīdami žurnālus, viņi ieraudzīja Steseli, uzņemtu medaļu izdalīšanas laikā uz Elektriskās Kraujas.

—   Kas tad to uzņēmis? — Zvonarevs netika gudrs. — Es taču neredzēju neviena fotogrāfā.

—   To būs darījis tas riebīgais gļotenis Gantimurovs. Viņš apbraukā Arturu, lai visu un visus nofotografētu, un ļ^ēc tam savus uzņēmumus pārdod par pieklājīgu cenu ārzemju žurnāliem, — drūmi noteica Gobjato. — Par maz vēl tā, ka ķiniešu

.spiegu pie mums mudžēt mudž, izrādās, ka viņiem palīdz Steseļa personīgie adjutanti.

—   Ja tikai ari Steselis pats nav viņu dienestā, — Zvonarevs piebilda.

Pēkšņi Arturas kluso vakara mieru iztraucēja dobji tāla pērkona grāvieni.

—   Tuvojas negaiss, — Var ja piezīmēja. — Dienu bija drausmīgi spiedīgs.

Gobjato piegāja pie barometra un pieklauvēja pie stikla.

—   Diezin vai tas ir pērkons, pareizāk liekas, ka no jūras atskan lielgabalu šāvienu dārdoņa, — viņš teica.

—   Tādā tumsā taču neko nevar saredzēt un var samainīt savus kuģus ar svešiem. Nē, noteikti tā ir tāla pērkona atbalss,

—   uztiepa Var ja.

—   Iziesim laukā, tur, droši vien, varēs saskatīt blāzmojumus, — Zvonarevs ierosināja.

Visi trīs izgāja uz ielas un nogāja līdz ostas krastmalai. Dienvidaustrumu pusē pie debesīm nepārtraukti zibšņoja vai nu zibens, vai arī šāvienu atblāzmojumi.

—   Redziet, ka man taisnība, — norādīja uz tiem Varja.

Bet četri cits aiz cita skaidri izskanējuši lielgabalu šāvieni

izgaisināja katras šaubas.

—    Eskadra ar kauju atgriežas uz Arturu, — Gobjato atminēja. — Jāpaziņo Vasilijam FjodoroVičam, — un viņi aizsteidzās uz Belija dzīvokli. Bet ģenerālis jau sēdās zirgā.

—   Tētiņ, es gribu tev līdzi, — lūdzās Varja.

—   Tikai atri, — Belijs atbildēja. — Pievienojieties jūs ari, kungi, es jāju uz Zelta kalnu, — steidzināja ģenerālis un, viņus nenogaidījis, palaida savu zirgu rikšiem.

—   Tagad ir vēss, iesim labāk kājām, Sergej Vladimirovič,,— uzaicināja Gobjato.

Pa stāvo taciņu viņi sāka kāpt Zelta kalnā. Eskadru vēl neredzēja, bet tās prožektoru ugunis jau blāzmoja pie apvāršņa. Līdz ar eskadras tuvošanos kanonade kļuva arvien stiprāka. Varēja saprast, ka eskadra, atvairīdamās no japaņu mīnulaivām, nāk krasta bateriju aizsardzībā.

Belijs mazliet aizsmakušā, dobjā balsī izsauca vajadzīgos rīkojumus:

—   Saut jāsāk Baltajam Vilkam, Strēlnieku baterijai un Kraujai jāšauj ar vistālāko tēmējumu, lai netrāpītu savējiem!

Kareivji telefonisti un matroži signalisti steidzīgi noraidīja šos rīkojumus baterijām.

Drīz vien atklaja uguni Elektriskās Kraujas baterija, pēc tās sāka dārdēt Strēlnieku baterija, un beidzot dobji atskanēja tālākās divdesmit otrās baterijas šāvieni. Viss krasts atdzīvojās, dārdinādams gan veselas zalves, gan atsevišķus skanīgus izšāvienus. Eskadra pa to laiku noenkurojās pie krasta.

Nekad vēl visā kara laikā Artura nebija dzirdējusi tik spēcīgu kanonadi. Izšāvieni no kuģiem un krasta baterijām saplūda vienā nepārtrauktā dunoņā. Reidā stāvošie kuģi atstāja grandiozu lāpu iespaidu. Sauszemes baterijas uz tumšā krasta fona izsvieda milzīgas uguns svītras.

Uz Zelta kalnu atjāja arī Steselis. Tikko nokāpis no zirga, viņš, visiem dzirdot, sāka rupji lamāt Vitheftu un jūrniekus.

—   Ja viņi rītausmā neaizlasīsies atpakaļ jūrā, es pavēlēšu krasta baterijām apslīcināt visus šos draņķus! — ģenerālis bļāva.

—   Mēs taču vēl nezinām, kādā stāvoklī ir eskadra, kādi zaudējumi uz kuģiem. Varbūt tā ir tik stipri cietusi kaujā, ka bijis nepieciešams atgriezties, — Belijs mēģināja viņu nomierināt.

—   Pieprasiet admiralim ziņas par zaudējumiem un paziņojiet man, — Steselis pavēlēja.

Driz vien viņam paziņoja, ka eskadrā zaudējumu nav un tikai bruņukuģis «Sevastopole» nevilšus uzdūries uz mīnas un bojāts no sprādziena. Šis ziņojums izraisīja ģenerālim jaunu dusmu lēkmi, un pār jūrniekiem nolija vesela straume lamu vārdu.

—   Gļēvuļi, nelietīgie nodevēji! Rīt agri es nosūtīšu Vitlieftam ultimātu: vai nu viņš nekavējoties lai aiziet jūrā, vai arī es viņus apšaudīšu no krasta. Lai visas baterijas tam sagatavojas! — kliedza ģenerālis.

Tomēr uz rīta pusi eskadra ievilkās iekšējā reidā, un kuģi atkal mierīgi kūpināja savus dūmeņus pie Arturas.

Atgriežoties uz mājām kopā ar Ņikitinu, Steselis jāja garām Saldūdens ezeram. Uz krasta krievu un ķiniešu bērni skaļi trokšņoja un svieda ūdenī akmeņus. Ezerā peldēja kaut kādi daudzkrāsaini punkti, kurus zeņķi pūlējās trāpīt. Ņikitins izbrīnījies skatījās, bet nekādi nevarēja saprast, kas ir šie peldošie dzeltenie, sarkanie un zilie priekšmeti. Beidzot viņš piesauca klāt vienu no zēniem.

—   Ko jūs šeit darāt? — ģenerālis viņam stingri noprasīja.

—   Vardes piepūšam.

—   Kā tad jūs tās piepūšat? — nesaprata Ņikitins.

—   Saķeram vardi, iebāžam tai izejas caurumiņā salmu un caur to piepūšam. Pēc tam iesviežam ūdenī, — tā grib ienirt, bet gaiss neatļauj. Mēs tad sviežam ar akmeņiem. Lai labāk varētu saredzēt, mēs tās nokrāsojam dažādās krāsās, — zēns lietišķi izskaidroja.

Ģenerālis skaļi iesmējās.

—   Jā tu, Anatolij Michailovič, varētu tāpat piepūst mūsu savējo gremdētājus un pēc tam izdzīt jūrā! Varbūt tad Vithefts uzdrošinātos ielaisties kaujā ar japaņiem!

Ģenerāļi aizjāja, skaļi smiedami.

Vienpadsmitā jūnija vakarā pie Steseļa no priekšējām pozicijām ieradās Foks un štaba priekšnieks pulkvedis Reiss. Draugi sēdēja ģeneraļa kabinetā un līdz ar viņiem arī Vera Aleksejevna ar ierasto rokdarbu klēpī.

Steselis parādīja Kuropatkina telegramu par savu aizsaukšanu no Arturas un pastāstīja, kā viņš šajā gadījumā rīkojies. Noklausījies viņu, Foks kādu brīdi klusēdams pasoļoja pa istabu un pēc tam savā čīkstošajā, nepatīkamajā balsī teica:

—   Ar šo vienu telegramu vien 1 jau nepietiks. Tidemanis bombardēs tevi ar tām tik ilgi, kamēr dabūs apliecinājumu, ka tu esi tās saņēmis. Protams, ar atbildi nav ko steigties; jo ilgāks laiks paies, jo grūtāk būs aizbraukt no šejienes: uz sauszemes japaņi būs pienākuši tuvāk, bet jūra būs piebārstīta mīnām. Atbilde tomēr jāuzraksta un tai gadījumā, ja telegrama pienāktu vēlreiz, tūliņ jāaizsūta. So atbildi es šodien uzrakstīšu kopā ar Viktoru Aleksandroviču.

—  Jums labi jāpārdomā katrs teikums, katrs vārds, — Vera Aleksejevna piebilda.

—   Mēs, protams, to nopietni apspriedīsim mūsu, ja tā var sacīt, ģimenes apspriedē, — Foks smaidīdams atbildēja. — Lai nu ar ko, bet apspriesties ar jums, cienītā Vera Aleksejevna, arvien ir noderīgi.

Foks un Reiss sāka atvadīties.

Tikko viņi bija paspējuši iziet, pie Steseļa nama apstājās kariete un no tās izkāpa Esens. Viņš bija parades tērpā, ar or

deņiem, baltiem cimdiem rokās, apmetnī un trīsstūra cepuri galvā.

—   Ļoti priecājos jūs redzēt, Nikolaj Otovič, — laipni saņēma viņu ģenerālis, kas augsti vērtēja Esena plaši izdaudzināto drosmi.

—   Es savukārt apliecinu jums visdziļāko cieņu, jūsu ekselence, — palocījās jūrnieks. — Esmu ieradies personīgā un pie tam ļoti neparastā vajadzībā.

—   Arvien gatavs palīdzēt jums, Nikolaj Otovič, — kratīdams Esena roku, turpināja ģenerālis. — Lūdzu, sēdieties.

Sarunu biedri nosēdās mīkstajos krēslos viens otram pretim.

—   Kā jau jums, bez šaubām, zināms, jūsu ekselence, eskadra pēc nelielas pastaigas jūrā atgriezās Arturā. Admirālim Vitheftam pietrūka vīrišķības un drosmes, lai uzsāktu kauju ar japaņiem, — iesāka savu stāstījumu Esens. — Tas piespieda mani pieņemt lēmumu atstāt floti un pāriet sauszemes armijas rindās, kas tiešām drosmīgi cīnās ar ienaidnieku un nebēg no tā kā mūsu eskadra. Es atbraucu lūgt, jūsu ekselence, ieskaitīt mani kādā no strēlnieku pulkiem kaut vai par rotas komandieri.

Steselis strauji piecēlās un dedzīgi paspieda Esena roku.

—   Jūs esat viscēlākais cilvēks, Nikolaj Otovič. Es domāju tāpat kā jūs, saprotu jūsu uztraukumu par admiraļa Vithefta rīcību un jutos aizkustināts un saviļņots no jūsu godīgās un cēlās nostājas. Ja visiem jūras' karaspēka priekšniekiem būtu tādi ieskati, tad mūsu flote sen jau valdītu pār jūru. Būšu laimīgs redzēt jūs man pakļauto vidū. Tiklīdz atbrīvosieties no bruņukuģa komandiera pienākumiem, jums sākumam tiks piešķirta pulka komandiera palīga vieta, lai jūs iegūtu zināmu pulka komandēšanas pieredzi, bet pēc tam saņemsiet pirmo atbrīvojušos pulku.

—   Neuzdrošinos cerēt uz tik ātru izdienu, jūsu ekselence: esmu taču jūrnieks.

—   Drosme un attapība, ar ko esat iemantojuši vispārējo cieņu, ir drošākā ķīla, ka jūsu komandiera darbība būs sekmīga jebkurā armijas daļā.

—   Jūtos saviļņots līdz sirds dziļumiem no tādas attieksmes pret mani, jūsu ekselence, — izjusti atbildēja kapteinis un sāka atvadīties, bet te ienāca Vera Aleksejevna.

—   Es visu dzirdēju, Nikolaj Otovič, — teica viņa, sasveicl-

rūdāmās ar Esenu, — un esmu bezgala sajūsmināta par jūsu cēlo rīcību. Lūdzu ēdamistabā iedzert glāzi tējas.

Kad pēc vienas stundas Foks un Reiss ieradās pie Steseļa, viņi atrada priekšā jūrnieku, kas vēl vienmēr ar rūgtumu atstāstīja pagājušās diennakts klizmas.

Pēc Esena aizbraukšanas visi sagāja kabinetā. Foks izvilka no krūšu kabatas salocītu papīru.

—   Mēs uzmetām atbildes telegramas tekstu Kuropatkinam. «Jūsu augstā ekselence Aleksej Nikolajevič …»

—   Jāieraksta «augsti godātais», — Vera Alcksejevna pārtrauca.

—   Var, — Foks atteica un ar zīmuli, ierakstīja tekstā vajadzīgo vārdu.

—   «Jūsu augstā ekselence, — augsti godātais Aleksej Nikolajevič, pavēli Nr. — to varēs ierakstīt — saņēmu vakar. Šī pavele mani ļoti pārsteidz, un es uzdrošinos izteikt jums to, kas pēc manas dziļākās pārliecības ir par kavēkli pavēles tūlītējai izpildīšanai. Karaspēka daļas mani labi pazīst.. .»

—   Te jāieraksta «mīl mani un tic man», — atkal pārtrauca Vera Aleksejevna.

—   Vērtīgs aizrādījums, — Reiss piekrita.

—   «Karaspēka daļas mani labi pazīst, mīl mani un tic man, — Foks turpināja, — un mana aiziešana radīs vispārēju nožēlu …»

—   To nu nevar teikt; Smirnovs, Vithefts un kompānijā pat ļoti priecāsies, — iebilda Steselis.

—   Bet visi godīgie cilvēki būs sarūgtināti, — Vera Aleksejevna atbildēja.

—    «radīs nožēlu un drosmes atslābumu, kas pašreizējos apstākļos pats bīstamākais. Ne vienreiz vien esmu lūdzis cara vietnieku pārcelt mani uz korpusu, lūdzu to arī viņa aizbraukšanas dienā …»

—   Viņš jau aizbrauca tik ātri, ka es pat satikt nepaguvu, — ieteicās Steselis.

—   Tas nav svarīgi, — Foks atbildēja, turpinādams lasīt, — «bet viņš man kategoriski atteica. Toreiz, samērā mierīgos apstākļos, es būtu varējis aizbraukt, bet tagad, tik nikna aplenkuma laikā, to nevar …»

—   Labi, — atzina ģeneraliene.

—   «Ģenerāļi Foks, Kondratenko, Belijs, Ņikitins un Nadeins draudzīgi no visas sirds sastrādā ar mani…»

—   Manuprāt, Nadeinu var izsvītrot, — Vera Aleksejevna iebilda, — bet jāieraksta Viktors Aleksandrovičs, — viņa pamāja uz Reisa pusi.

—   Es uzskaitīju tikai ģenerāļus, — Foks paskaidroja, — citādi būtu jānosauc visi pulku komandieri.

—   Bet tad atkal pierakstiet «un tic man», — uzstāja Vera Aleksejevna.

—    «Ģenerāļi Foks, Kondratenko, Belijs un Ņikitins draudzīgi no visas sirds sastrādā ar mani un tic man …» — Foks pavērās uz Veru Aleksejevnu, tā apmierināta pamāja ar galvu.

—    «Šeit mans darbs noteikti daudz grūtāks nekā pulka komandēšana brīvā laukā. Vēlreiz atkārtoju, es lūdzu atļauju aiziet, kad to varēja izdarīt, nekaitējot mūsu vispārējam stāvoklim. Bet tagad uzsveru, ka mana aizbraukšana no šejienes būs liels zaudējums. Ja mana aiziešana no Arturas jums tomēr liksies nepieciešama, tad uzskatīšu par savu pienākumu darīt visu, lai pildītu jūsu rīkojumu, lai gan satiksme starp Arturu un ārpasauli ar katru dienu kļūst neiespējamāka, jo japaņi seko visiem no ostas izejošajiem kuģiem. Un lai dievs jūs pasargā par godu caram un tēvzemei», — pabeidza lasīt Foks.

—    Beigas ir jāpapildina, — neatzina tās Vera Aleksejevna. — «Lai dievs jūs pasargā par godu dievinātajam monarcham un kvēli mīļotajai tēvzemei.»

Foks tūliņ ierakstīja viņas ieteiktos labojumus.

—   Tagad es, jūsu ekselence, ar jūsu atļauju visu to uzrakstīšu šifrā, lai jebkurā brīdī, kad ievajadzēsies, telegramu varētu nosūtīt uz Cifu, — Reiss teica.

—    Labi, es paļaujos, kungi, uz jūsu klusuciešanu, — Steselis vērsās pie viesiem.

—   Pats par sevi saprotams, — pasteidzās viņu pārliecināt Foks un Reiss.

No Steseļa Esens devās uz «Cesareviču» pie Vithefta. Admirālis saņēma viņu, kā parasts, ar miermīlīgu sirsnību.

—          Jums neveicās, Nikolaj Otovič, — izteica viņš līdzjutību.

—   No visas eskadras vakar cietusi vienīgi jūsu «Sevastopole».

—   Toties jums sevišķi veicies, jūsu ekselence, — tai pašā

tonī atbildēja Esens. — Naktī bez traleriem iekļuvāt ārējā reidā, un cieta tikai mans kuģis «Sevastopolc», bet varēja būt vēl daudz ļaunāk.

—   Svētā dievmāte un dieva kalps Nikolajs pasargājuši pārējos kuģus, — izjusti norunāja Vithefts, uzmezdams skatienu jūrnieku aizstāvja Nikolaja brīnumdarītāja svētbildei, kas bija piekārta pie kajites sienas.

—   Dieva kalpi paliek dieva kalpi, bet savi lēmumi jāapdomā katram pašam. Es, lūk, vēl tagad nevaru izprast, kāpēc jūs bēgāt no japaņu eskadras, — ļauni teica Esens.

—   Nevarēja taču riskēt ielaisties cīņā ar gandrīz trīskārtīgu pretinieka spēku pārsvaru, — admiralis paskaidroja.

—   Es gribēju jums, jūsu ekselence, jautāt: vai jūs vēl ilgi domājat sēdēt Arturā?

—   Katrā ziņā, kamēr «Sevastopole» nebūs izlabota, es jūrā neiziešu.

—   Baidos, ka jūs neiziesiet arī pēc izlabošanas.

—   Ja tas būtu manā varā,—es vispār neizietu jūrā. Arturā flote paliks vesela.

—   Es ierados pie jums, lai pateiktu, ka nepiekrītu jūsu rīcībai un uzskatu vakardienas eskadras izturēšanos par apkaunojošu, — vienā rāvienā izbrāza Esens.

—   Tā ir nekaunība no jūsu puses! — iedegās admiralis.

—   Bet no jūsu puses atkāpšanās uz Arturu bez neviena šāviena, manuprāt, ir nodevība!

—   Es būšu spiests svītrot jūs no eskadras, kapteini Esen, — nosarcis teica Vithefts.

—   Te būs mans raports par šo jautājumu, — Esens pasniedza admiralim papīru.

No uztraukuma trīcošiem pirkstiem admiralis to paņēma un sāka lasīt.

—   «Atrodu par neiespējamu turpmāk dienēt flotē.. . lūdzu svītrot… gribu pāriet aktivā karaspēka dienestā …» Jūs laikam esat slims, Nikolaj Otovič! Jūs un sauszemes karaspēks! Labākais komandieris eskadrā pēkšņi komandēs kājnieku rotu! Un Steselis taču jūs neņems pie sevis, jūs taču zināt, kā viņš neieredz jūrniekus, — uztraukts murmināja Vithefts.

—   Es biju pie viņa, ģenerālis saņēma mani atplestām rokām un apsolīja vispirms iecelt par pulka komandiera vietnieku un pēc tam dot pulku. <

—   Jūs bijāt pie Steseļa? — izbrīnā ieplēta acis Vithefts. — Un lūdzāt ieskaitīt jūs sauszemes karaspēkā?

—   Tieši tā, jūsu ekselence! Sauszemes karaspēks nebēg, tiklīdz parādās japāņi, un uzdrošinās ar tiem cīnīties, — skanīgi norunāja Esens.

Admirālis pavisam saplaka.

—    Ko jūs esat izdarījis, Nikolaj Otovič? — raudulīgā balsī izteica Vithefts. — Lai dievs jūs par to tiesā, bet es neesmu pelnījis savās vecuma dienās piedzīvot tādu kaunu, kāds nu krīt pār manu galvu. Jūs, labākais komandieris eskadrā, jūs, jūrnieks līdz pašām smadzenēm, jūs iestājaties sauszemes karaspēkā! Jums pakaļ taču aizies visi kuģu komandieri, ja neaizies vecie, tad jaunie katrā ziņā! Sāksies vispārēja bēgšana no kuģiem par prieku Steselim un Togo, — admiralis gluži apjuka. — Nikolaj Otovič, balodīt, ieprieciniet mani, vecu praulu, ņemiet savu raportu atpakaļ un paziņojiet Steselim, ka jūs esat pārdomājis, — lūdza Vithefts.

—   Vai jūsu ekselence man garantē, ka eskadra, rodoties pirmajai izdevībai, izies jūrā? — kā nazi pie rīkles, uzdeva jautājumu Esens.

—   Kā es to varu apsolīt? Japaņi mūs visus nogremdēs, bet paši paliks ar veselu ādu, — histēriski iekliedzās Vithefts. — Ja man pavēlēs, — iziešu, gan ne uzvarēt, bet mirt. Ņemiet atpakaļ savu lūgumu, Nikolaj Otovič, es pacentīšos, tiklīdz «Sevastopole» būs izlabota, pie pirmās izdevības izlaist jūs jūrā.

Esens ļoti nelabprāt paņēma atpakaļ raportu.

—    Un Steselim paziņojiet, ka pagaidām pārdomājāt un uz sauszemes karaspēku nepāriesiet, — admiralis atvadoties lūdza.

Drīz pēc Esena aiziešanas pie Vithefta, kas vēl arvien smagi nopūtās un klusēdams mechaniski jauca savus iesirmos, īsi apgrieztos, kā eža adatas saslējušos matus, ienāca viņa flagkapteinis Matusevičs. Nesen paaugstināts par admirali, viņš, būdams vieglas dabas uzdzīvotājs, arvien bija lieliskā garastāvoklī.

Matusevičs tūliņ ievēroja admiraļa satraukto izskatu.

—   Ko tad jūs tik bēdīgs, Vilhelm Karlovič, par ko jūs domājat?

—   Mani nupat izsita no sliedēm Esens. Iesniedza raportu

par atbrīvošanu no ekipāžā! Grib pāriet no flotes uz sauszemes karaspēku! Ar lielām mokām pierunāja viņu pagaidīt, kamēr izlabos «Sevastopoli».

—   Tik vien! Un tāda nieka pēc jūs skumstat! Neuztraucieties: patrakos un aprims.

—   Viņš šodien bijis pie Steseļa, lai tas ieskaita viņu sauszemes karaspēkā.

—   Nu, un ko tas darījis?

—   Saņēmis atplēstām rokām …

—   … Un sācis vēl trakāk lamāt jūrniekus, it sevišķi jūs!

—   Bez tā jau nebū^ bijis! Gan jau sāks atkal sūdzēties par mums Kuropatkinam un cara vietniekam.

—   Neņemiet to par pilnu, Vilhelm Karlovič, lamas pie apkakles nepielips. Atcerieties, kā dzied vecā romancē: «Lai mani nīst, lai mani nievā, vienalga man, vien—al—ga— m—aa—n,»— patīkamā baritonā nodziedāja Matusevičs. — Ja jūs būtu dzirdējuši, kā šo romanci vakar dziedāja kņaziene Līvena. Brīnišķīgi!

—   Jūs, Nikolaj Aleksejevič, liekas, no tiesas esat iemīlejies viņā? — Vithefts sāka jau smaidīt.

—   «Pār visu valda mīlas vara, tā visas sirdis jaunas dara,» — nodeklamēja Matusevičs, švītīgi uzskrullēdams ūsas.

—   Es skatos uz jums, Nikolaj Aleksejevič, un kļūstu skaudīgs: tik daudz jūsos spraiguma un dzivotprieka, nekad jūs nenokarat degunu.

—   Arī jums, dārgais Vilhelm Karlovič, ieteicu to nedarīt.

—   Bet ar ko jūs šodien mani gribat apbēdināt? — Vithefts norādīja uz dokumentu mapi, ko Matusevičs bija ienesis.

—   Esmu reiz par visām reizēm nolēmis — ne par kādiem papīriņiem neuztraukties un neuztraukt arī jūs: tie nav tā vērts. Šodien tikai viens interesants papīriņš no cara vietnieka. Lūk, te tas ir! — Matusevičs izvilka no mapes īsiņu telegramu un iedeva Vitheftam.

—    «Sakarā ar ienākušajām ziņām par Steseļa mazdūšību, kas nav pieļaujama viņam kā karaspēka virspavēlniekam, lūdzu jūs pateikt man atklāti savas domas par viņa piemērotību postenim, ko viņš ieņem. Aleksejevs.»

—   Tas tikai ir joks! Ko lai mēs atbildam uz šo telegramu? — domīgi jautāja Vithefts.

—   Atbilde, manuprāt, var būt tikai viena: Steselis ir draņķis, un, jo ātrāk aizvāks viņu no Arturas, jo labāk.

—   Tā nevar atbildēt, tas ir par daudz rupji.

—   Es jau nesaku, ka tieši tā jāraksta, bet…

—   Kad tikai Steselis to neuzošņā, tad mums pavisam vairs nebūs dzīves!

—   Ja dievs palīdzēs, Steselis neapēdīs!

—   Es padomāšu, kā atbildēt, — Vithefts atbīdīja papīru.

Tajā brīdī ienākušais dieninieks ziņoja, ka pusdienas gatavas. Abi adrniraļi steidzās izbeigt sarunu un devās pie galda.

—    Pamēģiniet šo tokajieti, Vilhelm Karlovič. Tas sasilda kuņģi. Un kāda smarža, paodiet! Tas nav vīns, bet nektārs! Vecākais pārdevējs pie Čurina man to speciāli sameklēja pagrabos, — jūsmoja Matusevičs un, paostījis vīnu, ar baudu izdzēra savu glāzi.

Vithefts sekoja viņa piemēram, dzerdams pavisam maziem malkiem. Viņa seju pārklāja svētlaimīgs smaids.

—   Jums taisnība, Nikolaj Alekscjevič! Brīnišķīgs vīns! — un abi admiraļi ielēja sev vēl.

Pec pusdienām adrniraļi aizgāja uz savām kajitēm, lai vienatnē izdzertu pa krūzītei melnas kafijas ar liķieri un mīkstā krēslā kādu pusstundiņu nosnaustu.

Bija jau pavisam tumšs, kad Vithefts pamodās. Viņš saldi nožāvājās, izstaipījās, Izvingrinādams notirpušos locekļus, paraudzījās uz vakarīgi satumsušo iluinuTa-tora stiklu un piecēlās kājās.

«Kā es šodien aizgulējos,» — nodomāja admiralis un pazvanīja.

—   Palūdz atnākt pie manis adrniraļi Matuseviču, — Vithefts pavēlēja pēc zvana ienākušajam matrozim.

Matusevičs atnesa atbildes projektu uz cara vietnieka jautājumu par Steseli.

—   Mēs varētu Steselim pamatīgi iegriezt, sniegdami viņam atbilstošu raksturojumu uz cara vietnieka pieprasījumu! — ļauni nosmējās Matusevičs.

Vithefts vairākas reizes uzmanīgi izlasīja tekstu un kļuva domīgs.

—   Runājot pēc sirdsapziņas, Steselis ir nederīgs ģenerālis un slikts cilvēks! — admiralis beidzot domīgi noteica. — Baidos tikai, ka manī pašreiz pārāk stipra personīgā apvainojuma sa-

jota. Labāk būs, ja atlikšu līdz rītam! Tad visu saskatīšu skaidrāk.

—   Jāatbild nekavējoties! Naktī «Leitnants Burakovs» ies uz Inkoim, — Matusevičs atgādināja.

—   Jūs esat uzrakstījis par daudz asi, Nikolaj Nikolajevič! Vajadzētu mīkstāk un objektīvāk, lai nedomā, ka es attiecībā pret Steseli mēģinu personīgi izrēķināties! — Vithefts uztraucās. — Labāk atbildēsim tā: «Domāju, ka Steselim nav stingras pārliecības par to, ka viņš ar tā rīcībā esošajiem līdzekļiem spēs Arturu noturēt, viņš pārāk ātri maina savus uzskatus un rīcību apkārtējo apstākļu un cilvēku ietekmē. Viņa autoritate turas tikai uz pakļaušanos dienesta pakāpei. Visu Arturas aizstāvēšanas smagumu viņš cer uzkraut flotei, par cietokšņa virspavēlnieku neder. Vithefts.»

SESTĀ NODAĻA

Kādā siltā, saulainā rītā Kondratenko ar Raševski un Zvonarevu aijāja Aizlitera baterijā. Boreik^ sagaidīja ģenerāli ar dārdošu «mierā» un noziņoja par darbiem, kurus veica viņa vadībā. Apskatījis sliežu ievietošanu betonā, Kondratenko bija ļoti apmierināts.

—   Tas ir ļoti asprātīgi izdomāts. Būtu vēlams izdarīt šādu nocietinājumu pārbaudes apšaudi no sešcollīgajām mortirām: ja pārsegs izturēs, tad skaidrs, ka viss kārtībā! Palūgšu Vasiliju Fjodoroviču to atļaut.

—   Nav vajadzīgs, jūsu ekselence. Tāds pārsegs kādas pusotras reizes stiprāks par parasto betonu, — iejaucās Rašcvskis.

—   Kur jūs ņēmāt sliedes? — Kondratenko apjautājās.

—   No staciju veco dzelžu noliktavām, tur mētājas daudz visādu vecu un sarūsējušu sliežu, — Boreiko atbildēja.

—   Ļoti laba izdoma ienākusi jums prātā, poručik, — ģenerālis vērsās pie viņa.

—   Man ne, jūsu ekselence, bet maniem kareivjiem.

Kondratenko nopietni paraudzījās uz Boreiko.

—   Es sevišķi augstu vērtēju jūsu māku uzklausīt un izmantot kareivju padomus un vēlējumos, — ģenerālis izjusti paspieda Boreiko roku. — Diemžēl, ne visi virsnieki izprot, cik liela no

zīme tam, ja uzklausa zemāko pakāpju karavīru domas. Tāpat kā es domāja arī nelaiķis adrniralis Makarovs, par ko es jutos ļoti pagodināts! Kāds jūsu vārds un tēva vārds?

—   Boriss Dmitrijevičs.

—   Pateicos jums, Boris Dmitrijevič! Nešaubos, ka jūsu vadībā baterija strādās priekšzīmīgi. Bet tagad atļaujiet atsveicināties.

Uzkāpis kalnā, kura nogāzē bija ierīkota baterija, Kondratenko binoklī sāka apskatīt priekšā atrodošos nocietinājumus: ķiniešu valni, B litera bateriju, Kuropalkiria lineti un tālāk fortu Nr. 2. Visos nocietinājumos mudžēja ļaudis, pa ceļiem lēni virzījās turp pajūgi ar būvmateriāliem; pie Mazās Ērgļa Lizdas redzēja garu virteni balto matrožu kreklu; matroži vilka uz milzīgas Iafetes novietotos, no kuģiem atvestos lielgabalus. Tālumā rēgojās tumši zilās Zaļo kalnu atradzes, kas aizsniedzās gandrīz līdz Arturai, bet aiz tām starp Klinšaino Grēdu pauguriem vizēja Arturas līča gludā, spilgti zilā virsa.

—    Velnišķīgi grūts reljefs nocietināšanai! — Kondratenko sūrojās. — Pamēģiniet turēt zem uguns visus šos tukšos, nenocietinātos laukumus! Vajadzētu vismaz kādu tūkstoti lielgabalu, bet mums ir tikai pieci simti! Vajadzēs novietot katrā nocietinātajā vietā uzbrukuma atsišanai lauka lielgabalus ar visiem iejūgiem, lai varētu pārsviest pēc vajadzības uz citu vietu. Atzīmējiet to, Sergej Vladimirovič, — vērsās ģenerālis pie Zvonareva. — Kad satiksim Beliju, šo jautājumu vajadzēs apspriest.

Pēc tam visi aizgāja uz B litera bateriju. Tā no Aizlitera baterijas atšķīrās ar savu gari izstiepto profilu un to, ka tika izbūvēta gandrīz vienīgi no betona. Zukovskis, aizrāvies no Boreiko piemēra, bija novācis zemes uzbērumu pār betonu, virsējo kārtu atkapājis, pārklājis atlikušo daļu ar sliedēm un tad nobetonējis par jaunu; tas griestus padarīja daudz izturīgākus. Virs visiem lielgabaliem bija pierīkotas biezas aizsargplāksnes,

—   no tā baterija kļuva gandrīz nesaskatāma.

Bez Zukovska baterijā atradās arī inženieris — kapteinis Svarcs.

—   Es, jūsu ekselence, visu laiku lauzu galvu ar bateriju nomaskēšanas un nocietināšanas jautājumiem. Tikko uzbērtie vaļņi nocietinājumus stipri vien atmasko, tāpēc es gribu mēģināt tos pēc nostampāšanas pārliet ar šķidru okeru, lai pieskaņotu apkārtnes krāsai. Bez tam mušu fortus un baterijas vajadzētu savienot nevis ar gaisa, bet gan ar pazemes telefona līnijām. Jūrniekiem ir vara kabeļi zemūdens minām, domāju tos izlietot ari šai vajadzībai.

—   Izgudrojiet, izgudrojiet, Aleksej Nikolajevič! — uzmudināja Kondratenko. — Ja Viss cietokšņa garnizons, sākot no kareivjiem, beidzot ar ģenerāļiem, padomātu, kā cietoksni labāk nocietināt, tad noteikti padarītu to neieņemamu: viena galva laba, divas vēl labāk, bet tūkstoš galvu būtu pavisam brīnišķīgi!

Apstaigājis bateriju, Kondratenko bija ļoti apmierinats ar visu redzēto un pateicās kapteinim par darbu. Ģeneraļa pateicība saviļņoja Zukovski, un viņš lūdza to apmeklēt viņu biežāk.

—   Pie jums jau viss tāpat rit labi diezgan, Nikolaj Vasiljevič. Šurp nav ko braukt. Bet mums ir tik daudz tukšu vietu, kur mana klātbūtne vairāk nekā nepieciešama, — smaidīdams atsveicinājās ģenerālis un uzkāpa zirgā.

—   Brīnumjauks cilvēks, — Zukovskis paguva iečukstēt ausī Zvonarevam. — Pat neticami liekas, ka tāds ir ģenerālis!

Neilgi pēc tam Kondratenko un viņa pavadoņi ieraudzīja sev pretim auļojošus jātniekus. Pa priekšu, zemu pieliecies seglu lokam, auļoja Belijs. Ar kailu zobenu plašiem vēzieniem viņš kapāja sīkos ceļmalas krūmiņus. Aiz viņa labu gabalu iepakaļ nesās Varja, tikpat kareivīgi vicinādama kazaka zobenu. Kad Belijs pieauļoja pie Kondratenko, viņa sasarkusī seja bija jauneklīgi žirgta un aizrautības pilna.

—   Cik patīkami reizēm mazliet izkustēties un atcerēties jaunību, — viņš jautri paskaidroja, noglaudīdams savas garās, izpūrušās ūsas. — Un tu, Varvara, saki, ko gribi, lai cik labi arī tu jāj, tomēr esi un paliec tikai meitene, un tādu vecu kazaku kā mani tev tomēr nepievarēt.

—   Apmainīsimies zirgiem, tad es tevi noteikti noskriešu, — tiepīgi ierosināja meitene, sakārtodama matus. — Kādēļ gan esmu piedzimusi par meiteni? — sasveicinādamās viņa skumji nopūtās.

—   Bet ko jūs darītu, ja būtu vīrietis? — praporščiks jautāja' viņai.

—   Vispirms apprecētu jūs! — izgrūda Varja.

Visi skaļi iesmējās.

—    Dabūjāt, Sergej Vladimirovič? Tā ir mācība priekšdienām, nevajag aizskart, — Kondratenko piezīmēja.

—    Ak, es jau piecus mēnešus mācos, bet pagaidām bez panākumiem!

—    Kas tad tur vainīgs, ka jūs esat tik neattapīgs?

—    Laikam tāds esmu piedzimis! Kā jūs nolikāt eksāmenus?

—    Teicami un dabūju feldšera grādu, varat mani apsveikt!

—   Nu jūs kļūsiet pavisam iedomīga un sāksiet uzskatīt sevi par pirmo medicinas zvaigzni Arturā!

—    Roman Isidorovič,,— meitene vērsās pie ģeneraļa, — es izraudzīju šai rajonā vietu pārsienamajam punktam: aizā pie Lielā kalna pakājes. Vai drīkstu jums tūliņ parādīt?

—    Liekas, ka jūs pavisam nopietni esat nodomājusi saņemt savās rokās cietokšņa medicinisko vadību? — teica viņai ģenerālis. — Nu, tad parādiet, kur ir jūsu izraudzītā vieta!

—    Lūk, tur lejā! — atbildēja Varja un ātri aizjāja turp. Visi pārējie devās viņai pakaļ. Nojājusi kādu pusversti, viņa apstājās.

—    Te! — viņa norādīja ar roku uz kādu gandrīz pilnīgi vertikālu, stāvu klinti,

—    Vieta nav slikta, labi aizsegta, šāviņiem nesniedzama, viegli var piekļūt, — un Kondratenko pavērās visapkārt. — Tātad viss kārtībā! Sergej Vladimirovič, sastādiet izdevumu aprēķinu un projektu, pēc tam aizbrauciet pie Kostjenko un visu galīgi nokārtojiet.

Varja priecīgi sāka plaukšķināt rokām.

—    Klausos, jūsu ekselence! — Zvonarevs atsaucās.

Nākamajās dienās pārsienamā punkta izbūves darbi jau

ritēja pilnā sparā. Par galvenajiem darbu vadītājiem kļuva Rodionovs un Bloci.ins.

Varja te ieradās gandrīz ik dienas. Rodionovs un Blochins bija galvenie padomdevēji visos jautājumos.

—    Esiet sveicināta, jaunkundz, — tā parasti viņi apsveica klāt piejājušo Varju. — Pie mums šodien darbi veicas labi, tikai trūkst lāpstu un kapļu.

Varja to noklausījās un kārtīgi visu atzīmēja, lai pēc tam pārrunātu ar Zvonarevu vai pašu Kondratenko.

Viņa drīz vien iepazinās ar visiem artileristiem un jūrniekiem; tā pazina viņus no izskata un zināja katra uzvārdu, ģimenes stāvokli un personīgās īpašības.

Visiem spēkiem viņa centās būt tiem noderīga, galvenokārt ar to, ka uzņēmās nosūtīt caur Čifu viņu vēstules uz Krieviju. Kareivjiem dārgās maksas pēc nebija pieejama tiešā satiksme, kas nosūtīja vēstules ar mīnulaivām vai valdības algotām ķiniešu džonkām. Viņiem bija jānodod savas vēstules pilsētas pastā, kas gan labprāt tās pieņēma, bet nekur neaizsūtīja. Varja ar sava dārznieka starpniecību nodibināja sakarus ar ķiniešu laiviniekiem, kas reizēm riskēja izlauzties cauri japaņu blokādei pa jūras ceļu. Visas no kareivjiem saņemtās vēstules viņa ielika lielā aploksnē un nosūtīja kā savējās uz Čifu krievu konsulam Tidemanim. Bez tam meitene uzņēmās sagatavot kareivjus sanitarus un līdztekus vēl apmācīja lasīt un rakstīt nepratējus. Gandrīz visu savu brīvo laiku viņa pavadīja pārsienamajā punktā vai Aizlitera baterijā. Boreiko turējās no viņas atstatu, bet Soimanovs no pat pirmās dienas sāka viņu aplidot. Varja vispirms izbrīnījās par to, tad saskaitās un reiz, kad leitnants tumsā mēģināja viņu apkampt, tieši viņam pateica:

—   Es, Pavel Michaiiovič, neciešu šādu izturēšanos pret sevi! Tas nāks mums abiem tikai par labu, ja jūsu izturēšanās kļūs citāda.

Jūrnieks bija pārsteigts no tāda brāziena un pārtrauca lakstošanos. Kad viņš pastāstīja par notikušo Boreiko, tas tikai pasmējās.

—    Nu, tad jūs viegli esat ticis cauri! Varējāt saņemt arī krietnu pļauku! Varvara Vasiljevna uz izrēķināšanos strauja! Bez tam viņas sirdi aizņēmis Serjoža Zvonarevs.

—   Pēdējā laikā viņi taču gandrīz nemaz nesatiekas. Bet, kad saticas, tad tikai strīdas savā starpā.

—   Un tomēr Varja ne uz vienu'neskatās un nevienu neredz, tikai viņu.

—   Par viņu nu gan laikam to nevar teikt!

—   Tā ir neskaidra lieta! Liekas, ka viņš pats vēl labi nezina, ko izvēlēties.

Kādā vakarā labi pavēlu baterijā, Zvonareva pavadīts, ieradās Kondratenko. Ģenerālis, kas jau no paša rīta bija uz zirga, bezgala noguris, steidzās mājās, bet, jādams garām, atcerējās pārsienamo punktu un iegriezās Aizlitera baterijā. Varja tieši tajā laikā laternu gaismā nodarbojās ar sanitariem. Kondratenko tumsā neviens uzreiz neievēroja, un viņš paguva apstaigāt visu bateriju, kad beidzot Blochins, viņu pazinis, nokomandeja kareivjiem: «Miera!». Ģenerālis sasveicinājās un piegāja pie Varjas.

—    Vai jūs man neparādīsiet savu pārsienamo punktu? — viņš uzrunāja meiteni.

Pie pārsienamā punkta dega ugunskurs, ko bija sakūruši kareivji, kas sargāja būvmateriālus. Ar saejļotas tauvas lāpu viņi apstaigāja visu apbūves laukumu. Klinti jau bijaizdobtas divas alas; katrā no tām varēja ievietot ap trīsdesmit ievainoto. Blakus tām paredzēja vēl trešo. Alu augstums bija apmēram pusotras asis. Uz grfclas un sienām akmenī mirdzēja kvarca un vizlas dzīsliņas. Kondratenko apstaigāja visas telpas, vietām pārbaudīja sienas un pateica vairākus techniskus aizrādījumus.

—    Tāds kazemats var izturēt apšaudi pat no divpadsmitcollīgajiem lielgabaliem. Te ievainotie būs pilnīgā drošībā! — ģenerālis izteica savas domas.

—    Mēs vēl ievilksim elektrisko apgaismošanu, ūdensvadu, ierīkosim ventilāciju, — un tad viss būs gatavs! — Varja priecīgi stāstīja.

—   Jūs var apsveikt ar sekmīgu plāna izpildīšanu, — ģenerālis paspieda meitenes roku.

—    Man te maz nopelnu. Visu aprēķināja Sergejs Vladimirovičs, bet paveica — viņi! — un meitene norādīja ar roku uz kareivjiem un matrožiem. — Viņi visi ļoti centās.

—   Mēs taču sev, jaunkundz, strādājām! — par visiem pusbalsī atbildēja Blochins.

—   Arī citos fortos kareivji strādā sev, tomēr visur nav tik labi veicies kā šeit. Es jau sen teicu Steselim, ka pie katra forta, baterijas vai nocietinājuma vajadzētu piesaistīt zināmu karaspēka daļu, kam jāuzdod izbūvēt savs nocietinājums. Tad visi būtu ieinteresēti, iai darbs iznāk kārtīgāks, un cietoksnim vispār tas nāktu par labu. B litera un Aizlitera baterija un šis pārsienamais punkts lieliski apstiprina manas domas. Kad jūs domājat darbus pabeigt? — ģenerālis jautāja Zvonarevam.

—   Pēc kādām desmit dienām, jūsu ekselence.

Vēlreiz patencinājis Varju, Kondratenko pavēlēja atvest zirgu.

—   Rītdien pat manā vārdā lieciet sapieriem sakārtot ceļus uz šejieni, un lai strādā kareivji, nevis ķinieši, tad būs drošāk!

Atstājis Zvonarevu baterijā, Kondratenko aizjāja.

—   Redziet, cik labi liznāca! — Var ja teica kareivjiem.

—   Pats Kondratenko uzlielīja darbu!

—   Mums, jaunkundz, kā balvu vajadzētu izsniegt pa kortelītim degvīna, — Blochins atsaucās, — kad to izdzer, kļūst jautrāk ap sirdi.

—   Es gan tevi, Blochin, sevišķi noskumušu neesmu redzējusi. Labi veikts darbs tāpat ielīksmo sirdi.

—   Tā jau nu ir, bet mazliet iedzert nav par ļaunu.

—   Pajautāšu priekšniecībai, kā viņa uz to skatās.

Arī Varja devās uz mājām, un Zvonarevs jāja viņai līdzi. Tumsā pa nelāgo ceļu jāt vajadzēja soļiem, lai zirgi nekluptu un nesalauztu kādu kāju.

—   Es brīnos, Varja, cik labi jūs saprotaties ar kareivjiem. Ne jūs pati kautrējaties, ne arī viņus apgrūtināt ar savu klātbūtni.

—   Es no pat šūpļa esmu pieradusi pie viņiem: mana pirmā aukle bija denščiks, — atbildēja meitene. — Agrāk pie mums denščiki dzīvoja septiņus gadus un kļuva gandrīz vai ģimenes locekļi. Daži vēl tagad mums raksta vēstules. Sevišķi labi ar viņiem sapratās māte, precināja viņus un kristīja viņu bērnus.

—   Vai taisnība, ka jūsu Rivočka pēc Dukeļska nāves jums parādījusi garu degunu? — pēkšņi viņa pārlēca uz citu tematu.

—   Ja jau parādījusi garu degunu, tātad nav mana!

—   Un jūs turpināt viņu apmeklēt un sapņot par viņu?

—   Jā!

—   Ar labu nakti, novēlu jums daudz laimes ar jūsu ebrejieti! — zobgalīgi un asi noteica Varja un, uzsitusi zirgam pa sāniem, pazuda tumsā, atstādama Zvonarevu pilnīgā neizpratnē.

Savā dzīvoklī Zvonarevs atrada zīmīti no Kondratenko, kas pavēstīja viņam, ka rīt notiks izbraukums uz priekšējām pozicijām kopā ar Steseli. Pateicis savam dieniniekam vajadzīgos norīkojumus, praporščiks nolikās gulēt.

Nākamajā rītā ap septiņiem Zvonarevs bija jau stacijā. Pie peronā stāvēja ekstra vilciens no trim salonvagoniem un trim preču vagoniem, kuros pašreiz iekrāva izbraukuma dalībnieku jājamos zirgus. Gar vilcienu pastaigājās Kondratenko, viņa štaba priekšnieks apakšpulkvedis Naumenko, pulkvedis Reiss un Steseļa personīgais adjutants kņazs Gantirnurovs.

Tad atbrauca Steselis un Ņikitins, bet pēdējais ieradās Ņikitina adjutants kapteinis Pomerancevs, aiz kura trīs kareivji stiepa grozus ar pārtiku un dzērieniem.

Visi sasēdās krēslos un sāka skatīties pa logiem. Steselis drūmi klusēja. «Leitnants Burakovs», kas vakar atgriezās no Inkouas, bija atvedis jaunu pavēli par viņa aizsaukšanu no Arturas, un tagad ģenerālis brauca pie Foka pēc padoma.

—   Kas pie jums jauns? — Kondratenko jautāja, pagriezies pret Reisu.

—   Saņēmām apstiprinājumu par Štakelberga atkāpšanos uz ziemeļiem līdz Ļaosjanai pēc kaujas pie Vafangou, un pienākusi pavēle eskadrai atkārtoti iziet jūrā, lai izlauztos uz Vladivostoku.

—   Tā-a! Nu, ja jau Kuropatkins neiet uz priekšu, bet rāpjas atpakaļ, tad Arturas atbrīvošana no blokādes, liekas, atlikta uz nenoteiktu laiku, — Kondratenko piezīmēja. — Interesanti, cik liels ienaidnieku spēks ir koncentrēts pret mums, vai nevajadzētu pašiem pamēģināt iet uzbrukumā, lai daļu no japaņu uzbrūkošā spēka pievērstu sev.

—   Ko jūs runājat, jūsu ekselence? Mūsu uzdevums ir aizstāvēt Arturu, nevis pievilkt sev uzbrūkošos spēkus. Mums jau tā trūkst cilvēku, — Reiss dedzīgi pretojās.

—   Ja arī mēs neuzbrūkam, tad kaut izlūkiem vajadzētu japaņus biežāk patraucēt, tas būtu sevišķi svētīgi.

—   Tā būtu velta dzīvā spēka izšķiešana. Daudz jau tie izlūki neuzzinātu, tikai liels skaits aizietu bojā, — pulkvedis nepiekrita.

—   Armijas un cietokšņa karaspēka sadarbība jau ir domāta tādēļ, lai piespiestu pretinieku sadalīt savus spēkus starp abiem.

—   Akadēmisks vērtējums, Roman Isidorovič. Savs krekls arvien tuvāks. Lai Kuropatkins rūpējas pats par sevi, — iesaucās Steselis.

Kamēr ģenerāļi sarunājās, Pomerancevs un Gantimurovs sagatavoja brokastis. Uz galda, pārklāta ar baltu galddrānu, bija gleznaini sakārtoti visādi uzkožamie. Sāka paukšķēt korķi, un dažādu pudeļu baterija papildināja galda sakārtojumu. Visi apsēdās brokastot.

—   Nebēdājies, Anatolij Michailovič! Piemini manus vārdus, saklapēsim mēs tos šķībacainos mērkaķus lupatās, un tu dabūsi ģeneraladjutāntu, bet varbūt pat feldmaršalu. Visus savējo

gremdētājus pakļaus tev, un viņi staigās kā pa diedziņu. Uz mūsu vadoņa un virspavēlnieka ģeneraļa Steseļa veselību! Urrrāāā! — bļāva Ņikitins un tiecās noskūpstīt savu draugu.

Pēc tam dzēra uz Kondratenko, Ņikitina un artileristu veselību. Ņikitins pacēla glāzi pat uz dzelzceļnieku veselību, bet Steselis sāka protestēt.

—   Uz civildienesta draņķu veselību es nedzeru! — viņš kategoriski protestēja.

Zvonarevs sēdēja kaktā un novēroja visu notiekošo.

—  Kad tad būs jūsu kāzas, jauno cilvēk? — Steselis uzrunāja Zvonarevu. — Mana sieva jau sagatavojusi kāzu dāvanu Varjai.

—   Baidos, ka nekad, jūsu ekselence.

—   Tātad meitene uzpūšas? Viņa ir niķīga. Nokļūsiet zem viņas tupelītes un paliksiet līdz pat mūža beigām! — Steselis turpināja.

—   Es neatteiktos no tik apburošas tupelītes! — iebilda Gantimurovs.

—   Nu, saderināšanās jau vēl nav bijusi. Varbūt izmēģiniet laimi, — pasmējās Steselis.

Vilciens apstājās vienpadsmitajā verstī pie pārmijas. Sava štāba priekšnieka apakšpulkveža Dmitrijevska pavadīts, vagonā iekāpa Foks. Nodevis raportu par stāvokli pozicijās, Foks ar visiem sasveicinājās un nosēdās blakus Steselim.

—   Ar ko tu mūs iepriecināsi, Aleksandr Viktorovič? — Steselis jautāja, ieliedams viņam degvīnu.

—   Sevišķa prieka nav, bet nav arī par ko bēdāties! stiepdams vārdus, atbildēja Foks. — Degvīnu tu man lej velti. Es to nedzeru un tāpēc atdodu savu porciju Vladimiram Nikolajevičam, — Foks pamāja uz jau stipri vien iereibušo Ņikitinu.

—   Neatsakos, — pēdējais tūliņ atsaucās. — Tas jau aizvien tā ir bijis, kas vācietim nāve, tas krievam veselīgs! Uz jūsu veselību, Fik-Foka kungs! — un Ņikitins demonstrativi izdzēra glāzi.

Steselis uzpūtās un asi pateica Ņikitinam:

—   Tev, Vladimir Nikolajevič, laiks pāriet uz zelteri.

—     Tūliņ sekošu tavam gudrajam padomam, Anatolij 'Michailovič. Kiril Semjonovič, norīkojiet, lūdzu, lai man pasniedz to vācu ūdentiņu! — Ņikitins uzsauca Pomerancevam.

Steselis kopā ar Folai izkāpa no vagona un saka pastaigāties gar vilcienu.

—   Saņemu atkārtotu pavēli par izbraukšanu no Arturas, — viņš drdmi paziņoja Fokam.

—   Kam zināms telegramas saturs?

—   Man un Reisam. Jūrniekiem kopijas nav, tikai Smirnovam.

—   Tātad viss kārtībā! Aizsūti mūsu sagatavoto atbildi un beigta balle. Smirnovam, protams, ne vārda!

—   Pats par sevi saprotams! — Steselis piekrita.

—   Ko tad šis gudrelis Kondratenko brauca? — Vai mani mācīt, vai?

—   Grib iepazīties ar pozīcijām tavā rajonā un apraudzīt divdesmit sesto pulku labajā flangā.

—   Viņš pārlieku fantazē un par daudz no sevis iedomājas. Būtu laiks viņu mazliet apcirpt un vajadzības gadījumā pavisam aizvākt, citādi viņš ar savu jauneklīgo drosmi sagādās mums daudz nepatikšanu.

—   Kas šis vairs par jaunekli četrdesmit piecu gadu vecumā?

—   No manu sešdesmit divu. gadu augstumiem viņš vēl liekas jauneklis!

Kamēr abi ģenerāļi pastaigājās pa peronu, Kondratenko piesauca Dmitrijevski un sāka izjautāt par stāvokli frontē. Naumenko sadabūja karti un mēģināja atzīmēt uz tās karaspēka daļu atrašanās vietas, bet tūliņ sajuka: izrādījās, ka uz kartes nav atzīmēta vesela rinda sādžu, bet dažas bija atzīmētas nepareizi, — sajaukti nosaukumi.

—   Tas ir pārpratums, ne karte! — Kondratenko skaitās.

—   Sešus gadus valdām pār Kvantunu un neesam papūlējušies izgatavot pareizas kartes! Jākaro pilnīgi nepazīstamā apgabalā. Tad nav nekāds brīnums, ja rodas sajukums!

—   Sajukums uz kartes — tā vēl tikai pusbēda, bet sajukums vadībā — tas jau daudz ļaunāk! — Naumenko piezīmēja.

—   Kas tad Arturā jauc vadību? — Dmitrijevskis jautāja.

—   Visi priekšnieki, katrs pēc savām spējām un iespējām, — Kondratenko atsaucās. — Steselis izdod vienas pavēles, Smirnovs otras, jūrnieki trešās, es •— ceturtās. Pilnīgi dabiski, ka mūsu padotie lamā mūs visus.

—   Braucam tālāk, — pavēlēja Steselis, atgriezies vagonā.

—   Ko jūs te pie kartes gudrojat, Roman Isidorovič?

— Iepazīstos ar apstākļiem, kādi pašreiz ir fronte, un domāju nodot jums izlemt dažus ierosinājumus, Anatolij Michai lovič, — goddevīgi norunāja Kondratenko. — Mūsu uzdevums taču ir ilgāk noturēties kalnu pārejās, lai Arturu paspētu vairāk nostiprināt.

—   Es nedomāju palikt te uz ziemas guļu, — asi iesaucās Foks. — Pēc viena meneša vedīšu savus pulkus uz Arturu.

—   Labajā flangā stāv manas divizijas pulki, un man nenāk ne prātā aizsaukt tos pirms laika no šejienes.

—   Tā ir jūsu darīšana un uz mani neattiecas! Es aiziešu, bet jūs-, kā vēlaties!

—   Šāda jatriājumu nostādne pilnīgi nepieļaujama. I udzu jūs, Anatolij Michailovič, to paskaidrot ģenerālim l okam.

—   Es neesmu dumjāks par jums, un man nekādi paskaidro jumi nav vajadzīgi!

—   Lūdzu, bez asumiem, kungi! iejaucas Strrlis. Karaspēka daļas atkāpsies uz Arturu tad, kad es to pavēlēšu. Pagaidām jāpadomā, kā nostiprināt pozieiju pretošanās spējas kalnu pārejās.

Kondratenko apklusa, bet Foks izlikās žāvājamies. Krēslā vagona kaktā krāca Ņikitins. Stabu priekšnieki pusbalsī sarunājās. Zvonarevs skatījās pa logu.

Bija ap vienpadsmitiem, kad vilciens beidzot nonāca līdz deviņpadsmitās versts pārmijai! kur bija nolemts izkāpt no vagoniem.

Steseii sagaidīja ģenerālis Nadeins, pulkvedis Irmanis, Saclīarovs un daži pulku komandieri. Ģeneraļa svita palielinājās. Kavalkade devās gar dzelzceļu priekšējo pozieiju virzienā, līdz kurām bija vēl kādas piecpadsmit verstis.

Tālumā dzirdēja retus 'lielgabalu šāvienus.

—   Šauj pie Jupilaza, — teica Foks, norādīdams ar roku šāivfenu virzienā. — Nedod dievs, ka tikai neuzbrūk arī tur.

Steselis jāja rikšiem kavalkades priekšgalā, sasveicinādamies ar pretimnākošajām karaspēka daļām. Pēkšņi pa> kreisi atskanēja šauteņu zalves. Ģenerālis strauji apstādināja savu milzīgo, robaroto ķēvi.

—   Kas tā par šaušanu? — vrņš jautāja Fokam.

—   Tūliņ aiz tiem pauguriem atrodas priekšējo ierakumu

līnija. Strelnieki, droši vien, pamanījuši kadu kustību japaņu pozicijās.

—   Kāpēc mani nebrīdinaja, ka pozicijās tik tuvu? Es ar savu svitu būtu izdrāzies priekšā un nostādījis sevi un pārējos japaņicm par labu mērķi! — dusmīgi uzkliedza Steselis un asi pagrieza zirgu atpakaļ. — No kuras vietas te vislabāk var pārredzēt apkārtni? Es gribu redzēt pozicijās visā garumā, — viņš noprasīja.

—   Pa labi ir tā saucamā «Lielā Sopka», no turienes redz tālu uz visām pusēm, — piesteidzās pie ģeneraļa Dmitrijevskis.

—   Vediet mūs turp. Jājiet pa priekšu, bet es aiz jums, — Steselis izrīkoja.

Pulkvedis iecirta piešus zirgam sānos, nogrieza no ceļa un pa šauru taciņu devās uz norādīto virsotni. Uz taciņas varēja jāt tikai pa vienam, un tāpēc visa svita apstājās ceļa vidū.

—   Aizjāsim uz priekšu, līdz pozicijām, — uzaicināja Kondratenko savu štaba priekšnieku un Zvonarevu un devās uz šāvienu pusi. Pēc kādas minūtes visi trīs jau bija uz kalna muguras, aiz kura atradās krievu pozīcijas. No kalna virsotnes atklājās plašs skats uz visām pusēm. Tieši pretim, netālu no Daļņijas, redzēja japaņu karaspēka nometni, pa ceļu uz pilsētu virzījās neskaitāmi pajūgi. Artilērija klusēja. Viss norādīja, ka šajā rajonā ienaidnieka spēku maz un tie vāji; tādi, kas vairāk gatavojas atvairīties nekā uzbrukt.

—   Vajadzētu savilkt kā dūri divus pulkus un uzbrukt Daļņijai, kamēr te vēl kluss un dzelzceļš platsliežu lokomotivju trūkuma pēc nedarbojas! — Kondratenko skaļi sapņoja. — Tā vien liekas, ka šis pasākums vainagotos ar lielisku uzvaru, sevišķi ja lai pašā laikā Daļņijai uzbruktu arī no jūras mūsu flote.

—   Diezin vai Steselis tam piekritīs. Viņš domā, ka te pret mums sakoncentrēta visa japaņu armija, bet ziemeļos izvietotas tikai dažas aizsargvienības.

—   Tad ir gan labas aizsargvienības, ja spēja sakaut tik brīnišķīgu korpusu kā mūsu pirmais Sibiriešu korpuss! — ģenerālis pasmējās. — Bet šeit mums būtu tomēr jānoriskē!

—   Tādam pasākumam vajadzīgs drosmīgs vadonis, par Steseli to nevar teikt.

—   Bet Foks?

—   Tas vēl Jaunāks! Aiz spītības turēsies pretim, kaut vai tāpēc vien, ka šī ideja būs jūsu, ne viņa.

—   Bēdīgi! — Bet nu pajāsim tālāk gar fronti, — Kondratenko nolēma.

Krievu ierakumi nebija rakti no vienas vietas, bet atradās tikai uz uzkalniem. Tukšās atstarpes turēja zem šauteņu uguns. Baterijas, tieši pretēji tam, kā tas bija pie Kinčžouas, visas atradās nosegtās pozīcijās. Uz priekšu bija izbīdīti tikai novērošanas punkti. Kondratenko piejāja pie viena no tiem. Ģenerāli sagaidīja baterijas komandieris.

—   Vai jums pretim stāv daudz japaņu, pulkvedi? — Kondratenko vaicāja.

—   Japaņu gandrīz nemaz nav. Nedēļas laikā esmu redzējis ti'kai kādas divas rotas. Bet no viņu artilērijas atklājām tikai divus kalna lielgabalus, lūk, aiz tā kalna, — baterijas komandieris ziņoja.

—   Kādas jūsu domas, vai mūsu uzbrukumam šinī rajonā būtu panākumi? — ģenerālis jautāja.

—   Šai vietā — noteikti! Mēs izietu Hunisana aizmugurē un piespiestu japaņus to atstāt, bet ģenerālis Foks tam pretosies: viņš man pat šaut neatjauj, uzskata to par nevajadzīgu iedomu, — pulkvedis žēlojās.

Kondratenko saskatījās ar savu štāba priekšnieku. Atsveicinājies no pulkveža, viņš pagrieza zirgu uz aizmuguri un jāja uz turieni, kur redzēja Steseja grupu. Pa cejam Zvonarevam kāds uzsauca. Pieturējis zirgu, praporščiks atskatījās un ieraudzīja Stachu Endžejevski.

—   Kāds vējš jūs atpūtis šurp? — Stachs sasveicinājās ar Zvonarevu.

Pelēki zaļā ģērbā, pelēkos buru audekla zābakos poručiks pilnīgi saplūda ar apkārtējo dabu. Kondratenko tūliņ to ievēroja.

—   Jūs esat brīnišķīgi pieskaņojis sava apģērba krāsu. Kur jūs ņēmāt tādu drānu?

—   Tās bija parastās krāsas bikses un blūze, bet ķiniešu skroderi nokrāsoja tos aizsargkrāsā, — poručiks paskaidroja.

—   Kas šī par karaspēka daļu?

—   Četrpadsmitā pulka izlūku komanda.

—   Ja jums uzdotu aiziet japaņu aizmugurē un no labās puses apiet Hunfeanu, vai jūs atteiktos?

—  Es par to jau sen sapņoju un vairākas reizes pieteicos komandierim, bet bez panākumiem. Japaņu šeit pret mums tik maz, ka droši var riskēt viņus patraucēt!

—   Kāds jūsu vārds?

—   Poručiks Endžejevskis.

—   Priecājos ar jums personīgi iepazīties! Ļoti labi atceros jūsu telegramu no Kinčžotias. Pateicoties tai, man izdevās pierunāt Steseli neatkāpties tūliņ uz Arturu, bet aizkavēties šajās kalnu pārejās. Jūsu priekšniecība, liekas, jūs ne visai labi ieredz. Vai gribat pārnākt manā divīzijā?

—   Tikai kopā ar saviem izlūkiem.

—   Brīnišķīga, virsnieka cienīga atbilde! Diemžēl, visu komandu uz citu pulku nevarēs pārskaitīt.

Kad Kondratenko un pavadoņi atgriezās pie Steseļa grupas, tie atrada viņu sēžam pie ložmetēja, un vairāki virsnieki pulcējās a.p to ar foto aparatiem.

Ielicis ložmetējā patronu lenti, Steselis nospieda mēlīti, ur ložmetējs sāka tarkšķēt. Ielejā pie ceļa izlabošanas pašreiz strādāja ķinieši. Izbijušies no šāvieniem, viņi metās biezajos gaoļana krūmos. Ģenerālis nobēra kārtu pa gaoļana krūmiem, bet par laimi patronu lente iesprūda un ģeneraļa rotaļa palika bez cilvēku upuriem.

—   2ēl gan, neviena hunhuza neizdevās nošaut, — Steselis nopūtās un parlaida skatu fotogrāfiem, kas stāvēja apkārt.

—   Var ielikt jaunu patronu lenti, — pakalpīgi piedāvāja četrpadsmitā pulka komandieris pulkvedis Savickis.

Strēlnieki jau gribēja pasniegt jaunu, bet piejājušais Kondratenko novirzīja Steseļa domas no ķiniešiem, aizrādot uz biežo patronu iesprūšanu.

—   Tam jāpievērš nopietna uzmanība. Kad jāatsit uzbrukums, ložmetēji kļūst neaizvietojami, bet katra iesprūšana atņem bezgala daudz dārgā laika.

—1 Jā, jā. Tā ir cūcība! — Steselis piekrita. — Es Arturā pavēlēšu Belijam speciāli papētīt šo jautājumu, — un ģenerālis, izstaipījis savas notirpušās kājas, piecēlās no ložmetēja segliem.

—   Te būs gatavs uzņēmums: ģenerālis Steselis priekšējās pozīcijās personīgi apšauda uzbrūkošos japaņus, — iečukstēja Zvonarevam ausi kāds pazīstams virsnieks.

Foks piejāja pie Kondratenko.

—   Laikam papriecājāties par apkārtni, Rornan Isidorovič, nokrftizējāt mana rajona priekšējās pozicijas un pie viena manas kauliņus pārmazgājāt? — viņš svētulīgā balsī noprasīja.

—   Ar aprunāšanu nenodarbojos, bet pozicijas tiešām apskatīju un atradu tās pavisam sliktā stāvoklī, — skaļi atteica Kondra tenko.

—   Semjonova rajonā, kur atrodas jūsu divīzijas pulki, tur pat tādu ierakumu nav, tur ir tikai kaut kādas zaķu alas, kurās pat no šauteņu uguns uz ilgu laiku nevar paslēpties, kur nu vēl no artilērijas apšaudes.

—   Tas tāpēc, ka jūs visus tos materialus, ko es sūtu no Arturas Semjonovam, aizturat un izlietojat sev.

—   Jau atkal kaut ko nevarat sadalīt, kungi? — saskaities teica klāt piejājušais Steselis. — Kad jūs zinātu, kā man tas apnicis! Par katru nieku jūs sākat tik bezgala garus strīdus.

Foks un .Kondratenko klusēdami noklausījās šo piezīmi.

—   Kāds velns te var uzrāpties mūsu pozicijās! Tikai kraujas un kailas klintis. Dabiskie nocietinājumi tik stipri, ka iztērēt daudz līdzekļu un materiālu, lai tos vēl pastiprinātu, nav vērts. Nekādi japāņi tos neieņems, — joprojām uzstājās Steselis.

—          Es tam pilnīgi piekrītu, — Foiks nekavējoties pievienojās.

—    Bet ģenerālim Kondratenko kā aizvien un visur ir šai jautājumā savas «sevišķas» domas! Viņā izpaužas inženieru skola . ..

—   Inženieri par daudz izgudro un vēl vairāk zog, bet ar mani lai nejoko, es viņiem vaļu neļaušu! — Steselis teica.

—   Jūsu ekselence, vai jūs nevēlētos pēc tik gara ceļa iekost? — izplūda platā smaidā pulkvedis Savickis, pašlaik apskatāmā aizstāvības iecirkņa priekšnieks. Steselis ar prieku pieņēma šo uzaicinājumu.

Lielā Sarkanā Krusta telti bija klāts galds. Resnais Savickis pūzdams ieņēma namatēva vietu galda galā, nosēdinādams sev blakus Steseli un Foku. Kareivji sāka pasniegt uzkožamos, sāka klaudzēt naži un šķindēt glāzes.

Sarunas, ar katru mirkli ikļuva skaļākas un jautrākas, tika uzsaukti tosti vadībai, un pusdienas izvērtās līdzīgas parastajām virsnieku dzīrēm. Pavisam nemanot, pienāca vakars. Zvonarevs ar Gantiimurovu izgāja no telts svaigā gaisā.

No telts laukā iznāca arī Kondratenko.

—   Laiks būtu doties tālāk, citādi varam te iestrēgt uz visu nakti! Šodien varētu vē! nokļūt līdz Semjonova stabam un tad rīt atgriezties Arturā. Mājās dosimies jāšus, te taču nav tālu.

Steselim arī bija apnicis sēdēt pie galda, un viņš nolēma doties ceļā.

—          Kungi! Pietiks dzīrot! — uzsauca viņš pusdienotajiem.

—    Dosimies tālāk! Lai paldies saimniekam par sālsmaizi! Pavēliet atvest zirgus.

Kavalkade, redzami samazinājusies, devās tālāk. Stcsclis jāja nesteigdamies. Pēc lieliskajām pusdienām labā garastāvoklī,, viņš laipni sasveicinājās ar pretim nākošajiem virsniekiem un izprašņāja tos par dzīvi pozicijās.

Kondratenko uzsāka sarunu par iespējamību uzbrukt Daļņijai.

—   Atkal jums jauna ideja ienākusi prātā, Roman Isidorovič! Par fantaziju jūs var apskaust katrs poručiks! Var jau būt, ka atsevišķā iecirknī japaņi arī-ir vājāki par mums, bet vispār — viņu spēki ir neizmērojami lielāki nekā mūsu. Tāpēc viņi mūsu uzbrukumu viegli atsitīs un mēs cietīsim tikai nevajadzīgus un veltīgus zaudējumus. Tātad, ja viņi mūs neaiztiek, mums viņus aizskart nevajag, — žāvādamies atteica Steselis.

—   Gluži tāpat spriež arī Vithefts, lai attaisnotu savu bezdarbību Arturā.

—   Jūrnieki slēpjas aiz mūsu mugurām, "bet mēs ne aiz viena neslēpjamies un visu laiku stāvam aci pret aci ar ienaidnieku.

—   Ne jau tas ir galvenais! Ir taču zināms, ka uzbrukšana ir vislabākā aizstāvēšanās taktika: mēs saistītu japaņu uzmanību pie sevis, viņi atsauktu šurp daļu karaspēka no ziemeļiem-. ..

—   Lai dievs mūs no tā pasargā! Es nezinu, kā lai noturos pret to daudzumu japaņu karaspēka, kas jau šeit ir, bet jūs gatavojaties piesaistīt pret mums vēl kādu daļu no ziemeļiem. Tam es nekad nepiekritīšu! — noteikti noraidīja šo priekšlikumu Steselis.

—   Tad atļaujiet kaut izlūkiem izdarīt kādu pārgājienu šai virzienā.

—   Tas ir kas' cits! Pasirot japaņu aizmugurē un atgriezties atpakaļ nekad nav par ļaunu.

—   Tikai lai to dara septītās divizijas karaspēka daļas, bet ne manējās, — iejaucās sarunā Foks. — Esmu noteikts šādu

eksperimentu pretinieks un nepieļaušu, ka tur piedalās karaspēka vienības no ceturtās divizijas.

—   Izlūkošanā piedalīsies tās karaspēka daļas, 'ko nozīmēs rajona priekšnieks, — Kondratenko atbildēja.

—   Tā kā jūs esat šīs lietas iniciators, Roman Isidorovič, tad dosim kārtis rokā jums! Izlūkošanā lai piedalās vienības no jūsu septītās divizijas un, ja gribat, arī jūrnieki, — Steselis vērsās pie Kondratenko.

—   Lūdzu dot man vēl robežsargus!

—   Nav iebildumu!

—   Rītdien pat es četrpadsmito pulku nomainīšu ar divdesmit sesto un sākšu gatavoties izlūkošanas akcijai. Varbūt jūs, Aleksandr Viktorovič, atradīsiet par iespējamu nodot manā rīcībā četrpadsmitā pulka izlūktf'lkomandu?

—   Nē, neatradīšu. Pats jūs šo putru savārījāt, pats arī izstrebiet, ne man, ne maniem kareivjiem te nav nekādas daļas.

—   Četrpadsmitā pulka izlūku komanda jau labi pazīst apkārtni šai rajonā, bet manām vienībām vēl vajadzēs iepazīties ar to, tas prasīs daudz laika.

—   Ja esi ko uzņēmies, tad nav ko žēloties! — pasmējās Steselis. — Tieciet galā ar saviem spēkiem, Roman Isidorovič, un nerēķinieties ar svešu palīdzību.

—   Pamēģināšu.

—   Tikai atcerieties, par šīs darbības veiksmi atbildat jūs viens pats! — Foks draudīgi piezīmēja.

—   Esmu pieradis atbildēt par savu rīcību.

—   Te beidzas ceturtās divizijas robežas, — Foks apturēja savu zirgu. — Tālāk ir Kondratenko rajons.

Apstājās arī Steselis.

—   Esmu piekusis, Roman Isidorovič, un apsolīju sievai vakarā būt Arturā. Jūs arī bez manis pratīsiet pietiekami labi apskatīt pozicijas un izdarīt nepieciešamos pārlabojumus, tāpēc es jāšu atpakaļ.

—   Neuzdrošinos jūs aizturēt, jūsu ekselence. Bez šaubām, žēl, ka jūs neredzēsiet tā saucamās «zaķu alas», kurās sēž manas karaspēka daļas.

—   Izdariet kādu uzņēmumu un pēc tam parādiet man un Aleksandram Viktorovičam, — Steselis gudri izlēma un kopā ar svitu devās atpakaļceļā.

Kondratenko, Naumenko un Zvonarevs aizjāja tālāk. Viņus

sagaidīja labā flanga aizstāvības rajona priekšnieks pulkvedis Semjonovs, šā rajona inženieris kapteinis Zavgenidze un artilērijas priekšnieks pulkvedis Mechmandarovs. Sasveicinājies ar viņiem, ģenerālis tūliņ devās uz pozicijām. Ierakumi te stipri atšķīrās no ceturtās divīzijas ierakumiem, bija ļoti labi iekārtot;, ar stiprām blindažām un labi pieskaņoti apkārtnes iespējamībām.

—   Un tos Foks uzdrošinās saukt par «zaķu alām!» Kondratenko uztraucās.

Semjonova štābā Kondratenko nonāca jau galīgā tumsā un nolēma te pārgulēt. Drīz sāka ierasties pa telefonu izsauktie kreisā flanga aizstāvības iecirkņu priekšnieki. Kondratenko laipni ar tiem sasveicinājās, piespiezdams katru no viņiem sīki pastāstīt par sava iecirkņa stāvokli. Pēc tam sākās apspriede par iespējamo uzbrukumu Daļņijai. Šo domu visi klātesošie uztvēra ar lielu entuziasmu.

—   Kad tikai Foks nepaliktu kādu sprunguli, tad mēs noteikti pārrautu japaņu fronti, — Semjonovs apvienoja visu sapulcējušos domas.

—   Rīt nomainīsim četrpadsmito diviziju un pamēģināsim aiziet Hunisana kalna aizmugurē, lai tikai dod mums vienu vai divus pavadoņus no viņu izlūku komandas, — teica Kondratenko.

—   Es palūgšu Savicki pašu.

Kad zīmīte bija uzrakstīta, ģenerālis iedeva to Zvonarevam un lūdza nogādāt četrpadsmitā pulka komandierim.

—   Tagad ir tikai pusdesmit, pēc vienas stundas jūs būsiet pie viņa. Varat palikt tur pārnakšņot, — Kondratenko norīkoja.

—   Papūlēšos uzmeklēt Endžejevski un palikšu pie viņa līdz rītam, — praporščiks atbildēja.

—   Brīnišķīgi! Pastāstiet viņam par mūsu nodomu un palūdziet padomu. Būtu ļoti labi, ja viņš no rīta jau ierastos pie manis.

Pēc vienas stundas Zvonarevs ieradās ceturtā pulka štābā. Pēc Steseļa aizbraukšanas iedzeršanu tur bija turpinājuši.

Pulkvedis ar sasarkušu seju bez uzsvārča sēdēja teltī pie galda tai pašā vietā. Ap viņu bija salasījusies diezgan plaša sabiedrība.

Praporščiks izspraucās cauri pūlim un, piegājis pie pulkveža, nodeva viņam, sūtījumu.

Visi, kas atradās teltī, ziņkārīgi pievērsās komandierim.

—   Vai jāuzbrūk? Trauksme? Vai japaņi izlauzušies cauri priekšējām pozicijām? — praporščilku apbēra jautājumiem.

—   Pigu! Es viņam gan došu izlūkus! Ja grib, lai ņem to zelta gabaliņu Endžejevski. Svecīti' aizdedzināšu savam svētajam, kad no viņa atbrīvošos! — teica pulkvedis, izlasījis Kondratenko zīmīti. — Rīt atstāšu Hunisana pozīcijas Semjonovam, bet otro bataljonu atvilkšu uz aizmuguri. Jūsu ģenerālis var trakot, cik viņam tīk! Man ir Foka pavēle nekādu atbalstu viņam nesniegt!

—  Vai man tieši tā ziņot ģenerālim Kondratenko? — asi uzdeva jautājumu Zvonarevs.

—   Ko jūs teicāt? Vai tad jūs tiešām gribat vārdu pa vārdam pateikt visu, ko es te sarunāju? Tūliņ nodiktēšu atbildi. ..

—   «Jūsu ekselence — augsti godātais Roman Isidorovič! Lai gan tas ir pret manu sirsnīgāko vēlēšanos, man par lielu nožēlošanu ņemta iespēja izpildīt jūsu lūgumu, kaut gan kvēli jūtu līdzi jūsu pasākumam un esmu stingri pārliecināts par tā neapšaubāmo izdošanos jūsu gudrajā vadībā. Vienīgais, ko varu darīt jūsu labā, ir nosūtīt jūsu rīcībā manas izlūku komandas priekšnieku poručiku Endžejevski. Komandēju viņu uz neaprobežotu 'laiku. Palieku jūsu ekselences padevīg«' kalps, Vladimirs Savickis.»

Paņēmis vēstuli, praporščiks izgāja no telts un devās uz izlūku komandas atrašanās vietu. Pa ceļam viņam piebiedrojās kāds artilērijas virsnieks, kam pēc Irmaņa pavēles vajadzēja apjāt visas baterijas un aizvest rīkojumu par līdzšinējo pozīciju atstāšanu.

—   Vai tad ari artilērija tiek atsaukta no šā rajona? — Zvonarevs brīnījās.

—   Foks pavēlēja aizvākt visus lielgabalus, bet inženieriem jāizjauc visas blindažas, lai materialus varētu izlietot citā vietā.

—   īsi sakot, ģenerālim Kondratenko tiks atstāts tukšs rajons, kur vispirms vajadzēs no jauna iekārtot nocietinājumus.

—   Ļoti iespējams, ka japaņi, redzēdami, ka mūsu kareivji jauc laukā blindažas, uzbrūk mums pirmie.

—   Par to nekavējoties jāziņo ģenerālim, — Zvonarevs nolēma un gribēja tūliņ jāt atpakaļ uz Semjonova štābu, bet artilerists piedāvājās iegriezties tur pats.

—   No Romanovska labā flanga baterijas līdz divdesmit

sestā pulka štabam tikai kādas trīs vai četras verstis, pusstundā es nokļūšu tur un pastāstīšu visu vajadzīgo. Bet jūs jājiet tieši pie Endžejevska.

Stachs jau gulēja, kad Zvonarevs iegāja viņa telti, tomēr nepieciešams bija viņu Modināt. Viņš tūliņ uzmodās un piesēdās pie galda, uz kura dega svece. Noklausījies Zvonarevu, viņš klusi iesvilpās.

—   Skaidrs, ka Foks grib ģenerālim Kondratenko iesviest sprunguli riteņos. Bet mēs vēl redzēsim, kas no tā iznāks. Es, bez šaubām, ar prieku pāriešu pie Semjonova un, kas attiecas uz maniem izlūkiem, tad gan jau palēnām arī viņus pārvilkšu. Deņisov, — uzsauca poručiks, pacēlis telts stūri.

—   Ko vēlaties? — atsaucās kāda balss no tumsas, un teltī ienāca plecīgs strēlnieks ar pārsietu galvu.

—   Visi slimie un ievainotie jānosūta uz aizmuguri, — poručiks iesāka.

—   Bet viņi, jūsu labdzimtība, negrib! Gan jau šeit izveseļošoties, tā viņi saka.

—   Es pāreju uz divdesmit sesto pulku, — poručiks viņam paziņoja.

Virsnieka vietnieks izbrīnījies paskatījās uz poručiku.

—   Kā tad mēs bez jums iztiksim, Evstachij Kazimirovič? — viņš jautāja. — Ar jums mēs caur uguni un ūdeni gatavi iet, tāpēc ka mēs jūs pazīstam, — savus ļaudis velti nešķiedīsiet, bet jaunais priekšnieks, sazini nu, kāds var pagadīties.

—   Lai visi, kas nejūtas labi, dodas uz hospitāli un no turienes lūdz atlaist viņus uz divdesmit sesto pulku.

—   Saprotu, jūsu labdzimtība! Puse no komandas tūliņ aizies uz hospitāli. Mums. ir daudz viegli ievainoto, kas līdz šim palika ierindā. Ir arī bez tam daži slimi, sevišķi ar kuņģi, reimatismu un «vistu» aklumu.

—   Visi uzreiz aiziet nevarēs: lai iet pa piecpadsmit dienā, ne vairāk.

—   Sapratu! Sasaukšu vadu priekšniekus, un mēs vienā mirklī to nokārtosim, — un virsnieka vietnieks izsteidzās no telts.

Drīz vien nometnē sākās kustība. Dzirdēja strīdus par to, kam pirmajam pāriet pie poručika uz divdesmit sesto pulku.

—   Kondratenko ļoti vēlējās, lai jūs daļu savu kareivju atstātu šeit uz vietas, — Zvonarevs atgādināja.

—   Labi. Kādiem divdesmit strēlniekiem vienā laikā iesāpēsies vēderi. Kad pulks atkāpsies, viņi paliks šeit. Un, kad atnāks divdesmit sestais pulks, visi brīnišķīgā kārtā uzreiz izveseļosies. Šo komēdiju mēs nospēlēsim pavisam viegli. Vārdu sakot, apmuļķosim to resno cūku Savicki! — priecīgi teica Stachs.

Zvonarevs skaļi nožāvājās, — izpaudās šīsdienas noguruma.

—   Liecieties manā gultā, Sergej Vladimirovič, man tagad nav laika gulēt. Pārāk daudz kas vēl šonakt jāpadara, — Stachs piedāvāja.

Tiklīdz Endžejevskis izgāja no telts, Zvonarevs neizģērbies iekrita gultā un tūliņ aizmiga.

Pavadījuši Steseli, Foks ar Sacharovu jaja uz savu štābu, kas atradās ķiniešu sādžā, kuru sauca par Kumirnas sādžu. Zirgi uzmanīgi virzījās pa tumšo ceļu. Kad viņa zirgs reizēm paklupa, Foks skaļi stenēja un lamājās.

—   Jūs laikam esat stipri noguris, jūsu ekselence? — Sacharovs līdzjūtīgi apjautājās.

—   Velnišķīgi! Kaut jel ātrāk beigtos šis nolādētais karš, es tūliņ aizietu pensijā un aizbrauktu labi tālu projām no šejienes.

—   Ja tas nav noslēpums, tad kurp jūs gatavojaties doties?

—   Pāri robežai! Uz Dienvidvāciju. Mēs, Foki, esam dzimuši Tiringā. Gribētu nopirkt tur mājiņu un nodzīvot vecuma dienas vienā mierā savā dzimtenē.

—   Mierīgas vecuma dienas jūs esat gan pelnījis.

—   Krievijā neprot novērtēt cilvēkus pēc viņu nopelniem! Steselis septiņus gadus par mani jaunāks, bet jau mērķē iekļūt īstenajos ģenerāļos; es augstāk kāpt vairs nevaru, jo pēc viena gada mani atvaļinās uz vecuma pamata.

—   Jums pašam 'tagad vajadzētu parūpēties par savām vecuma dienām.

—   Tur es pats sev nevaru līdzēt.

—   Tikai jūs, jūsu ekselence! Karš jābeidz pēc iespējas ātrāk, jo tas ir par postu visai krievu tautai. Varbūt es esmu par daudz liels pesimists, bet man maz ticības, ka Arturu atbrīvos, — Sacharovs nopūtās.

—   Tad jūs domājat, ka, jo ātrāk japaņi ieņems Arturu, jo labāk tas krieviem?

r

—   Tā gluži ne, jūsu ekselence, bet, ja jau lemts zaudēt, tad jau labāk lai tas notiek ātrāk; būs mazāk upuru.

—   Jā, kaptein, jums taisnība: šī neatlaidīgā pretošanās priekšējās pozicijās pilnīgi nevajadzīga, bet Kondratenko to negrib saprast. Velti kareivju asinis izlej.

—   Acīm redzot viņš cer uz labvēlīgu kara iznākumu.

—   Nu, tāds muļķis viņš nav. Vienkārši grib kļūt par Arturas varoni.

—   Ceru, ka Steselis viņa uzskatiem nepiekrīt?

—   Steselim pašam savu uzskatu nav, tas viņam par sarežģītu.

—   Tad lai viņš pieņem jūsu ekselences uzskatus!

—   Jūs, Vasilij Vasiljevič, esat veikalnieks. Vai gribat pakalpojumu pret pakalpojumu? Es atbalstīšu pie Steseļa jūsu domas par aplenkumu… Vai tad es varētu kļūt līdzdalībnieks jūsu uzņēmumā?

—   Vai jūs atļausiet man pārrakstīt uz jūsu vārda Tifontaja akcijas par desmit vai piecpadsmit tūkstošiem?

—   Lai iet! Tikai līgumu gan es ar jums neslēgšu.

—   Jūsu ekselences vārds drošāks par naudu!

Sacharovs kļuva mundrs un sāka zem deguna kaut ko jautri ņurdēt.

. — Vai japāņi jums daudz maksā? — Foks pēkšņi viņam noprasīja.

—   Man? Japaņi? Par ko? — stīvs no bailēm iesaucās Sacharovs.

—   Kaut vai par Tifontaja īpašumu pārvaldīšanu? — ironiski teica Foks.

—   Jūs jokojat, jūsu ekselence! Kas attiecas uz šo ķīnieti, tad es ar mokām izplēsu no viņa trīsarpus procentus no tīrā ienākuma… vispār — ķinieši ir lieli veikalnieki.

—   Bet japaņi — ļoti tālredzīgi.

—   Esmu pilnīgi vienis prātis ar jums, jūsu ekselence.

—   Tad jau viss kārtībā, — nobeidza sarunu ģenerālis.

Nākamajā rītā pie Foka ieradās pulkvedis Dmitrijevskis ar veselu lēveni papīru.

—   Vispirms atļaujiet ziņot jūsu ekselencei, ka jūsu rīkojums par četrpadsmitā pulka atsaukšanu no pozicijām izpildīts tikai pa pusei: strēlnieki atkāpās, bet izjaukt blindažas un nocietinājumus ģenerālis Kondratenko neatļāva.

—    Savickim nebija jāprasa Kondratenko atļauja, bet noteikti jāizpilda mans rīkojums. Izsakiet viņam divizijas pavēlē stingru rājienu.

—   Ģenerālis Kondratenko, piedraudēdams ar arestu, pavē' lēja visu atstāt tai pašā kārtībā. Bez tam četrpadsmitā pulka atrašanās vietā izcēlusies vai nu cholera, vai dizentērija. Izlūku komandā vienā laikā saslimuši divdesmit cilvēki, daži no tiem ļoti smagi. Ņemot to vērā, pulka ārsts deva padomu no bijušajām pulka pozicijām neko līdzi neņemt.

—   Tā ir cita lieta! Lai Kondratenko sev par prieku cīnās ar epidemiju, mēs aizlasīsimies īstajā laikā.

Neilgi1 pēc tam atbrauca Savickis un sāka taisnoties, ka nav varējis izpildīt visus divizijas komandiera rīkojumus. Foks ļāva viņam izrunāt un pēc tam jautāja:

—   Vai tā ir taisnība, ka pie jums izcēlusies cholera?

—   Poručika Endžejevska izlūku komandā. Starp citu, viņu pašu es aizkomandēju ģeneraļa Kondratenko rīcībā.

—   Vai tas ir tas gudrelis, kas pie Kinčžouas mēģināja iegalvot, ka japaņi aiziet uz ziemeļiem, un, pārkāpdams padotības disciplinu, apgāja mani, ziņodams par to tieši Steselim un aiz kaut kāda iemesla arī Kondratenko?

—   Tas pats, jūsu ekselence. Es ar lielu prieku atbrīvotu pulku uz visiem laikiem no viņa klātbūtnes.

—   Iesniedziet par šo komandu raportu. Es atbalstīšu pie nocietinājumu rajona priekšnieka jūsu lūgumu viņu pārskaitīt uz citu pulku. Un pie viena lai viņš paņem līdz visus tos cholerainos un aplaiž ar baciļiem visu septīto divīziju.

—   Klausos! Pats Endžejevskis jau arī bija tāds garīgs bacilis mūsu pulkam — nihilists un kritizētājs!

—   Tad jo vairāk iemeslu no viņa atbrīvoties! Redzēsim, kā Kondratenko tiks galā ar savu iedomu, — ļauni noteica Foks.

—   Jūsu ekselence! — ziņoja ģenerālim ienākušais Irmanis. — Pēc ģeneraļa Kondratenko lūguma es atstāju uz vietas divas baterijas labajā flangā.

—   Pilnīgi nevajadzīgi! Nekavējoties atsauciet, man tās vajadzīgas rīt no rīta kreisā flanga nosegšanai.

—   Kreisajā flangā jau atrodas trīs baterijas, bet pie Hunisana gandrīz nav nemaz artilērijas. Tur tiek gatavots divdesmit sestā pulka uzbrukums, un bez artilērijas atbalsta pulks var ciest smagus zaudējumus…

—   … Par septīto divīziju ar tās gudreli Kondratenko man nav nekādas daļas! Uz jums tas attiecas tikpat maz, un jums par to nav jārūpējas.

Irmanis uztraucies piecēlās un, izslējies Foka priekšā visā savā garumā, smagi elsādams, norunāja:

—   Jūsu rīkojumu izpildīt es nevaru, jo tas ir pret manu sirdsapziņu un manu kareivja godu. Lūdzu atbrīvot mani no brigādes komandiera pienākumu pildīšanas!

Foks izbrīnījies paskatījās uz savu vienmēr paklausīgo un savaldīgo artilērijas priekšnieku. Tādu viņš to nekad vēl nebija redzējis.

—   Kāds jūs karstgalvis, Vladimir Aleksandrovič! Liekas, ka jūsos vairs nav ne piliena mūsu mierīgo, nosvērto vācu asiņu. Par niekiem jūs taisāt tādu traci!

—   Cilvēku dzīvības man nekad nav bijuši nieki.

—   Es jūs, pulkvedi, vairs neaizturu, — Foks atkal pacēla balsi. — Ja jūs esat slims, iesniedziet raportu un dodieties uz Arturu, bet tālākus strīdus manas pavēles jautājumā es neatļauju.

Irmanis pēc reglamenta pagriezās un, sasitis papēžus, izgāja. Iznācis laukā no divizijas komandiera telts, viņš steidzīgi uzrakstīja raportu par savu slimību un vēstuli Kondratenko ar sīku šīs sarunas atstāstījumu. Vēstuli viņš iedeva savam adjutantam un pavēlēja nekavējoties aizjāt pie ģeneraļa.

—   Adjutant, jūsu rokās pašlaik atrodas ļoti daudz, — Irmanis adjutantam vēl pieteica. Virsnieks ar piešiem paskubināja zirgu.

SEPTITĀ NODAĻA.

Zvonarevs kopā ar Kondratenko apstaigāja ierakumu līniju, kur vajadzēja novietot divdesmit sesto Austrumsibirijas strēlnieku pulku. Ģenerālis apskatīja seklos ierakumus ar nelieliem uzbērtiem brustveriemN kas tikko aizsedza uz zemes sēdošu cilvēku.

—   Jābrīnās, kā četrpadsmitais pulks tik niecīgos ierakumos zaudējis tik maz cilvēku, — viņš sašutis teica.

—   Japaņi uz šo pusi nemaz nešauj, var sēdēt kaut vai uz brustvera, jūsu ekselence, — ziņoja Deņisovs, kas, izrādījās, bija viens no «ar choleru saslimušajiem» izlūkiem.

—   Acīm redzot te nekādu pretinieka spēku nav, izņemot retu sargu ķēdi, lai sekotu mūsu darbībai, — galīgi nolēma Kondratenko. — Pagaidām ķersimies pie poziciju uzlabošanas un sagatavošanas izlūku gājienam dziļākā ienaidnieka aizmugurē, kas varētu mums palīdzēt japāņu frontes pārraušanā.

—   Ja tikai Foks un Steselis neizjauks, — Semjonovs iebilda.

—   Noteikti izjauks, — Endžejevskis viņam pievienojās. — Mūsu divizijas priekšnieks gatavs no ādas izlīst, lai jums iegrieztu.

Ap pusdienas laiku atauļoja adjutants ar vēstuli no Irmaņa.

Iepazinies ar vēstules saturu, ģenerālis sadrūma.

—   Vai baterijām pavēle par atkāpšanos jau nodota? — viņš jautāja atsūtītajam virsniekam.

—   Nekādi nē, no šejienes es jāšu pie viņiem.

—   Palūdziet abus baterijas komandierus pie manis. Vēlos ar viņiem apspriesties. Pagaidām vajadzētu aizturēt baterijas kaut tikai līdz vakaram, bet pēc tam lūdzu jūs, Sergej Vladimirovič, aizjāt no šejienes tieši uz Arturu pie Steseļa, — pēc divarpus stundām jūs būsiet tur. Es lūgšu viņu nekavējoties izsūtīt no cietokšņa manā rīcībā vienu pārsviežamo piecdesmit septiņu milimetru un vienu septiņdesmit piecu milimetru bateriju, dažus ķiniešu lielgabalus un kaut vienu vadu sešcollīgo lauka mortiru, — pavisam divpadsmit lielgabalu un divas mortiras. Ar tādiem spēkiem es varētu iritikt. Tikai lūdzu, Sergej Vladimirovič, ceļā nekavējieties. Tagad pulkstenis rāda desmito stundu, līdz rītam baterijām jābūt šeit.

Zvonarevs tūliņ pavēlēja apseglot zirgu.

—   Jūrniekus es lūdzu tai pašā laikā izsūtīt uz Lunventaņas līci lielgabalu un mīnulaivas. Lai apšauda krastu uz ziemeļiem no Semafora kalna, — Kondratenko piebilda, nododams praporščikam vēstuli.

Zvonarevs bez kādiem starpgadījumiem nokļuva līdz Arturai un tūliņ devās pie Steseļa ar ziņojumu.

Ģenerālis bija pārsteigts par viņa ierašanos.

—   Kas tad tur noticis, ka jūs attrenkuši tieši no pozicijām uz Arturu? — viņš jautāja Zvonarevam.

—   Kad es aizjāju, viss bija pilnīgā mierā, atskaitot dažas domstarpības štarp ģenerāli Foku un Kondratenko.

—  Atkal ģenerāļi trin zobus, — nepatikā noteica Steselis un, atplēsis aploksni, sāka lasīt ziņojumu. — Es pavēlēju

Fokam atsaukt pulkus, ne baterijas, un nomainīšana bija paredzēta rītdien, ne jau šodien. Acīm redzot Romāns Isidorot vičs pasteidzies kā arvien. Ak, 'kas tas par cilvēku! Ne mirkK viņš nevar nosēdēt miera! — Steselis uztraucās arvien vairāk. — Baterijas, ko viņš lūdz, es, bez šaubām, izsūtīšu, ja tikai tās būs Arturā. Man liekas, ka tās stāv Foka divizijas aizmugurē rezervē. Mortiras ir šeit, — tūliņ likšu Vasilijam Fjodorovičam nosūtīt tās uz pozicijām. Jūs šo pavēli nogādāsiet uz Artilērijas pārvaldi.

—   Ģenerālis Kondratenko bez tam gribēja lūgt arī flotes atbalstu, — Zvonarevs pastāstīja.

—   Vai jums ir līdz vēstule viņiem?

—   Tieši tā.

— Dodiet šurp, — ģenerālis pavēlēja un vēstuli tūliņ uzplēsa.

—   «Lūdzu atbalstīt mani uzbrukumā Daļņijai,» — sāka lasīt Steselis. — Kas tas par uzbrukumu? Kas to atļāva? — uzkliedza viņš Zvonarevam. — «Būtu vēlams, ka šai operācijā piedalītos apmēram trīs līdz pieci ātrie krasta aizsardzības kuģi, lielgaballaivas vai1 kreiseri, bet pārējais bruņotais spēks tai pašā laikā uzbruktu Daļņijai rio jūras puses.» — Tur tiek gatavota liela kara operācijā ar visas mūsu flotes piedalīšanos, un tas notiek bez manas ziņas un piekrišanas! Es kategoriski aizliedzu kaut ko uzsākt bez manas atļaujas! Vitheftam adresēto vēstuli es aizturēšu, kamēr ar Kondratenko visu šo lietu noskaidrošu. Pagaidām jājiet pie Belija un manā vārdā pavēliet aizsūtīt uz priekšējām pozicijām sešcollīgo mortiru vienību, — ģenerālis norīkoja. — Kad jūs dosieties atpakaļ?

—   Ģenerālis Kondratenko pavēlēja man palikt Arturā un turpināt sauszemes frontes nocietināšanas darbus.

—   Ko tad lai es aizsūtu pie Kondratenko? — Vai Gantimurovs ir šeit? — jautāja Steselis Reisam, kas klusēdams noklausījās sarunu.

—   Vēl nav atgriezies, jūsu ekselence.

—   Būs jāsūta Vodjaga. Varat iet, praporščika kungs, — ģenerālis atlaida Zvonarevu.

Kad Zvonarevs ieradās Artilērijas pārvaldē, tur patlaban norisinājās trokšņains strīds. Jau pa gabalu viņš pazina vareno Boreiko basu.

—    Es tam nepiekrītu un nekad nepiekritīšu! — poručiks

kliedza cietokšņa artilērijas saimniecības pārzinim apakšpulkvedim Bžozovskim. — Ja noliktavās ir pieklājīgs apģērbs, tad kareivjiem nav jādod kaut kādas lupatas! Viņi arī ir cilvēki, un tiem jāizsniedz kārtīgs apģēnbs un apavi!

—   Tas ir pirmās šķiras apģērbs, jums. es to nevaru izsniegt, — Bžozovskis pūlējās viņu pārliecināt.

—   Maniem kareivjiem nav apavu, un man tic jāsaņem! — Boreiko rēca.

—   Uzskatu jautājumu par izbeigtu, lūdzu atstāt šis telpas! — saimniecības pārzinis iekarsa.

—   Esmu pretējās domās un iešu tieši pie ģeneraļa., — pārskaities poručiks plaši atrāva durvis, izskrēja gaitenī un gandrīz nogāza zemē Zvonarevu, uzskriedams tam virsū.

—   No kurienes tad tu tādā izskatā? — viņš nobrīnījās, vērodams savu ceļā apputējušo draugu.

Praporščikspastāstīja.

—   Iesim pie Belija, viņš ir savā kabinetā.

—   Jāpiesakās pie adjutanta.

—   Pie velna visus adjutantus! un Boreiko iesoļoja ģeneraļa kabinetā.

Belijs kaut ko apspriedās ar Tachatelovu un uz ienākušajiem pat nepaskatījās. Abi virsnieki klusēdami gaidīja, kamēr ģenerālis tos uzrunās.

—   No kurienes jūs tik putekļains? p beidzot Belijs uzprasīja Zvonarevam.

Viņš pasniedza Steseļa vēstuli un īsumā atstāstīja visu nolikušo.

—   žēl, ka Romāns Isidorovičs mūs agrāk neiepazīstināja ar saviem plāniem, — ģenerālis piezīmēja.

—   Redzams, ka tie viņam radušies diezgan pēkšņi. Bez tam viņš gribēja izmantot apstākli, ka japaņi to negaida, un uzbrukt pēc iespējas ātrāk, tādēļ viņš lūdz atbalstu.

—   Mūsu floti iekustināt nav tik viegli. Zēl, ka jūs atdevāt Vitheftam adresēto vēstuli Steselim. Es mēģināšu pats parunāt ar Vitheftu un admirali Loščinski. Gan jau ko izdomāsim, lai palīdzētu Kondratenko.

Zvonarevs gribēja aiziet, bet Tachatelovs viņu aizturēja, apjautādamies, pa kādu ceļu jānosūta mortiru vienība. Ģenerālis pa to laiku sāka strostēt Boreiko.

—   Beidzot reiz laiks pārtraukt jūsu ēverģēlības, poručik!

Man katru dienu no visām pusēm iesniedz par jums sūdzības, — uzsvērdams vārdus, runāja Belijs. — Apakšpulkvedis Bžozovskis sūdzas, ka jūs vakar patvarīgi paņēmis piecdesmit pāru zābaku virsu un atsakoties tos atdot. Kaut gan es jūs cienīju kā krietnu virsnieku un labu artileristu, tomēr esmu nolēmis sūtīt jūs atpakaļ uz Elektrisko Krauju. Pagaidām, pieliks ar to. Zābaku virsas atdodiet atpakaļ noliktavā.

—   Es jau no tām izgatavoju zābakus.

—   Kad tad jūs paguvāt to izdarīt?

—   Nosēdināju pie darba visus savas rotas kurpniekus un dažus vēl aizņēmos no kaimiņu rotām, tie pa šo nakti tos piecdesmit pārus uztaisīja.

—   Par to izteikšu jums pavēlē rājienu un pārcelšu uz Elektrisko Krauju par jaunāko virsnieku.

—   Bet ko jūs nozīmēsiet uz Aizlitera bateriju, jūsu ekselence? »

—   Štahkapteini Visokichu.

—   Nu, to vēl var! — atzina ģeneraļa rīcību Boreiko.

—   Es arī tā domāju, — ironiski pasmaidīja ģenerālis un atlaida virsniekus.

Pēc vienas stundas Zvonarevs kopā ar Beliju devās uz «Cesareviču» pie Vithefta. Tur viņi sastapa ari admirali Loščinski, IJchtcmski un Grigorovieu.

Belijs pie jūrniekiem bija tikpat kā savs cilvēks, tāpēc viņu saņēma bez ceremonijām: Matusevičs to draudzīgi paņēma zem rokas un aizveda pie Vithefta. Elliss un Zvonarevs viņiem sekoja. Kaut gan oficiālu apspriedi nenoturēja, tomēr jūras un sauszemes ekselences Kondratenko priekšlikumu aplūkoja diezgan sīki.

—   Atskaitot Michaila Fjodoroviča komandētās vienības kuģus, — Vithefts pamāja uz Loščinska pusi, — mēs vairāk neko nevarēsim dot.

—   Bet kreiseri — «Askolds», «Diana», \<Palada» un it sevišķi «Bajans»? — atgādināja Belijs.

—   Tie ir ar tik dziļu iegrimi, ka ļoti ilgi jātralē reids, lai atbrīvotu ceļu to iziešanai jūrā, bet tad gan var izvest arī visus bruņukuģus.

—   Vēl jo labāk! Kamēr Michails Fjodorovičs ar savām lielgabalu un mīnulaivām un kreiseriem apšaudīs krastu, bruņukuģi uzbruks Daļņijai, — ierosināja Belijs.

—   Daļņijas reids ļoti stipri minēts, un tur bīstami piebraukt tuvu. Bez tam — pa to laiku japaņi izsūtīs savu floti uz Arturu, atgriezis mūs no ostas un piespiedīs uzsākt kauju, kas mums nav izdevīgi.

—   Mazliet vairāk drosmes, Vilhelm Karlovič, — Belijs mēģināja pierunāt admirali. — Es vienmēr esmu stāvējis par ciešāku kopdarbību ar floti. Apšaudīt Daļņiju ir nepieciešams, lai arī no lielāka attāluma. Tas piespiedīs japaņus pievērst uzmanību šīs ostas aizstāvībai un piesaistīs tur kādu daļu no viņu jūras un sauszemes spēkiem.

Pēc ilgiem strīdiem nolēma, ka rīt ar Loščinska flagu jūrā dosies krasta apsardzības ātro kuģu vienība, kurā ietilps «Noviks», trīs lielgaballaivas un sešas mīnulaivas. Kreiseriem un «Retvizanam» jābūt gataviem, lai vajadzības gadījumā varētu doties palīgā.

Mājās Zvonarevu gaidīja apakšpulkvedis Naumenko.

—   Brauksim tūlīt uz pozicijām: Kondratenko jūs izsauc. Šonakt paredzēts uzbrukums, bet rītausmā flote mūs atbalstīs no jūras.

—   Tūliņ pavēlēšu apseglot zirgu, — praporščiks atbildēja.

—   Pie staba stāv Sacharova kariete, viņš mūs aizvedīs.

Pec ceturtdaļstundas, kazaku vada pavadīti, viņi kopā ar

Sacharovu brauca pa Arturas vidējo ceļu.

Zvonarevs, izplētis karti, pastāstīja' štaba priekšniekam par Loščinska jūras spēku vienības paredzēto darbību. Sacharovs ar lielu interesi noklausījās, šo to sev atzīmēdams.

—   Ziņojumam ģenerālim Fokam, — viņš paskaidroja.

Līdz ar saules rietu viņi nonāca pie Kondratenko, kas steidzīgi sāka izjautāt Zvonarevu par flotes nodomiem.

—   Rīt no rīta nepieciešams, noorganizēt labus sakarus ar jūrniekiem no Semafora kalna. Naktī mūsu izlūki izies pārgājienā, un, ja tas izdosies, tad viņiem sekos divdesmit sestais pulks, — stāstīja Naumenko.

—   Kā tad pulki, baterijas un rezerves tiks izvietotas? — Sacharovs interesējās.

Naumenko parādīja uz kartes karaspēka daļu izvietošanu, un kapteinis to steidzīgi atzīmēja savā kartē.

—   Kur jūs ņēmāt tik brīnišķīgu karti, Vasilij Vasiljevič? — apakšpulkvedis ievēroja.

—   Tā ir japaņu, — Sacharovs mierīgi atteica. — Es to Daļņijā nopirku.

—   Tādu vajadzētu mums! Mūsējās ļoti bēdīgas: nosaukumi sameloti, ceļi un sādžas atzīmētas tur, kur to nemaz nav, augstienes uzrādītas nepareizi, — Naumenko žēlojās. — Vai nevarētu jūsējo nokopēt?

—   Lūdzu! Kad noziņošu' Fokam, atsūtīšu jums šo karti nokopēšanai, — Sacharovs piedāvāja.

—   Jauki, būsim jums ļoti pateicīgi . . .

Atsveicinājies Sacharovs aizbrauca tālāk

Tā kā tumsā varēja viegii nomaldīties no ceļa, tad Sacharovs paņēma pie sevis karietē kādu pretimnākošo ķinieti, kas kučierim deva norādījumus par ceļu. Kad pavadonis vairs nebija vajadzīgs, ķinietis izkāpa, saņēmis no kapteiņa par savu pakalpojumu divdesmit kapeiku un kādu nesaprotamām zīmēm klātu nelielu papīriņu, ko viņš rūpīgi noslēpa azotē.

Divdesmit sestā pulka izlūkiem vajadzēja iziet ap pusnakti. Vispārējā komandēšana bija uzticēta Endžejevskim, un ap desmitiem vakarā poručiks aizgāja štābā, lai saņemtu pēdējos gaļīgos rīkojumus. Te viņš satika Zvonarevu, kas tikko bija atbraucis no Arturas.

—   Vai jums viss sagatavots šīs nakts operacijai? — Kondratenko vaicāja Stacham.

—   Tieši tā, jūsu ekselence! Cilvēki novietoti izejas punktos, un uzdevums viņiem pamatīgi izskaidrots. Es papūlēšos bez trokšņa nokļūt līdz bateriju līnijai un rezerves daļām, uzbrukšu un tur pagaidīšu, kamēr pienāks pulks, lai palaistu to garām.

—    Tikai sevišķi ilgi nekavējieties, dodieties dziļāk iekšā pretinieka pusē, tomēr ne tālāk par divām vai trim verstīm, citādi jūs var atgriezt no pulka galvenajiem spēkiem, — ģenerālis brīdināja.

—    Atļaujiet man iet kopā ar izlūkiem, — Zvonarevs lūdza ģenerālim.

—   Jūs esat man vajadzīgs šepat, — atteica viņam Kondratenko, — bez tam — kā es atbildēšu Vasilijam Fjodorovičam, ja ar jums kas notiktu? Viņš jau tā pieprasa, lai laiž jūs atpakaļ uz artilēriju.

—   Uzdodiet man, Roman Isidorovič, uzturēt sakarus ar izlūkiem, — Zvonarevs vēlreiz mēģināja lūgt.

—   Tikai, lūdzu, velti neriskēt un kārtīgi piesūtīt Ziņojumus, — ģenerālis beidzot piekāpās.

Praporščiks priecīgs izgaja kopā ar Endžejevski.

—   Ja tā, tad pārģērbieties! Zobenu un piešus nost! — Stachs rīkoja. — Uzvelciet uzsvārča vietā kareivju kreklu, uzšuves mēs uz tā vienkārši uzzīmēsim. Paņemiet šauteni, bet revolveri iebāziet kabatā, tā jums būs ēritāk nekā ar jūsu parasto apbruņojumu. No sākuma jūs iesiet kopā ar mani, bet pēc tam patstāvīgi. Par palīgu došu jums feldfebeli Deņisovu, viņš jums ļoti noderēs. Visu laiku uzmanīgi sekojiet manam signālā svilpienam: garš — nozīmē uzbrukt vai1 šaut, īss — atkāpties vai1 doties pie manis. Tas ir viss, — Endžejevskis pamācīja praporščiku.

Drīz abi virsnieki nonāca lejiņā aiz priekšējām pozicijām, kur pulcējās kopā izlūki.

Nakts bija tumša, vētraina. Brīžiem pārskrēja stipra vēja brāzma, un tad gaoļana krūmi sāka šalkt; zibsnīja, pāri galvām iitri skrēja zemi mākoņi.

—   Labāku laiku nevar pat iedomāties: tādā koku un gaoļanu krūmu šalkoņā grūti ko sadzirdēt, bet zibeņi tik vāji, ka neko nesaredzēs, — Stachs priecājās. — Pasaukt vadu priekšniekus pie manis teltī! — nodeva viņš rīkojumu.

Mazajā teltī sanāca kādi pieci kareivji. Endžejevskis uz zemes izplēta karti un elektriskās laterniņas gaismā sāka kareivjiem vēlrēiz izskaidrot, kas jādara izlūkošanas laikā.

—   Mans vietnieks praporščiks Zvonarevs', — Endžejevskis apgaismoja to no galvas Jīdz kājām. — Atcerieties: man būs galvā jērene, bet viņam cepure. Ar praporščiku ies Deņisovs, sapratāt?

—   Tieši tā, Jevstachij Kazimirovič, sapratām! — kā vienā balsī atbildēja kareivji.

—   Ar jums, Sergej Vladimirovič, ies trešais vads, — tur man visveiklākie puiši, tikai neļaujiet viņiem aizrauties! — Endžejevskis brīdināja. — Tagad laiks doties ceļā, — paskatījies pulkstenī, viņš nolēma, — ar dieva vai velna palīgu, kā kuram labāk patīk! — Stachs pajokoja atvadoties.

—   Trešajam vadam arvien velnus daudzina, — atsaucās bakurētains kareivis ar garām: ūsām.

— Ne velti tevi sauc Čertovski, — Endžejevskis atbildēja. — Tas ir jūsu vada vecākais, — viņš Zvonarevam norādīja uz kareivi.

—    Izklīst pa vietām, puiši! Es iešu tieši uz priekšu, no sākuma sekojiet man, bet ielejā novirzieties uz kreiso pusi. Vēlu sekmes, Sergej Vladimirovič! — viņš paspieda Zvonareva roku un pazuda tumsā.

—   Mums uz šo pusi1 , jūsu labdzimtība, — Certovskis teica un veda praporščiku uz otru pusi.

—    Stāties! — pusbalsī nokomandēja Dcņisovs. — Iziet uz ceļa, šautenes pār plecu. Acīgi virzīties uz priekšu, nedrīkst pārraut sakarus ar pirmo vadu.

Kareivji sāka iet pa šauru celiņu. Kad acis pierada tumsai, Zvonarevs tikko varēja izšķirt blāvi atspīdam kājceliņu, kas diezgan stāvajā uzejā sniecās lejup.

—   Pagājām garām mūsu ierakumiem, — Deņisovs čukstot pavēstīja praporščikam.

Izlūki gāja Joti klusu, tikai retumis kāds kājas atrauts akmens noripoja lejup.

Pārgājuši pār ielejas mazo upīti, tie nokļuva gaoļanu krūmos.

—   Tūliņ pa labi būs japāņu baterija, bet aiz tās viņu ierakumi, — pačukstēja atkal apakšvirsnieks.

Tagad ceļš sāka iet augšup kalnā, un pēc neilga laika viņi jau atradās uz kalna virsotnes.

Zvonarevs ar Čertovski apstājās, palaizdami garām pārējos. Viss bija tāpat kā līdz šim dziļas tumsas klāts, un kareivji uzmanīgi virzījās uz priekšu, jau gandrīz ilīdz pašai japaņu nometnei.

—   Glazko, Prjadin! — čukstus pasauca Deņisovs. — Jūs redzat posteni?

—   Tieši tā! v

—   Nocelt, bet bez trokšņa! Pirmā un otrā nodaļa pēc svilpiena metīsies virsū pirmajām divām teltīm, bet trešā un ceturā — uz kreiso flangu, — izrīkoja kareivis. — Sagatavojiet šauteni, jūsu labdzimtība, varbūt vajadzēs šaut.

Pagāja daži nomācoši mirkļi. Japaņu sargs svilpodams joprojām staigāja gar bateriju.

Izlūki novietojās abās pusēs pēc iespējas tuvāk norādītajām

teltīm. Uz vietas palika ti‘kai Zvonarevs, Drozdovs un Certovskis.

Piepeši atskanēja dobja kritiena un klusas cīņas troksnis. Sargs bija nozudis, un Drozdovs spalgi iesvilpās. Sešdesmit cilvēku vienlaikus piecēlās un metās uz teltīm. Norībēja šāviens, otrs, kāds mežonīgi iekliedzās, tumsā zibēja vairāki desmiti skrejošu stāvu, uzgrūzdamies cits citam, pakrizdami un atkal celdamies. Zvonarevam uzskrēja virsū mazs cilvēciņš baltā apģērbā, laikam apakšveļā. Tas strauji izstiepa roku un izšāva. Deņisovs tai pašā mirklī iegrūda japanim štiku, un viņš iekliegdamies nogāzās zemē.

Vel kādi divi vai trīs šāvieni — un ar bateriju viss bija nokārtots, bet no labās un kreisās puses atskanēja biežu šauteņu šāvienu sprakstoņa un auļojošu jātnieku dimdoņa. Zvonarevs un kareivji piesteidzās pie lielgabaliem.

—   Noņemt aizslēgus! — viņš komandēja izlūkiem.

Drīz vien visiem četriem lielgabaliem aizslēgi bija izņemti, un izlūki ar akmeņiem nodauzīja mērķēkļus, noņēma tēmēkļus, lai padarītu tos nelietojamus. &

No visām pusēm dardēja šauteņu zalves, ko pārspēja lielgabalu šāvieni.

—   Jūsu labdzimtība, laiks atkāpties! — piesteidzās klāt Deņisovs. — Jevstachijs Kazimirovičs sauc pie sevis, es dzirdu viņa svilpienus.

—   Vai jums ir zaudējumi? — jautāja Zvonarevs.

—   Gridņevs nogalināts un divi citi viegli ievainoti, tas ir viss, — Deņisovs ziņoja.

Visi metās pa celiņu atpakaļ kalnā, praporščiks ar Certovski palika pēdējie. Jāiet bija tāpat kā pirmīt cauri tiem pašiem gaoļanu krūmiem, bet tagad viņus no visām pusēm apšaudīja. Gaoļana biezoknī ik brīdi nozibsnīja izšāvienu uguntiņas, iekliedzās un krita zemē ievainotie.

Zvonareva komanda kusa ar katru brīdi, un līdz ar to arvien grūtāk kļuva izlauzties cauri biezajiem krūmiem. Beidzot viņi nonāca līdz kalna virsotnei, kur atradās krievu ierakumi, bet tos bija jau ieņēmuši japaņi. Apšaudīšanās vēl notika kaut kur tālu lejā pie Lunventaņas upes, kur agrāk stāvēja Semjonova rezerves pulks. Acīm redzot tas bija jau pārcelts pāri upei. Burzmā sakari ar Endžejevski bija pārrauti. Zvonarevam vajadzēja uzņemties vadību un atbildību uz savu galvu.

Sapulcējis ļaudis nelielā, segtā iedobuma, praporščiks piesauca Deņisovu, Certovski un vēl dažus izlūkus, lai apspriestos, ko darīt tālāk.

—   Nevaram saprast, ka japaņiem izdevies izsist mūsu pulku no pozicijām, — kareivji brīnījās, — viņiem kāds būs ziņojis par mūsu uzbrukumu, citādi nevar būt.

—   Labāk mēģināsim izdomāt, kā nokļūt pie savējiem, — Zvonarcvs pārtrauca kareivjus.

Apspriedušies viņi nolēma nelielos pulciņos mēģināt izlauzties līdz1 upei. Viens no izlūkiem zināja, kur atrodas brasla, daži citi uzņēmās aizvest līdz turienei atsevišķos pulciņus. •

Uzmanīgi tumsas aizsega viņiem izdevās nokļūt līdz vajadzīgajai vietai krasta niedrēs.

Daudzreiz apstadamies un ieklausīdamies, izlūki aizlavījās līdz pašai upītei un noslēpās niedrēs. Aiz upes norisinājās kauja, bija dzirdamas šauteņu zalves un lielgabalu šāvieni.

Sagaidījis rītausmu, Zvonarevs ar savu komandu beidzot pārgāja krievu karaspēka pusē, un neilgi pēc tam viņš slapjš un dubļiem notraipījies ieradās pie Kondratenko.

—          Nomazgājieties, uzposieties, paēdiet un tad atnāciet šurp,

—   pavēlēja ģenerālis, noklausījies viņa raportu par izlūku darbību. — Es jūs komandēšu uz Semafora kalnu, lai uzturētu sakarus ar jūrniekiem. Pēc artilērijas apšaudes divdesmit piektais un divdesmit sestais pulks, dosies uzbrukumā.

1 — Kas te šonakt notika? — Zvonarevs apjautājās četrpadsmitā pulka adjutantam.

—   Notika tas, ko vismazāk varēja sagaidīt. Kad divdesmit sestais pulks devās pakaļ izlūkiem un jau sāka ieņemt japaņu ierakumus, kreisajam flangam un tā aizmugurei uzbruka divi japaņu pulki, satrieca to, atsvieda atpakaļ vecajās pozicijās un tūliņ ielauzās tur arī paši, tik tikko nesagrabdami mūsu artilēriju. Japaņu uzbrukumu izdevās aizturēt tikai pie Lunventaņas upes ar divdesmit piektā pulka pretuzbrukumu. Acīm redzot japaņi bijuši brīnišķīgi informēti par mūsu uzbrukumu un labi aprēķinājuši savu triecienu. Bez tam ceturtā divizija ne pirksta nepakustināja, lai mums palīdzētu. Uz visiem lūgumiem Foks atbildēja ar kategorisku noraidījumu. Kondratenko no Arturas izsaukto divdesmit septīto pulku Steselis no ceļa aizsauca atpakaļ. Rezultātā: mēs sēžam Lunventaņas austrumu krastā un gatavojamies uzbrukt ienaidniekam pēc kārtīgas aitilerjjas ap

šaudes no sauszemes un jūras, lai atņemtu savas vecās pozicijas. Bet, kas tur iznāks, to vēl grūti pateikt, — stāstīja adjutants, kamēr Zvonarevs apkopās.

—   Kur Endžejevskis? — praporščiks atminējās.

—   Divreiz ievainots un atrodas pārsienamajā punktā.

—   Tiešām! Vai smagi? — Zvonarevs uztraucās.

—   Liekas, ne sevišķi, jo visu laiku ir pie samaņas. Apjau>tājās par jums.

Tai' brīdī pie štaba piebrauca Foks ar Sacharovu.

—   Diemžēl, Roman Isidorovič, jūs nevar apsveikt ar veiksmi. — dzēlīgi teica Foks, sasveicinādamies ar Kondratenko.

—   Par savām neveiksmēm man diezgan lielā mērā jāpateicas jums, jūsu ekselence, — Kondratenko asi atteica.

— Lūk, to var saukt par vainas no velšanu uz citiem! — iesaucās Foks. — Vai es jūs nebrīdināju no šīs avantūras? Bet iūs mani pat uzklausīt negribējāt.

—   Gandrīz jādomā., ka jūsu ekselence japaņiem paziņojusi par savu. neitralitāti šai kaujā.

—   Domāt jūs varat, kā jums tīk, bet izrunāt šādas lietas nav atļauts pat jūsu ekselencei! Bet ko gan citu var sagaidīt no neveiksmīga karavadoņa, kas tikko zaudējis kauju. Man tas gods atvadīties!

—          Izcils neģēlis! — nomurmināja viņam pakaļ Kondratenko.

—    Jevgeņij Nikolajevič, lai mēs atgrieztos bijušajās pozicijās, mums j'āpaļaujas tikai uz saviem spēkiem, — ģenerālis vērsās pie sava štaba priekšnieka.

—   Un uz flotes palīdzību, — Naumenko atgādināja.

—   Kur tad palicis Zvonarevs? — atcerējās Kondratenko.

—   Šeit, jūsu ekselence! — praporščiks atsaucās.

—   Uzposāties? Dodieties ātrāk uz Semafora kalnu., lai nodibinātu sakarus ar floti. Tiklīdz atbrauks kuģi, lūdziet, lai atklāj jguni uz ieleju. Par. vispārējā uzbrukuma sākumu mēs jums ziņosim, — ģenerālis norīkoja.

Zvonarevs pavēlēja apseglot zirgu un, ātri izdzēris glāzi tējas, aizauļoja uz jūrmalu. Pa ceļam, jājot garām pārsienamajam punktam, viņš apjautājās par Endžejevski.

—   Esmu šeit! — atsaucās pats poručiks.

Endžejevskis gulēja zem krūma, no vienas vietas apklāts pārsējiem, tomēr žirgts.

—   Kā jūs jūtaties? — praporščiks jautāja.

—   Diezgan labi, kaut gan stipri smeldz kreisais plecs un pāršautā kāja, — Stachs atbildēja. — Kā jums gāja? Es jau vairs necerēju jūs dzīvu ieraudzīt.

Zvonarevs dažos vārdos izstāstīja par sevi.

—   Vispār gāja diezgan bēdīgi. Mēs ari gandrīz iekļuvām sprostā un tik tikko izkūņojāmies. Nevaru saprast, no kurienes uzradās japaņi. Vēl dienā no viņiem nebija ne jausmas, — bēdājās Stachs.

—   Tūliņ atnāks mūsu kuģi, un pēc apšaudes no jūras mēs iesim pretuzbrukumā, — Zvonarevs pastāstīja.

—   Baidos, ka Foka divizija mums atka'l neiegriež! — Stachs piezīmēja. — Naktī viņi izturējās kā nodevēji: artilērija klusēja, bet pulki tikai izlikās šaujam.

—   Tāda bijusi Foka pavēle.

—   Nošaut vajadzētu šo nodevēju, šo neģēlīgo vācieti! Pie Kinčžouas viņš nodeva piekto pulku, tagad mūs, — noskaities teica Endžejevskis.

Atvadījies no viņa, Zvonarevs jāja tālāk. Drīz vien viņš sasniedza jūras krastu. Pie apvāršņa viņš ieraudzīja no Arturas puses tuvojošos kuģus. Priekšgalā nāca sešas mīnulaivas., pēc tam kreiseri «Palada», «Diana», «Bajans» un «Noviks». Ierindu noslēdza bruņukuģis «Poltava». Tuvāk krastam līdztekus «Bajanam» nāca lielgaballaivas «Otvažnijs» un «Gremjaščijs». «Poltava» un kreiseri apstājās ārpus Lunventaņas līča, bet lielgaballaivas un mīnulaivas ienāca pašā līcī un nostājās tuvāk krastam.

Tiklīdz nolaida enkuru, no «Otvažnija» nobrauca laiva un krastā izkāpa sakaru uzturēšanai ar sauszemes karaspēku atsūtītais mičmanis. Zvonarevs piejāja viņam klāt. Viņi devās Semafora kalnā, kur bija uzstādīts signalrnasts un atradās jūras sardzes postenis. Zvonarevs tālskatī aplūkoja Lunventaņas ieleju, kuras austrumu pusē pulcējās krievu karaspēka rezerves. Atsevišķas karaspēka daļas japaņi ar tālšāvējiem brīžiem apšaudīja. Rietumu pusē, kas bija noaugusi bieziem gaoļana krūmiem, gandrīz nekas nebija redzams, tikai vietām kā gaišas svītras blāvoja ātrumā iekārtotie japaņu ierakumi.

—   Jūsu labdzimtība, visi tie gaoļana biezokņi pilni ar japaņiem, — ziņoja matrozis, posteņa vecākais.

—   Nebūtu ļauni sazināties ar lauka artilēriju, lai tā apšauda krūmus, — Zvonarevs pateica savas domas.

—   Artileristi savu novērošanas punktu ierīkojuši tur aiz tiem akmeņiem, — matroži norādīja uz kreiso pusi.

Mičmanis ar praporščiku devās turp un atrada tur pulkvedi Mechmandarovu ar dažiem virsniekiem. Zvonarevs stādījās priekšā un paziņoja, kādi uzdevumi viņam uzticēti.

Pulkvedis tūliņ sāka apšaudīt gaoļana krūmus, un pēc desmit minutēm viņam pievienojās visas mīnuun lielgaballaivas, bet japāņi steigšus metās laukā no krūmiem. Lauka artilērija apšaudīja tos ar šrapneļiem, un īsā laikā visa ieleja pieplūda pilna dūmu. Jūrnieku smago šāviņu sprādzieni sekmīgi grāva japaņu flangus. Ienaidnieks panikā atkāpās visā frontē, un krievu strēlnieki pārgāja uzbrukumā. Bet nu atdzīvojās visu laiku klusējusī ienaidnieka artilērija, kas atklāja uguni uz strēlnieku rindām un Semafora kalnu. Daži šāviņi sprāga netālu no Mechmandarova grupas. Pašu pulkvedi1 viegli ievainoja. Blakus viņam divus artilerislus nogalināja un smagi ievainoja vienu matrozi. Mičmanis un Zvonarevs aizsteidzās pie signalmasta, bet arī te sāka krist šāviņi.

—   Uzvilkt signālu: kuģiem — sataustīt japaņu baterijas un tās apšaudīt, — mičmanis pavēlēja sauszemes karaspēka vadības vārdā., °

Vairāki karodziņi uzvijās mastā. Tiklfdz uz kuģiem bija uztvēruši šo signālu, signalmasts no tieša trāpījuma nogāzās, sakari ar kuģiem pārtrūka.

—   Te mums vairs nav ko darīt, — mičmanis izlēma.

Matroži signalizēja ar karodziņiem, un no «Otvažnija» nobrauca laiva. Uzņēmusi Zvonarevu un Reinhardu, laiva kā bulta aizšāvās atpakaļ. Kad tā piestāja pie kuģa, mičmanis veikli kā kaķis uzrāpās uz klāja, Zvonarevs viņam sekoja. Mičmanis ātri paskaidroja savam komandierim visu par apstākļiem uz sauszemes. Lazarevs nodeva vajadzīgās pavēles, un mastā uzvijās jauna karodziņu kombinācijā. To uztvēruši, visi kuģi sāka nepārtraukti apšaudīt kalna virsotni. Japāņi savukārt ārdīja krievu karaspēka rindas.

—   Nepieciešams apklusināt japaņu baterijas! — Zvonarevs uztraucās.

—   Kā tad lai to izdara, ja tās neredz? — jūrnieki viņam atbildēja.

—   Vajadzētu pabraukt gar krastu tālāk uz priekšu, kur var redzet aizmuguri, — ierosināja praporščiks.

Labāk būtu, ja jūs, Sergej Vladimirovič, pats aizbrauktu uz «Bajanu» un visu izstāstītu kreiseru vienības komandierim — pirmā ranga kapteinim Reicenšteinam, — ieteica Reinhards.

Zvonarevs lūdza Lazarevu nogādāt viņu uz flagkuģi. Kapteinis tūliņ pavēlēja nolaist ūdenī tvaika kuteri un ar signāliem pieteikt sauszemes virsnieka ierašanos.

Pēc kādām divdesmit minūtēm Zvonarevs jau uizkāpa uz «Bajana». Uz komandtilta atradās «Bajana» komandieris Reicenšteins, Virens, Soimanovs un kādi divi vai trīs nepazīstami virsnieki. Soimanovs iepazīstināja praporščiku ar saviem priekšniekiem. Tie lūdza praporščiku atzīmēt uz kartes, kādas vietas jaapšauda, un pēc tam parādīt mērķu atrašanās vietas sauszemē. Zvonarevam bija diezgan grūti no kuģa apjēgt, kur tās atrodas, bet izpalīdzēja japaņu artilērija, kas pastiprināti sāka apšaudīt divdesmit piektā pulka priekšējos ierakumus un ar izšāviņu uzliesmojumiem un saceltajiem putekļiem nodeva savu atrašanās vietu.

—   Lūk, aiz tā kalna muguras, — Zvonarevs norādīja. — Vajadzētu pabraukt mazliet tālāk gar krastu.

Kreiseris devās uz priekšu, un drīz vien japaņu bateriju novietnes kļuva redzamas. Apšaudītas ar smagajiem šāviņiem no jūras, tās cita pēc citas apklusa. Zvonarevs gribēja atvadīties un braukt uz krastu, uzskatīdams savu uzdevumu par veikta, bet Virens viņu aizturēja.

—   Vai tik vai netīk, praporščik, bet Arturā jums vajadzēs atgriezties uz «Bajāna», — viņš teica. — Mums ātri jālasās projām no Šejienes, jo no jūras tuvojas Togo, — un viņš norādīja uz tālumā saskatāmajām dūmu strūkliņām. Reicenšteins, raudzīdamies ļoti spēcīgā tālskatī, mēģināja pēc siluetiem uzminēt, kādi japaņu kuģi tuvojas.

—   «Cin-Jens», aiz tā «Nisins», tālāk «Kasuga», pēc tā, liekas, «Mikaso» vai «Jašimo». Izrādās, ka tiešām pats Togo pagodinājis mūs ar ierašanos. Laiks doties atpakaļ uz Arturu! Uzvilkt signālu: kuģiem sekot uz Arturu ierindas kārtībā! — viņš pavēlēja.

Uztvēruši krievu eskadras kustību, japaņi atklāja uguni. Kādi desmit smago lielgabalu šāviņi nobira ap «Pollavu» un tam sekojošo «Bajanu». Lai gan tiešu trāpījumu nebija, bet

viens no šāviņiem, atsitoties pret ūdeni, sprāga tik tuvu, ka apbēra kuģi ar šķēpelēm. Matrozis signalists kā bumba aizlidoja no komandtilta uz klāju, mēģināja piecelties, bet atkal nokrita. Blakus viņam ātri izplūda tumša asiņu peļķe. Reicemšteina cepure uzlidoja gaisā un nokrita zeme tālu uz klāja, bet pats kapteinis izbijies satvēra rokās savu galvu ar pliko pakausi. Virens sašķobīja seju un tā aizmiedza acis, it kā tās būtu piebirušas smiltīm. Artilerists leitnants Dйlivrons aprāva valodu pusvārda, Soimanovs izbrīnījies skatījās uz vietu, kur bija sprādzis šāviņš. Zvonarevs nopurināja no drēbēm ūdeni, kas kopā ar šķēpelēm bija atšļācis līdz komandtiltam. Ievainoto piecēla. Virens atvēra acis. Reicenšteins pēc dažām klusuma minūtēm atguva valodu un vispirms atviegloja sirdi ar pamatīgu lamu vārdu.

—   Es domāju, ka mana galva aizlidos kopa ar cepuri, tik stiprs bija gaisa strāvas sitiens, — kapteinis pagrozīja galvu gan uz labo, gan kreiso pusi, it kā neticēdams tam, ka tā palikusi uz pleciem.

—   Labi tēmēts šāviens! Divas vai trīs asis tuvāk — un mēs būtu dabūjuši zemūdens sūci. Vai bez Fedotova vēl kāds cietis? — Virens apjautājās.

—   Liekas, ka ne, Robert Nikolajevič, — atsaucās Dйlivrons.

—   No kreisā borta notriekta laiva, pakaļējā dūmenī izsisti daži caurumi, bojāts tālmērs uz priekšējā marša, — ziņoja «Bajana» vecākais virsnieks — otrā ranga kapteinis Ļu'bimovs.

—   Nepalieciet parādā, Viktor KarloVič, — vērsās Virens pie Delivrona.

—   Tieši tā! Pamēģināšu aizsviest kādu asloņcollīgo bumbu no priekšējā bruņutorņa līdz «Nisinam», — leitnants steidzīgi nokāpa no komandtilta, dodamies <uz kuģa priekšgalu. Zvonarevs gāja viņam līdzi.

—   Atļaujiet man tuvumā aplūkot jūsu lielgabalus šaušanas laikā, — lūdza viņš leitnantam.

—   Lūdzu! Aiziesim 'kopā uz bruņutorni, — leitnants laipni uzaicināja.

Praporščiku pārsteidza izšāviena procedūras pilnīgā automatizacija, tādu viņš redzēja pirmo reizi: šāviņš un lādiņš no kuģa dibenā ierīkotajiem pagrabiem tika piegādāts ar elevatoriem, virzienu nostādīja ar elektrību, leņķa pacēlums pēc attāluma komandas tika izdarīts ar elektrisku motoru, līmeniskam tēmējumam visu bruņutorni ar elektrību pagrieza vajadzīgajā vir

zienā. Torņa komandieris atradās tā pakaļējā daļā uz jumta ierīkotā bruņu kupolā ar skatāmām spraugām, lai varētu sekot mērķim. Kad abi lielgabali, bija pielādēti, konduktors ziņoja leitnantam — kaujas torņa komandierim.

—   Mērķis divi simti septiņdesmit, — leitnants nokomandēja.

—   Uguni!

Abi ‘lielgabali ar drausmīgu dārdoņu izsvieda šāviņus un pēc atlēkšanas lēni un līgani aizslīdēja savā vietā. Kaut gan izšāviena troksni torņa bruņas zināmā mērā apslāpēja, taču Zvonarevam vēl ilgi džinkstēja ausis. Tiklīdz lielgabali atradās savās vietās, matroži steidzīgi sāka gatavoties jaunam izšāvienam.

—   Viens trāpījums kuģa pakaļgalam, liekas, tas ir «Hašidate», otrs — tuvlidums! — torņa komandieris ziņoja. Matroži sāka jautri dūkt, strīdēdamies par to, no kura lielgabala trāpīts.

—   Tas ir Zinčenko! — apgalvoja kreisā lielgabaJa numuri, norādīdami uz savu nopietno komendoru ar Jura krusta lentīti pie krūtīm.

—    Nē, mūsu Divuļins! Viņš tēmēja paša admiraļa Togo pakaļgalam, — jokoja labās puses lielgabala apkalpes matroži

—   Šāva vārnai, bet trāpīja govij!

—          Vajadzēja trāpīt «Mikaso», bet viņš trāpīja «Hašidati»,

—    Zinčenko aizstāvji smējās. — Mūsu komendors lielgabalu vērsa tieši pret «Hašidati» un trāpīja.

—   Abi mēs šāvām uz to pašu kuģi, un, kurš trāpīja, nevar noteikt, — nopietni teica Zinčenko.

—   Iztīrīt lielgabalus pēc izšaušanas! Gavrikov, pasekojiet, — leitnants pavēlēja konduktoram un izgāja laukā no torņa.

Zvonarevs viņam sekoja.

—   Kā jums patika mūsu šaušana? — Dйlivrons jautāja praporščikam.

—   Apskaužu jūsu techniku! Diemžēl, krastā tādas nav!

—   Bez tecbnikas vajadzīga arī prasme.

—   Es apbrīnoju lielgabala apkalpes darbības saskaņotību: redzams, ka matroži apzinīgi izpilda savus uzdevumus.

Dйlivrons tieši atplauka no labsajūtas.

Kuģi tuvojās Ariurai. Mīnulaivas jau bija iegājušas ostā, tām pakaļ virzījās arī kreiseri. Nenogaidījis «Bajana» ieiešanu ostā, Zvonarevs laivā nobrauca krastā un devās ar ziņojumu pie Belija.

Nākamās dienas rītā praporščiks aizgāja uz Kondratenko stabu. Tur viņš sastapa tikko no priekšējām pozicijām atjājušo ģenerāli. Tas bija Joti drūmā garastāvokli. Pavirši sasveicinājies ar Zvonarevu, Kondratenko aizsteidzās pie Steseļa, kas viņu jau gaidīja.

—   Tātad ne velti mēs ar Foku jūs brīdinājām no šīs avantūras, — nocietinājumu rajona priekšnieks saņēma Kondratenko.

—   Mana neveiksme izskaidrojama ar to, ka mes par daudz ilgi nevarējām sadūšoties, japaņi paguva atvest savas rezerves, un bez tam ģenerālis Foks mani neatbalstīja.

—   Ja pats vainīgs, Roman Isidorovič, nevajag vainot citus, — pārtrauca viņu Steselis. — Vispirms jūs gribējāt uzbrukt pašai Daļņijai, kaut gan es atļāvu tikai nelielu izlūkošanu, bet ari tā beidzās gandrīz vai ar katastrofu! Cik cilvēku mēs zaudējām?

—   Tūkstoš trīssimt ievainoto, ap trīssimt nogalināto, un kāds tūkstotis pazudis bez vēsts.

—   īsi sakot, mēs esam zaudējuši gandrīz veselu pulku. Nē, draudziņ. Kā vēlaties, bet vairāk tā kaut ko es nevaru atļaut un nolēmu atstāt priekšējās pozicijās Foku, bet jūs kā inženieri

* izmantot cietoksnī, tāpēc ieceļu jūs par cietokšņa sauszemes nocietinājumu priekšnieku ar padotību Smirnovam; Foks būs padots tieši man.

—   Klausos, ja jūsu ekselence dienesta labā atrod to par nepieciešamu.

—   Atrodu, atrodu, Roman Isidorovič, un esmu priecīgs, ka jūs man piekrītat, bet pagaidām lūdzu pie manis brokastīs, — jau pavisam draudzīgi teica Steselis.

—   Esmu netīrs no ceļa.

—   Nieki! Vera Aleksejevna vienā mirklī to nokārtos! Star.p citu, viņa arvien par jums stāv un krīt!

—   Esmu viņai ļoti pateicīgs par šo nemainīgo draudzības pierādījumu, — Kondratenko atbildēja un sekoja Steselim. Te v.iņš ieraudzīja gaidošo Zvonarevu,

—   Kādas būs pavēles, jūsu ekselence? — praporščiks vaicāja.

—   Pavēle būs tikai viena, — Kondratenko vietā atbildēja Steselis, — nākt līdzi pie manis brokastīs.

Zvonarevs tencināja un sekoja priekšniecībai.

—   Kur jūs pašreiz skaitāties un ko darāt? — Steselis jautāja praporščikam.

—   Pie manis, — Kondratenko pateica. — Viņš piedalījās pēdējās kaujās un tikai brīnuma pēc palika dzīvs un vesels.

—   Es redzu, ka jūs, jaunais cilvēk, esat īsts brīnumdarītājs Pie Kinčžouas jūs pierādījāt brīnišķīgu drosmi, tagad atkal brīnišķīgā veidā izglābāties. Pēc Kostjenko vārdiem jūs esot uzbūvējis brīnišķīgu pārsienamo punktu un visbeidzot — savaldzinājis tik brīnišķīgas meitenes sirdi kā Varja Belija, — Steselis jokoja.

—   Pasarg dievs, nevar taču, jusu ekselence, visu paveikto izskaidrot tikai ar brīnumu vien, mazliet tur klāt vajag arī prāta, — Zvonarevs atteica.

—   Suvorova cienīga atbilde! Jūs tālu tiksiet, jaunais cilvēk, — jautri viņu atbalstīja Steselis.

Vera Aleksejevna sagaidīja viesus kā aizvien ļoti laipni. Priekš Kondratenko viņa norīkoja denščiku, kas vienā mirklī sakartoja ģeneraļa apģērbu un atnesa viņam ūdeni, ko nomazgāties.

Drīz vien visi sēdēja pie galda. Brokastīs ieradās arī Ņikitins, kas nekavējoties uzkrita karafei ar degvīnu. Viņš mēģināja pievilkt biedros arī Zvonarevu, bet cieta neveiksmi.

Vera Aleksejevna no savas vietas uz viņu dusmīgi paskatījās, un Ņikitins kaunīgi aprobežojās tikai ar divām vai trim glāzītēm.

—   Cik žēl, ka jūsu plāns, Roman Isidorovič, neizdevās. Esmu pārliecināta, ja viss būtu, kā vajadzīgs, tad jūs būtu nokļuvis līdz Daļņijai, — koķetēja ģeneraliene, laipni lūkodamās uz Kondratenko.

—   Tagad neizdevās — varbūt citreiz izdosies, — viņš, viltīgi smaidīdams, atbildēja un paraudzījās uz Steseli.

—   Par to nesapņojiet, Roman Isidorovič, neatļaušu, — nocietinājumu rajona priekšnieks atsaucās. — Es nemaz nezināju, ka jūs tik stūrgalvīgs!

—   Ne jau velti viņš mazkrievs, — Ņikitins piebilda.

—   Uzvara pati mums devās rokās! Ja vakar kaujas laukā būtu laikā atsūtīts divdesmit piektais un divdesmit septītais pulks, tad mēs šorīt brokastotu nevis Arturā, bet Daļņijā, — pretojās Kondratenko.

Strīdu pārtrauca Foka ierašanās.

Ienācis ēdamistaba, ģenerālis sasveicinājās un nosēdās blakus Kondratenko.

—   Kas noticis Arturā, ka mani atsauca no priekšējām pozicijām? — vaicāja viņš Steselim.

—   Gribēju ar tevi un Romānu Isidoroviču parunāt par vakardienas notikumiem.

—   Te nav ko runāt. Septītās divizijas pavēlnieks ar savu uzbrukumu izgāzās, viņam arī jāatbild, bet es esmu lieks.

—   Klīst baumiņas, ka jūsu ekselence aiz sevišķas mīlas uz ģenerāli Kondratenko atļāvuši viņam vienam plūkt uzvaras iaurus, bet savus pulkus aizveduši tālāk no ļauna, — Ņikitins iedzēla.

—   Jūs, Aleksandr VLktorovič, uzskaia par vainīgu septītās divizijas neveiksmē, — iejaucās Vera Aleksejevna.

—    Kas uzskata? Ģenerālis Kondratenko? Viņam jau cits nekas neatliek! Visi pārējie, kam vesels prāts un laba atmiņa, to gan neteiks.

—    Nestrīdēsimies, Aleksandr Viktorovič, par to, kas vainīgs, — samierinot teica Steselis, — labāk padomāsim, kā no tā izvairīties nākotnē.

—   Sēdēt mierīgi un nespurāties, — Foks atbildēja, — steidzīgāk nocietināt Arturu un pārvākties no priekšējām pozicijām šurp. Ilgāk par pusjuniju es tur neturēšos.

—   Nevar taču pielaist japaņus pie cietokšņa, kamēr sauszemes nocietinājumu izbūve nav pabeigta, — uztraukts teica Kondratenko.

Acīm redzot gribēdams pārtraukt aso sarunu, Steselis piecēlās no galda.

Foks sāka atvadīties. Pēc viņa aizgāja arī Kondratenko un Zvonarevs.

—   Ceru, ka jūsu naudas apstākļi uzlabojušies un jūs atnesāt man parādu? — diezgan rupji noprasīja Sacharovs pie viņa atnākušajam Gantimurovam.

—   Diemžēl, nē! Atnācu lūgt pagarinājumu.

—   Ilgāk gaidīt nevaru! Visi godīgi cilvēki kāršu parādus samaksā divdesmit četru stundu laikā, bet jūs vilcināt jau divas nedēļas un vēl nevarat nomaksāt.

—   Kur lai es aplenktā pilsētā ņemu naudu?

—   Tā nav mana darišana! Ja parāds ietaisīts, tas jādzeš.

Gantimurovs uztraucies dažas reizes pārgāja pār istabu.

—   Jūs liekat man cilpu kaklā, Vasilij Vasiljevič!

—   Jūs pats tajā līdāt, mans mīļais!

—   Ņemiet manu portsigaru, — Gantimurovs piedāvāja. — Tā mana pēdēja dzimtas vērtslieta. Viss, kas palicis no mana tēva miljoniem, — viņš pasmējās.

—   Ja nepieskaita iedzimto sifilisu …

Kņazs tumši pietvīka.

—   Mani pārsteidz tas, cik daudz jūs zināt. . .

—   Tas tāpat izšāvās vārda pēc! Dzirdēju, ka jūs gribot bildināt Belija meitu.

Saniknotais Gantimurovspieskrēja pie Sacharova, kas sēdēja šūpuļkrēslā.

—   Jūs laikam gatavojaties paziņot viņas tētiņam par manu nelaimīgo slimību? Ja tas tā ir, tad sargieties! Es ne ar ko nerēķināšos!

—   Neuztraucieties, es pajokoju. Jūsu stāvoklis ir daudz vienkāršāks un izdevīgāks, nekā jūs domājat. Jūs esat labi ieredzēts pie Steseļiem. Aizkāpiet pie viņiem biežāk un pastāstiet man visu, ko tur dzird jaunu — par politiku, karu vai vienkārši baumas. Mums tirdzniecībā viss var noderēt.

—   Tik vien! Cik jūs man par to dosiet?

—   Piecdesmit rubļu mēnesī.

—   Par ko jūs mani turat?

—   Pēc vienas dienas došu trīsdesmit, bet pēc divām — nedošu ne kapeikas, jo būšu atradis kādu citu.

—   Velns ar jums, esmu ar mieru!

—   Saprotams, jūsu ienākumi var pieaugt, ja jūs pratīsiet sagādāt kādu slepenu ziņu, kas nav paredzēta izpaušanai.

—   Bet Steselim bez kara noslēpumiem citādu nemaz nevar būt! Kāds sakars ar to tirdzniecībai?

—   Ak jūs muļķa jaunekli! Vai tad karš nav tirdzniecisks pasākums?

—   Pirmoreiz dzirdu, ka jautājumu nostāda tādā plāksnē. Karš — ir tautas varonības izpausme.

—   Aiz varoņiem, mans draugs, arvien stāv tirgotāji, — pamācīgi teica Sacharovs. — Tāpēc, piemēram, Arturas aizstāvēšanai ir tīri tirdzniecisks raksturs. Ja Artura noturēsies, krievu vērtspapīru cena būs augsta. Ja Artura kritīs, kritīs arī kurss. Birža — ir cilvēka dzīves labākais un pareizākais barometrs.

—   Bet biržas taču Arturā nav!

—   Toties tā ir Šanhajā, tur var nodot dažādas ziņas.

—   Pieņemiet arī mani par. līdzdalībnieku! — Gantimurovs lūdza.

—   Tas ir jāizpelnās, mans dārgais! Vispirms paskatīsimies, ko jūs spējat!

—   Esmu gatavs uz visu un domāju, ka arī spēju diezgan daudz!

—   Patīkami to dzirdēt, jauno cilvēk! Tā jūs varat tālu tikt, bet varat arī uz visiem laikiem palikt Arturā, — zīmīgi norunāja Sacharovs.

—   Pēdēja izredze nu gan mani nevilina! — nodrebinājies atbildēja Gantimurovs. — Aizdodiet man vēl vienu simtu, Vasilij Vasiljevič.

Atvadījies no Gantimurova, Sacharovs pavēlēja piebraukt karieti un, rūpīgi uzposies, aizbrauca uz Steseļa štaba priekšnieka pulkveža Reisa dzīvokli. Kapteinim pretim izskrēja densčiks un paziņoja, ka pulkvedis pēc pusdienām nolicies gulēt.

Sacharovs jau gribēja braukt projām, bet kādā logā pašreiz pacēlās aizkars un parādijās Reisa staltais stāvs. Ieraudzījis viesi, viņš laipni pamāja ar roku, lūgdams ienākt.

—   Es arvien priecājos par jūsu ierašanos, Vasilij Vasiljevič, — viņš cieši paspieda kapteiņa roku, — vienalga, vai jūs nakat darīšanās vai bez tām.

Sacharovs savukārt pasteidzās izsacīt pulkvedim savas simpātijās pret viņu, kā dziedāt nodziedāja veselu ditirambu par Steseļa gudro vadību, atzīmēdams, ka tas viscaur par to var pateikties savam štaba priekšniekam. Reiss klausījās ar laipnu smaidu un pūlējās uzminēt, kas gan atdzinis pie viņa dzīvē tik veiklo Daļņijas pilsētas galvu.

—   Kāda ir jūsu dārgā veselība, Viktor Ale'ksandrovič? — Sacharovs apjautājās.

—   Nevaru un nevaru pierast pie mūsu tagadējās barības. No zirgu gaļas man gandrīz iekšas rauj laukā, bet liellopu vai vistu gaļu nekur nevar dabūt. Baidos, ka no šīs briesmīgās baiības patiešām nesaslimstu.

—   Bet Verai Aieksejevnai, cik es zinu, vēl pietiekami daudz visādu putnu un cūku.

—   Bet viņa par visu plēš tik bezdievīgi daudz naudas, ka mana kabata neispēj to samaksāt, ņemot vērā manu nabadzīgo algu.

—   Es domāju, ka viņa jums kā pazīstamam atlaiž lētā.k.

—   Kur nu! Viņa spēj kā no dzīva, tā miruša septiņas ādas noplēst. Tik kāra pēc naudas, ka jūs pat iedomāties nevarat.

—   Lai gan es nezināju, ka jums ir grūtības ar pārtikas sagādi, tomēr šo to paķēru līdz. Aizsūtiet savu denščiku līdz maniem ratiem, lai paņem.

—   Esmu jums bezgala pateicīgs, Vasilij Vasiljevič! Jūs mani tiešām glābjat no priekšlaika bada nāves, — pulkvedis pateikdamies kratīja Sacharova roku. — Ar katru dienu iztikas jautājums kļūst grūtāks, un nav zināms, kā un kad beigsies Arturas aplenkums.

—   Saprotams, neviens to nevar zināt, bet nemaz nav jābūt pravietim, lai pareģotu, ka labi tas nebeigsies un reiz mums tomēr būs jāpadodas, tāpēc jāvēlas, flai tas notiktu ātrāk, jo tad būtu mazāk upuru.

—   Diemžēl, šie cilvēciskie apsvērumi ne arvien tiek ņemti Vērā. Kas attiecas uz mūsu Steseli, tad viņš maz par to domā.

—   Šajos jautājumos sievietes vienmēr ir piekāpīgākas, un man liekas, ka Vera Aleksejevna šo domu labprātāk uzklausīs.

—   Jums taisnība, Vasilij Vasiljevič, sevišķi tad, ja tas neprasīs no viņas kādus naudas zaudējumus.

—   Kādus gan zaudējumus! Taisni otrādi, viņa var pat laimēt šai gadījumā.

—   Vai1 nav noslēpums, kādā veidā?

—   Ar manu starpniecību spēlējot līdz biržā.

Reiss ar cieņu aplūkoja savu sarunu biedru.

—   Jo ātrāk mēs noslēgsim mieru ar Japanu, jo labāk būs Krievijai, — Sacharovs turpināja.

—   Diemžēl, mēs nekā nevaram ietekmēt šo notikumu norīsi.

—   Tieši pretēji, miera palmas zars atrodas jūsu kabatā, dārgais Viktor Aleksandrovič.

—   Kā tā?

—   Ar Arturas pāriešanu japaņu rokās karam būtu beigas.

—   Jūs domājat cietokšņa atdošanu?

—   Pasarg dievs! Mēs taču varam sarunāties ar Japanu par

Arturas apmaiņu, teiksim, pret mūsu iespaida pastiprināšanu Ziemeļmančžurijā, pret kādu koncesiju Ķinā vai ko citu?

—   So jautājumu izlems diplomāti, ne mēs.

—   Tos nevar izlemt, kamēr Arturas stāvoklis tik nenoteikts. Un mūsu varā šim jautājumam piešķirt tādu vai citādu apgaismojumu.

Reiss sāka šo to saprast un šo to atminēt.

—   Es nedomāju, ka karu vajadzētu pārtraukt jau šobrīd! Bet jāņem vērā arī tāda varbūtība. Pagaidām atjaujiet atvadīties, dārgais Viktor Aleksandrovič, un pārdomājiet šo mūsu sarunu, — kā lakstīgala trallināja Sacharovs, pieceldamies no krēsla.

—   Te nav ko pārdomāt. Esmu ar mieru. Jūs dodiet norādījumus, un es tos pēc iespējas realizēšu.

—   Tātad viss kārtībā! — pasmējās Sacharovs. — Bet es pagaidām došos pie Veras Aleksejevnas.

—   Un ļoti pareizi darīsiet, — piekrita Reiss.

Pēc ceturtdaļstundas kapteinis ļoti godbijīgi skūpstīja Veras Aleksejevnas Steseles apaļo rociņu.

—   Jūsu uzdevumu izpildīju, kaut gan ar novēlojumu! — viņš teica un pasniedza nelielu sainīti.

—   Kādu uzdevumu? — ģeneraliene brīnījās.

—   Ja atmiņa mani neviļ, jūs gribējāt iegādāties ne sevišķi dārgus, bet la'bus auskarus m-elle Belijai, Vakar man gadījās atrast par lētu naudu vienu pāri sevišķi skaistu auskaru no veca ķiniešu zelta ar lieliem rubiniem. Lūdzu, apskatiet, — vai tie jums derēs?

Vera Aleksejevna attaisīja kastīti. Lielie rubini kā svaigu asiņu lāses mirdzēja uz tumšā samta.

—   Brīnišķīgi! Bet nezin vai meitenei piestāvēs šie rubini, tie par daudz atgādina asinis!

—   Toties viņa visu mūžu atcerēsies, ka tie dāvināti kara laikā.

—* Cik briesmīgs gan šis karš! Cik daudz sāpju un asiņu tas atnes! Es šodien apmeklēju kara hospitālī mūsu nabaga kareivīšus. Visi viņi ir svētie mocekļi. Tik šausmīgi ievainojumi, un neviena vaida! Ārsti pārsteigti. Tikai īsta, dziļa ticība un kristīga pazemība piešķir spēku visu to paciest. Es uzdāvināju katram krustiņu no cipreses koka un svētbildīti, ko pakārt kaklā. Tas atvieglinās viņu ciešanas, — čivināja ģeneraliene, aizgrābtībā pacēlusi acis uz debesīm.

—   Jā, karš ir kas šausmīgs! — Sacharovs izjusti viņai piekrita. — Un nav lielāka nopelna pret cilvēci kā pēc iespējas ātrāka kara likvidēšana. Cilvēcības vārdā, kulturas vārdā, savas dvēseles glābšanas vārdā, savas tēvzemes mīlestības vārdā — katram, kas to spēj, būtu jāpieliek visi spēki kara ātrākas izbeigšanas veicināšanai, — pacilāti pabeidza Sacharovs.

—   Jums taisnība, Vasilij Vasiljevič! Es nemaz nedomāju, ka jūs esat tik dziļi humāns un jūtīgs cilvēks! Atļaujiet tādā gadījumā lūgt jūs piedalīties mūsu labdarības biedrības darbā, esmu tur priekšniece.

—   Jūtos pagodināts no jūsu uzaicinājuma un ar prieku iemaksāšu savu mazo ziedojumu. Atļaujiet nodot jums simt rubļu, — un Sacharovs pasniedza naudu.

Vera Aleksejevna sāka smaidīt kā saulīte.

—   Es jums tūliņ izrakstīšu kvīti, — viņa piecēlās.

—   Dieva dēļ, par to nerūpējieties! — kapteinis pasteidzās viņu nomierināt. — Man tā nemaz nav vajadzīga.

—   Bet man tā vajadzīga norēķiniem.

—   Kas gan uzdrošināsies pieprasīt no jums norēķinus, Vera Aleksejevna? Visā Krievijā un vēl jo vairāk Arturā nevienam tas nenāks ne prātā. Visi labi zina, ka jūs labdarības darbam arvien piemaksājat no saviem līdzekļiem, bet, kas attiecas uz formalitašu izpildīšanu, tad uzdodiet kādam ierēdnim no valsts kontroles visu noformēt, kā pieklājas, — deva padomu Sacharovs.

Ģeneraliene uzmanīgi uzklausīja kapteini un piekrizdama māja ar galvu.

—   Es ļoti vēlētos tādu padomdevēju kā jūs!

—   Esmu vienmēr gatavs pakalpot!

—   Bet man vajadzīgs arī sekretārs, jo viena pati nevaru padarīt visus kancelejas darbus.

—   šim postenim varu jums ieteikt kņazu Gantimurovu. Cilvēks no augstākās sabiedrības, labas ģimenes, kulturāls, labi audzināts, viņš būs jums ļoti noderīgs. Bez tam tas dos viņam iespēju nopelnīt kādu lieku simtiņu mēnesī.

—   Visi mūsu ikmēneša ienākumi nesasniedz tādu sumu!

—   Mazliet varētu paspiest mūsu lieltirgotājus: pavēlēt policijmeistaram, viņš jums ātri noorganizēs savus apakšniekus ziedojumu vākšanai. Kas attiecas uz mani kā Tifontaja īpašumu

pārvaldnieku Arturā, tad es apņemos līdz kara beigām katru mēnesi iemaksāt simt rubļu.

—   Jūs esat apbrīnojams cilvēks, Vasilij Vasil jevič! Jums nav galva, bet vērtslietu glabātuve!

Tikai vēlu vakarā, ļoti apmierināts ar sevi, Sacharovs izgāja no Steseļu dzīvokļa. Mājās viņu jau gaidīja ķinietis, kas strādāja Tifontaja dzirnavās. Viņš godbijīgi nodeva kapteinim vairākas vēstules. Viena no tām, nelielā, glītā aploksnē, aprakstīta ar sievietes rokrakstu un stipri sasmaržota, jo sevišķi saistīja Sacharova uzmanību. Viņš ātri to pārskatīja: «Mīļais, skumstu bez tevis, raksti, gaidu vēstules jau no divdesmit astotā. Lida.»

—  Kāds šodien datums? — kapteinis paskatījās kalendarā.

—   Ceturtais jūlijs, Vasilij Vasiljevič, — apkalpotājs pateica.

—   Tad vēl ir laiks, — un kapteinis atlika vēstuli sāņus.

Atlaidis ķīnieti, Sacharovs ieslēdzās savā kabinetā un iesāka

rakstīt garu vēstuli Tifontajam, kurā paziņoja par visām savām veiksmēm.

«Līdz jūsu norādītajam laikam krievu karaspēka daļās būs sagatavota atkāpšanās uz Arturu,» — nobeidza viņš savu vēstījumu.

Rūpīgi nošifrējis uzrakstīto, Sacharovs oriģinālu iznīcināja, bet pašu vēstuli iebāza tievā stikla caurulītē, lai kāds uzticams ķinietis, paslēpis to drēbju krokās, nogādātu adresatam.

ASTOTĀ NODAĻA

Divpadsmitajā jūlijā apmēram četros pēc pusdienas augstieņu poziciju pirmā iecirkņa priekšnieka pulkveža Semjonova štābā ieradās ģenerālis Kondratenko. Viņu sagaidīja ļoti sirsnīgi, visi parādīja savas simpātijās nežēlastībā kritušajam divīzijas pavēlniekam. Ģenerālis aizkustināts spieda visiem rokas.

—   Kā pie jums iet, Vladimir Fjodorovič? — jautāja viņš Semjonovam.

—   Japaņi klusē nu jau kādas trīs nedēļas, — pulkvedis atbildēja.

Romāns Isidorovičs iegāja fanzā, kuru bija aizņēmis štābs, noslaucīja sviedrus no sejas un lūdza pacienāt viņu ar tēju un sarkanvīnu. Atspiedies ar elkoņiem uz galda, maisīdams ar ka

rotīti teju, Kondratenko smaidīja savu parasto, viltīgi labsirdīgo smaidu.

—   Trīspadsmitais skaitlis Arturai kļuvis liktenīgs, — viņš klusu teica. — Trīspadsmitajā maijā mēs atdevām Kinčžouu, trīspadsmitajā jūnijā pazaudējām Hunisanu. Ir iemesls domāt, ka arī šis trīspadsmitais nepaies bez svarīgiem notikumiem: rītdien taču sākas japaņu nacionalie chrizantemu svētki, kas ilgst trīs dienas. Droši vien, viņi gribēs iepriecināt savu mikado, pasniedzot viņam kā dāvanu ja ne pašu Arturu, tad vismaz priekšējās pozicijas. Mums jābut sevišķi uzmanīgiem!

—   Nav sliktāka stāvokļa par atvairīšanos. Sēdi un mini, kad ienaidniekam labpatiks uzbrukt! — uztraucās Semjonovs.

—   Vai virsnieki brīdināti, ka rīt var sākties uzbrukums? — apjautājās ģenerālis.

—   Kā tad, jūsu ekselence! Es pavēlēju visur pastiprināt sardzi un savas bažas pats izklāstīju virsniekiem. Nepieciešams pastiprināt arī mūsu rezerves spēkus.

—   Pēc mana lūguma komandants bija ar mieru dot dažas rotas no rezerves bataljona. Bet no Foka tas jāslēpj, citādi viņš paņems tās sev.

—   Par to neuztraucieties, Roman Isidorovič, mēs protam klusēt.

Padzēris tēju, Kondratenko devās pie karaspēka daļām, kas atradās priekšējās pozicijas un rezerves novietnēs. Piejājis pie pirmās rezerves daļas, viņš nokāpa no zirga un pavēlēja nostādīt strēlniekus ierindā. Vēsts, ka ieradies «mūsu» ģenerālis, vienā mirklī aplidoja visus, un pēc dažām minūtēm bataljons kā balta siena stāvēja gar ceļa malu. Sasveicinājies Kondratenko lēnām apstaigāja ierindu. Viņš vērīgi aplūkoja kareivju saulē iedegušās un novājējušās sejas, ko nebija redzējis gandrīz Iris nedēļas, apjautājās, kā viņiem dod ēst, vai sen, kamēr mazgājušies, vai daudz slimojošo un ar ko slimo. Uz visiem jautājumiem strēlnieki atbildēja jautri un moži.

Apstaigājis bataljonu, Kondratenko to uzrunāja:

—   Mēs esam atgriezti no mūsu Mančžurijas armijas un no Krievijas, un uz drīzu palīdzību no ārienes nav daudz ko cerēt. Mums te palicis tikai neliels laukumiņš krievu zemes un Portarturas pilsēta. Tā ir mūsu, krievu pilsēta, jo tās izbūvei mēs esam izdevuši daudzus miljonus tautas naudas un pielikuši daudz pūļu. Jūs paši tikāt strādājuši pie cietokšņa fortu un bateriju izbūves. Bez tam Arturā atrodas ari mūsu eskadra. Ja japaņi pieies cietoksnim tuvu klāt, viņi tūliņ sagraus kā pilsētu, tā cietoksni un mēģinās sagrābt savās rokās mūsu floti. Tāpēc nepieciešams pēc iespējas ilgāk noturēt ienaidnieku šeit, augstienēs. Jums neatlaidīgi jāaizstāv savas pozicijas, jūsu tēvzeme ar vislielāko uzmanību seko kara gaitām, seko Arturas aizstāvēšanai. Atdosim šā uzdevuma veikšanai visus mūsu spēkus un, ja vajadzēs, ari dzīvību, lai attaisnotu mūsu valdnieka dāvāto uzticību un godam aizstāvētu krievu ieroču slavu Tālajos Austrumos. Par jums, drosmīgie varoņi, par caru, par mūsu dārgo tēvzemi, urā!

Kareivji sirsnīgi uztvēra šo «urā», kas ilgi vēl nevarēja rimt, atbalsodamies Kvantunas zaļajos pauguros. Kondratenko vairākas reizes mēģināja apklusināt strēlniekus, bet tie joprojām kliedza, paši sevi iejūsminādami.

Kad kliedzieni apklusa, no ierindas atskanēja kāda saviļņota balss: — Par mūsu mīļo ģenerāli Kondratenko, urā! — un atkal pāri kalniem vēlās varenie «urā» dārdi. Ierinda izjuka, Kondratenko pacēla uz rokām un aiznesa pie zirga. Atsvabinājies no kareivju apkampieniem, ģenerālis vēl labu laiku netika projām, tik cieši to ielenca strēlnieku loks.

Tai vakarā viņš paguva apmeklēt tikai nedaudzas karaspēka daļas, un visās strēlnieki viņu sagaidīja tikpat jūsmīgi. Dziļi saviļņots no pulkos izrādītās sirsnības, Kondratenko ap pusnakti aizjāja uz Arturu.

Nākamajā rītā, tikko saule parādījās un krievu nometne sāka mosties, no japaņu puses atskanēja tāls šāviens, aiz tā otrs un trešais. Augstu gaisā pārsvilpa lidojošie šāviņi, un tūliņ arī atskanēja vairāki sprādzieni, ietīdami visu apkārtni melnos, smacējošos melinita dūmos. Krievu baterijas ar atbildi nekavējās, un drīz vien visa fronte dārdēja no pastiprinātās kanonades. Chrizantemu svētki bija sākušies.

Japaņi ar artilērijas apšaudi enerģiski sagatavoja ceļu uzbrukumam. Bet Semjonovam viss jau bija iepriekš paredzēts: strēlnieki, atskaitot novērotājus, bija novietoti stiprās blindažās, baterijas nomaskētas dziļos gaoļana biezokņos, rezerves spēki sagatavoti, bet pats pulks savilkts kopā kā dūre, lai atsistu uzbrukumu. Pēc divu stundu ilgas apšaudes japaņi ciešās rindās

devās uzbrukumā. Viņi nāca kārtīgā, slēgtā ierindā kā parados gājienā, atbalstīti no savām baterijām u.n eskadras, kas atradās jūrā. Krievu baterijas ar labi tēmētiem šāvieniem noslaucīja uzbrūkošo japaņu rindas, bet to vietā tūliņ stājās jaunas, kas turpināja virzīties uz priekšu. Strēlnieki tās sagaidīja ar šauteņu un ložmetēju uguni. Pēc neilga laika viss lauks, pa kuru nāca uzbrucēji, bija pārklāts japaņu līķiem.

Ap pusdienas laiku, pievedis jaunus pulkus un sakārtojis sava karaspēka atpakaļ atsistās daļas, ienaidnieks ar sevišķu niknumu uzbruka krieviem. To nevarēja atturēt ne šauteņu, ne ložmetēju, ne artilērijas uguns. Augstāk un augstāk rāpās kalnā japaņu ķēžu tumšās svītras. Likās — vēl viens mirklis, un tie nokļūs līdz krievu pozicijām. Bet te piepeši «banzai» kliedzieni saplūda ar krievu «urā» kliedzieniem, strēlnieki bija pārlēkuši brustverim un ar kailiem durkļiem drāzās virsū japāņiem. Japaņi apjuka un metās bēgt, pa ceļam zaudēdami ieročus un lādiņus. Krievu prettrieciens bija tik stiprs un straujš, ka vairums uzbrūkošo gāja bojā no durkļiem.

Artilērija abās pusēs gandrīz pilnīgi klusēja, tikai brīžiem apmainīdama kādu atsevišķu šāvienu. Tai laikā pie krasta parādījās krievu kuģi no krasta aizsardzības vienībām un sāka apšaudīt japaņu flangus no Lunventaņas līča.

—   Nu vēl dod sinepes, kad vakariņas jau paēstas, — skaitās strēlnieki. — Kad šķībacainie līda mums virsū, tad jūrnieki slaistījās pa Arturu, tagad nu šauda tukšu gaisu.

Bija pienākusi sestā pēcpusdienas stunda. Pēc lietus gaisā juta patīkamu vēsumu, un ielejās jau sāka celties vakara migla. Garie, tomēr vēl spilgtie saules stari krita krieviem tieši sejā, apgrūtinādami apkārtnes novērošanu. Japaņi, jau aiguvušies no atsistajiem uzbrukumiem, bija nolēmuši šodien vēlreiz izmēģināt laimi. Atsaukuši tuvāk krastam savus smagos kreiserus* viņi sāka metodiski apšaudīt krievu pozīciju flangus un aizmuguri. Tai pašā laikā smagās haubicas grāva krievu ierakumus ar melinita bumbām. Dzidrajā gaisā cits pēc cita pacēlās melni dūmu stabi. Pēc pusstundas šādas bombardēšanas gandrīz visi nocietinājumi bija sagrauti, un strēlnieki, pazaudējuši blindažu un ierakumu aizsegu, atkāpās no kaLna muguras un paslēpās aizmugures nogāzes spraugās. To izmantodami, japaņi vēlreiz metās uzbrukumā, un šoreiz viņiem, izdevās uzspraust savus karogus krievu ierakumu līnijā.

Bet piepeši' kādas baterijas apkalpe, aizlavījusies gar gaoļana krūmiem japaņu flangā, negaidot sāka apšaudīt ar kartečām japaņu rezerves spēkus, kas bija sapulcināti šaurā ielejā. Katrs šāviņš izsita no japaņu rindām vairākus desmitus cilvēku. Panikas ipārņemti, aizmirsuši savu samuraju drosmi un lepnumu, dievietes Amatsateru dēli strauji atkāpās. To ieraudzījuši, strēlnieki uz savu ierosmi metās uz ienaidnieku, kas bija ielauzies ierakumos. Pēc īsas, niknas tuvcīņas japaņi sāka bēgt, ceļā pakļūdami zem krievu lielgabalu raidītajām kartečām, kas tos iznīcināja.

—   Pirmā chrizantemu svētku diena beigusies ar mūsu uzvaru, — tās pašas dienas vakarā ģenerālim Kondratenko ziņoja pulkvedis Semjonovs. — Mēs noturējāmies savās pozicijās un sagādājām ienaidniekam smagus zaudējumus. Paši mēs esam zaudējuši apmēram tūkstoti kareivju. Japaņu zaudējumi toties ir trīs līdz četras reizes lielāki.

Trīspadsmitajā jūlijā ģenerālis Foks, ko bija uzmodinājusi stiprā lielgabalu kanonade frontes labajā flangā, pēc apjautāšanās uzzinājis, ka japaņi uzbrūk septītās divizijas karaspēka daļām, pavēlēja pulkiem visus rezerves spēkus savilkt pie priekšējām pozicijām, bet vezumniekus un aizmugures iekārtas nosūtīt uz Arturu. Tad viņš uzkāpa zfrgā un aizjāja uz rezervē stāvošo četrpadsmito pulku. Piejājis pie kareivjiem, tas, kā parasti, sasveicinājās ar viņiem lamu vārdiem. Strēlnieki atbildēja drūmi, bet skanīgi.

—    Vai japaņi ir muļķi vai ne? — noprasīja viņš strēlniekiem.

—   Tieši tā, muļķi, jūsu ekselence, — korī atbildēja kareivji.

—   Kāpēc japaņi ir muļķi?

—   Tāpēc, ka viņi .iet uzbrukumā slēgtā ierindā, — atbildei sekoja sen iemācītā frāze.

Ģenerālis lēnām nojāja gar ierindu, nicīgi apskatīdams noputējušos, netīros kareivjus. Resnais pulkvedis Savickis palēkdamies skrēja līdzi divizijas pavēlnieka zirgam, kaut gan Foks viņu nemaz neievēroja.

Šai dienā japaņi pret ceturto diviziju vērsa tikai nenozīmīgas operācijās: kreisajā flangā pie Ičenzi sādžas viņi mazliet atspieda kazakus, uzbruka dažām attālākām nocietinātām aug-

atienēm, ko aizstāvēja izlūku komandas, un ar pavisam retu artilērijas uguni apšaudīja pulku galvenās novietnes.

Ap pusdienas laiku štābā ieradās Sacharovs.

—   Kā virzās uz priekšu aizmugures poziciju nocietmājumi Vilku kalnos? — vaicāja viņam ģenerālis.

—   Darbi noris visā frontē tieši pēc jūsu norādījumiem, jūsu ekselence, — kapteinis atbildēja un pārvitlka ar roku pār karti, parādīdams nocietinājumu līniju. Foks kādu brīdi novēroja Sacharovu un tad jautāja:

—   Ar ko lai izskaidro to, ka pretinieks tik stipri uzbrūk septītās divizijas daļām, bet mani atstāj pilnā mierā?

—   Nogi, droši vien, labi zina, ko nozīmē ģenerālis Foks, — divdomīgi atteica Sacharovs.

—   Bet ģenerālis Foks vēl labāk zina, kas ir kapteinis Sacharovs, — nemainīdams ne balsi, ne pozu, atbildēja divizijas ģenerālis.

—   Arvien un visur jūsu pazemīgais kalps, jūsu ekselence, — inženieris pasteidzās apliecināt.

—   Līdz šim es par to nešaubos, — ģenerālis piekāpās. — Kā jums liekas, vai Semjonovs vēl ilgi noturēsies tajās kalnu augstienēs?

—   Jūsu ekselences spēkos ir viņu pasteidzināt!

—   Kāpēc tad viņi manā iecirknī tik pasivi? Es taču nevaru bez jebkāda iemesla aizvākties projām uz Arturu. Tam man vajadzīgi nopietni iemesli, lūdzu jūs — parūpēties par tiem.

—   Tādā gadījumā atļaujiet man tūliņ atgriezties Arturā.

—   Brauciet!

Sacharovs ap pieciem pēc .pusdienas atgriezās pilsētā un tūliņ to paziņoja Tifontaja kantorim. Pēc ceturtdaļstundas divi ķiniešu kalpotāji ieradās pie viņa ar veselu lēveni dokumentu. Kapteinis ātri tos izskatīja un tūlīt aizsūtīja atpakaļ. Pēc tam Sacharovs devās uz septītās divizijas štābu, kur viņu saņēma diezgan nelaipni. Naumenko sausi apjautājās, kāda iemesla dēļ kapteinis pagodina ar savu klātbūtni. Romāns Isidorovičs, viņu ieraudzījis, saviebās un sasveicinājās tikai tad, kad viņš skaļi sāka jūsmot par Semjonova pulka varonību.

—   Ko darījis Foks, lai palīdzētu Semjonovarn? — Kondratenko vaicāja kapteinim,

—   Sniedzis enerģisku atbalstu ar artilērijas un šauteņu uguni… — iesāka kapteinis.

—   Tāpēc laikam pēc ceturtās divizijas pavēlnieka rīkojuma no Semjonova kreisā flanga visgrūtākajā brīdī aizsaukta poručika Dudareva mortiru vienība! — Naumenko viņu pārtrauca un tieši acīs noprasīja. — Kādas vajadzības dēļ jūs šeit esat ieradies?

—   Ģenerālis Foks gribēja dabūt Arturas nocietinājumu karti, jo viņš gatavojas atkāpties uz cietokšņa nocietinājumiem.

—    Kad atkāpšanos nolems nocietinājumu rajona priekšnieks, tad viņam norādīs baterijas un fortus, kas paredzēti viņa divizijas daļām. Līdz tam laikam viņam gan nevajadzētu rūpēties par atkāpšanos, bet par to, kā noturēties savās pozicijās, — asi atbildēja Kondratenko.

No Semjonova atsūtītais virsnieks ziņnesis novērsa ģeneraļa uzmanību. Viņš pats saņēma ziņojumu, steidzīgi atplēsa vēstuli un sāka lasīt.

—   Atsisti četri uzbrukumi! Priekšējās pozicijās vēl arvien mūsu rokās! Dūšīgi puiši šie robežsargi, noturējušies Semafora kalnā, lai gan to apšaudīja no jūras, — lasīdams Semjonova ziņojumu, izmeta atsevišķas īsas frāzes Romāns Isidorovičs. — Vajadzīgs cilvēku, artilērijas, galvenokārt — flotes atbalsts. Es tūliņ došos pie Steseļa un Vithefta. Vai Zvonarevs ir šeit? Sergej Vladimirovič, iesim, — un ģenerālis izgāja no štaba.

—   Ir gan karstgalvis jūsu divizijas pavēlnieks! Viss deg un liesmo, tieši kā jauneklis! — teica Sacharovs, noskatīdamies pakaļ aizejošajam Kondratenko.

—   Te jau, pavisam negribot, var kļūt karsts, kad visapkārt tādi subjekti kā Foks, Vithefts un citi, — norūca Naumenko, diplomātiski noklusēdams Steseļa vārdu. — Ceru, ka es jums vairs neesmu vajadzīgs, kaptein?

Sacharovam cits nekas neatlika kā atsveicināties. Atgriezies mājās., viņš vēl apspriedās ar saviem ķiniešiem un vakarā aizbrauca atpakaļ uz Foka štābu.

Kondratenko ģenerāli Steseli atrada labā garastāvoklī. Notikumi priekšējās pozicijās viņu maz uztrauca: tur taču rīkojās viņa uzticamais draugs Foks, uz kuru viņš bija paradis pilnīgi paļauties.

—   Gan Foks izdomās, gan Foks izkulsies, gan Foks nokār

tos! — ģenerālis labprāt atkartoja visiem saviem apakšniekiem un arī pats tam ticēja.

—   Jūs velti uztraucaties, Roman Isidorovič, — slinki teica Steselis, kad bija noklausījies Kondralenko nervozo ziņojumu.

—   Šodien atsituši četrus japāņu uzbrukumus — gods un slava viņiem! Gan arī rīt atsitīs tikpat daudz, ja tie šķībacainie atkal līdīs virsū. Bet pie Foka pavisam klusu. Tātad Foka ceturtā divizija sveika un vesela. Neredzu nekāda iemesla uztraukumam.

—   Pie Semjonova mēs esam pazaudējuši apmēram tūkstoš kareivju, bet viņam pavisam bija tikai pieci tūkstoši, ierakumi izārdīti, lādiņu vairs nav, kareivji noguruši, nepieciešams papildināt rezerves no Arturas ar kareivjiem un kara piederumiem.

—   No Arturas es nedošu neviena cilvēka un neviena lādiņa! — kā ar nazi nogrieza Steselis. — Mums tagad katrs kareivis šeit dārgs.

—   Es gribētu nokļūt līdz Semjonova pulkam, — Kondratenko lūdza. — Atļaujiet man kaut uz vienu nakti aizbraukt turp, rītausmā es būšu atpakaļ cietoksnī.

—   Tikai lieki nomocīsieties, Roman Isidorovič! Mums nepieciešama jūsu nenogurstošā enerģija, — Steselis noraidīja.

Atvadījies no Steseļa, Kondratenko ar Zvonarevu aizbrauca uz «Cesareviču». Vithefts saņēma tos atplestām rokām, tūliņ pastāstīja par kādas mīnulaivas, un kada leitnanta bojā eju un vēl par dažām citām avarijām flotē. Abas ekselences pavaidēja un. nopūtās. Pēc tam admiralis uzmanīgi izmeta šo to par Steseli. Kondratenko vēl uzmanīgāk viņam piekrita, Abi saskandināja pasniegto Marseļas vīnu, novēlēja viens otram ilgu mūžu, labu veselību un tad beidzot ķērās pie lietas.

Romāns Isidorovičs palielīja floti un tās gatavību vienmēr atbalstīt sauszemes karaspēku. Vilhelms Karlovičs izplūda komplimentos septītās divizijas pulkiem un nosauca tos par saviem īstākajiem draugiem.

—   Tātad es varu paļauties, ka kuģi rītausmā noies līdz Lunventaņai un visu dienu atbalstīs mūsu labo flangu, klādami uguni pār japaņu flangiem un aizmuguri? — Kondratenko noprasīja.

—   Tūliņ nodošu rīkojumu Loščinskim. Lielgabalu un mīnulaivu aizsardzībai izsūtīšu «Bajanu», «Askoldu» un «Cesareviču», pavēlēšu izvest reidā «Retvizanu», lai tas ir gatavs vaja-

dzibas gadījumā doties palīga, Vithefts apsolīja. Kuģi līdz jums nokļūs ne agrāk kā ap desmitiem no rīta, jo tiem ceļš līdz Lunventaņai jātralē.

—   Arī par to liels paldies, Vilhelm Karlovič! — Kondratenko pateicās. Tiklīdz jautājums par kuģu iziešanas laiku bija izlemts, viņš sāka atvadīties un aizbrauca.

—   Pec vienas stundas es jašu pie Semjonova un ceru rit agri but atpakaļ, — ģenerālis pateica Zvonarevam. — Pastāstiet to tikai Naumenko, vairāk nevienam. Pat Smirnovs to nedrīkst uzzināt. Sapratāt?

—   Tieši tā, jūsu ekselence, — praporščiks atbildēja.

Bija jau ap pusnakti, kad Kondratenko, dieninieka pavadīts, ieradās Semjonova stabā. Pēc smagajām dienas kaujām visi jau gulēja, atskaitot pašu pulkvedi, kas savā fanzā vēl bija augša, stradadains kvēpošas sveces nespodrajā gaismā.

—    Roman Isidorovič, — ieraudzījis ģenerāli, viņš priecīgi iesaucās, — kā jūs še nokļuvāt?

—  Es patvarīgi aizbēgu no Arturas, lai apmeklētu jūs. Stāstiet visu pēc kārtas.

Pulkvedis sīki izstāstīja visus pagājušās dienas notikumus. Ģenerālis viņa uzmanīgi klausījās, laiku pa laikam noņemdams no dakts pārogļojumu, lai nenodziest sļvece. Viņa seja sadrūma arvien vairāk, un viņš skumji nopūtās, kad tika minēti nogalināto un ievainoto vārdi.

—    Jūs domājat, ka rītausmā uzbrukumu atkārtos? — Romāns Isidorovics vaicāja, kad bija noklausījies Semjonovu.

—   Esmu par to pārliecināts, jūsu ekselence! Pirms saules rieta ienaidnieka aizmugurē bija manāma liela rosība. Baidos tikai, ka neuzbrūk naktī. Mūsu rezerves es pievilku gandrīz pavisam klat pie priekšējām pozicijām. Artilērija jau no vakara sagatavoja visu, lai uzreiz atklātu uguns aizsegu svarīgākajās vietās.

—    Ņemiet verā to, ka uz palīgspēkiem no Arturas nav ko gaidīt. Tikai jūrnieki apsolīja rīt atsūtīt kuģus uz Lunventaņas līci, — Kondratenko brīdināja.

—   Arī uz ģenerāli Eoku es neceru: viņš ne pirksta nepakustinās, lai vajadzības gadījumā mums palīdzētu.

—   Es tūliņ gribu aplūkot pozicijas. Jūs nepūlieties mani

pavadīt. Jums rīt sagaidāma vēl viena grūta diena. Liecieties atpūsties, — izrīkoja Kondratenko un izgāja laukā. Pasaucis savu dieninieku, ģenerālis aizjāja uz priekšējām pozicijām.

Bija klusa mēness nakts. Paretam atskanēja kāda nejauša šāviena sausais rībiens, pēc tam atkal iestājās klusums, vēsajā nakts gaisā čirkstēja cikadas. Nometne, kur atradās rezerves daļas, bija iegrimusi dziļā miegā, un tikai sargi, cīnīdamies ar nogurumu, lēnām soļoja starp teltīm.

Nogrimis dziļās domās, ģenerālis jāja pa labi pazīstamo ceļu. Viņa spēcīgais melnis, mazliet sprauslādams, viegli soļoja pa mīksto smilti. Pēc brīža tie satika veselu rindu pajūgu ar ievainotajiem. Klusajā naktī sevišķi stipri atskanēja slikti ieziesto riteņu čīkstoņa un ievainoto kareivju vaidi.

—   Paldies, dārgie, par dienestu! Lai dievs dod jums ātri izveseļoties! — Kondratenko apsveica ievainotos, piejādams klāt pie katra pajūga.

—    Prieks censties! — daži kļuva možāki. — Atlabsim, atriebsimies japaņiem.

—    Vai daudz smagi ievainoto? — ģenerālis jautāja klāt piejājušajam ārstam.

—   Vairums, — neceru, ka līdz Arturai puse paliks dzīva,— tas Čukstot atbildēja. — Viegli ievainotie gandrīz visi atgriezās ierindā, dažus pat noturēt nevarēja, lai kārtīgi pārsietu, tā rāvās atpakaļ kaujā.

Tai brīdī viņiem blakus piebrauca zirgs, iejūgts ķiniešu rikšas rateļos, kuros veda divus ievainotos.

—   Divi robežsargi, — ārsts norādīja uz tiem, — ar lielām mokām atkūlušies līdz mums. Vienam no tiem sašautas abas kājas, ķerts arī kauls, otram cauršautas krūtis. Un, iedomājieties, viņi ilgi neļāva sevi pārsiet aiz tā iemesla, ka «ir taču vēl smagāk ievainoti».

—  Kā sauc?

—   Vienu — Jadrincevs, no divdesmit pirmās robežsargu rotas, bet otru — Suchenko, no tās pašas rotas.

Kondratenko piejāja pie rikšas, pateicās ievainotajiem par dienestu, apjautājās, no kādas puses viņi, un apsveica ar apbalvošanu ar Jura krustu.

—  Prieks censties, pazemīgi pateicamies, jūsu ekselence! Vakar domājām gan, ka japaņi mūs pārspēs, bet, lūk, neizde

vās vis. Bet tagad, kad jūs esat ieradies, tie pret mums nenoturēsies, — viens no ievainotajiem atbildēja.

—   Es viens jau neko lielu nevaru izdarīt!

—   Jūs viens pats esat vesela pulka vērts, jūsu ekselence. Ja kādam kaujas laikā bail sametīsies, paskatīsies uz jums un apkaunēsies, bet dažam citam spēki pieaugs. Zinās — mūsu ģenerālis ir ar mums! — aizkustināts norunāja otrs, uzsvērdams vārdiņu «mūsu».

Atvadījies no viņiem, Kondratenko straujos rikšos aizjāja tālāk. Pajājis garām rezerves daļām, viņš nonāca pie ierakumu līnijas. Te simtiem cilvēku visdziļākajā klusumā mēness gaismā steidzīgi izlaboja dienā sagrautās blindažas, atjaunoja uzbērumus, atraka aizbērtās satiksmes ejas. Bija dzirdama tikai daudzu cilvēku smagā elpošana un, skaļi čukstot, izsacītās pavēles.

Ieraudzījis divizijas pavēlnieku, darbu vadītājs kapteinis Zavgeņidze pienāca klāt un ziņoja par darbu stāvokli šajā iecirknī.

—   Līdz rītam ceru atjaunot visus pamatnocietinājumus; labi, ka japaņi mūs netraucē.

—   No kurienes tie strādnieki?

—   Pulkvedis Semjonovs atsūtīja visus aizmugurniekus, muzikantus, arteļščikus, maizniekus, vezumniekus — visus ārrindniekus, bet pulkus aizveda rezerves novietnē atpūtā, atstādams šeit tikai brīvprātīgo sardzi. No rīta japaņi atradīs atkal atjaunotus ierakumus un tajos labi atpūtušos aizstāvjus.

Apjājis aizsardzības līniju, Kondratenko visur atrada to pašu intensivā nakts darba ainu. Darbus vadīja Zavgeņidze, Raševskis un citi. Silti patencinājis viņus par parādito iniciativu un enerģiju, ģenerālis atgriezās Semjonova štābā, un, uzmodinājis pulkvedi, nodeva rīkojumus nākamajai dienai.

Nakts beidzās, rīta pusē jau manīja blāvumu. Cita aiz citas pie debesīm nodzisa zvaigznes. Tuvojās otrā chrizantemu svētku diena. Kondratenko steidzās atpakaļ uz Arturu. Bet viņš nebija vēl necik nojājis, kad aiz muguras sāka dārdēt artilērijas kanonade; no sākuma rīta skaidrajā gaijjā izdalījās katrs atsevišķs šāviens, kas daudzkārt atbalsojās k .ihu augstienēs, bet pēc tam viss saplūda nepārtrauktā, visu laiku pieaugošā dārdoņā. Ģenerālis kļuva tramīgs un pieturēja mazliet zirgu: nemiers par pulku drošību auga līdz ar artilērijas apšaudes pastiprināšanos. Viņš bieži raudzījās atpakaļ, ieklausīdamies kaujas troksnī, tad

apturēja zirgu un saka domāt: no vienas puses — viņam nekavejoties bija jaatgriežas Artura, no kuras bija aizjājis, neievērodams Steseļa aizliegumu, no otras — viņš ar visu sirdi tiecās pie saviem pulkiem, kuros pazina gandrīz visus virsniekus un daudzus kareivjus.

—   Jāsim atpakaļ, — beidzot viņš īsi pavēlēja dieniniekam un, pārspēdams negulētās nakts nogurumu, aizauļoja pretim arvien pieaugošajam kaujas troksnim.

Nakti japaņi bija pieveduši daudz smago lielgabalu un ar gaismas iestāšanos saka pastiprināti apšaudīt krievu ierakumus. Šāviņi spraga ar drausmīgu spēku, noraudami aizsegus im brustverus un aizbērdami ierakumus. No sākuma strēlnieki, paslēpušies ugunsdrošajās blindažās, necieta gandrīz nekādus zaudējumus un gaidīja uzbrukumu, bet tad no jūras pienākusī flote atklāja uguni uz krievu poziciju aizmuguri. Blimdažas apšaudē izārdīja, un strēlnieki bija spiesti atkāpties. To ieraudzījuši, japaņi metās uzbrukumā un ieņēma kalnu augstienes. Tieši tai laikā Kondratenko piejaja pie kaujas vietas. Tas bija bīstams bridis. Pa aizmugures nogāzi zem artilērijas un šauteņu uguns strēlnieku ķedes strauji atkapās. Ģenerālis devās tām pretim, nevērodams visapkārt sprāgstošos šāviņus.

—    Stāt! Kurp jūs? Kur atrodas virsnieki? Kas noticis? — kliedza viņš, šķērsodams kareivju ceļu. Kāds aizelsies virsnieks pieskrēja pie viņa.

—   Jū .. . jū . . . jūsu ekselence! Tādas šausmas, tādas šausmas. Tai elle noturēties nevar! — viņš ziņoja, pielikdams drebošo roku pie cepures naga.

—   Jums izsūtīti palīgspēki, tie jau nāk! Strēlnieki, šurp, pie manis! — skaļi sauca ģenerālis, salicis rokas pie mutes kā tauri.

Kareivji apstājās un, sajukuši vienā pūlī, nesaprata, ko darīt tālāk . . . Daži no viņiem metas atpakaļ kalnā un sauca citus sev līdzi.

—   Zēni, man pakaļ! — nokomandēja Kondratenko un, kliegdams «urā», aizauļoja uz paugura virsotni. Strēlnieki metās viņam pakaļ.

—   Izretināt rindas, slēpties aiz akmeņiem un krūmiem! Sagatavoties vispārējam uzbrukumam! Virsnieku kungiem sekot manai rīcībai! — ģenerālis pavēlēja.

Japaņi, ieraudzījuši, ka krievi atgūst drosmi, atklāja nekār-

ilgu šauteņu uguni. Lodes veseliem spietiem džinkstēja gaisā. Te vienā, te otrā vietā iekliedzās ievainotie un krita nogalinātie.

—   Strēlnieki, mirsim par savu tēviju, par mūsu caru! Ar dieva palīgu! Urā-ā! — un, izrāvis no maksts zobenu, Kondratenko iecirta piešus zirgam sānos.

Aizrāvušies no varonīgā piemēra, dažu rotu taurētāji sāka pūst uzbrukuma signālu un metās pakaļ ģenerālim. Strēlnieki kā lavīna plūda aiz viņiem, un pēc nedaudzām minūtēm japaņu karogs tika norauts, japaņi no augstienes padzīti un viņu spēku atliekas izklaidētas bēga lejup pa kalna nogāzi,

—   Paldies, ērgļi, par varonīgo dienestu! — pateicās ģenerālis, apstaigādams atkal ieņemtos ierakumus.

Viņa cepure bija divās vietās cauršauta, seja notraipīta asinīm. Ar mutautiņu saturēdams ievainojumu, ģenerālis moži apgāja visu kaujas līniju.

Nozīmējis vienu no virsniekiem par kalna komandantu, Kondratenko jiokāpa lejā, kur to priecīgi sagaidīja Semjonovs.

—   Roman Isidorovič, kā jūs atkad atkļuvāt šurp? — viņš piesteidzās pie ģoneraļa. — Kādēļ jūs tā riskējāt ar savu dzīvību?

: — Uzspļāvu Arturai un no pusceļa pagriezu atpakaļ. Kamēr te noris kaujas, es tikpat cietoksnī neko nespēju darīt!

Pēc neilga laika Kondratenko ar pārsietu galvu šēdēja štābā un izdalīja pavēles savas divizijas pulkiem. Steselim tika nosūtīta īsa telefonograma, ka viņš atrodas pie Semjonova.

Japaņiem bija vajadzīgas vairākas stundas, kamēr viņi sakārtoja savas izjukušās karaspēka daļas un sagatavojās jaunam uzbrukumam.

Diena bija neparasti karsta un nomācoši smacīga.

Ap pusdienas laiku jūrā atnāca Arturas eskadras kuģi un, aizdzinuši japaņu kuģus, sāka apšaudīt ienaidnieku. Kaut gan šī apšaude pretiniekam sevišķus zaudējumus nenesa, tomēr traucēja viņu sagatavoties jaunam uzbrukumam.

Noskaities par šīm neveiksmēm, japaņu sauszemes armijas virspavēlnieks barons Nogi pieprasīja, lai admiralis Togo nekavējoties kaut ko uzsākt pret krieviem. Pēc tam japaņu eskadras, kas sastāvēja no četriem bruņukuģiem, diviem bruņu kreiseriem un vairākām mīnulaivām, ieradās pie Lunventaņas līča. «Retvizans» un kreiseri «Diana», «Palada», «Bajans» un «Noviks» uzsāka ar viņiem kauju, nosegdami uz Arturu aizejošās

lielgabalu, un minulaivas. Pēc krievu kuģu aiziešanas sagatavošanos uzbrukumam nekavējoties atjaunoja.

Ap pieciem vakarā pēc pamatīgas artilērijas apšaudes japaņi atkal devās uzbrukumā. Retinātās ķēdēs viņi kā vienpadsmit cits citam sekojoši viļņi ātri kāpa augšup Augstajā un Semafora kalnā, kurus uzskatīja par visu Semjonova iecirkņa poziciju atslēgu.

—    Rota, uguni! — ik brīdi no nemitīgas kliegšanas aizsmakušā balsī poručiks komandēja kareivjus, kas aizsargāja uzeju kalnā. Un zalve sekoja zalvei. Varēja redzēt, kā ievainotie japaņi krīt, rāpjas, uzlec kājās, mēģinādami bēgt, atkal krīt un raustās agonijā. Ķēde ātri izšķīda, bet tās vietā tūliņ stājās cita. Cīņas karstumā neviens nevēroja ne šrapneļus, ne ievainotos, ne nogalinātos. Šauteņu zalves nomainīja atsevišķu grupu šāvieni, kuriem atkal sekoja zalves. Visapkārt bija neaprakstāms troksnis, viss dārdēja un rībēja. Poručikā neviens vairs neklausījās, strēlnieki šāva paši. Atmetis ar roku, virsnieks paņēma kāda nogalinātā šauteni, nogulās ķēdē blakus kareivjiem un sāka šaut uz japaņiem. Atkal japaņi neizturēja un atkāpās, līdz kalna virsotnei uzskrēja tikai daži cilvēki. Viens no tiem, pilnīgi apmāts, ar sarkanu seju un zvērojošām acīm, uzlēca uz brustvera un kliedza:

—   Sveiks, krievs!

—    Ardievu, japani! — kāds strēlnieks atbildēja un iegrūda viņā durkli. Neprātīgais japanis atgāzās atpakaļ un novēlās no kraujas.

Šīsdienas ceturtais uzbrukums atkal bija atsists. Bet aizstāvju skaits kusa ar katru brīdi, — bija palikusi labi ja trešā daļa, poručiks sen jau bija nogalināts, neviens pat nebija redzējis, kad tas bija noticis. Virsnieku vairs nav. Kas komandē roiu — neviens nezina. Toties strēlnieki labi atceras, ka kaut kur tuvumā atrodas Kondratenko, kas viņiem lika turēties līdz pēdējai iespējai, un viņi turas. Diena jau slīd pret vakaru. Saule gandrīz nogājusi aiz kalna. Tās asinssarkanie stari tikko var izlauzties cauri dūmu un putekļu piesātinātajam gaisam. Dienā gandrīz nesaredzamie šrapneļu sprādzienu uzliesmojumi ar katru bridi kļūst spilgtāki un spilgtāki. Uz tumšās debess fona skaidri saredzamas zaļganās, gaoļana krūmiem klātās augstieņu virsotnes. Pie debesīm iedegas pirmās zvaigznes. Diena ir galā, bet japaņu kaujas spars vēl nav atslābis. Tiklīdz pir

mās ēnas nogaist pār ielejām, viņi atkai sāk pulcināt svaigus, kaujā vēl nebijušus spēkus. Strēlnieki uzdevuši uz aizmuguri aizejošajiem vieglāk ievainotajiem ziņot par to «pašam Kondratenko». Un divi no tiem, viens ar asiņainu pārsēju ap galvu, otrs — apsējis roku ar pašdarinātu saiti, ierodas pie ģeneraļa.

—   Kas pie jums vēl dzīvs no virsniekiem? — Romāns Isfdorovičs jautā, noklausījies ziņojumu.

—   Liekas, ka no pusdienas neviena vajrs nav, visi krituši.

—   Kas tad jūs komandē?

—   Paši turamies, jiisu ekselence. Ievainotos atlaižam lejā no kalna, bet, kas veseli, — tic sēž un gaida palīgus. Tikai tas nav labi — patronu palicis maz, — kareivji ziņoja.

Kondratenko uzlūkoja kareivju labsirdīgās, iedegušās sejas, kas ar bezgala uzticību raudzījās uz viņu, acīm redzot pat nesaprazdami, cik lielu varonību pierāda tie tur kalnā.

—   Es pats došos komandēt tos, kas vēl tur kalnā palikuši dzīvi, — viņš paziņoja klātesošajiem. — Dodiet man līdzi divas rotas no rezerves spēkiem.

Pēc dažām minūtēm pie štaba piesoļoja rezerves rotas. Abi rotu komandieri ieradās pēc pavēlēm.

—   Jums jāpārņem un neatlaidīgi jāaizstāv Augstais kalns, — ģenerālis pavēlēja. — Tas mums jānotur par katru cenu!

—   Ar jums, Roman Isidorovič, mēs iesim ir ugunī, ir ūdenī, bet jūs nedrīkstat tā riskēt ar savu dzīvību! Vai nav tiesa, zēni? — virsnieks vērsās pie kareivjiem.

—   Tieši tā! Mēs paši visu nokārtosim, jums nav jāuztraucas, — kareivji skaļi runāja.

—   Nu, tad ar dievpalīgu! Es jūs tomēr pavadīšu, — ģenerālis nolēma un aizsoļoja rotām pa priekšu.

Aizvedis tās līdz pusceļam kalnā, viņš palaida garām kareivjus, uzmundrinādams tos siltiem un laipniem vārdiem. Augstais kalns atkal bija strēlnieku rokās.

Tumsai iestājoties, japaņi piezagās klāt un apmētāja krievus rokas granatām. Te vienā, te otrā vietā atskanēja neliels sprādziena troksnis, ko pavadīja sirdi plosoši ievainoto kliedzieni. Šāda veida uzbrukums bija negaidīts. Strēlnieki apjuka un nesaprata, kā aizstāvēties. Viņi mēģināja šaut uz granatu sviedējiem, bet tumsā trāpīt tiem bija gandrīz neiespējami, un granatas bira bez mitas, jo japaņi bija paslēpušies pavisam tuvu. Kaxt viņiem beidzot izdevās gar flangu aizlavīties krievu

aizmugurē un apmētāt krievus ar granatām no viņu pašu aizmugures, strēlnieki neizturēja un atstāja kalna virsotni1 . Pusceļā viņi tomēr apstājās.

Kondratenko aizsūtīja uz pārrāvuma vietu pēdējo rezerves spēku pusrotu ar diviem ložmetējiem un nolēma līdz rītam pretuzbrukumu neuzsākt.

Ari cīņā nogurušie japāņi neturpināja uzbrukumu un apmierinājās ar virsotni'.

Frontē iestājās pārtraukuma klusums. Mēness apspīdēja apklusušās augstienes. Pa ceļu uz Arturu kā straume plūda ievainoto transporti, vezumnieku rindas, divriči ar patronu kastēm un ķiniešu arbas ar karaspēka mantām.

Semjonovs aizsūtīja uz aizmuguri visu, kas pozicijās bija nevajadzīgs.

Kondratenko aprēķināja šīsdienas zaudējumus.

—   Ap pusotra tūkstoša, — ziņoja viņam kapteinis — Semjonova štaba priekšnieka vietas izpildītājs.

—   Cik tad mums vēl palikuši?

—    Ne vairāk kā trīs tūkstoši, ja pieskaita jūrniekus un robežsargus. Divdesmit sesto pulku rītdien izformēsim divos bataljonos ar trīs rotām katrā, divdesmit piekto — tāpat, atliek vēl viena rota matrožu un viena rota robežsargu. Pavisam sešpadsmit rotu, — viens normāls pulks.

— Ja mums rīt neatsūtīs papildspēkus, tad mēs savas pozicijas nenoturēsim. Nekavējoties tie jāpieprasa no rajona štaba rezerves daļām.

—   Ģenerālis Steselis šodien jau kategoriski atteica.

—   Bet Foks?

—   Atbildēja ar lamui vārdiem.

Kondratenko gribēja kaut ko atbildēt, bet aprāvās pusvārdā un, atkritis pret krēsla atzveltni, aizmiga. Pasaucis denščikus, Semjonovs uzmanīgi noguldīja ģenerāli saliekamajā gultā.

Vēlu piecēlies, Foks, kā parasti, devās pastaigā uz tuvumā stāvošā četrpadsmitā pulka stabu. Ceļā viņš sastapa štaba priekšnieku Dmitrijevski, noklausījās viņa ziņojumu par stāvokli frontē, apjautājās par Sacharovu un pavēlēja sūtīt visus pajūgus ar ievainotajiem un visus liekos ļaudis uz Arturu, bet sapie* rus uz Vilku kalniem.

—   Vai tad sākas atkāpšanās? — štaba priekšnieks brīnījās.

—   Karā un turklāt vēl aizsargāšanās karā, kad visa inieiativa pretinieka rokās, grūti kaut ko noteikt. Jau iepriekš janodrošina sev brīvas rokas, bet, lai to panāktu, jāatbrīvojas no visa liekā, — Foks paskaidroja un atlaida Drnitrijevski.

Stabā pie Savicka, apjautājies par zaudējumiem pulkos, viņš vērsās pie tā ar jautājumu:

—   Kādas ir jūsu domas par Zaļo kalnu aizstāvēšanu turpmāk?

Savickis kādu brīdi domāja, pūlēdamies atminēt, kāda atbilde divizijas komandierim būtu patīkamāka. Atcerējies Foka bieži izteiktās domas par atkāpšanās vēlamību uz Arturu, viņš, tikai mirkli pārdomājis, atbildēja:

—   Jo ātrāk atkāpsimies, jo labāk, jūsu ekselence! .. . Šeit pulki no artilērijas apšaudes tikai velti zaudē cilvēkus, tas novājina cietokšņa nākamo garnizonu.

—   Es arī tā domāju, — apmierināts noteica ģenerālis. — Es jau nodevu pavēli par vezumnieku un visu aizmugures grabažu nosūtīšanu uz cietoksni,

^ Foka galvā jau sen bija nobriedis plāns, ko tas rūpīgi apdomāja vēl visos sīkumos, staigādams pa istabu.

«Kondratenko, bez šaubām, turēsies līdz pēdējam, — domāja Foks. — Es atkāpšos, tiklīdz japaņi man uzbruks. Rezultātā Semjonova pulku ielenks no flanga un varbūt pat no aizmugures, tā ka no tā nekas nepaliks pāri. Ja tā notiks, Kondratenko noziedēs. Patvaļīgi atstājis cietoksni un vēl cietis neveiksmi! Tā kas nevienam netiek piedots! Tad es būšu vienīgais kandidats uz sauszemes karaspēka pavēlniecību, un viss būs manās rokās.»

Tā domādams, Foks pasmaidīja un jautri paberzēja rokas.

Tā paša 14. jūlija dienā ap pieciem pēc pusdienas japāņi beidzot sāka uzbrukt ceturtās divizijas trīspadsmitajam pulkam, bet tika atsisti un cieta milzīgus zaudējumus. To uzzinājis, Foks pārskaitās, un, izlamājis rupjiem vārdiem pulka komandieri, pavēlēja aizvest pulku no priekšējām pozīcijām, atstājot tur tikai izlūku komandu. Pēc tam viņš izsauca Drnitrijevski un tam kā vislielāko noslēpumu uzticēja ziņu, ka Semjonova pulki sakauti un nekārtībā atkāpjas uz Arturu,

—   Es tikko runāju ar viņa stabu. Tur visi savās vietās, — mēģināja iebilst pulkvedis., bet sava priekšnieka niknā skatiena iespaidā tūliņ apklusa.

—  Man šīs ziņas atveda ziņnesis jāšus. Nekavējoties aizsūtiet uz visām mūsu karaspēka daļām pavēli par atkāpšanos.

Dmitrijevskis paklausīgi sveicināja un izgāja ārā. Izsaucis pa tālruni visu pulku komandierus, viņš tiem paziņoja par labā flanga sakāvi un par tūlītēju atkāpšanos uz Vilku kalniem. Pulkos sacēlās liels nemiers, ko pastiprināja japaņu uzbrukumi dažiem frontes iecirkņiem. Likās, ka nupat atkārtosies Kinčžouas notikumi, bet te negaidot iejaucās Irmanis un ar savu bateriju uguni ik reizes noslaucīja pretinieku, tiklīdz tas parādījās uz virsotnes.

To uzzinājis, Sacharovs aizskrēja uz štābu pie Foka un lūdza savaldīt artilērijas priekšnieku. Ģenerālis izplūda visizmeklētākajos lamu vārdos par šādiem idiotiem, kas nesaprot kara apsvērumus, un pēc tam pārmērīgi centīgajam artilērijas priekšniekam tika nosūtīta kategoriska pavēle taupīt municiju.

Šo rīkojumu un pavēli par atkāpšanos Irmanis uzņēma ar lielu nepatiku un nekavējoties aizjāja uz štābu noskaidrot stāvokli.

—    Kāpēc mēs atkāpjamies? — viņš uzbruka Dmitrijevskim. — Japaņi visur atsisti, lādiņi vēl ap divi simti uz katru lielgabalu, ar tiem es varu noturēties vēl veselu diennakti.

—   Semjonovs atkāpjas, pareizāk sakot, bēg uz Arturu, — Dmitrijevskis iesāka stāstīt.

—   Jūs kāds ir apmānījis! Otrās baterijas komandieris Laperovs no labā flanga man ziņo, ka tur visi uzbrukumi atsisti un neviens ir nedomā atkāpties…

—   Steseļa pavēle …

—   Kāpēc jūs nepaskaidrojāt viņam, ka nav nekāda iemesla atkāpties no pozicijām?

—   Ejiet pie divīzijas komandiera, viņš jums paskaidros.

Bet Foks nepaskaidroja neko, viņš vienkārši; pavēlēja nekavējoties atkāpties.

—   Pēc pusstundas sagaidu no jums, Vladimir Aleksejevlč, ziņojumu par manas pavēles izpildīšanu, — pārtrauca viņš Irmani.

—   Esmu nemierā arī ar' bateriju izvietošanas dispoziciju Vilku kalnos. Manas labā flanga baterijas kaut kāda iemesla

dēļ tiek pārvietotas uz kreiso flangu un tās. no turienes manā vietā. Tāpēc mums būs jānoiet liekas divdesmit verstis un mēs laikā nepagūsim atbalstīt strēlnieku daļas, — joprojām pretojās Irmanis.

—   Es jūsu domas neprasu., pulkvedi! Jūs esat atlaists! — Foks norādīja uz durvīm.

Irmanis pārskaities aizskrēja uz telefona centrāli, lai mēģinātu sazvanīt Steseli Arturā, bet sakari jau bija pārrauti, un viņš, neko nepanācis, devās atpakaļ pie savam baterijām. Saule vēl nebija norietējusi, kad ceturtās divīzijas pulki atkāpās visā frontē. To atkāpšanos nosedza izlūku komandas. Ieraudzījuši uz visiem ceļiem putekļu mākoņus, japāņi atklāja uz tiem niknu šrapneļu uguni. Atkāpšanās arvien vairāk sāka pieņemt bēgšanas raksturu, un, to izmantodami, japāņi ielauzās divdesmit piektā un divdesmit sestā pulka flangos un aizmugurē, nostādot tos kritiskā stāvoklī.

Dienimeks uzmodināja Kondratenko tieši tai brīdī, kad japaņi, ielauzušies aizmugurē, kliegdami «banzai», uzbruka nelielajai ķiniešu sādžiņai, kur atradās Semjonova štābs. Pirmajiem šāvieniem atskanot, pulkvedis savāca pie štaba sava pulka karognesēju vadu, divdesmit pipktā pulka jātnieku izloku komandu, divus jūras desanta lielgabalus ar kādiem desmit matrožiem, vezumniekus, denščikus un ātri noorganizēja aizstāvību. Ienaidnieku pielaida pavisam tuvu klāt un tad apšāva ar šīs salasītās komandas šauteņu zalvēm. Kondratenko, kad tas izskrēja no fanzas, gandrīz aizkrita ausis no visapkārt rībošo šāvienu trokšņa. «Banzai» kliedzieni sajaucās ar «urā» saucieniem, ko pārspēja jūras lielgabalu dārdoņa. Lodes kā spieti lidoja uz visām pusēm. Tumsā nevarēja saprast, kas notiek.

—• Kas ir? Kas tā par apšaudi? Kur pulkvedis Semjonov6? Kāpēc mani tik vēlu uzmodināja? — ģenerālis apbēra jautājumiem savu dieninieku.

—   Paslēpieties pagrabā, Roman Isidorovie, citādi, nedod dievs, jūs vēl var ķert kāda lode! — atbildes vietā lūdzās dieninieks, saķēris Kondratenko aiz piedurknes.

Aiz vārtiem Kondratenko uzgrūdās divi1 matroži. Ģenerālis viņus tumsā pazina no baltajiem apģērbiem.

—   Kur nodaļas priekšnieks? — viņš tiem uzprasīja.

—   Pie vārtiņiem aiz žoga, — viens no viņiem atbildēja. — Japanis tik piepeši uzbruka, gandrīz vai mūsu ģenerāli sagūstīja, runā, ka viņš smagi ievainots.

—   Kas?

—   Kājnieku ģenerālis Kondratenko. Strēlnieki tā saniknoti par to, ka visus japaņus apšauj, nevienu neņem gūstā.

—   Bet es esmu dzīvs un vesels! …

Matrozis neticīgi piebāza tumsā savu seju klāt pie Kondratenko un nopietni apskatīja viņa uzšuves.

—   Liekas, patiess ģenerālis! — viņš priecīgi iesaucās. — Tad nu gan kareivjiem būs prieks, ka jūsu ekselence tiešām vesels! Atļaujiet, es jūs aizvedīšu pie viņiem, — un, nenogaidījis atbildi, matrozis devās uz priekšu. — Aizskrien tu pirmais un paziņo pulkvedim, ka ģenerālis nāk dzīvs un vesels, — viņš pavēlēja otrajam matrozim.

Pēc nedaudz soļiem viņi jau sastapa Scmjonovu, kas steidzās pretim.

—   Roman Isidorovič, jus tiešām vesels! — metās viņam klāt pulkvedis. — Te kāds neģēlis izlaidis baumas, ka jūs ievainots! Kad to uzzināja strēlnieki, tie kļuva no niknuma gluži neprātīgi, aiztrenca japāņus kā aitas.

—   Kas noticis? Kā japaņi bija nokļuvuši šeit?

—   Foks atkāpies, mums neko neziņojis, tāpēc japaņi bija mūs apgājuši. Tomēr jums vajadzētu sevi saudzēt, Roman Isidorovič!

Bet Kondratenko neklausīja. Piegājis pie kareivju ķēdēm, viņš skaļā balsī pateicās kareivjiem par viņu rūpēm.

—   Prieks censties! Lai dievs dod jums ilgu mūžu! Ar jums mēs nepazudīsim! — atskanēja priecīgas atbildes.

Sakautie japaņi ātri atkāpās, pazūdot tumsā. Kondratenko un Semjonovs atgriezās štābā. Adjutants tur jau steidzīgi mēģināja visu sakārtot.

—   Kur tad Foks tagad atrodas? — ģenerālis jautāja.

—   Izsūtījām jātnieku izlūkus noskaidrot ceturtās divizijas ■abā flanga atrašanās vietu, — Semjonovs ziņoja.

—   Kas notiek mūsu labajā flangā, piejūras iecirknī?

—   Robežsargu priekšnieks apakšpulkvedis Butusovs ziņo, ka, atskaitot nelielus uzbrukumus frontei, ienaidnieks sevišķu aktivitati neparāda.

—   Jātnieks ziņnesis no Foka staba, — pieteica adjutants, kad fanzā ienāca noputējis un noguris kareivis, kas pasniedza Kondratenko vēstuli.

—   Kāpēc tik ilgi jāji šurp? — stingri noprasīja viņam ģenerālis.

—    Apmaldījos tumsā, jūsu ekselence, mūsu stabā man teica, ka septītā divīzija atkāpjoties uz Arturu, es domāju, ka noķeršu jūs ceļā, bet tur neviena nesastapu, — kareivis taisnojās.

—   Foks jau vakar vakarā sācis atkāpties uz Vilku kalniem, — Kondratenko pavēstīja, ātri izlasījis papīru. — Pavēlu atkāpties uz Portarturas cietokšņa rajonu, — kādu laiku pārdomājis, noteikti pateica ģenerālis.

Laiks skrēja, tuvojās rīts, vajadzēja pasteigties. Drīz vien visi pulki pilnīgā klusum» devās ceļā, izmantodami tumsas aizsegu.

Kondratenko ar stabu aizjāja līdz kādām krustcelēm, kur garām vajadzēja iet visām viņa divizijas daļām. Te viņš katram pulkam un katrai vienībai apjautājās par zaudējumiem un pateicās kareivjiem.

Bija kļuvis jau pavisam gaišs, kad garām pagāja pēdējās nodaļas.

—   Lūdzu jūs, Vladimir Fjodorovič, uzņemties vispārējo pārgājiena kolonu komandēšanu, — teica ģenerālis Semjonovam, — bet es došos uz Arturu.

Vilku kalnos ceturtās divizijas daļas atrada poziciju vietā seklus ierakumus», izraktus kalnu pakājē bez jebkādām blindažām un ar ļoti niecīgu daudzumu aizsegu. Apšaudi no šīm pozicijām nepieļāva biezie gaoļana krūmi, kas ietvēra tās no visām pusēm divdesmit līdz trīsdesmit soļu attālumā. Viss tas radīja šaubas, — vai tikai pulki nav nonākuši nepareizā vietā, bet, rūpīgi pārbaudot apkārtni, nekur citur neatrada nekādu nocietinājumu pazīmju. Pats šī fortifikācijas mākslas šedevra radītājs kapteinis Sacharovs apdomīgi kopā ar Foku jau iepriekš bija aizbraucis uz Arturu, atļaudams karaspēka daļām pašām tikt galā ar iekārtošanos nocietinājumos.

Nakts pārgājienā nogurušie pulki sāka iekārtoties jaunajā

vieta, lamādami inženierus, kas bija būvējuši šis pozicijas, un priekšniecību, kas tiem lika tās ieņemt.

Ritausmā, kad gandrīz visi gulēja, japaņi uzmanīgi caur gaoļana krūmiem bija piezagušies klāt ierakumiem un negaidot metās durkļu uzbrukumā. Sīs četrpadsmitā pulka rotas kareivjus visus nodūra, un kaimiņu rotas nedevās vis tai palīgā, bet sāka bēgt. Drīz vien viss pulks pilnīgā nekārtībā atkāpās un izklīda pa apkārtējām ķiniešu sādžām.

Resnais Savickis apakšveļā uzlēca zirgā un aizauļoja uz Arturu. Nezin ar ko beigtos šī neprātīgā kņada, ja nebūtu pienācis trīspadsmitā pulka rezerves bataljons, kas, aptvēris japaņus no flangiem, piespieda tos atkāpties, pēc tam četrpadsmitā pulka atlikušās daļas atgriezās savās vjetās.

Visu nākamo 16. jūlija dienu, izmantodami to, ka gaoļana krūmi sniecās gandrīz līdz pašām krievu pozicijām, japaņi vēl vairākas reizes mēģināja uzbrukt ar durkļiem un dažās vietās arī nostiprinājās ieņemtajās krievu pozicijās. Viņu galvenie spēki un artilērija pienāca tikai pret vakaru.

Pirms saulrieta aizmugurē uz īsu laiciņu parādījās Foks un, noskaidrojis apstākļus ieņemtajos iecirkņos, pavēlēja turēties līdz pēdējam.

—   Bez šaubām, arvien jāpatur prātā, ka jāsaudzē kareivji cietokšņa aizsardzībai, jo mūsu galvenais uzdevums ir aizstāvēt Portarturu, — beigās nobrīdināja virsniekus divīzijas komandieris.

To varēja saprast ka tiešu norādījumu, ka noturēties Vilku kalnos nav vajadzīgs, un pulku komandieri atviegloti uzelpoja.

Visu dienu pret Foka diviziju vērsās nikna artilērijas uguns, kas piespieda to atstāt līdzšinējās pozicijas un pāriet aiz nākamā paugura. Nakts pārtrauca apšaudi, toties septiņpadsmitā jūlija rītausmā japaņi uzbruka krieviem ar divkāršu sparu; saplakušie, nogurušie pulki nenoturējās un sāka atkāpties uz Arturu; rezervē stāvošais četrpadsmitais pulks, kam vajadzēja nosegt atkāpšanos, pirmais aizmetās cietokšņa baterijas patvērumā.

Redzēdams krievu straujo atkāpšanos, japāņu aplenkuma armijas virspavēlnieks barons Nogi krievu vajāšanai izsūtīja visus savus rezerves spēkus, cerēdams līdzi bēgošajām karaspēka daļam ielauzties Arturā, bet te viņš pāVrēķinājās. Ģenerālis Nadeins, kas atradās pie divīzijas, savāca pulku atliekas

un kopā ar Irmaņa artilēriju deva pretiniekam pamatīgu prettriecienu. Baterijas cita pēc citas izrāvās cauri strēlnieku ķēdēm un, tieši virsū tēmēdamas, ar kartečām apšāva uzbrūkošos japaņus. Atsevišķi vadi un pat niecīgas strēlnieku komandas izmantoja katru kalnu pauguru, krūmus, klintis vai akmeņu kaudzes, lai atturētu skaitliski pārāko ienaidnieku. Bet šī saraustītā turēšanās bez vienotas kopējas virsvadības, bez šaubām, nevarēja atturēt pretinieka virzīšanos uz priekšu, un 17. jūlija ap desmitiem no rīta ceturtās divizijas atliekas atkāpās cietokšņa rajona iekšējā nocietinājumu joslā.

Arturā atgriezušos. Kondratenko Steselis saņēma stipri vēsi. Jau iepriekšējā vakarā viņš bija sagatavojis pavēli par stūrgalvīgā ģeneraļa atcelšanu no visiem amatiem «par patvaļīgu aplenktā cietokšņa atstāšanu».

Kad vēsts, par to nonāca līdz cietokšņa štabam, Smirnovs, kas uzskatīja Kondratenko par savu balstu, ļoti uztraucās un, neuzdrošinādamies pats pretoties nocietinājumu rajona priekšniekam, devās pēc padoma un palīga pie admiraļa Vithefta. Tas uzdeva pateikt Steselim ar viņa štaba priekšnieka starpniecību, ja Kondratenko tiks atcelts, tad Vithefts nosūtīs speciāli nozīmētu mīnulaivu uz kādu neitrālu ostu ar ziņojumu tieši caram.

Pārbijies, pulkvedis Reiss aizsteidzās pie Stcseļa un ļoti izmeklētiem vārdiem pavēstīja tam radtišos stāvokli.

—   Uzspļaut man gribas uz visiem šiem jūrniekiem, bet Smirnovu es rīt pat atcelšu no cietokšņa komandēšanas un viņa vietā iecelšu Foku, — Steselis iekarsa.

—   Tikko saņemts ziņojums no ģeneraļa Foka, ka viņa divizija izsista no augstienes pozicijām un pēc lieliem zaudējumiem atkāpjas uz Vilku kalniem.

—   Pie visa vainīgs Kondratenko! Viņš, droši vien, būs iejaucies Foka pavēlēs un savlaicīgi nebūs viņu atbalstījis! — ātrās dusmās atteica Steselis. — Es rīkojos pavisam pareizi, atceldams no komandēšanas, to maz-krievu.

Redzēdams, ka ģenerālis ietiepjas un ka ar viņu nav vērts strīdēties, Reiss nolēma izmantot Veras Aleksejevnas palīdzību. Viņš diplomātiski pastāstīja tai visu par Kondratenko un izteica sirsnīgu nožēlu par viņas laulātā drauga mazliet pārsteidzīgo rīcību.

Uzzinājusi par Foka atkāpšanos, ģeneraliene uztraucās.

—   Tādā brīdī atcelt Kondratenko vispirms ir muļķīgi! Un tad, — kas viņu te atvietos? Pēc Kinčžouas uz Foku man nav ticības. Smir'novu sen jau laiks ievietot trako namā par Viņa neprātīgo gudrību, Anatols neko no cietokšņiem nejēdz, Nadeins par vecu, Gorbatovs dumjš, Čerpickis ir gļēvulis, — Vera Aleksejevna uz pirkstiem uzskaitīja visus ģenerāļus. — Romans Isidorovičs — inženieris, cietokšņa iekārtu labi pārzina, viņam viss būtu jāvada! Labi, es parunāšu ar vīru!

Laulāto draugu guļamistabā notikušās vētrainās sarunas rezultātā pavēle par Kondratenko tika atcelta un Steselis aprobežojās tikai ar vieglu pārmetumu.

Saņēmis paziņojumu par ceturtās divizijas pulku steidzīgo atkāpšanos, Steselis pavēlēja nekavējoties atsaukt uz Arturu ari Semjonova pulkus un pats devās tos sagaidīt, kā arvien — lielas svitas pavadīts.

Kādas trīs verstis aiz fortu līnijas vecā Arturas ceļa krustcelēs ģenerālis apstājās, tai sagaidītu pienākam septītās divizijas pulkus. Ģenerāļa svitā atradās Ņikitins, Reiss, Sacharovs, Gantimurovs un vēl kādi desmit štāba virsnieki. Kondratenko, Naumenko un Zvonarevs aizjāja pretim pulkiem. Ieraudzījuši savu divizijas komandieri, kas kopā ar viņiem Zaļajos kalnos bija pavadījis grūtās dienas, strēlnieki uzmundrinājās un kļuva možāki.

—   Lai dzīvo mūsu ģenerālis! Urā Kondratenko! — atskanēja no visām strēlnieku rindām.

Romāns Isidorovičs laimīgs vicināja cepuri un kaut ko kliedza, viņiem atbildēdams.

Pēc tam, nostājies kolonas priekšgalā, viņš pats aizveda pulkus līdz Steselim. Ģenerālis nocietinājumu rajona priekšniekam salutēja ar zobenu un, piejājis klāt, nodeva raportu. Zvonarevs un Naumenko pievienojās Steseļa svitai un novēroja garām ejošā karaspēka daļas.

Pirmais ar muziķu nāca divdesmit piektais pulks, nesdams karogu, ko pēdējās kaujās bija caururbušas lodes. Taisnās rindās, stingri ieturēdami līdzinājumu, strēlnieki braši soļoja, orķestrim uzmundrinoši skanot. Daudziem no viņiem bija pārsēji, tomēr visi izskatījās braši. Vads aiz vada, rota aiz rotas,

bataljons aiz bataljona, ieturēdami attālumus, viens pēc otra garām pagāja divdesmit piektais un divdesmit sestais pulks, ko izcīnītās kaujas bija samazinājušas līdz dažām rotām. Aiz tiem brauca artilērija, dārdinādama gaisu ar smagajiem lielgabaliem. Tās priekšgalā ar pārsietu galvu un apaudzis biezu, melnu bārdu, uz varena meļņa jāja divizijas komandieris pulkvedis Mechmandarovs. Aiz viņa garā lentē izstiepās lielgabalu iejūgi, pirmajai baterijai — melni zirgi, otrajai — bēri, trešajai — brūni. Pēc artilērijas divizijas nāca Kvantunas flotes ekipāžās rota. Milzīgais matrozis Babuškins nesa lielo, vējā plīvojošo Andreja flagu. Matroži gāja, kā jau jūrnieki, mazliet gāzelēdamies, ar sevišķu, tikai viņiem piemītošu iznesību. Uz vienu ausi pabīdītās cepurītes ar plīvojošām, melnām lentītēm uz muguras piešķīra viņiem brašu, draisku izskatu. Jauniņais mičmanis, kas veda rotu, pacēla zobenu sveicienam un piegāja pie Steseja, kurš vēlīgi pasniedza viņam roku un pateica dažus laipnus vārdus. Gājienu noslēdza robežsargu rota.

Steselis sasveicinājās ar visiem un pateicās karaspēka daļām par viņu darbību kauju laikā. Un tad, kad rotas cita aiz citas aizslīdēja garām, viņš pagriezās pret Kondratenko, sirsnīgi paspieda viņa roku un pateicās par tam uzticēto strēlnieku un matrožu brašo izskatu.

—   Tā vien liekas, ka viņi' nenāk vis no kaujas lauka, bet no ķeizara Carskoje selo parades laukuma! — Steselis jūsmoja.

—  Diezin vai viņus tur ielaistu tādus, ar pārsējiem ap galvām un rokām, — atbildot piezīmēja Kondratenko.

—   Jā, tur pulvera smaku jūt tikai pēc salūta, — piekrita nocietinājumu rajona priekšnieks.

Kad visi bija pagājuši garām, Kondratenko militāri sveicināja un vērsās pie Steseļa:

—   Jūsu ekselence, atļaujiet man ar saviem pulkiem doties palīgā ceturtajai divizijai!

—   Lūdzu jūs! No šīs dienas tā vispār būs pakļauta jums kā cietokšņa sauszemes aizsardzības priekšniekam, — Steselis atbildēja.

Reisa, Sacharova un Gantimurova sejās parādījās neizpratne, apjukums un dusmas.

—   Apakšpulkvedi Naumenko, praporščik Zvonarev, lūdzu,

sekojiet man, — ģenerālis Kondratenko uzsauca vigiem, ieraudzījis tos svitas vidū, un palaida zirgu straujos rikšos.

Tajā brīdi, it kā salutējot viņam, no Arturas nocietinājumu loka atskanēja smago cietokšņa lielgabalu dārdoņa.

Arturas blokāde sākās.

SATURS

PIRMS DAĻA

Pirmā nodaļa…………………………………….

Otrā noda|a……………………..

Trešā noda|a…………………………………………

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa……………………………………….

Sestā nodaļa … …

Septītā nodaļa Astotā nodaļa …

OTRA DAvA.

Pirmā nodaļa…………………………………………….

Otrā nodaļa………………………………………….

Trešā nodaļa……………………

Ceturtā nodaļa………………………………………

Piektā nodaļa …. ……………………..

Sestā nodaļa…………………………………

Septītā nodaļa………………………….

Astotā nodaļa………………………………………

Л. Степанов ПОРТ-АРТУР Части I и II Па латышском языке

Mb. red. М. Grantovska Redak'oie М. К го ш а Ilustrators К. Fridrichsons lecnu redaktors J. S и d л r s Korektores 1<. К11 k s t i 11 at T. Greete

Nodota salikšanai 1949. e. 28. novembrī Parakstīta iespiešanai 1950. g. 1«. janvnrl Papira formats 61x86 cm. Metiens 10.000 ek».

30,25 iespiedloksnes. 3t īzdevn. loksne 41.664 burti iespiedloksnē JT 01131. Izdevn. № 3120-D198, pasūt. № 28S3

Iespiesta LPRRT 2. tipogrāfijā „Sovetskaja Latvija* Rīgā, Dzirnavu ielā 67

Maksā 20 rbl.

ЛАТГОСИЗДАТ — РИГА Отпечатано в типогр. № 2 ЛРТПП „Советская Латвия" Рига, ул. Дзирнаву, 57.

Content

Stepanovs Aleksandrs Nikolajevičs Portartura. Pirmā grāmata

Pirmā daļa

PIRMĀ NODAĻA

otra nodaļa

tresa nodaļa

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

astotā nodaļa

OTRĀ DAĻA

PIRMĀ nodaļa

OTRA NODAĻA

tresa nodaļa

ceturtā NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTITĀ NODAĻA.

ASTOTĀ NODAĻA

SATURS