Koževņikovs Vadims

Pretī ausmai

Vadims Koževņikovs. Pretī ausmai

.

.

Pirmā nodaļa.

Lai notika kas notikdams, tēvs pret Timu vienmēr izturējās laipni.

Kad Tima apgāza petrolejas lampu un sīkās drumslās sasita zaļo, kastroļveidīgo kupolu, tēvs tikai nobažījās:

— Nu, draudziņ, mēs abi esam iekrituši! Pārnāks māmiņa, — ko mēs viņai teiksim? — Un, notupies zemē, viņš drumslas salasīja avīzē.

— Tēti! — Tima iesaucās. — .Vai tu gribi, es iešu virtuvē un sēdēšu tur visu nakti, kamēr māmiņa man piedos?

Pjotrs Grigorjevičs, iemetis drumslas atkritumu spainī., klusēdams un bārdiņu plūkādams, ilgi staigāja pa istabu, tad paraudzījās zem galda, kur bija palīdis Tima, lai neredzētu tēva apbēdināto seju, un dusmīgi pateica:

— Tikai mazdūšīgi cilvēki spējīgi lūgt sodu, nejuzdamies vainīgi.

— Tēti, — Tima sāka gausties, — es taču netīšām saplēsu.

— Tādā gadījumā ir pilnīgs pamats apvainot tevi liekulībā, — pamācoši teica tēvs.

— Es tikai pārbijos, kad biju sasitis!

— Iznāk, ka tu esi zaķapastala?!

Tas nu Timām bija par daudz. Viņš izlīda no pagaldes, piegāja tēvam klāt un aizvainojuma pilnā balsī vaicāja:

— Es esmu zaķapastala, jā?

— Jā, — tēvs mierīgi apstiprināja.

Izmisis apkārt raudzīdamies, Tima savu skatienu apstādināja pie ķeblīša, uz kura atradās krūze ar pienu un tai virsū uzliktu apakštasīti.

Izaicinoši paskatīdamies tēvam acīs, Tima ar abām rokām paņēma krūzi, pacēla to labi augstu, mazliet paturēja un tad no visa spēka trieca pret grīdu.

— Tā, — viņš klusām nočukstēja, — vēl kaut ko sasitīšu.

Tēvs, aci piemiedzis, paskatījās uz Timu.

— Vai zini, pēc kā tu tagad izskaties? Pēc grautiņu rīkotāja.

Tima zināja, kas tie grautiņu rīkotāji tādi ir. Par tiem bija stāstījusi māmiņa. Timas vēl nebijis pasaulē, māmiņa dzīvojusi Rostovā, kad pa pilsētu ar cara ģīmetnēm rokās staigājuši smagie ormaņi un bodnieki. Māmiņa no viņiem paslēpusi savu draudzeni Esfiru. Kad durvis sākuši ar kājām spārdīt, tētis — toreiz viņš vēl nemaz nebijis tētis, bet tāpat atnācis pie māmiņas ciemā — novilcis studenta svārkus, uzlicis uz pirkstiem alvas kasteti^1, atrāvis durvīm krampi un priekšnamā sācis kauties. Ja strādnieku družinas nebūtu grautiņu rīkotājus izklīdinājušas, tēti būtu nosituši. Tētim vēl līdz pat šim laikam pār uzaci redzama balta rēta.

Grautiņu rīkotāji — tas mājās bija visaizvainojošākais v.irds ... Tima aizmiedza acis, dziļi ievilka elpu, lai saņemtu spēkus, un pēkšņi laida vaļā briesmīgu raudienu. Bet tad, pēc l,iba brīža atvēris asaru pilnās acis, viņš ieraudzīja, ka tēvs saģērbies stāv pie durvīm.

— Tēti, tētiņ, — Tima izmisis iesaucās, — neej projām!

— Aiziešu pie kaimiņiem aizņemties pienu, — tēvs mie-rīgi sacīja. — Ja tev vienam bail palikt istabā, — viņš zob-galīgi turpināja, — lūdzu, iesim abi.

— Bet vai tu nāksi atpakaļ, nepiemānīsi?

— Es nekad nemēdzu mānīties un nekad nerunāju nepatiesību, — tēvs dusmīgi teica un piemetināja: — Esi tik labs, paņem lupatu un uzslauki grīdu!

Šņukstēdams Tima ilgi bružāja slapjo, smago lupatu pa piena peļķi. Tad nolika to pie atkritumu spaiņa, nomazgāja rokas un, smagi nopūties, apsēdās kaktā starp plīti un mazgājamo trauku. Virtuvē tumšs un baigi. Ap plīts dzelzs durtiņām salasījusies vesela kaudze melnu tarakanu. Pa drēgno sienu, pie kuras bija piestiprināts mazgājamais trauks, rāpoja mitrenes. Pie atkritumu spaiņa skrubināja pele, pieliekamajā pa tukšajiem traukiem grabinājās kāmis.

«Kā cietumā,» nodomāja Tima, «tikai cietumā vairāk dzīvnieku, tētis teica, ka visriebīgākās tur esot blaktis un blusas, turpretim peles jau nu pavisam nekas ļauns neesot, pat laiku pakavējot. Tētis vienu izmācījis — tā viņam no rokas ēdusi drupatas.»

Arī Timu tēvs māca ar lielu pacietību, nekad nebaras, nesit, tikai rāmā, vienmērīgā balsī pastāsta, kādam jābūt cilvēkam — godīgam, taisnīgam, drosmīgam. Kad māmiņa kādreiz grib palepoties, ka Tima pats prot iekurināt patvāri, aiziet uz hidrantu pēc ūdens, tēvs pasaka: «Tās taču ir visparastākās pienākuma jūtas.»

Timas sirdi plosīja vainas apziņa, kaut gan viņš pats jutās apvainots. Viņš taču tik reti ir kopā ar tēvu. Kādēļ tēvs vienmēr runā ar viņu kā ar pieaugušu? Vovkas Suchova tēvs ari ir sēdējis cietumā un atgriezies no trimdas, tomēr viņš savu Vovku visur vadā līdzi un lepojas:

— Vai esat redzējuši manu atvasi? Nu, Vovka! Jautājums: kas ir uzurpators, asinssūcējs, tautas bende?

— Cars imperators, patvaldnieks Nikolajs otrais un pēdējais, — Vcvka braši atbild, un spriganās, gudrās acis mirdz vien.

Bet Timām tēvs uz visstingrāko noliedzis runāt ko sliktu par caru. Un ikreiz, kad atnāk viesi, ar steigu sūta viņu ārā pastaigāt.

Patiesību sakot, bija jau nu gan noticis viens briesmīgs gadījums. Bet tad Tima bija vēl pavisam maziņš. Toreiz lielā darvotā laivā viņi slepus no Narimas aizbrauca uz kādu apriņķa pilsētu Sibirijā un apstājās viesnīcā «Muižnieku apmetne».

Tēvs noskuva bārdu un ūsas un uzreiz izskatījās ļoti jauns. Māmiņa atpina matus, sakārtoja tos augstā frizūrā, nopirka ar melnām lentītēm nošūtu jaku un kļuva ļoti skaista, tikai par daudz cienīga, kā Narimas uradņika sieva.

— Nu, vecais draugs, — tēvs starodams uzrunāja Timu,

— drīz brauksim uz Krieviju! — Un sapņaini piebilda:

— Tur, brāl, silts.

Bet māmiņa, kārtodama jakas plecu uzpolstējumu, bažīgi vaicāja:

— Kā tev liekas, Pjotr? Vai nebūs ļoti uzkrītoši, ka esmu ģērbusies mazliet provinciāli?

Pēc tam māmiņa ar tēti sačukstējās, un beidzot tētis teica pusbalsī:

— Pases drošākas par īstām, par to, Varjuk, vari būt mierīga, labāka graviera par Izaksonu Sibirijā nav, īsts mākslinieks, viņš taču visiem mūsējiem fabricē.

No rīta vecāki aizgāja uz pilsētu un pārnāca tikai vakarā, laimīgi, mundri.

Tima nez kā bija pusi dienas nosēdējis istabā. Kad viņam vienam kļuva pavisam neciešami, viņš atvēra durvis un izgāja gaitenī, kaut gan tas bija stingri aizliegts.

Viņš ilgi klīda pa garo, tukšo «Muižnieku apmetnes» gaiteni, acis no saviem jaunajiem kazādas zābakiem nenovērsdams. Te uzreiz kāds viņu pacēla augstu gaisā un ļoti skaļā balsī jautri vaicāja:

— - Vai zābaki nespiež?

Un, nenogaidījis atbildi, ūsains cilvēks sarkanu mūli un īsiem, stāvus sasukātiem matiem piedāvāja:

- Vai negribi redzēt, kā es «lielmāti» dejoju?

Viņš piecirta galošās ievilktos mīkstos velteņos apautās kājas, palēcās un pietupdamies pagājās pa gaiteni. Tad pieliecās pie Timas un noslēpumaini vaicāja:

— Vai varbūt ēdīsim cepumus, ko?

Redzēdams, ka Tima šaubās, viņš iesaucās:

— Pagaidi, es tev labāk parādīšu ķivuli! Izskatās pēc ķivuļa, bet dzied kā kanārijputniņš. Un mācītu kaķi gribi redzēt? Uz pavēli lec pār kāju.

Svešais cilvēks paņēma apmulsušo Timu aiz rokas un ieveda zem kāpnēm mazā istabelē, kur dzīvoja šveicars.

Pie griestiem būrītī sabozies tupēja resns svilpis. Cilvēks izbāza caur būrīša spraislīšiem pirkstu, nobīdīja svilpi no laktiņas un vīlies sacīja:

— Es domāju, ka Jenakentijam ir ķivulis! Tad ir gan gaume!

Viņš nometās uz grīdas, pabikstīja ar slotu pagultē un jautri teica:

— Aizskrējis kaut kur. Bet nekas, mēs viņu sameklē-, sim. — Tad uzsita ar plaukstu uz ķeblīša un aicināja: — Sēdies! Es tev, kamēr kaķis atnāks, parādīšu vienu joku. Vai tev kāda naudiņa ir? Tad še ņem no manis piecpadsmit kapeiku gabalu, pavisam. Tagad tu ar šo kapitālu varēsi iegūt,

ko vien gribēsi. Tev jau laikam tēvs naudu nedod. Komiji ir lieli sīkstuļi.

— Mans tēvs nav sīkstulis, un viņš nemaz nav komijs, — Tima apvainojās.

Cilvēks iesmējās un sacīja:

— Es jau jokoju. Tādu muļķību par tavu tēvu teica kāds uzņēmējs. Tavs tēvs no viņa Semipalatinskā, kad jūs tur dzīvojāt, izspiedis naudiņu un neatdodot.

— Bet mēs nemaz Semipalatinskā nekad neesam dzīvo-juši, jūs tikai visādi apmelojat tēti! — Tima bija sašutis un nolika piecpadsmit kapeiku gabalu uz galda.

— Neņem nu ļaunā! Labiem cilvēkiem aizvien ceļ neslavu. — Un svešais vēl piedraudēja: — Es tam uzņēmējam tagad ribas ielauzīšu! — Tad norūpējies apvaicājās: — Kur, tu sacīji, jūs līdz šim dzīvojāt?

— Narimā! — Tima iekarsis teica. — Goda vārds, Na-rimā!

Cilvēks pasmaidīja un priecīgi nobēra:

— Nu, paldies, draugs, tu man, tā sakot, izpalīdzēji! Tikpat kā akmeni no sirds novēli! — Ar cieņu, kā pieaugušam, viņš paspieda Timām roku: — Patiesi, tu man sirdi atviegloji!

Vakarā, kad Tima ar tēti un māmiņu savā numurā dzēra tēju un tētis Timām atkal stāstīja, cik labi būs Krievijā, atvērās durvis un ienāca žandarmērijas oficieris divu policistu pavadībā. Tima ar šausmām ieraudzīja, ka viens no tiem ir viņa paziņa.

Oficieris laipni pret māti palocījās, divus pirkstus pie cepures pielicis:

— Lūdzu piedošanu, kundze, par tik pēkšņu ielaušanos! — Pagriežoties pret tēvu, viņa seja vienā mirklī pārvērtās niknumā, un viņš kā skaldīt noskaldīja: — Lūdzu apģērbties un sekot!

Tēvs mierīgi vēl palika pie galda sēžam.

— Žandarmērijas oficiera kungs, ceru, jūs zināsiet kārtību un pateiksiet vismaz ieganstu? .. .

Policists, ar kuru Tima šodien bija iepazinies, plati pasmaidīja un ar pirkstu norādīja uz Timu:

— Lūk, zēns man šodien visu skaidri un gaiši izstāstīja. — Un, pievērsdamies tēvam, draudēja: — Tā kā jūs, kungs, nespurījieties! Ne no kādas Semipalatinskas jūs neesat. Un paši šā vai tā esat pārkāpuši likuma pantu.

— Kas par nelieti! — tēvs izsaucās.

— Mazs vēl! Melot nav apmācīts, — policists labsirdīgi aizbildināja.

— Tu esi tas nelietis!

/•

— Es jums neesmu nekāds «tu», — policists apvainojās un raudulīgā balsī sacīja oficierim: — Jūsu labdzimtība, lūdzu ierakstīt protokolā par apvainojumu, dienesta pienākumus pildot.

Tēvs klusēdams uzvilka mēteli, cepuri rokā turēdams, piegāja pie mātes, piesardzīgi un maigi noskūpstīja viņu uz deniņiem, tad pacēla Timu no' krēsla, piespieda pie krūtīm viņa trīcošo valgo sejiņu un klusītiņām sacīja:

— Neraudi, aplamīt! Pat pieauguši, gudri cilvēki dažkārt uzķeras uz provokatora āķa. Bet tu jau mums vēl esi maziņš.

Pēc diviem mēnešiem Tima kopā ar māmiņu velkonī brauca lejup pa Volgu. Visu laiku krita slapjš sniegs, un visapkārt snauda bieza, tumši zila taiga. Upi bija izraibinājuši ledus gabali, kas spiedās cits pie cita. Jo tālāk uz ziemeļiem, jo taiga kļuva retāka, bet ledus gabali lielāki; matroži visu laiku ņēmās tos ar kārtīm atgrūst nost no kuģa. Beidzot kuģītis apstājās, un Timu ar māmiņu uz krastu aizveda laivā. Tad trīs dienas viņus kamanās veda kāds zemnieks — nekrievs. Zemajās kamanās bija iejūgti divi brieži, un zemnieks tos skubināja nevis ar pātagu, bet ar tievu, garu nūju.

Viņi brauca pa baltu tuksnesi, bez ceļa; šur tur rēgojās zemi, līki kociņi Timas garumā. Viss te bija tik vienāds, un Timām likās, ka viņi nevar un nevar tikt projām no vienas un tās pašas vietas. Beidzot parādījās nomelnējušas sniega kaudzes.

— «Lāča ķepa», — sacīja vedējs. — Klāt esam.

Tima uzreiz nepazina tēvu, kas līdz ausīm bija ietuntuļojies tādā pašā kažokādas maisā kā vedējs. Seja vāja, dzeltenīga, ar bārdu apaugusi, lūpas sausas, cietas.

Māmiņa noskūpstīja tēti, tad sāka apskaut pārējos — vienādos briežādas apģērbos tērpušos cilvēkus.

— Ak kungs, Esfira, cik tu resna esi kļuvusi! — viņa izbrīnā iesaucās. — Georgij, mīļais, kāds prieks! Fjodor, tev nu gan bārda gluži kā vectētiņam! — Bet tad teica tā godbijīgi: — Sveicināti, biedri Rižikov, — un bikli vaicāja: — Bet jūs taču ...

— Atcēla! Apmainīja uz nenoteiktu laiku, — priecīgi atbildēja neliela auguma cilvēks mirdzošām, gaišzilām acīm, lieliem vaigu kauliem un rūpīgi apcirptu bārdiņu.

Tēvs dzīvoja divstāvu mājā, kas bija būvēta no resniem, brūniem baļķiem. Augšu saimnieki izmantoja šķūņa vietā. Tur stāvēja siens un bija sakārti darvoti tīkli. Apakšstāva lielāko daļu aizņēma milzīga krievu krāsns, līdzīga alai. No griestiem nokarājās pīļu knābju virtenes, grīda izklāta ar briežādām, bet uz skapja, kas bija sasists no neēvelētiem dēļiem, atradās īsts šamanu tamburins. un uz tā uzlikta izkaltēta zaķakāja.

Mājā bieži sapulcējās trimdinieki. Visi viņi Timu lutināja, mīlīgi saukāja par «sibirnieciņu».

Resnā Esfira uzdāvināja untas, izšūtas ar pērlītēm, bet Fjodors Zacharovičs atnesa pinkainu kucēnu ar sārtu degun-galiņu un gaišzilām, priecīgām acīm kā Rižikovam.

Trimdinieki nemaz neizskatījās ne nelaimīgi, ne bēdīgi. Sapulcējušies kopā, viņi spainī vārīja pelmeņus vai arī cepa

pn.igus ar zaķa gaļu, bet saldajam izcepa maizītes ar zileņu pildījumu. Pie galda sēdēdami, viņi gan parasti ļoti skaļi un dusmīgi strīdējās, pat bārās. Georgijs Savies reiz sacīja Es-firai:

— Tev nav dzimtenes, tādēļ tev nerūp ienaidnieka sakāve, bet es esmu krievs un vēlos uzvaru pār teitoņiem.

Māmiņa norāva no pakaramā smago Saviča suņādas kažoku un, nosviezdama to uz grīdas, nikni pavēlēja:

— Laukā!

— Varja, tā nevar, — tēvs mierinādams lūdza.

— Tu, Pjotr, paliec mierā! — māmiņa kliedza un, piegājusi Savičam pavisam klāt, čukstēja: — Georgij, tu esi šovinists, neciešams šovinists. Es tevi nevaru ieredzēt!

Pieskrējusi pie Esfiras, māmiņa dedzīgi ņēmās viņu apskaut. Taču Esfira viņu mierīgi atturēja.

— Varvara, tu esi pārāk skaļa un ekspansiva, — viņa melancholiski teica. — Te nav Narima. Tur jūs varējāt ir teātri, ir «novadnieku biedrību» organizēt. Pat no Ženevas sūtījumus saņēmāt, bet šeit mūsu ir maz un mums citam pret citu jāizturas saudzīgi, pacietīgi, gādīgi. Bet tu uzreiz — brāc, brāc! Kur tad viņš viens ies? Viens te aiz garlaicības var vai nobeigties. Bez tam Georgijam brālis, oficieris, kritis frontē.

— Arī Rižikovam brālis kritis, — māte nepiekāpās. — Rižikovs ir boļševiks, ļeņinietis, bet Georgijs ir meņše-viks, aizsardzībnieks.

Pievērsdamās Savičam, Esfira laipni sacīja:

— Neuztraucies, Georgij, apsēdies! Bārsimies mierīgāk, organizēti.

Visa šī mazā trimdinieku kolonija dzīvoja kā viena liela ģimene. Paši sev izdomāja kursus un pat eksaminēja cits citu. Bijušais advokāts Savičs lasīja lekcijas par tiesību jautājumiem, Rižikovs pasniedza filozofiju, bet tēvs — medi-cinu, Esfira mācīja vācu un franču valodas. Tikai Fjodors

neko nemācīja, bet pats mācījās par visiem centīgāk. Kad Esfira viņam ielika divnieku, viņš neatlaidīgi staigāja tai nopakaļ un činkstēja: «Nu noprasi vēl vienreiz, taču neērti tā staigāt ar divnieku kā sagatavošanas klasē.»

Esfira tomēr bija nepielūdzama, kaut gan Fjodors tika uzskatīts par viņas līgavaini.

Katru dienu viņi visi gāja uz apmetni pie čukčiem un skolā, ko paši bija noorganizējuši bērniem un pieaugušiem, noturēja stundas. Nodarbības notika ar koka mizu klātā teltī, kurai vidū dega ugunskurs, bet dūmi gāja laukā pa caurumu griestos, tai vietā, kur bija sasieti nokvēpušo kāršu gali. Skolā mācīja krievu valodu un aritmētiku.

Trimdinieki par savu vecāko uzskatīja Rižikovu. Droši vien tādēļ, ka Rižikovam kādreiz piespriests nāves sods un viņš bija izcietis katorgu. Viņš ļoti stingri prasīja, lai katrs izpilda savus pienākumus. Viens rūpējās par malku, otrs — par ūdeni, trešais par produktiem. Māmiņa un Esfira mazgāja veļu. Dažkārt trimdinieki aizņēmās mednieku bises un visi gāja medībās. Svētdienās arvien visi sapulcējās kopā, kaut ko garšīgu pagatavoja, dziedāja dziesmas un strīdējās, bet, ja saķildojās, tad ķildniekiem tūdaļ bija jāizlīgst.

Reizēm dažu labu pārņēma skumjas, un pārējie tad izdomāja, kā iepriecināt un izklaidēt biedru.

Kad skumjas bija uzkritušas Savičam, kura sieva atradās Minusinskas trimdā, Rižikovs teica uradņikam, lai atdodot Saviča vēstules, citādi tas aizlaidīšoties lapās. Priekšniecība par to uradņikam galviņu vis neglaudīšot. Uradņiks tad aizliedza Rižikovam iziet no ciemata, tomēr vēstules atdeva.

Kad Tima saaukstējās, visvairāk pie viņa gultas mēdza sēdēt Fjodors. Tam bija sarkana, apsaldēta seja, cietas ūsas kā zaldātiem un mazas, izveicīgas rokas. Viņš ar nazi taisīja no priežu mizas rotaļlietiņas un stāstīja Timām, cik bagāta un skaista ir Sibirija, cik daudz tajā zelta, metālu, ogļu, cik

varenas un zivju bagātas upes un cik laba dzīve šeit kādreiz būs cilvēkiem.

Tima zināja gan, ko nozīmē vārds «kādreiz». Tas būs tad, kad padzīs caru.

Tēvocis Fjodors ļoti uztraucās, ja Timām pēkšņi kļuva slikti. Viņš tad pūta tam sejā un lūgtin lūdzās: «Timotej, draudziņ, turies, nedomā mūs pievilt!»

Pavasarī, tikko izgāja ledus, Fjodors un Esfira mazā, no apaļa koka izdobtā laivelē aizbēga. Pēc tam kad atnāca vēsts, ka Fjodors laimīgi ticis līdz Uraliem un, apgādājies ar drošiem dokumentiem, brīvprātīgi aizgājis uz fronti, Savies, sašutumā paraustījis plecus, sacīja:

— Nespēju saprast Fjodora viedokļa pretrunīgumu. Būt pret karu un bēgt uz fronti! Saņemt tur Jura krustu par drošsirdību un nonākt kara tiesā par pretkara propagandu! Tas ir nonsenss!

Tālās trimdas laiks bija beidzies, un Sapožkovi atkal brauca ar kuģi, tikai tagad augšup pa upi. Krieviju sasniegt tēvam un mātei tomēr neizdevās. Tima saslima ar vēder-tifu, un viņiem bija pa ceļam jāapmetas pirmajā Sibirijas pilsētā, kur par laimi bija jau priekšā viņu tuvie draugi: Rižikovs, Esfira, Saviči. Naudas nebija, vajadzēja iekrist parādos. Tēvs iestājās darbā dzelzceļnieku slimnīcā par feldšeri, māte — pilsētas pārvaldē par statistiķi. Māte ļoti ilgojās pēc Krievijas un, skraidīdama pa privātstundām, sāka krāt naudu ceļam.

Vakaros viņa arvien mājās pārnāca vēlu, bet tēvs mēdza atnākt tikai sestdienās, jo dzelzceļnieku slimnīca atradās tālu no pilsētas. Pēdējā laikā Pjotrs Grigorjevičs nemaz nenāca mājās: viņš bija pārcelts darbā izsitumu tifa barakā.

... Un te nu vajadzēja notikt tā, ka, tētim beidzot pēc ilga laika pārnākot mājās, Tima bija rupjš un viņu apbēdināja.

Virtuves tumšajā, piesmakušajā kaktā pie plīts oda pēc atkritumiem un pelējuma, bet pa lielajām spraugām no grīdas vilka aukstums.

Tima dziļi sarūgtināts domāja: «Bēgšu uz fronti, tāpat kā tēvocis Fjodors! Tad Esfira māmiņai nevarēs pārmest, ka viņa manis dēļ atraujas no revolūcijas. Un kādēļ gan Esfiru uzskata par dzelžainu? Resna, izplūdusi, uz āru izspiestām acīm, ruda un pastāvīgi smēķē. Runā kā skolotāja. Kā gan viņa drīkstēja tēvam sacīt, ka viņš svaidās kaut kur starp Pļechanovu un Martovu? Nekur viņš nesvaidās, bet strādā par vecāko feldšeri dzelzceļnieku slimnīcā. Patiesībā jau Esfira — tā svaidās nezin kur. Kad Tima kādreiz viņai vaicāja: «Krustmāt Esfira, kur jūs strādājat?» — viņa nesaprotami atbildēja: «Tur, Timočka, kur partija, tur mans darbs.»

Nu kas tad tas par darbu, ja skaidri zini, ka par to nemaksā naudu, patiesībā otrādi, viņi paši kaut ko tur maksā partijai! Taisnība gan, ka viņa ļoti mīl māmiņu. Tomēr pateica māmiņai aizvainojošus vārdus: «Tu, Varjuk, boļševikiem neesi vis pieslējusies aiz pārliecības, bet tādēļ, ka pie boļševikiem izrādījās vairāk tavu draugu, tādēļ ka tu nevari ciest Georgiju.»

«Tā ir,» māmiņa skaidri un gaiši pateica, «nevaru ciest, man pretīga šī augstprātīgā spriedelēšana par tautu! Vai tā ir vai nav nobriedusi revolūcijai... Man, protams, nav tik lielas marksistiskas izglītības kā tev. Vienkārša tech-niska darbiniece. Taču, ja gribi zināt patiesību, es nonācu pie boļševikiem kā māte, kas gatava darīt visu, lai viņas dēls varētu dzīvot tādā sabiedrībā, kurā nebūs visu šo nejēdzību.»

Tad tik stipri māmiņa mīl Timu. Tas nozīmē, ka viņa revolūciju gatavo tādēļ, lai Timām būtu labi. Mīļā, brīnišķīgā, tik skaistā, tik jaunā, jautrā, maigā māmiņa! ...

Atvērās durvis, virtuvē no āra ienāca māmiņa. Viņai galvā bija maza, apaļa karakula cepurīte, mugurā virsjaka ar

tievu tievu vidukli, kā bezdelīgai, rokās saiņi ar iepirkumiem. Māmiņa vērīgi paraudzījās uz Timu, tad viņas skatiens apstājās pie atkritumu spaiņa, kurā atradās zaļā stikla kupola drumslas un brūnās māla krūzes lauskas.

Nolikusi iepirkumus uz virtuves galda un neļaudama Timām pat muti atvērt, māmiņa aši viņu sapļaukāja un pateica:

— Tūlīt prom no šejienes!

Viņa aizdedzināja petrolejas virtuvi, ielēja kastrolī ūdeni, iemeta tajā desiņas un vaicāja:

— Vai tēvs pārnāca? — un, pamirkšķinājusi acis, parādīja šokolādi ar pārbīdāmu bildīti. Taču, atcerējusies kaut ko, savilka pieri un viltīgi piebilda: — Ja tikai vēl kādu palaidnību neesi izdarījis, dabūsi.

Timām uzreiz kļuva gaiši un līksmi ap sirdi. Kā gan māmiņa tik viegli un vienkārši prot atrisināt visgrūtāko. Cik viņa gudra un kā visu saprot!

Atnāca tēvs, piesardzīgi rokā turēdams kastroli ar pienu. Paskatījies uz Timu un uzreiz sapratis, kas te noticis, viņš, nepatikā viebdamies, sacīja:

— Zini, Varja, es esmu pret tāda veida soda pielietošanu bērnam. Vēl vairāk tādēļ, ka būtībā notikums ar kupolu ir svarīga iemesla sekas. Bērnam vajadzīgas kustības. Kas attiecas uz piena krūzi... — Tēvs uzmanīgi nolika kastroli uz galda un domīgi pielika roku pie zoda.

— Ai Pjotr, cik sarežģīti tu visu skaidro! — sacīja māmiņa, aši un precizi plānām ripiņām griezdama uz pergamenta papīra tējas desu. — To jau esmu dzirdējusi. Neprotu audzināt... — Atbīdīdama ar delnas virspusi gaišās matu sprogas no sejas, viņa žēli teica: — Var jau būt, ka es daru nepareizi, viņu iepļaukādama, taču, liekas, pat Pestalocijs ieteic ...

— Nevaru piekrist, — šaubīdamies teica tēvs. — Redzi, katra varmācība, lai kādā formā tā izpaustos, pazemo ... —

Un steidzīgi piebilda: — Kaut gan es nemaz neesmu pret humānu cīņu ar sliktām bērna tieksmēm ...

«Kam tas viss vajadzīgs?» Tima aizvainots domāja. «Runā par mani kā par slimu, ārstu valodā. Viss taču skaidrs. Nu, saplēsu kupolu un krūzi. Māmiņa sadeva par to. Ko tad vēl no manis vajag?»

— Ko mēs visu laiku te pa virtuvi kvernam!? — iesaucās māmiņa. — Iesim vakariņās!

Ejot istabā, domīgi bārdiņu plūkādams, tēvs turpināja prātot:

— Bērna rakstura veidošanos visspēcīgāk ietekmē dažādi īstenības fakti, ar kuriem viņam ik dienas iznāk sadurties, un es domāju ...

— Viss skaidrs! — māmiņa noskaitusies pārtrauca. — Tikai šī īstenība pagaidām nav atkarīga ne no tevis, ne no manis. — Tad viņa stingri uzsauca Timām: — Nu, tūlīt mazgāt rokas! Visi pie galda! — Un līksmi paziņoja: — Šodien mums desiņas. — Turklāt vēl lietišķi piemetināja: — Zirg-gaļas. Pēc tām pašām tik ilgi dabūju nostāvēt.

Pārlaidusi aizdomu pilnu skatienu tēva rokām, viņa dusmīgi vaicāja:

— Vai tev, Pjotr, neliekas, ka ar tādām rokām sēsties pie galda nozīmē rādīt sliktu piemēru bērnam?

— Varjuk, man rokas absolūti tīras, — tēvs taisnojās. — Tie ir traipi no karbola šķīdinājuma. Tos taču nevar nomazgāt!

— Tikai sliņķi un nevīžas nevar nomazgāt. Ņem suku un paberz.

Tad māmiņa paņēma no galda lampu bez kupola, pacēla to augstu virs galvas un, zodu izslējusi, dižojās:

— Nu, kā jums patīk?

Tēvs satraukts aplūkoja māti un priecīgi pateica:

— Jauna frizūra?

— Nē jau, — māmiņa sašutusi iesaucās. — Tu taču esi aizmirsis mani.

— Es gan zinu, — Tima lēkāja māmiņai apkārt, — apkaklīte! Jauna apkaklīte!

— Nu, jā! — māmiņa lepni apstiprināja. — īsta batista. Nopirku izpārdošanā pie Šmita.

— Tev ļoti labi piestāv, — tēvs mēģināja pielabināties.

- Aiz to es domāju, ka tu šodien esi tāda neparasta.

— Neviens jau pasaulē tik grezni neģērbjas kā es! — māmiņa izaicinoši sacīja.

— Ko nu, Varjuk! — tēvs pameta ar roku. — Vai fad nu es tev pārmetu? — Tad vainīgi pūlējās taisnoties: — Es ļoti priecājos, ka tu esi skaista. Tikai tu saproti, kas par lietu, — mēs slimnīcā vācām mazliet naudas lokomotives vadītāja Borisova ģimenei. Valde uzskata, ka katla sprādziens noticis viņa vainas dēļ un pabalstu atteica. Taču visiem zināms, ka lokomotives sen jau pilnīgi nolietotas.

— Kas par ņeliešiem! — māmiņa sašutusi izsaucās un stingri sacīja: — Ceru, ka tu ...

— Protams, Varjuk, — tēvs uzreiz kļuva priecīgs un, atviegloti nopūzdamies, paskaidroja: — Tikai es, redzi, uz nākamā mēneša algas rēķina septiņus rubļus aizņēmos no pretepidemiskās daļas priekšnieka, ļoti jauka cilvēka.

— Nu lieliski! — māmiņa iesaucās. — Bet Pičugins var pagaidīt!

Pičugins bija tās mājas īpašnieks, kurā dzīvoja Sapož-kovi. Viņam piederēja arī ķieģeļu rūpnīca un restorāns «Ēdene» pilsētas galvenajā ielā. Reiz Pičugins bija ienācis pie Sapožkoviem. Jenotādas kažokā, augstu bebrādas cepuri galvā un melnos filca puszābakos ar metālā sprādzēm, rokā turēdams zarainu, spoži nopulētu spieķi ar sudraba mono-gramu, viņš piesardzīgi apsēdās uz čīkstošā krēsla un cienīgi sacīja:

— Uzskatīju par savu pienākumu ne kā saimnieks, bet kā izglītots cilvēks. — Un viņš tēvam laipni atvēlēja: — Ne-jūtieties traucēts, sēdieties. Es taču savā sirdī esmu demokrāts. Un, ja jūs gribat zināt, ļoti nelabvēlīgi noskaņots pret pašreiz valdošo namu. — Pieliecies viņš čukstus paskaidroja:— Apžēlojieties, vai tad tā karo? Ģenerāļi vācieši, ministri vēl sliktāki. Jūs, sociālistu kungi, pat iedomāties nevarat, cik daudz ļauna Krievijai nodara mūsu gļēvais patvaldnieks. — Tad sazvērnieciski turpināja: — Šinī ziņā esmu pilnīgi vienis prātis ar Georgiju Semjonoviču Saviča kungu, ko jūs droši vien pazīstat. «Līdz pilnīgam revolucionārām satricinājumam Krievijai jānoiet pamatots kapitālistiskās attīstības ceļš.» Ļoti prātīgi! Bet, apžēlojieties, kā tad mēs ar savu nacionālo kapitālu varam attīstīties, ja pašreiz valdošajā namā, neērti dāmas klātbūtnē izteikties, notiek tādas nejēdzības! Ķeizariene, pati cēlusies no teitoņiem, ved sarunas ar vāciešiem. Krievu kapitalam būs beigas. Pats par sevi saprotams, ka tad arī mūsu proletariats cietīs, ja ārzemju kapitāls spiedīs mūs aiztaisīt savas rūpnīciņas un fabriciņas. Noteikti cietīs. Nē, mums karš vajadzīgs līdz galīgai uzvarai, lai mūsu kapitalam pavērtos ceļš uz jūrām, tā sakot, lai tas spētu pilnīgi attīstīties.

Ļaudams savam skatienam apstāties pie Ļeva Tolstoja portreta, Pičugins atzinīgi sacīja:

— Jā, lasīts!

Tad, piegājis pie sienas, kur karājās portrets, neapmierināts teica:

— Nagliņu gan varējāt pameklēt mazāku. — Un nenocietās nepārmetis: — Jūs, sociālistu kungi, nesaudzējat cita īpašumu. Iziesiet no dzīvokļa, bet caurumiņš sienā paliks.

Kad Pičugins aizgāja, Varvara Nikolajevna ar riebumu sacīja:

— Saviču cienī. Tad tik tālu nonācis Georgijs Semjo-novičs!

- Nevajag, Varja, tā steigties ar secinājumiem, — tēvs sarauca pieri. — Es pieļauju, ka šis subjekts ar nolūku vul-garizēja Georgi ja domas.

Pjotrs Grigorjevičs necieta, ja kāds, pat sieva, aizmuguriski runāja sliktu par bijušajiem trimdiniekiem.

— Neviens kaut cik godīgs cilvēks nevar būt mierā ar caru, — sprieda tēvs. — Taču ne visi cīņā pret patvaldību var būt tik nelokāmi konsekventi kā Rižikovs, Fjodors, Es-fira. Te liela nozīme arī subjektivam momentam: gribas spēkam, sevišķi augsti attīstītai savas atbildības apziņai vēstures priekšā un spējai visu laiku sevi just par tautas daļu, būt par tās skolnieku un skolotāju. Taisnība, ir mūsu vidū cilvēki, kas pēc zināma pārbaudījuma garīgi pagurst un gatavi samierināties ar pastāvošo. Lai nu tas būtu kā būdams, es tomēr nevaru viņiem liegt savu cieņu par viņu cildeno pagātni.

Māmiņa tādus prātojumus nosauca par inteliģentu murgiem, kaut gan pati visu laiku centās rast attaisnojumu tam, ka Savies bija devis piekrišanu būt par pilsētas valdes locekli. Viņa ļoti labprāt gāja viesībās pie Savičiem un ar sajūsmu tur dejoja pie gramofona skaņām.

Pjotrs Grigorjevičs bija kautrīgs cilvēks un plaši izrunāties mīlēja tikai mājās. Pie Savičiem viņš gāja nelabprāt, īgni apsēdās kādā kaktā un klusēdams klausījās dedzīgajos strīdos. Taču reiz viņš izteicās tik asi un rupji, ka strīds uzreiz apklusa un kāds izbrīnījies iesaucās:

— Nu, vai zināt, te jau var sagaidīt aizskaršanu ne vairs ar vārdiem vien!

Bet tēvs, tikai mazliet aprāvies no mātes dusmīgā skatiena, stūrgalvīgi turpināja:

— Es tevi, Georgij, nosaucu par nelieti nevis tev raksturīgu subjektīvu īpašību dēļ, bet par tavu domu objektivo būtību. Apgalvot, ka proletariāta vara un diktatūra bāzējās

uz personības vispārēju apspiešanu, — tā, es vēl reiz atkārtoju, ir nelietība.

Ja nebūtu izglābusi Saviča atjautība, grūti paredzēt, ar ko šis strīds būtu beidzies.

— Kungi! — Savies iesaucās. — Jūs tikko bijāt aculiecinieki uzbrukumam manas domas brīvībai no Pjotra Sapož-kova puses, kurš mēģināja mani pakļaut savu ideju diktatūrai, turklāt viņa idejas izpaudās, ja atļauts sacīt, rupjā, toties lakoniskā formā. Es uzaicinu uzdzert par mūsu cienījamo Pjotru, kas par laimi tik reti mūs apbalvo ar savas daiļrunības augļiem.

Savies visu pārvērta par joku. Taču, kad viesi sāka izklīst, viņš, Sapožkovu vadīdams, pačukstēja viņam ausī:

— Tomēr neglīti, Pjotr! Ja tu man gribēji tā pateikt, varēji iesaukt citā istabā. Mēs taču esam labi draugi, velns lai parauj, un zem četrām acīm varam viens otram teikt visu, ko uzskatām par nepieciešamu.

Visu ceļu tēvs ar riebumu trina ausi, kurā Savičs viņam bija čukstējis, rauca pieri, klusēja, kaut gān māte visu laiku viņu rāja, ka viņš sabiedrībā neprotot uzvesties.

Otrā nodaļa

Timām pavisam nebija vienalga, ka tēvs gandrīz visu savu algu atdeva bojā gājušā lokomotives vadītāja ģimenei. Lieta tā, ka Saviču Ņinočka bija ielūgusi Timu uz savu vārdadienu.

Viņas īstais vārds bija Antoņina, bet Georgijs Semjono-vičs sauca meitiņu par Ņinu, uzskatīdams šo vārdu par smalkāku.

Savilkusi lūpas urskulītī un piemiegusi zilās, apaļās acis ar tik garām skropstām kā lellei, Ņinočka, it kā konfekti sūkādama, sacīja:

— Mēs ar tēti, Tima, ielūdzam jus uz mana eņģeļa dienu.[2]

Tima reiz tēvam nez kā tika ievaicājies, vai dievs ir un vai debesīs dzīvo eņģeļi. Tēvs tad atbildēja izvairīgi:

— Pēc manām domām, dievs un eņģeļi ir fantāzijas radīti. Tomēr tu labāk pacenties uz šo jautājumu pats sev atbildēt.

Tādēļ, drošs paliek drošs, Tima dažkārt lūdza dievu, sevišķi, kad bija izdarījis kādu pārkāpumu. Bet, lai Ņinočkai parādītu, ka par ielūgumu nemaz nav tik sajūsmināts, viņš zobgalīgi vaicāja:

— Vai tad tev ir pašai savs eņģelis?

Ņinočka atbildēja:

— Tā, Tima, pieņemts sacīt. — Turklāt vēl piebilda: — Būs liela vārdadienas torte un daudz daudz visādu saldumu no Abrikosova veikala.

Georgijs Semjonovičs Savies pilsētā īrēja lielu mēbelētu dzīvokli ar melnām bambusa mēbelēm, kas pārvilktas ar sarkanu samtu; gar sienām bija izkārtas gleznas tādos pašos samta ietvaros. Dzīvoklī bija podiņu krāsnis ar vara durtiņām un vara siltuma izstarotājiem, silta tualetes istaba ar lielu skārda rezervuāru pie griestiem, — virtuvene Agafja ar spaini pa dzelzs kāpnītēm tur stiepa augšā ūdeni, — grīda izklāta ar gludu linoleju parketa imitācijā, uz augsta sarkankoka galdiņa — gramofons, pie logiem zaļi samta aizkari, apņemti ar vara važiņām, kuras saturēja vara lauvu purni. Visa šī greznība Timu nomāca.

Dažkārt, Saviču mājās ēzdams pusdienas, viņš pie galda piedzīvoja apkaunojošus pazemojumus: «Neņem sāli ar pirkstiem, tev taču ir nazis!», «Ar salveti neviens neslauka

degunu!», «Dakšiņu ņem kreisajā rokā!», «Neliec elkoņus tiz galda!», «Kotletes neēd ar karoti! ...»

Pēdējo reizi, kad Tima pie Savičiem bija viesos, Georgijs Semjonovičs, veikli salocīdams salveti un ievilkdams to koka gredzenā, spalgā, stieptā balsī sacīja:

— Es brīnos, Timotej. Tavi vecāki ir inteliģenti cilvēki, kaut gan tavam tēvam piemīt dažas dīvainības. Vai tiešām viņi nevar tev iemācīt viselementārākos noteikumus, kas nepieciešami katram labi audzinātam cilvēkam?

— Es nemaz negribu būt labi audzināts, — Tima īgni norūca.

— Ko tad tu, diaudziņ, vai par dvorņiku gribi palikt?

— Labāk par dvorņiku palikt, — Tima izmisis atcirta, — nekā buržuāzijai kalpot kā jūs!

Georgijs Semjonovičs atgāzās krēslā, izstiepa lūpas, kā to mēdza darīt Ņinočka, piemiedza acis un, gari stiepdams, ar pievērtu muti, it kā viņa balss nāktu vai no paša vēdera, izdvesa:

— Agafja, palīdziet zēnam apģērbties!

Tad viņš pietrūkās kājās un, iedams zēnam nopakaļ un ar rokām plātīdamies, aizvainots sacīja:

— Es nesaprotu tavus vecākus! Vai tiešām viņiem nav ne mazākās vīrišķības pateikt man acīs, ko viņi atļaujas par mani spriedelēt tavā klātbūtnē? Tas ir riebīgi, sīki, zemiski! Ar tamlīdzīgiem nepieļaujamiem paņēmieniem izteikt savu nepatiku! Pasaki tēvam! Es esmu augstākā mērā sašutis! Man trūkst vārdu! Es esmu aizvainots līdz sirds dziļumiem!

Pievērsdamies Ņinai, viņš sūdzējās:

— Tavu tēti, Ņinok, apvaino!

Ņina raudzījās tēvā lielām, izbrīna pilnām acīm, pār vaigiem viņai ritēja asaras, un viņa lūdza:

— Tētukiņ, neuztraucies! Tētukiņ, es tev visu izskaidrošu! Tima jutās aizvainots, viņam mājās salvešu nemaz nav un viņš visu ēd ar karoti.

- Melo, — Tima iesaucās. — Mums mājās visa kā vēl vairāk nekā jums!

Viņš izskrēja ārā, sirdīdamies, ka ar muļķīgo melošanu vēl vairāk pazemojies.

Krita mīksts, silts sniegs, viss bija balts, skaists, tīrs. Uz koku zariem tupēja sārtās sniedzes. No Pasta ielas kalniņa, jautri smiedamies, laidās lejā zēni. Abrikosova veikala skatlogā starp petrolejas kvēllampām uz koka paplātēm atradās kūkas, bet pašā vidū milzīga torte, kas atgādināja puķu dobi. Tima piemiegtām acīm vilkās cauri visai pilsētai. Pie Savi-čiem viņš bija aizmirsis māmiņas lakatu, ko vajadzēja ap-sieties zem mēteļa, sniegs krita uz viņa kailā kakla un kusdams tecēja aiz apkakles, bet Timām nemaz prātā nenāca to nopurināt. Viņu māca skumīgas domas un vientulība, un viņš brida pa sniegu, brīnīdamies, kādēļ visa apkārtne tik skaista, tīra, tā mirdz un viz, kad viņam tik smagi ap sirdi.

Tima tomēr, lai gan vēl pavisam mazs, sen bija iemācījies pārvarēt dvēseles ciešanas. Pretlīdzeklis nebija sevišķi komplicēts, toties saldi tīkams: viņš sāka fantazēt.

Timas mīļākais varonis bija Tarass Buļba. Viņš iedomājās sevi resnu, lielām ūsām, varenā zirgā, ar līku turku zobenu rokā, bezprātīgi joņojam pa pilsētas sniegainajām ielām, bet viņam uz pēdām seko brašie kazaki. Tima aptur zirgu pie Saviča mājas un, piešus žvadzinādams, dodas iekšā. Saviču mājā deg ziemsvētku eglīte, tajā spulgo daudzkrāsainas svecītes. Bērni, saķērušies rokās, iet eglītei apkārt un dzied. Tima piecērt kājas, kas ieautas velteņos ar sudraba piešiem, un piesmakušā balsī uzsauc: «Sveiki, puiši!» Visi apstājas. Viņam pievēršas visu skatieni. Ņinočka, savilkusi lūpiņas un plati iepletusi debeszilās acis, viņā raugās līksmi un ar izbrīnu. Skaistā Ļoļa Iļjinska ar garenajām, zaļganajām

-acīm, ar milzīgu lentu kastaņbrūnajos, vaļējos matos, ar saviem smalkajiem pirkstiņiem pieturēdama mežģiņu kleitiņu, reveransē viņam. Vovkam aiz brīnumiem vai acis no pieres sprāgst laukā, un pielabinādamies viņš saka: «Sveicināts, Timotej Petrovič!» Savies dziļi palokās kā komijs, kad veikalā ienāk Pičugins, bet māmiņa uztraukusies pietrūkstas kājās un nezina, ko iesākt: «Vai dieviņ, Tima ievainots! Kur jods?» Tima nosviež no pleciem maisu, izņem no tā valdnieka kroni un scepteri. Valstsābolu, visu vienos briljantos, viņš pasper ar velteni kā ķirbi pie tēva kājām. Scepteri viņš atdod mātei, bet kroni nevērīgi uzliek galvā Ņinočkai. Pēc tam viņš skaļi paziņo: «Caru mēs aizvedām uz iecirkni, ielikām tuptūzī. Nu ir visiem brīvība.» Tad viņš atkal sēžas zirgā un kopā ar kazakiem joņo uz vāciešiem... Nē, nē, tā tomēr nevar. Tētis teica, ka vācu zaldāti tādi paši cilvēki kā krievi un karot ar viņiem esot zemiski, apkaunojoši. Bet ko tad viņš darīs tālāk? ...

— ... Vai akls esi, ka precei kāp virsū? — uzkliedza viņam pirtsslotu pārdevēja ar zilganu seju. — Es tev gan rādīšu, mūlāps tāds! ...

Tima samulsis atvainojās:

— Piedodiet, lūdzu, nemaz neredzēju.

Pārsteigta par pieklājīgo atbildi, tirgotāja apjuka un, purinādama sniegu no slotām, kas bija saliktas gar ceļa malu, sūrojās:

— Izsalsties te ne par šo un ne par to. Tādēļ arī sarej godīgus cilvēkus.

— Es jūs nemaz nepamanīju, — Tima paskaidroja, — jūs pavisam apsniguši.

— Vai nu tagad cilvēki cits citu ievēro? Nocietinājušies kā koka gabali.

Tad, vērīgi paraudzījusies, tirgotāja pavaicāja:

— Vai tikai tu, puikiņ, neesi viltīgs?

— Nezinu, — Tima godīgi atzinās.

— Tad esi tik labs, — viņa lūdza, — pieskati manu preci! Es aizskriešu līdz mājām, bērns neēdis.

Tima godprātīgi apsolījās pieskatīt slotas.

Pie garas, it kā zemē iesēdušās baļķu pirts sala rekrušu rinda. Tie, kas bija ieradušies no tālām sādžām un ciematiem, drebinājās, lupatās vīstīdamies kā nabagi. Vietējie bija apģērbušies siltāk, un tiem blakus stāvēja mātes, sievas, bērni un ar briesmīgu, neremdināmu izmisumu lūkojās rekrušu pelēcīgajās, drūmajās sejās. Kad viena sieviete, pie dēla vai vīra kājām sniegā nokritusi, sāka neprātīgi vaimanāt, neviens tam nepievērsa ne mazāko uzmanību, it kā tas tā pienāktos, kā kapsētā. Tikai unters sirmām ūsām, baš-liku galvā piegāja izskata pēc klāt un apmācībās izkliegtā balsī sacīja:

— Ko nu gaudo? Ne jau visi krīt, re, paraugies uz mani — esmu taču dzīvs, bet divus gadus pirmās līnijās sabijis.

Pirts īpašnieks, vecais Somovs, vecticībnieks, nelaida rekrūšus pirtī, iekams visi privātie nebija nomazgājušies. Viņš sēdēja aiz letes, uz kuras bija saliktas mačalkas, dzelteno un kodolziepju gabali un liels koka trauks ar maizes kvasu. Ar koka ķemmi sukādams bārdu, viņš cienīgi sacīja:

— Dieva vārds aizliedz nokaut. Tikai busurmanu droši atļauts kaut, jo busurmana dvēsele tās pašas smakas, kas kaķim vai sunim.

— Pilnīgi, — unters iztapīgi piekrita. — Tikai atļaujiet vaicāt, cienījamais, kādēļ jūs kristiešus nelaižat? — Ļaudis nosaluši.

— Komercija, kara kungs. Man tāpat vajag savas iztikšanas. Jūs uztur kronis, bet man ar sava gara darbu jānopelna dienišķā maize.

Vājš bārddzinis tumšzilā, noplīsušā paltrakā tepat pirts pagalmā sēdināja rekrūšus uz apaļa bērza bluķīša un grieza viņiem matus, sūrodamies:

— Cik tādam zemniekam cieti mati! Pirksti vienās tulznās. Un par tādu ērkuli tikai vienu kapeiku. Ja nebūtu sirdī tās pašas tēvijas mīlestības, ne ar varu mani nepiespiestu.

Pārstāja snigt, bet aukstums pieņēmās. Blāva, sarkanīga saule slīdēja aiz mājeļu apsnigušajiem jumtiem.

Pilsētā nebija ne kanalizācijas, ne ūdensvada. Ūdeni apledojušās mucās veda no upes, no āliņģa. Līdztekus ietvēm stiepās dziļš grāvis, cilvēka augumā. Grāvī laida iekšā visus atkritumus. Grāvis, kas stiepās gar pirti, kūpēja, un daudzi rekrūši, salā gluži sastinguši, kāpa uz apledojušajām laipām, kas balstījās uz dēļu apšuvuma, un mēģināja sasildīties. Tikai galvenajās ielās šis grāvis bija nosegts ar rupjiem nomaļiem; pēc lietus un pavasaros tas pārplūda, nereti bērni, tāpat pieaugušie, kāpdamies atpakaļ, atmuguriski iekrita tajā un tika aizrauti zem centra ielu seguma.

Tima bija vairāk reižu bijis Somova pirtī. Sapuvuši, zemu ielīkuši griesti draudēja uzgāzties uz galvas. Ģērbtuvē drēbes, sainī sasietas, pakāra uz dzelzs āķiem, tādiem kā gaļas skārņos. Tikai šeit dega vāja septiņlīniju lampiņa. Mazgāšanās telpā — ar vienīgo lodziņu durvīs — bija tumšs kā alā. Vidū atradās divi milzīgi četrdesmit spaiņu toveri ar daudzām koka tapām apkārt. Viens toveris ar aukstu ūdeni, otrs — ar karstu. Karstā ūdens toverī meta nokaitētu akmeni, ko pieveda ar skārdu apsistā ķerrā. Cilvēki ar smagiem koka ķipjiem rokās līdz ceļiem bradāja pa netīru, pelēku ūdeni, tumsā taustīdami uz glumajiem soliem vietu. Tveicētavā, uzkrizdami cits citam virsū, briesmīgi stenēdami un smagi vaidēdami, cilvēki šaustīja sevi ar slotām, rīstīdamies karstajā, tvana piesātinātajā, lipīgajā tvaikā. Turpat vai samaņu zaudējuši, viņi izrāpoja ārā, sniegā, tad atkal no jauna stūrgalvīgi rāpās uz augšējās lāvas un neprātīgi kliedza: «Kas ir, uzmet vēl garu!» Tad kāds, bramanīgi atvēzējis koka ķipi, uzgāž vārošo ūdeni melnajai krāsns rīklei, kas piedzīta pilna ar nokaitētiem akmeņiem, un no turienes kā

lielgabalšāviņa sprādziens izšaujas svelmaina tvaika mutuļi. Applaucētie sajūsmā auroja un vēl trakāk šaustīja sevi ar slotām, sacenzdamies pārcilvēciskajā izturībā.

Svētdienās šo procedūru cienītāji pirtī pavadīja visu dienu. Niknajā piecdesmit grādu salā taigas mežu darbos, neapkurināmās ādu fabrikas barakās un drēgnajās kažokādu un velteņu arteļu zemnīcās izsalušajiem cilvēkiem pirts patiesībā bija vienīgā vieta, kur varēja tā īsti sasildīties.

Nereti gadījās, ka vecs pieredzējis taidzinieks, nelaimīgs, apsaldējies, raudādams lūdza Somovu, lai ielaiž viņu tāpat «uz goda vārda» nomazgāties, zvērēdams, ka vēlāk viņš samaksāšot ar skaidru zelta naudiņu. Kad Somovs nebija pielūdzams, neveiksminieks atdeva gan cepuri, gan cimdus, gan nomītās kaņepāju auklu vīzes, lai tikai nokļūtu pirtī.

Somova pirti sauca par «visiem pieejamu». Pilsētā bija vēl viena pirts — tirgoņu. Tajā bija divas nodaļas: vispārējā un muižnieku. Muižnieku nodaļā drēbēm bija iekārtotas aizslēdzamas koka lādes, kuru slēdzenes ar ķēdīti piestiprinātas pie mazgājamā trauka roktura. Ūdeni šeit laida no vara krāniem un par kapeiku varēja lietot dušu. Klons no īsta asfalta, bet soli — akmens. Tima ar savu tēvu nāca uz šo pirti, muižnieku nodaļā. Taču ikreiz Tima baidījās: ja nu viņus izdzen?

— Tēti, bet ja kāds pateiks, ka mēs neesam muižnieki?

— Šinī gadījumā nosaukums tikai pieņemts, — tēvs gudri skaidroja. — Un tiesības nosaka tikai cilvēka spējas vairāk samaksāt par ieeju.

— Tēti, bet kas mēs esam?

— Tevi interesē kārtas piederība? Sīkpilsoņi.

— Bet kādēļ māmiņa sauc Androsovu par sīkpilsoni? Viņš taču ir muižnieks?

— Māmiņa Pāvelu Andrejeviču tā sauc tādēļ, ka viņš pakļaujas dažiem aizspriedumiem.

— Tad visi sīkpilsoņi pakļaujas?

— Nē, visi cilvēki pēc savām garīgajām un cilvēciskajām īpašībām ir vienādi, — tēvs skaidroja. — Bet, tā kā mums nav sabiedriskas vienlīdzības, tad tie, kuru rokās ir vara, izdomājuši un nostiprinājuši šo pazemojošo un viņiem izdevīgo kārtu dalījumu. Un sakarā ar to arī dažādas privilēģijas.

— Tad iznāk, ka mēs, tēti, pazemojamies?

— Nē, pazemojas tie, kas pieļauj netaisnību. Bet tu labāk mazgā galvu ar ziepēm, ja vēlies, lai es ar tevi tērzēju kā ar patstāvīgu cilvēku.

Timām, ziepējot galvu un visiem spēkiem aizmiedzot acis, tomēr uznāca bailes: ja nu pēkšņi viņus izdzen no muižnieku nodaļas? Viņš nevarēja saprast, kādēļ gan tēvs negrib iet uz Somova pirti, kur tīri ģērbtiem apmeklētājiem deva vara traukus un visus, kam bija koka ķipji, pirtnieks bargi iztramdīja, atbrīvodams uz lāvas vietu cilvēkam ar cienījamo vara trauku.

— Cik maksā pirtsslota? — pēkšņi kāds Timām vaicāja apsaldētā balsī.

— Divdesmit kapeikas, — Tima pateica pavisam nedzirdētu cenu, gribēdams tirgotājai sagādāt prieku, jo viņai mājās izsalcis bērniņš.

— Traks esi, vai?

— Bet tās tak ir sevišķas.

— Kas tad šām sevišķs? — neticīgi vaicāja pircējs.

— Higiēniskas.

— Kas tas ir?

— Mikrobus nosit.

— Utis, vai?

— Uts nav mikrobs, bet kukainis. Mikrobus nevar redzēt.

— Nu saki viens cilvēks, kādus viņš vārdus zina, — pircējs izteica cieņas pilnu apbrīnošanu un apdomājies iedeva septiņas kapeikas.

Timām tā palaimējās pārdot vairākas pirtsslotas un pat

prātā nenāca, ka viņš kādu krāpj. Jo arī pīrādziņu pārdevējs; klaigā, staigādams ar kasti, kas apsista ar skārdu un pārsegta ar sataukotu vatētu segu: «Sanāk, sanāk pie karstiem-pīrāgiem, ar pipariem, sīpoliem, sunīša sirdi!» Un cilvēki pērk no viņa, kaut gan nevienam pat prātā nenāk ēst suņa gaļu. Un kvasa pārdevējs sauc: «Kvasiņš, spēkavīrs, pūš un šņāc. Kas to nobauda, vāciski runā, gar zemi — bāc!» Tas rāda, ka tirdzniecībā tā ir jāizdomā.

— Bet vai pret kašķi tava pirtsslota nelīdz?

— Nopērciet Vilkinsona ziedi, — Tima, atdarinādams tēva balsi, sniedza padomu, — vakaros ar lupatiņu ierīvējiet.

— Uzraksti to nosaukumu uz papīrīša, citādi aizmirsīšu.

Par šo padomu vien Tima saņēma trīs kapeikas.

Tad pienāca arī rekrušu kārta iet pirtī, šķērsiela kļuva tukša, bet pirtsslotu pārdevēja vēl arvien nenāca. Pie tumšzilajām debesīm parādījās mēness, gaiss kļuva sauss, ass, skanīgs. Tima juta, ka aukstums sāk spiest krūtis, durstīt pirkstu galus. Skropstas lipa kopā, bet deguns un vaigi sāka smelgt, it kā viņš seju būtu sadauzījis pret ko cietu. Pie pirts mīņājās vairs tikai rekrušu radinieki.

Tētis bija Timām stāstījis, ka apmetnē reiz smagi saslimusi kāda sieviete, un Rižikovs tad viens pats piecdesmit grādu salā gājis uz četrdesmit verstu attālo ciematu, kur dzīvojusi izsūtīta ārste. Viņš atvedis to apmetnē, tā izglābusi sievietei dzīvību, bet pēc tam Rižikovam ar virtuves nazi nogriezusi nosaldētos kāju pirkstus, pie kam Rižikovs pats nazi uz akmens uztrinis. Jā, Tima arī var tā nosalt, ka viņam būs jānogriež pirksti. Neziņā un bailēs Tima jau gribēja pamest viņam uzticētās pirtsslotas un mesties mājās: māja taču tik tuvu!

No pirts sāka nākt laukā iztveicējušies rekrūši. Tima nevarēja vien nobrīnīties, kā tie savu ģimeņu vidū vilka nost paltrakus, mētelēnus, svārkus un atdeva sievām, mātēm, dažs pat noņēma cepuri un apsēja galvu ar sieviešu lakatiņu. Tas

viss notika bez liekas runāšanas, lietišķi, it kā tam tā būtu jānotiek. Pēc tam unters nokomandēja, un rekrūši ierindā aizgāja pa ceļu, bet virs viņu galvām virmoja tvaiks, pamirdzēdams zilganajā, svelotajā, saltajā gaisā krītošu, smalku kristaliņu veidā.

— Krustmāt, kādēļ viņi tā, vēl apsaldēsies? — Tima izbijies vaicāja pienākušajai pirtsslotu pārdevējai.

— Ko lai citu dara, — viņa bēdīgi sacīja. — Nevar taču putināt apģērbu. Tagad jau vairs pie viņiem neviena radinieka nepielaidīs. Tāpat, kad sūtīs uz fronti, arī neviena klāt nelaidīs. Tikpat kā pie arestantiem. Zaldāti dumpojas, negrib karot. Tādēļ arī stingri apsargā. Manējo tur jau iedzina kapā. Tāpat nobeigs arī šos. Skrien nu, mazais, mājās! Skatos, ka esi pavisam nosalis. Neņem tik ļaunā, ka aizkavējos. Mājās krāsns bija izdzisusi. Attinu mazo, tas nosalis. Skrēju pie kaimiņienes palūgt podiņu karsta ūdens.

Pirtsslotu pārdevēja izslaucīja lakatiņa stūrī acis un piedāvāja:

— Ņem nu vienu slotiņu par pakalpojumu. Tu, dēliņ, man izlīdzēji. Citādi mazais būtu pavisam pārsalis.

— Te būs jums nauda. Es mazliet ietirgoju, — Tima nospiestā balsī pateica.

Pirtsslotu pārdevēja nevērīgi iebēra vara naudas gabalus kabatā un piedāvāja vēlreiz:

— Paņem nu vienu slotiņu, neapsmādē. Tev jau gan laikam vajadzēja piedāvāt pieckapeiku vai desmitkapeiku gabalu?

Viņa steidzīgi sāka savu preci savākt klēpī.

Mājās Tima pārnāca galīgi pārsalis, bet lepns un ar pirtsslotu rokā. Lai gan viņš pie Savičiem bija pazemots un rupji izrunājies, par ko viņš droši vien vēl dabūs, ja Savies izstāstīs, toties izdarījis labu darbu, kas katru dienu negadās.

Taču par to, par šo savu labo darbu, Tima nemaz nepaguva tētim izstāstīt, kad tas pēc daudzu dienu prombūtnes

atnāca mājās. Viss sākās ar to, ka Tima, skriedams tētim pretī, pie pašām durvīm saviļņots vaicāja:

— Vai tu gribi zināt, cik es esmu labs?

Bet tētis nemaz nepriecājās, tikai atvairīja viņu, sacīdams:

— Pagaidi, dēliņ. Esmu ļoti auksts.

Viņš sāka no ūsām un bārdas purināt lāstekas. Bet, novilcis virsdrēbes un sasildījis rokas pie krāsns mūra, viņš pamācīja:

— Nevajag, draudziņ, tā lielīties. Labāk lai tevi slavē citi!

Bet tētis taču ar pirtsslotu pārdevēju nemaz nav pazīstams, kas tad viņam pastāstīs? Tima bija aizvainots. Lai neizrādītu savu aizvainojumu, viņš sāka tramdīt kaķēnu, kaut gan tas nemaz viņu šinī brīdī neinteresēja. Viņam tā gribējās ierāpties tētim klēpī, pieglauzties klāt, just aso karbola smaržu un izstāstīt visu no viena gala līdz otram, pat savu rupjo izturēšanos pret Saviču. Bet tad kaķēns uzlēca uz galda, Tima gribēja to noķert, piegrūdās lampai, tā salīgojās, Tima saķēra lampu, bet kupols kā cepure novēlās un nošķindēja uz grīdas. Un pats galvenais, viņš aizmirsa pateikt tētim, ka Savies viņu ielūdzis uz Ņinas vārdadienu.

Arī brīvībā Sapožkovi turpināja trimdā ierasto skarbo dzīves veidu. Taču tas nenotika aiz apzinīgas tieksmes sevi ierobežot, drīzāk gan aiz nevēlēšanās sevi apgrūtināt ar daudz ko nevajadzīgu.

Timas dzimšana trimdā Sapožkoviem sagādāja ne tikai prieku, bet arī lielus ierobežojumus, jo viņi nu bija spiesti uz laiku atturēties no aktivas politiskās darbības un saudzēt sevi bērna labā. Kaut gan neviens viņiem par to nepārmeta, pat gluži otrādi, biedri dažādi pūlējās palīdzēt sagādāt bērnam kaut cik ciešamus apstākļus, Timas vecāki tomēr jutās parādnieki pret partiju. Un viņi centās bērnam jau no mazām dienām ieaudzināt nepieciešamās iemaņas, ja gadījumā viņš paliktu viens.

Tima jau sen bija pieradis pie pastāvīgām naudas grūtībām.

Tēvs viņā audzināja neiecietību pret pārmērībām. Taču bieži vien mātes izturēšanās apgāza visgudrākos tēva nodomus.

Varvara Nikolajevna ar apbrīnojamu bezrūpību pašiem tik ļoti vajadzīgas lietas prata izdāļāt un aizdot naudu cilvēkiem, par kuriem viņa skaidri zināja, ka tie neatdos. Saņēmusi algu no pilsētas valdes, viņa tikpat viegli to aizlaida vienā dienā. Dažreiz viņas pirkumi bija tik aplami, ka tēvs tikai rokas vien noplātīja un pateica:

— Vai zini, Varjuk, tev tiešām ir humors! Nu kādēļ gan vajadzēja pirkt glazē pirkstaiņus, kad man pat kažokādās dūraiņos salst rokas?

— Petja, mīļais! — māte iesaucās. — Tev tik skaistas rokas, bet tavi dūraiņi tik šausmīgi neglīti, ka bail skatīties.

— Un kādēļ Timām gamašas? Viņam taču pat kārtīgu veltenīšu nav.

— Vai dieniņ, kāda es gan esmu auša! — māmiņa noskuma, un tūlīt viņai bija jauns priekšlikums: — Turpmāk ar naudu rīkosimies prātīgāk. Visu vajadzīgo iepriekš sarakstīsim.

Saraksts tika sastādīts. Pēc tam tas pazuda. Un māmiņa, savus pirkumus bēdīgi aplūkodama, sacīja:

— To visu taču beigu beigās var kādam uzdāvināt. Zini, cik daudz mūsu mājās trūcīgu cilvēku!

Sapožkovi sevi nekad neuzskatīja par trūcīgiem, kaut gan nedēļām ilgi ēda tikai kartupeļus un zaldātu ceptuvē pirktu lētu rudzu maizi, apgalvodami, ka garšīgākas un veselīgākas maizes par zaldātu cepto neesot.

Kad tēvs ar māti gāja ciemos, viņi stipri oda pēc benzina, bet uz galda palika saritināts, tintē apmērcēts papīrītis, ar ko tēvs nokrāsoja izbalojušos diegus savu stipri novalkāto svārku šuvēs. Viņš gāja pavisam taisni, kājas nemaz nesa-

liekdams, lai biksēm, ko māmiņa bija izgludinājusi, uzreiz neizspiestos ceļgali.

Māmiņa, piespraudusi pie jostas kādu drēbes puķi, ilgi raudzījās apaļā kabatas spogulītī, pēc tam bažīgi vaicāja:

— Paskaties, Pjotr, vai nav pārāk uzkrītoši?

— Domāju, ka ne, — tēvs nedroši atbildēja.

iedama uz durvīm, māte pagrieza pret tēvu savu brīnišķīgo, stingro seju ar mirdzošām, gaišzilām acīm un, mīļi pastiepusi roku, koķeti vaicāja.

— Vai tev neliekas, ka šodien es esmu sevišķi piemēroti apģērbusies?

— Liekas gan, — un tēvs piesardzīgi, saudzīgi, paņēma māmiņas roku un godbijīgi noskūpstīja tās pirkstus.

Trešā nodaļa

Kādreiz slimnīcā, kur strādāja Pjotrs Grigorjevičs, notika svinīga sabiedroto dāvanas — dezinfekcijas mašīnas pasniegšana dzelzceļa pretepidemiskajai daļai. Uz šiem svētkiem māmiņa brauca kopā ar Timu un savu lielāko draudzeni Sofju Aleksandrovnu Saviču. Sofja Aleksandrovna bija liela auguma, platiem pleciem, zemu, dobju balsi un kupliem, zeltainiem matiem, kurus viņa vienmēr purināja atpakaļ no apaļās, spītīgās pieres. Sofjai Aleksandrovnai bija valdonīgs, skarbs raksturs, vīrišķīga gaita un pilnīga neprasme slēpt savu nepatiku pret cilvēkiem, kurus viņa necieta.

Georgijs Semjonovičs sauca sievu par Dianu. Sofja Aleksandrovna daudz smēķēja, mīlēja palepoties ar rupjāku vārdu vissmalkākajos filozofiskajos strīdos. Dažkārt viņai uznāca vēlēšanās par spīti sev, par spīti citiem, lai tur vai kas, pateikt kādam pazīstamam acīs ļoti nepatīkamu patiesību par viņu. Un, kad šis atmaskošanas karstums pārgāja,

viņu mocīja pašpārmetumi, tomēr iekšējs lepnums neļāva pret cilvēkiem tā vienkārši atvainoties.

Viņas smalkajai, maigajai sejai ar garenām, ovālām acīm pārlaidās košs sārtums un padarīja to neskaistu, kad viņa tā uzreiz, nervozi uz krūtīm saraustīdama salkani rožaino blūzīti, nikni izgrūda:

— Šie eseru pakaļgali, par kuriem jus kādreiz ta jūsmojāt, sākumā metās uz ģenerālgubernatoriem, bet vēlāk aiz-sardzībnieku nometnē sāka slavēt Miļukovu un mūsu aprobežotos ģenerāļus!

Sofja Aleksandrovna kādreiz bija mācījusies Petrogradn Bestuževa kursos. Divus gadus pavadījusi emigrācijā Parizē. Deviņi simti desmitajā gadā izsūtīta uz Minusinsku, kur nākusi sakaros ar boļševikiem. Pēc atgriešanās no trimdas viņai atlika tikai brīnīties, ka vīrs ticis kādā nomaļā Sibīrijas pilsētā par valdes locekli un ieguvis tur saprātīga sabiedriska darbinieka reputāciju.

— Georgijs kļuvis vai nu karjerists, vai mietpilsonis, vai arī viens un otrs, — vārdu sakot, velns ar viņu! — Sofja Aleksandrovna nicīgi noteica un dusmīgi atbīdīja matus no savas apaļās, tīrās pieres. — Būtu jau pametusi viņu, bet Ņinuka žēl! Viņš bojā bērnu. Apnikušas tās pastāvīgās dramas mājās, būs jāiet labāk uz viesnīcu. Nevar taču mātes jūtu dēļ ciest visu šo balaganu ar tām saviesīgajām pusdienām, visiem tiem cūku purniem, kas tagad pie mums pastāvīgi rēgojas. Nē, nē, to es sen jau esmu izlēmusi!

Varvara Nikolajevna neatbalstīja draudzenes nodomu pamest vīru. Vairāk reižu nopietni par to sastrīdējušās, abas draudzenes nolēma nekad vairs par šo jautājumu nerunāt.

Uz staciju brauca ar ormani. Tima sēdēja priekšā. Viesus pie ieejas pirmās klases zālē sagaidīja kara priekšnieks kopā ar kādu Devisonu. Tas bija atbraucis uz Sibiriju no Austrālijas. Viņš uzpirka kažokādas un kārtoja darījumus ar zelta rūpniekiem. Kara laikā viņš bija kļuvis uzreiz par divu ame-

rikaņu firmu pārstāvi, kuras interesējās par šis zemes rūdas un ogļu bagātībām. Pēdējā laikā viņš pēkšņi sāka parādīties amerikāņu militārā formā, augstprātīgi sarunājās ar kara priekšnieku.

Devisons smaidīdams paspieda viesiem rokas. Sofjai Aleksandrovnai viņš sacīja:

— Jūs esat apburoši skaista sieviete.

Sofja Aleksandrovna paraustīja plecus un nevērīgi vaicāja:

— Kas tā par mašīnu, ko jūs te esat atvilkuši? Ceru, ka tas nebūs smacīgo gāzu izgatavošanas aparats?

— Nē, mēs esam humānisti, — Devisons apgalvoja. •— Tas tikai mūsu technikas kārtējais brīnums.

Pie galdiņiem vīriešiem pasniedza spirtu, atšķaidītu ar dzērveņu esenci, bet dāmām Devisona sekretārs pats personīgi gatavoja limonādi no citronskābes, sodas un sacha-rina.

Pēc tam visi izgāja uz perona. Tur stāvēja ar brezentu apklāta mašīna, bet tai pa skursteni vēlās laukā melni dūmi. Divi sanitāri sastingušām sejām stāvēja pie mašīnas, rokas gar sāniem izstiepuši.

Devisons piegāja pie ierīces, kas bija apklāta ar brezentu, nostājās, muguru tai pagriezis, ar rūpīgi kopto tuklo roku maigi noglaudīja īso bārdeli un pavēstīja:

— Kungi, šodien runas ir liekas. Pats cildenās palīdzības fakts krievu karavīriem no prezidenta puses tik daudz pasaka, ka es godbijīgi varu klusēt. Hop-hop, urā, kungi!

Pats nemaz nepaskatīdamies, viņš ar roku pamāja sanitāriem. Sanitāri steidzīgi norāva brezentu un aizstiepa prom. Visu klātesošo acīm atklājās mašīna. Tā stāvēja uz diviem heliem dzelzs riteņiem, balstīdamās pret zemi ar divām graciozi izliektām ilksīm. Viss apaļais, spožais korpuss bija izgatavots no sarkana vara. Sānos rēgojās divi kloķi, kā akas grieztuvei, uz apaļa misiņa vāka izslējušās niķelētas skrūves,

bet priekšā bija piestiprināta liela bronzas plāksne ar Čikāgas firmas nosaukumu. Uz čuguna durtiņām reljefā izliets amerikāņu ērglis.

Paskaidrojumus sniedza pretepidemiskās daļas priekšnieks, tukls podporučiks kaunīgām, blēdīgām acīm.

— Mani kungi, — viņš iesāka sēcošā balsī, acis nenolaizdams no Devisona jaunajiem desu krāsas zābakiem, kas sniedzās līdz pašiem ceļgaliem, — no ārpuses jūs redzat tikai katlu. Tam iekšā ir sieta cilindrs, kurā tiek salikta veļa. Ar šiem kloķiem iedarbina cilindru griešanās stāvoklī.

— Lieciet iedarbināt! — pārtrauca Devisons.

— Nu, lai iet! — poručiks uzkliedza.

Sanitāri ķērās pie kloķiem un sāka mežonīgi griezt.

— Tādā kārtā, — turpināja poručiks, — veļa tvaikā kul-durē un visi kukaiņi iet bojā. — Un skumīgi piebilda: - Nobeidzas.

•— Demonstrēt! — pavēlēja Devisons.

Viens no sanitāriem sāka ar atslēgu atskrūvēt uzgriežņus, bet otrs stāvēja gatavībā ar tikko nodrāztu garu nūju. Kad sanitārs atskrūvēja visus uzgriežņus, vāks uzreiz pats atsprāga, un no mašīnas izvēlās karsta tvaika mutuļi, sanitārs ievaidēdamies satvēra seju.

Visus pārklāja balta, valga migla. Viesu pūlis ar izbailēm atkāpās atpakaļ, un cilvēki sāka lauzties stacijas durvīs.

Devisons uztraukts svaidījās viesiem pa vidu un sašutis pukojās:

— Neaptēstie, vai nu tie prot rīkotiņs ar ārzemju tech-niku! Mēs tai pieliksim inteliģentus cilvēkus, no brīvprātīgajiem, un viss būs kārtībā!

Sofja Aleksandrovna piegāja pie Devisona un nikni pateica:

— Klausieties, Devison, kam jums bija vajadzīgi šie kumēdiņi ar to riebīgo utu slaktūzi?

— Jūsu valodā tas ir utu slaktūzis, — noskaities un aiz-

vainots atbildēja Devisons, — bet visas civilizētās pasaules valodā dezinfekcijas vakuuma kamera.

— Vai arī Čikagas patvāris utīm, — Sofja Aleksandrovna indīgi iedzēla un deva padomu: — Ieteicu jums drīzāk no šejienes lasīties projām, citādi zaldāti, uzzinājuši par tik efektivu dāvanu no sabiedrotiem, var ierasties šeit un izdauzīt kādam purnu.

Māmiņai izdevās Sofju Aleksandrovnu aizvest, citādi viņa droši vien Devisonam būtu iesitusi ar saviem cimdiem pa vaigu.

Timām par lielu sarūgtinājumu mājās visi devās kājām. Sofja Aleksandrovna visu ceļu šķendējās un pārmeta māmiņai, ka tā nav ļāvusi viņai pateikt Devisonam visu, ko viņa par to domā. Tikai tētis par šo notikumu ar utu slaktūža izmēģināšanu izturējās ļoti mierīgi.

— Ja tu, Sofočka, zinātu, kāds izcils izgudrotājs mums ir dzelzceļnieku darbnīcās! Tas ir lielisks strādnieku inteliģenta tips, šis Kudrovs. Viņš mums izgatavoja divas teicamas pārvietojamās dezinfekcijas kameras, kurām pamatā nevis novecojušā, smagā ūdens tvaiku darbība, bet sēra gāze. Lēti, praktiski, un milzīga caurlaides spēja. Es tev ieteiktu...

— Iepazīties ar tavu gāzes utu slaktūzi?

— Nē, ar Kudrovu, — tētis bez aizvainojuma sacīja.

Pie Sapožkoviem tad arī notika Sofjas iepazīšanās ar me-

chaniķi Kudrovu. Zeltrača dēls Aleksejs Kudrovs, sastrīdējies ar tēvu, trīspadsmit gadu vecumā aizgājis strādāt ogļu šachtā par atšķaidītāju. Kāds izsūtītais trimdinieks sagatavojis viņu gatavības atestācijai. Tomskā viņš iestājies techno-loģijas institūtā, arestēts par revolucionāru darbību un izsūtīts uz Turuchanas apgabalu. No turienes izbēdzis. Atkal ar tēvu kopā skalojis zeltu. Pieskalojis uz savu paju piecpadsmit mārciņu zelta, atbraucis Krasnojarskā, lai tur iestātos dzelzceļnieku skolā. Tad atkal arestēts, bet, tā kā izmek-

lēšanā atklājies, ka viņam atņemto zeltu kāds ierēdnis piesavinājies, prokurors, baidīdamies, ka tas nekļūst zināms, lietu izbeidzis. Kudrovs iestājies uz dzelzceļa par kurinātāju, pēc tam par mašīnista palīgu. Kādā nomaļā Sibirijas pilsētiņā dzelzceļnieku darbnīcās atbrīvojusies mechaniķa vieta, un viņam izdevies to dabūt. Timas tēvs mācījis Kudrovam vācu valodu. So valodu Kudrovs izvēlējies aiz lielas cieņas pret vācu inženierzinātņu techniku.

Kudrovs bija drukns, platiem pleciem; neparastais acu zilums darīja viņu ļoti pievilcīgu. Viņš izturējās brīvi, patstāvīgi, bija ļoti delikāts un ikkurā sabiedrībā prata uzvesties nepiespiesti un pieklājīgi.

Kad Kudrovs pirmoreiz ieraudzīja Sofju Aleksandrovnu, viņš žēlā sajūsmā izsaucās:

— Esat gan jūs skaista! Pat skatīties baigi!

— Nu tad neskatieties! — Sofja Aleksandrovna atcirta.

Pirmoreiz pie Sapožkoviem Kudrovs izskatījās pavisam

bēdīgs, pat it kā pazemots. Nedrīkstēdams pacelt acis, viņš knibināja nagus, klusēja, un viņa seja bija drūma un aizvainota. Bet Sofja Aleksandrovna, pārlikusi vienu kāju pār otru tā, ka bija redzams, cik viņai tās garas un slaidas, saraustīja jaciņu uz augstajām krūtīm, runāja skaļi un pārliecināti:

— Revolucionārās propagandas grūtības Sibirijas sādžā saistītas ar to, ka šeit zemnieki tik asi neizjūt muižnieku zemes atņemšanas nepieciešamību kā Krievijas zemnieki.

— Nav taisnība, — Kudrovs uzreiz skarbi iesaucās un, izslējies, dusmīgi raudzīdamies Sofjai Aleksandrovnai acīs, dedzīgi pateica: — Tie ir eseru murgi!

Sofja Aleksandrovna uzpūtīgi sarauca uzacis, bet tai pašā mirklī viņas sejā atplaiksnīja līksma izbrīna un, pievērsdamās Timas mātei, viņa samulsusi teica:

— Varjuša, vai tu ievēroji, kādas viņam acis? Tik zilas zilas, it kā nemaz nebūtu īstas.

— Nerunājiet muļķības par acīm! Es jums saku nopietni! — Kudrovs dusmojās.

Tima baidījās, ka nupat Aleksandrovna pateiks kaut ko asu, rupju, bet viņa apmulsa, vaigos iesitās maigs sārtums, un viņa bikli pavaicāja:

— Aleksej Filipovič, jūs mani atvainojiet, es acīm redzot par Sibirijas laukiem spriežu ļoti pavirši...

Sākot ar šo dienu, tiklīdz pie Sapožkoviem atnāca Sofja Aleksandrovna, tūlīt ieradās arī Kudrovs. Bet māmiņa skaidri un gaiši pateica:

— Soņa, man tas nepatīk!

— Var ja, nu saproti taču mani! — Sofja Aleksandrovna lūdza.

— Es ne tikai negribu tevi saprast, bet turklāt vēl nosodu, — ledainā balsī pateica māmiņa.

— Labi, mēs šeit vairs nesatiksimies, — padevīgi apsolīja Sofja Aleksandrovna.

Kādā vēlā vakarā pie Sapožkoviem atnāca Georgijs Sem-jonovičs. Ar visu kažoku un cepuri viņš krišus nokrita uz čīkstošā krēsla un, rokas kā lūgšanā salicis, skumīgi teica māmiņai:

— Var ja, palīdzi man atgūt Soņu. Es bez viņas nedzīvošu!

Viņš noņēma cepuri un nometa uz grīdas. Garie, tumšie mati krita uz sejas. Georgijs Semjonovičs sāka raustīt sevi aiz matiem, un viņa galva kratījās kā rotaļu ampelmanim. Viņš smalkā balsī žēlojās:

— Es jau saprotu, mums ir dažādi politiskie uzskati, taču nevar tik cietsirdīgā veidā iedarboties uz manu pārliecību.

— Viņa mīl citu, — māmiņa sacīja.

— Mīl? — Savičs izbrīnījies vaicāja un pēkšņi sāka smieties, bet viņa acis palika nekustīgas un seja nikna. — To proletārieti? Pašaudzēto izgudrotāju? Nu nē, lūdzu, bez jokiem!

Un, vārdus skaidri izrunādams, viņš teica:

— Es to uzskatu tikai kā politisku demonstrāciju pret mani.

— Kāds gan tu, Georgij, vēl esi nepraša! — māte ar nožēlu sacīja.

— Tādā gadījumā... — Savies lepni pacēla galvu, taču tūlīt atkal atkrita krēslā. Viņš iespieda galvu rokās un tā mazu brīdi pasēdēja, tad pēkšņā apņēmībā saslējās, pieskārās ar mazā pirkstiņa garo, aso, vistas knābim līdzīgo nagu mazajām Ūsiņām — tādām kā Maksim Linderam — un runāja savā parastajā balsī: — Tādā gadījumā man tev, Varvara, lūgums. Esmu pārliecināts, ka tu man to neatteiksi, kaut vai svētās bijušās draudzības vārdā. Es atzīmēju meitas vārdadienu. Būs viesi, un es no visas sirds lūdzu tevi — parunā ar Soņu! Pats par sevi saprotams, es ielūdzu arī tevi ar Pjotru un dēlu. Tu man neatteiksi! Nē, nē!

Tad Savies gāja projām, pasniegdams māmiņai roku ar atplestu delnu, it kā atvairīdams visu, ko viņa tam varētu atbildēt.

Tima noprata, ka aicinājums uz vārdadienu un pats Georgi ja Semjonoviča apciemojums — tas viss skar ne tikai Timas intereses, bet kādus pieaugušo jautājumus, kas nelāgi saputroti un Timām nav īsti skaidri. Vai tagad būtu ērti runāt, ka viņam nav tāda apģērba, lai varētu iet uz vārdadienu? Salāpītos svārciņu elkoņus taču ar tinti nevar aiz-triept, kā tētis mēdz darīt, un īsās bikses der tikai velteņos. Bet vai tad uz vārdadienu var iet ar velteņiem? Bez tam vēl vajadzīga dāvana. Pieņemsim, ka varētu ar benzinu notīrīt veco plīša lācēnu. Taču lācēnam trūka vienas acs. Turklāt Ņinočka ir jau liela, tikpat veca kā Tima. Kas tad tik lieliem dāvina plīša lāčus, kaut vai jaunus? Tālāk pieņemsim, ka tētis ar māmiņu negribēs iet pie Savičiem un laidīs Timu vienu. Bet tad Georgijs Semjonovičs sadusmosies. Viņš taču vēlas, lai ietu tētis, māmiņa un Sofja Aleksandrovna. Ierau-

dzīdams, ka Tima viens, Savičs noskaitīsies un atkal sāks viņu mocīt. Tagad tas notiks visiem dzirdot — par to, ka viņš neprot pie galda uzvesties, kā pieklājas labi audzinātam cilvēkam. Tiesa, Tima jau ir iemācījies turēt dakšiņu neveiklajā kreisajā rokā, sāli pat mājās ņem ar nazi no trauciņa, bet ja nu viņš uzreiz atkal kaut ko aizmirsīs? Vai arī pārkāps kādu nezināmu pieklājības noteikumu? Nē, vienam iet pie Savičiem nav iespējams. Redzēdams, ka tēvs izvelk no kabatas savīstītu naudu un, vainīgi smaidīdams, to ar roku uz galda izgludina, Tima, negribēdams atklāt savas domas, vienaldzīgi teica māmiņai:

— Māmiņ, kā būtu, ja ar benzinu notīrītu plīša lācīti, viņš tad būtu tikpat kā jauns un es to varētu dāvināt Saviču Ņinočkai uz vārdadienu!

— Ak, pareizi, — māmiņa uztraucās, — tā vārdadiena . . . Kā man gan negribas turp iet!

— Vareņka, — tēvs priecīgs pateica, — starp citu, man par naktsdežurām izsitumu tifa barakā rīt kaut cik pienāksies.

— Pjotr, nu kam mums tā nauda! Tāds nemiers par tevi.

— Nekā nevar darīt, Varjuk, tur taču cilvēki. Tu nevari iedomāties, cik tur šausmīgi apstākļi. Turklāt vēl kāds nozadzis vienīgo termometru. Taisni briesmīgi!

— Man nevajag matroža apģērba, — Tima pašaizliedzīgi iesaucās, — citādi tu tur vēl saslimsi!

— Blēņas, — tēvs teica, — es taču rīt saņemšu naudu. — Un, sevišķi mīļi uzsmaidīdams māmiņai, teica:

— Tu, Varjuk, sev arī nopērc kaut ko oriģinālu.

— Un kā Sofja? Tu runāji ar viņu? Būs?

— Kā tad citādi, — plecus paraustīdams, teica tēvs.

— Es viņai skaidri pateicu, sak, neiedomājies tēlot Annu Kareņinu. Tas, ka Soņa komitejā no atsevišķu uzdevumu izpildītājas kļuvusi par vienkāršu propagandisti zaldātu ešelonos, ir pareizi. Bet, ka tas noticis uz sevišķu, lirisku

attiecību pamata ar Kudrovu, — tā ir viņas personīga darīšana. Bet, ja visa tā Saviča sabiedrība gribēs viņu padarīt par mietpilsoniskas nosodīšanas objektu, mēs to nepieļausim.

— Petja, kā būtu, ja ar mani tā notiktu? — vaicāja māmiņa.

Tēvs nobālēja, viņa seja žēli saviebās, un viņš klusi sacīja:

— Var ja, tu taču zini, ka es neesmu stipras gribas cilvēks, — un, rokas noplātījis, viņš satriekts skaidroja: — Man personīgais vēl stipri valda pār manu apziņu. Es to noteikti nepārdzīvotu.

— Mans mīļais, vienīgais! — Māmiņa saņēma abās rokās tēva seju ar iekritušiem tumšiem vaigiem un, skūpstīdama viņa degunu, satraukta sacīja: — Es taču arī bez tevis nevarētu dzīvot! Pretēji visiem Fjodora apgalvojumiem, ka tikai tas ir revolucionārs, kas visus savus instinktus pakļauj saprātam.

— Bet, kad Esfira saslima ar nieru iekaisumu, Fjodors apskraidīja visus ārstus raudādams un lūgdamies, lai glābj viņu, — tēvs apmierināts patenkoja. — Te tev nu ir Fjodors!

— Labi, — māmiņa sacīja. — Gan jau tev arī var iznākt raudāšana, ja šis vai tas notiks. Pamēģini tikai izrādīt mieru un izturību, to es tev nekad nepiedošu.

Timām tomēr apnika šīs žēlabainās sarunas, un viņš tēvam ieteica:

— Tēti, tu par to naudu, kas paliks pāri no mana uzval-ciņa, nopērc sev revolveri, tādu kā Kudrovam. Viņš teica, ka karu ar vāciešiem pārtaisīšot par citu karu, un ar ko tad tu šausi?

— Ak tu mūžs! — māmiņa izmisusi iesaucās. — Kas tā par nelaimi, kad zēns vienmēr klausās pieaugušo sarunās!

— Lai klausās, — tēvs teica, — par to jau tagad visi runā. — Tad, pieliecies māmiņai klāt, ilgi kaut ko klusīti-

ņām čukstēja, pēc tam pateica skaļi: — Tā, Var ja, Pīterā jau sācies. Karaspēks mūk projām no frontes. Patvaldībai acīm redzot beigas. Tagad viss atkarīgs no kara. Kas to var izbeigt? Ja strādnieku un zemnieku miljoni uzskatīs par nepieciešamu padzīt tos, kam karš izdevīgs, pasaule nonāks proletāriskās revolūcijas priekšā. Es patiesībā atkārtoju cita domas. Taču tās ir ļoti pareizas.

Tad tētis lūdza māmiņai:

— Varjuk, es saprotu, ka tas veltīgi, tomēr lūdzu, esi tagad uzmanīga. Tu taču zini, ka visu laiku notiek aresti. Šejienes cietumā plosās cinga, bet tev veselība jau tā iedragāta.

Tad uzreiz izbijies noplātīja rokas un paskaidroja:

— Es tikai no medicinas viedokļa. — Un, noskūpstījis aizmiegošā Timas pieri, tētis devās uz savu dzelzceļnieku slimnīcu.

Ārā plosījās sniega vētra. Durstīgas, sausas sniega upju straumes gāzās pa klajajiem ceļiem, gan sagriezdamās virpuļos, gan svilpdamas un šņirkstēdamas pa apledojušo sērsnu, gan tūkstošiem pudu sniega smagi uzveldamas koka pilsētiņai. Pār taigu joņoja tumši, zemi mākoņi. No tiem iznira spožs mēness, bet pūkaino mākoņu bari drāzās tam virsū, un viņš atkal nozuda. Šinī burzmā no mākoņiem krita zemē pūkaini sniega lēveri, vējš tos sagrieza virpulī un sarausa kupenās, tad atkal izbārstīja un vilka gar upi, pūlēdamies nopūst no tās mīksto villaini, un zilām joslām tad sāka salti un tīri mirdzēt upes ledus klājs. Sniega vētra trakoja visu nakti. Un visu nakti māte nevarēja gulēt, ik brīdi pamozda-mās, satraukti raudzīdamās pa logu, aiz kura gauži vaidēja bērzs, kad negaiss bez žēlastības lauzīja tā zarus.

Tima arī pamodās no zaru žēlās klaudzināšanas pie aizsalušā lodziņa. Gribējās kokam sacīt: «Lūdzu, ienāciet!» Un viņš jau redzēja, kā bērzs nāca istabā, noliekdams pie durvju aplodas zaru vainagu, pilnu piekārtu ar kristālā lāstekām,

un, kautrīgi apstādamies pie sliekšņa, nopurināja no saknēm zemi.

Uz galda mirguļoja maza uguntiņa ar zemu nogrieztu dakti, zaļā stikla kupola vietā aizklāta ar avīzes papīra gabaliņu, kas vietām, kur pieskāries lampas cilindram, bija ap-gruzdējis brūns . . .

Nākamās dienas rītā Tima kopā ar māmiņu agri devās uz dzelzceļnieku slimnīcu pie tēva pēc naudas iepirkumiem. Kaut gan Varja Nikolajevna negribēja Timu ņemt līdzi, viņš ar tādu izmisumu jau iepriekšējā vakarā bija izlūdzies piekrišanu, ka dotais vārds bija jātur. Nikni sala. Ugunsdzēsēju sargtornī karājās melnas bumbas, kas vēstīja četrdesmit grādu salu.

Augstajās, tīrajās, zaļganajās debesīs rēgojās saule, sarkanīga, nespodra, reljefa, bez stariem, iekļauta baltas miglas riņķī. Sniegs, zilgans kā Bertolē sāls vizuļi, tik neizturami zaigoja, ka acis visu laiku vajadzēja turēt piemiegtas. Telegrāfā vadus klāja mirdzoša, pūkaina sarmas kārta, un tie izskatījās kā baltas, krāšņas vītnes. Sarmas baltajā villainē tinās koku zari. Pret rītu aprimusī sniega vētra bija sadzinusi kupenas līdz māju palodām, un sarkanā saule sārtoja aizsalušās logu rūtis kā ar asinīm. Sniegs čirkstēja un šņirkstēja zem kājām kā sasmalcināts stikls.

Māmiņa Timām krusteniski apsēja pelēku lakatu un arī pati uzsēja lakatu līdz pašām acīm. Viņa tomēr izskatījās skaista, jo viņas acis bija skaistas. Bet Tima, ievīstīts lakatā, atgādināja klucīti. Retie garāmgājēji sastapdamies izmeta pa izsaucienam:

— Jums deguns! — Vai arī: — Ai, ai — tādi vaidziņi, un nu čūlos!

Tas nozīmēja, ka jāapstājas, jāpagrābj ar cimdu durstu gais sniegs un jāberž ar to apsaldētā seja.

Māmiņa pirms iešanas Timām bija noziedusi degunu un vaigus ar zosu taukiem. Viņa izvalkātajos velteņos iebāzusi papīrus un virs svārciņiem likusi uzvilkt savu flaneļa jaku, bet dūrainīšus izklājusi ar vati. Uz dzelzceļa staciju bija jāiet cauri visai pilsētai un tad vēl pa klaju lauku pāris verstu. Taču Timām ar māmiņu laimējās. Pazīstams sanitārs, iesēdies kuražā, garām braukdams, viņiem uzsauca:

— Ja jūs tēti gribat apciemot, labprāt pavedīšu.

Pēc tam nopriecājās:

— Nu re, cik patīkami ar tādiem ceļabiedriem, citādi, ziniet, visu laiku tos miroņus vadādams, gribot negribot sa-ilgojies pēc dzīvajiem.

— Kādus miroņus? — māmiņa izbijusies vaicāja.

— Nu mūsu tifozos, — un tūlīt steidzās nomierināt: — Nemaz neuztraucieties, tādā salā utis baciļus nepārnēsā. Visdrošākā higiēna! — Tad rūgti piebilda: — Cik izturīgi tie mūsu pacienti, medicinisko baraku malku konfiscēja, neesot ar ko lokomotivēm ūdeni vārīt, bet ešeloni uz fronti jādzen. Jau trešo dienu barakas nekurinātas. Pjotrs Grigor-jevičs ļoti uztraucies. Negribēja pat dot malkas noliktavas atslēgas. Tādēļ jau oficieri veda viņu šaut par sabotāžu.

— Vai Pjotru? — māmiņa ievaidējās. — Ak kungs!

— Atvainojiet, viņš dzīvs un vesels, pilnā formā. Tādi gadījumi jau mums bieži notiek. Es domāju, ka jūs zināt.

— Kā tad viņš izglābās?

— Kā izglābās? Nu ļoti vienkārši. Mēs skrējām pie zaldātiem, sacīdami: «Brāļi, jūsu priekšniecība mūsējo ved pie sienas, tādēļ ka viņš jums, tifozajiem, jūt līdzi!» Nu un zaldāti jož laukā no vagoniem un, skaties, ved jau šo atpakaļ. Dzīvs un vesels. Bet vēlāk, kā jau pienākas, notiek mītiņš. Senāk vienmēr pie mums barakās sildījās atbraukušie runātāji no pilsētas. Tagad, protams, vairs nesasildīsies. Salts. Tikpat kā ārā.

— Bet man Pjotrs nekā par to nav stāstījis.

— Ko ta tur nu daudz klāstīt? — sanitārs noplātīja lielos kažokādas dūraiņos ievilktās rokas. — Saka, ka viss frontei, bet patiesībā Pičugina kunga un citu labā, tautai tikai bēdas. — Un, parādījis ar pātagu uz rindu pie maizes veikala, ironizēja: — Mūsu cilvēkiem garšo rudzu maize bez aizdara. Vitmaņa maiznīcā pārdod kūkas no vislabākiem kviešu miltiem, bet tur neviena neredz. Tad ir gan nejēgas!

— Kādēļ jūs par bada cietējiem smejaties?

— Ko tad — raudāt par viņiem, muļķiem? — sanitārs dusmīgi iesaucās. — Būtu tikai gājuši visi barā uz Vitmaņa noliktavām un saņēmušies miltus uz ragaviņām, cik uziet. Ko tas nelietis pa kara laiku nav piegrābies! Un piegrābsies vēl! Liec tikai savu muguru, lai tev ar krītu raksta uz tās numuru, tādēļ ka gribi dabūt rudzu maizi ar pelavām.

Pretim brauca divas ragavas, pārklātas ar mašām, no kurām laukā rēgojās kailas, dzeltenas cilvēku rokas un kājas.

— Redziet, — sanitārs bēdīgi teica, — tādu preci mēs vadājam. Tie tak reiz visi bija dzīvi. . . Postā iet ļautiņi. Un kādēļ? Mūsu padevības dēļ. Būtu saņēmušies plintītes, kad dzīvi bija, un uz māju prom! Ja visi zemnieciņi no frontes sapulcētos ar plintēm, nosviestu šo varu kā sakārni vēl daudz labāk nekā deviņi simti piektajā.

Pilsēta izbeidzās ar zemnīcām, kas ar visiem jumtiem bija ieputinātas sniegā. Aiz tām pletās bezgalīgs balts lauks — pilsētas atkritumu izgāztuve, tur rūca un smilkstēja noklīduši, izkāmējuši suņi, tik nikni, bada saērcināti, ka koda nost vilkus, kas pa vienam iemaldījās pilsētas nomalē. Pie lopkautuves pelēkās dēļu sienas drūzmējās pulciņš zemnieku noskrandušos paltrakos. Mazas, pinkainas goteles saplaisājušiem nagiem nožēlojami spiedās cita citai klāt un izbijušās krāca caur apledojušām asiņainām nāsīm.

— Paraug, — sanitārs žultaini norādīja, — nepietiek vēl, ka cilvēciņus dzen slaktēt, jāved arī lopiņi — nodokļus nevar nomaksāt, jānokauj pēdējais. Kas tas par gļēvumu!

Nelabi skatīties! Jūsu laulātais draugs arī ir pārāk labsirdīgs. Vakar pretepidemiskās daļas priekšniekam pārdeva savu pulksteni, gluži vai par velti aizlaida. Burē un kompānijās pulksteni. Bet tas, suns, ir to pašu visu uzreiz neatdeva. Lai pienākot vien pie šā. Tikai septiņi rubļi iemaksāja. Bet pašam nauda maku plēš pušu. Visu spirtu nozadzis. Mums jāiztiek ar sublimatu. Nav uz kā šļirces novārīt. Vai tas nav trakums?

— Ziniet, — māmiņa sacīja, — es pārdomāju, mēs tālāk nebrauksim.

Sanitārs apturēja zirgu un, māmiņai garām raudzīdamies, nedroši ierunājās:

— Vispār jau nu pie mums, protams, briesmu lietas notiek. Puika arī jums līdzi. Ja tā cilvēcīgi grib runāt, es gan ieteiktu pāris dienas Pjotru Grigorjeviču pie mums nelaist.

— Vai tad kas noticis? — Māmiņa izbijusies vaicāja.

— Notikumu mums netrūkst. Visādi mēdz būt. Es šodien teicu Pjotram Grigorjevičam, ka viņu arestēs. Viņš, ziniet, pārāk liberals. Žēlsirdīgajiem brāļiem bija licis nakti nojaukt sētu, lai būtu ar ko izkurināt krāsnis barakās, bet aiz tās sētas salikti mūsu miroņi, vai tad visus var aizvest? Nu, un

I

zaldāti, tikko ieraudzīja savējos, kas kaili sakrauti kaudze, mītiņš uz vietas gatavs, un sāka dot oficieriem pa purnu. Žandarmu unters, man tāds labs draugs, pateica, ka mūsu sociālistu arestēšot visdrīzākā laikā, bet, tā kā uz dzelzceļa kara stāvoklis, runāšana īsa. Ja jau nu ir mīkstinoši apstākļi, tad uz fronti, bet citādi — viens divi — un gatavs.

— Brauciet, lūdzu, brauciet ātrāk! — Māmiņa sāka atraisīt lakatu, it kā viņai uzreiz būtu sameties karsti.

Sanitārs izveda Timu un māmiņu caur staciju pa apkalpojošā personālā ieeju. Viņi izgāja uz perona, kas bija apsalis ar netīru ledu, un devās gar bezgalīgu ķieģeļsarkanu preču vagonu rindu. Durvju eņģes vagoniem bija sasaistītas

ar resnu stiepli. Sardzes rotas zaldāti ar bašlikiem galvās, īsos, melnos puskažociņos stāvēja pie vagoniem, pār saliektām rokām turēdami šautenes ar uzspraustiem durkļiem. No vagoniem atskanēja klusinātas balsis, bet vienā kāds dziedāja skumīgu dziesmiņu.

— Vai redzējāt? — sanitārs pamāja ar galvu uz vagonu, kura durvis bija sasaistītas ar stiepli. — Baidās, ka ne jož pa ceļu prom. Plintītes tak viņiem dod tikai ierakumos. Priekšniecība no vāciem tik daudz nebaidās kā no savas tautas.

Kad viņi bija nonākuši perona galā, četri oficieri ar bašlikiem galvā, puskažociņos no stacijas dežurtelpām vilka laukā eļļainā dzelzceļnieku formā ģērbušos cilvēku ar svina pelēku sirmu galvu un asinīm aptecējušām sirmām ūsām. Kāds oficieris melnā apmetnī uz puskažociņa, kas bija apšūts ar pelēku karakulu, iedams spēra dzelzceļniekam pa vēderu un taujāja čerkstošā balsī:

— Tu saki, lokomotīve nav salabota? Nav salabota? Nu, pagaidi vien, mēs tev pauri salabosim!

Oficieri nosvieda cilvēku no perona, tad pacēla uz augšu un aiz padusēm aizvilka pie ūdenssūkņa.

No apaļā ūdenstorņa nokarājās skārda caurule, piestiprināta ar stieples riņķīti pie liela čuguna krāna. Viens no oficieriem noņēma sev siksnu, noliecās pie cilvēka un sasēja tam kājas. Otrs oficieris pacēla puskažociņa stūrus, atsprādzēja šauru vēdera jostu un sasaistīja ar to dzelzceļnieka rokas. Tad vienā mirklī visi oficieri aizmetās prom no cilvēka, kas gulēja uz ledus, un viens no viņiem pazuda ūdenstornī . . . Pēkšņi spēcīga ūdensstrūkla, salta tvaika apņemta, šņākdama triecās virsū cilvēkam, kas locījās pa zemi.

Māte satvēra Timu aiz pleciem, piespieda viņa vaigu sev klāt un aizveda viņu kaut kur projām . . .

Tima gan jau diezgan daudz zināja par cilvēku cietsirdību.

Pirts ielā, kur dzīvoja Sapožkovi, svētdienās bieži vien notika kautiņi starp tatāriem — kažokādu strādniekiem un priekšpilsētas tūbas vēlējiem. Ar kailām dūrēm cilvēki nokāvās līdz asinīm. Pēc tam visi kopā uz pazviļas mierīgi pārsprieda, kā kurš triecis, lepojās ar spēku. Tūbas vēlējs Kuz-mišņikovs, notupies zemē, kā ūdens nēšus pārlika sev pār plecu baļķi, uzsēdināja uz tā četrus spēcīgus tatarus — kažokādu strādniekus, pacēla uz augšu un pārnesa viņus pāri ceļam. Pēc tam nopūzdamies teica:

— Ja katru dienu būtu paēdis, tad tik jūs redzētu!

Upes piestātņu strādnieki arī kāvās savā starpā. Bet viņiem vienmēr kautiņa notikumiem sekoja arteļa vecākais, gara auguma vecis ar saplaisājušu, ādas tuberkulozes izēstu vaigu.

Pašreizējā notikumā Timām visšausmīgākais likās tas, ka cilvēks, ko stiepa oficieri, nemaz nepretojās. Viņš pat nesauca palīgā, tikai sēkdams ņēmās pierunāt:

— Kungi, apkaunieties! Es taču četrdesmit gadu . .. Jūs nedrīkstat mani publiski sist.

Sanitārs trīcošā balsī murmināja:

— Vai nu tas ir redzēts, tā jau var uz viņpasauli aiz-peldināt! Tas tak Ņikitins, cara portretu tur mājās. Visuzticamākais pavalstnieks! Un par lokomotivi viņa nemiers vietā .. . Katru nedēļu pa nelaimes gadījumam. Cik tad sen, kad viss sastāvs ar zaldātiem noskrēja no sliedēm. Lokomotīves nolietotas. Vai tad ar tādām var pārvadāt dzīvu kravu? Labās lokomotīves jūdz priekšā Pičugina sviestam! Bet cilvēkus ved ar grabažām!

Stacijas dežuranta palīgs Gorodovikovs lapsādas kažokā, ar kažokādas ausu sildītājiem, sarkanu cepuri galvā, ieraudzījis Varvaru Nikolajevnu, pēkšņi nopriecājās un sāka viņu puķainām frāzēm pierunāt, lai aplaimojot ar savu klātbūtni viņa dienesta istabu.

Varvara Nikolajevna kategoriski atteicās, bet tad Goro-

dovikovs, noliecis savu zilgano, skumīgo dzērāja ģīmi, pus-balsī nozīmīgi sacīja:

— Gribu atļauties jums paziņot ko svarīgu, kas attiecas uz jūsu cienījamā laulātā drauga dzīves labklājību. — Tad piebilda ar pārdrošu apņemšanos: — Tikai vadoties no vis-cildenākiem nodomiem, pretēji dienesta un pilsoņa pienākumam.

— Tima! — māmiņa sacīja. — Pastaigājies šepat, es tūlīt atnākšu.

— Vai tu redzēji! — sanitārs pasmējās, — divkosis! Sociālistus neieredz ne acu galā. Un te uzreiz — vēloties brīdināt! Drošs paliek drošs, mēģina sev priekšdienām saglabāt vietu: sak, es taču jums pakalpoju.

Tima aiz pieklājības palocīja galvu, it kā saprazdams, ko sanitārs runā. Vienu viņš tomēr redzēja skaidri: viņa ceļabiedrs ļoti noraizējies par aizturēšanu un uztraucies paraudzījās dzelzceļa pulkstenī. Un, kad viņš nozīmīgi pateica: «Žandarmi jau arī savu dienestu prot, viņiem tagad tēju dzert nav laika,» Tima uzreiz saprata, ko šis cilvēks no viņa grib, un stingri noprasīja:

— Parādiet man, lūdzu, kur tētis strādā!

Sanitārs nopriecājās.

— Labi, lai notiek kas notikdams, citas izejas nav. Tēvs tevi ieraudzīs, nobīsies, izskries laukā, bet mēs viņu novedīsim maliņā, un māmuļa tad pierunās. Tikai tu tur tā labi ātri un nekur nepieskaries.

Dēļu barakās cits pie cita uz lāvām, salmiem pārklāti, gulēja cilvēki ar pelēkām zaldātu kažokādas cepurēm, kas dažam bija uzmaukta līdz pat mutei, un netīrā bjaza veļā. Smaga, karsta elpošana, nesakarīga murmināšana, aizsmakuši vaidi, skāba smirdoņa, salmu čabēšana, slimnieku ķermeņiem murgos svaidoties, — tas viss bija vēl briesmīgāks nekā pie ūdenssūkņa redzētais. Divi sanitāri uz brezenta nestuvēm

nesa kādu mirušo vienā īsā apakškreklā, ar sastingušām rokām un kājām.

Tima atkāpās, lai palaistu viņus garām, un pēkšņi ieraudzīja savā priekšā kaulainu seju dziļi iekritušiem, tumšiem vaigiem. Saplaisājušās lūpas lēni kustinādams, cilvēks vaicāja:

— Nobijies, puisēn? Nevajag bīties! Tikai muļķa suņi baidās no miroņiem. Arī no dzīviem nevajag baidīties! Es, rau, nobaidījos un nokļuvu šeit, bet vajadzēja tik ar visu šauteni likties taigā. Tas man sods par mazdūšību. Vai tu nevarētu man pasniegt ūdentiņu padzerties, — viņš beigās* palūdza.

Tima piegāja pie mucas, kas atradās pie durvīm, iesmēla kausiņu ūdens ar peldošiem ledus gabaliņiem un pasniedza slimniekam. Zaldāts ar abām rokām paņēma kausiņu un sāka dzert trokšņainiem malkiem, ādamābolam kāri kustoties.

Tad Tima ieraudzīja, kā otrs zaldāts, tepat uz lāvām gulēdams, sāka locīties un krākdams plēst no krūtīm kreklu.

— Palīdziet, viņam taču slikti! — Tima iekliedzās.

Kaut kur no barakas viņa gala steidzīgi pienāca tēvs un, paskatījies uz Timu, it kā nemaz viņu neredzēdams, tikai no tālienes izdzirdis, pateica cietā, vienaldzīgā balsī:

— Tūlīt prom! Kā tu te nokļuvi?

Tēvs turēja vienā rokā šļirci, ar otru atklāja zaldāta krūtis un iedūra viņa miesā adatu. Lēnām spiezdams virzuli, ar atbrīvoto kreiso roku viņš pacēla zaldāta brūno plakstu un atkal to atlaida ar jodā notrieptiem pirkstiem.

Gurdi apsēzdamies uz lāvas, lūkodamies nekustīgajā, rāmajā zaldāta sejā, tēvs pie sevis nomurmināja:

— Atkal viens.

— Pjotr Grigorjevič, jūsu sieva! — sanitārs sacīja.

Tēvs nodrebēja un dusmīgi pateica:

— Nelaist! Te jau bez sieviešu vaimanām nezini, ko iesākt.

— Ne jau viņa. Jūsu!

— Laukā! Sakiet, lai iet prom! — tēvs kliedza un, satvēris aiz virsvalka garāmejošu cilvēku drapa kažokā ar karakula apkakli un sarkano krustu uz piedurknes, aizsmacis vaicāja:

— Kādēļ jūs likāt Jusupovam atcelt injekcijas?

Cilvēks pievērsās tēvam un klusinātā rupjā balsī sacīja:

— Sapožkova kungs, vajag taču rīkoties saprātīgi, medikamentu nepietiek pareizticīgajiem, bet jūs liekat tos izšķiest citticībniekiem.

Tēvs satvēra cilvēku aiz kažoka atloka un purināja šo milzīgo resno ķermeni uz vienu un otru pusi un smalkā balsī kliedza:

— Es jums tā zvelšu!

Cilvēks īdēja, padevīgi līgodamies, un pārbijies čukstēja:

— Laidiet, laidiet!

Pie pašām durvīm atbrīvojies, cilvēks skaļā, dobjā basā iekliedzās:

— Cienījamam cilvēkam pa purnu? Par to tu dabūsi cietumu!

Tēvs nopūtās:

— Labi. Pasauciet dežurējošo oficieri, lai sastāda protokolu.

— Ek, nevajag! — pēkšņi izbijies, iesaucās cilvēks. — Es to nekādi nevaru pieļaut. Atvainojiet. Kas redzēja, ka jūs mani fiziski iespaidojāt? Viņi! — Un cilvēks parādīja ar roku uz lāvām. — Bet tie jau visi drīz dosies uz viņpasauli. Nu un protokols ir tikai tāds papīrs. Tikai runas pa pilsētu paklīdīs, bet es taču esmu baznīcas vecākais. Jūs, protams, sodītu, bet man dārgāks mans gods. Tātad, labais kungs, mūsu starpā nekas tāds nav noticis. Taču, kas attiecas uz citticībniekiem, par to mēs parunāsim atsevišķi ar mūsu priekšnieka palīdzību. Dabiski, ka līdzekļiem, kurus savā-

kusi draudzes locekļi zālēm kristīgajiem karavīriem, jānonāk pēc norādījuma, un šinī ziņā es esmu nelokāms.

— Kāda neģēlība! — Tēvs teica, ar riebumu raudzīdamies uz savām trīcošajām rokām.

Sanitārs, mīlīgi lūkodamies tēva sejā, atkal atgādināja:

— Laulātā draudzene jūs gaida. Un dēlēns — tik jauks puisēns. Zaldātam iedeva nodzerties. Bet uts pie mums ir ļauna, iekodīs — un tifs klāt.. .

Tima izgāja no barakas. Sanitārs, pavēlējis viņam aizmiegt acis, uzpurināja uz galvas dezinfekcijas pulveri, piekodinādams:

— Negrozies! Stāvi rāms! Kodīgs, draņķis. Zinu jau. Bet saka, ka labi noderot pret infekciju.

Te uzreiz Tima izdzirdēja niknu, raudošu māmiņas balsi:

— Cietsirdīgais cilvēk! Kā jūs uzdrošinājāties tur vest zēnu?

Tima atvēra acis un tūlīt atkal aizmiedza, juzdams kodīgas sāpes kā no ziepju putām.

— Māmiņ! — Tima iesaucās. — Es pats!

— Piedodiet, ja varat, — sanitārs vainīgi sacīja. — Bet tikai ar viņa palīdzību bija cerības Pjotru Grigorjeviču izvilināt no barakas. Nekas cits nelīdzētu. Viņš ir nepielūdzams.

No barakas iznāca tēvs, un sanitārs godbijīgi pagāja sāņus.

— Nē, — tēvs teica, noklausījies māti, — es nekur neiešu. — Un tādā pašā cietā balsī piebilda: — Man jābrīnās, kā tu, visu to redzēdama, vari man ieteikt tādas lietas.

Tēvs visu laiku nepacietīgi raudzījās uz barakas durvīm, acīm redzot nemaz neinteresēdamies, ko viņam atbildēs māmiņa. Bet māmiņa tikai klusēja un raudzījās viņā mirdzošām acīm.

Tēvs teica:

— Nu tad es eju.

Māmiņa tikai paspēja ar vieglu, maigu rokas kustību pie-

skarties viņa asajam, sen neskūtajam vaigam. Tēvs, nonācis gandrīz jau pie barakas durvīm, pagriezās atpakaļ un sauca:

— Pagaidi, Varja! Un nauda?

Māte pieskrēja viņam klāt, paņēma viņa roku un pieglaudās pie atvērtās delnas vēl trīcošajiem pirkstiem.

— Pjotr, cik tu man esi īsts cilvēks! Es esmu tik laimīga!

— Nu, Varjuk, — tēvs sakautrējies murmināja, mēģinādams atņemt savu roku. — Neērti, visapkārt cilvēki, iztiksim bez sentimentalitātes!

Māmiņa atlaida tēva roku un bargi viņam piesacīja:

— Tā kā lai es bez pulksteņa tevi mājās neredzētu! Atdod tam sīkbodniekam naudu. Tu dzirdi, bez vilcināšanās!

— Ko nu, Varjuk! Tādi sīkumi. Es tiešām nesaprotu, kādēļ tu tā reaģē, — tēvs samulsis murmināja. — Tevi acīm redzot nav pareizi informējuši.

— Lai nu tas būtu kā būdams, bet bez pulskteņa mājās nenāc, — māmiņa nepiekāpīgi atkārtoja. Projām ejot, viņa aizsūtīja tēvam gaisa skūpstu, uzsmaidīdama savu vismaigāko smaidu.

Uz perona māmiņai paslīdēja kāja, un viņa nokrita. Mēģināja pati piecelties, bet nevarēja.

— Pagaidi, Timočka. Nevelc. Esmu mazliet nogurusi. Pasēdēšu drusciņ, atpūtīšos. — Viņa mēģināja apsēsties, bet rokas saļima, un viņa atkal nokrita uz sāniem.

Tad pienāca tas pats sanitārs, kas viņus bija šurp atvedis. Tas piecēla māmiņu, aizveda uz sola zem vara zvana, pavēdināja virs viņas bālās sejas ar savu kažokādas dūraini un apvaicājās:

— Un neparko? — Tad paslavēdams teica: — Pjotrs Gri-gorjevičs ir ideals cilvēks! Es jau tūlīt domāju, ka neies.

— Vai tad viņu šodien arestēs?

— Var gadīties, un man nav nekādu iespēju viņam palīdzēt.

Tad pēkšņi sanitara seja sāka starot, un viņš līksmi iesaucās:

— Kundze, es taču viņam tikai līdzjutējs, tomēr kompetents. Lūdzu, neslīdiet nost no soliņa. Puisēn! Pieturi māti. Vienu mirklīti.

Sanitārs aizgāja.

Bet drīz vien viņš lepni soļoja tiem garām blakus kādam dzelzceļniekam ar vecu ādas formas cepuri galvā. Šis cilvēks iedams slaucīja rokas pakulās, viņa seja bija dusmīga un norūpējusies.

Pēc maza brītiņa pienāca tēvs un, uz māti nemaz neskatīdamies, drūmi teica:

— Nu tad iesim.

Pie izejas viņus gaidīja sanitārs. Uzsitis ar dūraini pa salmiem, kas atradās ragavās, viņš kā īsts ormanis aicināja:

— Laipni lūgtu! Aizvizināšu ar auļotāju.

Tēvs brīdi šaubījās, tad sacīja Timām:

— Sēsties!

Māmiņa vaicāja:

— Bet es?

Tēvs tikai paraustīja plecus.

Viņi brauca ilgi, nospiesti, svešādi klusēdami. Tēvs beidzot neizturēja un pateica:

— Tas, ka tu atļāvies griezties komitejā, ir visnepieļaujamākais, es to pat iedomāties nevarēju.

Māte neko neatbildēja.

— Es pašreiz izjūtu pret tevi visdziļāko nicināšanu. Un neuzskatu par nepieciešamu no tevis to slēpt.

Mātes vaigs nodrebēja, un pa to noritēja asara.

— Man liekas, — metāliskā balsī teica tēvs, — ka pēc notikušā mums labāk uz kādu laiku šķirties.

Māte it kā kaut ko norija un aizklāja seju ar rokām.

— Apturiet, — tēvs pavēlēja vedējam. Sanitārs tikai papurināja galvu un uzlaida zirgam ar pātagu. Zirgs pameta

pakaļkājas gaisā un sāka aulekšot, ragavām pa bedrēm svaidoties un pakaviem pret ragavu apgalvenēm atsitoties.

Tēvs mēģināja sanitaram izraut grožus, bet tas, pagriezis pret tēvu savu zilgano, apsaldēto seju, nikni sacīja:

— Ek, Pjotr Grigorjevič, un es tevi par cilvēcību cienīju! Vai tad tev asiņu vietā ir sublimats, vai? Ko tu moki to sievu? Kādēļ tu dvēseli spārdi kājām? Es taču, pats par sevi saprotams, aizgāju uz komiteju. Sak, paņems šodien jūsējo. Bet šis te tēlo Jēzu Kristu. Ja jau šodien pilnīgi uzticamu cilvēku līdz nemaņai peldināja, ko tad ar jūsējiem neizdarīsies, tur nav vārdam vietas. Nu un man pateica paldies par apzinīgumu. Tas ir viss.

Tad viņš sasita plaukstas un smalkā balsī iesaucās:

— Paskat, Grigorič, ko intendantieši dara! Zirgus, blēži, uz kautuvi sadzinuši. Tad tāda tā liellopu gaļa, ar ko baro zaldātus! Bet zemnieks armijai atdod pēdējo zirdziņu. Sādžas palikušas bez zirgiem. Tādēļ es skatījos, intendantieši govis šodien bija sadzinuši hipodromā. Un Pičugina uzpircēji tām lauzīja astes. Govis sadzinuši Pičuginam, bet šis tās naktī slepus bariem vien uz zelta raktuvēm. Tur viņam ferma. Sviestu veseliem ešeloniem dzen Maskavas un Pītera bodniekiem, bet tie no patērētājiem pa kara laiku deviņas ādas plēš nost. Tāds ir zirnekļa karš ar mušām! Aplaupa cilvēkus vēl trakāk nekā ģermāņi.

Lielām, pūkainām pārslām sāka birt sniegs. Drīz vien tas nāca jau lielām pikām. Krita viegli, kā ar putna spārnu švīkstoņu, ietīdams visu baltā, virmojošā villainē. Bija apmeties siltāks. Uz ielas neviena cilvēka. Pilsēta agri devusies pie miera. Ugunsdzēsēju tornī sita astoņas reizes. Pulkstenis astoņi, bet logos tumšs, tikai pie maizes veikala drūzmējās rinda. Aiz augstajiem žogiem ķēdes žvadzināja suņi.

Ragavas apstājās pie mājas.

— Pateicos, — māmiņa teica sanitaram.

— Ne par ko. Zirgs kroņa.

Māmiņa pieliecas pie sanitara un aši noskūpstīja viņam vaigu.

— Tas nu, vai zināt, par daudz, — sanitārs apjucis murmināja. — Mēs tak esam inficēti. Var vēl kādu slimību dabūt.

Tēvs pasniedza sanitaram roku, bet tas vilcinājās dot savu un ar aizdomām vaicāja:

— Pjotr Grigorjevič, bet vai tikai jūs sievai nedosiet sutu un pēc tam nenāksiet atpakaļ? Es tad atkal skriešu uz komiteju. Ziniet, ka jums tur disciplina tāpat kā zaldātiem. Par tādu patvaļību galviņu neglaudīs.

— Nē, jums nebūs vairs jāpūlas.

Tēvs sataustīja uz galda lampu, noņēma cilindru, aizdedzināja, iepūta cilindrā un uzlika to uz degļa. Viņš pacēla lampu un pārlaida skatienu pār istabu. Tad it kā atvainodamies sacīja:

— Ak pareizi, kupola jau nav.

Tima visu laiku, kamēr tēvs dedzināja lampu, vērīgi un bažīgi sekoja viņam.

— Tēti, es taču to sasitu.

— Ļoti iespējams, — tēvs izklaidīgi atbildēja. Viņš paņēma māmiņas roku savējās un vaicāja: — Vai man jālūdz piedošana?

— Nē, — māmiņa sausi pateica. — Vai patvāri uzlikt?

— Nevajag, es pats. Tu tomēr uz mani dusmojies, es tevi aizvainoju, ko?

— Pjotr, man nepatīk muļķīgas, sentimentālās izskaidrošanās. Dzersim tēju . ..

Visu nākamo dienu tēvs pavadīja kopā ar Timu mājās. Un Tima bija laimīgs par draudzību ar tēvu.

— Tu saproti, Timofej, — tēvs teica, ar grāmatu rokā gulēdams gultā. — Cilvēka prāts iespēj visu. Vēl ļoti senos laikos kāds cilvēks bija ievērojis šādu brīnumu: ja dzintara

gabaliņu saberzē pret villaiņu drānu, tad dzintarā rodas elektriskā enerģija, kas pievelk mazus saplēsta papīra gabaliņus. So parādību izpētījuši, cilvēki ar laiku radīja varenas mašīnas, kuras spējīgas ražot milzīgus daudzumus elektriskās enerģijas, kas iedarbina citas mašīnas, un tās dod gaismu milzīgām pilsētām. Elektrību var ražot arī ar ūdens dzinēju palīdzību. Sibirijā ir pasaules lielākās upes, kas kādreiz kalpos par elektriskās enerģijas avotiem, tad cilvēki būs iemācījušies ražot tik daudz elektriskās enerģijas, ka viss šis novads pārvērtīsies par brīnišķīgu vietu. Es ļoti nožēloju, ka man nebija iespējas iegūt inženiera izglītību. Laimīgajā nākotnes sabiedrībā inženieriem būs jārisina milzīgas techniskas problēmas.

— Bet kādēļ nebija iespējas? — vaicāja Tima, veltīgi pūlēdamies piespiest kaķi tupēt uz pakaļkājām tāpat kā suni.

— Neuzticamos, redzi, nepieņem inženieru skolās.

— Bet vai es esmu uzticams?

— Kā lai tev saka? Vispār šis jautājums tev pašreiz nav aktuals; kad tu būsi jauneklis, esmu pārliecināts, ka šis vārds tad izzudīs no ļaužu valodas tāpat kā daudzi citi apkaunojoši vārdi.

— Vai tad, kad būs revolūcija?

— Jā.

— Vai tad ilgi vēl jāgaida? Apnicis. Tu esi slimnīcā, māmiņa darbā, bet es viens pats kā kāmis pieliekamajā. Kaut drīzāk kaut kas notiktu!

— Domāju, ka nu jau drīz, — tēvs nopietni sacīja. — Desmit miljonu krievu strādnieku un zemnieku saņēmuši šautenes, kļuvuši par zaldātiem, un viņus spiež karot ar vāciešiem. Bet viņi negrib karot. Ja visas šīs apbruņotās masas sapratīs un būs organizētas, tad nekādi spēki zemes virsū nespēs tuvākā nākotnē atvairīt revolūciju Krievijā.

— Goda vārds?

— Ek, Timoša, mazs tu vēl esi, — tēvs ar nožēlu sacīja.

— Bet es taču, vai zini, ļoti gribētu, lai mēs ar tevi dzīvotu kā biedri. . .

— Tad tādēļ tu man par kupolu un ari par krūzi negribēji dot rubeņkāpostus?

— Jā, — tēvs nopūtās. — Tu draudziņ, patiešām maz ko vēl saproti. . .

Ceturtā nodaļa

Māmiņa pārnāca mājās agrāk, nekā parasts. Jau durvīs viņa satraukta teica tēvam:

— Pjotr, ļoti iespējams, ka Petrogradā noticis revolucionārs apvērsums. Avīzes šodien nav iznākušas. Banka slēgta. Telegrāfā nevienu nelaiž iekšā. Sofja stāstīja, ka visi pilsētas domes locekļi sanākuši uz ārkārtēju sēdi. Bet kara priekšnieks pavēlējis arestēt četrus oficierus, kas spīdzinājuši loko-motives vadītāju Ņikitinu.

Drīz vien pēc māmiņas ieradās Sofja Aleksandrovna ar Kudrovu. Pamanījusi mātes jautājošo skatienu, Sofja Aleksandrovna lepni papurināja galvu.

— Var ja, tas viss šodien neko nenozīmē. Petrogradā ir revolūcija. Vara atrodas Pagaidu valdības rokās.

Tēvs steidzīgi sāka ģērbties. Māmiņa sacīja:

— Es iešu tev līdzi, Pjotr.

— Un Tima?

— Timofeju aizvedīsim pie Savičiem. Tur jau viņam vesela plejāde vietējo dūžu, — Sofja Aleksandrovna pasmējās. — Gaida valdības norādījumus. Pičugina rikšotājs stāv pie galvenā pasta. Viņiem jau sastādīts pilsētas valdības kabinets. Savičs acīm redzot dabūs pilsētas galvas portfeli. Varu iedomāties viņa sajūsmas pilno ģīmi! Iesim!

Timu aizveda pie Savičiem un nodeva Agafjas rokās. Viņš aizmiga virtuvē uz miltu lādes; Agafja viņam tur bija uzli-

kusi savu pēli. Laizdamies miegā, Tima domāja, cik jauki būs rit pamosties jaunā pasaulē, kur cilvēki būs līksmi, labsirdīgi, visu mūžu laimīgi, kur viss piederēs visiem, kur bez maksas varēs iet muižnieku pirtī un neviens vairs neslimos ar tifu, tādēļ ka visi varēs dabūt zāļu, cik vien vajadzīgs.

Otrā rītā Agafja ieveda Timu bērnu istabā un teica Ņi-nočkai, kas izbrīnā bija saraukusi uzacis:

— Te tev būs pirmais viesis.

— Sēdiet, Timoška, — Ņinočka gari novilka. — Es par jums ļoti priecājos.

Taču Timām ne prātā nenāca sēsties. Viņš satvēra Ņinu aiz rokas un aicināja:

— Skriesim ārā! Tu zini, tagad ir revolūcija. Visi cilvēki ir brāļi. Cara vairs nav.

Turpretim Ņinočka prātīgi atteica:

— Es zinu. Tēti vakar jau apsveica. Bet uz ielas iet nedrīkst. Tur piedzērušies zaldāti. Tētis jau zvanīja kara priekšniekam.

— Tagad vairs nekādu priekšnieku nebūs.

— Nav taisnība. Būs. Tagad tētis ir priekšnieks. Bet tu esi anarchists.

— Es esmu pret caru, — Tima apvainojās.

Ņinočka mainīja sarunas tematu.

— Tētis teica, ka viņš revolūcijas dēļ manu vārdadienu neatlikšot. Vai jūs atnācāt mani apsveikt, jā?

Viņa nogaidoši raudzījās uz Timas rokām.

— Es dāvanu aizmirsu mājās, — kaunīgi nosarkdams, Tima nomurmināja. — Vēlāk atnesīšu.

— Paldies, Tima, — Ņinočka sacīja, acis nolaidusi.

Bet drīz vien sāka ierasties īstie viesi ar dažādām dāvanām un, atstādami bērnus bērnu istabā, steidzīgi devās Saviča kabinetā.

Ieradās sanitārā inspektora Gračova sieva, grezni ģērbusies, trokšņaina, ar izdzītām uzacīm. Skaļi uz abiem vaigiem

noskūpstījusi Ņinočku un iespiedusi viņai rokās divas sudraba karotītes, apsietas ar zīda lentīti, viņa atstāja bērnu istabā divus vājus brālīšus — dvīņus, kas bija tik līdzīgi viens otram kā divi Vīnes krēsli.

Atnāca kāda dāma rožainā kleitā, resnām kājām. Viņa ilgi un rūpīgi ņēma no papīra laukā podiņu ar panīkušu puķīti, bet viņai līdzās stāvēja meita, izstīdzējusi, garām kājām kā dzērvei un ņaudošā balsī skaidroja:

— Šī puķīte nes laimi, jo māmiņa to aplēja ar svēto ūdeni.

Pēc tam ieradās mūzikas skolotāja un, jūsmīgi acis valbīdama,-teica:

— Ņinuk, es tev te dāvanai sacerēju mazu polku.

Apsēdusies pie klavierēm, viņa sāka spēlēt kaut ko ļoti

skaļu, kā satracināta ar dzelteniem, veikliem pirkstiem dauzīdama pa klaviatūru.

Ienāca Pičugins; veltīgi pūlēdamies savas apaļās acis samiegt smaidā, viņš izgrūda:

— Audzi liela, — un nolika uz krēsla kārbu, kurā atradās rožains boa no kruzuļainām strausa spalvām.

Saviča kabinetā bija šauri un trokšņaini. Katrs ienācējs, sajūsmā smaidīdams, paspiezdams klātesošiem roku, ātri nobēra:

— Apsveicu ar lielo notikumu!

Vai arī:

— Beidzot Krievija brīva!

Vai arī:

— Kas tas par neaprakstāmu vēsturisku momentu!

Un dažs pavisam īsi:

— Brīvība, kungi, brīvība!

Pičugins uztraukts berzēja rokas un apvaicājās:

— Nez kā zaldāti, vai nedumposies? — Tad gari nopūtās: — Mums nekārtības nav vajadzīgas. — Apskatīdamies visapkārt, viņš jautāja: — Kā kungi domā, vai iztiks bez nekārtībām, ko?

Pievērsdamies savam korpulentajam, solidajam sievastēvam Zolotarevam, kas bija ģērbies vizitsvārkos un matus uz savas trlsstūrainās galvas pāršķīris ar celiņu vidū, uzstājīgi čukstēja:

— Ja tiks atzīts parāds sabiedrotiem, vajadzēs pieprasīt no Pagaidu valdības jaunus kreditus. — Un smīkņādams turpināja: — Par aitādiņām simttūkstoš puskažokiem esmu parūpējies. Bet tas, ko kādreiz dabūju no bijušajiem varasvīriem, jāaizmirst. Patvaldnieks nogāzts. Kādas gan var būt pretenzijas!

Zolotarevs, ar roku atgaiņādamies, aizsmacis ņēmās gari un plaši klāstīt:

— Tagad, kad sākuši apvienoties visi spēki, kam rūp Krievijas liktenis, es domāju, kungi, būs nepieciešams sastādīt komiteju no rūpnieku aprindām, tā sakot, brīvā kapitala pārstāvjiem, lai tie savās patriotiskajās rokās varētu saņemt armijas apgādi.

— Mani sāka krimst sirdsapziņa. Tādēļ es negribēju dot veterinārām kukuli, — teica Pičugins, saņemdams sanitāro inspektoru Gračovu aiz veco svārku atloka.

— Spriežot pēc jūsu ķermeņa apmēriem, jūs stipri vien pārspīlējat savas sirdsapziņas apetiti, — Gračovs kodīgi šļupstēja.

— Viņš vienmēr patvaldību atmaskojis ar tik smalku ironiju, ka tikai labs pazinējs varēja noprast viņa sociālistiskos uzskatus, — izmeta Gračovs, pamādams ar galvu uz Saviča pusi un iedams pie tirgotāja Mačuchina, kas zemā basā kādam draudēja:

— Tu mani nebiedē ar cilvēces vēsturi! Parizē imperatora ģimenei ar giljotiņu galvas cirta. Bet kas tagad tur? Puankarē. Lai dievs mums dod tādu!

Uzlicis zilgano, tuklo roku uz zēnu ģimnāzijās direktora Lisikova pleca, Mačuchins ar labpatiku teica:

— Es esmu muļķis, bet tu gudrs. Taču es pirms gulētiešanas tīru zobus, bet tu zābakus. Un par ko tas tā? Par to, ka tu dzīvo no algas. Nāc pie manis par komiju! Pēc gada ar savu personīgu rikšotāju brauksi. Izglītotiem cilvēkiem jālaižas darījumos, kā rīkojas angļi un citi ārzemnieki.

Liela auguma tumšmatis ar zirga acīm klusām apvaicājās par Saviču:

— Kur viņa laulātā draudzene? Nav labi tā. Sievai vajadzētu vīram visur blakus stāvēt.

— Draugi, — Savies laipni runāja, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar vienu no mūsu priekšgājēju pēctečiem.

No zema krēsla, kam bija līkas takša kājas, pavisam zils aiz piepūles izslējās kārtīgi ģērbies večuks ar pliku pakausi un cienīgi paklanījās.

— Kas tas tāds ir? — apvaicājās tumšmatis ar zirga acīm.

— Stāsta, ka no dekabristiem.

— Oktobristi, dekabristi, ej nu viņus sazini!

— Nē, tētiņ, tā vis nebūs! — Mačuchins dūca. — Tas ir no tiem, atcerieties, par kuriem Puškins izteicies, tā sacīt, Sibīrijas rūdu dzīlēs .. .

— Ak no tiem ... Nu vai zināt, nav un nav tas Savičs bez aprēķina.

Mačuchins savā zemajā basā lielījās:

— Sastādīju patriotisku bibliotēku. Ja kādā grāmatā par mūsu Sibiriju sacīti labi vārdi, liku to lappusi izplēst un iesiet ādas vākos.

— Kas tad ir tas godīgais? — vaicāja Pičugins, pamādams uz Saviču. — Viņš, vai? Vai tādēļ, ka baidās no kukuļņēmēja slavas? Esam jau tādus redzējuši.

Acis mirkšķinādams un plecus nervozi raustīdams, Gra-čovs sāka Saviču aizstāvēt.

— Jūs, Pičugina kungs, tomēr par agru uztraucaties. Revolūcijai vēl tikai pats sākums. Baidos, ka Georgijs Semjono-vičs nesauc jūs pie kārtības.

— Mīļais cilvēk, — Pičugins iztapīgi gaudās, — es jau arī cita nekā negribu, tikai kārtību visās lietās.

— Kungi, — Savies skaļi runāja, — kad krievu tauta noslēdz lielo vēsturisko bilanci, mums neklājas nodarboties ar personīgiem rēķiniem.

— Acīm redzot šo frāzi viņš bija taupījis uz beigām, tikpat kā saldo ēdieņu, bet nenoturējās, — Zolotarevs ironiski čukstēja Mačuchinam.

Mačuchins piekrītoši iesmējās un skaļā balsī nodeklamēja:

— «Tas cilvēks ir vistukšākais, kas tik ar sevi piepildīts,» — un, pievērsies Zolotarevam, čukstus vaicāja: — Kurš tas ir?

— Skaidrs, ka Georgijs Semjonovičs.

Mačuchins pašūpoja savu sirmo, cirtaino galvu, tad svarīgi pateica:

— Un to sacījis visiem zināmais M. Ļermontovs.

Tumšmatis ar zirga acīm teica Mačuchinam, pametis ar

uzaci uz Saviča pusi:

— Viņam, pēc manām domām, nav acīm redzamu trūkumu, — un, brītiņu padomājis, piebilda: — Tāpat kā labu īpašību.

Zolotarevs, viņiem tuvodamies, pusbalsī iesaucās:

— Bet pilsētas galva — tā taču ir figūra!

Pičugins paņēma Zolotarevu aiz elkoņa un pārmetoši sacīja:

— Ak Pantelej, nu skaidrais Pantelejs tu esi! Kā tu domā, vai revolūcijas gadījumā šai amatā cels policijas priekšnieku pulkvedi Sencovu vai mani, bet varbūt tevi, neaptēstais? Vai tad tā rīkojas ar tautu? Tad viņa tev bez apdomāšanās noraus galvu. Bez franču giljotiņas, pati savām rokām.

— Brīvās Krievijas pilsoņi! — Savičs skaļi iesāka, ar mazo pirkstiņu pieskardamies ūsām, un, mazliet šaubīdamies, turpināja: — Dāmas un kungi! Šodien laimīgā kārtā sakrīt mazi manas personīgās ģimenes svētki ar lieliem visas krievu tau-

бб

tas svētkiem. Es, būdams krievu sociāldemokrāts, gribu šo dienu apsveikt ar brīvības himnu.

Viņš nepacietīgi pamāja ar roku zvērinātā advokata palīgam, ļoti klusam jauneklim, kas stāvēja pie gramofona.

No gramofona atskanēja «Marseljēza».

— Lūdzu visus piecelties! — Savies, savu garo, smailo zodu augstu izslējis, sašutis iesaucās.

Lai nu kā bija noskaņota šī raibā publika, tomēr negaisu vēstījošā mūzika, kas kā zaimi skanēja no gaišzilās taures un plates ar virsū uzbildētu kailu amoru ar zoss spalvu rokā, bija tik spēcīga, ka daudzu acis it kā sastinga, zaudēja mirdzumu, bet sirdī iezagās ledains baiļu saltums par nākotni.

Te pēkšņi no ielas zem Saviču dzīvokļa logiem simtiem zaldātu ar kazarmās apsaldētām rīklēm uzsauca skaļu «urā!». Tad pēkšņi atskanēja kāda atsevišķa dobja, spēcīga, degsmes pilna balss:

— Biedri, lai dzīvo strādnieku un zaldātu deputātu Padomes!

Tas jau bija kaut kas baismīgāks par gramofona taurē iesprostoto «Marseljēzu».

— Kas par Padomēm? — Pičugins izbijies vaicāja Gračo-vam. Bet tas nevērīgi ar savu plecu atvairīja viņa roku, tikai Savies nesamulsa. Viņš sasita plaukstas un līksmi aicināja:

— Dārgie pilsoņi, lūdzu visus pie galda!

Piektā nodaļa

Tima aizgāja no Savičiem, kur viņš jutās vientuļi starp visiem šiem viņam diezgan nepatīkamajiem Ņinočkas viesiem, un devās mājup.

Pie daudzām mājām plīvoja sarkani karogi. Pa galveno ielu kā svētkos pastaigājās pārīši; sētnieki, kas atgādināja sējējus, no lielām skārda liekšķerēm kaisīja uz trotuāriem

pelnus. Jaunkundzes kopā ar ģimnāzistiem par labu ievainotajiem pārdeva sarkanas lentītes. Goca aptiekā cara portreta vietā bija piekārts Ļeva Tolstoja portrets. Daži cilvēki, uzrāpušies uz pasta ēkas jumta, ar nūjām dauzīja no ģēveles nost divgalvaino ērgli. Pa ceļu soļoja zaldātu kolona, kurai priekšgalā svinīgi gāja kāds ierindnieks ar lielām, melnām ūsām* un sarkanu apsēju ap šineļa piedurkni. Oficieri ar naģenēm galvās un melniem samta sildītājiem uz ausīm tikai ironiski paraudzījās uz šo ierindnieku, kas braši klaigāja: «-iens, -div, krei-so!»

Ielu krustojumā kāds cilvēks, turēdamies pie laternas staba, lādēja karu un ņēmās iegalvot zaldātiem, lai sprauž durkļus zemē. Zaldāti cilvēkā klausījās ļoti uzmanīgi un nopietni.

Divi civilā ģērbušies — vienam galvā augsta karakula cepure, otram ausaine, abiem mēteļi apjozti siksnām — ar šautenēm plecos veda garām resnu policijas iecirkņa priekšnieku, kas apstulbis un drūms raudzījās uz visām pusēm.

Ar mazās kamaniņās iejūgtu melnu rikšotāju Pičugins panāca zaldātu kolonu. Piecēlies kājās, ar vienu roku turēdamies pie kučiera muguras, ar otru norāvis no galvas bebrādas cepuri ar samta virsu, viņš braši uzsauca:

— Slava krievu varonīgajam revolucionārajam karaspēkam! Šķautnaino durkli rīklē ķeizaram! Urā!

— Urā! — atsaucīgi piebalsoja zaldāti.

Bet melnūsainais zaldāts, pievērsies savai vienībai, aizsmacis uzkliedza:

— Atlikt! — Tad pikti noprasīja: — Vai nemaz neredzat, kam uravojat? Bebrādās līdz pašām acīm! Nu, līdzinieties! Soļos marš!

Kinematogrāfā «Pjero» gāja kāds gabals ar Veras Holod-najas piedalīšanos. Beidzamajās rindās zaldātus laida bez maksas. Grauzdētu ciedru riekstu pārdevēja, bērdama bārdainam unteram kabatā glāzi riekstu, satraukta prasīja:

— Vai nu esat izkarojušies? Tad jau, rasi, manējais arī nāks mājās?

— Ja tikai nebūs noguldīts, tad vari sagaidīt, — unters jautri mēļoja. — Ieradīsies pēc piektdienas tai sestdienā, pašā pirts dienā.

Bet pie maizes veikala, kā arvien, jau no vakara stājās gara, skumīga rinda. Daži bija paņēmuši līdz ķeblīšus.

Tima te sastapa pazīstamo sanitāru. Tikai tagad sanitārs nebija vis iezvēlies ragavās, bet cienīgi sēdēja ormaņa kamanās, kāju uz pakāpiena švīti nolicis.

— Ei, biedri! — sanitārs uzsauca.

Tima paskatījās apkārt, ar acīm meklēdams, ko tas sanitārs īsti sauc.

— Ko tu skaties apkārt kā blēdis? Žigli šurpu! Aizvedīšu pie tēva.

Apsēdinājis Timu pie sevis uz ceļiem, sanitārs pavēlēja ormanim:

— Nu, aiziet!

Pieliecies Timām pie auss, viņš ar savām sasprēgājušajām lūpām čukstēja:

— Pjotrs Grigorjevičs pašreiz restorānā «Ēdene» rīkojas. Piespiež buržuāziju. Visus ievainotos no ešelona aizveda turp. Gultiņas paņēma no «Muižnieku apmetnes» iemītniekiem. Nekas, tur grīdiņas mīkstas. Pārgulēs tāpat.

Tālāk sanitārs stāstīja, kā viņš ar papīrīti ieradies Goca aptiekā pēc medikamentiem. Provizors prasījis: «Kur tad zīmogs? Neesat paspējuši iegādāties? Nu, kad iegādāsieties, tad pienāciet.»

— Bet es, tu zini, kas par cilvēku? — sanitārs vaicāja Timām. — Nesavaldīgs. Mani uztraukt nav ieteicams. Ķēru kabatā, it kā pēc pistoles. Šie uzreiz ņēmās un visu iesaiņoja un iznesa ormanim. Tagad nu vedu uz hospitāli.

Parasti pie «Ēdenes» ieejas, ko spoži apgaismoja divas lielas petrolejas kvēllampas, slaistījās visādas dīvainas perso-

nas. Harmoniku spēlētāji, savus mūzikas instrumentus ietinuši tūbās, čigāni netīros kažokos ar vilnu uz ārpusi un mīkstos nospodrinātos zābakos, sirms vecis ar medaļām par japaņu karu. Tāpat dažādi sīktirgotāji ar ciedru riekstiem, saulpuķu sēklām, stipri vircotu zivs strogonovu un saldētiem āboliem. Turpretim tagad te bija tukšs un tumšs.

Tima uzkāpa otrā stāvā.

Ar amoriem izgleznotā lielā zālē, kuras sienas rotāja bezgala daudz spoguļu, bija rindās saliktas gultas. Virs tām krustu šķērsu karājās ķīniešu lukturīšu vijas. Kaktā tupēja izbāzts brūns lācis ar apzeltītu koka pudeli zobos. Smaržoja jodoforms un karbols. Milzīgā stikla bufetē, kas izskatījās pēc altara, bija saliktas zāļu pudelītes, bet uz diviem pie sienas piestumtiem biljarda galdiem gulēja pelēkos virsvalkos ģērbušies sanitāri.

Tima ieraudzīja māmiņu: viņa stāvēja uz kāpņu laukumiņa un sarunājās ar Zolotareva brāļadēlu. Pēdējam bija mugurā seskādas kažoks, apjozts ar zaldātu siksnu, pie kuras karājās revolveris, un ap piedurkni sarkana zīda apsējs. Zolotarev im mazliet aizmugurē nepacietīgi mīņājās kāds balt-matis students ar šauteni rokās.

— Griezieties komitejā, tur jums daudz ko nesaprotamu paskaidros, — māmiņa sausi runāja. — Atvainojiet, bet es ar jums šeit neapspriedīšu, kam pilsētā pieder vara!

— Bet atļaujiet! — Zolotarevs aizvainots iebilda. — Mīksti izsakoties, tā ir patvaļa! Jau revolūcijas pirmajā dienā notiek nevis, tā sakot, saskaņotas programas izstrādāšana, bet jūsu komiteja stacijā arestē pasažierus un vienā nakti ņem un pārvieto ievainotos zaldātus no ešeloniem uz viņiem neatbilstošām telpām.

— Tie, kurus jūs nosaucāt par pasažieriem, — ir pārģērbušies žandarmi un viņiem līdzīgi kungi. Otrkārt, cienījamie kungi, iegaumējiet uz visiem laikiem: revolūcija ir cilvēku eksistences apstākļu izmaiņa uz labo pusi un vispirms to cil-

vēku, kuriem tas visvairāk nepieciešams, turklāt uz to rēķina, kas vainīgi pie tautas posta.

Students no Zolotareva aizmugures spiedzīgi iesaucās:

— Jūs mūs nemāciet, es pats esmu vecs sociāldemokrāts.

— Māmiņ! — Tima bikli ierunājās. — Es atnācu, vai tas nekas, ka es esmu atnācis?

Māmiņa uzmeta skatienu Timām, viņas lūpu kaktiņi trīcēja, bet viņa vienā mirklī saknieba lūpas un teica nevis Timām, bet studentam:

— Vēl labāk, ka jūs esat vecs sociāldemokrāts. — Viņa mazliet pasmīnēja. — Tad jūsu pienākums pilsonim Zolota-revam visu to sīkāk izskaidrot, ko es jums teicu. Kas attiecas uz pārējiem jautājumiem, vēlreiz atkārtoju, griezieties komitejā, jo es pakļaujos tikai komitejai.

Zolotarevs paraustīja plecus un sāka doties pa kāpnēm lejup, bet students, vēl atpakaļ skatīdamies, sauca māmiņai:

— Boļševiku paņēmiens: iekarot masu simpātijās nelikumīgas ekspropriācijās ceļā!

— Pilsoni! — māmiņa jautri iesaucās. — Jūsu šautenei izkrita aizslēgs. Nedrīkst būt tik izklaidīgs!

Kad students un Zolotarevs jau bija aiz durvīm, māmiņa notupās pie Timas, apskāva viņu un, ar savām līksmajām acīm noskatīdama no galvas līdz kājām, iesaucās:

— Timotej! Kā tu mūs atradi? — Tad lepni pavaicāja: — Nu, vai es viņiem pamatīgi sadevu?

Tima raudzījās māmiņā ar lielu cieņu, tomēr ieteica viņai:

— Tu mani visiem redzot neskūpsti. Nodomās vēl, ka es kāds memmes dēliņš un ka tev bez manis garlaicīgi. Tagad pašreiz, kad revolūcija, tā nevar.

Māmiņa ieveda Timu milzīgā virtuvē, pabaroja ar grūbu biezputru un sālītu liellopa gaļu un pateica, ka viņa palīdzēšot tētim hospitālī. Un dzīvošot tagad visi kopā, atsevišķā kabinetā.

Tima domāja, ka atsevišķs kabinets ir kaut kas vēl grez-

nāks par Saviča kabinetu. Bet tas bija vienkāršs kakts. Plānās, zemās dēļu sienas, aplīmētas ar netīrām tapetēm, nesniedzās pat līdz griestiem. Durvju vietu aizpildīja putekļaini aizkari, gulēšanai — šaurs, apaļīgs, ar salmu pīteni apsists dīvāns.

Nolicies uz dīvānā, apsegts ar māmiņas vāverādu kažoku, kuram daudzās vietās vilna jau bija noberzta, ieklausīdamies ievainoto smagajā elpošanā, sīkajos, bērnišķīgajos šņukstos, Tima ilgi nevarēja iemigt.

Nākamajā dienā, virtuvē paēdis brokastis, Tima gāja apskatīt hospitāli. Nekas šeit neatgādināja tifa barakas. Tima kautrējās raudzīties uz griestiem, kur bija uzgleznotas tuklas, puskailas nimfas ar vaļējiem matiem un dīvaini ragaini vīrieši ar āža kājām. Lielajos spoguļos, kurus aptvēra apzeltīti ģipša ietvari, bija redzamas visdažādāko guļvietu rindas, sākot ar divvietīgām niķelētām gultām un beidzot ar brezenta nestuvēm. Tā kā nebija speciālu trauku, zem gultām stāvēja melchiora spainīši. Uz lieliem astoņstūrainiem, ar pulētu bedrīti vidū un ar zaļu vadmalu apvilktiem kāršu spēļu galdiem atradās parafina papīrā ietītas vates un saišu kaudzes. Tepat uz šiem galdiem žēlsirdīgā māsa ar baltu lakatiņu galvā un ģimnāzistes priekšautiņu priekšā spirta kafijas kannā vārīja injekciju adatas.

Uz skatuves aiz zaļa samta priekškara bija iekārtots pārsiešanas punkts. Pie griestiem te karājās petrolejas kvēllampa ar azbesta kupolu un primusa sūkni resnajā rezervuārā. Vakar vēl šī lampa bija karājusies uz čuguna kronšteina pie restorānā ieejas.

Pašā vidū atradās biljarda galds, pārklāts ar baltu palagu. Tādi paši palagi četrstūrī bija izkārti visapkārt galdam. Augšējā stāva virtuvē, kuras sienas bija no glazētiem podiņiem, iekārtoja pirti. Uz šejieni no pirmā stāva virtuves sanitāri uz bērza kārtīm stiepa milzīgus sarkana vara katlus ar verdošu ūdeni.

Hospitālī Timām nebija neviena brīva brītiņa.

Ikvienam ievainotajam gribējās ilgāk zēnu pie savas gultas aizkavēt.

Viņam pirmajam, nevis sanitaram, sniedza termometru un norūpējušies vaicāja:

— Nu, cik rāda?

Pēc pārsiešanas priecīgi atzina:

— Labu padomu devi: kad acis cieši aizmiedz, tiešām nesāp tik stipri.

Viņš iemācījās precizi iemērīt zāles, uzmanīgi tās ieliet ievainotā sausajā mutē, satīt izmazgātās saites rullīšos, ilgi šo un to klusītiņām stāstīt smagi ievainotajiem zaldātiem, kas, pusnesamaņā klausīdamies Timu, aizmirsa sāpes un Timas balsī saklausīja savu bērnu balsis.

Pēc viņa prasīja skumju nomāktie pirms operācijās. Viņš ar tētes vārdiem skaidroja, ka tas nemaz nav briesmīgi, bet ļoti noderīgi un nepieciešami veselībai, turklāt jūsmīgi slavēja chloroformu, kas ar tādu burvestības spēku iemidzina cilvēku.

Kad tēvs un ārsts Šuchovs apstaigāja ievainoto gultas, sanitārs viņiem nopakaļ stūma galdiņu uz riteņiem. Uz galdiņa atradās pudelītes ar zālēm un spožā niķelētā kārbiņā instrumenti.

Ārsts Šuchovs bija oficiera mundierī ar melnu svītriņu uz pagonām, bet pie krūtīm Jura krusts. Ar ievainotajiem viņš apgājās rupji, nikni bolīdams aizpampušās acis ar tumšajiem plakstiem. Viņš aprauti komandēja tikpat kā unters uz laukuma: «Sēsties! Elpot! Klusēt, kamēr nejautā! Ko vaig-sties? Sāp? Neesi jau bābietis! Zaldātam jāpaciešas!»

Kad viņi palika pārsiešanas telpā divi vien ar tēvu, viņš runāja, šņaukdams degunu aizsargkrāsas mutautā:

— Amputētos vajag turēt atsevišķi. Viņi slikti iespaido tos, kam pēc izārstēšanās atkal jāturpina dienests. Kaut gan pēc hospitāļa zaldāts vairs nekam neder, smadzenes otrādi

apgrieztas, saklausās te no studentiņiem politiku. Vispār es uzskatu, ka pašreizējie apstākļi ierosina ievainotajiem nevēlamu domu gājienu.

— Atļaujiet, bet uz dzelzceļa aukstajos vagonos taču viņus ilgāk nevarēja turēt!

— Varēja un vajadzēja! Ierakumos būs vēl sliktāk.

Šuchovs aizpīpēja tievu dāmu papirosiņu un, pūzdams tēvam sejā dūmus, draudoši vaicāja:

— Šī iestāde taču pieder Pičugina kungam? Vai nav tā? Tātad pārkāpta privātīpašuma svētā neaizskaramība. Zaldāti to saprot, liek vērā un rezultātā pēc iziešanas no hospitāļa var mēģināt piesavināties ir manu, ir jūsu īpašumu. Tagad saprotat, cik samaitātus slēdzienus viņi var izdarīt!

Ielējis spirtu menzūrā ar platu kakliņu un atšķaidījis to ar destilētu ūdeni no kādas pudeles, Šuchovs maisījumu izdzēra, savilka lūpas un, ar lielu troksni izpūtis gaisu, domīgi paberzēja sirmo uzaci.

— Es, mīļais, esmu atkarīgs cilvēks, — viņš žēlojās. — Ja šā vai tā, tūlīt atpakaļ uz fronti. Armijā liberāļus necieš!

— Tu redzi, dēliņ, kādās pilīs aprija produktus, — Timām teica zaldāts Jegorovs. — Trīs stāvos traktieris, divas virtuves, bet tauta cieš badu.

— Bet par ko jūs saņēmāt Jura krustu?

— Par skaidru muļķību. Kas tad ir vācu zaldāts? Tāds pats zemnieks, tikai viņš maizes vietā ēd kartupeli. Tur visa starpība. Bet es viņam — durkli vēderā. Puiši gāja brāļoties, bet es paliku ierakumos. Kauns acīs skatīties. Vada komandieris saka: «Malacis, Jegorov, tu nīsti ienaidnieku!» — «Jūtu līdzi,» es viņam saku. «Bet ko tas dod, ja rīt mūs atkal rīdīs kopā.» — Nu, un vada komandieris man pa purnu. Es izcietu līdz pirmajai kaujai, bet, ej nu sazini, kāda lode viņu ķēra, tās apkārt svilpo kā bišu spiets.

— Vai karā ir briesmīgi?

— Kā to ņem. Es esmu ar nazi lācim uzbrucis. Mēs esam togurieši! Taigā lāču daudz. Tur es esmu cilvēks, bet viņš, vārdu sakot, lācis. Tomēr es no viņa nebaidos, jo man tur nāk savs labums. Bet te? Tu dur, tevi dur, un kāds no tā labums? Saprotams, ka bail, tādēļ ka nav jēgas.

Blakus gultā gulēja rotas rakstvedis Timochins ar amputētu kāju. Pliku pauri, biezām, zilām, atkarenām lūpām; spalgā balsī viņš kliedza uz Jegorovu, cenzdamies, lai visi dzirdētu:

— Tu esi nelietis: kavalieris, varonis, bet spried kā cittautībnieks! Vācietis grib Krieviju nožmiegt.

— Kur šis tagad par Krievijas žņaugšanu var domāt, ka pašam pie dziesmas ķeras.

— Luterāņi nopostīs baznīcas.

— Vai t' šiem tik vien darīšanu. Pagaidi tik, paņems savu kaizeru aiz spranda tāpat kā mēs Nikolašu .. .

— Tronis tikpat tukšs nevarēs palikt!

— Tev pauris tukšs, tur tā nelaime.

— Es esmu patriots!

— Patriots, bet ko ta tu kāju grūd ores ritenī? Pēc mājām sagribējās, ar zirglietām tirgoties?

— Viņš jau arī skrīveros ar kukuli iesprucis, — teica kāds akls, ruds zaldātiņš un nogaudās: — Pīpoju, bet neviena dū-miņa, tikai sūrums mutē.

— Vai tu redzēji, ka es kukuli devu? — skrīveris spiedza.

— Kad acis bija, visu redzēju, tikai saprašanas nebija.

— Un tagad ir?

— Tagad varēšu pa sādžām iet patiesību sludināt. Tad dzirdēsi, — mierīgi un draudoši sacīja aklais.

— Dumpīgas runas, jā? — Timochins pat uzrāvās augšā.

— Skrien, skrien, lec uz vienas kājas pie dežurējošā oficiera, tas tev par pakalpojumu iedos divkapeiku.

Ap gultu, kurā gulēja artilērijas tēmētājs Sakovņikovs, pastāvīgi drūzmējās ievainotie.

Līdz karam Sakovņikovs bija strādājis Uralos par metāllējēju. Vājš, izkaltis, iekritušām acīm, viņš runāja, sēcoši čukstēdams, plaukstu pie pārsietā kakla spiezdams. Viņam bija ievainota rīkle un amputētas apsaldētās pēdas.

— Kas zemniekam vajadzīgs? — Viņš stingri kā skolotājs: noprasīja klausītājus. — Zeme, tā, pareizi. Bet strādniekam? — rūpnīcas, arī pareizi, jo viņš tās ar savām rokām uzcēlis un ierīkojis. To visu mēs paņēmām. Bet ko tālāk? Tālāk, mīlīši, jāskatās, kas pie varas. Pieņemsim, ka mans kungs un tavs muižnieks, bet vai tad tie paši vilks sev sakas galvā? Nekā nebija, draudziņ, tevi jūgs iekšā un dzīs tik tālāk pa to pašu celiņu. Nu kas tad ir pašreiz galvenais? Galvenais tas, kam būs virsroka: mums vai viņiem?

— Pašreiz tak revolūcija! — Satraukts iesaucās vienrocis artilerists Sencovs. — Cara nav!

— Ņemts vērā, — Sakovņikovs svarīgi sacīja, — es jau taisni par to arī runāju, ka cara nav, bet sakas palikušas . . .

Visklusākā palata bija tā, kur gulēja ar ievainotām sejām, baigi izkropļoti cilvēki, tie, kam norauti apakšžokļi, nogriezti vaigi, deguni un galvaskauss pārvilkts tikai ar plānu, sārtu plēvīti.

Te gulēja arī ar ievainotiem mugurkauliem, tādi, kas zaudējuši kustēšanās spējas, dzirdi, valodu, redzi.

Pēc tam kad viens ievainotais, kuram bija norauts žoklis, naktī ar savu vidusjostu, piesējis to pie gultasgala, bija pakāries, šinī palatā tika nosacītas pastāvīgas dežūras. Sanitārs Vichorevs, jautrs puisis cirtainiem matiem, lielisks balalaikas spēlētājs, pēc kādām trim četrām dienām teica Timām:

— Palūdz tēvu, lai mani nomaina. Nevaru vairs izturēt. — Ar šausmām viņš čukstēja: — Tur viens bez rokām un kājām, kurlmēms, paņēma zobos zīmuli un uzrakstīja uz papīra,

ko es viņam turēju: «Apžēlojies, iedod indi!» Es vairs ne-varu, nevaru! . . .

Hospitālī ieradās ar dāvanām svītas labdarības dāmas no pilsētas domes un delegāti no oficieru savienības.

Sestdienas vakarā, pēc tam, kad zaldāti no dāmu rokām bija saņēmuši baltus veģus un sainīšus ar ledenēm, oficieru savienības delegāts teica runu par to, ka Krievija pašreiz brīva, uzticīga savam sabiedrotā pienākumam, upurē frontē savu labāko dēlu asinis. Bet, tā kā boļševiki — vācu spiegi — ņemas aģitēt pret karu, būtu labi, ja ievainotie, kas var staigāt, svētdien ietu pa pilsētu ar lozungiem: «Karš līdz galīgai uzvarai!» Tas būtu uzmudinājums visiem iedzīvotājiem.

— Pilsoni praporščik, vai atļauts vaicāt?

Jegorovs atspiedās uz elkoņa un mīlīgā balsī jautāja:

— Vai tad guļošie nevar tautai rādīties?

Jura krusta kavalieris? Lasīt proti? Pēc zīmītes varēsi nolasīt runu? — oficieris jau priecājās.

— Es nerunāju par sevi, — Jegorovs smīkņāja. — Mums te ir interesants zaldātiņš. Bez kāju, bez roku, kurlmēms, bet ārkārtīgi veikls, paņem zobos zīmuli un raksta. — Sniegdams oficierim saburzītu papīrīti, viņš dusmās trīcošā balsi kliedza:

— Tikai tu to papīrīti tur izlasi, nerīsties!

— Tu, mīļais, gribi uzsākt nekārtības?

— Labi, — Jegorovs draudīgi sacīja, — es tev, jūsu labdzimtība, to papīrīti rokā tikpat nebūtu devis. Kad sākšu staigāt, iznesīšu laukumā, visiem cilvēkiem parādīšu. Es viņus par karu tā saaģitēšu, ka uzreiz visiem pat plintīšu nepietiks!

Sākot ar šo dienu, hospitālī vakaros ieradās štaba rotmistrs Gracianovs. Izsaukdams uz operācijās istabu pēc kārtas sanitārus, slimnieku kopējas un žēlsirdīgās māsas, viņš, durvis aizslēdzis, tos pratināja.

Tēvs rotmistram sacīja:

— Gracianova kungs! Es ļoti gribētu jūs lūgt izvēlēties citas telpas jūsu pārrunām ar personālu.

— Un kas tad ir? — Rotmistrs piemiedza acis.

— Šeit taču operācijās telpa! Vismazākā infekcija ...

— Ak, tas jums dara raizes! — Un, zobus atklādams, nikni noteica: — Bet tas, ka te izplatījies boļševistiskais mēris, tas jūs nemaz neuztrauc. Varbūt pat dara prieku, ko?

— Es jūs lūdzu tādā tonī ar mani nerunāt!

— Atvainojos! — Rotmistrs ākstīdamies sasita papēžus. •— Aizskāru, tā sakot, vārīgā vietā. — Tad sausi piemetināja: — Esmu spiests jums ziņot par jūsu personas ne vēlamību šeit. Starp citu, atļaujiet ieskatīties jūsu dokumentos!

Pasi atdodams atpakaļ, viņš nicinoši noteica:

— Briļļainis, baltbiļetnieks!

Timas tēvs valkāja brilles, jo bija stipri tuvredzīgs. Viņa gaita bija piesardzīga, acis piemiegtas, galva atgāzta. Tas viss viņam piešķīra iedomīgu izskatu. Patiesībā viņš bija slimīgi kautrīgs, taču ļoti viegli ar vismazāko rupjību sakaitināms.

Cik reižu viņš nebija sievai apzvērējis, ka skaitīs līdz trīsdesmit, ja liksies, ka viņu kāds aizvainojis.

Šoreiz gan Pjotrs Grigorjevičs nepaspēja aizskaitīt līdz trīsdesmit. Rotmistrs aizgāja, tomēr atzinis par vajadzīgu pielikt divus pirkstus pie gaišās, braši ielocītās karakula cepures.

Bez šiem apmeklētājiem jau no paša rīta, pirms brokastīm, kad ievainotos vēl tikai mazgāja un veda uz pārsiešanu, hospitālī ieradās Rižikovs, Esfira, Sofja Aleksandrovna, mechanics no kuģu doka Kapeļuchins. Viņi atnesa machorku, saldētu pienu, brūklenes bērzu vācelītēs un žāvētas ievogas.

Sēdēdami pie gultām, viņi pusbalsī runājās ar ievainotajiem. Rižikovs ieteica Jegorovam, lai organizē revolucionārās komitejas vēlēšanas.

Viltīgi piemiegdams acis, Jegorovs vaicāja:

— Vai komiteju pulcināt no Jura krusta kavalieriem, vai?

— Jums tas labāk jāzina, — tikpat viltīgi smaidīdams, teica Rižikovs. — Ja jums tā parasts, rīkojieties pēc savām paražām.

— Bet kā jums?

— Mēs esam civilie, mierīgi. Kas vairāk gatavs uz cīņu un var aizstāvēt tautu, pie tiem turamies.

— Tad laikam boļševikus bīdāt priekšā?

— Vai jums viņi te ir?

— Ja pameklētu, atrastos.

— Nu redzat, tad esam norunājuši, — Rižikovs atviegloti uzelpoja un norūpējies vaicāja: — Vai man jāsaka, kas es esmu?

— Redzu! — Jegorovs ar cieņu īsi pateica. — Diezgan esmu dzirdējis, tagad no izturēšanās pazīstu.

— Tātad nokārtots?

— Vari būt drošs.

Pēc šo viesu aiziešanas ievainotie saudzīgi glabāja lapiņas, kas bija iespiestas uz dzeltena papīra, cits zem krekla, cits aiz pārsējiem.

Orenburgas kazaks Dubiņa Timām mācīja dambretes spēli, kuras kauliņi bija izgatavoti no maizes mīkstuma. Kazakam bija liela, melna bārda un cirtains cekuls, kas krita uz kreisās acs.

— Gudra spēle, derīga, — apgalvoja Dubiņa, pavirzīdams kauliņu. — Frontē pat grāmatā ielauzījos, lai pauri apgaismotu. Deviņi simti piektajā gadā ar pletni slānīju ļautiņus. Tu klausies ar ausīm un skaties ar acīm, man tūlīt būs dāma. Tā. Izdomāji? Mūs šeit tur rezervei. Tu saproti, kādām vajadzībām? Pret nekārtībām. Bet mūsu kazarmās neviens no šiem nenāk. Vēl arvien par deviņi simti piekto gadu aizvainoti. Bet, lai gan mēs esam kazaki, mums tāpat ir visādi. Es arī — tikai tas kazaka nosaukums. Sieva kara dēļ zemīti pārdeva,

zirgs viņai nosprāga. Te nu bija, Timofej, skaidrs strupceļš. Kas vainīgs? Pats vainīgs, tādēļ ka mani klausījies un savu dāmu pazaudēji.

Līdzās viņam gulēja jauns zaldātiņš baltiem matiem — Stukatejevs. Debeszilajām acīm mirdzot, viņš glaudīja pārsieto stumbeņu un tīri laimīgs sacīja:

— Kājas vietā pielikšu klucīti, un ies tā lieta. Mums, kurpniekiem, maza bēda — sēdi tikai.

— Ko? Vai tad tev kājas nemaz nav žēl? — kazaks neticīgi taujāja.

— Tūkstošu tūkstošiem cilvēku samalts, un es par savu puskāju laikam raudāšu! Esi gan tu savādnieks! — Stukatejevs brīnījās.

— Vai tikai tu neesi sektants?

— Nē, es vienkārši esmu jautrs. Dzīvot gribas.

— Vai sieva ir?

— Noteikti.

— Viņa tevi pametīs — tādu, bez kājas.

— Ņuška? Mani? — Stukatejevs nebēdnīgi iesmējās. Pēc tam svinīgi sacīja: — Mēs viens otru mīlēsim līdz kapa malai.

— Ak tu zaļā jaunība! Pagaidi vien, kad apaugsi ar garozu, mīlestība izkūpēs kā dūmi.

— Pats tu izkūpēsi! — Stukatejevs dusmojās.

Dienu Stukatejevs bija visjautrākais cilvēks palatā, bet nakti, iespiedis seju spilvenā, klusu raudāja. Kazaks viņu klusītiņām mierināja:

— Sakrāj naudiņu un nopirksi aptiekā ādas kāju ar atsperi. Ieradīsies pie Ņušas kā vesels, sākumā nemaz nemanīs. Tagad taču vai puse Krievijas cilvēku bez kājām.

Jura krusta kavalieru savienībai tomēr izdevās pierunāt daļu ievainoto zaldātu iet pa pilsētu manifestācijā. Tie stebe-rēja pa pilsētu, nesdami pie kārtīm piestiprinātu audeklu ar uzrakstu: «Karš līdz galīgai uzvarai!» No mītiņa katedrāles laukumā tomēr nekas neiznāca. Kontuzētajam kazaku kāj-

nieku izlūkam Jevtuchovam tribinē uznāca smaga lēkme. Sāpēs locīdamies, viņš novēlās pa koka kāpnēm sniegā un pārgrieztām acīm tur plosījās, sakodīdams biezo, zilo mēli vienās asinīs. Pēc tam zaldāti ar skārda ripuļiem uz krūtīm klīda pa pilsētu un kaunīgi apturēja garāmgājējus, lūgdami ziedojumus ievainotajiem karavīriem. Satraukti un nospiesti viņi atgriezās hospitālī, un šeit viņus saņēma visi, vienā balsī zobgalīgi ņirgādamies:

— Sveiki, invalidu komanda! Vai izkliedzāties? Kristus vārdā izdiedelējāties! Nu, Petuchov, uzdziedi mums arī to gaudu dziesmu! Gončarov, tu varēji pastāstīt, vai briesmīgi patika ar samudžinātām zarnām karāties vāciešu dzeloņstieplēs? Būtu savervējis brīvprātīgos! Vorobjovs pat cita krustu piekāries. Salašņas!

Tima ievēroja, ka tēvs un māmiņa sevišķi rūpīgi izturas pret dusmīgajiem zaldātiem, kuri ļoti skaļi izsacīja savu neapmierinātību. Viņi lieliem laikiem sēdēja pie tiem uz gultas malas un pusbalsī apspriedās. Deva viņiem lasīt kādas plānas grāmatiņas. Viskaujinieciskāk noskaņots bija Jegorovs. Kādu laiku jau viņu bija sākuši uzklausīt arī citi zaldāti. Tēvs bieži apspriedās ar Jegorovu, it sevišķi pēc štaba rotmistra apmeklējuma. Bet tad kādā vēlā vakarā hospitālī ieradās pusvada zaldātu pavadībā pilsētas garnizona oficieris ar sarkanu apsēju ap puskažociņa piedurkni. Iegājis operācijās telpā un apsēdies uz balti nokrāsotā ķeblīša, oficieris teica:

— Ar kara priekšnieka un štaba rotmistra Graciana pavēli un saskaņā ar pilsētas domes lēmumu lieku priekšā hospitāli pārkārtot bijušajā stāvoklī.

— Tas ir — kādā stāvoklī? — Tēvs nesaprata.

— Nu tā: citus barakās un citus sanitārā ešelona vagonos. Evakuācijas termiņš pats minimālākais. — Oficieris izņēma no frenča krūšu kabatas pulksteni un, rādīdams uz ciparnīcu, jautāja: — Sapratāt?

— Bez hospitāļa priekšnieka šo rīkojumu nevaru izpildīt.

F

— Jums arī nekas nav jāizpilda, — oficieris paraustīja plecus. — Būs, kas iznes, saliek kamanās un nakts tumsas aizsegā, bez liekas iedzīvotāju uztraukšanās, noved vajadzīgā vietā.

— Vispirms jau tad jāiepazīstas, cik jaunās telpas ir ievainotajiem piemērotas.

— Par to jums nav jārūpējas.

— Tādā gadījumā es uzskatu par savu pienākumu runāt ar ievainoto Revolucionārās komitejas priekšsēdētāju.

— Neredzu nekādas nepieciešamības, — oficieris pievirzījās pie durvīm, pagriezās ar muguru pret tām un, sniegdams tēvam papirosu etviju, sacīja: — Uzpīpojiet, tas nomierina.

— Tā taču ir varmācība! — tēvs sašuta.

— Ko jūs, — oficieris pasmējās, — tas tikai ir sākums kārtības nodibināšanai.

Palatās bija dzirdama neskaidra kņada, vaidi, lamas, zābaku dunoņa, vairāk reižu uz grīdas šķindēdamas nokrita pudelītes. Tad oficieris piecēlās no krēsla, ko viņš bija nolicis durvīm priekšā, izņēma pulksteni un, ar nagu pabun-godams pa ciparnīcu, lielīgi pateica:

— Disciplina krievu armijā vēl turas! — Tad atvēra durvis un, sasitis papēžus, teica: — Lūdzu.

Iedami cauri tukšajām zālēm, kur stāvēja tukšas gultas un pa grīdu mētājās salmu maisi, oficieris nicīgi izgrūda:

— Tā piegānīt telpas, kas domātas skaistāko dzīves brīžu pavadīšanai, tas ir barbarisms!

— Barbarisms — tā apieties ar ievainotiem! — Timas māmiņa sašuta.

— Kundze, — oficieris saviebās, — ja jūsu nolūks mani apvainot, es brīdinu, ka būšu spiests apvainojumu nomazgāt pie jūsu laulātā drauga personas tā, kā to prasa oficiera gods. — Tad uzbrēca pieskrējušajam unteram — Nu?!

— Jūsu labdzimtība, ievainotais Jegorovs aizbēga tieši no ragavām ...

Zilajā gaisā virmoja sausa sniega pārslas. Uz nomīdītā trotuārā pie restorānā mētājās katūna tabakmaks. Tima to pacēla. Tajā bija no maizes mīkstuma izveidotie dambretes kauliņi.

Salts vējš dzina pa ielu sniega vērpetes. Ledus krāsas mēnesis gan ienira violetajos mākoņos, gan atkal no tiem iznira, sniegs uzsūca sevī mēness gaismu un to atstaroja kā pats savu mirdzumu.

Māmiņas skropstās un matos sniegs zaigoja un kusa. Tēvs gāja, galvu noliecis, velteņos ieautās kājas gurdi šļūkādams.

Māmiņa sacīja:

— Tagad derētu karsta tēja ar sausiņiem.

— Jā, nekaitētu, — tēvs kokainā balsī atsaucās.

Pēc tam māmiņa bargi pavēlēja:

— Timofej, beidz šņaukāties. Ņem mutautiņu un izšņauc!

— Es nešņaukājos. Man žēl zaldātu! — Tima šņukstēja.

Viņi izgāja krastmalā. Šeit vējš svilpodams pa upes ledus

virsu trauca sniega upi, un krastmalas kārkli dobji auroja vējam pretī. Viņpus upes kā tumša, stinga siena slējās taiga.

Komitejā Rižikovs teica tēvam:

— Ieradies Pagaidu valdības komisārs. Pilsētas dome viņam par godu «Ēdenē» rīko banketu. Tas arī viss, ko tev pagaidām varu pateikt.

— Tas ir zemiski un necilvēcīgi! — Māmiņa iesaucās.

Rižikovs nopūtās, paraudzījās uz Timu un vaicāja:

— Kā klājas Timotejam? Vai stipri esi nosalis?

Tad, pievērsies Jegorovam, kas arī tepat bija, stingri pateica:

— Tev tomēr vajadzēs līdz hospitālim aizsteberēt kājām. Jūsu komiteja šādā brīdī nedrīkst palikt bez priekšsēdētāja. Bet jūsu protestu mēs rīt nodrukāsim lapiņās. — Tad, skatienu atkal paceldams uz tēvu, sacīja: — Tev, Pjotr Grigor-jevič, kā parasts, rīt jāierodas tifa barakās. Acīm redzot mums pagaidām nāksies atgriezties pie vecajām darba meto-

dēm. Sakarus ar zaldātiem un dzelzceļniekiem vajag uzturēt. Malku no ostas sastiepa doka puiši. Bet, kā rīkoties tālāk, parunāsim ...

Kad Tima ar tēti un māmiņu pārnāca mājās, tēvs ilgi tumsā taustījās, tad uzrāva sērkociņu un, turēdams to virs galvas, vaicāja:

— Vareņka, bet kur tad lampa?

— Tur, uz palodzes.

— Pareizi, bet es to bez kupola nemaz nevarēju ieraudzīt.

— Tēti, — Tima sarūgtināts iesaucās, — tu nu gan tīšām to neieraudzīji. Tev vēl vienmēr žēl kupola, ko?

— Es par kupolu biju pavisam aizmirsis.

— Tas nu gan ir par daudz! — Māmiņa uztraukti iesaucās. — Taču izbeidziet reiz par šo kupolu. Reiz bija, un tagad vairs nav. Vislētākais stikla kupols. Cik ilgi gan tā var bērnu mocīt! Ka jūs izputētu ar visu savu kupolu! Tūlīt izbeidziet, citādi es sākšu raudāt.

— Varjuk, ja tu gribi, es rīt nopirkšu jaunu, šķiet, ka nauda man vēl ir, — tēvs bikli ierunājās.

— Izbeidz, Pjotr! — Māmiņa ievaidējās un, uzsitusi dūri uz galda, nikni iesaucās: — Kādēļ gan es tam nekaunīgajam oficierim neietriecu pa fizionomiju!

— Tima, — tēvs lūdza, — esi tik labs, draudziņ, un uzliec patvāri, mūsu māmiņa gribēja tēju.

— Es nekā negribu, — māmiņa žēli izdvesa.

Tima virtuvē saplēsa skaliņus, aizdedzināja, iebāza patvāra caurulē, iebēra pa augšu ogles un egļu čiekurus, uzlika patvārim dūmeni un tā galu iebāza speltē. Tad notupās un sāka gaidīt, kad ūdens uzvārīsies.

Kad tēja sāka vārīties, māmiņa jau bija iemigusi, šaurajā dzelzs gultiņā čokurā sarāvusies. Tēvs, aizklājis lampu ar avīzi, lai viņai sejā nekristu gaisma, rūpīgi ņēmās ieeļļot lielu Smita-Vesona revolveri ar nobružātu niķelējumu. Tima sēdēja blakus un skatījās, kā tēvs saliek ieeļļotās daļas.

— Tēti, bet tu esi īsts revolucionārs!

— Kādēļ tu tā domā?

— Tāpēc ka tev tagad ir revolveris, — tāpēc tu esi īsts.

— Tas jau nav mans revolveris, — tēvs teica. — Man to viens cilvēks iedeva glabāšanā. Jādod atpakaļ, un sarūsējušu neērti atdot.

Tad tēvs piecēlās, apģērbās, iebāza revolveri mēteļa kabatā un sacīja Timām:

— Nāc aizslēdz durvis, kad iziešu, tikai klusītiņām, lūdzu, lai māmiņa nepamostas.

Tēvs aizgāja sniegainā, gaudojošā tumsā. Uz galda palika saņurcītas naudas vīstoklītis un apakštasītē petroleiaina lupatiņa, pieslaucīta ar brūnu rūsu ...

Sākās marta sniegi un puteņi. Izskatījās, it kā pilsētai kāds būtu nevērīgi uzmaucis milzīgu baltu cepuri, kurai no apakšas kā slimas, aklas acis blenza apledojuši logi. Aizputinātās ielās pat zirgi brida pa sniegu līdz vēderam. Pie mājām bija izraktas dziļas, šauras tranšejas, un pa tām spraucās cilvēki, ar pleciem brauņādamies gar sniega sienām. Kupenas apturēja vilcienu kustību. Zem sniega svara trūka pušu telegrāfu vadi. Pa tukšo tirgus laukumu brāzās lejteces vējš, griezdams sniegu baltās vērpetēs.

Tēvs no barakām nenāca mājās. Māte bieži palika pārnakšņot Padomē, kur viņa tagad strādāja par mašīnrakstītāju.

Tima sēdēja mājās: viņam velteņi bija pavisam saplīsuši. Viņš cepa krāsnī kartupeļus un sev vien vārīja tēju.

Katru dienu pie Timas nāca Jakovs Čurkins — velkoņa «Toboļsk» stūrmaņa dēls. Jakovam bija melnas, dusmīgas acis un melnas, spīdīgas uzacis gandrīz vai līdz pašām ausīm. Viņu pagalmā uzskatīja par lielāko kausli.

Jakovs mēdza sacīt:

— Mani neviens nevar uzvarēt! Es pret sapem esmu nejutīgs!

Jakova māsa Zina jau no dzimšanas bija akla. Taču viņa dziļā pārliecībā ar dusmām un lepnu spītību apgalvoja, ka visu redzot, tikai savādāk, viņa redzot to, ko citi neredzot.

Pacēlusi uz augšu vājo sejiņu ar smailo degunteli un plānām, pelēkām lūpām, viņa čukstēja:

— Puikas, paskatieties, uz bēniņiem izšķīlušies zvirbulēni. Pūkaini kā pelītes.

— Ko tu mels? Vai tad caur griestiem ko var redzēt?

— Nu uzkāpiet! Kaktā virs pašas gultas ir perēklītis.

Zēni uzrāpās bēniņos un atrada zvirbuļu perēklīti ar mazuļiem. Zina, nicīgi sašķobījusi lūpas, vaicāja:

-r- Nu, aklie, vai sagramstījāt? Te nu bija! Vai zināt, kas ir muša? — viņa noslēpumaini jautāja. — Putniņš, tas vismazākais. Palicis bez barības, viņš dilst un dilst un beidzot sadilst tik mazītiņš. Es zinu vienu mušu, tā dzied saujā kā ķivulis.

— Nu labi. Bet tagad pasaki, kāda šai puķītei krāsa?

— Tīra sula, zaļš vainadziņš, — Zina teica rāmi un pārliecinoši. — Ziedlapiņas skābanas, kātiņš ar matiņiem. Turpretim tās, kas aug gar sētmalu, — pavisam sevišķā — rīta krāsā.

— Nu? — vaicāja Jakovs, — vai nav pamatīgi? Viņa pat redz, kas citam kabatā. Kad tēvs tuvojas mājām, viņa tūdaļ zina, vai tas nāk ar algu vai tukšu kabatu, piedzēries.

Pievērsdama Timām savus zilganpelēkos tukšos acu baltumus, Zina smalkā, lielīgā balstiņā sacīja:

— Sēnes es jau pa lielu gabalu manu. Tām zivju smarža.

— Pareizi, — Jakovs apstiprināja. — Tāpat arī ogas viņa pazīst.

Kādreiz Pičugins bija turējis pasta zirgus ļaužu pārvadāšanai un dibenpagalmā uzcēlis no ciedru baļķiem lielu stalli. Vēlāk, kļuvis par plaša vēriena veikalnieku, viņš stalli kā

nevajadzīgu pārtaisījis apdzīvojamu. Tika ieliktas dēļu sienas, izcirstas durvis, logi, un Pičugins sāka šīs aizgaldas izdot ostas strādniekiem, dažādiem amatniekiem .. . Tādā aizgaldā dzīvoja arī Čurkini. Zina nekad nelaida Timu savā mājā, arvien dusmīgi iebilzdama:

— Nav uzkopts! Nevar!

Atnācis pie Sapožkoviem, Jakovs arvien izturējās bijīgi. Velteņus pie sliekšņa novilcis, apslaucījis ar slotu, viņš tos nolika pie krāsns un istabā gāja kailām kājām. Ar abām rokām pieglauzdams melnos, cietos matus, viņš runāja:

— Sveiki jūsmājās!

. Lai nu kā Jakovs centās ar vīrišķīgu atturību ievērot cieņu, pie Sapožkoviem bija pārāk daudz dažādu vērtīgu lietu, lai apslēptu pret tām savu interesi.

Vispirms jau petrolejas virtuve ar divām daktīm, vizlas lodziņiem un gaiši zilu, spožu emaljas tornīti, ko sedza robains čuguna režģītis.

— Tā lietiņa ir gan ko vērts, tomēr viens trūkums, — Jakovs stingri vērtēja, — silda, bet nedod gaismu, veltīgi petroleja izdeg.

Tad Zingera firmas rokas šujmašīna. Saudzīgi, ar mīlestību to skardams, Jakovs sapņaini runāja:

— Paaugšos mazliet, iešu uz velkoņa par matrozi, nobraukšu gadi pieci un nopirkšu tādu Ziņai. Tagad viņa vienkārši ar adatu baksta mūķenēm apakšdrānas. Astoņas gaba-las nedēļā. Ar mašīnu sašūtu, ka nebūtu ko redzēt.

Tomēr ar vislielāko cieņu viņš izturējās pret grāmatām un žurnāliem. Rokas rūpīgi nomazgājis, viņš katru reizi palūdza:

— Vai atļausi?

Tad paņēma «Ņivas» komplektu un, pūzdams starp lapām, lai nesaburzītu stūrīšus, brīnījās.

— Paskaties, kā mūsējie sit vāciešus! Un redzi, kur kazaks Kuzma Kručkovs. Vai redzēji, kā viņš tos visus uz pīķa

uzdūra. — Bet tūlīt nicīgi piebilda: — Pret vāciešiem viņš varonis, bet no sava oficiera droši vien baidās. Kazaki jau pret tautu.

— Apsēdies, ēdīsim kartupeļus! — Piedāvāja Tima.

— Es pateicos. Esmu paēdis — redzi — tik tālu! — Un Jakovs parādīja ar roku pie kakla.

Tēju gan viņš dzēra kāri, ar troksni un daudz, drūmi novirzīdams acis no bļodiņas ar ceptiem vai vārītiem kartupeļiem.

— Tētuku paņēma kaujas družinā, tādēļ ka viņš atmeta dzeršanu, — Jakovs lepni paziņoja. — Viņi katru svētdienu pulcējas nometņu birzī. Mērķī šauj.

— Kas viņam deva revolveri?

— Pats pagādāja.

— Vai tad viņš gatavojas iet karā?

— Kā gan citādi? Pret buržujiem.

Skatīdamies Dorē ilustrācijās romānā «Lamančas Dons Kichots», Jakovs jūsmīgi sprieda:

— Ja tādu grāmatiņu varētu aiznest uz doka darbnīcām parādīt! Tur ir izdarīgi puiši, varētu pēc šā parauga izkalt družinniekiem dzelzs apģērbu, lai viņiem neviena lode nekā nevar padarīt.

Piegājis pie aptieciņas un salicis rokas uz muguras, viņš ilgi aplūkoja zāļu pudelītes un tad vaicāja:

— Vai tu nezini, cik maksā visdārgākās zāles? — Turklāt paskaidrodams: — Zinkai vajadzētu, ko acīs ieziest.

Pirms projām iešanas viņš no visas sirds uzaicināja Timu:

— Kas ir, izlauzīsimies bez kaušanās!

— Kādēļ?

— Es tev iemācīšu visādus paņēmienus. Gan tataru — ar galvu, gan čigānu — ar kājas aizlikšanu priekšā. Iemācīsies, tad varēsi mani kaustīt. Vai tad tu flomā, ka es puikas liecu ar spēku? Nē, tik ar izmaņu.

Puikas gāja lauzties aiz fliģeļa klajumā. Tad atgriezušies

viņi lietišķi apsprieda, kā kurš kuram ietriecis. Jakovs pamācīja:

— Tu neskaisties, bet nicini, tas nāk par labu. Bet kas noskaistas, tas netrāpa.

Uzrāpušies fliģeļa bēniņos, kur senāk stāvēja siens, bet tagad palikusi bieza kārta smelknes, viņi stāstīja viens otram dažādus notikumus. Tomēr jāsaka, ka Timas stāstījumi nebija sevišķi interesanti, tāpēc ka viņš Jakovam atstāstīja no grāmatiņām izlasīto, turklāt baidīdamies, ka tikai ko nesamelo, turpretim Jakovs stāstīja, ko pats savām ausīm bija dzirdējis.

— No ziemeļiem dzinuši baržu ar kaltētām zivīm, bet upe aizsalusi. Nonākuši līdz dokam kājām — ar slēpēm. Pārvaldnieks šiem sadevis pa skaustu un aizdzinis matrozi Ļichovu uz baržu atpakaļ, lai dzīvo visu ziemu. Ļichovs nonācis uz baržas piekusis un licies loča būdiņā uz auss. Nakti uzreiz izdzirdis, it kā suņi skrietu un šņakstinātu. Pagrābis lauzni, atrāvis durvis un piemānījies pie kravas telpas lūkas, bet pa to sācis birt laukā tāds milzums lapsu, kāds vēl nekad nav redzēts. Divas nositis, norāvis ādu un apbēris otru pusi ar pelniem no pavarda. Uz nākošo nakti nolēmis tā: tiklīdz lapsas būs saskrējušas kravas telpā ēst zivis, aizcirtis lūku ciet. Bet vai nu bijis aizgulējies, vai, kā meties, skatās — iecirtis vilka ķepu. Lūku tomēr aiztaisījis un caur dzelzs virām izbāzis lielu nūju. Kravas telpā tāda rēkšana, ka vai sirds no bailēm apstājas. Tik daudz vilku, ka ne izskaitīt. Ļichovs nu apsēdies un domājis: aprīs visu preci. Piesējis tauvu pie lūkas virām, pats ielīdis loča būdiņā, parāvis, lūka atvērusies, bet vilki laukā nenāk ne lūgti. Skaidrās briesmas! Saimnieka prece jāglābj! Aizdedzinājis pakulas un iebāzis pa lūku. Vilki nu sāk no turienes birtin birt uz visām pusēm. Ļichovu notriekuši gar zemi, iecirtuši zobus līdz kaulam, bet nesaplosījuši, jo pierijušies zivju. Vēlāk nu nākuši katru nakti pa klāju — pakš, pakš. Ļichovs sēdējis būdā ne dzīvs, ne miris. Tā mocījies līdz pavasarim. Upe sākusi kustēties.

Baržu salauzis ledus. Ļichovs pārnācis dokā slims, nonīcis. Pārvaldnieks viņu tikai zobojis: «Tad ir gan muļķis! Tev taču bija jādzīvo apmetnē, nevis baržā jāsēž. Barža ar visu preci apdrošināta. Ja viss būtu palicis vesels, iznāktu tikai zaudējums. Es tevi sūtīju kā liecinieku, lai var sastādīt apdrošināšanas aktu. Tā kā tu tur visu ziemu esi ēdis īpašnieka zivis un ar tām kurinājis krāsniņu, par to tev atrēķināsim no algas.» Ļichovs pagrābis cirvi un divām Pičugina baržām ar sāls kravu zemūdens daļā izcirtis dēļus. Iespundējuši viņu cietumā. Šis izbēdzis. Nonācis pie zeltračiem, iedzīvojies zelta gabaliņos un nopircis bisi. Bet vai nu bise bijusi samaitājusies, vai arī nemaz nemanījis, ka stobrs piebiris ar sniegu, kā spiedis gaili, tā bise — trach-tarach čupā gan. Izsitis aci, vienai rokai norauti pirksti. Aizgājis uz cietumu, bet neņēmuši. Tomēr izdzīvojis. Pat ļaudis no brīvās taigas pie sevis sapulcinājis. Tagad esot atamans. Dumpojot sādžu pret Pagaidu valdību. Draudot ziemu uzbrukt dokam, sadedzināt Pičugina kuģus.

Māmiņa dažkārt pārnāca mājās kopā ar Sofju Aleksan-drovnu. Viņas atnesa lielus saiņus ar siltām drēbēm. Visu nakti mazgāja, lāpīja, tīrīja ar benzinu un iesaiņojušas no rīta aiznesa uz staciju. Šīs drēbes viņas bija savākušas pazīstamo dzīvokļos politiskajiem katordzniekiem un trimdiniekiem, kas, izcietuši nosacīto laiku, atgriezās Krievijā no vistālākajiem ziemeļu novadiem. Dažreiz arī Timu ņēma līdz uz staciju.

— Tu redzēsi tos, ar kuriem Krievija lepojas!

Pirms aiziešanas māmiņa un Sofja Aleksandrovna ilgi ar pleciem grūstījās pie mazā spogulīša. Sofjai Aleksandrovnai nez no kurienes radās rokās trīsstūraina kārbiņa, kurai katrā pusē bija uzzīmēts balts gulbis. Māmiņa un Sofja Aleksandrovna pārmaiņus mērcēja šai kārbiņā vates piciņas un pūde-

rēja degunu, vaigus, zodu. Ar siekalām apslapinājušas pirkstus, viņas notīrīja pūderi no uzacīm.

Tima vilka ragaviņas ar apģērbiem. Māmiņa un Sofja Aleksandrovna gāja līdzās, uztraukti sačukstēdamās:

— Soņečka, vai tiešām tas bija viņš? — Jūsmīgi brīnījās māmiņa.

Sofja Aleksandrovna sapņaini smaidīja.

— Vai to sirmo no otrā plaukta tu pazini?

— Vai dieniņ, kā nu ne! — Māmiņa iesaucās. — Bet tas plecīgais ar nosaldētajām kājām, nu tas, kas sacīja, ka tev acis kā nārai, kas izvilkta saules tveicē?

— Tas iekritis Ļesnajas ielas tipogrāfijās dēļ — ļeņinietis.

— Un tas skaistais, ar ērgļa profilu?

— Tas gan ir pavisam no citas operas, — Sofja Aleksandrovna nievājoši pameta ar roku. — No Saviču sugas. Tas jau varēja arī agrāk atgriezties. Taču sēdēja Krasnojarskā. Nogaidīja visizdevīgāko situāciju.

Pienākušas pie stacijas, māmiņa un Sofja Aleksandrovna apsēdās uz ragaviņām, noāva velteņus un uzāva zābaciņus. Tad, viena otru apskatījušas, izlaidušas no lakatiņu apakšas matu cirtas, svinīgi gāja uz peronu.

Tima neredzēja nekā sevišķa tajos cilvēkos, par kuriem ar tādu godbijību bija runājusi māmiņa. Viņš nevarēja saprast, kādēļ ar viņiem jālepojas un viņu sejas jāatceras visu mūžu.

Māmiņa un Sofja Aleksandrovna stāv cienīgi līdzās gara auguma vājam cilvēkam ar zaldāta ūsām. Bet tas viņas iztaujā kā skolnieces:

— No kurienes jūs? No kādas komitejas? Temrukas tipogrāfijā? Atceros! Atceros! ... — Un viņš uzsauca kādam garāmejošam cilvēkam ar tējkannu rokās, stāvu pieri, arestanta mēteli mugurā un jaunu zaķeni ar garām ausīm galvā:

— Semjon, nāc iepazīsties, biedri no šejienes komitejas! . . .

No vagona iznāca Pjotrs Grigorjevičs, kas virs puskažo-

ciņa bija uzvilcis baltu virsvalku. Viņa sejā bija apjukums un bēdas. Viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas:

— Plaušu gali apsaldēti, sācies krupozs iekaisums. Stāvoklis ļoti smags. Bet slimnīcā iet negrib!

— Mēs ar Sergeju gājām verstis astoņdesmit. Sals pāri četrdesmitiem, — stāstīja cilvēks ar zaķeni galvā. — Pajūgus gaidīt negribējās. Un tā nu esam ietaupījuši laiku.

— Varbūt tomēr pārliecināsiet palikt, — tēvs bikli ieteicās.

— Neticu, ka mums tas izdosies, — teica cilvēks ar zaldāta ūsām. — Pašreiz partijai tik ļoti vajadzīgi visi labākie cilvēki tur, kur izšķiras revolūcijas likteņi, tas nozīmē, Krievijā. Bet Sergejs ir viens no labākajiem partijas cilvēkiem. Viņš bijis arī Šušenskā kopā ar Ļeņinu.

— Iesim tomēr, mēģināsim pierunāt!

Uz apakšējā plaukta gulēja cilvēks, apsegts ar kažokiem, un lasīja vietējo avīzi, turēdams to tuvu klāt savai bāli sārtajai, iekaisušajai sejai. Iepazinies ar māmiņu un Sofju Alek-sandrovnu, uz elkoņa atspiedies, viņš dusmīgi sacīja:

— Ko jūs, biedri, esat atļāvuši eseriem, kadetiem un visādiem dienderiem ap avīzīti mieloties? Tā nevar. Tā nevar. Kas tas feļetonists tāds ir? Sedojs? Talantīgs, nelietis. Vajag savā vidū meklēt cilvēkus, kas labi prot ar vārdu rīkoties. Jūsu lapiņas tiku lasījis, saprātīgas, bet nav asuma. Un kādēļ tāda vulgārā pseidotautiska valoda? Mācieties, redziet... — Viņš sāka čamdīt pagalvī, kur spilvena vietā bija salocīts, ar dvieli pārklāts puskažociņš.

— Serjoža, — bēdīgi ierunājās sieviete sīku seju, ko ietvēra pelnu krāsas mati, — tev taču 39,4.

— Tiešām? — slimais vienaldzīgi pavaicāja. Tad viņš piemiedza acis un zobgalīgi sacīja: — Nezinu, kas tā teicis, bet tā ir, ka ievainotie no uzvarētāju armijas izveseļojas ātrāk nekā no uzvarētās. Bet mums, biedri, jāuzvar! Jāuzvar!

Tēvs, raudzīdamies uz savām kājām, domīgi teica:

— Slimnīca mums, ziniet, pašreiz ļoti pieklājīga.

— Priecājos par jums! — dusmīgi sacīja cilvēks. — Taču lūgšu jūs pie šī jautājuma vairs neatgriezties.

Vilciens aizgāja. Tēvs, māmiņa un Sofja Aleksandrovna ilgi stāvēja uz perona, ar acīm pavadīdami sarkanā luktura uguntiņu, kas pie pēdējā vagona mirguļoja arvien vājāk un vājāk. Māmiņa žēli vaicāja tēvam:

— Vai tev, Pjotr, neliekas, ka blakus šiem cilvēkiem tu pats jūties tik sīks?...

Tēvs pataustīja bārdiņu un vilcinādamies pateica:

— Vispār, protams, ja spriežam pēc pašreizējā momenta prasībām. — Tad, skumīgi smaidīdams, noglāstīja māmiņas roku un sacīja: — Pašreiz it sevišķi jūtams, kādā nomalē mēs esam iestrēguši.

Bet Sofja Aleksandrovna ar dedzīgām ilgām iesaucās:

— Kā man tagad gribētos būt tur — Petrogradā! ...

Sestā nodaļa

Tēvs tagad strādāja evakuācijas punktā. Viņš sadalīja slimos un ievainotos pa hospitāļiem un pārzināja vagonu dezinfekciju. Evakuācijas punkts bija novietojies vagonā, kas atradās strupceļā. Kaktā bija kaudzē sabērts sērs, gar sienu saliktas spaiņa lieluma pudeles ar karbola šķīdinājumu un sublimatu. Tēvs un divi sanitāri gulēja turpat uz nestuvēm. Pjotrs Grigorjevičs lūdza nekā lieka nerunāt, jo kādu no sanitāriem turēja aizdomās pretizlūkošanā. Kas ir pretizlūkošana, to Tima jau zināja. Katedrāles laukumā mājā ar kolonām veda cilvēkus ar sasietām rokām. Šie cilvēki krizdami klupdami tenterēja uz galveno ieeju, viņus pavadīja oficieri melnos puskažociņos, ar tādiem pašiem melniem bašlikiem galvā un ar kaukāziešu zobeniem pie sāniem.

Strādnieku un zaldātu deputātu pilsētas padome atradās upes krastā, koka mājelē, kurai līdz pašiem logiem bija

apmesta māla pazviļa. Te māmiņa klabināja uz rakstāmmašīnas, bet Sofja Aleksandrovna, iekārtojusies pie loga, rakstīja uzsaukumus. Padomes priekšsēdētājs Rižikovs lieliem vaigu kauliem, lielu pieri, mazu, taisnu, stūrgalvīgu degunu, ģērbies satina kreklā, kas bija apjozts ar šauru, jēlmītu siksnu, stāvēdams pie augsta kantorgalda, ar ogles zīmuli laboja uzsaukumus un aizsmakušā, mītiņrunās samocītā balsī izteica Sofjai Aleksandrovnai piezīmes.

— Atkal daiļrunība — «vampiri»! ... Ir taču pilnīgi atbilstošs vārds — «asinssūcēji». Tā arī raksti.

Rižikovs ne tikai pamācīja, bet ar lielu aizrautību prata uzklausīt arī citu cilvēku, pat ja tā domas nesaskanēja ar viņa uzskatiem.

— Tātad tev liekas pareizi, ka Pičugins tagad pie varas? — viņš pacietīgi iztaujāja tūbas vēlēju Jakuškinu.

— Kā tad! — Jakuškins apstiprināja. — Tur tak vajag būt galvai, lai tādu kapitālu sakrātu.

— Vai tad tu esi dumjš?

— Tas ir — kādā ziņā?

— Nu, velteņus vel, bet pašam nav ko kājās aut.

— Es tak strādāju ar saimnieka materiālu. Pašam nav no kā taisīt.

— Nu noblēdī. Samaisi vilnu ar māliem un ieraus ne tikai sev apaviem, bet vēl visai ģimenei.

— Tādi velteņi nekam neder, mitrumā izmirkst un izšķīst. Bēdas vien iznāk.

— Un kas par to?

— Kauns.

— Bet Pičugins pie velteņiem liek mālus. No sapuvušām aitādām šuj kažokus, un to visu armijai. Kā tad tas pēc tavām domām?

— Iekritu, — Jakuškins bēdīgi padevās. — Tad visi viņi tādiem līdzekļiem krāj savus kapitālus!

— Zini, ko tu varētu izdarīt, — Rižikovs ierosināja. — Sa-

pulcini no priekšpilsētas tūbas vēlējus. Es ar jums visiem uzreiz parunāšu.

— Par kapitālu?

— Var ari par kapitālu.

— Kādēļ tā rudā pie mums vairāk nenāk?

— Vai biedrene Esfira?

— Tā pati. Tā gan smalki izskaidroja, kā kungi mūs aplaupa. Nu, to tagad par ekspluatāciju sākuši saukt. Puiši briesmīgi noskaitās uz kungiem.

— Bet kādēļ jūs viņu tur tā neglīti nosaukājāt?

— Kas nosaukāja, tā vairs nav. Tūlīt no pārrunām bija jāaizved uz slimnīcu.

— Tas nu gan nebija labi.

— Nav ko iebilst. Varēja ari vēlāk nosodīt.

— Jūs, biedri Jakuškin, varētu kādus piecus cilvēkus izraudzīties strādnieku družinai.

— Var arī visu pussimtu.

— Mums ar ieročiem tā grūtāk.

— Bisītes atradīsies. Mēs tak esam mednieki. Tad gaidīsim uz pārrunām. Un par to Pičuginu tu neņem ļaunā. Es jau neprasīju sevis dēļ, bet lai noskaidrotu, kā citiem to muļķību izdzīt. Cilvēki mums, redz, dažādi. Ir ari tādi, kas vēl raud pēc cara. Saka, ka tas, kaut arī muļķis, tomēr esot dieva svaidīts. Karu tomēr neviens negrib. Saka, cars karojis un Pagaidu valdība karo, — kur tad tas atvieglojums? Posts! Izskaidro nu visiem. Bet noklusēt neklājas.

Atnāca strādnieki no doka, kur remontēja kuģus un baržas.

—Paklau, priekšniek, — raudulīgā balsī Rižikovu uzrunāja garš, izstīdzējis cilvēks īsos, noplīsušos svārkos, kuriem visa priekša bija notriepta ar krāsām. — Tu paprasi viņam, kādēļ mūs nepielaiž.

— Ko tad? Kas? Un kur nepielaiž?

— Mūs, krāsotājus, Kapeļuchins nepielaiž partijā.

— Biedri Rižikov, — iesāka drukns cilvēks īsām kājām, — mēs savā šūnā tikai skaidrus proletāriešus uzņemam. Me* chaniķus, virpotājus, katla meistarus. Tad vēl atslēdzniekus. Bet kas attiecas uz mālderiem ... Tur nav ko runāt... — Cilvēks nicīgi pameta ar roku un pēkšņi gandrīz vai Šaļapina basā nodziedāja: — Kas nekaiš mālderim, tas darbu nemīlē, ja dienu pastrādā, tad divas atdusas!

— Biju čugunlietuvē, — krāsotājs gaudās, — tur itin laipni noraidīja. Sak, jūs tak strādājat dokā, turpat tad arī lai ieskaita. — Un, noskrandušu jēreni pie krūtīm piespiedis, izmisuma pilnā balsī vaicāja: — Vai tad mēs neesam ekspla-tatori, ko?

— Vai redzēji? Stulbenis! — Kapeļuchins augstprātīgi noteica. — Pat revolūcijas vārdus nezina.

— Kas man par labumu no vārdiem! — Krāsotājs aizvainots iesaucās. — Kādu tik nav vārdu pasaulē, vai nu visus atcerēsies!

— Pilnīgi skaidrs! — Rižikovs iesaucās. Un, pievērsies krāsotājam, piedāvāja: — Apsēdies, biedri. Ņemsim par abiem tam Kapeļuchinam apskaidrot prātu ...

Nāca strādnieki no tvaika dzirnavām, krāvēji no upju ostas, smagie ormaņi no Zolotareva sētas, zaldāti no pilsētas garnizona. No taigas brauca ar suņiem zelta raktuvju strādnieki. Rižikovs ar visiem ilgi un nenoguris, ar vislielāko uzmanību aprunājās un atvadīdamies vēl uzmundrināja:

— Tātad sapratāt? Mieru. Maizi. Zemi. Ar šiem trim vārdiem tad arī rīkojieties!

Ieradās Kudrovs. Sofja Aleksandrovna, acis nepacēlusi, turpināja sēdēt pie loga. Rižikovs, garām ejot, teica:

— Soņa, nu izej ārā, citādi viņš te visu grīdu tev apkārt nomīņājis.

Kudrovam kā jautram, izdarīgam cilvēkam arvien iekrita visgrūtākie komitejas uzdevumi.

Gan viņš ilgiem laikiem nozuda taigā, meklēdams dum-

pigu zemnieku nodaļu, kuras priekšgalā patvaļīgi bija nostājies kriminālnoziedznieks; gan tika sēdējis zemē izraktā bedrē, kur viņu bija iegrūduši raktuvju stražņiki par pret-kara aģitāciju, līdz beidzot strādnieki viņu izglāba; gan pēkšņi viņu aizsūtīja uzstāties kazarmās, kur mitinājās kazaku sotņa. No turienes viņš pārnāca pamatīgi sasists, kaut gan apgalvoja, ka savu runu tomēr nokliedzis līdz beigām.

īsajos brīvajos mirkļos Kudrovs ar Sofju Aleksandrovnu aizgāja uz apledojušo vītolu, kas vientulīgi bija pārkāries no stāvas kraujas pār upi. Novilcis dūraiņus, Kudrovs saudzīgi turēja savās mazajās, dzīslainajās, melnīgsnējās rokās Sofjas Aleksandrovnas skaistās, lielās, baltās rokas. Viņš arvien sacīja viņai kaut ko tādu, no kā viņas skaistā, valdonīgā seja kļuva bērnišķīgi laimīga.

Tima nevarēja par sevi sacīt, ka viņš būtu pamests. Nāca nepazīstami, ļoti nevaļīgi cilvēki, gandrīz vienmēr vienu un to pašu lietišķi izvaicāja: kā ar veselību, vai viņam ļoti garlaicīgi vienam? Viņi nesa ēdienu, bilžu grāmatas, tīru veļu, pārbaudīja uzdoto pēc «Dzimtās valodas» un Jevtuševska aritmētikas grāmatas. Ar aizdomām apskatīja zivju eļļas pudeli un pavēlēja savā klātbūtnē izdzert pilnu karoti.

Viens no apmeklētājiem pat ķērās pie grīdas mazgāšanas, bet tad pēkšņi, paskatījies pulkstenī, iekliedzās un aizskrēja, apgāzdams spaini, un Timām pašam vajadzēja mazgāšanu pabeigt. Visi viņi nez kādēļ katrā ziņā centās Timām iegalvot, ka māmiņai pašreiz nav laika, ka viņš ļoti labs puika un to sapratīs. Tima tad dusmīgi vaicāja:

— Vai jums nekā cita nav ko darīt, ka varat pie manis atnākt?

Viņam ņēmās paskaidrot, ka komiteja uzdevusi viņu apmeklēt.

Nav ko noliegt, Tima par to lepojās.

Timām par lielu prieku dažas dienas pie viņa dzīvoja Fjodors, kas pēc ievainojuma bija dabūjis īsu atvaļinājumu. No Fjodora nāca vīrišķīga dzelzs un ādas smarža. Zobens ar ādas pušķi apbružātā makstī, revolveris spīdīgā somiņā, portupeja ar daudzām ādas sprādzēm, plakana pudele, apšūta ar pelēku vadmalu, milzīgs, līks artilerista zobens, paštaisīta aluminija karote, binoklis ar ādas ripulīšiem uz stikliem, visi šie varonīgie rīki Timā izraisīja sajūsmas pilnu godbijību.

Slīpa, zilgansārta rēta šķērsoja Fjodora seju, kas bija klāta melniem pulvera punktiņiem, un neglīti pacēla augšējo lūpu. Tikai viņa acīs kā arvien mirdzēja maigums un rūpes.

— Es, draudziņ, tur ilgojos pēc tevis.

— Bet pēc Esfiras? — Tima greizsirdīgi vaicāja, pūlēdamies izvilkt zobenu no maksts.

— Tad nu, draudziņ, norunāsim tā, — Fjodors stingri sacīja, — ar zobenu manā klātbūtnē vari paspēlēties, bet pie revolvera tuvāk par diviem soļiem neiet.

— Tas zobens jums pavisam neass, — Tima vīlies teica.

— Kā tad jūs tur karojāt ar neasu zobenu?

— Es šāvu ar lielgabalu.

— Un jums nebija kauns?

— Par ko?

— Rižikovs jums pateiks, par ko. Cilvēkus ar lielgabalu šaut!

— Es skatos, tu esi kļuvis par politiķi.

— Es ne par ko neesmu kļuvis. Es tikai tāpat kā tētis un māmiņa.

— Bet pats lielījies, ka tēvam esot revolveris.

— Tas ir no buržujiem.

— Tad tu domā, ka Rižikovs man sados?

— Viņam nepatīk oficieri, — Tima izvairīgi atbildēja.

— Vai jūs zināt to māju ar kolonām Brīvības laukumā? Tur tādi paši oficieri kā jūs, tikai labāk apģērbti, spīdzina īstus revolucionārus.

— Es gan bez ziņas nekļuvu par oficieri, — Fjodors samierinoši sacīja.

— Tad jau nu gan nekas. Tad Rižikovs droši vien jūs nebārs. Ko tad jūs tur darījāt, ja nekarojāt?

— Kā tad nekaroju! — Fjodors brīnījās. — Karoju un pat krustu par drošsirdību saņēmu. — Un nopietni paskaidroja: — Redzi, Tima, ja gribi pārliecināt zaldātus, ka nevajag karot, viņiem jāzina, ka tu tā nerunā, vienīgi baidīdamies no nāves.

— Tad tikai tādēļ jūs bijāt drošsirdīgs?

— Tā iznāk. Bet karā gan mēdz būt arī tā, ka kaujies, lai glābtu savus biedrus.

— Nu jā, glābt, — tā pavisam cita lieta, — Tima labvēlīgi atsaucās, sirdī tomēr juzdams, ka Fjodors būtu daudz viņa acīs zaudējis, ja viņš nemaz nebūtu kāvies.

Tikšanās gadījumam ar Esfiru, kam bija jānotiek nometnes birzī, Fjodors uzvilka Pjotra Sapožkova civilo apģērbu un izskatījās tajā diezgan nožēlojams: bikses īsas, svārki īsi un šauri.

Esfira atnāca Sofjas Aleksandrovnas sārtā jaciņā un Varvaras Nikolajevnas zābaciņos, kuru papēži atgādināja vīna glāzītes. Šī viņu mūžā bija pirmā tikšanās, kas nebija saistīta ar partijas uzdevumu.

Fjodors, apjucis pēc neveiklā skūpsta uz vaiga, turēja Esfiras roku un mulsi čukstēja:

— Cik labi, ka tu esi vesela un neesi cietumā, bet es tur visu laiku uztraucos: tev tās nieres .. .

Bet pēc nedaudz mirkļiem saruna atkal ievirzījās parastajās sliedēs.

— Nesaprotu! — Esfira sašutusi runāja. — Sapņot par militāru izglītību, kad revolūcijai nupat nupat vajag sākties. Piebāzt galvu ar nevajadzīgām kara zināšanām ... Atvaino, bet tas ir muļķīgi.

— Kā tad tu domā, vai mums pēc revolūcijas nebūs armijas? — Fjodors drūmi vaicāja.

— Nebūs!

— Tu maldies. Un ir vajadzīgi boļševiki, kas to spējīgi vadīt, pilnīgi pārvaldīdami kara zinātni. Ja mums nebūs armijas, militārā uzbrukuma briesmas neizbēgamas.

— Revolūcija būs arī citās zemēs, — Esfira droši pateica.

— Starp citu, redzi, — Fjodors sarauca pieri un, lūkodamies Esfiras varbūt pirmo reizi mūžā nopūderētajā sejā, skarbi vaicāja: — Tu esi pārliecināta, ka revolūcija notiks arī citās zemēs, bet kāda velna pēc tad tu ne reizi neesi savu degunu iebāzusi karagūstekņu nometnē? Kādēļ mēs, frontes boļševiki, atrodam iespēju strādāt ar ienaidnieka zaldātiem, bet jūs šeit aizmugurē tādas iespējas nevarat atrast? It sevišķi tu, pārvaldīdama vācu valodu!

— Fjodor! — Esfira sarūgtināta iesaucās. — Es gribētu zināt, vai tas viss, ko tu man gribēji teikt, nākdams šurp?

Fjodors samulsa un gribēja atkal saņemt Esfiras roku, ko viņš bija palaidis strīda karstumā, taču viņa to vairs nedeva. Pēkšņi viņa dusmīgi sacīja:

— Labi, noskūpsti mani uz lūpām un ej projām! — Tad skumīgi piemetināja: — Ar nometniekiem vēl šodien pat mēģināšu saistīties.

Pārnācis mājās, Fjodors sameklēja Puškina sējumu, iegūlās gultā un, reizēm nopūzdamies, lasīja visu nakti.

Pēc divām dienām, ticies ar Rižikovu, viņš atkal aizbrauca uz fronti, uzdāvinājis Timām ādas siksniņu ar pušķi un plakano pudeli, apšūtu ar pelēku vadmalu.

Kad Tima, neizturami sailgojies pēc māmiņas, aizgāja uz komiteju, Rižikovs viņam vaicāja:

— Nu, jaunās Krievijas pilsoni, vai apnika mājās kaktā sēdēt, garlaicīgi?

Ieraudzījis, ka Timām kājās mātes vecās botes, Rižikovs iesaucās:

— Apaviņi gan tev, draudziņ, kā Pičuginam! — Tad pavisam negaidīti piedāvāja: — Kas ir — mainīsim!

Žigli apsēdies uz ķeblīša, viņš pasvieda savus velteņus Timām, piebilzdams:

— Kājas man mazas kā bērnam, tādēļ ka pirksti noņemti. Tava laime, Timofej!

Tima tomēr neuzdrošinājās ņemt velteņus. Tad Rižikovs apvainojies teica:

— Vai tu domā, ka es tevi krāpt gribu? Ņem vēl piedevām nazīti!

Viņš sniedza Timām lielisku spalvu nazīti, kas bija izgatavots no atslēdznieka zāģīša.

Kaut arī Timām nazītis ļoti patika, viņš godprātīgi teica:

— Labi, esmu ar mieru arī bez nazīša.

— Paldies! — Rižikovs pateicās un uzsauca:

— Maksimič, man tur pavasarim glabājas zābaki, pasvied šurp!

Piebāzis nošķiebtos zābakus ar papīru un jau aizmirsis par Timu, viņš dusmīgi un pamācoši teica Esfirai:

— Tu esi teorētiski sagatavots cilvēks. Aģitatoru mums pietiek, bet propagandistu — pāris cilvēku. Kādēļ tu atklātā sapulcē neuzstājies? Tur taču mītiņu izveda meņševiki un kadeti. Bet ko darīja Čevičelovs? Trakā niknumā viņus norēja. Bet kāds no tā labums? Viņus taču varēja tur pavisam laipnā kārtā vai izģērbt kailus, tā ka viņiem nebūtu kur savas acis likt. Mums nevajag ignorēt nevienu auditoriju.

— Mūsu pilsēta pavisam nomaļa: te nav ne fabriku, ne rūpnīcu. Vienīgi vēl tie dzelzceļnieki te ir ar proletāriskām tradicijām, — Kudrovs nopūtās. — Biju dzirnavās. Tur visa strādnieku šķira — mechaniķi un krāsnkuri, pārējie ir sezonas strādnieki. No ostas ziemu visi aiziet taigā. Tāpat rūpnīcās —

pa piecpadsmit strādnieku tecina darvu. Slikti te ar strādnieku šķiru. Priekšpilsētā vecticībnieku mūks Palladijs vilina savās eremitu apmetnēs. Oficieri ņemas iebaidīt kazakus, sacīdami, ka tauta ar viņiem par deviņi simti piekto gadu izrēķināšoties. Cenšos pārliecināt, ka tā nebūs, — tomēr netic.

— Tas nozīmē, ka neesi atradis īstos vārdus, ja nevari patiesību nonest līdz cilvēka apziņai! — Rižikovs dusmīgi pārtrauca. — Iesāc ar Uļjanova-Ļeņina paskaidrojumu, kas ir deviņi simti piektais gads. Centies vairāk pastāstīt nevis par to, kā tautu sita, bet kā tauta tad ķērās jau pie pašas varas. Nu, teiksim, kā pie mums Krasnojarskā bija? Strādnieku un zaldātu padome atbruņoja policiju un žandarmus. Nosacīja astoņu stundu darba dienu. Pilnīgu sapulcēšanās un preses brīvību un tā tālāk. Un kas te jāievēro? Jāievēro tas, ka eseri mūs nodeva, pārbijās no tautas masu sacelšanās, noveda līdz kapitulācijai. Taču mēs tur cīnījāmies līdz pēdējam. Strādnieki, dzelzceļnieki un otrā bataljona zaldāti nobarika-dējās dzelzceļa darbnīcās un kāvās tā apmēram no decembra beigām līdz nākamā gada janvara sākumam. Aukstums, bads, patronas ar skaitu. Mēs toreiz saucāmies par Krasnojarskas republiku. Bet Citā strādnieku družinā bija četri tūkstoši. Kas toreiz bija zaldātu un kazaku deputātu padomē? Biedrs Kurbatovskis, Ļeņina skolnieks, un vecais boļševiks Kostjuš-ko-Vaļužanovičs. Bet Irkutskā? Nu, brālīt, tur bija tāds ērglis ka Iļjiča draugs Babuškins. Tālāk — ko mums uzlaida virsū? Renenkampfa soda ekspediciju ar ložmetēju rotām, regulāro karaspēku Mellera-Zakomeļska vadībā. Tas bija īsts karš pret tautu. Un tauta to atceras, jo tas bija viņas pirmais revolucionārais karš pret patvaldību. Tauta arī atceras, kā pēc tam šie «soģi» apšāva labākos cilvēkus. Tomēr galvenais, ko tauta nevar aizmirst, ir tas, kā nodevēji no viņas rokām izrāva revolucionāro varu. Tas arī ir tas svarīgākais, ko pašreizējā momentā vajag noskaidrot. Mēs balstāmies uz mūsu pirmās revolūcijas pieredzi. Bet, kas attiecas uz mums, biedri

Kudrov, tad neaizmirsti, ka Krievija ir liela, tajā ir miljoniem dažādu darba cilvēku un tādu pilsētiņu kā mūsējā — tūkstošiem. Tātad — lai tu būtu kur būdams, dari partijas darbu tā, lai to saprastu tikpat labi mūsu priekšpilsētas velteņu vēlēji, sezonas strādnieki no kokzāģētavas vai ķieģeļrūpnīcas, kā to saprot Pītera proletārietis no Putilova rūpnīcas vai Maskavas proletārietis no Gužona rūpnīcas.

— Es jau cenšos, — Kudrovs nopūtās.

— Nu tad centies! — Rižikovs dusmīgi sacīja. — Sofja arī — klusēja, klusēja, tad pēkšņi nez kas iešāvies prātā: uz Pīteru braukšot. Mūsu te jau tā maz ... Bet kas par to? Tādēļ jau mēs esam boļševiki, lai visur mūsējo kļūtu daudz. —■ Mazliet padomājis, viņš stingri pateica: — Tā kā uz rītdienu mūsu lapiņām tiktu sameklēts īsts literāts! Vajag paņemt uz zoba un atmaskot to Sedoju no «Ziemeļu Dzīves».—Tad sapņaini piebilda: — Kaut būtu mums radies savs Demjans Bed-nijs! — Un kautrīgi atzinās: — Nevarēju iemigt, mēģināju, — panti nepadodas, nav talanta. Mēģināju pēc Ņiki-tina, — neiet — iznāk pavisam nožēlojami...

Timām likās savādi, kādēļ Rižikovs, ko visi šeit uzskatīja par vecāko, ar cilvēkiem nemaz nerunāja kā priekšnieks.

Arvien viņš pavaicāja: «Nu, vai saprati? Piekrīti?» Ja viņš pamanīja kaut mazākās šaubas, tūlīt apsēdināja uz ķeblīša un, tam apkārt staigādams, stāstīja par kādiem tur svārkiem, par kuriem buržuji nav samaksājuši vācu drēbniekiem un audējiem, bet beigās pateica, ka Pičugins tieši tāpat apkrāpjot strādniekus ķieģeļrūpnīcā.

Viņš visiem iespieda rokās grāmatiņas, brošuriņas, piekodinādams: «Noteikti izlasi!»

Tiklīdz istabā iestājās klusums, viņš pats tūlīt lasīja, rakstīdams piezīmes biezā burtnīcā ar dermatina vākiem.

Ikreiz, kad Rižikovs izrunāja Ļeņina vārdu, viņš godbijīgi piebilda: — Mūsu skolotājs.

t03

Māmiņai no mašīnrakstīšanas bija uz pirkstiem uzmetušās tulznas. Rižikovs viņai Goca aptiekā bija nopircis dažus gumijas pupiņus un sacīja: — Še nuf pielaiko pirkstiem!

Māmiņa iebilda:

— Neērti.

— Nekas, pieradīsi. Šonakt vajadzēs vismaz pāris simtu lapiņu pavairot. — Tad viņš teica Timām:

— Tu, draudziņ, ej mājās! Netraucē māmuļu!

Māmiņa neveikli apsēja Timām lakatu ap kaklu, gumijas pupiņos iemauktos pirkstus jocīgi kustinādama, un stingri vaicāja:

— Vai, kad manis nav, tu dzer zivju eļļu?

— Reizēm, — Tima izvairīgi atbildēja.

— Es aiziešu un pārbaudīšu! — Rižikovs piedraudēja.

— Ja māte liek, jādara! Mums disciplina jāievēro visur. Aizspied degunu ar pirkstiem un pieliec vairāk sāli. Nekas, būs labi! ,

Tāpat kā visiem puikām, arī Timām labāk patika pārvietoties braukšus nekā kājām. Izgājis no komitejas un sasniedzis galveno ielu, viņš nolēma pagaidīt pajūgus, kas atgriezīsies no tirgus, lai ieraustos tukšās ragavās vai sliktākā gadījumā pieķertos pie ormaņa kamaniņām, ja tajās būs kāds pasažieris, citādi tas ir bīstami: ormanis var uzlaist ar pātagu.

Pret Goca aptieku parādījās lepnas kamanas ar pasažieri, kas līdz jostas vietai bija ietinies vadmalas segā — apšūtā ar vilka ādu. Tā kā ceļš veda kalnup, — ko Tima bija ņēmis vērā, — zirgs, pārstājis rikšot, sāka iet soļos, un Tima, uzlēcis uz sliecēm, turējās aiz vara bumbulīšiem pie kamaniņu atzveltnes. Ticis kalnā, zirgs atkal sāka rikšot. Tima vairs neslēpās aiz pasažiera pakauša, bet mierīgi sāka vērot garām slīdošās mājas un gājējus, kas, no aukstuma sarāvušies, steidzās pa trotuāru. Te pēkšņi kādā bedrītē kamaniņas pasvie-dās uz augšu. Timām izspruka no rokām vara bumbulīši, un viņš ar šausmām aptvēra, ka, baidīdamies nokrist, ieķēries

pasažiera mīkstajos plecos. Cilvēks pārbijies ierāva galvu apkaklē, it kā gaidīdams, ka viņam kāds no muguras sitīs, taču Tima paspēja nolēkt no kamanām, viņš pat aizskrēja līdz trotuāram. Tad pēkšņi ieraudzīja, ka vienā kājā nav veT teņa, — veltenis palicis uz sliecēm, ar purnu iestrēdzis zem kamanu virsas.

— Apturiet! — Tima izmisis iekliedzās. — Apturiet! — viņš sāka skriet kamanām pakaļ.

Kamanas apstājās. Važonis norāpās no bukas. Vienā rokā turēdams pātagu, otrā velteni, viņš, Timu gaidīdams, nikni draudēja:

— Nu, draudziņ, es tev tagad sadošu piparus!

Droši vien važonis būtu savu solījumu izpildījis, bet pasažieris pagriezās atpakaļ un nicīgi mirkšķināja tuvredzīgās acis, tad pēkšņi atskanēja Saviča čerkstošā balss:

— Ko tas nozīmē? Vai tu jau gluži par ielas puiku esi kļuvis? — Tad pavēlēja važonim: — Atdodiet viņam to velteni!

Kamēr Tima pateikdamies vilka kājā velteni, Savičs viņā noraudzījās ar skumju nopietnību, pēc tam uzreiz stingri pateica:

— Sēdies iekšā!

Tima paklausīgi sēdās kamanās, domādams, ka Georgijs Semjonovičs grib viņu vēl pamocīt ar prātojumiem par to, kā uz ielas jāuzvedas labi audzinātam cilvēkam. Taču Savičs klusēja visu ceļu, salīcis un ieslēpis savu garo zodu kažoka apkaklē ...

Georgijs Semjonovičs ielaida Timu kabinetā, aizvēra durvis un apsēdās pie liela rakstāmgalda, salikdams priekšā savas rokas ar spīdīgi nopulētiem nagiem kā sievietei. Tima apsēdās uz krēsla, pavilka kājas apakšā un skumīgi gaidīja, kad Savičs sāks viņu audzināt.

Lielā galda lampa balstījās uz bronzas stativa — puskailas sievietes figūras; apgaismojums krita uz Saviča sejas tā,

ka, šķita, pār galdu būtu pārķērušies tikai viņa baltie apakšžokļi. Savies pakustināja šos apakšžokļus un, smagi nopūties, sacīja:

— Tu, Tima, esi lāga zēns.

Tima nevarēja sevi uzskatīt par lāga zēnu un sabozies gaidīja, kad vēlāk Savies šos vārdus dzēlīgi pavērsīs atkal pret viņu.

Georgijs Semjonovičs ar izsmalcinātu daiļrunību prata cilvēku nomocīt. Būdams lielisks jurists, ar lielu pieredzi, viņš bija ieguvis sev asprātīga kalamburista slavu. Ne velti pat Pjotrs Grigorjevičs baidījās no Saviča ironijas un prasmes visvienkāršākos vārdus sagrozīt tā, ka tie ieguva pavisam citu nozīmi.

Savičs piecēlās, uz priekšu atpakaļ pastaigāja pa istabu, pētījoši paraudzīdamies uz Timu ar melnajām kovārņa acīm, apstājās, atsvieda galvu atpakaļ un cietēja balsī vaicāja:

— Vai tu esi viens atstāts, manu puisēn? Tāpat kā es!

— Georgij Semjonovič, — Tima lūdzās, — esiet tik labs un māmiņai par šodienu neko nesakiet! Es tā nekad vairs nedarīšu.

Savičs saviebās un dusmīgi sacīja:

— Ko tu ar savām muļķībām. — Tad atkal sāpju pilnā balsī pateica: —- Es tev gribu pastāstīt par savu vientulību.

Un viņš iesāka skaidri izrunāt teikumu pēc teikuma, it kā lasīdams diktātu. Paužu brīžos viņš pielika pie mutes kabatlakatiņu, kas bija sasmaržināts ar odekolonu «Geiša», un vērīgi raudzījās skapja durvju stiklā, it kā savam attēlam vaicādams: «Nu, kā iznāk, vai nekas?»

— Vai zini, — Savičs vienmērīgi diktēja, — Sofja Aleksandrovna mani pameta dažādo politisko uzskatu dēļ. Viņa nežēlīgi iedragāja manu sirdi, un mani moka neizturama vientulība. Uz šo ārkārtīgi egoistisko soli viņu pamudināja pieķeršanās abstraktiem principiem. Taču es viņu nenosodu, nē. Esmu radis cienīt citu uzskatus tāpat kā savus. Tātad es

varu atkal sadziedēt tās brūces, ko viņa man cirtusi. Es aicinu viņu, pat pazemīgi lūdzu: «Atgriezies ...» — Viņš iegrima domās, pataustīja ar mazo pirkstiņu Ūsiņas. — Pat mūsu koa-licijas valdībā cilvēki ar visdažādākiem uzskatiem atrod kopīgus ideālus, kad viņus vada tēvijas intereses, un esmu tai pārliecībā, ka svētie ģimenes principi man un Sofjai var noderēt par vienojošo spēku, kas ir katras laulības pamatā.

Saviča dūcošā, vienmuļīgā balss skanēja monotoni un Timu nomierināja; viņš uzreiz saprata, ka Georgijs Semjono-vičs nemaz nedomā viņu rāt. Vēlāk Timu tomēr sāka tirdīt smeldzošs nemiers. Kādēļ gan Savičs ar viņu runā par tādām lietām, par kurām pat pieaugušie savā starpā kautrējas runāt? Kad māmiņa par kaut ko tādu runāja ar Sofju Aleksan-drovnu, viņa ikreiz Timu izraidīja virtuvē. Tima bieži ķildojās ar Jakovu, taču viņš uzskatīja zem sava goda kādam par šīm ķildām stāstīt, kur nu vēl lūgt, lai samierina.

Tādās lietās pašam jārīkojas taisni, bez aplinkiem. Jāiet un jāsaka: «Es tā vairs nedarīšu.» Vai arī: «Še roka.»

Timām bija kauns, neērti klausīties Saviča runāšanā, un viņš vairs nevarēja tam raudzīties acīs.

— Izvelc rokas no kabatām! Zēnam bez sevišķas vajadzības turēt rokas kabatās ir nepieklājīgi un piedauzīgi, — Savičs pēkšņi pārtrauca savu runu, pēc tam atkal tādā pašā balsī turpināja: — Vārdu sakot, tā — es lūdzu Sofju, lai atgriežas.

Piegājis pie galda un rakņādamies pa atvilktnēm, Savičs skarbi runāja:

— Turklāt mums ir meita. Mātes prombūtne un dažādās nevalodas var slikti ietekmēt viņas tālāko audzināšanu.

Savičs izņēma no atvilktnes aploksni un, sniegdams to Timām, lūdza:

— Esi tik laipns, nodod to Sofjai Aleksandrovnai! Ja viņa atsacīsies ņemt, ceru, tu esi saprātīgs zēns, tādā gadījumā

Ī07

pateiksi viņai vispārējos vilcienos, par ko es tev ar tādu atklātību stāstīju.

Atvēris durvis un pabāzis koridorā galvu, Savies sauca:

— Ņinuk, mums ir viesis!

Ņinas istabā bija nemājīgi, kā iestādē. Vidū atradās skolas sols, bet pie sienas — melna tāfele, kurai rāmja apakšējās malas renītē salikti krīta gabaliņi. Logi bez aizkariem. Pianino pārsegts ar rupja audekla pārklāju. Pie durvīm zem stikla dienas režims, termometrs. Tas arī viss, kas atradās šai istabā.

— Tētis vēlas, lai man būtu vispareizākā audzināšana, — nopūtās Ņina. — Vai tev nav auksti šeit? —Trauslajiem ple-ciņiem trīcot, viņa sūrojās: — Es gan salstu vienā salšanā. Tā kā man vajadzīgs svaigs gaiss, tiek atvērts vēdlodziņš, un, kamēr vēdina istabu, es sēžu koridorā uz lādes. — Tālāk viņa žirgti vaicāja: — Vai tu zini, kā tagad ārstē tuberkulozi? Ar svaigu gaisu un zaļu burkānu kotletēm. — To sakot, viņa saviebās: — Tāds draņķis!

— Zivju eļļa sliktāka, — Tima iebilda, atcerēdamies savu solījumu mātei.

— Es dzeru trīsreiz dienā pa ēdamkarotei, — Ņina sērīgi sacīja. — Man vienmēr no tās nāk vēmiens.

— Piemet sāli un aizspied degunu — tad vieglāk iedzert, — Tima ieteica.

— Degunu aizspiest man bonna neļauj.

— Tad gan tev slikti, — Tima juta līdz.

Viņš jau sen bija ievērojis, ka Ņina vairs nav tāda lellīte kā agrāk. Lūpas bālas, bet vaigu gali sārti, un deguns kļuvis vēl lielāks. Tas laikam tādēļ, ka vaigi iekrituši. Uz tievā kakla zem ādas visu laiku pulsēja dzīsliņa, un acis viņa mirkšķināja, it kā nupat nupat sāks raudāt.

Tad Tima lietišķi pateica:

— Es toreiz no vārdadienas aizgāju ne tevis dēļ, bet revolūcijas dēļ.

— Es visu laiku gaidīju māmiņu, — Ņina klusi sacīja, ar saviem trauslajiem pirkstiņiem burzīdama priekšautiņa malu. — Bet māmiņa revolūcijas dēļ nevarēja atnākt. — Tad nosūrojās: — Tagad gan revolūcija beigusies, nez kādēļ viņa tomēr nenāk?

Tima jau gribēja pateikt Ņinai, ka viņa nekā nesaprot, jo revolūcija nemaz nav beigusies, gluži otrādi, Rižikovs tagad gatavo labāku revolūciju un priekš visiem. Un māmiņa arī gatavo. Viņa uzvilkusi uz apdauzītajiem pirkstu galiņiem gumijas pupiņus, lai vairāk varētu uzrakstīt izskaidrošanas lapiņu. Rižikovs, Sofja Aleksandrovna un Esfira, un kuģu doka mechaniķis Kapeļuchins, un pat krāsotājs, kas ģērbies rupjos svārkos ar noplīsušām piedurknēm, un tētis ar tifoza-jiem ievainotajiem, kas izglābjas no nāves, arī tie gatavo revolūciju. Un visi viņi sola, ka pēc revolūcijas visiem būs ļoti labi.

Tomēr Tima to nemēģināja stāstīt Ņinai: tikpat viņa nekā nesaprastu. Viņš ierosināja:

— Darīsim kaut ko, citādi tev garlaicīgi.. .

— Vai gribi, es tev parādīšu burvju lukturi?

Tima sēdēja solā, bet Ņina, pārbīdīdama burvju lukturī bildītes, skumīgi skaidroja:

— Šis tuksnesis ir Āfrikā, kur ļoti karsts. Zebra, zēns sēž strausam mugurā.

— Nesaki, — Tima aizliedza, — vai tad es esmu akls, vai?

Uz baltā palaga, kas bija pārklāts pār skolas tāfeli, parādījās un izgaisa spilgtas ainas, izstarodamas brīnišķīgu, daudzkrāsainu mirdzumu. Tas bija tik lieliski un neparasti.

— Beigas, — sacīja Ņina. — Vairāk bilžu nav. — Tad viņa pieklājīgi apvaicājās: — Varbūt tu gribētu vēl otrreiz skatīties?

— Nē, — Tima teica, nez kādēļ apvainojies, it kā viņu kāds pēkšņi un rupji būtu no miega pamodinājis. — Kājas

notirpušas, tā sēdot. — Taču viņš nepiecēlās no sola, un viņa acis vēl spulgoja bilžu burvīgais mirdzums.

Ņina apsēdās Timām līdzās, un viņš klausījās meitenes nevienmērīgajā elpošanā un sajuta pie vaiga viņas matu siltumu.

— Kādēļ tu nededzini gaismu? — Tima dusmīgi prasīja, juzdamies neērti, ka Ņina tik tuvu tumsā sēž viņam līdzās un klusē.

— Tima, vai tu satiec manu māmiņu?

— Nu, satieku. Bet vai tu iedegsi gaismu vai ne? Ienāks Georgijs Semjonovičs un rāsies.

— Tima, palīdzi man satikties ar māmiņu: man tā gribas viņu redzēt!

— Es jau savu māmiņu arī veselām nedēļām neredzu. Viņas taču aizņemtas ar revolūciju, viņām nav laika.

Ņina ar valgām rokām pagrieza pret sevi Timas seju un, lūdzoši viņā raudzīdamās, vaicāja:

— Pasaki, ja sieviete aiziet no vīra, vai tad viņa vīra bērnus arī vairs nemīl, ko?

— Ko nozīmē — vīra bērnus! — Tima gudri sprieda. — Mēs taču esam viņu abu. — Tad, brīdi vilcinājies, viņš sacīja: — Kā tad kaķe, tai arī nav vīra, bet pamēģini atņemt viņas kaķēnus — acis izskrāpēs. Nē, mātes mūs vienmēr mīl.

— Un kas tev mīļāks — tēvs vai māte?

Tima samulsa un sāka ar saliektu pirkstu berzēt acis. Tad nepārliecinoši pateica:

— Māmiņu man, protams, vairāk žēl, jo viņa taču sieviete.

Sarāvusies no aukstuma, Ņina aizvainota iesaucās:

— Žēlot, tas ir viens, bet mīlēt — pavisam kas cits. Mīl tad, ja viens bez otra nevar dzīvot. Tā, redz!

— Es māmiņu mīlu, — Tima dusmīgi sacīja, — tikai viņa dzīvo komitejā, un es viņu pavisam reti redzu. Tomēr es neesmu tāds muļķis un nedomāju, ka viņa mani tādēļ mīl

mazāk. Tāpat Sofja Aleksandrovna arī visu laiku tur uz palodzes raksta. Bet tu punā kā nepraša.

Cieši lūkodamās Timām acīs, Ņina stingri noprasīja:

— Pasaki, vai tavs tētis un māmiņa kādreiz ir tā ļoti sanīdušies?

Samulsis, kājas zem sola švīkādams, Tima nelabprāt stāstīja:

— Tētis nesen sacīja māmiņai: «Nu, šķirsimies!» Tas bija tādēļ, ka māmiņa it kā esot gājusi komitejā lūgt, lai viņš tifozajā barakā vairs nestrādā. Bet viņa nemaz nebija nekur gājusi.

— Vai tu varētu palikt ar tēti vien vai arī ar māmiņu vien? — vaicāja Ņina.

— Ar manējiem tā nevar iznākt. Viņi par revolūciju domā abi vienādi, un tas viņiem galvenais. Turpretim Sofja Aleksandrovna ar Georgiju Semjonoviču — katrs citādi. Tādēļ arī sanīdās. — Tad kā atvainodamies paskaidroja: — Tagad jau daudzi tādēļ sanaidojas.

— Vai māmiņa par mani ko prasa?

— Taisni apnicis, vienmēr taujā, — Tima vīrišķīgi sameloja.

— Tima, kad tu māmiņu atkal satiksi, — viņa satraukta čukstēja, — saki viņai, ka es ļoti, ļoti...

— Kas tad te par intimitāti? — Sašutis iesaucās Georgijs Semjonovičs. — Ņina, vai tu tiešām nezini, ka ir nepieklājīgi sēdēt tumsā ar zēnu divatā! ...

— Atnāc pie mums, Timofej, — Georgijs Semjonovičs, Timu pavadīdams, laipni aicināja. — Es ceru, ka draudzēšanās ar Ņinu tev nāks par labu audzinošā nozīmē. Vai burvju lukturis tev patika? — Tad piemetināja solījumu: — Nav nemaz izslēgts, ka arī tu vari kļūt par tāda luktura īpašnieku.

lit

Pie pašām durvīm viņš stingri noprasīja:

— Vai vēstule ir? Tad labi. Tikai atceries, ka tu vienmēr pie mums būsi gaidīts viesis.

Pārnācis mājās, Tima aizdedzināja lampu, ieēda aukstus kartupeļus, jo no vakariņām pie Savičiem viņš atteicās aiz lepnuma, lai nedomā, ka viņš dzīvo badā. Tad nolika Riži-kova velteņus pie gultas uz ķeblīša, nodzēsa lampu un apgūlās.

Lai nebūtu tik baisi tumsā vienam gulēt, Tima parasti pa*-bāza zem segas māmiņas veco vasaras mēteli. Kad iesila, no mēteļa sāka izgarot maiga smarža. Tumsa vairs nebija tik baiga, draudīga, un aizsalušo logu zaigojums zilgajā mēness gaismā vairs nelikās tik baismīgs, grīdas dēļu vaidošā čīkstēšana vairs tā nebiedēja.

Tima aizmiga laimīgā apziņā, ka viņam ir pats galvenais, visdārgākais pasaulē — māmiņa.

. . . Jakovs Čurkins pie Timas ieradās pavisam agri, kad Tima vēl bija gultā. Jakovs Čurkins ciema kukulim atnesa kastroli ar vārītu ūdeni, un nevajadzēja kurt patvāri. Uzlējuši burkānu tēju, puikas sēdās pie galda ēst brokastis.

Jakovs drūmi stāstīja:

— Šodien mazā gaismiņā Jelizariene atnāca grīdu mazgāt. Bet mēs ar Zinku viņu aizdzinām.

— Par ko?

— Grib ar tēvu precēties un mēģina mums pielabināties. Bet es negribu, ka Zinkai būtu pamāte. Viņa jau tā ir nelaimīga.

— Bet varbūt Jelizariene ir laba?

— Lai viņa kaut vai katru dienu ceptu pīrāgus, mūs tikpat nenopirks. Kas tad tēvam? Viņš ar māti nesatika, vienmēr plēsās. Viņa ostā noņēmās ar tirgošanos, pārdeva dažādus uzkožamos un šņabi pa kluso. Tēvs atkal strādnieka cilvēks, viņam kauns. Un tā viņi ērcējās visu laiku. Tādēļ jau arī dzert iesāka. Kad māmiņa sasaldējās, — sākumā sli-

moja, pēc tam viņai kājas pamira; Zinku viņa dzemdēja, kad bija jau slima. Tēvs viņai par Zinku pārmeta: ka viņa aiz mantkārības tādā salā, stāvoklī būdama, vēl noņēmās ar tirgošanos. Sastrīdējās atkal. Tēvs par to visu sāka dzert vēl vairāk. Vēlāk gan mēs ar Zinku māti sapratām, mums bija viņas žēl, viņa taču krāja naudu, lai es varētu tikt arodskolā. Tur katru mēnesi jāmaksā nauda. Tāpat arī par instrumentiem, ja sabojājas, jāpērk arī forma .. . Privātās drēbēs tur nelaiž. Māte nīkuļoja divus gadus. Reizēm drusku atlaba, tad gulēdama ar nazi greba no koka karotes, kausiņus pārdošanai. Viņa taču no Vjatkas. Tur visiem uz tādām lietām ķēriens. Tā viņa arī nomira, turēdama rokās nepabeigtu bērza saknes sālnīcu. Viņa tai laikā ļoti pārdzīvoja, ka mēs bijām iekrituši trūkumā.

Tad viņš skumji skaidroja:

—s Katram cilvēkam dzīvē tikai viena māte. Vai nu slikta vai laba, taču mūžā tikai viena. Tādēļ viņu vajag mīlēt līdz kapa malai. Mēs ar Zinku tā nolēmām un tādēļ dzenam Jeli-zarieni projām, kad tēva nav mājās. Bet viņa raud. Saka. ka vīrs viņai karā kritis un vienai esot bail dzīvot. Esiet nu man labi, bērni, es jums savu sirdi atdošu. Tu re, kur viltīga. Šo lai žēlo, bet savu māti aizmirst. Nē, mēs ar Zinku esam nepielūdzami.

Ziezdams uz maizes gabala zvirgzdainu kausēto sviestu, Tima cienīgi sacīja:

— Te arī viens cilvēks skumst pēc mātes.

— Nomirusi?

— Nē, dzīva.

— Kaut kur aizbraukusi?

— Jā, ne jau tālu.

— Kādēļ tad aizbraukusi?

— Ar vīru sanīdušies.

— Bet kas tas par cilvēku? Ja viņš ir bērns, tad gan viņai vajadzētu kaunēties. Vai tu to krustmāti pazīsti?

113

8 V. Koževņikovs. Pretī ausmai.

— Pazīstu.

— Varbūt viņa kaut ko nesaprot? Izstāsti viņai visu tā pamatīgi. Vai man nevajadzētu pie viņas aizskriet? Es gan viņai parādītu, ko nozīmē bērnus pamest!

— Nē, labāk es pats.

Atnāca Zina.

— Jakov, nāc mājās! Jelizariene atkal atvilkusies, činkst. Es nevaru skatīties uz viņas melno ģīmi.

— Izliekas, — Jakovs nevērīgi izmeta. — Melnu ģīmi redzot! Nekā viņa neredz. Es gan nevaru Jelizarienei virsū skatīties — tik nelaimīga seja, pavisam jauna vēl. Ko gan viņa tēvā atradusi? Nav pat zobu, kapteinis izsitis.

Jakovs aizgāja, rādīdams dusmīgu seju.

Pavisam nemanot Tima bija nonācis Būtnijevkas ielā pie tās mājas, kur tagad dzīvoja Sofja Aleksandrovna. Viņš vilkās pa ielu un domāja — iet pie viņas vai ne. Tad pēkšņi izšķīrās. Lai notiek kas notikdams. Ies iekšā, gan jau tad kaut ko sadomās. Varbūt pat pavisam nekā neteiks, atdos vēstuli — un cauri.

Sofja Aleksandrovna nomiegojusies, krekliņos, atvēra durvis. Mati noslīguši uz viena pleca.

— Tu? Vai kaut kas noticis? — viņa uztraukusies vaicāja.

— Nē, es tāpat, ciemā.

— Re, cik labi. Tad dzersim kopā tēju, — Sofja Aleksandrovna atviegloti nopūtās. — Vai ar primusu proti rīkoties?

— Nē, — Tima teica.

Sofja Aleksandrovna izskatījās tieši kā meitene: lūpas mazliet it kā uzpampušas, pati nomiegojusies, žāvājās, atsegdama zobus — tik sīkus kā kaķei, kājās no velteņiem nogrieztas tupeles, kas visu laiku krita nost.

— Es varu iekurt patvāri, — Tima lietišķi piedāvāja.

— Kādēļ patvāri, ja ir primuss?

Uzsūknējusi primusu, Sofja Aleksandrovna laiski sāka ģērbties.

— Pasniedz man taļļiņu no krēsla, — viņa rīkoja. — Zeķes, jostu un, lūk, tur to.

Tima kādreiz žurnālā «Krievijas Saule» bija redzējis uz tīģerādas guļam neapģērbušos sievieti ar vīnogu ķekaru skaisti izliektajā rokā. Sieviete bija tik skaista, ka nemaz nebija kauns uz viņu skatīties. Kaut gan Sofja Aleksandrovna arī bija skaista, Timām tomēr bija neērti, viņa taču Ņinas māmiņa. Viņš gandrīz vai kliegšus izkliedza:

— Ko jūs te neapģērbusies grozāties man pa priekšu! Tas ir neglīti!

— Nu saki viens cilvēks, kāds vīrietis atradies! — Sofja Aleksandrovna nevērīgi atmeta ar roku. Nepievērsdama Timām nekādu uzmanību, izstiepusi kāju, viņa veikli vienā rāvienā uzvilka zeķi, tad dusmīgi sacīja: — Pušu, velns. — Tad paraustīja plecus un, it kā ko ļoti svarīgu apņemdamās, noteica: — Lai! Lāpīt jau nu nelāpīšu. — Un, vilkdama pār galvu kleitu, viņa sacīja dobjā balsī, jo mutei priekšā bija drēbe: — Es ļoti priecājos par tevi. Ja tu zinātu, cik vienai garlaicīgi!

— Kas tad jums spiež dzīvot vienai?

Tvarstīdama uz muguras kleitas jostiņu, Sofja Aleksandrovna izklaidīgi teica:

— Slikti, kad cilvēks paliek viens. Ļoti slikti.

«Aha,» Tima nodomāja, «nu gan izdosies.» — Bet es jūs mānīju. Es nemaz nenācu ciemā.

— Bet man tikpat ir patīkami, ka tu esi te, — jautri, it kā Timu ķircinādama, dziedošā balsī teica Sofja Aleksandrovna.

— Man ir vēstule jums no Georgija Semjonoviča, — pieskaņodamies Sofjai Aleksandrovnai, tādā pašā dziedošā balsī novilka Tima.

Sofjas Aleksandrovnas seja uzreiz vienā mirklī pārvēr-

tās. Tā kļuva augstprātīga, pilna nicinājuma un naida. Aprauti un valdonīgi viņa pavēlēja:

— Saplēs un iesvied atkritumu spainī, tūlīt!

Pēc tam viņa jautāja:

— Kādēļ tu ņēmi to vēstuli?

Tima mazdūšīgi atzinās:

— Es nezināju, ka tas slikti.

— Nezināji? — Sofja Aleksandrovna nopriecājās. — Tad viss kārtībā. Dzersim tēju ar sausiņiem. Vai tev garšo sausiņi? Kad es maza biju, es ļoti mīlēju sausiņus.

— Bet ko jūs tagad visvairāk mīlat?

Sofjas Aleksandrovnas seja pēkšņi satumsa, un viņa skumji sacīja:

— Daži cilvēki, kad pieaug, pamazām zaudē daudz no tā, ko kādreiz mīlējuši. Visatbaidošākais tādā cilvēkā, kad viņš sāk mīlēt tikai pats sevi.

— Es zinu, ko jūs domājat! — Tima priecīgi iesaucās. — Georgiju Semjonoviču. Bet tas nav taisnība, viņš man teica ...

— Tima, — Sofjas Aleksandrovnas seju izķēmoja pretīguma sajūta, — vai nu tu esi vēl galīgs nejēga, vai arī katrā ziņā gribi izpildīt šo neglīto uzdevumu.

— Nekliedziet uz mani! — Tima sacīja aizvainojumā trīcošā balsī. — Jūs neesat mana māte, ka uz mani tā varat kliegt. — Pēc tam nežēlīgi, vienā elpas vilcienā viņš iz^ grūda: — Jūs nevienam neesat māte un nedrīkstat par tādu saukties.

— Tima, tu esi slims?

— Nē, es neesmu slims. Ņinočka gan ir ļoti slima. — Un, redzēdams, cik nožēlojāma kļuva Sofjas Aleksandrovnas bālā seja, viņš vēl piemetināja: — Nekāds svaigais gaiss un nevārīto burkānu kotletes viņai nelīdz. Viņa mirst aiz bēdām, ka jūs viņu pametāt.

— Tima, kas ir ar Ņinu? — Sofja Aleksandrovna vaicāja

nospiestā balsī. — Saki man visu, puisīt! Kādēļ gan Agafja nekā nesaka? Es taču katru dienu viņu satieku. Kādēļ viņa no manis slēpj?

Tima vairs nelīksmoja, kad Sofja Aleksandrovna, galīgi apjukusi, svaidījās pa istabu neglīti izjukušiem matiem, pa-gultē meklēdama velteņus, kaut gan tie atradās uz krāsns.

Tima ar visu savu būtni izjuta, ka ielauzies tādās cilvēku attiecībās, kur viņam nebija tiesību ielauzties. Pats viņš bija galīgi apjucis. Un tomēr — vai tik ļoti jākaunas no tā, ko viņš izdarījis. Ņina taču viņu lūdza, nevis Savičs, lai viņai atgriež mājās māmiņu. Vai nu tiešām Sofja Aleksandrovna ir tik vientuļa? Viņai ir Kudrovs, Rižikovs, Esfira. Bet Ņi-nočka gan ir vientuļa, tukšā istabā ar kailiem logiem, melnu skolas solu un melnu tāfeli. Pavisam vientuļa. Georgijs Sem-jonovičs viņu tā īsti nemīl, viņam tikai patīk to audzināt, lai varētu viesiem palepoties, kāda viņam labi audzināta meita. Lai nu kā, Tima tomēr saprata, ka izdarījis kaut ko ļoti nelabu. Kādēļ gan viņš ar tik ļaunu prieku sacīja, ka Ņina slima? Vai tad tādā gadījumā, ja viņa būtu vesela, viņai māmiņa būtu mazāk vajadzīga? Tātad Tima netic, ka Sofja Aleksandrovna Ņinu tā pa īstam mīl, un sagudroja šo viltību, zinādams, ka pieaugušie arvien krīt panikā un kļūst bezpalīdzīgi, uzzinādami, ka viņu bērni saslimuši. Pat tētis, kad Tima saslima, caurām naktīm stāstīja Timām skaistas pasakas. Bet, kad Tima izveseļojās un lūdza tēvu, lai pastāsta viņam pasaku, tēvs viņam nevērīgi atbildēja:

— Es patiesībā esmu pret pasakām. Tās iepotē cilvēkam maldīgas cerības, ka eksistē kādi spēki, kas var darboties bez viņa gribas un piepūles. Un tā vājina cilvēka gribu uz cīņu.

Bet, kad Tima atkal saslima, tēvs atkal stāstīja viņam pasakas, un, kaut gan viņam neizturami sāpēja rīkle, klausoties pasakas, viņš sāpes tik asi nejuta. Tas nozīmē, ka pieaugušie arī nemaz nav tādi zinātāji un, kad apmulst, ķeras pie tā, ko paši nolieguši.

Vai arī, kad tēvs lasīja Timām stāstu, kā kurlmēmais sētnieks uz muižnieces pavēli noslīcinājis šuneli, viņam aiz žēluma pat balss drebēja. Turpretim kad Tima atnesa no atkritumu bedres kaķēnu, tēvs ar riebumu sacīja:

— Kādēļ tu stiepi šurp to draņķi? Es nevaru ciest, kad mājās ož pēc kaķiem.

Kad māte aizstāvēja, viņš dusmīgi brīdināja:

— Tu gribi, lai zēnam cērmes ieaug? Ievēro, es tad nebūšu vainīgs.

Nē, pieaugušie arī gluži visu neizprot, un nemaz tik viegli nav viņiem visu ieskaidrot.

Taču kādas tiesības viņam tā domāt par Sofju Aleksan-drovnu? Ja viņš spētu godīgi un vienkārši izstāstīt, cik grūti katram dzīvot bez māmiņas, viņa varbūt saprastu un varbūt mierīgi atgrieztos pie Ņinočkas.

Viņš nolēma mazliet izlīdzināt savu vainu Sofjas Aleksandrovnas priekšā.

— Krustmāt Soņa, — Tima prātīgi sacīja, — ir arī slimības tikai no nerviem. Es reiz naudu, ko man veikalā izdeva, nospēlēju uz pentakiem, bet māmiņai sameloju, ka ceļā pazaudēju. Māmiņa mani par to nemaz nerāja. Un tādēļ, ka viņa mani nerāja un bija tik laba, es visu nakti nevarēju iemigt, bet no rīta man visa miesa bija ar izsitumiem. Māmiņa ļoti izbijās, bet es viņai saku: «Nežēlo mani! Es esmu slikts puika. Es naudiņu nospēlēju uz pentakiem.» Un viņa man tūlīt piedeva, kad es pateicu taisnību. Tētis vēl nebija no slimnīcas pārnācis, kad man visi izsitumi bija nozuduši. Tas bija tādēļ, ka māmiņa man piedeva, un es nomierinājos. Es domāju, ka Ņinkai arī tāpat tā slimība ceļas no domām, ka jūs viņu nemīlat.

Sofja Aleksandrovna ar pētījošu skatienu ilgi lūkojās Timām acīs, tad uzreiz sirsnīgi noskūpstīja viņu uz pieres un čukstus sacīja:

— Paldies tev, Tima, ka tu manu Ņinu tā mīli. Paldies tev!

Bet Tima sadusmojās:

— Es jūsu Ņinu nemaz nemīlu.

— Nemīli?

— Es jau ne tādēļ, — Tima klusītiņām atzinās. — Es atnācu tādēļ, ka pats bez māmiņas esmu nomocījies. Un tas ir viss.

— Tima, — Sofja Aleksandrovna sacīja un ar savām mirdzošajām, saraudātajām acīm paraudzījās tieši viņa acīs: — Tu zini, man ir draugs — Aleksejs Kudrovs.

Tima samulsa un, juzdams, ka nelāgi nosarkst, nomurmināja:

— Viņš ir arī tētes draugs.

— Tā, — Sofja Aleksandrovna lepni saslējās. — Es tagad būšu viena pati, viena uz visu mūžu.

— Un Ņina? — Tima vaicāja, juzdams, ka atkal jauns pārbaudījums atņem visus dvēseles spēkus, tomēr nepadevās.

— Vai tu saproti, Tima, ko tas nozīmē?

— Jā, — Tima sacīja; viņš zināja: kaut arī Sofja Aleksandrovna tagad paliks viena pati, pilnīgi viena, Ņinai atkal būs māmiņa.

Iedams pa šauro taciņu, kas bija dziļi sniegā iemīta, un acis miegdams no žilbinošajiem sniega putekļiem, ko nesa viesulis, Tima jutās izmocīts, noguris. Viņam vairs nebija spēka domāt, ko viņš šodien darījis labi, ko slikti. Vai tas bija pareizi vai nepareizi, ka viņš šodien aizgāja pie Sofjas Aleksandrovnas? Viņam bija žēl sevis. Bija tāda sajūta, it kā būtu pazaudēts krāsains stikliņš, caur kuru raugoties viss liekas skaists, neparasts. Kaut ko līdzīgu viņš izjuta arī tad, kad tēvs viņam rādīja burku ar spirtu, kurā atradās cilvēka smadzenes, kas atgādināja pusi no milzīga valrieksta.

Tēvs skaidroja: pateicoties šīm smadzenēm, cilvēks domā, redz, jūt un sapratīgi izdara kustības ar rokām un kājām. Un katra smadzeņu daļiņa kaut ko cilvēkam pārvalda. Tima vēlāk ilgi nevarēja aprast ar domu, ka viņam arī galvā atrodas tāds nejauks, pelēks, rievains klucis un tas pārzina visu viņa būtni. Vēlāk, kad Tima aizmirsa smadzenes, viņam uzreiz radās ļoti laba sajūta. Viņš pat nosprieda, ka tēvs to visu izdomājis, lai Tima kļūtu nopietnāks un prātīgāks.

1

Cilvēku ciešanas tētis izskaidro ar to, ka bagātie vārdzina nabagos. Pēc īstās revolūcijas visiem būšot labi. Bet ir taču arī tādi cilvēki, kas paši sevi vārdzina.

Zina ir akla, Jaškas tēvs ir žūpa. Kudrovs tagad kļūs nelaimīgs, un Sofja Aleksandrovna arī. Kaut gan varbūt, ja īstā revolūcija būtu notikusi sen, Jašas māte nedzītos pēc naudas, netirgotos bargā salā, un Zina būtu piedzimusi vesela, un viņas tēvam nebūtu iemesla žūpot. Sofja Aleksandrovna tad nebūtu apprecējusies ar Saviču, ja jau viņš baidās no īstās revolūcijas. Tēvs tad būtu kļuvis par inženieri un cilvēkiem kaut ko būvētu, un viņam nevajadzētu noņemties ar tifozajiem un slēpt zem matračiem proklamācijas, par kurām var iesēdināt cietumā. Māmiņa tad būtu beigusi mūzikas skolu un dziedātu uz laukuma visiem bez maksas. Esfira taču apgalvo, ka māmiņai esot izcila koloratura. Tikpat kā lakstīgalas balss. Viņa varētu arī teātrī dziedāt, ja nebūtu sēdējusi cietumā un aizbraukusi trimdā. Pat ievērojamā dziedātāja Ņeždanova viņu noklausījusies un ļoti slavējusi, sacīdama: «Jums ir izcila balss, bet jūs jau piederat šīsdienas jaunatnei un nedomājat vairs par mākslu, tikai par revolūciju. Sibirijā jūs savu dārgumu nobeigsiet.» Māmiņa tomēr nenobeidza vis. Saviesīgajos vakaros pie Savičiem viņa dziedāja Aļab-jeva «Lakstīgalu». Sažņaudz uz priekšu pastieptās rokas, paceļas uz pirkstgaliem, aizmiedz acis, un liekas, ka viņai būtu sudraba rīkle. Un visi viņā klausās, sajūsmā puspievērtām acīm.

Kad Tima pārnāca mājās, pie durvīm viņu sagaidīja Jaša. Kā briesmīgā aukstumā viss trīcēdams, viņš sacīja:

— Zinka šķūnī uz dakšām vēderu pārdūra. Gaidām tevi. Dod zāles!

Zina gulēja uz lādes, satīta ar dvieļiem, kuriem sūcās cauri tumši asiņu plankumi, un pusnesamaņā čukstēja:

— Mušas laiza seju. Neļauj elpot, dzen projām mušas, Jakov!

Taču nebija nevienas mušas uz sejas. Kur nu ziemu mušas!

Timas rokas drebēja, viņš nevarēja noturēt pudelīti ar jodu. Kad Jaša atsedza meitenes iekritušo, asiņaino vēderu, Tima nošļuka uz grīdas un čukstēja:

— Nevaru.

— Skaties, mīkstčauli, cik daudz joda izlēji. Tas tak maksā naudu.

Jakovs atplēsa no pārsienamā paciņas parafina papīru, uzlika uz vēdera vati un skarbi vaicāja:

— Vai varbūt vēl ar ko apziest?

— Uzkaisi jodoformu.

— Kas tas ir?

— Burciņā dzeltenais pulveris.

Pārsiedams Zinu, Jaša vaicāja:

— Vai vēl vienu saitīti var izlietot? Tavs tēvs nebārsies?

— Viņa jāved uz slimnīcu, — Tima sacīja. — Es aiziešu sameklēt ormani.

— Ormanis prasīs naudu, tad labāk aizvedīsim paši ar kamaniņām.

Zēni ievīstīja Zinu segā un kažokā, ar ko sedzās Jakovs, iedams gulēt, iznesa uz ielas, noguldīja uz mazajām ragaviņām un pārsēja ar auklu, lai neizkristu. Aukstumā Zina at-jēdzās.

— Kur jūs mani vedīsiet? Negribu uz slimnīcu. Mājās gribu!

— Es tev gan rādīšu «negribu»! — Jakovs dusmīgi uzkliedza.

Zina sāka raudāt un gausties:

— Kādēļ jūs uzmodinājāt? Es jau redzēju eņģeļus.

— Eņģeļus! Bet sacīji, ka mušas laiza.

Tima saprata, ka Jaša tā runā ar māsu nevis aiz cietsirdības, nē. Zēns gribēja māsu iedrošināt, ka nekas briesmīgs nav noticis, un pat parādīt, ka viņš neko daudz nežēlo. Pa Jakova vaigiem ritēja asaras. Tima vēl nekad nebija redzējis, ka Jakovs raudātu, viņš pat tad neraudāja, kad piedzērušais tēvs viņu reizēm tik nežēlīgi un nejēdzīgi piekāva.

— Nekas, — Jakovs čukstēja, — viņa tā kā tā neredz, — un asaras uz viņa asajiem vaigu galiem pārvērtās ledus kārtiņā.

— Puikas! — Zina vaidēja. — Netriciniet mani tā. Ai, kā sāp! Vēders deg! Uzkaisiet mazliet sniegu . .. Ai, man nelabi! ...

Tima nolēma aizvest Zinu tieši uz pilsētas slimnīcas galvenā ārsta Androsova dzīvokli.

Pavels Andrejevičs Androsovs dzīvoja Sadovajas ielā ar baltu eļļas krāsu krāsotā savrupmājā, kuras lielos logus ietvēra griezumā rotātas aplodas — šeit nez kādēļ iesauktas par «italiskām».

Milzīga auguma, lielu vēderu, gariem, cirtainiem kastaņbrūniem matiem, vienmēr moderni ģērbies, Pavels Andreje-vičs izskatījās pēc aktiera. Pirms gadiem piecpadsmit viņš bija izraidīts no Maskavas tādēļ, ka pārāk atklāti dižojies ar savu pazīšanos sociāldemokrātu aprindās. Būdams plaši pazīstama profesora — acu ārsta dēls un pats talantīgs chirurgs, viņš mazajā Sibirijas pilsētiņā lieliski iekārtojās un drīz vien kļuva bagāts, jo bez kādas kautrēšanās prasīja visaugstākos

honorārus kā tirgotājiem, Щ rūpniekiem, kad tiem bija vajadzīga viņa palīdzība.

Pirmajā izraidīšanas gadā, juzdamies aizvainots, viņš droši apprecēja jaunu, ļoti glītu čigānieti, lai, kā viņš pats teica, «parādītu tai sabiedrībai». Viņš uzdzīvoja, vizinājās trijjūgā, par lielām sumām spēlēja ar pilsētas dūžiem kārtis. Taču nez kā tas bija iznācis, ka viņa sieva ar viņa paša asistenta palīdzību bija sagatavojusies un ieguvusi gatavības apliecību, aizbraukusi uz Tomsku un tur iestājusies medicinas fakultātē.

Androsovs dzīvoja vecpuiša dzīvi un jau pilnīgi bija paspējis aizmirst sievu, kad viņa pēkšņi atgriezās pilsētā kā ārste un tik skaisti uzplaukusi, ka Androsovs apmulsa, palika lēnāks un beidzot kļuva par padevīgu, paklausīgu laulātu draugu. Androsova sievu sauca par Teklu Ivanovnu, bet viņš to iesauca par Tikliņu un Vijolīti.

Teklas Ivanovnas acis patiešām bija iegarenas un tieši vijolīšu krāsā. Mati vienmēr gludi sasukāti, ar vidū pāršķirtu celiņu. Ļaudīs viņas izturēšanās bija apvaldīta, neatkarīga, tikai dusmās viņa sāka runāt aprauti, krūšu balsī un ar čigānisku akcentu.

Kad Androsovi strīdējās, un tas notika diezgan bieži, viņi, kautrēdamies no kalpones, sāka runāt čigāniski. Pavels Andrejevičs ļoti labi prata čigānu valodu, ko bija iemācījies, lai pierādītu, ka mīl sievu.

Androsovs bija vatētā chalatā, kad Tima pie viņa ieradās, un, neļaudams zēnam ne vārda izteikt, vilka viņu istabā un sauca:

— Paskaties, Vijolīt, mums ciemiņš!

Tima uzreiz saprata, kādēļ Pavels Andrej evičs viņu tik līksmi saņem. Nepievērsdama Timām uzmanību, Tekla Ivanovna vīram kaut ko dusmīgi čigānu valodā uzkliedza. Mājās norisinājās kārtējais skandāls. Androsovs, saķēris galvu, gaudās:

— Kas par karjeru? Es apskaužot Saviču? Ak kungs, kādas muļķības! — Un viņš sāka laist vaļā čigānu vārdu birumu. Tad viņš izmisis atkal iesaucās krievu valodā: — Kad gan reiz beigsies šie morales sprediķi? — Tad nevarīgā balsī viņš vaicāja Timām: — Tu, draugs, gribēji man ko teikt?

— Tur meitene uz dakšām vēderu pārdūrusi, lūdzu, palīdziet viņai!

— Pagaidi, kāda meitene? Ko tu pļāpā? — acis mirkšķinādams, pārvaicāja Androsovs. — Turklāt — kādēļ tad šurp? Man taču nav slimnīca, un mans pienākums nav. . .

— Nē, ir jūsu pienākums, — Tima uzstāja.

— Bet atvaino, kas man var pavēlēt?

— Mūsu komiteja, Rižikovs.

— Nu, draudziņ, es esmu bezpartejiskais, tu mani nebaidi. Domāju, ka tu mani palūgsi, bet tu šitā! Varbūt tev pistole arī ir līdz?

— Es jums logus izsitīšu! — Tima draudēja.

Šinī mirklī istabā ieskrēja Tekla Ivanovna ar Zinu uz rokām.

Ar savām plaši ieplestajām zilajām acīm cieši paraudzīdamās uz Androsovu, viņa pavēloši uzkliedza:

— Mazgā rokas, bērnam draud nāve!

Teklai Ivanovnai aiz muguras stāvēja Jaša, galvu nodūris, un turēja rokā pārrautu auklu, ar ko Zina bija piesieta pie ragaviņām.

Vairāk nekā divas stundas zēni klusēdami sēdēja Androsovu viesistabā, bet caur blāvā stikla divviru durvīm no medicinas kabineta bija dzirdama tikai instrumentu metāliskā šķindoņa, tos sviežot uz paplātēm, un Pavēla Andreje-viča klusās, īsās pavēles.

Beidzot viņš iznāca, tērpies baltā virsvalkā; marles apsējs no viņa mutes bija noslīdējis uz krūtīm, seja nosvīdusi,

gurda, pats smagi elpoja, un no viņa plūda asa zāļu smarža. Kā ādu no rokām dīrādams nost dzeltenos gumijas cimdus, viņš sāpīgi saviebās, nošņācās, tad nikni pats pie sevis noburkšķēja: «Ek tu nelietis! ...» Tad izņēma no kārbiņas papirosu, aizpīpēja, pārlauza, izspļāva uz paklāja un, ar miglainajām acīm no uztūkušo plakstu apakšas paraudzīdamies uz zēniem, aizsmacis vaicāja:

— Kas gan būtu varējis izturēt tādas mokas? Bet šī, drostaliņa, tikai vienu lūdza: «Krusttētiņ, naudu no Jaškas neņemiet, es jums vēlāk katru dienu mazgāšu grīdas!»

— Neraizējieties, — Jakovs drūmi sacīja, — mēs samaksāsim.

— Bērnam ir šoks, — Tekla Ivanovna pateica. — Viņa vairs neko neredz.

— Tas nav nekas, — Jakovs teica, — viņa vispār nekā neredz.

Tekla Ivanovna berzēja ar roku savu garo, tievo kaklu, un zem ādas viņai uzpūtās un kustējās ciets kamolītis. Androsovs paraustīja savu četrstūraino bārdiņu. Tad piecēlās un, uzrotīdams savai resnajai, spalvainajai rokai piedurkni, uzsauca sievai:

— Jāpārlej asinis!

— Bez liekiem žestiem, — sacīja Tekla Ivanovna. — Asinis jāņem no viņas brāļa. Iesim, puisīt!

Jakovs palika pie Androsoviem pa nakti, bet Tima gāja mājās. Galva reiba un krūtīs bija jūtams smeldzošs tukšums, it kā asinis būtu ņemtas no viņa, nevis no Jašas.

Pēc nedēļas Zina nomira.

Androsovs nopirka kapsētā jauku vietu, un zārks ar Zinu tika aizvests ar katafalku. Izvadīja viņu gan tikai Tekla Ivanovna, Tima un Jakovs. Zinas tēvs uz kapsētu atnāca piedzēries un, kaunēdamies sava noplukušā izskata dēļ, gaidīja

pie sētas, kamēr Tekla Ivanovna aizgāja. Androsovi aicināja Jāšu pārnākt dzīvot pie viņiem, bet viņš drūmi pateica:

— Nē! Ja būs vajadzīgs, esmu gatavs par jums abiem atdot savu dzīvību. Tomēr tēvu nepametīšu.

Septītā nodaļa

priļa beigas sniegs kļuva zilgaks un saka strauji kust,

taču naktīs vēl sprēgāja sals. Drīz vien jau dienu varēja iet bez ziemas virsdrēbēm, kaut arī sētmalēs vēl bija sniegs. Piesaulē sāka parādīties maiga, zaļa zālīte.

Kad Tima atnāca pie māmiņas komitejā, viņš ieraudzīja, ka Rižikovs apkampj drūmo, stūraino Kapeļuchinu un kliedz viņam ausī kā nedzirdīgam:

— Ļeņins atbraucis! Tu dzirdi, Kuzmič, Ļeņins!

Un visi komitejā priecājās; tikai māmiņa ar sasprindzinātu uzmanību skatījās kādā papīriņā, kas atradās uz galda, un visu laiku klaudzināja uz rakstāmmašīnas, pat uz Timu nemaz nepaskatījās. Rižikovs, dodams katram ienācējam pa lapiņai, ko māmiņa uzrakstīja, sajūsmināts vaicāja:

— Vai tu redzēji? — un, stiepdams pa balsienam, sacīja: — Ļe-ņins! Redz, brālīt, kas par tēzēm — partijas programa, kas rāda ceļu ir šodienai, ir nākotnei.

Naktī pilsētu uzmodināja dobjš troksnis.

Uzplūdusī upe salauza savu ledus slogu un šķindēdama un šņirkstēdama traucās uz okeānu. Ar milzīgu spēku paceldama gigantiskos ledus gabalus, izsvaidīdama tos vairāk verstu tālumā, ar visām saknēm izraudama priedes un ciedrus, upe kā bezgalīgi izpletusies ledus lavina šļācās nevaldāmā trakumā.

Ledus gabali, tik lieli kā katedrāles laukums, brāzās cits

citam virsū, sagrūdās un slīpi izslējās laukā, atklādami caurspīdīgo, zaigojošo zemūdens daļu. Tad tie sagruva, uzsviezdami augšup sīkas ledus šķembas, kas mirgoja gaisā kā no ūdens izlēkušas dīvainas zivis. Šņākdama un krākdama, šļakstēdama un brīkšķēdama upe rāva sev līdzi miljoniem pudu ledus, ar ko spējos pagriezienos kā ar taranu notrieca stāvos krastus līdz ar zvejnieku būdām un bērzu birzītēm. Kad šaurākās vietās izveidojās aizsprosts, upe saniknota , krāva ledus barikādi arvien augstāk un augstāk un beidzot, apturējusi savu skrējienu uz ziemeļiem, sāka plesties plašumā, ar vienu plecu brīkšķēdama spiedās virsū taigas biezoknim, bet ar otru — piekrastes būdelēm pilsētiņas apkaimē. Iestājās draudīgs klusums, un kļuva dzirdamas iedzīvotāju izmisuma pilnās vaimanas, kad tie stiepa savu mantību kalnā, kur atradās centrālā iela.

Padome panāca, ka pilsētas valde atļāva applūdušo rajonu iedzīvotājiem aizņemt sabiedrisko sapulču ēku «Ēdenes» restorānā.

No doka aizrāva divas baržas ar labību. Baržas piederēja Zolotarevam, bet labība Mačuchinam. Zolotarevs bija baržas iznomājis kara iestādei, bet Mačuchins labību pārdevis tvaika dzirnavu īpašniekam Vitmaņam, kas savukārt uzskatīja, ka labība pārdota intendanturai, lai tad tā tur bēdu. Neviens negribēja parūpēties par baržu un kravas glābšanu.

Strādnieki, kas sastāvēja družinās, Kudrova vadībā ar virvēm, dēļiem un kārtīm, gāja pa ledus gabaliem uz baržām, kas bija iespiestas pašā upes vidū. Tikko viņi bija nokļuvuši baržās, upe salauza aizsprostu. Kad ledus lavina atkal no jauna sāka kustēties, baržas tika aiznestas uz Kedrova zemes ragu, kur ledus gabali, šaurumos sadurdamies, ar milzīgu troksni spieda, nogremdēja cits citu, izsviezdami gaisā mirdzošas šķembas.

Simtiem ļaužu skrēja gar krastu uz zemes ragu, kur neizbēgami bija jānotiek baržu bojā ejai. Vienu baržu upe

izsvieda uz ledus gabala, kas pēc tam pārsprāga, un baržas pakaļgals iegrima ūdenī. Virsū grūdās ledus gabali, kraudamies arvien augstāk. Atskanēja sauss, žēls dēļu brīkšķis. Bija redzams, kā no saspiestās baržas slīpā klāja lēca uz ledus družinnieki.

Sašķaidījusi baržas pakaļgalu, upe to uzgrūda atpakaļ uz ledus lauka, bet tas tai pašā mirklī pāršķēlās un atkal sakļāvās.

Tas bija baigs skats. Bet vēl baigāk bija redzēt, kā uz ledus izlēkušie cilvēki, satvēruši no otras baržas izmesto kaņepāju tauvu, iejūdzās tajā kā strūdzinieki un sāka lēnām, vienmērīgā gaitā soļot uz stāvo krauju, uz to pusi, kurp, griezdamies un cits citu grūstīdami, traucās drūpošie ledus gabali.

Gandrīz pie paša zemes raga pārsalušie, Hdz asinīm apdauzītie družinnieki izrāpās krastā. Viņi paspēja tauvu aptīt ap resnu simtgadīga ciedra stumbru. Tauva izstiepdamās nosmidzināja ūdens putekļus un gandrīz vai vienā mirklī izžuva sausa.

Družinnieki, kas palika uz baržas, atspiedās ar ķekšiem pret ledus gabaliem, kamēr baržu lēnām pievilka pie krasta. Pa sašķaidītā apšuvuma spraugām uz ledus bira labība. Iespiedis padusē asiņojošo plaukstu, krastā izlēca Kudrovs un komandēja:

— Kapeļuchin, labību izsniegt plūdos cietušajām ģimenēm, ievainotos — uz mājām!

Nākamajā dienā avīzē «Severnaja 2izņ» parādījās Sedoja raksts ar nosaukumu «Ķeizara rokaspuiši», kurā autors apvainoja boļševikus, ka tie izlaupījuši divas baržas labības, kas piederējušas kara resoram. Bet vēl pēc dažām dienām Kudrovu arestēja, apvainojot viņu valsts militārās varas graušanā. Uzsāka streiku Vitmaņa dzirnavu strādnieki, Piču-gina ķieģeļrūpnīcas strādnieki, doka remontstrādnieki. Kad streiku sāka atbalstīt dzelzceļnieki, Kudrovu izlaida . . .

Māja, kurā mitinājās Padome, atradās krastmalā, un ūdens to aiznesa. Padome pārvietojās uz priekšpilsētu, jo Dome atteicās tai ierādīt ēku pilsētā.

Pēc družinniekū izdarītā varoņdarba Tima ar jūsmas pilnu godbijību uzlūkoja Kudrovu. Pirmoreiz mūžā viņš saprata, kas ir varonība. Un tas, ka īsts varonis ir viņa paziņa, ne tikai paziņa, pat gandrīz draugs, lika Timām pavisam citādi, ar lielāku cieņu izturēties pašam pret sevi.

Kādreiz vakarā atgriezdamies no Komitejas kopā ar Kudrovu, Tima pārdzīvoja īstu svētlaimi. Iet līdzās ar tik varonīgu cilvēku, tur katram var rasties skaudība.

Pie tumši zilajām debesīm zemu mirgoja zvaigznes. No tikko saplaukušo bērzu lapotnēm plūda maiga, satraucoša smarža. Kudrovs, rokas sabāzis īsajos dzelzceļnieka svārkos, kuru ērgļainās pogas bija apšūtas ar drēbi, domīgi runāja:

— Lieta tāda, Timotej. Mums te taigā ir miljoniem dese-tinu ciedru meža. Tu zini, kas ir ciedrs? Govs! Tu vari iedomāties, cik eļļas dod katrs ciedrs? No viena ievākuma var iegūt vairāk simttūkstoš pudu. Un kas tā par eļļu! Labāka par sviestu. Bet pie mums cilvēki mirst badu, nav ko uz zoba likt. Ik vasaru taiga izdeg simtiem, pat tūkstošiem verstu, un neviens to nedomā dzēst. Mežs taču kroņa, ko tur žēlos! Piemini manus vārdus: kad uzcelsim sociālismu, katram cilvēkam būs jārūpējas par sabiedrisko īpašumu tāpat kā par savu personīgo. Katrs vispārības labā turēs acis vaļā ... — Noliecies viņš pacēla no zemes apaļu akmentiņu, noslaucīja piedurknē, parādīja Timām un vaicāja:

— Kas tas ir?

— Akmens.

— Nevis akmens, bet gabaliņš ogles, ko upe nogludinājusi. Tādu oļu, kas radušies no akmeņoglēm, krastā daudz. Un ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka upe kaut kur augšpusē tek cauri ogļu slāņiem, atlauž gabaliņus un rauj savā tecējumā līdz. Tagad nevienam neinteresē, ka te kaut kur ir

ogles. Gan krāsnīs, gan lokomotīvju kurtuvēs sper tikai iekšā malku. Un kādu vēl — lapegļu! Tas taču ir mūžīgais koks, nepūstošais. No lapeglēm celtas pilsētas var izturēt simtiem gadu! Japaņu kara laikā mans tēvs bijis Ķīnā. Viņš stāsta, ka tur skuju koku pilis esot tūkstošiem gadu vecas.

Vai arī, teiksim, kā tas pats tūbas vēlējs Jakuškins saprot sociālismu: ka buržujiem atņemto mantu sadalīs visiem vienādās daļās. Nē, tā nebūs. Socialisms nozīmē to, ka cilvēki paši visas apslēptās zemes bagātības un spēkus izmantos savā labā. No šejienes, no pareizas saimniekošanas, tautai nāks īstā bagātība ...

Pilsoņu un Pirogova ielas stūrī, kur atradās biljarda spēļu nams «Tēvocis Kostja», pie Kudrova pienāca gara auguma puisis ar ģimnāzistā cepuri bez ģerboņa, īsos teļādas svārkos, garos chroma zābakos. Ielūkojies Kudrovam sejā, viņš lūdza aizpīpēt, tad, iztapīgi smaidīdams, teica:

— Jūs tur gaida kāds cilvēks. Vienu momentiņu. — Un viņš ieskrēja biljarda namā.

— Ej vien, Tima, es tevi panākšu, — Kudrovs norūpējies teica.

Pa biljarda nama durvīm iznāca pavisam četri cilvēki.

— Pazīsti? — Vienam no tiem vaicāja garais.

Uzrunātais, kuram uz slīpajiem pleciem bija uzmesti vasaras svārki, piemiedza savas drūmās, apaļās acis, paraudzījās Kudrovam sejā, papurināja galvu un aizsmakušā balsī sacīja:

— Atvainojiet, pārskatīšanās. — Viņš nopūtās un pievērsās pārējiem: — Nu, vai iesim uz mājām? — Un, resnās kājas smagi stampādams, viņš lēnām aizgāja nevis pa ietvi, bet pa ielas vidu. Arī pārējie viņam aizvilkās līdzi.

Visi pagriezās uz Piekalnes ielu, bet Tima, bažīgi raudzīdamies atpakaļ, ievēlās notekas kanalā gandrīz līdz jostas vietai. Kudrovs tikko paspēja viņu aiz rokas izraut. Vēl

mirklis, un ūdens viņu būtu notriecis no kājām un aizrāvis zem dēļu seguma.

— Kā tu tik tūļīgs! — Kudrovs pārmeta un notupies sāka viņam atraisīt zābakus. — Ar slapjiem nevar iet, noberzīsi papēžus un apaukstēsies.

Pēkšņi virs Timas galvas atskanēja aizsmacis kliedziens:

— Nelieti, ko tu bērnu apzodz!

Chromādas zābakā ieautā kāja ietriecās Kudrova noliektajā sejā. Kudrovs nokrita, viņam gāzās virsū vēl divi, bet viņš, pa zemi locīdamies, izrāvās, pacēlās uz viena ceļa un ietrieca garajam vēderā. Garais noliecās gandrīz ar degunu pie zemes, it kā to badīdams. Kudrovs uzrāvās kājās un kliedza:

— Timoša, bēdz!

Kudrovam no mugurpuses uzbruka tas ar tiem slīpajiem pleciem un žņaugdams vilka viņu sev klāt. Kudrovs ar pakausi tam ietrieca pa degunu. Šis palaida viņu vaļā un ar vienu roku sāka grābstīties padusē, bet ar otru spiest ciet sasisto degunu. Kāds uzkāpa Timām uz elkoņa, iespēra ar papēdi un aizgriezās. Tima iekaucās, aiz sāpēm viņam sametās tumšs gar acīm. Kad viņš tās atvēra, viss bija klusu, tikai netīrais ūdens novadkanalā plunkšķēja. Likās, ka viņam piedurkni kāds būtu ar nokaitētām dzelzs skaidiņām piebēris, tik smaga bija roka un neizturami sāpēja. Tima pacēlās uz veselā elkoņa. Kājas pie vēdera pievilcis, zemē gulēja Kudrovs. Seja rāma, un pie krūtīm piespiestajām rokām izplesti pirksti. ..

Tima gulēja gultā, viņa roka, notīta resna, bija nolikta uz maza spilventiņa. Mutes kaktiņā uzplēstā āda neciešami sāpēja. Māmiņa sēdēja līdzās un, acis nodūrusi, klausījās Kapeļuchina runāšanā.

Kapeļuchins, piesardzīgi mutei priekšā aizlicis roku,

ieklepojas un, cenzdamies noklusināt savu spēcīgo balsi, čukstēja:

— Te, Varvara Nikolajevna, partiju skart nevajag. Jāprasa mātes jūtām. Družina lika tā: ja mātes sirds atvēl, tad jā, citādi ne. Ja Tima atcerēsies kādu, paldies! Taču kāda aste viņiem varbūt vēl palikusi. Mēs, protams, par zēnu būsim nomodā, bet bažas par atriebību ir vietā. Tā ka, lūdzu, jums jāizvēlas.

Māmiņa paraudzījās uz Timu, liegi noglāstīja viņa vaidziņu un padevīgi sacīja:

— Lai viņš pats izšķir.

— Es iešu, — Tima ar pūlēm pateica savādā burbuļojošā balsī, jo viņš varēja runāt tikai ar vienu mutes kaktiņu. — Nebaidos.

Nakti strādnieku družina ielenca Vitmaņu mājas fliģeli, kur atradās tā saucamās «Patriotisma veicināšanas biedrības» štābs. Šīs biedrības priekšgalā atradās avīzes «Severnaja Žizņ» feļetonists, vietējo anarchistu barvedis Sergejs Sedojs.

Visu baru saņēma pilnīgi negaidot. Kapeļuchins ar saviem spēcīgajiem pleciem izgāza durvis un drūmā balsī uzsauca:

— Nekustēties, citādi nošausim!

Jakuškins ar lūku somu apstaigāja visus arestētos, atņēma tiem pistoles, nažus un čuguna svaru bumbas, kas bija piesietas jēlmītās siksnās, un, salicis visu somā, teica:

— Ar melnās sotņas instrumentiem rīkojaties? Neglīti!

Sergejs Sedojs, spēcīgs, izskatīgs vīrs, milzīgu atsegtu

pieri virs zilajām, viltīgajām ačelēm, stērķelētās aprocēs iekļautās rokas plātīdams, sašutis iesaucās:

— Biedri! Kas jums devis tiesības atbruņot revolūcijas kaujas spēkus?

— Ar šito tu dabūsi revolūciju! — Jakuškins parādīja Sedojam savu spalvaino, ar krāsu notriepto dūri.

Pieliekamajā strādnieki atrada sieviešu kažokus un lielu toveri, piebāztu ar zvērādām.

— Kas tad tas, ar laupīšanu arī nodarbojaties? — Ka-peļuchins noprasīja.

— Buržuāzijai ekspropriētais īpašums, — Sedojs nevērīgi izmeta.

Timu atveda ratos līdz Vitmaņa mājas vārtiem tūbu vēlējs Šurigins. Viņš piesardzīgi zēnu visgarām noklāja ar sienu un vaicāja:

— Vai varēsi redzēt? Nu un tagad vairs ne vārda! Es sēdēšu, tev pagriezis muguru, ja kādu no tiem ieraugi, piebiksti man ar kāju, es tad iegaumēšu.

— Es tā negribu, — Tima protestēja.

— Kā tad tu gribi? — Šurigins noskaitās. — Saviem vecākiem bēdas sagādāt? Guli, citādi nopēršu kā savējo. — Viņš pat pēc siksnas jau ķērās, bet laipnība no sejas neizzuda.

Arestētos veda laukā pa vienam, Jakuškins tos apgaismoja ar lukturi un prasīja Šuriginam:

— Purnu apskatīji? Tad skaties tālāk. Krūtis, vēderu, kājas, nu? ...

— Nevaru pateikt, — Šurigins izgrūda.

Tad pēkšņi lukturis apgaismoja sasvīdušu seju ar palsu čupru virs šaurās pieres un ģimnāzistā cepuri uz pakauša.

— Tas ir viņš! — Tima paceldamies iesaucās un sāka ar kājām spārdīt sienu nost.

Bet Šurigina spēcīgās rokas ievēla viņu atpakaļ ratos. Kāds iesaucās: «Turi ciet!» Rati parāvās uz priekšu, Tima ar veselo roku ieķērās ratu malā, lai neizkristu, kad priekšā atskanēja sīks, žēls kliedziens, kā kaķēna pīkstiens, un nošļakstēja ūdens. Rati apstājās. Tima piecēlās un ieraudzīja, ka gar novadkanalu nesteigdamies iet Šurigins un kaut ko

no kanala malas biksta ar kāju, it kā akmentiņus spārdītu. Kur kanals pazuda zem dēļu seguma, viņš apstājās, notupās uz ceļgaliem, noliecās un paraudzījās zem seguma. Tad izslējās, piegāja pie ratiem, pabāza medību bisi zem siena un izklaidīgi vaicāja Timām:

— Vai roku nesagrūdi? Zirgs pārbijās, saslējās divkājās.

Viņš iesēdās, pagrieza zirgu un soļos brauca atpakaļ.

Aizelsies ar revolveri rokās pieskrēja Kapeļuchins un

jautāja:

— Nenoķēri?

— Kur nu, — Šurigins pameta ar roku.

— Ak tu nolāpīts, — Kapeļuchins nīgri iesaucās. — Tātad pašā deguna priekšā ņēma un aizbēga?

— Nekas, nav jau viņam vairs tālu, kur skriet, — drūmā balsī teica Šurigins un pameta ar galvu uz kanala pusi.

— Ko tad tu dzen velnu? — Kapeļuchins noskaitās.

Bet Šurigins, ar brūno aci dusmīgi pašķielēdams uz ratiem, skarbi pateica:

— Vai mums ir tiesības sapostīt bērna sapņus? Tu saproti, stulbeni, kas ir bērna sapņi? Jau tā esmu aptraipījies, — viņš iesita ar dūri sev pa krūtīm. — Saproti? Nu un diezgan!

Tima kādu mēnesi nogulēja gultā. Kad no rokas noņēma ģipsi, tā bija izdēdējusi, āda ļengana, pelēka, grumbuļaina. Roku elkonī bija grūti saliekt, bet pirksti visu laiku bija auksti.

Tima visas šīs dienas, kamēr slimoja, jutās laimīgs.

Pie viņa vienmēr bija māmiņa. Tikai tādēļ viņš mierīgi panesa sāpes. Taču prāts bija nemierīgs, ka māmiņa, tiklīdz viņš izveseļosies, atkal aizies. Lai ilgāk varētu padzīvot ar māmiņu, viņš slepus raustīja apsēju, lai roka tik ātri nesadzītu.

No Jakova viņš uzzināja, ka visus, kas par Kudrova nogalināšanu bija arestēti, pilsētas varas orgāni izlaiduši no cietuma. Sedojam likuši priekšā, lai tas savu organizāciju iekļauj «tautas milicijā», kas bija savervēta no vecāko klašu ģimnāzistiem, solidu namu īpašniekiem un tirgotājiem.

Strādnieku družinas un proletārisko strādnieku miliciju armijas virspavēlnieks pavēlēja atlaist. Ieročus, pat medību bises, lika nodot varas orgāniem.

Sedojam ieteica atdot salaupīto mantu bijušajiem īpašniekiem, un viņš ar ormani izvadāja mantas pa mājām, atvainojās un brīdināja:

— Ja mēs, anarchisti, tikai pieskārāmies citu īpašumam, tad boļševiki jums atņems visu līdz pēdējam.

Pa pilsētas ielām staigāja kazaku patruļas. Mājā ar skaistajām kolonām, tā saucamajā «Brīvības namā», novietojās speciālā kara komandantūra. Švīti oficieri izdzītām uzacīm un nekautrīgām sejām transportēja šurp arestētos ar vecmodīgu cietuma karieti, kuras pakaļējās durtiņās bija dzelzs restes.

Pilsētā svinīgi un ceremoniāli notika parakstīšanās uz «Brīvības aizņēmumu». Savāktie līdzekļi bija domāti karam ar Vāciju līdz galīgai uzvarai.

Pilsētas Valsts bankas divstāvu ēka, masiva, solida, atgādināja kroņa kantorgalda stativu. Šo līdzību vēl pastiprināja milzīgās parādes durvis, kas bija krāsotas ozola imitācijā. Abpus ķieģeļu pakāpieniem sēdēja divas ģipša lauvas mopša lielumā ar izvalbītām acīm. Platais balkoniņš balstījās uz kariatidēm — ģipsī veidotām sievietēm ar lielām krūtīm, aiz pakauša saliktām spēcīgām, muskuļainām rokām kā krāvējiem. Uz frontona, tai vietā, kur senāk bija pielīmēts ģipša divgalvainais ērglis, tagad rēgojās balts laukums. Divas kolonas ar apmetumu zilā marmora rakstā atradās zem lieveņa nojumes, un pats lievenis līdzinājās katafalkam. Skārda izkārtne, kas atgādināja vara lenti ap policista cepuri, bija

piesista zem paša jumta, bet ērgļi uz tas aizkrāsoti ar okeru.

Pašreiz šī solidā ēka izskatījās pēc svētkiem saposta tirgus balagana. Virs logiem izkārtas skuju vītnes ar krāsainiem karodziņiem, bet uz balkona stāvēja padzīvojusī intimu romanču dziedātāja Veronika Čarskaja ar nobronzētu kokoš-ņiku galvā un pati koši izrakstītā sarafanā. Pie cietajām lieko matu pīnēm plivinājās rožainas un gaiši zilas lentes, bet pati Veronika Čarskaja nepārtraukti smaidīja, atsegdama žilbinoši baltos mākslīgos zobus, kādi bija pārdošanā Goca aptiekā.

Veronikas Čarskajas pienākums šodien bija publiski uz vaiga noskūpstīt tos pilsoņus, kurus uz balkona izveda bankas ierēdņi, kad bija no tiem saņēmuši labu naudas žūksni «Brīvības aizņēmumam».

Pagodinājuma veids par patriotismu bija atkarīgs no iemaksātās sumas. Vieniem ierēdnis bankas telpās pateica īsu «paldies», otriem viņš teica «paldies» un paspieda roku, trešiem teica «paldies», pasmaidīja un ar abām rokām paspieda roku, ceturtos izveda uz balkona, kur tiem pilsētas galva Savies teica «paldies» un publiski spieda roku, bet pēc tam, pats atvirzījies soli tālāk, pamāja Veronikai Čarska-jai aplaimot ziedotāju ar skūpstu. Bija arī tādi, kuriem piedevām pie skūpsta pūtēju orķestris, kas stāvēja zem balkona, spēlēja tušu. Dažiem par godu — tādu gan nebija daudz, tikai Pičugins, Zolotarevs, Mačuchins un Vitmanis — vēl papildus visam minētajam pilsētas* dārzā neliels lielgabals izšāva salutu. Pēc šās šaušanas visi, kas atradās uz balkona, izņemot pašu ziedotāju, nonāca patriotisma afektā. Veronika Čarskaja centās trāpīt viņam uz lūpām papildu skūpstu, bet Savies sava mazā auguma dēļ apskāva ziedotāja vēderu un, piespiezdams vaigu virs viņa vestes augšējās kabatas, atgādināja ārstu, kas izklausa slimnieku. Ar Jura krustu apbalvoto oficieru savienības pārstāvis, kuram izsistā

acs bija pārsieta ar melnu drānu, kliedza «urā» un, izvilcis zobenu, salutēja ar to, pie kam Veronika Čarskaja katru reizi nodrebēja un, baidīdamās no tērauda draudīgā mirdzuma, pie kāda piespiedās.

Pie bankas kantora letēm dežurēja patrioti ar dažādu pilsētas iestāžu kalpotāju sarakstiem un ar «putniņiem» atzīmēja ieradušos, kā arī iemaksātās naudas sumu. Kas izvairījās no patriotiskā pienākuma vai bija skopi, tiem pieteica boikotu. Iestādēs uz viņu galdiem tika izlikti papīri, uz kuriem bija uzzīmētas cūkas ar vācu kasku galvā. Ar tiem bija aizliegts sasveicināties, sarunāties, un šveicars nedrīkstēja no viņiem saņemt mēteli un galošas. Viņu tintnīcās lēja eļļu, un daži sevišķi «dedzīgi» patrioti pat lika zem viņu krēsliem pistonus.

Tādēļ mazdūšīgākie, kam bija lielas ģimenes, nesa uz banku sudraba karotes, senlaicīgas svētbildes sudrabā, atdeva pat laulību gredzenus.

Lai nu būtu kā būdams, šie pagodinājumi, ar kādiem ļaudis tika apveltīti, atstāja lielu iespaidu uz Timu, kad viņš stāvēja pie pilsētas bankas dīkdieņu vidū. Tik ļoti gribējās, lai arī viņa tēvam uz balkona publiski paspiestu roku un varbūt pat ragu orķestris nospēlētu tušu.

Pārnācis mājās, Tima sāka pārmeklēt istabu, gudrodams, ko viņš varētu ziedot. Skārda tējas burciņā viņš atrada caurumotu sudraba karotīti ar tādu pašu caurumotu vāciņu. Bez tam viņš vēl sameklēja māmiņas sudraba uzpirksteni adatu un diegu kārbiņā un kumodē ieraudzīja vecu portfeli, kam bija piestiprināta sudraba plāksnīte vizitkartes veidā ar atliektiem stūrīšiem, uz kuras bija rakstīts: «Nākamajam izcilajam inženierim no Vareņkas».

Paņēmis galda nazi, Tima sāka sudraba plāksnīti skrubināt nost no portfeļa. Pie šās nodarbošanās viņu pārsteidza tēvs.

— Tēti, — Tima norūpējies sacīja, — es tev to visu savācu aizdevumam. Karotīti, tā tikpat ir caura, uzpirksteni un, paskaties, šo plāksnīti.

— Labi, labi, — tēvs izklaidīgi atbildēja. Tad paņēma no Timas rokām uzpirksteni, domīgi to pagrozīja pirkstos un iebāza kabatā.

— Uzpirksteņa vien par maz. Ņem arī to, — Tima teica, sniegdams tēvam pārējās lietas.

Taču tēvs neņēma. Apsēdies uz ķeblīša un ar delnu glaudīdams ceļgalu, turklāt viebdamies, it kā tas viņam sāpētu, tēvs teica:

— Zini, draudziņ, es esmu pret karu. Es tev jau teicu, ka šis karš vajadzīgs tikai buržuāzijai — krievu, angļu, franču, bet tautai tas sagādā neaprakstāmas ciešanas.

— Kādēļ tad tu ņēmi uzpirksteni? Es domāju, ka tu piekrīti.

— Uzpirksteni? — Tēvs brīnījās. — Tāpat vien, par piemiņu.

— Kādēļ par piemiņu?

Tēvs pasmaidīja, pievilka Timu sev klāt un, cieši raudzīdamies viņam acīs, sacīja:

— Es nesen aizsvilos un sabiedriskā vietā izteicu savus uzskatus par karu. Pašreiz, liekas, atkal darbojas lauka kara tiesas, kas soda par pretkara propagandu. Es, protams, esmu gatavs katrā laikā arī tiesā pateikt to pašu. Vai tu zini, kas ir mūsu komiteja?

— Nu, tas laikam Rižikovs?

— Pilsētā — Rižikovs, bet mums uz dzelzceļa ir sava komiteja. Tā man lika aizbraukt uz vienu vietu. Tā ka man, redzi, jāaizbrauc. Māmiņa visu uzzinās. Tikai par uzpirksteni tu viņai nesaki.

— Tu domā, ka viņai uzpirksteņa būs žēl? Ņem, ja gribi, arī karotīti un to plāksnīti.

— Tu būsi labs puika? — tēvs vaicāja.

Tima apskava tēvu un piespieda vaigu pie viņa vecas dzelzceļnieka žaketes, kas oda pēc karbola.

Vakarā vēlu, kad Tima gāja gulēt, pie durvīm kāds svešādi pieklauvēja. Tima atņēma krampi. Uz sliekšņa stāvēja oficieris brūnā frenci un tādās pašās brūnās, platās galifē biksēs. Bikses bija tik platas, ka viņš atgādināja krūzi. Oficieris klusēdams staigāja pa istabu, ar sasprindzinātu uzmanību skatīdamies apkārt.

— Viens pats?

— Nē, divatā, — Tima sacīja.

— Kas vēl ir? — oficieris uztraucies vaicāja.

— Nu jūs taču.

Oficiera seja tāpat palika bažīgi nekustīga, tad pēkšņi viņam paspruka dziļi smiekli un, sejai vienā mirklī pārmainoties, viņš skarbi teica:

— Nu, nu, bez tādiem jokiem!

Viņš apsēdās. Nolika zobenu starp kājām un, raudzīdamies uz tā rokturi, vaicāja:

— Uzvārds?

— Kam?

— Tavs.

— Sauciet mani par Timofeju, — teica Tima.

— Tātad Sapožkovs?

— Vai tad visiem Timofejiem tāds uzvārds?

— Neizlaidies, puika! — Oficieris drūmi sacīja. — Citādi, zini, varu vēl... noskaisties.

— Bet jūs jau noskaities atnācāt.

— Vai tēvs mājās? — Oficieris savaigstījās, pameta ar roku un pārvaicāja: — Tas ir, kur viņš pašreiz atrodas?

— Vai jūs par tēti jautājat?

— Tēvs un tētis — tas ir viens un tas pats.

— Vai tad jūs viņu neredzējāt?

— Kur? — Oficieris satrūkās.

— Nu tur, — Tima pameta ar roku, — uz balkona. Viņš tur aiznesa ziedojumus.

— Pļāpā, puika! Tavs tēvs nav no tādiem. Ko tu ar mani jokus dzen! — Oficieris pārlika vienu kāju pār otru, tad noliecās, tā ka ar medaļām un krustiem nokārtās krūtis skāra Timas seju, un vaicāja: — Vai redzi, cik daudz regaliju?

— Tātad jūs esat drošsirdīgs?

— Nu jā! — oficieris apgalvoja.

— Pastāstiet, kā jūs šāvāt vāciešus, — Tima laipni lūdza. — Esiet tik labiņš!

Tima jau visu laiku juta, ka šim oficierim ir kaut kas kopējs ar to cilvēku, kas kādreiz tik zemiski viņu tur «Muižnieku apmetnē» piemānīja. Un viņš izgāja cīņā ar šo oficieri, ņemdams palīgā visu savu bērna viltību un atriebības naidu.

— Vai vēlaties dzert tēju? — Tima piedāvāja.

— Nu, lūdzu, pacienā!

— Es aizskriešu pēc ūdens.

— Nu, puika, tu jau dzen velnu! — Oficieris pat pagājās līdz durvīm. — Es skatos, ka tu esi mācīts.

— Ļoti, — Tima lielīdamies piekrita. — Varu noskaitīt fabulu «Kaķis un pavārs».

Oficieris izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un parādīja Esfiras fotogrāfiju, kas atradās tur iekšā.

— Vai tu šo sievieti pazīsti?

— Vai tā ir jūsu līgava, jā? — Tima priecājās.

— Muļķi, kādēļ tad līgava?

— Līgavu fotogrāfijās tā nēsā līdzi.

— Esi gan tu, puika, stulbenis, — oficieris nopūtās. — Tā taču ir jūsu paziņa!

— Parādiet vēlreiz, — Tima ilgi raudzījās krustmātē Esfirā, tad sarūgtināts sacīja:

— Nē, mums tādas nav.

— Kas tad ir jums pazīstami?

uo

— Vai visus uz pirkstiem noskaitīt? Pičugina kungs — viens, dakteris Šuchovs — divi, dakteris Androsovs — trīs, Georgijs Semjonovičs ...

— Kas par Georgiju Semjonoviču? — Oficieris ieinteresējās.

— Nu, pilsētas galva, — vai tad jūs viņu nepazīstat? — Tima pat sašuta.

— Ak šitā, — oficieris apņēmīgi pateica. — Pietiek! Saki, kur tēvs?

— Vai jums adresi vajag?

— Nu tieši to, — oficieris jau priecājās.

— Es aiziet zinu, bet adresi nezinu.

— Parādīt vari?

— Lūdzu, — Tima bija ar mieru. — Tikai tālu jāiet.

— Nekas, man ir važonis.

Kad viņi izgāja no mājām, dārziņā pie vilkābeles krūma Tima pamanīja divus nepazīstamus cilvēkus. Oficieris, garām ejot, viņiem pateica:

— Vienam palikt, otrs seko man līdzi! — Turklāt palielījās: — Liekas, pavedieniņš būs rokā.

Uz ielas bija tukšs un kluss. Pie debesīm plakans kā pielīmēts spīdēja mēness, izraibināts ar netīriem mākoņiem. Vējš oda pēc samazgām un pūta sejā putekļus, smalkus kā pelni.

Bija jau izgaisis brašais cīņas satraukums, ko Tima izjuta, kad sarunājās ar oficieri, izlocīdamies no viņa āķīgajiem jautājumiem. «Nu, pavadās mani pa pilsētu stundiņu, divas,» Tima skumīgi domāja, «teikšu, ka esmu aizmirsis un nevaru vairs atrast to māju. Tikai kādēļ gan vajadzēja izgudrot tādu nekam nevajadzīgu varonību? Tētis teica, ka nenāks vairs mājās. Tātad oficieris varēja sēdēt viņu mājā, cik tīk, tikpat nesagaidītu. Nekādas vajadzības nebija tā mānīties, drīzāk varēja vēl ko sabojāt ar tādu mānīšanos.»

Tima samulsis teica oficierim:

— Tēvocīt, jūs uz mani nedusmojieties, es naktī to māju nevarēšu atrast, un tur jau tagad tikpat neviena nav. Tas ir tur, kur uz galda spēlē kaula bumbiņas.

— Tātad uz biljarda namu gribēji aizvest, — domīgi teica oficieris un vaicāja cilvēkam civilā: — Nu, Grizlov, iznāk, ka viņš no mums izsprucis?

— Vienu momentiņu, — civilais vīrs teica un pievērsās Timām: — Jaunais cilvēk, ieiesim dārziņā parunāties.

Tima apsēdās uz sola un vaicājoši paraudzījās cilvēkam sejā, kas viltīgi pār viņu bija noliekusies.

— Pacel druscīt kreklu, es paskatīšos, vai tev tur kas nav paslēpts.

Tima paklausīgi pacēla kreklu, un svešais cilvēks cietiem, spēcīgiem pirkstiem sagrāba viņam ādu uz vēdera, pavilka uz priekšu un ar delnas malu no visa spēka trieca pa izstiepto ādu.

No briesmīgām sāpēm Timām aizrāvās elpa un tumšs vien nogriezās gar acīm, bet viņš pats atkrita augšpēdu.

— Atkārtosim vēlreiz, — teica cilvēks un vilka atkal Timas vēdera ādu un atkārtoja sitienu. — Saki, kur tēvs! Nezini? Tātad vēlreiz .. .

Tima svaidījās dedzinošās sāpēs kā dūmos, lai arī kā viņš pūlējās pakustināt muti, kaut drusciņ ievilkt elpu, nekas neiznāca, apkārt nekā cita nebija kā melni dūmi, kas piepildīja visu. Un cauri šai tumsai it kā pa sapņiem bija redzama seja lieliem vaigu kauliem, stāvus sasukātu sirmu matu ietvarā, tik ļauna, tik pazīstama, un balss, kas izrunāja briesmīgo «vēlreiz», skanēja tāpat kā toreiz «Muižnieku apmetnē» — pieglaudīgi un ļauni. «Tas ir viņš, atkal viņš, tas cilvēks ...» — dunēja puisēna ārkārtīgi satrauktajā apziņā kā zvana sitieni. Pēc tam viņš izdzirda ķērcošu, sakaitinātu oficiera balsi:

— Pārtraukt!

— Jūsu labdzimtība, es taču tikai ar ceturtdaļspēka. Banciņas, — pieglaimīgā, iztapīgā balsī teica cilvēks civilā.

— Ak tu lops, — oficieris nikni nolamājās. — Vai tad bērnam tā var! — Un noskaities skaidroja: — Bērnus sit ar siksnu pa mīkstumiem, nevis tā.

— Un zilumi? — Civilais aizvainots sacīja. — Mums taču jāapsver. Pēc banciņām nav nekādu lietišķu pierādījumu. Tā mūs mācīja pa vecam. Turklāt jāpiebilst, ka mūs ar bagātāko pieredzi no bijušās ochrankas pārskaitīja šodienējā pretizlūkošanā. Jūs vēl šinī darbā, piedodiet, esat tikai iesācējs.

Tima gulēja ar karstu, kailu vēderu uz valgās zemes un elpoja īsi, bieži. Apziņa viņam atgriezās lēni.

No netīrajiem mākoņiem kā no lupatām izvēlās milzīgs mēness. Tas apspīdēja koku, tievu koku, kura baltie ziedu čemuri uz brūnajiem kātiņiem smaržoja rūgteni un maigi. No koka uzplūda kaut kas tik mīļš, pazīstams, bezgala labs un bezgala maigs. «Māmiņ, māmulīt,» Tima čukstēja. Viņš pierāpoja pie koka un, pieturēdamies pie stumbra, piecēlās, piecēlās un vaidēja: «Briesmīgi sāp.» Tad vaicāja: «Varbūt man zarnas pārsistas?» Viņš sāka raudāt, piespiedis vaigu pie vēsā, gludā stumbra. Māmiņai šī ieviņa ļoti patika, un viņa to tā mīlīgi bija iesaukusi — par «Sibirijas ķirsīti». Kur pašreiz māmiņa? Vai viņa zina, kas ar mani noticis? Varbūt aiziet pie viņas uz komiteju un visu izstāstīt — viņai un Ri-žikovam? Bet nē, nedrīkst. Tētis teica, ka tādos gadījumos nedrīkst staigāt cits pie cita, var vēl kādam iziet slikti, var atvilkt līdzi ēnu, tā viņi sauc spiegus. Bet viņš Grizlovu pazina. Iznāk, ka Grizlovs ir tētes ēna un tagad varbūt arī Timas ēna. Tagad ilgi jādzīvo vienam, lai kādam nenodarītu ļaunu.

Tima aizvilkās mājās, izģērbās, iegūlās gultā, apsedzās ar māmiņas mēteli un virsū uzvilka segu. Tad atcerējās, ka aizmirsis aizkrampēt durvis. Bet iedomāja: «Ko tur krampēs? Varbūt viņi vēl nāks.» Nē, tomēr jāaizkrampē. Viņš tagad

ш

neparko netaisīs vaļā. Ja lauzīsies istabā, izlēks pa logu. Tima piecēlās, aizkrampēja durvis, bet logam bultu atvilka vaļā.

Iegūlies gultā, Tima domāja: «Es tomēr pareizi darīju, neesmu nekāds muļķis, vēders tomēr vesels, tikai vēl ļoti sāp. Bet tās vairs nav tādas sāpes kā tad, kad sāpēja zobs. Zobs sāpēja stiprāk.»

Atcerēdamies savas zobu sāpes un kādas ciešanas bija māmiņas sejā, kamēr viņam sāpēja zobs, Tima iemiga, domādams tikai par māmiņu.

Rītā viņu uzmodināja piesardzīgs klauvējiens pie durvīm. Tomēr Tima necēlās augšā. «Varbūt tie atkal? Bet kādēļ tad tik piesardzīgi un saudzīgi? Ja nu māmiņa? Nē, māmiņa klauvē tā ātri, nepacietīgi, priecīgi. Jakovs? Nē, Jakovs piedauza ar kāju pie durvju apakšmalas. Neatsaukšos, lai domā, ka neesmu mājās.» Tima ietina galvu segā. Nē, tā tomēr nevar. Ja nu kāds pazīstams?

Cilvēks aiz durvīm vairs neklauvēja.

Tad sauca, pēc visa spriežot, noliecies pie atslēgas cauruma:

— Vai Sapožkovs Timotejs šeit dzīvo? *

Tima izlēca no gultas, pieskrēja pie durvīm, tad šaubīdamies apstājās pie sliekšņa. Tie jau ir viltīgi, varbūt kādu citu atsūtījuši. Vai nu mazums tādu.

— Puisīt, — sauca cilvēks aiz durvīm, — mani tava māmiņa sūta. Atver!

Tima žigli atrāva krampi un atgrūda durvis. Viņa priekšā stāvēja nepazīstams cilvēks sagurušu seju un ar baltu lakatiņu pārsietu vaigu.

— Vai jums sāp zobi? — Tima vaicāja.

— Nē, tas tāpat, — teica svešinieks un uzmanīgi apskatīja istabu. — Varvarai Nikolajevnai par tēti jau viss zināms un arī par tiem, kas bija te mājās.

— Un par vēderu? — Tima apvaicājās.

— Kas par vēderu? Nesaprotu.

— Mans, — Tima raudulīgi sacīja. — Mani par tēti tā sita! — Un viņš ar plaukstu parādīja gaisā. Taču, redzēdams, ka cilvēks tomēr nesaprot, Tima pacēla kreklu un vaicāja: — Redzat? Tur vēl ar nagiem saskrāpēts.

— Manu mīļo puisēn! — Cilvēks izmisis iesaucās un, noslīgdams uz krēsla, vaicāja: — Ko nu mēs darīsim? Vajadzētu uz slimnīcu ...

— Nevajag uz slimnīcu. Es jau varu pat apsēsties. Redzat? Viņš jau tikai ar ceturtdaļspēka sita, citādi jau droši vien būtu vēders pārsprādzis.

— Klausies, ko tev teikšu, — sacīja svešinieks, — pagaidām tu pasēdi mājās, drīz vien pēc tevis ieradīsies viens biedrs. Tu tad padzīvosi pie viņa, ar mieru? Viņš ir labs.

— Bet vai māmiņa zina?

— Bez māmiņas ziņas, draudziņ, tādus jautājumus neizšķir, — svešinieks nopietni sacīja un aizgāja.

Jānis Vītols sēdēja uz lielas bērza cibas, kurai virsū kā bungām bija uzstiepta āda, un, starp apaļajiem, resnajiem ceļgaliem iemiedzis zābaku liesti, dzīdams izmērcētajā pazolē koka tapiņas, pamācīja Timu.

— Cilvēkam, kad viņam stipri jādomā, jābūt ar tik aukstām asinīm kā vardei. Es uzstājos franču cīņā. Man taisa dubultnelsonu un liec kaklu. Dubultnelsons ļoti nepatīkams. Pretinieks paceļ mani no paklāja un purina kā cisu maisu. Tas ir sāpīgi un bīstami. Šis mani purina. Svars man septiņi pudi un divdesmit septiņas mārciņas, zolotņikus nemaz nav ko skaitīt. Šis mani purina un zaudē spēkus. Es mazliet atpūšos, tad izdaru strauju kustību. Slīdu uz priekšu. Un atrodos jau parterā. Tas nozīmē, ka guļu uz paklāja un elpoju mierīgi. Šis mēģina mani ņemt parastajā nelsonā, es rokas uz augšu un saņemu viņu uz pakauša atslēgas tvērienā. Viens

sviediens — un viņš ar abiem elkoņiem pie paklāja. Un es viņu ar krūtīm spiežu pie zemes.

— Kādēļ tad jūs esat kurpnieks, ja cīkstonis? — Tima dzēlīgi vaicā.

— Mazu laiciņu tiku strādājis arī kuģu būvētavā, — nemaz neapvainojies, skaidro Vītols. — Man šis darbs ļoti patika. Bet mēs sarīkojām lielu streiku, un es kļuvu par cīkstoni, lai būtu ko ēst.

— Bet par kurpnieku?

— Par kurpnieku izmācījos cietumā.

— Tad jūs esat revolucionārs?

Jānis ar plaukstu bružā īsi apcirpto galvu un, mulsi paraustījis plato, apaļo plecu, skaidro:

— Es jau esmu pavisam maziņš, pavisam vēl negatavs.

Timām nāk smiekli, raugoties uz Vītola spēcīgajām krūtīm, uz viņa kailajām, masivajām rokām, kas klātas vasaras raibumiem un kur zem baltās ādas spēji savelkas muskuļi, it kā tur būtu paslēptas kroketa bumbas.

Taču Jānis nesamulst.

— Puisēn, — viņš saka rāmā balsī, — es esmu bijis katorgā un redzējis tur cilvēkus, kuri jau toreiz zināja, kas notiks ar Krieviju.

— Vai katorgā jūs stipri mocīja?

— Nē, tā pa druskai. Tikai sals nav patīkams, kad plāns apģērbs.

— Vai latvieši ir tie paši krievi?

— Nē, mēs esam cita tauta.

— Vai jums arī vajadzīga revolūcija?

— Revolūcija? Tā, puisēn, ir tāda lieta, kas vajadzīga visām tautām.

— Bet vai tagad revolūcija beigusies?

Jānis sarauca palsās uzacis, nošņācās caur strupo, mazliet uzrauto degunu un dusmīgi teica:

— Ek, revolūcija —* tā ir cīņa. Pašreiz mums iet tā slik-

tāk. Vēlāk būs labāk, bet vēl vēlāk, — Jānis ar rokām izdarīja kustības, it kā kādu apgāzdams un, raudzīdamies uz Timu ar šaurām, zilām acīm, līksmi pateica: — būs pavisam labi. — Tad atkal atkārtoja: — Bet pašreiz ir tā sliktāk.

— Māmiņai arī?

— Māmiņai arī.

— Bet tētim?

— Tētim arī.

— Bet jums?

— Tuk-tuk, mans darbs man sokas, man netīk maigas rokas, — Jānis šķelmīgi uzvilka meldiņu.

— Tēvocīt, jūs esat ļoti labs cilvēks, — Tima sajūsmā pateica.

Jau veselu nedēļu Tima dzīvoja pie Jāņa Vītola, izbaudīdams viņa tēvišķās rūpes un higiēniskās audzināšanas principus.

Rītos Vītols cēla Timu pulksten piecos augšā, atvēra vēdlodziņu un lika viņam vingrot pēc Millera metodes. Vingrojumu tabula bija ar zābaku nagliņām piesista pie sienas. Pēc tam viņš lika Timām iekāpt emaljētā bļodā un uzlēja viņam virsū aukstu ūdeni.

Brokastīs Jānis pavēlēja Timām ēst vairāk speķi.

— Man nelabi, — Tima gaudās.

— Nekas, — Jānis teica, — pieradīsi. — Un rūpju pilns piebilda: — Tevi partija nodeva manās rokās, un es gribu tevi saprātīgi audzināt. Ej nu ārā paelpot svaigu gaisu.

Pēc pusdienām Jānis Timām lika atgulties. Vēlāk cienīgi pastaigājās ar viņu pa ielu. Atgriezies no pastaigas, Tima rakstīja diktātu, rēķināja aritmētikas uzdevumus. Un Jānis rūpīgi, pēc lielas domāšanas, krekšķēdams un ilgi šaubīdamies, ielika viņam atzīmi.

Pirms iemigšanas Jānis skumīgā balsī lasīja Timām priekšā Puškina dzejas, brīžiem apstādamies pusvārdā un ar dūri slaucīdams acīs saskrējušās aizkustinājuma asaras.

Reiz, kad Tima ar Jāni pilsētas parkā pastaigājās un Jānis uzmanīgi vēroja gājēju apavus, lai, kā viņš teica, «noskatītu kādu interesantu fasonu», Tima ieraudzīja aiz ceriņu krūma uz soliņa sēžam Sofju Aleksandrovnu. Viņas seja bija bēdīga, mati gludi sasukāti, Viņa raudzījās caur koku zariem uz aleju, kur ar bonnu pastaigājās Ņina. Sofja Aleksandrovna Timu nepamanīja. «Ļoti labi, ka nepamanīja,» Tima skumji nodomāja. «Toreiz taču viņš bija ar Kudrovu. Ja Kudrovs būtu bijis viens pats, viņš droši vien būtu varējis aizbēgt, bet viņš neaizbēga, un viņu nogalināja. Turklāt viņš, Tima, vainīgs, ka Sofja Aleksandrovna vairs nesatikās ar Kudrovu. Bet Kudrovs droši vien nezināja, ka to visu panācis Tima. Vai tas būtu ar viņu vairs tik draudzīgs, kā bija pēdējā laikā?» ...

Tima bieži skraidīja uz ostu pie Jakova, kas tagad dzīvoja mājiņā pie bojas sarga.

Jānis gan labprāt vienu viņu nekur negribēja laist. Bet Tima teica:

— Man ir draugs, un es nevaru viņu pamest.

— To gan nedrīkst, — Jānis piekrita. — Draugs cilvēkam ir ļoti ļoti svarīgs. Man arī bija Rīgā tuvs draugs. Ļoti skaists cilvēks.

— Kur tad viņš tagad?

— Nekur.

— Kā — nekur? Tā nevar būt, ka nekur.

— Var būt, — Jānis mierīgi skaidroja. — Ja cilvēks nav vairs dzīvs — tas nozīmē, ka viņa nav nekur . . .

Ļoti interesanti bija iet uz upi. Varenā Sibirijas upe, plata un spēcīga izpletusies plašajos krastos, dzidra un salta traucās uz okeānu. Taču ar katru gadu šī lielā ūdens maģistrāle kļuva pamestāka. Kara postījumu ēna bija skārusi arī viņu. Kādreizējā trokšņainā osta ar peroniem, peldošām

baltām piestātnēm, sardzes kuģiem, milzīgām kravas noliktavām un spīķeru kvartāliem bija kā pamirusi, rēgojās vienīgi vilku kārklu būdas, kurās mitinājās uz fronti aizdzīto upes ostas strādnieku un krāvēju ģimenes.

Senāk viens brauciens ar milzīgo tīklu, ko vilka velkonis, zvejniekiem deva tūkstošiem pudu zivju. Bet tagad jau sen pilsētnieki gāja cits pie cita ciemā ar savu sāli. Tirgū par mārciņu sāls atdeva pēdējo kreklu. Visa ostas pamale nejauki smirdēja: uzpircēji neņēma no zvejniekiem nozvejas, un upē atpakaļ iesviestās zivis sapuvušas tika sadzītas pie krasta un stiepās gar ūdens malu kā balts pelējums. Noliktavās kaudzēm puva kaltētas zivis. Bet dažu simtu verstu attālumā no upes cilvēki mira badā un ēda vārnas. Piegādāt viņiem zivis nebija iespējams. Zirgus bija rekvizējusi armija, bet dzelzceļš ar nolietotajām lokomotivēm pārvadāja tikai zaldātus uz fronti.

Sasieti plosti verstīm gari gulēja uz ūdens kā milzīgi, pelēki laukumi, piemirkusī koksne smagi iegrima ūdenī, un iegrimušajiem plostiem virsū krājās jauni. Kokrūpnieki nepārdeva kokus, prasīja, lai valdība paaugstina cenas, bet vilcieni kurināmā trūkuma dēļ ceļā apstājās. Ogļu šachtās notika nobrukumi, jo nebija kokmateriāla, ar ko tās nostiprināt. Gan pasažieru kuģi, gan velkoņi stāvēja ostās ar izdzisušām kurtuvēm. Nebija smēreļļu mašīnām, bet izlietot augu eļļu kuģu īpašniekiem šķita neizdevīgi. Ar pilnu jaudu strādāja tikai tvaika dzirnavas.

Graudu pārdošana tirgū bija aizliegta, graudus zemniekiem atņēma par cietām cenām, bet miltu cenas nebija ierobežotas, un dzirnavu īpašnieki, uzpirkdami graudus par cietām cenām un pārdodami miltus par nesamērīgi augstām cenām, sagrāba savās rokās milzīgus kapitālus.

Puisēni klusēdami raudzījās uz pamesto upi. Jakova acis, tik melnas kā ievogas, mirdzēja vien, kad viņš Timām čukstēja:

— Sādžās zemnieki sacēlušies. Uz «Toboļska» pavēlēts pacelt tvaiku. Tēvs domā, ka sūtīs soda ekspedicijas. Kapteiņa kajitē apmeties oficieris. Licis piekārt spoguli, lai varētu savu matu sasukājumu apskatīt. Sasukājums ar celiņu.

Un tūlīt norūpējies vaicāja:

— Kā tad būs, vai šodien uz samiem iesim?

— Vai tu maitu dabūji?

— Dabūju. Sasmacis tieši tā kā vajag. Ja vēl dieniņu paturētu, pārsprāgtu. Smird kā līķu kambaris.

— Ko līdz vakaram darīsim?

— Jāaizskrien uz dzirnavām. Jāsadabū milti. Nevar palaist garām, kad puiši sāks purināties.

Tvaika dzirnavu strādniekiem, kas no galvas līdz kājām bija noputējuši ar miltu putekļiem, pirms aiziešanas vajadzēja izpurināt savas drēbes uz speciāli šim nolūkam sagatavota un pagalmā izklāta brezenta. Tomēr neviens to nedarīja, jo visi labi zināja, ka ārā gaida vesels bars izsalkušu bērnu, kas lūgsies:

— Tēvocīt, purini man! Tēvocīt, jūs taču pagājušo reizi solījāt man purināt! ...

Viņiem paklāja zem kājām mašas un maisus. Uz šiem paklājiem strādnieki nopurināja miltu putekļus no saviem krekliem, svārkiem, biksēm, rūpīgi izgriezdami uz otru pusi kabatas.

Šoreiz tomēr bērniem neizdevās sadabūt miltus.

Dzirnavu pagalmā notika mītiņš. Garš, vājš strādnieks, uzrāpies uz maisu kaudzes, sizdams ar dūri sev pa krūtīm, tā ka miltu putekļi no viņa pacēlās kā mākonis, dedzīgi jautāja:

— Vai cilvēki nestāv jau no nakts pēc maizes? Bet ko viņi dabū? Šito! — Viņš parādīja pigu. — Un kur paliek milti? Domājat, ka Vitmanis pats tos aprij? Tak jau ne. Par neierobežotām cenām pārdod, aplaupa cilvēkus. Graudus no zemnieka pirkt nedrīkst — likums. Bet Vitmanis par miltiem

var prasīt, cik grib, — likums. Ādu plēst nost — likums. Jāpiesaka streiks. Ar kara laika likumiem lai mūs nebiedē.

Uz maisu grēdas viegli uzlēca Kapeļuchins.

Tima viņu uzreiz pazina un pačukstēja Jakovam:

— To es pazīstu.

— Vai tu re, šim visi pazīstami, — Jakovs atmeta ar roku, — ļauj klausīties!

— Biedri! — Kapeļuchins kliedza. — Nost ar karu! Nost ar tiem, kam karš vajadzīgs! Revolūcija, ko izdarīja proletariats, ir briesmās. Pie varas tie paši kapitālisti. Nodibinājuši militāro diktatūru, viņi grib nožņaugt revolūciju . ..

Dzirnavu vārtos aši iesoļoja praporščiku skolas vads. Bārdains oficieris ar Jura krustu pie krūtīm noņēma cepuri, ar mutautiņu noslaucīja pieri un pārmetoši sacīja:

— Ko tad jūs tā, proletārieši, graujat kārtību? Mītiņi un visādas citas sapulcēšanās tagad aizliegtas. Tā kā revolūcija ir beigusies un tā tālāk . . .

Un, izvalbījis savas acis, kas viņam bija tabakas krāsā un pieplūdušas ar asinīm, skaļi nobļāva:

— Izklīst! ...

Taču neviens strādnieks ne no vietas nekustējās. Bet tad pūlis sāka lēnām un draudīgi spiesties junkuriem apkārt.

Oficieris uztraucies paskatījās atpakaļ uz zobgalīgo Ka-peļuchinu un brīdināja:

— Ņemiet vērā, ka man ir pavēle pielietot pat ārkārtējus līdzekļus. Pēterburgā jau miers mājās, šitādus brāļus par tādām lietām nolaiž no kājas.

Garš, vājš strādnieks bālu seju vilka sev klāt šauteni no junkura rokām un, dusmās aizelsies, pieprasīja:

— Rādi šurp to daiktu! Paskatīšos, vai nav sabojājies. Esmu mechaniķis, izlabošu. Rīt labi agri vari atnākt pakal.

Kapeļuchins pacēla roku un ar savu spēcīgo balsi skaidri sacīja:

— Nu, biedri, tagad jūs paši redzat, ka taisnība bija mums, boļševikiem, kad jūs brīdinājām, ka buržuāzijā, cietusi vienu sakāvi pēc otras nodevīgajā karā pret Vāciju, pāries uzbrukumā pret strādniecību.

Tad pēkšņi viņš pieliecās un, norādīdams uz kādu junkuru ar garu kaklu kā zarnu, zobgalīgi vaicāja:

— Vai jūs nevarētu pateikt, kur atrodas Dardaneļi?

Junkurs nodrebēja no tik negaidīta jautājuma un vaicājoši skatījās oficierī.

— Nezina, — Kapeļuchins nevērīgi pateica, — bet gatavojas karot par jūras šaurumu . . . Nu, atvainojiet. — Un viņš apvaicājās tam pašam junkuram: — Liekas, jūs esat firmas «Kobrins un dēli» īpašnieku radinieks? — Pievērsdamies strādniekiem, viņš zobgalīgi teica: — Tas jau nu gan zina, par ko karot. Lai Kobrina firma līdz pat galīgai uzvarai pār ienaidniekiem varētu no satrunējušas vilnas ar mālu piejaukumu gatavot velteņus un nolīferēt tos kara resoram ... Ar to tad nu pagaidām klusītiņām izklīdīsim.

Kapeļuchins, viegli nolēcis zemē, no visām pusēm strādnieku ielenkts, devās uz izeju.

— Nu gan sadeva! — Jakovs sajūsmā murmināja. —- Uzreiz redzams, ka galvenais revolucionārs. — Tad pēkšņi sadrūma: — Mans tēvs no pašbrūvētā pavisam saputējis. Neviens negribēja vest soda ekspediciju pie partizaņiem, bet viņš uzņēmās. Un kas tur vainīgs? Šņabis. Ne jau velti ļaudis to nosaukuši par ķeizara dzērienu.

Brīdi klusējis, viņš papurināja melno, kuplo galvu un braši pateica:

— Ar miltiem nekas neiznāca, vajadzētu zivis vakariņām salūkot. Redzi, ko es atradu? — Jakovs lielīgi parādīja kādu sacietējušu brūnu lupatu, kas bija aplipuši ar spīdīgām zaļām zvīņām, kā nosarmojusi. — Mucā atradu. Katliņā novārīsim, būs zupai sāls.

Puisēni ilgi staigāja gar upes krastu. Metās jau krēsla,

kad viņi nonāca pie aizsprosta, kas piederēja tīklu fabrikantiem Krupeņņikoviem.

Šeit aiz kārklu aizžogojuma bija izraktas milzīgas tvertnes — kvadrātveida bedres, kurās ņudzēt ņudzēja zivis.

Tvertnes parasti piepildīja ar zivīm rudenī. Kad uznāca ziema, zivis no āliņģiem izsvieda uz ledus un sasalušas vezumiem aizveda prom.

Pārrāpušies pār žogu, zēni piegāja pie bedres ar melnu, sasmirdušu ūdeni. Gandrīz visu virsu klāja bieza kārta nosprāgušu zivju ar vēderiem uz augšu. Viss šis beigto zivju slānis kustējās. Tam apkārt mudžēja tūkstošiem vēl dzīvu zivju.

Puikas noliecās pār ūdeni, abi juzdami žēlumu.

— Kādēļ viņas tā moka? — Tima vaicāja.

— Tādēļ, ka ziemu bija zemas cenas. Krupeņņikovi preci pieturēja.

— Bet viņas taču nosprāgušas!

— Kas tad šiem par to. Cilvēki badā apēdīs arī sapuvušas. Krupeņņikovi ir slīpēti. Tie savu cenu paņems.

— Izglābsim zivis.

— Kā tad?

— Pavisam vienkārši, izraksim uz upi kanalu.

Gandrīz līdz saules rietam viņi ar nūjām ņēmās rakt no

tvertnes uz upi kanalu. Kad pussprāgušās zivis ar sasmakušā ūdens straumi lēnām sāka ieplūst upē, zēni jutās laimīgi.

Tikušas upē, zivis tik plati plātīja mutes, rīdamas tīro ūdeni, kā briesmīgās slāpēs izmocītas.

Tima, aplaizīdams sausās lūpas un it kā kaut ko norīdams, skumīgi teica:

— Zivis tomēr ir muļķes. Ja suni tā izglābtu, viņš visu mūžu atcerētos savu glābēju.

Noguruši un apmierināti zēni vilkās atpakaļ, un, tikai nonākuši pie bojas sarga būdiņas, viņi atcerējās, ka nekā nav paņēmuši zupai.

— Nekas, — Jakovs teica. — Tādas nomocītas pat ēst nav patika. Paņemsim no Jeremeja brideni, paiesim kādu gabalu gar krastu, varbūt kaut kas ķeras.

No sīkiem asarīšiem un grunduļiem izvārījuši zupu, uz ātru roku iestrēbuši, zēni ierāpās laivā un atīrās no krasta.

Tima sēdēja pakaļgalā un ar dēli airēja: bojas sargam vairāk rūpēja jaunais airis nekā vecā laiva, kas bija iesaukta par kanu laiviņu. Izkaltusi, no vienas vietas nobakstīta ar pakulām, ķirmju izgrauzta, tā sen jau vairs nebija nekam derīga. Parasti tādas vecas, nolietotas laivas, kas bija izdobtas no bluķa, izlietoja lopiem par silēm. Bet citas Jeremejam nebija. Kādreiz gan viņam bijusi stipra laiva, labi darvota, bet to pirms kādiem diviem gadiem velkonis miglā satriecis.

Laivele viegli un paklausīgi slīdēja, ar priekšgalu plunk-šķinādama ūdeni. Krācē glumi viļņi murdēja uz augšu, un spēcīgajā straumē ūdens šūpojās kā uz atsperēm. Upes gultnē šeit dziļi ieriezās klejojošie atvari, un viļņi, cits citam virsū brāzdamies, sašķīda ūdens putekļos. Krācē laiva sāka griezties riņķī, lai gan Tima airēja no visa spēka. Atspiezdamies ar dēli pret malu, viņš pūlējās laivu noturēt taisni, bet tā vairāk reižu sasvērās uz sāniem, un pār malu iesmēlās ūdens, laivu turpat gandrīz vai apgāzdams. Tikai, kad viņi bija no krāces izrāvušies, Jakovs sacīja:

— Vajadzēja airēt slīpi.

— Un kā tad es airēju?

— Tu tieši šķērsām.

— Ko tad tu nekā neteici?

— Zvejnieki nav raduši traucēt.

— Un ja nu mēs būtu apgāzušies?

— Nirsti dziļāk, lai vari krācei pa apakšu izpeldēt. Citādi aizraus.

— Bail.

— Ja negribi noslīkt, jānirst.

Mākoņi pašķīrās, un izpeldēja smags, dzeltens mēness.

Tas gan iznira no mākoņiem, gan atkal pazuda to bezdibenī. Upi brīžam apgaismoja sudrabains, mirguļojošs spīdums, brīžam tā mirdzēja gluda drūmā, gandrīz ogļu melnā krāsā.

Līcī, kas dziļi iespiedās kraujajā krastā, valdīja nomācošs klusums. Šeit apvaldītais ūdens rāmi, gandrīz nekustīgi aprima dziļajā dzelmē.

Bija tik noslēpumaini, baismi, vientuļi.

Likās, ka dzelmes neizmērojamais dziļums nedzirdami ievelk sevī ir tumšos mākoņu blāķus, ir apaļo, gludo mēnesi, ir taigas biezokņus, kas peld gar krastu plakanā atspulgā.

Jakovs, gulēdams laivas priekšgalā, vērīgi raudzījās spīdīgajā ūdenī.

— Gatavs! — Viņš pusbalsī teica. — Stop! — Pagrābstī-dams pa kabatu, viņš izvilka kārbiņu, aizdedzināja sērkociņu, pielika uguni tāsij un pabāza to zem drāšu groziņa, kas bija pakārts laivas priekšgalā un piebāzts pilns ar sausiem priežu zariem. Ugunskurs uzliesmoja, un pēkšņi necaurredzama tumsa apklāja laivu, it kā uz tās būtu nolaidies milzīgs zvans. Nekas vairs nebija redzams, izņemot degošo ugunskuru un biezo, melno tumsu, kas spiedās līdz pašai sejai un bija gandrīz vai sataustāma.

Bet, kad Tima noliecās un paraudzījās ugunskura apgaismotajā ūdenī, pēkšņi viņam likās, ka apakšā ir dziļš, dzidrs avots un no tā dzīlēm, zobus atņirdzis, viņā raugās briesmīgs spalvains purns. Tima aiz bailēm nodrebēja. Bet Jakovs lielīgi jautāja:

— Vai nav labs maitas gabaliņš? Pagājušā naktī to atvedu. Sākumā tā īsi piesēju, divi reizes ieniru, kamēr piekārtoju, tagad taisni kā vajag — vienu aršinu zem ūdens. Smagu akmeni arī sameklēju, lai straume neaiznes. Šo nosprāgušo suni atradu aiz piestātnes. Acīm redzot saindējies ar sapuvušām zivīm.

Zēni nez kādēļ domāja, ka samus vilina nevis ugunskura gaisma, bet maitas smaka.

— Viņi sūcot cilvēku līķus, — Jakovs čukstēja, — nejauka zivs. Bet skaistumiņš un spēks kā jaunam zirgam. Ieliks tev ar asti — beigts uzreiz kā muša. Kad sams nonāk okeānā, viņam no sāļā ūdens rodas briesmīga ēstgriba. Kļūst tikpat liels kā valis, tikai ilkņu nav.

— Vaļiem jau ilkņu nav, — Tima piebilda.

— Tu varbūt teiksi, ka valzirgiem arī nav ilkņu? — Jakovs atcirta. Tad pēkšņi, pacēlis dūrīti, draudīgi pakratīja.

Cauri apgaismotajam aplim izgāja līdaka ar savu garo galvu kā vilkam un pazuda. Jakovs atkal sataisīja briesmīgas acis, knūpus izstiepās laivas priekšgalā un pārkāra galvu pār malu, tā ka seja gandrīz skāra ūdeni.

— Sams nāk! — Jakovs čukstēja, aiz bijības gandrīz pazaudējis balsi.

Apgaismotajā dzidrajā avotā parādījās gluma, plata, it kā saspiesta galva ar baltām kustīgām ūsām, kas atgādināja tārpus. Gar zivs sāniem vibrēja milzīgās, masivās peldspuras. No dziļuma vaicājoši raudzījās šauras, spīdīgas ačeles.

— Tā tik ir zivīte! — Jakovs sajūsmā nošņācās.

Sams pēkšņi atplēta rīkli un zem ūdens it kā ierēcās. No viņa cietās, glumās galvas kustības saviļņojās ūdens virsa. Sams ar izplestām peldspurām ietrieca pa ūdeni un pazuda.

Jakovs iespļāva caurspīdīgajā lokā un dusmīgi pateica:

— Negrib. Bet mēs tak viņam nekā ļauna nedarām. Ir gan dumja zivs! Dosimies atpakaļ!

Tagad Jakovs apsēdās laivas pakaļgalā un īsām, spēcīgām kustībām dzina laivu slīpi pār krāci.

Mēness pavisam bija iegrimis debesu dziļumā, un drūmie, izpūrušie mākoņi nolaidušies zemu pār upi. Virs taigas bez trokšņa uzliesmoja šautrains zibens un nodzisa valgajos mākoņos. Tad sāka līt smags, rāms lietus, plīkšķinādaņis pa ūdeni tā, it kā kāds ietu pa to viegliem putna soļiem.

Krastā Timu sagaidīja Jānis Vītols. No viņa apaļās sejas

tecēja ūdens straumītes, krekls bija cieši pielipis pie spēcīgajām krūtīm. Viņš nevarēja vien beigt pukoties:

— Kā nu tā var uztraukt! Gribēju jau peldēt, sameklēt kaut vai tavu līķi. Tagad man pasaki visstiprāko sodu, kādu tev uzlika tavi vecāki. Man tagad jādara tas pats.

Jānis pārveda Timu mājās, izģērba, ar rupju dvieli ilgi rīvēja viņa muguru un krūtis, pēc tam lika iedzert ricineļļu, apgalvodams, ka cilvēkam ir labāk, ja viņam mazāk nelabuma iekšā.

Jānis visu nakti bija nomodā. Viņš nāca pie Timas gultas, lika uz viņa pieres savu milzīgo plaukstu, tad lika to pie savas pieres un neapmierināts čukstēja:

— Ir gan man raupja āda, nekā nejūt.

Astotā nodaļa

Laiku pa laikam Vītolam bija jāaiziet no mājām uz vairāk dienām. Tādās reizēs viņš Timu aizveda pie kāda no saviem paziņām.

Pilsētas ieliņās, kas atradās pie upes, dzīvoja tatari, pareizāk sakot, tataru nabadzīgie amatniecības un rūpniecības slāņi. Tekstilrūpnieki un kažokādu tirgotāji, tādi bagātnieki kā, piemēram, Junosovi, Mamedovi, bija no ķieģeļiem uzcēluši zemas divstāvu savrupmājas.

Kad Vītols atveda Timu pie Mustafa Murzajeva, tas sēdēja uz tūbas paklāja, kājas sakrustojis, un, aiz labpatikas kustinādams baltās, biezās vilnas zeķēs ieauto kāju pirkstus, dzēra tēju no pašdarināta patvāra, kam bija rupji pielodēts vara krāns un porcelānā skritulīši uz vāciņa.

Mustafa apstrādāja kažokādas, viņa brālis Ali bija skārdnieks, znots Faizula nodarbojās taigā ar medniecību. Trīs ģimenes dzīvoja vienā istabā. Aiz katūna aizkariem bija sieviešu nodalījums. Nebija ne krēslu, ne galdu, tikai tūbas

paklāji uz grīdas un daži sarkani spilveni gar sienām. Pa tūbām rāpoja kaili bērneļi lieliem vēderiem, melnām acīm un zilganām, gludi noskūtām galvām. Lielākajiem uz kailas miesas uzvilkti pelēki rupja auduma krekli.

— Salam! — teica Jānis, pielikdams plaukstu vispirms pie pieres, tad pie krūtīm.

— Sveiks! — atsaucās Mustafa un, galvu nepagriezis, uzsauca:

— Ei sievieši, atnesiet no šķūņa viesim ķeblīti!

Jānis tomēr apsēdās uz tūbas paklāja un ar rokām pievilka sev klāt kājas.

— Lai tavā namā valda laime! — Jānis paceltā balsī norunāja.

Mustafa viltīgi pasmaidīja un vaicāja:

— Un kā tu teiksi kaķim — miau? Un sunim — vau, vau? Un govij — mū? Runā par lietu!

— Puika pie tevis vienu nedēļu padzīvos.

— Lai dzīvo ...

Sieviete atnesa vara paplāti ar ceptu gaļu un nolika pie Jāņa kājām.

— Machanina^3, — teica Mustafa.

Jānis paņēma no paplātes kripatiņu gaļas un lēnām sāka to košļāt.

— Mošejā muftijs teica, ka praporščiks Junosovs no pareizticīgiem vācot aizsardzības rotu.

— Nu, un? — Jānis vaicāja.

— Četri pierakstījušies.

— Maz.

— Mulla arī saka, ka maz... No Gasandajas sešpadsmit tataru zemnieki aizgājuši partizaņos pie Barnova.

— Kas to teica?

— No taigas pārnāca Faizula. Vāveres neesot padevušās. Viņš arī grib iet pie partizaņiem.

— Es ar viņu parunāšu.

— Ej, viņš ir šķūnī. No paša rīta jau tevi gaida . . .

Tima labi zināja, ka tad, ja vecāki viņam stingri un nopietni pieteica: «par to ne ar vienu cilvēku nedrīkst runāt» vai arī: «ja sastapsi kādu pazīstamu, kas mēdz nākt pie mums vēlu vakaros, tu nedrīksti iet viņam klāt, ne arī viņu sveicināt», tāpat ja pavēlēja: «izej ārā un padzīvo laiciņu, kamēr tevi pasauks, bet, ja redzēsi, ka gar māju staigā kāds cilvēks, aši nāc atpakaļ», — tas viss bez vārda runas jāizpilda. Bet kādēļ tas tā vajadzīgs, nav atļauts taujāt. Tikpat pateiks vienu un to pašu: «Tā vajag.»

Tima skaidri nojauta, ka šis «tā vajag» rīko ir tēti, ir māmiņu, ir visus, ar kuriem viņi kopā strādā revolūcijas labā.

Tādēļ arī tagad, lai cik grūti no Jāņa bija šķirties, viņš pakļāvās nenovēršamajam. Kādēļ gan vaicāt, lai Jānis atbildētu ar nepielūdzamajiem vārdiem — «tā vajag»?

Un tomēr Timām likās cietsirdīgi, ka viņu atstāj pie šiem cilvēkiem.

Viņiem te viss bija citādi un pašiem varbūt nemaz nepatika, ka krievu puika pie viņiem dzīvos. Bez tam te jau pieci bērni ir, un redzams, ka viņi visi dzīvo ļoti nabadzīgi.

Turklāt vēl Tima ar lielu kaunu atcerējās, kā viņi abi ar Jakovu tika ķircinājuši kādu tataru večuku, kas tirgojās ar vecām lietām: «Allah, mullam piedzimis kaķis,» un no krekla malas izlocīja cūkas ausi. Vecais tad dzinās viņiem ar spieķi pakaļ. Sarunādamies ar Jāni, Mustafa ne acu nepameta uz Timu, bet bērneļi satraukti slēpās aiz priekškara un ar savām melnajām acīm viņā noraudzījās.

Taču viss notika apbrīnojami viegli un vienkārši. Mazais Abdula piegāja pie tēva un sāka kaut ko tataru valodā murmināt.

Mustafa skarbi pateica dēlam krievu valodā:

— Prasi vecākajam brālim! — Un pamāja ar galvu uz Timu.

Lēnītiņām, ar lielām pūlēm izrunādams vārdus, Abdula lūdza Timu:

— Brāl! Var nazi ņemt, laivu taisīt?

Tima vaicājoši palūkojās uz Mustafu un teica:

— Var.

Un Murzajevs savukārt tūlīt norīkoja Timu:

— Pasaki sievietēm, lai liek pusdienu vārīt!

Kad Tima iznāca no sieviešu nodalījuma, Mustafa, šķirodams vāveru ādiņas, sāka ar viņu aprunāties, kādas ādiņas laist kažokiem, kādas segām.

Izstiepdams ādiņu uz pirkstiem, Mustafa neapmierināti runāja:

— Mugurkaulā skrotis ielaistas. Tas nav bijis mednieks, bet bābietis. — Saudzīgi glaudīdams vilniņu kādai citai ādiņai, viņš skaidroja: — Tā ir no ciedru meža, barojusies ar saldajiem riekstiņiem. Pareizi, lai iet kažokam.

Timām ļoti patika, ka visa Murzajevu ģimene viņa klātbūtnē runāja tikai krieviski. Nākdams no āra un tuvodamies durvīm, viņš skaidri dzirdēja, ka istabā sarunājas tataru valodā, bet, tiklīdz viņš ienāca iekšā, pat vecā Fatma, kurai visgrūtāk padevās cita valoda, tūlīt sāka runāt krieviski.

Izrādījās, ka Murzajeviem ir daudz vairāk iekšējā takta nekā Savičam, kas varbūt gan domāja labi, bet viņam iznāca aizvainojoši, it kā no liela augstuma, kad viņš mācīja Timu, kā izturēties pie galda. Redzēdami, ka Tima neprot glīti kā viņi ņemt ēdienu ar pirkstiem no lielas vara paplātes, Mustafa nopirka dakšiņas un lika Timām, lai pamāca mazos, kā rīkoties ar dakšiņu.

Visa Mustafu ģimene, ieskaitot pat vismazākos bērneļus, strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Tima iemācījās ar koka skaidiņām izkasīt izstiepto ādiņu iekšpusi, attīrot tās no piekaltušajiem taukiem, ar aukliņu

izbužināt un izplūkāt cieto akotu polāro lapsu, caunu un sesku ādiņām.

Mustafa gludi noskuva Timas galvu, un Tima arī tāpat staigāja kā visi šeit — garā, raupjā kreklā tieši uz kailas miesas. Ēda no vara bļodas, bet vakaros mazgājās, uzlejot sev ūdeni no krūzes ar garu, skaisti izliektu snīpi. Gulēja viņš uz tūbas paklāja blakus citiem bērniem, bet vecā Fatma aiz cieņas pret viesi krievu valodā stāstīja tataru pasakas.

Faizula ar savām tikpat muskuļainām rokām kā Jānim burzīja smagās vilku ādas un, acis tīksmi piemiegdams, sacīja:

— Pareizticīgie, muhamedāņi, budisti, jūdi, vecticībnieki, pagāni, cittautībnieki. .. Vai tad tā jāšķiro cilvēki? Ļoti bagāti, mazāk bagāti, nabagi, pavisam nabagi — tā būs pareizi. Jānis ir citas tautības cilvēks, Sibirijā nav tādas tautas, ēd cūkgaļu, tomēr mēs esam vienas ticības. Iznāk jocīgi.

Mošejā Mustafa gāja reti. Bet korānā pantus zināja no galvas un skaitīja tos katru dienu dziedošā balsī, svētlaimīgi acis piemiegdams un mēli klakšķinādams, it kā kaut ko garšīgu norīdams.

Tima sadraudzējās ar Zichu. Tieviņa, žigla, acis mirdzošas un melnas kā noslīpētas oglītes, sejiņa melnīgsnēja kā ciedra rieksts. Viņa sauca Timu par draugu. Steidzās tam paņemt no paplātes gardākos kumosiņus, lēja viņam uz rokām ūdeni no vara krūzes ar garo snīpi un dvielī noslaucīja, it kā pats viņš to nevarētu. Mustafa smējās.

— Gādā izpirkšanas naudu un pērc nost līgavu. Kamēr nav branga, lēti pārdošu.

— Vai patiesi jūs varat viņu kādam pārdot? — Tima satraukts vaicāja.

— Mana meita ir mana prece, kam gribu, tam pārdodu.

— Jūs tā nedrīkstat runāt! — Tima dusmojās.

Kad pēc nedēļas Vītols atnāca Timām pakaļ, Zicha ieveda

161

11 V. Koževņikovs. Pretī ausmai.

savu draugu šķūnī, iegrieza pati sev un Timām pirkstā, salika abas brūces kopā un čukstēja:

— Mēs abi tagad esam asinsradinieki. Vai tu nebaidies?

— Nē, — Tima drosmīgi sacīja, kaut gan viņam vienmēr sametās nelabi, redzot asinis.

Drīz vien Vītols Timu aizveda pie kāda cita sava drauga.

— Es jau sen jūs pazīstu, — Tima draudzīgi sacīja Osipam Davidovičam. — Jūs esat krāpnieks.

Izaksons noņēma brilles, jautājoši ar savām brūnajām, nogurušajām acīm paraudzījās uz Timu, tad atkal uzlika brilles, noliecās pie skrūvsola un ar tērauda adatu sāka skrāpēt vara plāksnīti.

Tima aizrautīgi šķirstīja vecu graviras albumu. Nolikdams to uz galda, Osips Davidovičs bija stingri brīdinājis:

— Puika, tā ir dārga manta. Pirkstus nedrīkst slapināt.

Brīdi klusējis, Izaksons skumīgi teica:

— Atnāk bērns un saka pieaugušam cilvēkam: «Jūs esat krāpnieks.» Savādi.

Tima pagriezās atpakaļ un taisnojās:

— Jūs tak viltotas pases gatavojāt. Tētis domāja, ka tās esot pat labākas par īstajām.

— Tavs tētis ir ļoti labs cilvēks. Taču tādas lietas runāt bērna klātbūtnē, — Osips Davidovičs paraustīja savus stūrainos plecus, — ir neprātīgi.

— Es neesmu bērns.

— Atvainojiet. Es nemaz nepamanīju, jūs esat nodzinis ūsas un bārdu.

Izaksons rūpīgi bija pierakstījis visu, ko viņam norādīja Vītols attiecībā uz higiēnu Timas audzināšanā. Viņš pulksten piecos cēla Timu augšā, atvēra vēdlodziņu un, uzmetis plecos tāpat uz apakšveļas mēteli, plaukšķinādams raupjās delnas, miegainā balsī skaitīja: «lēns un divi, trīs, četri, pieci.»

Timām bija jāizdara vingrojumu komplekss pēc Millera metodes. Pēc tam Osips Davidovičs apšļāca viņu ar ūdeni un, ieskatījies sarakstā, pielēja pilnu ēdamkaroti ar zivju eļļu. Tad žēli lūdzās:

— Puisīt, norij ātrāk, citādi man visas zarnas griežas riņķī.

Pie brokastīm viņš macīja:

— Barību vajag pamatīgi sakošļāt, kamēr tev ir savi zobi, nevis liekie.

Pēc tam Tima rakstīja diktātu, rēķināja uzdevumus. Kad nevarēja atrisināt, Izaksons kodīgi vaicāja:

— Ak, jūs neesat Lobačevskis? Jūs esat zēns, kuram pietiek ar saviem desmit pirkstiem, lai ar to palīdzību visu sarēķinātu.

Nakti Izaksons strādāja pieliekamajā, durvis no iekšpuses aizkrampējis. Reiz Tima viņam jautāja:

— Vai jūs viltotu naudu ari taisāt?

Osips Davidovičs paņēma Timu aiz pleca, ieveda viņu pieliekamajā, noņēma no plaukta emaljas vanniņu, izņēma no tās cinka plāksnīti un vaicāja:

— Tu to pazīsti?

Tima ieraudzīja uz plāksnītes cilvēka seju ar apaļu pieri, piemiegtām, vērīgām acīm, mazliet uzrautu virslūpu, īsas Ūsiņas, kas savienojās ar smailo bārdiņu.

— Tas ir Ļeņins, — Izaksons teica un plāksnīti atkal iegremdēja ūdenī.

— Kādēļ tad jūs slēpjat viņa fotogrāfiju?

— Es slēpju? Es taču to gatavoju, es saņemu rakstu zīmes un gatavoju klišejas tiem, kas vēlas, lai visi cilvēki būtu līdzīgi kā brāļi un māsas, lai bagātais ar zābaku nespertu degunā cilvēkam, kas strādā, lai neviens cilvēks nepaceltu roku pret citu cilvēku.

Godbijīgi šķirstīdams vecās gravīras, Osips Davidovičs teica Timām:

— Cilvēks piedzimst ar skaistuma izjūtu. Cilvēks meklē skaistumu un mīl skaistumu, skaistums — tā ir harmonija. Taču, ja ari izgatavotu vaska masku pēc visdaiļākā cilvēka sejas, tā, kaut arī tajā būtu iezīmēti visi sejas vaibsti, nevarētu parādīt cilvēka dvēseli visā pilnībā. Mākslas uzdevums ir kalpot visam daiļajam, uz ko tiecas cilvēks.

— Nu, bet kas tad te ir skaists? — jautāja Tima, aplūkodams graviru, kurā bija attēlota zem žagaru nastas salīkusi, noskrandusi večiņa kailām kājām brienam pa peļķēm.

— Patiesība, — satraukts čukstēja Izaksons, — patiesība! Tā modina protesta un cīņas jūtas. Tas ir mākslas dižais uzdevums. Un šī ir skaista māksla, kā bezbailīgs varonis!

— Vai jūs esat varonis?

— Kas, es? Varonis? He! Puis, tev ir savs humors.

— Un Jānis?

— Jānis strādā revolūcijas labā.

— Tad revolūcijai zābaki arī vajadzīgi?

— Zābaki — tie ir Jāņa bārda.

— Kāda bārda?

— Liecies nu gulēt, puis, man jau galva sāk sāpēt.

Osips Davidovičs paraudzījās sarakstā un, pirkstus saliekdams, pārskaitīja:

— Zivju eļļa, zobi tīrīti, diktāts, uzdevumi, vēdlodziņš, vēlreiz vēdlodziņš. Pliki dēļi. . . Kādi dēļi? Ak jā, normāli! Jāguļ uz cieta. Konfektes nedot — zobā caurums. Pie zobārsta nav varējuši bērnu aizvest! Bet gatavo spartieti.

Dažreiz Jānis Timu «nodeva glabāšanā» arī Jegoram Kosnačevam.

Maza auguma, pliku pakausi, vienmēr satraukts, gatavs kaut kurā brīdī nodoties vislielākai sajūsmai, bet tai pašā mirklī krist skaļā izmisumā, Jegors Kosnačevs bija tas cilvēks, ko Rižikovs bija nodomājis izaudzināt par kaujiniecisku feļetonistu.

Visa Kosnačeva istaba bija pilna ar grāmatām. Iedams

gulēt, viņš tikai pa daļai gultu no tām atbrīvoja un, ar grāmatām apkrāvies, tā arī aizmiga. Cīnīdamies ar bezmiegu, viņš naktī kvēpenes gaismā lasīja. Kad grāmata nepatika vai kaut kas tajā bija tāds, kas izraisīja sašutumu, Kosnačevs to iesvieda kaktā, pagrābstīja pa gultu un paņēma citu. Dažreiz Kosnačevs aizkustināts sāka lasīt balsī.

Citreiz pamodināja Timu nakts vidū un sacīja:

— Paklausies! Cik lieliski vārdi par cilvēku! ... — Un, pilnīgi aizmirsies, lasīja pie sevis, skaļi izkliegdams tikai atsevišķus teikumus, kas viņu jo sevišķi pārsteidza.

Dienas režimu, ko Kosnačevam iedeva Vītols Timas saprātīgai audzināšanai, viņš kaut kur savos papīros pazaudēja jau pirmajā dienā.

Viņš sacīja Timām:

— Ja tev gribas ēst, maize vienmēr ir uz palodzes.

Viņš mazgājās bļodā un tikai naktī, paskaidrodams, ka to dara galvenokārt tādēļ, lai atsvaidzinātu galvu.

Pienu viņš sauca par piena dziedzeru sekretu, bet olas ēda tikai jēlas, uzskatīdams, ka tā ir visideālākā barība garīga darba cilvēkam. Dzīves iztiku Kosnačevs pelnīja ar izkārtņu gatavošanu, uz skārda uzlīmējot burtu mozaikas no spoguļstikla drumslām. Tādas izkārtnes spoži mirdzēja, un tām bija lieli panākumi. Bet pasūtījumus Kosnačevs nekad neizgata-voja laikā un tā nemīlēja savu darbu, ka pastāvīgi dzīvoja pusbadā. Feļetonu viņš rakstīja trīs variantos: vienu prozā, otru rīmnieka garā, trešo sev — svinīgajā baltā pantā.

Rižikovu viņš aizmuguriski sauca par despotu un mocītāju, tādēļ ka tas viņa feļetonus bez žēlastības rediģēja.

Boļševistiskā lapiņa «Revolucionārais Karogs» tagad iznāca pagrīdē. Materiālu avīzei pieņēma tad vienā, tad atkal citā vietā. Iedams nodot materiālu, Kosnačevs lika Timām nākt mazliet iepakaļ pa otru ielas pusi un vērot, vai nevelkas līdzi «aste». Pēc tam atkal Tima gāja pa priekšu, bet Kosnačevs nopakaļ. Tā viņi mainījās, iedami krustu šķērsu

pa ieliņām, lai beidzot žigli pazustu tajos vārtos, kur vajadzēja.

Kamēr Rižikovs lasīja, Kosnačevs staigāja viņam apkārt uz pirkstgaliem, un sejā viņam bija tāda izteiksme, it kā neciešami sāpētu zobs;

Pie katra Rižikova zīmuļa vilciena, kas izsvītroja rindas vai pat veselas rindkopas, Kosnačevs nodrebēja, acis pārgriezdams, saķēra galvu un draudīgi čukstēja:

— Es ciešu klusu, es ciešu klusu, bet mēs vēl parunāsim.

Tad viņš ņēma no galda izlaboto rokrakstu, piebāza pie

paša deguna, svieda to ar dusmām uz galda un izmisis iesaucās:

— Manis te nav! — Un, noliecies pie Rižikova, nikni čukstēja: — Es tevi tūdaļ uz vietas nogalināšu ar vienu vienīgu teikumu.

— Lai iet! — Rižikovs mierīgi piekrita.

— Literatūra necieš nivelēšanu . . .

— Pareizi! — Rižikovs piekrita. — Mēs, redzi, cenšamies atbrīvot tavas domas no vecvecās raibās tukšvārdības, kas nonivelē tavu individualitāti.

— Es meklēju jaunu revolūcijas valodas stilu, — Kosnačevs lepni pavēstīja.

— Tu nemeklē pareizā virzienā, — Rižikovs sausi piebilda. — Skaties, kādi Ščedrinam vārdi, — asi kā zobens.

— Ščedrins rakstīja gariem teikumiem, bet es cīnos par īsu rindu. Katrs vārds lai būtu izaicinājums, neatvairāms trieciens.

— Nevajag bungas rībināt, bet skaidri, saprotami un, protams, arī īsi izskaidrot cilvēkiem, kas notiek un kas jādara.

— Tas nozīmē rakstīt tikai lozungus?

— Kādēļ tādas galējības? Še, izlasi šo rakstu, autors galdnieks: «Vakar mūsu darbnīca nodeva jauniesaukto apmācībām divi simti šauteņu — izdrāztas no bērza pagalēm. Jājautā, kādēļ mēs vairs negatavojam īstas šauteņu laides, bet

šīs rotaļu flintītes? Tas ir tādēļ, ka valdība baidās jauniesauktajiem dot īstās šautenes, ka nepagriež tās tūlīt pret viņu pašu. Tauta negrib karu, bet grib cīnīties pret karu. To tas nozīmē.» Nu, vai nav asi? Asi un gudri! Ej vairāk cilvēkos, ieklausies, ko runā, uzzini, ko dara, bet tu tikai grāmatās guli. Lai nu kā, bet grāmatas tomēr ir pagātnes spogulis.

— Nepiekrītu! — Kosnačevs izsaucās.

— Nu, labi, labi! — Rižikovs samierinoši runāja. — Es jau pats esmu grāmatnieks.

Tādu apmeklējumu laikā Tima satikās ar māmiņu. Viņa bija stipri novājējusi, acis dziļi iekritušas, nagi notriepti ar tipogrāfijās krāsu. Viņa alkatīgi aptaustīja Timu kā neredzīga, aplūkoja viņa seju, galvu, plecus un samulsusi vaicāja:

— Es aizmirsu, gribēju tev pajautāt kaut ko svarīgu. Jā, vai tu nedzer nevārītu ūdeni? Pašreiz plosās vēdertifs.

Bet Tima jau no māmiņas skumjajām, lūdzošajām acīm saprata, ka viņa pavisam ko citu gribēja vaicāt, un viņš, pieturēdams viņas plaukstu uz savas sejas, čukstēja:

— Es tevi ļoti bieži redzu sapnī! Tādā baltā kleitā. Atceries, tētis tās dēļ tevi nosauca par mūsu ieviņu?

— Tētis pašreiz atrodas taigā, partizāņu hospitālī.

— Lai viņš man atved ciedru čiekurus!

Par tiem ciedru čiekuriem Tima teica tikai tādēļ, lai parādītu, ka neuztraucas par tēti, un lai māmiņa arī neuztraucas.

Tad māmiņa izņēma aukstas kartupeļu kotletes un teica:

— Ēd, dēliņ!

Kaut gan Timām nemaz negribējās ēst, viņš ēda aukstās kartupeļu kotletes, ceptas augu eļļā, ēda māmiņai par prieku.

Taču, kad māmiņa reiz satraukta vaicāja:

— Tev laikam slikti ar ēšanu, ka tu tāds izsalcis?

Tima apjucis godīgi atzinās:

— Mēs ar Kosnačevu, kad vien gribam, ēdam, pat naktī. Es vienmēr esmu paēdis. Bet kādēļ tu visu laiku manī skaties ar tādām savādām acīm?

Māmiņa samulsa, viņas deniņi piesarka, un viņa, acis uz zemi nolaidusi, sacīja:

— Es tevi redzu sapni, bet pavisam citādu, ne tādu, kāds tu tagad esi, bet maziņu, kad tu pie krūts vēl biji. Sapņoju, ka man piens bija izzudis.

— Atceros, tu stāstīji, ka tas tev izzudis, kad tēti cietumā ieslodzīja. Jā? — Tad neapmierināts vaicāja: — Bet kādēļ tu neredzi mani tādu īstu?

— Nezinu, — māmiņa bēdīgi teica. — Es pat atceros, kā tavi mati smaržo.

— Es arī vienmēr atceros, kā tavi mati smaržo. Ļauj, es vēl paodīšu, lai paliek atmiņā. Vai zini, māmiņ, ko es par visu vairāk pasaulē vēlētos? Kļūt pavisam pavisam maziņš, tāds kā īkšķītis, tad tu vienmēr mani turētu pie sevis un es tevi nekad netraucētu.

— Es arī to ļoti vēlētos.

— Māmiņ, bet varbūt var?

— Nē, nē, Tima, — māmiņa izbijusies iesaucās un pat atrāvās, — to nekādā ziņā nedrīkst. Tu jau esi liels un saproti, kādēļ nedrīkst.

— Es visu laiku sēdēšu pie tevis pagrabā.

— Nē, Tima, nē. — Un, tikko manāmi pasmaidīdama, viņa solīja: — Pagaidi vēl drusku, drīz mēs vienmēr un visur būsim kopā — tētis, tu un es.

— Kaut drīzāk! — Tima lūdzās. — Jūs tā pārāk lēni visu taisāt. Avīzīte arī jums tāda maziņa, jocīga. Bet ar «Ziemeļu Dzīvi» var noklāt visu galdu, un tajā vienmēr ir bildes. Reiz gan jūs bijāt traki attēloti: bajāra meita — Krievija, viņai starp ceļgaliem puisēns — tas esot jūs, un jūs per ar žagariem. Es paskatījos un gandrīz apraudājos, cik tas apvainojoši, kad jūs tā zīmē! Tad jau laikam vēl tik drīz netiksim kopā . ..

— Ja tu vēl esi tāds muļķītis, tad nevajag tik muļķīgas bildes skatīties, — māmiņa apvainojās.

Katru reizi, atvadoties no Timas, māmiņa piespieda viņu sev klāt, aizvēra acis un ilgi glāstīja, tad pēkšņi atgrūda un dusmīgi sacīja:

— Nu ej un, lūdzu, nemoki biedrus ar savu bēdāšanos — neesi vairs nekāds maziņais.

Reiz Vītols ne no šā ne no tā Timu vairāk reižu veda garām gar drēbnieka Okorokova vienstāva mājiņas lodziņiem. Un, kad Tima nejauši paraudzījās uz lodziņu, viņš pamanīja, ka kāds atrāvās atpakaļ, un tikai pēc jaciņas piedurknes gala, kas pazibēja, viņš noprata, ka tā bija māmiņa.

Reiz — Jāņa nebija mājās un Tima, sēdēdams uz tīnes, nodarbojās ar ādas atgriezumiem, pūlēdamies apgūt kurpnieka amatu, — istabiņā ienāca kāds cilvēks, caururbjošām acīm aplūkoja Timu un prasīja:

— Vai Vītols mājās?

— Nav, — Tima teica un savukārt ļoti vērīgi noskatīja svešinieku. Viņš ievēroja tam armijas zābakus, galifē ar iešuvēm, satina kreklu, jaunu, bet it kā ne pēc auguma.

— Un kas jūs esat?

— Saki, ka no komitejas bija atnākuši.

— No kādas komitejas?

— Nedzen velnu — pats labi zini.

Un svešais cilvēks aizgāja, durvis dusmīgi aizcirtis.

Tima izstāstīja Vītolam par šo dīvaino apmeklētāju. Neviens taču no komitejas nekad neizrunās pašu vārdu «komiteja», bet teiks vai nu «no mājām», vai arī «no turienes».

Jānis apjucis bružāja ar delnu savu apaļo, gludi noskūto galvu un beidzot sacīja:

— Redzams, kaut ko saoduši. M-jā ... Laikam iznāks, draudziņ, tev kādu laiku padzīvot vienam.

— Kā — vienam, pavisam vienam?

— Ne nu pavisam, bet, saproti, vajadzēs tevi tālāk iekārtot pie kāda ... Citādi — mani var pēkšņi saņemt, kur tad tu paliksi?

To pašu dienu pie Timas atnāca Jaša Čurkins. Viņa melnās, parasti jautrās, spridzīgās acis bija skumīgi blāvas. Viņš aizsmakušā balsī teica:

— Tēvu ielika cietumā. Vedis soda ekspediciju un kuģi uzlaidis uz sēkļa. — Tad lepni paskaidroja: — Pavisam skaidrā bijis, — tas nozīmē, ka tīšām. Saka, ka nošaušot. Man ļāva ar viņu satikties caur stiepļu režģi, bet viņš tikai smejas, pamirkšķina ar acīm un it kā palielīdamies vaicā: «Tu redzi, Jašuk, kāds večuks? Bet tu domā, ka es nekam nederu, tikai žūpot zinu.» Rīt mani Jelizariene vedīs uz patversmi. Viņa grib mani norakstīt par dēlu, bet es ne, kaut gan viņa apgalvo, ka esot mana tēva sieva. Bet tēvs noteica: Vai nu Jeli-zarienei par dēlu, vai uz patversmi, bet tā brīvi dzīvot neļauj ...

Pilsētā bija divas četrstāvu ēkas: cietums un patversme.

Cietums atradās centrā, iepretim pilsētas dārzam, bet patversme — nomalē, kur siena tirgus. Patversme bija uzcelta par «pirmā Sibirijas patriota», kā viņu godināja avīzē «Ziemeļu Dzīve», zeltrūpnieka Mačuchina līdzekļiem. Veco pilsētas cietumu turēja par visgrandiozāko Sibirijā, tādēļ Mačuchins, uzskatīdams sevi par patriotu, uzticēja patversmes būvi architektam, kura tēvs jaunībā cēlis pilsētas cietumu. Godinādams tēva piemiņu, dēls patversmi cēlis pēc cietuma ēkas parauga. Bāreņu nams tikai bija daudz mazāks.

Mačuchins tika turēts par izglītotu cilvēku un liberāli. Viņš dzīvoja Miljonu ielā koka fliģelī, kam uz jumta bija uzstutēts liels stikla globuss. Pa svētdienām globusā dega lampa.

Raugoties uz lielo apgaismoto bumbu, visi garāmgājēji ļoti labi varēja redzēt, cik daudz vietas uz zemeslodes aizņem Sibirijā. Par to varēja viegli pārliecināties, jo visa pārējā sauszeme bija nokrāsota ar okeru, tikai Sibirijā mirdzēja skaisti zaļā gaismā. Virs Mačuchina mājas vārtiem bija pie-

stiprināts primitivs Sibirijas ģerbonis — lācis un Sibirijas cauna tur vairogu sermuļādas mantijas drapējumā.

Par sētnieku pie Mačuchina kalpoja kādreizējais katordznieks Ļeontjevs. Mačuchins par viņu mēdza sajūsmā izsaukties:

— Rūdīts slepkava!

Daži izteica lielas bažas:

— Ka jums, Prokofij Gavrilovič, kādu nakti galvu nenorauj .

— Nebaidieties. Ne tādiem vien esmu sprandu aplauzis. Viņš manā priekšā dreb ...

Mačuchinam piederēja arī grāmatu veikals. Viņš arvien sēdēja koka krēslā pie letes — milzīgs, uzblīdis, zilganu seju, tūbas botēs ieautās resnās kājas plaši izplētis. Virs viņa galvas karājās Potaņina [4] portrets.

Katram skolēnam vispirms bija jāparāda Mačuchinam konduits^5, tikai tad varēja iet pie letes. Ja bija labas atzīmes, Mačuchins uzdāvināja novelkamo bildīti, vienmēr vienu un to pašu sacīdams:

— Te tev, mazais sibirieti, balva, — zinātne veldzē jaunekļu slāpes!

Šeit pat, grāmatveikalā, viņš pieņēma savus raktuvju vadītājus un kliedza uz viņiem skaļā, briesmīgā balsī:

— Sagrūduši tev kolčedanu un zeltu ievilkuši paši! — Un viņš no trauciņa, kurā izdarīja zelta pārbaudi, izšļakstīja uz vadītāja velteņiem sērskābi.

Pilsētas domē viņš uzstājās ar priekšlikumu lūgt no Ke-renska, tā kā «tagad ir brīvība», pilnīgu Sibirijas autonomiju. Tos, kas mēģināja iebilst, viņš nosauca par «gājputniņiem».

Uz lieldienām un ziemsvētkiem Mačuchins pilsētas valdes namā sarīkoja patversmes audzēkņu amatniecības ražojumu

izstādi. Apmeklētājus šurp pievilka nevis pamatīgi nostrādātie cietā lapegles koka galdi un soli, nevis vairāk pudu smagās klēts atslēgas, viras un citi dzelzs izstrādājumi, bet īstie mākslas darbi: smalkie kokgriezumi, no bērza izaugumiem izgrebtās krūzes, kausi, no alabastra klučiem izveidotās vāzes, komplicēti ornamenti no bērza tāss.

Pieņēmis apsveikumus ar tādām gavilēm, it kā viss šeit apskatei izstādītais būtu viņa paša roku darināts, Maču-chins labākās lietas pasniedza kā dāvanu lielajiem varasvīriem, kaut arī bāreņu nams sen jau tika uzturēts ar pilsētas valdes līdzekļiem.

Neviens no apmeklētājiem nebrīnījās, ka amatniecības izstrādājumu izstādē nav pašu amatnieku. Izstrādājumiem nebija klāt izgatavotāju vārdu. Neviens nevaicāja, kā sauc to zēnu, kurš tik brīnišķīgi no ciedra stumbra izgriezis teteri, kas atvaira lapsas uzbrukumu, vai arī tā meistara vārdu, kurš tik smalkā mežģiņu raksta rotājumā izgriezis lielu skapi.

Turpretim, kad reiz Pičugins sacīja tā: «Es viņiem atslēgas neļautu gatavot, — kamēr paši dzīvo ieslēgti, gatavo atslēgas, bet, kad izies laukā, sāks svešu atslēgas atmūķēt, jo mecha-niku būs apguvuši, tas sabiedrībai bīstami,» — visi viņa vārdus uzņēma atzinīgi.

Par patversmes audzinātājiem Mačuchins parasti pieņēma bijušos cietuma uzraugus, kas jau bija izkalpojuši pensiju.

Vienā ziņā Mačuchins sevi parādīja kā liberāli, tas bija amatniecības pasniedzēju izvēlē. Tā viņš no doka atveda jau reiz sodīto atslēdznieku Dolgopolovu. Pret varas orgānu gribu viņš pieņēma par kokgriezumu skolotāju bijušo trimdinieku Kučumovu. Kāds liels žūpa — sarkankoka apstrādātājs Angelovs mācīja bāreņiem galdniecību.

Pilsētā bija ieslavēts patversmes koris. Bāreņi dziedāja Zolotareva mājas baznīcā, tāpat arī ievērojamu pilsoņu dzīvokļos. Baznīcas kora diriģents Metodijs Žochrovs žēlojās:

— Augstu kulturu sasniegušajā Eiropā, konkrēti Vatikānā, pēc paša Romas pāvesta labpatikas labākos zēnu kora diskantus kastrē, lai saglabātu balss burvīgumu. Bet pie mums — apmāci, izšķied spēkus, bet viņš jau augšējos toņus uz visiem laikiem zaudējis. Un nekā tur nevar izdarīt. Dzīvojam atpalikušā zemē, kas pilna aizspriedumu.

Pirms uzstāšanās Metodijs pats ņēmās zēnu sejas pūderēt, lai noslēptu roku pieskārienu pēdas. Ziemu koristus no patversmes vadāja kuražās, no galvas līdz kājām ietītus tūbās, lai neaizsaldētu kaklus. Vasarās viņi gāja pa pāriem, rokās sadevušies, un, ejot garām Mačuchina mājai vai arī pilsētas valdes namam, visi uzreiz noņēma pelēkās audekla cepures. Kad pa ielu gāja garām patversmes koris, brīvie bērni skrēja laukā pa vārtiem un sauca:

— Ķerubi, pūderētie ģīmji!

Ziemu, kad mijkrēslī pa ceļa vidu gāja patversmes bērni, pa četri rindā, noplīsušos, izmītos tūbaiņos un rūsganos pašaustos paltrakos, kas izskatījās pēc arestantu chalatiem, neviens nedrīkstēja viņiem tuvumā rādīties. Patversmes bērniem bija tīrais nieks ievilkt kādu neuzmanīgu puiku savā rindā, pamatīgi piekaut un atņemt viņam cepuri, cimdus un dažreiz pat velteņus.

Reiz vakarā mājas dibenpagalmā, kur dzīvoja Tima, audzinātāji bija noķēruši no patversmes izbēgušu zēnu. Vairākas dienas tas bija slēpies garajā zālē, pārtikdams no dadžu kaceniem. Tima labi atcerējās, kā audzinātāji zēnu aiz rokām un kājām bija stiepuši uz ratiem, cenzdamies viņu iebukņīt ar ceļgaliem. Bet puika, locīdamies un mēģinādams izrauties, mežonīgi bļāva:

— Laidiet vaļā, bendes, tikpat ar stikliem sagriezīšos!

Bet Jakovs brīvprātīgi bija ar mieru iet uz šo briesmīgo

bērnu cietumu.

— Varbūt nevajadzētu, — Tima žēlabaini sacīja. — Es palūgšu Vītolu, varbūt viņš tevi arī paņems glabāšanā.

Tima ar nolūku teica «glabāšanā», zinādams, ka Jakovs necieš vārdus «par dēlu».

Taču Jakovs tikai pakratīja galvu:

— Es nedrīkstu dzīvot no citu žēlastības. Lepnums tēva dēļ neļauj. Viņš tak nav vairs sētmalas žūpa, bet varonis. Visi ostinieki raud par viņu. Bet senāk? Vienīgi apsmēja .. .

Pavadījis Jakovu, Tima pārnāca mājās nospiests, baidīdamies no skumjās vientulības. Jānis Vītols, rokas slaucīdams, sacīja:

— Manu puisēn, tev derētu svaigs gaiss. Padzīvot ārpus pilsētas. Man ir kāds draugs, viņš tevi rīt paņems līdzi paciemoties. Dos tev daudz silta piena dzert. Tas ļoti veselīgi. Redzēsi, uzreiz kļūsi jautrāks un spēcīgāks. Tas ir labs cilvēks: viņš saprot revolūciju. — Tima noklausījās Vītola vārdos ar pilnīgu vienaldzību.

Un tad kādu rītu mazā gaismiņā, kad labprāt gribas vēl pagulēt, Tima jau kratījās ratos, un pinkains zirģelītis sparīgi brida pa tumšām, rudenīgām peļķēm.

Biezas, valgas miglas lēveri karājās kokos. Smagi sēca dziļi izbrauktā, kā ziede mīkstā zeme. Puskailajos krūmos satraukti klaigāja kovārņi.

Pjotrs Prokofjevičs Anakudinovs platos, rūsganos svārkosr ar lielu, zilganu, līku degunu lielajā, kaulainajā sejā, ar brīvo roku sprogaino bārdu glaudīdams, — otrā viņš turēja grožus, — godbijīgi runāja:

— Jānis Janovičs lūdza jūs turēt pēc priekšraksta. Es esmu mācījies cilvēks, visu, kas tur rakstīts, saprotu. Tomēr nebaidieties, es jūs daudz neierobežošu. Vakaros varēsim pasēdēt, parunāties.

— Par ko tad? — Timām rūpēja zināt.

Pjotrs Prokofjevičs domīgi pakasīja kuplās uzacis, pētījoši paraudzījās zēnam acīs un noslēpumaini sacīja:

— Jums, sak, iznācis visādus labus ļautiņus redzēt pasaulē. — Tad paskaidroja tuvāk: — Es gan labi saprotu, ka

jūsu gadu dēļ nez kādus brīnumus gaidīt nevaram, bet tāpat vien, sak, būsiet ko dzirdējuši, varēsiet mums tā vienkārši pastāstīt. Mums no tā apcirkņa katrs grauds lieti derēs. Mums, redziet, ir padzīvojuši cilvēki, kas vēl šaubās, bet es viņiem vēlāk pateikšu: sak, vai dzirdējāt, viņš gan vēl bērns, bet jau redz, kur patiesība. Sak, pakustiniet, puiši, smadzenes!

Pjotrs Prokofjevičs dzīvoja nepabeigtā mājelē ar velēnu jumtu.

— Aramzemes man maza strēmelīte, — viņš teica Timām. — Es pats esmu amatnieks, ziemu taisu ragavas un liecu riteņus. Šad tad ieskrienu arī taigā ar bisīti. Dažreiz paniekojos ar zelta skalošanu, ja gadās kur uziet. Ģimene man tāpat kā visiem. Sieva, trīs dēli. Viens krita karā, otrs, tā teikt, sēž cietumā par to pašu — nu jūs jau zināt, par ko, bet mazākais no bailēm stostās. Bija dabūjis to nelaimi toreiz, kad apspieda sacelšanos un mani pie baznīcas ziemu vispirms, tā teikt, sita, bet pēc tam uzgāza no tovera ūdeni, lai nosalstu. Bet es jau esmu karsts. Izdzīvoju. Cits pēc tam būtu vismaz klepojis, bet man nekas. Mums jau te visi stipri.. .

Sādžu sauca par Kolupajevku. Kādreiz te bijusi zelta atradne, bet zelts izsīcis, tikai visa apkārtne palikusi izrakņāta dziļiem šurfiem; tie aizauguši ar nezālēm un uzkrāj ūdeni, kas stāv tajos un pūst. Visur redzami melni akmeņi, kurus zeltrači izvēluši laukā no zemes. Mājeles saceltas bez kādas kārtības, kur katram pagadījies. Daudzi dzīvoja zemnīcās, kaut gan sādžai visapkārt taiga.

— Mežs pieder kronim. Par kokiem sargs tev pēdējo gotiņu atņems, ir lodi ietrieks. Viņu par nogalināšanu sods neķer, — skaidroja Anakudinovs. — Rau, upe mums varen skaista. Sarantaika. Zivju papilnam. Arī ciedru te netrūkst — riekstus vari grauzt kā vāvere, cauru dienu. Tas, tā teikt, atļauts. Kas vēl? Avenes, zilenes, ievogas, pīlādži, irbenāji. No lāčiem nav ko bīties, lācis rudeņos, cilvēku ieraudzījis,

paruks kā cūka un laiž ļekas vaļā. Zvēri pie mums miermīlīgi, paēduši. Gravā ir čūskas. Bet kas nu tās par čūskām — tārpi. Lai gan pusasi garas. Dažreiz gan, stāsta, ritenī griežoties. Pats neesmu redzējis, nemelošu.

Un tur, piekalnē, redzi to iežogoto vietu? Piesargies! Tur kāds vīrs dzīvo, mokās ar šausmīgu slimību — spitālību. Pats savu pleķīti apjozis ar sētu, sak, lai citi neapliptu. Uradņiks teica: sak, jūs tur viņu, tā teikt.. . Bet kā tad tā var dzīvu cilvēku? Šis gan saka, ka likums atļaujot. Tu re, kādi viņiem tie likumi! Pēc tiem tūkstoši jau vācu frontē samalti.

— Vai tad jums nav bailes no aplipšanas? Tas tak ļoti bīstami.

— Kā ta nu nav bail! Ir jau. Bet cilvēks jau nevar dzīvot tikai ar bailēm vien, jāņem talkā, tā teikt, i sirdsapziņa ...

Ar Anakudinova dēlu Gošku Tima devās taigā jau rīta agrumā. Sausais, īsais Sibirijas rudens saltā, brīnišķīgā purpurā jau kvēloja bērzu un apšu birzīs, un tīrās debesis starp kokiem lēja gaismu un svaigumu. Milzīgie, kuplie ciedri, izpletuši šķautnainās, žuburainās adatas, starp kurām bija redzami smagi, sveķaini čiekuri ar cieši sakļautiem apaļiem vāciņiem. Un zem katra vāciņa slēpās divi rieksti, kā brūnas acis, kuras cieši sedz plaksti.

Tima un Goška, bikses uzlocījuši, bradāja pa upi un, pacēluši smagos, plakanos akmeņus, gaidīja, kamēr upe aiznesīs sakulto glemi. Zem akmeņiem slēpās laiskās, glumās vēdzeles, pelēkas, līdzīgas zalkšiem, izmanīgās pīkstes un cietie ķīši ar platām, plakanām galvām, kas klātas sīkām, durstīgām kārpiņām. Atvaros dzīvoja milzīgi sarkanspuraini asari, straumēs — ālatas.

Goška runāja stostīdamies, lēnām, piesardzīgi, dažkārt ar grūtiem vārdiem drudžaini mocīdamies.

— Aiz gravas ir alas. Tur zemnieki slēpuši izbēgušus politiskos. Šausmīgas alas! Tur pa gaisu lido peles ar plīvainiem spārniem. Pūces kož nost viņas un ēd.

— Aiziesim paskatīsimies! — lūdzās Tima, un sirds viņam vai pamira no priekšā stāvošajām bailēm.

— Nedrīkst, — Goška bēdīgi runāja. — Tā kā tu esi politiskais, varbūt tu vari, bet es nedrīkstu. Vīri tur kaut ko slēpj, ne jau cilvēku, bet kaut ko citu.

— Varbūt zeltu? — Tima čukstus vaicāja.

— Mēs ar zelta gabaliņiem neniekojamies, — Goška svarīgi paskaidroja. — Ar zeltu tagad tikai bailīgie noņemas. Vīri visi turas kopā un kaut ko gaida. Un bagātie arī vienkopus pret mums.

— Kas tad jums te ir tas bagātais? Bagātie jau ir tikai pilsētā, — Tima šaubījās.

— Iznāk, ka tā nav. Glagoļjevs, tu redzēji — tur tā zemnīca ar sašķiebušos jumtu.

— Nu?

— Tas sīkstulis ļaužu priekšā dzīvo zemnīcā. Bet taigā viņam cittautībnieki tūkstoš briežu gana. Pie piestātnes bode, pussimts zirgu, uz guberņu visu no mums ved ar saviem pajūgiem. Tādēļ pie viņa baļķu mājā dzīvo četri zaldāti — stražņiki. Tāpat Prjaņišņikovs. Tam divu istabu māja. Plostus viņš dzen līdz pašam okeanam. Ne jau pats, — protams, ļaudis. Tie atpakaļ tūkstoš verstis nāk kājām. Dažu saplosa zvēri, dažu pieveic slimība, bet viņš maksā tikai dzīvajiem. Ziemu uzpērk kažokādas. Vai arī tas pats Jeltuchovs. Nu gatavais bezgodis. Pievāc no zelta raktuvēm izbēgušos, tie nosvilina taigu, šis tad pieņem vīrus, kas uzar un savas tūkstoš desetinas apsēj ar rudziem. Tu zini, kādu ražu pirmajā gadā dod līduma zeme! Bet viņš ražu noņem un zemi pamet. Zeme atkal aizaug, tikai nederīgi, ar nezālēm un lapu kokiem. Šis tad dedzina jaunu vietu. Dzirnavnieki viņam no cara tētiņa izklapatājuši medaļu un kaklā pakāruši. Tirgojas arī ar gulbju dūnām. Gulbis nav ēdams, bet dzīvo tikai skaistumam, kad mirst, — raud un sievietes balsī vaid. Bet viņš ar saviem žiganiem tos tūkstošiem apšauj, kad tie vēl ligzdās.

— Bet kas tie žigani tādi?

— Tā viņam tāda kopa, pret revolūciju. Viņš tiem visiem par savu naudu sapircis divstobrenes. Mums divi reizes pa logu iekšā ieblieza, nelieši. No tā laika tagad guļam uz grīdas. Tu laikam domāji, ka tas mūsu neattīstības dēļ. Nē, draudziņ, tur sava gudrība. Mans tēvs te ir tāds kā galvenais. Zini, kā bagātnieki sanākšanās no viņa trīc un dreb? Kad viņš sāk par tiem visu klāt laukā, ir ko dzirdēt. Tie viņam divus zirgus piesolīja, lai tikai pazūd no šejienes. Bet viņš negrib. «Es jūs, mūdžus, drīz visus laidīšu pār malu,» viņš saka. «Diezgan esam jūs, izsūcējus, cietuši.»

— Vai ta viņš no tiem nebaidās?

— Kas viņam ko bīties, nav jau viens, viņam vesela biedrība . ..

Taigas varenais, noslēpumainais spēks Timas sirdī izraisīja godbijīgu sajūsmu.

Reiz viņi abi ar Gošku iemaldījās krēslainā biezoknī, pelēkā, mirušā mežā. Koki stāvēja kā no akmens izcirsti, nokaltuši jau pirms vairāk simtiem gadu. Kritušo koku stumbri pilni sausiem koksnes putekļiem. Šinī mirušajā mežā nebija ne putnu, ne zvēru, zeme klāta ar satrunējušo koku putekļiem kā pelniem.

— Kādēļ mežs nomiris? — Tima klusām vaicāja.

— Nav bijis cilvēka roku, — Goška skaidroja. — Nogatavojies koks jānocērt. Ja nenocirtīsi, satrunēs uz celma, nedevis nevienam nekāda labuma. Tāds mežs te tūkstoš verstu stiepjas. Ja cilvēks tajā apmaldās — droša nāve. Tur neatrast nekādas barības, pat zvērs met tam līkumu.

Tikpat lielu pārsteigumu Timām sagādāja «melnās» upes. Šīs upes tecēja pa mīkstām gultnēm caur taigas biezokņiem. Ūdens tajās brūns, pieaudzis ar aļģēm, zivis mudžēt mudž, tikai nav iespējams te zvejot: gultne pilna ar kritušo koku stumbriem un tā pieaugusi ar aļģēm, ka pat līdakas nārsta laikā sapinas. Lielie zvēri neuzdrošinās peldēt pār melnajām

upēm, baidīdamies no līču staignajiem, bezdibenīgajiem muklājiem. Šajos līčos, kas bija tik lieli kā ezeri, perinājās tūkstošiem meža zosu, pīļu un gulbju, un putnu dūnas peldēja pa upēm kā mākoņu lēveri. Uz sēkļiem varēja redzēt dziļas, ar ūdeni pieplūdušas briežu pēdas.

Melnajām upēm bija pāri pārkārušies koku zari, un tās tecēja kā pa krēslainu alu. Pavasarī viņas pārplūdināja taigu tūkstoš verstu platībā. Gravās pēc plūdiem ilgi turējās sapuvušu zivju smirdoņa.

— Vasaru taiga dod uzturu, — Goška pārliecinoši runāja, — apģērbu, ēdamo. Bet ziemu — posts. Ja nav krājumu un medību ieroču, tad tik laidies dibenā. Ziemu viņa cilvēku neieredz. Tādi pie mums ir arī bagātnieki: vasaru viņi strādnieku tur par cilvēku, sak, ēd pilnu vēderu, sēžas pie viena galda, bet, tiklīdz ziema nāk virsū, ādu pār acīm novilks. Neesi mierā ar aprēķinu — ej, kāds nācis. Bet kur tu skriesi bez pajumtes un kažoka? Ēst dod sliktāk nekā lopiņam. Tēvs saka, ka šinī ziemā, pēc visām pazīmēm spriežot, tauta dumpošoties — pieprasīšot zemi. Taigā iet neviens vairs nedomā, bet tīra bises un karteču un skrošu vietā lej lodes.

Tima centās nekur neatpalikt no Goškas. Viņš rāpās ciedra galotnē un rāva sveķainos, lipīgos čiekurus, ar galvu uz leju no stāva krasta laidās atvarā un, lai pierādītu, ka bijis līdz pašam dibenam, paņēma līdz sauju dūņu. Viņš bezbailīgi glaudīja salto, valgo vērša purnu, bet šis vērsis pavisam nesen uz saviem ragiem bija stiepis laidara smagos vārtus. Spēlē «čuch-navar» viņš pat pārspēja Gošku, un bieži vien Goškam vajadzēja ar zobiem izvilkt zemē iedzīto mietiņu, kas bija jādara zaudētājam. Bet darbā, pat visvienkāršākajā, Tima netika Goškam līdzi. Ne jau nu tādēļ, ka Goška būtu par viņu stiprāks. Nē, lieta pavisam citāda. Reiz viņi ravēja sakņu dārzu. Sākumā liekas — nu kas tur liels — izraut no dobēm nezāles. Taču pamazām sāka neizturami lauzt muguru, galva kļuva smaga, pat vaigi un acis uzpampa un sāpēja.

— Iesim izpeldēties! — aicināja Tima.

— Nedrīkst! — Goška neatlaidīgi, ar lielāko nopietnība turpināja darbu.

— Kādēļ? — Tima vaicāja, zinādams, ka neviens viņiem nav licis ravēt dārzu.

— Ja neizravēsim nezāles, būs sīki kartupeļi, — Goška pamācoši teica. — Jau tā mums līdz pavasarim nepietiks.

Kad viņi nāca no taigas, Goška stiepa bērza tāšu nastu iekuriem.

No upes viņš stiepa lielus akmeņus, ko aplikt vistu kūtij, lai ziemu lapsas. neizkārpa alas. No purva nesa sūnas šķūņa baļķu starpu aizbāšanai.

Mežā Goška kāri ēda kādas negaršīgas saknes un nomizotus dadža kacenus, bet, kad visi sēdās pie galda, viņš atbīdīja savu šķīvi un nosvērti pateica:

— Lai paliek vakariņām, esmu jau šo to iekodis.

Šur vai tur iedams, viņš pa ceļam sagrābstīja izkritušus siena vīkšķīšus, pabāza zem krūma un, atpakaļ nākot, nekad neaizmirsa paņemt.

Pēc makšķerēšanas pāri palikušos tārpus Goška izbēra vistām. Lai kur būdams, viņš vienmēr atrada sev darbu. Pēc peldēšanās sildīdamies saulē, viņš no kārkliem pina groziņu. Braucot laivā lejup pa straumi, no zirgu astriem vija makšķeres auklu. Kad vakaros ļaudis, sēdēdami uz pazviļas, klausījās, kā meitas pastaigādamās dzied, Goška ar nazi no koka klucīša greba karoti.

Kad Goška strādāja kopā ar tēvu, nekad viņš pirmais nesēdās atpūsties, kaut gan pēc iekritušajām acīm un mitrajiem, ar sarkaniem plankumiem klātajiem deniņiem skaidri varēja redzēt, cik viņš briesmīgi noguris.

Tima nekad agrāk nebūtu ticējis, ka cilvēki var tik sīksti un ilgi strādāt, protams, smagu un vieglu darbu pārmaiņus. Nekad viņš vēl nebija redzējis tādu nepārtrauktu darbu.

Tētis Timām labprāt tika lasījis Ņekrasova dzejoļus. Slaucīdams aizsvīdušās brilles, tēvs saviļņots sacīja:

— Cik liels dzejnieks! Cik spēcīgi attēlotas cilvēku ciešanas!

Timām tad likās, ka nabadzīgie zemnieki ir ļoti nelaimīgi, bailīgi un viņiem vajadzīga palīdzība.

Visnabadzīgākais zemnieks Kolupajevkā bija Jeļisejs Ko-pitovs. Uz kailas miesas viņš valkāja garu, izdilušu briežādas, paltraku, pa kura caurumiem bija redzama tumša āda.

Viņš dzīvoja viens pats zemnīcā.

Kaulains, platiem pleciem, dziļi iekritušām acīm, Kopi-tovs vienmēr runāja žultainā balsī un ne no viena sādžā nebaidījās. Iegājis Jeltuchova veikalā, viņš ar savu smago plaukstu uzsita uz letes un, nicīgi pamādams uz veikalnieku* sēcošā balsī izgrūda:

— Sveiks, zirnekli!

»— Ar dieva palīgu ej no šejienes projām! — Drebošā balsī lūdza Jeltuchovs un, pametis ar aci komijam, čukstēja: — Aizskrien pēc stražņika!

— Pagaidi! — Kopitovs pavēlēja. — Vispirms mani apkalpo! — Un viņš pieprasīja: — Parādi zirglietas, vislabākās! — Komijs šaubījās. — Nu, kam tiek sacīts!

— Tev taču zirga nav. Kam tev zirglietas? — Jeltuchovs bikli mēģināja atrunāt.

Paņēmis zirglietas rokā, Kopitovs noprasīja:

— Satrunējusi prece?

— Dievs pasarg, kas tev nāk prātā! — īpašnieks sašuta.

— Es tev tūdaļ pierādīšu. — Un gandrīz bez mazākās piepūles Kopitovs saraustīja jēlmītās siksnas gabalu gabalos un, sviezdams tos uz grīdas, acis piemiedzis, vaicāja: — Nu?

— Ej prom, Jeļisej, ar labu! Še tev kvartiņš un ej ar dieva palīgu ālēties citā vietā.

— Vai tikai tu negribi, lai es to naudas gabalu tev piesitu

uz mūžiem pie pieres kā Kainam, medaļas vietā? — Kopitovs jautāja.

Aizelsies ienāca stražņiks. Ieraugot Kopitovu, aiz uztraukuma uzreiz nosvīda visa platā seja, tomēr, izpildīdams pienākumu, viņš draudoši uzsauca:

— Atkal tu te ālējies? Nu, pielūko tikai!

— Pielūko pats, — Jeļisejs mierīgi runāja. — Kad iesi vāverēs, turi acis vaļā, ka tev kas netrāpa, citādi teiksi vēl, ka es. Bet man nav nekādas patikšanas gar tevi rokas smērēt.

Iedams no veikala laukā, Kopitovs tik stipri aizcirta ar tūbu apsistās durvis, ka visi trauki plauktos skāņi un gauži nodžinkstēja.

Jeļisejs savā būdā turēja ķēdē piesietu raibu lūsēnu un spēlējās ar to kā ar sunīti.

Tima ar Gošku abi aizgāja apskatīt lūsēnu. Tas šķaudīja kā kaķis un, pacēlis lūpu, rādīja ilkņus, kas izskatījās pēc līkiem ķīļiem.

Pabružādams ar pirkstu lūsēnam aiz ausīm, Kopitovs puisēniem laipni sacīja:

— Zvērs, bet saprot, kas ir labs, ne tā kā dažs cilvēks.

— Jūs pats arī esat nikns, — Tima sadūšojies pateica.

— Nikns, jā! — Kopitovs bez iebildumiem piekrita. — Esmu nikns uz ļaužu lēnprātību, uz viņu pazemību. Maļ viņus kā graudus starp akmeņiem, bet šie pacieš. — Tad aši un satraukti noteica: — Tu esi pilsētas puika. Varbūt būsi dzirdējis, kā pie jums tur dzirnavās apspiestie strādnieki dumpojās. Miltu maisus izdalīja cilvēkiem un paši ņēma berdankas rokā. Bet mēs visi te mierīgi, kaut gan mūs žņaudz vēl niknāk.

— Ko tad jūs gribat? — Tima nedroši pavaicāja.

— Citādu dzīvi. Es, jau zēns būdams, skaloju zeltu Al-danā — tur tāda upe, salta, iespiesta kalnos. Vasara īsa, kā sērkociņš vējā: švirks — uzliesmo un turpat atkal nodziest. Pa upi peld čaugani ledus gabali, bet mēs līdz jostai ūdenī —

smeļam smiltis un granti. Ziema barga.I Nospļaujies — un vienā mirklī siekalas jau ledū. Visa āda tev lobās nost kā tāss. Zeme sasalst kaulā. Nolaižam veselas priedes, sakraujam sārtu un aizdedzinām, bet pēc tam atkusušo zemi dauzām ar laužņiem. Kājas slapjumā, bet pats esi salā. Tu teiksi — sak, katorgas dzīve! Nē. Ļaudis tur draudzīgi, spara pilni, sirsnīgi. Reiz, kad pret īpašnieku sadumpojāmies, uzlaida mums karaspēku — tas šāva virsū kā īstā karā. Bet tie nemiernieki, kas vēl pirms mums pie Ļenas sadumpojās, tie arī bija ko vērts. Lai nu gan viņus apšāva, toties viņi ieguva tautas apbrīnošanu un cieņu. Tu vēl esi mazs, nesaproti, nezini, ka ir tāds cilvēks. Liela gara cilvēks! Viņš no šīs upes paņēmis sev vārdu — Ļeņins. Viņš cilvēkus vieno kopā citai dzīvei. Mums, zeltračiem, šai vienībā pienākas pirmā vieta. Bet te jau riebjas skatīties. Mums met cilpu kaklā, bet mēs tikai raujamies čokurā. Tādēļ arī esmu nikns. Te tas Anakudi-novs — tas tik ir cilvēks, to es cienīju. Viņš gan mani ne visai. Saka: tu esi ātrs un ne sevišķi gudrs, bet viss jādara ar apdomu; viņš ar rekrūšiem sačukstas klusiņām, lasa viņiem priekšā mazas grāmatiņas. — Tad pēkšņi viņš Timām piedāvāja: — Aiz cieņas pret tevi, kā Anakudinova viesim es tev uzdāvināšu tiņa nadziņus, vai gribi? Tie ir asi kā mak-šķerāķi — noder uz belugām.

Goška godbijīgi sacīja:

— Tēvocis Jeļisejs nesa no medībām mazu briedēnu, bet tinis no koka viņam virsū, iecērt visus nagus kaklā un mugurā un tik plēst, bet viņš pie koka klāt un triec šo pret priedes stumbru.

— Tev žigla mēlīte! — Kopitovs smējās. — Tinis jau nu paskrāpēja gan man ādiņu, kamēr viņu pieliecu. Taisnību sakot, mājās četrrāpus atvilkos.

— Un tādēļ jūs ne no kā nebaidāties? — vaicāja Tima.

— Kas tad tev teica, ka es ne no kā nebaidos? Baidos gan, baidos no savas sirdsapziņas. Ļaudis trin mēles gar manu

nabadzību, ņirgājas. Bet es, ja vien gribētu, ar zvērādām, zeltu vai arī plostus uz okijanu dzīdams, varētu naudiņā iedzīvoties. Vēlāk uzcelt mājeli, zemīti nopirkt, bet kam man to visu? Lai ar pirmo neražu ieķīlātu Jeltuchovam? Nekā nebija. Kamēr tādi Jeltuchovi sēž uz kakla, zeme tikai par postu. Kad pienāks citādi laiki, es vismaz aršu sev, un labību nepagrābs vis izsūcējs, bet to sadalīs taisnīgi, cilvēciski. Ana-kudinovs saka, kamēr zeme pieder viņiem, cilvēkam nav brīvības. Bet bez brīvības tikai zvērs var dzīvot, kaut gan arī tas nebrīvībā apmetas ar kraupi. Zeme jādod ļaudīm — tas ir galvenais . ..

Jau sākās dzestrās naktis, un ieplakās no rītiem sausi mirgoja plāna sarmas kārta. No apšu zariem gurdi krita mirstošās dzeltenās lapas.

Bērzu birzīs lapkritis bija izbārstījis tumšu sārtumu, bet stumbri tīrajā, zaļganajā dzestrumā zaigoja žilbinoši balti.

Pie tumši zilajām, saltajām nakts debesīm parādījās blāvas ziemīgas zvaigznes, un, lidojošiem ķīļiem šķeldami rožainās atblāzmas, uz dienvidiem devās putnu bari. Tumsa sāka iestāties agri un gaisma nākt vēlu. īsajā dienā saule izdega ātri.

No divpadsmit sētām šinīs dienās bija jāaiziet jauniesauktajiem. Pie zemnieku zirgu un govju astēm sādžas vecākais jau bija piesējis koka birkas, lai baru reizē ar rekrūšiem aizdzītu uz pilsētu — uz intendanturu.

Vecākais neizziņoja sanāksmi, taču ļaudis paši devās uz mazo koka baznīciņu, kas bija uzcelta bijušā klostera vietā. Sasēdušies uz baļķiem, kas te bija sasviesti jau no zelta rakšanas laikiem, viņi sarunājās vienaldzīgās balsīs, it kā būtu gadījušies te nejauši. Taču sejās visiem bija satraukums. Jauniesauktie stāvēja atsevišķā pulciņā. Parasti viņi sāka dzert jau mēnesi iepriekš. Bet šodien visi bija skaidrā.

Jeltuchovs sēdēja Vīnes krēslā, ko viņam bija šurp atnesis znots, vājš puisis, kuram bija galvā cepure ar plīša apmali,

kādas valkāja pasta resora ierēdņi, un kājās gari dragunu zābaki, noziesti ar biezu tauku kārtu.

Pats Jeltuchovs, resns, nekārtīgs vecis briežādas vestē, kailās kājās uzvilcis īsi apgrieztus velteņus, resnās plaukstas salicis uz pilsētā pirkta spieķa, kura galu rotāja sudrabā veidota nāras figūra, atgāzies atpakaļ, noraudzīdamies uz visiem ar savām zilajām, drūmajām acīm, dziļā krūšu balsī pamācīja:

— Kas ir Sibirija? Zemnieku zeme, maizes devēja. Ja mēs noslēgsim klētis, — ko tad darīs pilsēta? Grauzīs gumijkokus vai arī mašīneļļā ceps peles? Pilsēta zemniekam ir ienaidnieks. Zemnieks zemniekam — brālis. Mūsu valdība ir zemnieku valdība. Mums lēnprātīgi, draudzīgi, ar savstarpēju cieņu jāapspriežas, kas būs labāks saimnieks, gudrāks. No vienas puses, vācietis grib sagrābt Krieviju, bet, no otras puses, pilsētnieki grib, lai teikšana par zemi nonāk viņu labvēļu rokās. Jāsit tēvijas iekšējie ienaidnieki.

— Bet kas tu esi tēvijai? — jautāja ruds puisis, apāvies no jēlmītas ādas pītās mednieku vīzēs.

— Mēs esam zemes sāls, — Jeltuchovs dobji sacīja. — Ar zemi saauguši.

— Ahā! — Rudais iesaucās un jau skarbāk vaicāja: — Vai dzirdējāt? Bet man nav zemes pat kur kāju nolikt. Tad man par to varbūt tevi nobučot vai arī visu mūžu tev kalpot?

— Zeme, tā ir pirkta ar smagiem pūliņiem.

— Ar taviem, vai?

— Manas pūles tava muļķa galva nav spējīga saskatīt.

— Saskatīja jau, kad tu man par parādiem nolaupīji aramzemi.

— Es žēlastības dāvanas nedodu. Rīkojos pēc likuma.

— Kādēļ tad likums tavā pusē un ne manā?

— Kas ir par tēviju, tā pusē likums. Jums tikai tie boļševiki sajauc galvas, no ķeizara saņem naudu, kā tas visiem jau zināms.

— Timoša, — Anakudinovs laipni vaicāja. Tima ar Gošku

visu dienu bija lasījuši ciedru mežā čiekurus un tikai nupat atskrējuši uz sanāksmi. — Cik naudiņas tava māmuļa mēnesī saņem no partijas?

— Necik, — Tima murmināja, samulsis no daudzajiem skatieniem, kas bija viņam pievērsti.

— Kā tad iznāk, vai viņa, tā teikt, pavisam par velti sastāv partijā? — Apvaicājās Anakudinovs ar mākslotu priecīgu izbrīnu.

.— Partijai viņa pati mazliet maksā, — visu uzmanības iedrošināts, paskaidroja Tima. — Viņiem tā visi dara.

— Tāpat kā arteļi savāc uzturam, — atbalstīja rudais.

— Nē, ne jau ēdienam.

— Kur tad viņi liek naudu?

Tima vaicājoši paraudzījās uz Anakudinovu. Tas pamudinoši pasmaidīja un teica:

— Nekas, saki laukā visu, kā ir.

— Drukā lapiņas. Tādas plāniņas grāmatiņas.

— Tās sauc par brošūrām, — Anakudinovs pamirkšķināja ar acīm. Tad skaļi pateica: — Nu, mīļie, vai sapratāt? Tās lapiņas mēs visi esam lasījuši. Tās mums rāda patiesību. Tādi, redziet, ir cilvēki — nesavtīgi, pašaizliedzīgi.

— Pazīstam viņu pašaizliedzību! — Jeltuchovs smalkā balsī iespiedzās. — Rau, tagadējais pilsētas galva jau arī no sociālistiem, bet kā runāja domē? Par karu ar Vāciju. Viņiem arī ir visādi, vieni šā, citi tā. Mums jādzīvo pašiem ar savu prātu.

Tima, ieraudzījis, kā satumsa Anakudinova seja, satraukts iesaucās:

— Nav taisnība! Tādēļ viņu sieva nemīl un meita nemīl, un visi citi biedri nemīl, un es arī pie viņiem mājās vairs neeju, un māmiņa un tētis arī neies.

— Tā teikt, tārpu izēsts rieksts gadījies! — Anakudinovs atviegloti nopūtās. Tad piecēlās, saraustīja kreklu un skaļi pateica: — Te no pilsētas kāds cilvēks .. .

— Aģitatoru esi atvilcis? — Jeltuchovs iekliedzās.

— Kādēļ aģitatoru? — Anakudinovs mierīgi atbildēja. — Viņš ieradies, tā teikt, pēc puikas, kas pie manis atbrauca veselību uzlabot, kas negrib, lai neklausās. Tas ir mans viesis, man nav nekādas patikas viņu daudz traucēt. — Pēc tam, pievērsies Timām, viņš pusbalsī sacīja: — Tu skrien mājās spēlēt ar Gošku «čuch-navar». Cilvēki satraukti, var iznākt saraušanās. Kādēļ tev klausīties visādās nešķīstībās.

Pelēka krēsla klājās pār zemi. Lai cik priecīgs bija Tima par Jāņa atbraukšanu, viņam tomēr bija neērti savu prieku izrādīt. Vai tad Anakudinovi nebija kļuvuši viņam tikpat tuvi kā Jānis un vai Goška viņam mazāks draugs kā Jaša? Un vai viņi tāpat nedalīja visu ar Timu, kā to darīja Murzajevi?

Atvadīšanās bija skumja, ar asarām, un, kad Tima skūpstīja Goškas vaigu, tas klusītiņām teica:

— Atbēdz pie mums uz ziemu pavisam, es tev atdošu savus siltos velteņus, tikai dzīvo pie mums!

Dziļās, tīrās debesis virs galvas likās kā apgāzts ezers. Tās zaigoja saltā, zilganā gaismā, un zvaigznes aicinādamas mirgoja dziļumā. Tikai taiga stāvēja drūma, uzsūkusi sevī visu nakts tumsu.

Zem ratiem šņirkstēja bālganais ledus, kas bija sastindzinājis peļķes, un ceļmalas krūmus klāja pūkaina sarma, mirgodama zilganā atspulgā.

Anakudinovs apmierināts teica Jānim:

— Iznāca maza saskriešanās sanāksmē — bet tas nekas. Mūsu ļautiņi stipri, no cīniņa nebaidās. Galveno tomēr apsprieda. Cilvēkus vairs karam nedot. Mēs jau no vasaras žāvējam gaļu. Labību sabērām mucās klusā vietā, kur senāk slēpām izbēgušos politiskos. Taigā puišus apbruņojām. Dezertieri mums bija arī agrāk, tā teikt, niekojās taigā un saniknoja pret sevi cilvēkus. Tagad mēs tos pulcinām kopā, tādās vienībās un priekšgalā noliksim prātīgu cilvēku. Ja valdība

sūtīs soda ekspedīciju, tā te mūsu taigas biezoknī var dabūt krietnu pērienu.

— Gudri, — Jānis priecājās.

— Bet par puiku, tā teikt, tev paldies, — Anakudinovs sacīja. — Kaut arī viņš vīriem pateica mazu patiesību, tā tomēr daudz ko padarīja skaidrāku. Zemnieku vajag saprast. Viņa sirdi var kā valgā piesiet un aizvest, kur vien grib, ja tikai viņš stingri ticēs, ka tu to nedari savtīgos nolūkos, bet visu labā.

— Tas pareizi, — Jānis piekrita, — Tima ir labs puika.

Vītols Timu aizmigušu nešūs ienesa savā istabiņā un nolika gulēt. Bet, kad aizdedzināja uguni, no bērza tīnes piecēlās padzīvojis cilvēks, pliku pauri, brūnā drapa mētelī un mierīgi sacīja:

— Redziet, Vītola kungs, kā mēs atkal ar jums tiekamies. Un katrs atkal, kā mēdz sacīt, savā darba laukā.

Vītols aši paskatījās uz durvīm, bet tur jau stāvēja apmiegojušies zaldāti. Plikpauris ļaunā priekā turpināja:

— Ar kratīšanu mēs jūs neapgrūtināsim, atpūzdamies šo to paskatījāmies, vecajiem laikiem kaitīgi, bet tagadējiem — ej tu sazini. — Tad smaidīdams mīlīgi pateica: — Vai zināt, mīļais, ļoti patīkami tādos apstākļos sastapt savus krustbērnus.

— Es tev neesmu nekāds mīļais, — Vītols mierīgi sacīja.

Cilvēks atkāpās atpakaļ, ar pistoli no sevis it kā kaut ko

briesmīgu atvairīdams, un draudīgi uzkliedza:

— Nu, nu! ... Pazīstu tevi, bulli. Mēģini tikai pakustēties!

Jānis, paraudzīdamies uz savām rokām, drūmi sacīja:

— Man ir puisēns.

— Bērnus mēs cietumā nesēdinām, — plikpauris teica.

— Es šai pašā mirklī tavu cūkas purnu varētu triekt pret grīdu, vai tu to zini? — Jānis noprasīja.

— Sauju pie pirmās pakustēšanās, — kāpdamies uz durvīm, brīdināja plikpauris.

— Stāvi un nenāc klāt, kamēr es aprunāšos ar savu puisēnu! — Jānis dobji pavēlēja.

— Piecas minutes, — plikpauris uzreiz piekrita, — bet lai pēc tam būtu bez ekscesiem.

Jānis apsēdās uz gultas malas pie Timas, apskāva viņu, piespieda sev klāt un viņam tieši ausī čukstēja:

— Tu man esi kā dēls, tad nu arī klausi mani kā tēvu. Es esmu laimīgs, ka arī man kaut neilgi bijis tāds dēls. Cietums — tas nav nekas. Nauda atrodas tabakas kārbiņā. Ej pats uz tirgu un daudz ēd. Un, ja tu mazlietiņ mīli Jāni, rītos un vakaros norīvējies ar aukstu ūdeni. Tas ir ļoti veselīgi. Es arī cietumā rīvēšos ar aukstu ūdeni un domāšu mierīgi, ka mans puisēns arī tā dara. Jānis izdarīja muļķību, atnāca uz veco dzīvokli. Bet tu biji noguris, un es domāju, sak, ko tik tālu brauks?. . . Bet tas ir tīrais sīkums.

Atrazdamies jau pie durvīm, Jānis, pagriezies pret Timu un savilkdams savas šaurās, gaišās acis maigā smaidā, sacīja:

— No svaigā gaisa sādžā tu krietni esi paaudzies. Tas ir ļoti labi.

Tā Tima palika viens, pavisam viens . ..

No rīta mazā gaismiņā krita pirmais sniegs, sauss kā pelni. Virs galvas zvilnēja zemi padebeši. Tumšie, villainie mākoņi ira un smalkām pūkām bira zemē, un, izņemot sniega čaukstēšanu tukšajā ielā, nekas cits nebija dzirdams.

Sākot ar to dienu, pilsētu arvien vairāk un vairāk iepu-tināja smalks sniegs un tā it kā vēl dziļāk iestiga zemē. Taču, kamēr sniga, sals pilsētu neskāra. Viņu it kā sasildīja mīkstie, violetie mākoņi.

Nakti pa ielām reižu reizēm aizjoņoja trijjūgi, mēness gaismā saceldami smalkā sniega putekļus, tikai zvārgulīši pie

lokiem tiem bija pārtīti ar lupatām, un kamanās cienīgi, sēdēja milzīgos kažokos ietinušies pretizlūki, kuriem vidū ar sasietām rokām gulēja kāds arestētais.

Tima neatrada tabakas kārbiņā naudu. Droši vien to bija nozadzis plikpauris, un viņam nebija ar ko iet uz tirgu. Pirmās dienas viņš iztika ar maizes paliekām un kartupeļiem, pēc paraduma trīsreiz dienā iedzerdams zivju eļļu. Taču drīz vien vairs nebija ne maizes, ne zivju eļļas.-

Tima ar visām drēbēm gulēja gultā un nezināja, ko tagad iesākt. Kad istabiņā ienāca večuks ār miklu, sarkanu degunu,, ierautu apakšlūpu un sasprindzinātā uzmanībā izstiepju apakšžokli, ģērbies lapsādas kažokā un baltos velteņos ar brīnišķīgiem rakstiem, un bargi pateica: «Ei, neesošais mītniek! Svešiem cilvēkiem te nav palikšana. Tā ka ar labu taisies prom! ...» — Tima paklausīgi piecēlās, uzvilka mētelīti, un devās uz durvīm ...

Vecis viņu vēl aizturēja, paaicinādams ar pirkstu, tādu garu, uztūkušām locītavām. Tad žigli ar savām kalsnajām, vieglajām plaukstiņām papliķēja Timu un tikpat manīgi aptaustīja kabatas. Neko neatradis, nopūzdamies teica:

— Nu, ej, mīļais, ar dieva palīgu! Redzams, esi vēl par muļķi, lai zagtu.

Tima ilgi bez kādām domām klīda pa ielām, tad aizgāja pie Kosnačeva, kur viņam kāda vecene atvēra durvis un dusmīgi uzkliedza:

— Students aizbēga, tikai grāmatas palikušas!

Aizupē, fliģelītī, kur dzīvoja Mustafa, Tima ieraudzīja, ka logi krustām šķērsām aizsisti ar pelēkiem dēļiem, bet Esfiras dzīvoklī virtuvē viņu ilgi un nikni iztaujāja kāds iedzīvotājs melnām ūsām, kaukāzieša kreklā ar ļoti daudzām sīkām podziņām. Viņš visu laiku ņēmās draudēt:

— Ja muldēsi, es tev ādu pār acīm noraušu!

Vairs nebija kur iet. Tima saprata, ka visur viņu sagaida viens un tas pats. Varētu aiziet pie Saviča vai Androsova, bet

negribējās, — negribējās meklēt žēlastību. Atlika vairs tikai viens — iet mājās, uz Pirts ielu, kur tik ilgi viņš nebija bijis. Ar skumjām^sirdi viņš gurdi vilkās pa pazīstamo ceļu un nodevās iztēlei: viņš pienāk pie durvīm, pastiepj roku un patausta aiz durvju stenderes, bet atslēgas nav. Kāds to paņēmis. Bet kas? Viņš parausta durvis, tās aizslēgtas. Tad viņš klusītiņām pieklauvē, durvis atveras, un tajās stāv — māmiņa. Viņa soli atkāpjas gaitenī un dusmīgi runā: «Timotej, kur tu biji pazudis? Malu malas esmu izmeklējusi!» Tad māmiņa palīdz viņam novilkt mēteli, noņem šalli un, piespiedusi savu silto vaigu pie viņa aukstās sejas, bažīgi pārmet: «Vai tad tik ilgi var klaiņāt pa ielu, saaukstēsies vēl!» — «Māmiņ,» saka Tima, «es tā pēc tevis esmu noilgojies un vairs nekur projām neiešu.» — «Jā,» saka māmiņa, «tagad mēs vienmēr būsim kopā.»

Tima iegāja pagalmā un paskatījās sāņus uz mājas logiem. Tie bija tumši. Bet virtuvei loga nav. Nevar vēl zināt, varbūt māmiņa ir tieši tur. Tima pastiepa roku, lai pataustītu spraugu aiz durvju stenderes, un viņa pirksti bēdīgi satvēra slēdzeni. Viņš atslēdza durvis, iegāja virtuvē, paņēma no ro-vīša sērkociņus. Ar aizdedzinātu sērkociņu viņš iegāja istabā. Uz galda stāvēja lampa, aizsegta ar apdegušu avīzes papīru. Dzīvoklī nelabi oda pēc pagraba, pelēm un putekļiem, pēc salta, satrunējuša mitruma.

Tima ar visām drēbēm iegūlās miklajā, saltajā gultā, zem segas vēl paklāja māmiņas mēteli, taču sasildīties nevarēja. Kratīja drudzis. Petroleja lampā izdega, un dakts kūpēdama un sprakšķēdama izdzisa. Taču Tima vairs nebaidījās no tumsas. Kas tad tik briesmīgs tumsā var būt? Kaut vai zilais mironis ierodas! Nu kas tur sevišķs? Lai! Vai tad no tā viņam var kļūt vēl sliktāk? Kad viņš ir viens, pilnīgi viens!

Otrā rītā Tima nevarēja piecelties no gultas, viņš dega kā ugunīs. Trūka elpas, acis un galvu spieda neizturamas sā-

19 v

pes, bet acu priekšā šaudījās uzbāzīgi plankumi visādās krāsās. Šinīs dienās viņš nekā skaidri neapjauta. Kaut kur no tālienes atskanēja satraukta Jelizarienes balss^un dažreiz starp krāsainajiem plankumiem iznira viņas seja ar bērnišķīgajām, apaļajām acīm un izbrīnā uzrautām palsām uzacīm.

Vēlāk Tima uzzināja, ka Jelizariene bija viņu atradusi ārā, dārziņā, kur viņš gulējis sniegā zem kailajiem ieviņas zariem. Jelizariene bija pārgājusi dzīvot Čurkina istabā, uzskatīdama sevi par Jakova tēva likumīgu sievu. Viņa kopa Timu, bet, kad viņš tika uz kājām, cienīgi sacīja:

— Esmu miermīlīga sieviete, bet ar Jašku netiku galā. Tā tu arī, kad sastiprināsies, kļūsi tāds pats bezkaunīgs kā viņš. Biju pie Pičugina komija ar pazemīgu lūgumu, viņš tad pateica saimniekam. Pats Pičugina kungs tev pievērsies ar dieva žēlastību. Būs tev uzturs, pajumte un kroņa apgādāšana.

Pēc divām dienām ieradās Pičugina komijs Jevsejevs. Taustīdams savas pelēkās, krunkainās, suņa sēnēm līdzīgās ausis, Jevsejevs mīlīgi saldā balstiņā teica:

— Jūsu tēvam ir labpaticis par dzīvokli priekšlaicīgi samaksāt. Un te nu mēs stāvam augstāk par pašreizējo momentu, īpašuma dēļ varat neraizēties. Tā kā mūsu saimnieks saviem mītniekiem ir labvēlis un aizstāvis, uzskatu par savu pienākumu paziņot, ka viņš nodrošina jūsu dzīves turpmāko eksistenci caur bāreņu namu, kur jūs pēc likuma nemūžam nevarētu tikt, tā kā jūs neesat ne pilnīgs, ne pusbārenis. Bet Pičugina kungs ir teicis savu vārdu, un tas tiks izpildīts visā pilnībā.

Tima vēl bija tik vārgs un visa notikušā nomākts, ka paklausīgi gāja līdzi Jevsejevam. Jevsejevs varētu pat neturēt viņu tik cieši aiz rokas. Timām viss bija vienaldzīgs, un viņš nemaz nedomāja no tā bēgt.

Devītā nodaļa

Tā nu Tima tagad stāv pie bāreņu patversmes vārtiem, kas ajjlisti ar sarūsējušām skārda plāksnēm.

Visu četrstāvu namu ar aizrestotajiem logiem iežogoja augsta, pelēka sēta, kurai gar augšmalu rēgojās lielas naglas, iedzītas ar asiem galiem uz augšu. Bāreņu nama priekšā pletās Siena laukums, pa kura balto klajumu vējš vēla sausa sniega vālus. Tālāk, aiz mālainās kraujas, bija upe, gar krastu jau aizsalusi, un viņpus upes, cik tālu vien acs sniedza, stiepās pļavas, pār kurām kūpēja upes tvaiks, un pavisam tālu melnēja taiga.

Noklaudzēja dzelzs kliņķis, vārtus atvēra sētnieks lielā kažokā. Tima ar komiju pārgāja pār tukšo pagalmu, garām vislētākās apšu malkas grēdai, un nonāca pie ieejas durvīm ar actiņu, mazliet lielāku par pieckapeiku gabalu. Durvis atvērās, un viņi iegāja priekšistabā, kuru apgaismoja nespodra trīslīniju lampiņa, kas karājās pie durvju stenderes aiz drāšu režģa.

Komijs tumsā iespaidīgi sacīja:

— No Pičugina kunga.

— Vai uz apģērbu ir pretenzijas? — Balss vaicāja.

— Kā jūs to domājat? — Komijs nesaprata.

— Nu tā, — runāja tā pati balss no tumsas. — Varbūt labsirdīgi ļaudis jau apģērbuši, bet pēc tam atkal no patversmes gribēs apģērbu pieprasīt.

— Nē, viņam ir savējs.

No tumsas iznāca cilvēks apakšveļā, ar melnu šineli uz pleciem.

— Vai utis ir? Kašķis? Ar kādām slimībām slimojis? Uzvārds, vārds? — Iespļāvis tintes pudelē, viņš aptauju ierakstīja šaurā, biezā grāmatā ... — Apaļš vai puse? Muļķis, nu vai visi miruši vai kāds vēl dzīvs? Neprāto! Atbildi uz jautājumu skaidri: jā vai nē. Vairāk no tevis nekā neprasa.

Aizcirtis grāmatu, viņš pavēlēja:

— Izģērbies līdz ādai!

Iegrūdis Timu noliktavā, cilvēks uzgāza viņam no koka spaiņa ūdeni un, norādījis uz mitru lupatu, kas%r naglām bija piesista pie sienas, pavēlēja:

— Noslaukies!

Kamēr Tima, no aukstuma drebēdams, apģērba kroņa drēbes, cilvēks viņam ķērcošā balsī skaitīja pamācības:

— Galvenais noteikums pie mums te ir klusums. Priekšniecību satiekot, apstāties un skatīties acīs. Par katru pārkāpumu — izolators. Godāt pa vecam — audzinātāja kungs, aizgādņa kungs, uzrauga kungs. Jaunu kārtību nepieļaujam. Ja būsi gudrs — pieradīsi, bet muļķim visur slikti.

Augšup veda stāvas kāpnes, kuru margām bija uzsisti kubveida klucīši. Trešajā stāvā durvju vietā bija lūka ar lielu koka stieni priekšā. No tādiem pašiem stieņiem koridora vidū restes. Degunā sitās skābu kāpostu un vēl kāda kodīga puvuma smaka.

Milzīgo guļamistabu apgaismoja tikai nespodra svētlam-piņa, kas atradās vienā kaktā. Pret griestiem pacēlās divstāvu lāviņas.

— Gulēt bez mazākā troksnīša, — teica audzinātājs. — Mazās darīšanas — paraškā. Atejas vieta pagalmā — līdz rītam izturēsi.

Tima apgūlās uz siena maisa un aizvēra acis. Ar visu savu būtni viņš izjuta šo drēgno, smirdošo tumsu, dzirdēja čabi-nāšanos, šņākšanu un nopūtas, ko izdvesa tie, ar kuriem viņam tagad būs kopā jādzīvo. Tikai šeit, pašreiz, ar stindzinošām skumjām Tima aptvēra, ka sākas jauns un varbūt vissmagākais viņa dzīves posms.

Patversmes audzēkņos bija iesakņojies neželigs paradums— jaunpienācēju obligati «iesvētīt». Ar piekaušanām, ar

apsmiešanu un pazemojumiem jaunpienācēju pārbaudīja, kamēr pārliecinājās, ka viņš padevīgi samierinājies un nemeklēs pie audzinātājiem aizstāvību. Kas neizturēja «iesvētīšanu», palika uz visiem laikiem izstumts.

Ceturtajā stāvā dzīvoja lielie puiši, kuri ne tikai apguvuši amatu, bet bija sevišķi apdāvināti ar īstu talantu, kas tā sajūsmināja bāreņu nama māksliniecisko izstrādājumu izstādes apmeklētājus.

Parasti patversmes bērnus, sākot no divpadsmit gadu vecuma*, laida laukā. Pēc attiecīgas iemaksas aizgādības padomē viņus paņēma muižu pārvaldnieki, darvas tecinātavu, kokzāģētavu un dažādu darbnīcu īpašnieki. Līdz pilngadībai viņiem bija jāstrādā par velti, tikai par uzturu. Tā bija pilnīgi likumīga pirkšana un pārdošana. Par amatā apmācītiem deva patversmes priekšniecībai lielas kukuļnaudas. Patversmes priekšnieki savukārt sameta Mačuchinam uz vārdadienu tūkstoš rubļu dāvanai. Bet par talantīgajiem bērniem priekšniecība trīcēja un drebēja, baidīdamās tos zaudēt. Sākot ar trīspadsmit gadu vecumu viņus pārvietoja ceturtajā stāvā, tālāk no svešām acīm. Darbnīcas viņiem bija iekārtotas bēniņos. Pie lūkas, kas veda ceturtajā stāvā, atradās pieslienamas kāpnes, kuras vakaros noņēma. Lielo zēnu izstrādājumi deva priekšniecībai lielus ienākumus, jo tikai niecīga daļa no tiem nonāca izstādē. Piemēram, Pičugina mājā gandrīz visas mēbeles bija patversmes meistaru roku darbs. Sevišķi cienītāji maksāja lielu naudu par galdiem ar malachita, jašmas, kalcedona un dažādu kolčedanu in-krustacijām.

Bet amatu patversmē mācīja tikai apaļiem bāreņiem, kam nevarēja atrasties aizbildņi. Bērniem, kuriem bija kaut vai tāli radinieki, nekā nemācīja. Tādus parasti nodeva muižām.

Pilsētas domes budžets bija ļoti nabadzīgs. Dome, kuras sastāvā ietilpa pilsētas varenie, atrāva līdzekļus vienīgajai

slimnīcai, lai būtu ar ko asignēt patversmi. Daudzi domnieki bija ieinteresēti saņemt no bāreņu nama bezmaksas darbaspēku, kas apmācīts uz pilsētas rēķina.

Februāra revolūcijas pirmajās dienās bāreņu namā no pilsētas valdes ieradās komisija. Komisijas locekļi konstatēja, ka vecā režima laikā bāreņiem nav dedzināta ziemsvētku eglīte-— tika ierosināts uz priekšu to sarīkot. Par visu vairāk viņus uztrauca tas, ka līdz šim laikam patversmē, neraugoties uz revolūciju, karājās cara un ķeizarienes portreti. Komisija pavēlēja tos novākt. Augstāk par otro stāvu komisija negāja.

Oficieru savienība atsūtīja uz patversmi parādīties Sibi-rijā pazīstamo zēnu Stepanu Sokolovu, kas bija apbalvots ar Jura krustu par piedalīšanos frontē izlūkos.

Galvenais uzraugs — bijušais sieviešu cietuma priekšnieks Čekmarevs bija tādās domās, ka jaunā Jura krusta kavaliera apmeklējums var nelabvēlīgi ietekmēt audzēkņus. Kas zina, ka neatrodas tādi, kas arī var iekārot kara slavu un mesties bēgt. Sī iemesla dēļ Čekmarevs pacienāja Sokolovu savā dzīvoklī ar tēju un ievogu pīrāgu, iedeva desmit rubļus un palaida mājās.

Uz vienu pilsētas cietuma korpusu, kura kubatūra bija tikpat liela kā bāreņu nama kubatūra, atvēlēja simt sešdesmit asis malkas ziemai, turpretim bāreņu namam tikai četrdesmit. Viena pilsētas cietuma korpusa apgaismošanai izlietoja divdesmit pudu petrolejas, patversmei — pieci. Kriminālnoziedznieks saņēma pusotras mārciņas maizes, patversmes audzēknis — mārciņu. Cietumnieku novalkātās drēbes pāršuva patversmes audzēkņiem.

Patversmes pagrabos, tā saucamajās darbnīcās, «pusbā-reņi» pina no kārklu klūgām kurvjus un no lopkautuves atkritumiem, kas tika šurp pievesti, milzīgos čuguna podos vārīja galdnieku līmi; šeit arī plēsa skaliņus apmetumiem un grieza lubiņas jumtiem.

m

Bija izslavēti ari bāreņu namā gatavotie zārki ar balta brokātā rotājumiem un palmas zariem no folijas.

Mazgadīgos bāreņus patversmes priekšniecība pieņēma ne visai labprāt. Taču turēt viņus slikti neturēja. Katram atsevišķa gulta, kārtīgi pašūti apģērbiņi, ēdināja labi. Tādu mazgadīgo bija pavisam astoņpadsmit, un, kad viņus svētdienās izveda pilsētas dārzā, viņu apaļie vaidziņi atstāja pilsētas iedzīvotājos ļoti labu iespaidu.

Šo uzvedīgo, labi baroto mazuļu izskats, kad viņi staigāja pa pilsētas dārza alejām, izraisīja siltas pateicības jūtas pret pilsētas labdariem.

Kas gan varēja iedomāties, ka pārējie simt sešdesmit audzēkņi vilka šinī patversmē smagu darba jūgu.

Tima trīcēja šai sasmakušajā, saltajā mitrumā; tad viņš ievēroja, ka zēni neguļ vis uz maisiem, bet uz dēļiem, ar maisiņiem apsegušies, ari viņš izdarīja tāpat, un tā bija siltāk.

Viņš gulēja vaļējām acīm un domāja: dzīvošu šeit kā cietumā. Bet kas par to? Tētis un māmiņa arī sēdējuši pa cietumiem. Tētis teica, ka visgrūtāk esot viennīcā. Bet Tima taču te nebūs viens. Lai arī te ir daudz sliktu, cietsirdīgu zēnu, kuri viņu «iesvētīs», tomēr nevar būt, ka viņš to vidū nevarēs atrast sev biedrus. Turklāt kaut kur šinī istabā guļ Jakovs. Tātad viņam pat laimējies, priekšā jau draugs.

Galvenais tagad katrā ziņā atrast Jakovu. Bet Jakovs nav no tiem, kas ļaus Timām pāri darīt. Visbriesmīgākais, ka ne tētis, ne māmiņa nezina, kur tagad Tima. Tie viņu meklēs, mocīsies, pārdzīvos. Viņiem jau tā iet slikti. Kā gan viņiem paziņot, lai neuztraucas? Par to vajadzēs rīt apspriesties ar Jakovu. Gan Jakovs izgudros, kā tētim un māmiņai paziņot. Jakovam tik daudz pazīstamu ostā, tvaika dzirnavās, tie palīdzēs.

Un Tima ar atvieglotu sirdi iemiga.

Viņu pamodināja griezīga šķindoņa, kas iesitās ausīs, kad

virs viņa galvas sāka purināt lielu zvanu īsi apgrieztā šinelī ģērbies sargs ar melnām, braši uz augšu uzskrullētām ūsām.

— Zaļais, slienies augšā! — Viņš uzsauca Timām.

Guļamistabā bija tikpat tumšs kā vakarā, tikai vēl dzestrāks. Audzēkņi jau stāvēja rindā, un daži vēl pamanījās nosnausties, tāpat kājās stāvēdami.

Tumsā viņi devās pa stāvām kāpnēm lejā un izgāja pagalmā. Sniegs zilgani zaigoja, pie debesīm vēl spīdēja mēness.

Kamēr audzēkņi izgāja atejas vietu, sargs visu laiku dusmīgi klaigāja:

— Žiglāk, neaizkavēt!

Viņš sala savā īsi apgrieztajā šinelī un dusmojās uz bāreņiem, kuriem bija tikai plānas kokvilnas bikses un blūzes.

Mazgājās viņi apakšstāvā pie garām koka silēm, tādām kā lopu dzirdīšanai. Par visiem bija tikai divi dvieļi — ar naglām pie sienas piesisti rupja audekla gabali.

Ēdamistabā katrs piegāja pie lodziņa un saņēma māla bļodiņu ar auzu biezputru un skārda krūzīti ar burkānu tēju. Pēc tam visi sēdās pie galdiem — vienkārši uz krāģiem uzsistiem dēļiem, bet ēdienam vēl neviens nepieskārās.

— Piecelties! — Uzsauca uzraugs.

Visi piecēlās, un viens gaudulīgā balsī sāka skaitīt lūgšanu.

— Neber kā zirņus, — klaigāja uzraugs, — neaprij dieva vārdu!

Pēc brokastīm, sadalīti grupās, audzēkņi devās darbnīcās. Sargs vērīgi apskatīja Timu un nicīgi noteica:

— Mālderis neiznāk, augums nav padevies — īss. Galdnieka un atslēdznieka amatam deguns par daudz nokārts. Iesi par līmes vārītāju.

— Tēvocīt, — Tima mīlīgi iesāka, — vai var jūs palūgt. Man te ir viens pazīstams, Čurkins, Jakovs . . .

— Un kas tu tāds esi?

— Mans uzvārds Šapožkovs.

— Es tev neprasu uzvārdu, bet kas tu tāds esi, ka vari uzdot jautājumus? Es tevi norīkoju uz siltu vietu, bet tu uzreiz rupji uzvedies! Tūlīt savā grupā!

Pagraba telpā, kur vārīja līmi, milzīgā krāsnī bija iemūrēti divi katli. Krāsns priekšā uz dēļiem sagāztas kaulu kaudzes, sausu cīpslu žūkšņi un gļotaino iekšu gabali. Tas viss briesmīgi smirdēja. Pie šīs krāsns bija pielikti astoņi puikas, to vidū arī Tima. Par grupas vecāko bija vājš puisis šauriem pleciem, uzpūtīgu, smailu degunu. Viņš pavēloši klaigāja, ar skaidri redzamu apmierinājumu, ka izraudzīts par vecāko.

Puisis aši iekurināja krāsni, kamēr pārējie pielēja katlus ar ūdeni. Rokā turēdams koka menti, uzrāpies ar kājām uz krāsns, viņš stampāja katlos smirdošos puvumus, ko tur gāza iekšā viņa padotie, un rīkoja:

— Ber pa druskai, negāz tik daudz uzreiz!

Piepildītajiem katliem viņš uzlika skārda vākus un, piedurknē noslaucīdams bālo seju, apmierināts sacīja:

— Šodien laikus dabūjām iekšā. Pirms pusdienām jau varēsim piepildīt formas.

Paaicinājis pie sevis Timu, kas stāvēja ar riebumā izplestām rokām, viņš līdzjūtīgi vaicāja:

— Kas ir — nelabums griež?

— Jā, — Tima godīgi atbildēja.

— Vai gribi tā uzreiz pierast? — Un viņš, paņēmis no dēļiem gļotainu piku, pielika Timām pie sejas un teica: — Ņem un pakošļā.

Tima ar šausmām atkāpās atpakaļ, bet puisis, neatlaidīgi piespiezdams viņu pie sienas, bāza viņam sejā smirdošo piku. Tad pēkšņi viens no audzēkņiem — Tima tikai vēlāk viņu tā pamatīgi apskatīja — maza auguma, bet drukns, pārsistu kre-veļainu uzaci, pierāva puisi aiz krekla sev klāt un mierīgi, pat tādā kā tīši taisītā miegainā balsī sacīja:

— Tu, Mīkstais, tikai darbā esi mūsu vecākais, bet pēcāk es tas būšu. Saproti?

— Ko tu, Strupais! Es tak jokoju. — Un raudulīgi vēl piebilda: — Kā tik mani neāzēja, kad pārbaudīja, tas jau nekas nav ...

— Labi, — Strupais sacīja, — mēs viņu vēl apspriedīsim.

— Zēni! — Tima iesaucās. — Es, goda vārds .. .

— Tev pašreiz neviens nekā neprasa, — viņam drūmi atcirta Strupais. — Kad vaicās, tad atbildi!

Virums katlos burbuļoja, un tagad visi reizē to ar nūjām maisīja, no riebīgās smirdoņas un karstajiem tvaikiem rīstīdamies. Tima ievēroja, ka puikas tomēr strādāja draudzīgi, pat ar lielu cītību. Kad virums bija gatavs, to uzmanīgi sāka kāst caur dzelzs sietu, bet pēc tam lēja lielās koka tvertnēs, kas ar plāniem dēlīšiem bija sadalītas atsevišķos kvadrātos. Pielietās tvertnes iznesa pagalmā, kur virums atdzisa, sabiezēja un pārklājās ar gludu, spīdīgu plēvīti. Pamērcējis pirkstus šķidrumā, Mīkstais lēnām tos pleta vaļā. Starp pirkstiem stiepās smalki, lipīgi, gaiši pavedieniņi, un viņš, manāmi apmierināts, runāja:

— Pašā reizē izlējām. Tu redzi, cik lipīgs?

Pienāca sargs, tāpat kā Mīkstais iebāza pirkstus šķidrumā, kas bija katlā pāri palicis, un, ar paraugu apmierināts, sacīja:

— Tu nu gan, Mīkstais, esi ķīmiķis! Kā tu tā vari notrāpīt? Es viņu Jakutskā piecus gadus vārīju, bet man tik viegli nepadevās.

— Es, tēvoci Kondrat, — no prieka starodams, skaidroja Mīkstais, — visus atgriezumus un visus kauliņus vispirms iztaustu ar pirkstiem, lai zinātu, kāds būs novārījums, un lai nepielietu par daudz ūdens, — tas tādēļ.

— Es tev neesmu nekāds tēvocis Kondrats, — sargs sadusmojās. — Aizmirsi, kā jāgodā? Likšu tev vienu katlu ārpus kārtas izvārīt, uzreiz apgaismos tavu pauri.

Mīkstais aprāvās un bailīgi nomurmināja:

— Es, audzinātāja palīga kungs, centīšos.

Lai gan Timām Mīkstais ļoti nepatika, viņš tomēr izjuta cieņu pret to, redzēdams tā aizrautīgo, veiklo rīcību pie krāsns. Tima apskauda viņa izmaņu un bija ar mieru tās dēļ viņu atzīt par vecāko. Bet te uzreiz tik steidzīga, gļēva samierināšanās ar pazemojumu. Vai tad tiešām cilvēkam, ja viņš ko labi prot, no citiem jābaidās?

Pusdienā deva to pašu, ko brokastīs, — auzu putru. Pēc pusdienas audzēkņi pāi*os pastaigājās pa gaiteni no vienām koka restēm līdz otrām. Pēc pastaigas pagrabā izvārīja četrus katlus un izlēja pa tvertnēm. Vakariņas ēda tumsā.

Cik arī Tima zēniem neizjautājās pēc Jakova Čurkina, viņam atbildēja vienu un to pašu: «Nezinām» — vai arī zobgalīgi atvaicāja: «Kas viņš ir — priekšnieks? Mums ar priekšniekiem nav pa ceļam.»

Tima nevarēja saprast, kāpēc ar viņu runā tik nelabprāt, kādēļ slēpj, kur ir Jakovs. Jo, tikai saticis Jakovu, viņš varētu vīrišķīgi panest patversmes dzīves pirmos smagumus.

Lai uzzinātu, kur ir Čurkins, Tima mēģināja iedraudzēties ar vienu otru no audzēkņiem. Bet viņam rupji un žultaini atcirta:

— Nemēģini pielipināties, vēl mēs nezinām, kur tu savas acis metīsi.

Šī atraušanās Timu nomāca vēl vairāk -nekā Mīkstā pārestības.

Noguris, bet vēl vairāk garīgi nomocījies no zēnu drūmā, nesaprotamā naida, Tima juta, ka sirdī sāk iezagties bailes par kaut ko nezināmu, kas viņam draud, bet par ko neviens viņu negrib brīdināt, pat ar mājienu ne. Nu būtu tad pārbaudījuši, piekāvuši, kaut tikai drīzāk beigtos šī neziņa. Viņš pat pavaicāja Strupajam, kad ar viņu pārī pastaigājās pa gaiteni, cerēdams iegūt simpātijās un parādīt savu lietpratību:

20 r

— Kad notiek jaunpienācēju kristības — pirmajā dienā vai vēlāk?

Bet Strupais tikai pameta uz viņu drūmu, zobgalīgu skatienu un nekā neatbildēja.

Aizritēja vēl viena diena, tad vēl un vēl. Zēnu attiecībās pret Timu tomēr nekas neizmainījās. Tie tāpat viņu neievēroja, un pat Mīkstais vairs uz viņu tik pavēloši nekliedza. Tas bija visbriesmīgākais un nepanesamākais pārbaudījums. Tima naktīs negulēja. Uztrūkās no katra troksnīša, bet dienu izmisis mēģināja puikām pielabināties. Kad Strupajam nokrita zemē maize, Tima žigli pašāvās zem galda, pacēla un sniedza to Strupajam, bet tas neņēma, tikai bargi un nicīgi uz viņu paskatījās. Tikpat zobgalīgi un nicinoši uz viņu skatījās arī citi audzēkņi. Un to Tima nevarēja izturēt. Viņš metās Strupajam virsū, sagrāba aiz pleciem un, no visa spēka purinādams, kliedza:

— Es tev kā cilvēkam, bet ko tu?

Strupais tomēr atgrūda no sevis viņa rokas un piedraudēja:

— Neķeries klāt, citādi, ka es tevi grābšu, tu vairs nezināsi, cik vecs esi!

Nakti Tima uztrūkās — viņam mutē bāza lupatu.

— Nečīksti! — Viņu brīdināja. Atlieca rokas uz muguras un, cieši turēdami, izveda viņu no guļamistabas. Durvis uz restaino būri, kas koridoru dalīja divās daļās, bija vaļā. Vedēji iegrūda viņu kādā būcenī, izvilka no mutes lupatu, aizcirta durvis, bet paši palika ārpusē. Izdzirdis tumsā troksni, Tima izteica vārdus, ko viņš jau sen bija izdomājis, zinādams, ka ar viņu tā rīkosies:

— Labi, pārbaudiet. Es tomēr izturēšu. — Un, acis aizmiedzis, gaidīdams sarāvās. Kāds iesmējās un žultaini pateica:

— Vai tu re, kāds — pats prasās! Varbūt pakalpot?

— Vai tevi uz visiem laikiem vai pagaidām nodeva uzturā? — Jautāja otrs.

— Nezinu.

— Vai Curkins tev draugs?

— Jā, — Tima atvieglots sacīja un satraukts vaicāja: — Kur viņš ir, es gribu redzēt, ļoti gribu!

— Tavs Čurkins aizlaidies lapās, jau veselu mēnesi, neviens nevar noķert. Bet kādēļ tevi nepārbaudīja, vai saprati?

— Nē.

— Viņš taču zaļš, ko tu taujā!

— Tad klausies ar abām ausīm. Ar tevi pašreiz runā komiteja. Slepenā komiteja. Komiteja zaļo kristības atcēla. Bet, ja tu ap audzinātājiem luncināsies, mēs tevi noslānīsim kā kaimiņu āzi.

— Es viņam tūlīt parādīšu, kā tas ir.

— Esi nu mierā, Garais, sēsties!

Bija dzirdams dobjš troksnis, nikna šņākšana. Pēc tam kāds žēli nogaudās:

— Ko jūs visi man metaties virsū kā dīriķi?

— Met pie malas veco režīmu!

— Un neapsaukā komiteju!

— Ja nolemts, tad izpildi!

— Tev, Sapožkov, mēs par vecāko piestiprinām Petu-chovu, nu, Strupo pēc iesaukas. Viņš būs tavs galvinieks — tāda tagad kārtība. Sajēdzi? Vari iet!

Nākamā dienā Strupais sacīja Timām:

— Nu redzi, tas ir viss. Bet vai tu zini, kā pēc vecās kārtības zaļos pārbaudīja! Asarās peldināja! Tagad, protams, arī iekaustīs, bet par lietu.

Tima līdzšinējo patversmes dzīvi nezināja. Tādēļ arī visas pārmaiņas, kādas šeit notikušas pēc komitejas rašanās, viņš nevarēja novērtēt. Viņam tikai likās taisnīgi, ka Stass Boļeslavskis, kaut arī vārgulīgs un skrofulozs, bezbailīgi pateica Garajam:

— Šodien pat atdod Gololobovam maizes devu, saprati?

— Labi, — tūlīt padevās Garais, — atdošu liecinieku klātbūtnē.

Bet pavisam nesen šis Garais piespiedis vājākos atdot viņam pusi maizes un viņa vietā strādāt, bet pats pa to laiku uzrāpies uz skrūvsola un gulējis. Vēl nesen Garais nežēlīgi piekāvis Stasu, tādēļ ka tas atteicies viņa vietā strādāt.

Katru vakaru guļamistabā zēni ar lielu aizrautību skaļā balsī lasīja grāmatiņas par detektiva Niķa Kartera piedzīvojumiem. Timām tur nelikās nekas sevišķs — interesanti, un tas ir viss. Taču grāmatiņas piederēja Garajam, un Garais senāk par vienas burtnīciņas izlasīšanu bija ņēmis no katra audzēkņa maizes devas — vienas pusdienas un divu vakariņu.

Tas nepavisam nenozīmēja, ka komitejas priekšsēdētājs Rogožins būtu viens no visstiprākajiem zēniem patversmē. Rogožins no tā laika, kamēr bija par priekšsēdētāju, nevienu nepiekāva. Taču vajadzēja tikai viņam pateikt: komiteja Garo nosoda ar klusēšanu, kad visi, pat vismazākie audzēkņi, drosmīgi klusēja, kad Garais ar viņiem runāja.

Kādu laiku iztrakojies, Garais aiz skumjām beidzās vai nost. Viņš pat mēģināja naktī zēnus pēkšņi uzmodināt, lai tikai dzirdētu kādu vārdu, kas viņam sacīts, kaut vai lamu vārdu.

Tie bērni, kuriem spēcīgākie vienmēr bija darījuši pāri un kuri no pastāvīgās trenkāšanas izskatījās «kā vajātie», sapratuši komitejas spēku, sāka justies brīvāk un tāpat kā Stass bezbailīgi izpildīt visu, ko lika komiteja, zinādami, ka tā viņus aizstāvēs.

Un komiteja aizstāvēja arī, vispirms jau lūkodama pasargāt ar to, ka apvienoja viņus vienkopus pret spēcīgajiem pāridarītājiem. Tā kā vājāko bija vairāk, viņi aizvien bija stiprāki.

Pat Garais pamazām sāka pakļauties komitejas gribai,

nobijies no to drosmes, kurus līdz šim viņš pa vienam bija dažādi izmantojis.

Tima būtu ļoti brīnījies, uzzinādams, ka Jakovs Čurkins Rogožinam attēlojis viņa tēvu par lielu varoni: «Viņš atnāk restorānā «Ēdene», kur buržuji ēd ceptu desu, izslauka no aukstuma aizsvīdušās brilles un uzkliedz: «Laukā!» Šie nu izbirst arī kā tarakani. Šo vietā pie galda tad sasēdinājis ievainotos zaldātus un veselu nedēļu tos barojis ar visu, kas vien pieliekamos bijis atrodams. «Ēdiet,» viņš teicis, «ēdiet, uzkrājiet spēkus! Jums jātaisa revolūcija!» Tos sauc par boļševikiem, un tādēļ viņi arī tik droši, jo viņu par visiem vairāk pasaulē. Pagaidām viņi vēl neko sevišķi sevi neparāda — gatavojas.»

Curkins bija no patversmes aizbēdzis tikai tādēļ, ka apsolījis Rogožinam savest viņu kopā ar pilsētas pagrīdnie-kiem. Taču Sapožkovu dzīvoklī viņš neviena neatrada. No Jelizarienes viņš uzzināja, ka viņa tēvs nošauts.

Tai pašā dienā Jakovs bija aizgājis uz Brīvības laukumu pie kolonu nama un ietriecis ar akmeni pa galvu oficierim, kas iznācis no pretizlūkošanas ēkas. Vajāts viņš pārbēdzis pār upi, kurai vēl virsū bijis plāns ledutiņš, un no krasta šāvuši viņam pakaļ. Tas viss nezin pa kādiem ceļiem bija nācis zināms arī patversmes bērniem.

Šo iemeslu dēļ tad arī patversmes bērni tik piesardzīgi izturējās pret visu, kas saistīts ar Čurkina vārdu, un negribēja Timām nekā par viņu stāstīt.

Strupais Timām pastāstīja, kā radusies patversmes komiteja.

Ka cars nogāzts, patversmes bērni nezināja. Kad pilsētā vajadzēja ierasties Pagaidu valdības komisāram, pilsētas valde pavēlēja aizvest bāreņus uz staciju patriotiskai sagaidīšanai. Taču izrādījās, ka dzelzceļnieki bija pieteikuši streiku. Vilciens apturēts, un komisārs bijis spiests gaidīt drezinu. Uzticamie pilsoņi izklīda. Uz perona palika tikai bāreņu nama

audzēkņi. Bērni aukstumā stāvēja vairāk nekā četras stundas. Atnāca dzelzceļnieki un aizveda viņus uz darbnīcām sildīties. Patversmes uzraugu viņi arestēja un ieslēdza pārmijnieka būdā, tādēļ ka tas strādniekus nosaucis par streikotājiem un nodevējiem un neļāvis viņiem bērnus no perona vest projām.

Pēc tam viņi bāreņus izvietoja pa mājām. Strupo paņēma lokomotives kurinātājs. Pēc divām dienām «tautas miliči» kopā ar sardzes rotas zaldātiem atnāca dzelzceļnieku ciematā un bāreņus paņēma projām.

Patversmē bērni pieprasīja, lai viņiem atļauj katru svētdienu apciemot dzelzceļnieku ģimenes, pie kurām viņi uzturējušies.

Ierosinātājus iesēdināja izolatorā. Nākamajā dienā bērni negāja darbnīcās, bet lielākie pulcējās trešajā stāvā. Sanākuši vienā guļamistabā, viņi ievēlēja tāpat kā dzelzceļniekiem savu revolucionāro komiteju. Audzēkņu vidū, izrādījās, bija nodevējs. Viņš pateica komitejā ievēlēto vārdus. Uzraugs par patversmes notikumiem ziņoja pilsētas valdei. Komitejas locekļus aizveda uz Pičugina fermu. Tiškovu vēlāk atrada pagrabā līdz nāvei piekautu. Par to astoņpadsmit puikas iesēdināja izolatorā, bet gaitenī starp guļamistabām ietaisīja koka restes.

Patversmē izsludināja baku karantinu. Kad no dzelzceļniekiem ieradās delegācijā, to nelaida iekšā. Pilsētas valde pavēlēja karantinu turēt līdz. sevišķam rīkojumam.- No tā laika nevienu vairs laukā uz pilsētu nelaida. Tad ievēlēja jaunu, slepenu komiteju. Visi sadalījās grupās pa desmit un vispirms izvēlēja slepenus desmitniekus. Desmitnieki izvēlēja komiteju. Ar desmitniekiem tagad sazinājās tikai galvotāji — tie, kuru uzraudzībā bija viens vai divi audzēkņi. To visu bija izdomājis kokgriezējs Volodja Rogožins. Tas, ko saka komiteja, — visiem likums.

Vēl nebija pagājis nemaz tik liels laiks no tās dienas, kad

Tima sevi uzskatīja par visvientuļāko un visnelaimīgāko cilvēku pasaulē.

Ar skumjām un bailēm gaidīdams cietsirdīgo pārbaudes rituālu, strādādams darbnīcā pēc Mīkstā komandas, izjuzdams nepārvaramu riebumu no katra pieskāriena smirdošajiem atkritumiem, Tima redzēja tikai to, cik gļēvi viņa biedri nostājās katra uzrauga priekšā, cik nekautrīgi tiem meloja un cik padevīgi ievēroja visus kazarmu dzīves noteikumus.

Bet tagad viņš jau daudz ko ir uzzinājis. Un sirds viņam pilna ar pavisam citām jūtām. Timām likās, ka viņš daudz ko jau pārdzīvojis. Tomēr, kas gan viņa pārdzīvojumi, salīdzinot kaut vai ar Mīkstā pārdzīvojumiem! Mīkstā tēvs tecinājis darvu. Aizdegusies taiga. Viņam no meža ugunsgrēka nav izdevies aizbēgt. No visām pusēm ugunsgrēka apņemti, cilvēki ierakušies zemē. Mīkstā tēvs izracis bedri, iebāzis tajā dēlu un pats ar savu ķermeni viņu aizsedzis. Dēlu viņš izglābis, bet pats dzīvs sadedzis.

Strupā tēvam un mātei zelta raktuvēs uzgruvuši ieži.

Strepuchovs sešu gadu vecumā novēlies no plosta un pa rauts zem baļķiem. Vispirms pēc viņa meties tēvs, tad māte, bet izglābts tikai viņš vien.

Gololobova vecākiem uzkritis vilku bars. Tēvs izjūdzis zirgu, uzsējis ar grožiem zēnu tam mugurā un palaidis, bet pats un sieva palikuši ar cirvi atgaiņāt vilkus.

Suchova tēvs pakārts 1906. gadā pēc «Krasnojarskas republikas» apspiešanas, bet māte aizdzīta katorgā.

Terentjeva tēvs un māte tad pat sadeguši Tomskas dzelzceļa valdes ēkā, kur līdz pēdējam mirklim ar soda ekspedi-ciju cīnījusies revolucionārā komiteja.

Čumička dzimis cietumā, tāpat kā Machavers.

Tetecham visa ģimene badā apmirusi, un viņš no tā laika zem maisiņa glabā sapelējušus maizes gabaliņus.

Volodja Rogožins dzimis, kad viņa māte dzīta pa etapu.

Līdz četru gadu vecumam viņš dzīvojis barakā kopā ar katordzniekiem. Kad māte savu laiku izcietusi un braukusi uz apmetni, barža ar izsūtītajiem uzskrējusi uz zemūdens klints un nogrimusi. Velkot no ūdens laukā, viņš dabūjis stipru triecienu, ar ķeksi sadragāts mugurkauls, un viņam sācis augt kupris.

Patversmē viņš no sešu gadu vecuma. Maza auguma, ar dziļi plecos ierautu cirtainu galvu un garām, neparasti spēcīgām rokām, viņš bija labākais kokgriezējs. Vairāk reižu bēdzis no patversmes. Divus mēnešus nodzīvojis taigā. Audzinātāji, baidīdamies no viņa spēka un trakā niknuma, izolatorā viņu slodzīja tikai sasietu. Mačuchins augstu novērtēja Rogožinu un neļāva viņu dzīt prom. Tas bija Rogozins, kas tik lieliski no ciedra celma izgriezis teteri ar izplūkātiem un plaši izplestiem spārniem, nikni atgaiņājoties no lapsas. Uz lieldienām un ziemsvētkiem Rogožins pulēja Piču-gina un Mačuchina mēbeles. Uz bagātnieku dzīvokļiem viņu pavadīja visspēcīgākais patversmes sargs, bijušais Ker-činskas katorgas cietuma uzraugs Pantjuchins. Zinādams, ka Rogožins ir puiku barvedis un tie viņu bez vārda runas klausa, uzraugs ieteica audzinātājam Tichojam iemācīt zēnu dzert šņabi. Tichojs iesauca Rogožinu pie sevis, izņēma pudeli degvīna un, tīksmi berzēdams rokas, sacīja:

— Nu? Paniekosimies mazdrusciņ, ko?

Taču piedzērās nevis Rogožins, bet Tichojs un pats vēlāk lūdza Rogožinu, lai nepastāsta priekšniecībai par viņa vājību uz degvīnu.

Kokgriezumu skolotājs Kučumovs, paklīdis un nodzēries bijušais anarchists, pamodināja Volodjam tieksmi uz lasīšanu, dodams viņam bez atlases visdažādākās grāmatas. Viņš mēģināja pēc sava prāta liekt stūraino, nelokāmo Rogožina raksturu.

— Redzi, Volodja, tu stāvi manā priekšā, — Kučumovs svinīgā balsī čukstēja, — un tu man esi tas, ko man diktē

apziņa, pakļauta uztverei, kas rodas saskarē ar tevi. Tādā kārtā es atrodos pastāvīgā to iespaidu varā, kuri rodas manā apziņā, saskaroties ar ārpasauli. Tas nozīmē, ka es neesmu brīvs. Es, cilvēks, esmu pakļauts savām sajūtām. Taču patiesi spēcīgs saprāts var noliegt šo pasauli un savā apziņā radīt jaunu, ne mazāk reālu kā tā, kas eksistē visiem. Mēs izziņā vadāmies no sajūtām. Bet sajūtas var būt maldīgas, jo viņas ir rupjas, pirmatnējas. Formu viņām dod tikai cilvēku domu griba.

— Tātad es pēc savu domu gribas varu iedomāties, ka jūs neesat cilvēks, bet suns? — Rogožins rupji jautāja.

— Pilnīgi pareizi! — Kučumovs laimīgs iesaucās. — Tas būs tikpat reāli kā tas, ka tu pēc savu domu gribas vari uzskatīt sevi par dievu, par cildenu vai niecīgu, laimīgu vai nelaimīgu. Tikai jāiemācās savu domāšanu vadīt.

— Bet, ja es jums iedošu dunku par to, ka jūs, pēc manām domām, esat suns, vai uzraugs mani iebāzīs izolatorā?

— Iebāzīs. Tādēļ, ka viņa iztēlē es esmu cilvēks plus audzinātājs, tas ir, pēc pieņemta uzskata, audzēkņiem neaizskarama personība. Taču tu vari saglabāt savu priekšstatu par mani un sakarā ar to uzskatīt, ka tu esi iedunkājis suni, nevis cilvēku.

— Kādēļ jūs, Inokentij Zacharovič, runājat tādas blēņas? — Rogožins bēdīgi vaicāja.

Kučumovs sabozās, noklepojās izdēdējušā, spalvainā dū-rītē un, bailīgi apkārt skatīdamies, paskaidroja:

— Baigi, Volodja, dzīvot, ļoti baigi, un gribas meklēt garīgu brīvību kaut vai pašam sevī. — Tad žēli paziņoja: — Man, Volodja, ir tuberkuloze: plaušas satrūdējušas. Gribēju braukt uz Vladivostoku, bet no turienes aizbēgt uz Japānu. Japanā zied ķirši, tāpat kā Krimā.

— Iedomājieties, ka mūsu ievas ir tie paši Japanas ķirši.

— Mēģināju, bet esmu garīgi ļoti savārdzis. Nevaru vairs izturēt jūsu bāreņu namā: īsts cietums.

209

14 V. Koževpikovs. Pretī ausmai.

— Kas nu te par cietumu! — Rogožins mīlīgi pasmaidīja. — Cietumā ir sliktāk. Es zinu.

— Es runāju garīgā nozīmē! — Vaigam raustoties, Kuču-movs nikni izgrūda. — Domāju, ka revolūcija būs līdzīga zemestrīcei, kad acumirklīgā agonijā aizies bojā visa vecā pasaule un cilvēks sāks jaunu dzīvi no pašiem pamatiem. Bet vai tad ir kas mainījies? Nav. Brīvība atrodas nevis ārpus cilvēka, bet cilvēkā iekšā.

— Tas nozīmē, ka no patversmes bēgt nevajag?

— Kādēļ? Šī patversme eksistē tikai kā apkārtējās pasaules atspulgs. Verdzības formas var būt dažādas, taču sajūtas būtība atkarībā no formas nemainās.

— Jūs esat beigts cilvēks!

— Kad es, Volodja, biju jauneklis, man likās, ka manī ir kas ģeniāls. Es gleznoju, bet manām gleznām nebija panākumu. Lai sevi apmierinātu, es sapņoju, ka kādreiz, pēc kādiem simt gadiem, atklās manas gleznas un tad sapratīs manas dumpošanās vētru pret šo laiku eksistences neģēlību.

— Vai tad tā ir dumpošanās? Es reiz redzēju, kā uz baržas katordznieki dumpojās, ar ķēdēm uzbruka zaldātiem. Tie nu gan bija ļaudis!

— Es zinu, Volodja, jūs arī šeit gribat zēnus uzvedināt uz kaut ko līdzīgu. Taču saprotiet, ka viņi vēl bērni!

— Bērni? Ja esi redzējis, ka tev acu priekšā nogalina tēvu vai māti, kļūsi vecāks par veci. Bet te gandrīz visi tādi.

— Zinu jau, kādi jūs te visi nocietinājušies.

— Nekā jūs nezināt. Mums te ir kopība, biedriskums. Kad Čurkins gatavojās bēgt, visa patversme piedalījās sausiņu kaltēšanā. Vairāk nekā divdesmit cilvēku tika turēti izolatorā, bet neviens nebija nodevis.

— Parastie cietuma tikumi. Bet kā ar to jūsu briesmīgo paradumu — zaļo pārbaudīšanu?

— Atcelts kā vecais režims. Sapožkovu, piemēram,

neaiztikām. Un varbūt veltīgi. Mums uzreiz jāuzzina, kas par cilvēku, bet mēs viņu vēl novērojam.

— Bet teiksim, ja zēns ar manu raksturu un domāšanas veidu nokļūtu pie jums, ko jūs ar viņu darītu?

— Jūs, Inokentij Zacharovič, aiz mazdūšības kļūtu par nodevēju . . .

Pavisam citādas attiecības Rogožinam bija ar atslēdznieku Dolgopolovu. Dolgopolovam nepatika Rogožina tieksme uz kokgriezumiem.

— Niekošanās! — Viņš sēcošā balsī teica. — Lieka greznība! No visvienkāršākās kaltās naglas vairāk labuma nekā no tava tetera. Ņemsim, piemēram, atslēdznieku — viņš gatavo cilvēkam derīgus priekšmetus. Nu, teiksim, lokomotive, cik tajā zirgspēka? Simt trijjūgus aizvietos. Tur, draudziņ, ir cilvēka augstākie sasniegumi. Tādēļ īsts strādnieks ir tik lepns. Viņš zina, ka bez viņa apstāsies dzīve. Tikai piektajā gadā mēs tā īsti apjēdzām savus spēkus, un nevis kaujās ar karaspēku, kas nu kauja! Tas bija tad, kad Krasnojarskā uzsākām vispārējo! Eju pa pilsētu un esmu lepns. Vilcieni stāv, rūpnīcas tāpat. Logi tumši. Petroleja nav pievesta. Preces piestātnēs guļ kaudzēs. «Vai re,» es domāju, «kāda nozīme mums, strādniekiem. Mēs esam tie, kas virza dzīvi.» Agrāk pats to nesapratu, nelepojos. Dievināju caru. Visu viņa pa-miliju biju blakus svētbildei izkāris. Savu vecāko dēlu apsūdzēju, kad viņš sāka pa tiem pulciņiem skraidīt. «Krievu tautas savienībā» sastāvēju. Bet, kad darbnīcas izcīnīja pēdējās kaujas, tas bija jau sestajā gadā, es atnācu un teicu: «Dodiet plintīti!» Iedeva. Nu un pašaudīju tos slepkavas. Pēc tam mūs tiesāja: citus apšāva, citus aizdzina katorgā. Mani apžēloja, atcerējās, ka biju nodevis dēlu un arī par sastā-vēšanu savienībā. Pats sevi apgānīju, iznācu no cietuma, īstus cilvēkus apšāva. Laidos tad uz Sibiriju meklēt vietu. Apmetos pie jums dokā, bet arī šeit jau gāja valodas, ka esmu dēlu nodevis. Puiši uz mani skatās kā caur miglu,

neredz, ka es arī esmu cilvēks. Sāku krist dzeršanā. Beidzot atradu patvērumu pie jums, patversmē. It kā pats sevi būtu cietumā iesēdinājis. Teikšu tev vienu — uz visu mūžu atceries manas sāpes: cilvēkam nav piedošanas, ja viņš no savējiem raujas projām kā suns pēc kaula . . .

— Tēvoci Vasja, bet pasaki tā atklāti, vai būs reiz īsta revolūcija?

— Nejēga! Kas tad tik muļķīgi jautā? Neskaties, kas pašreiz virsotnē, skaties, kas apakšā visu zemi sašūpojuši. Vai dzirdēji, kas sācies Kosnačevā? Kāda grūta sieva nesusi savam vīram pusdienas. Bet viņu pie šachtas nelaiduši klāt. Zaldāts vēl iesitis. Šī ķepas augšā. Un kas tālāk? Tālāk visus apsargus, kas nepaguvuši aizmukt, iemetuši šachtā. Tā tas gājis, kamēr no sādžas vēl zemnieki pienākuši palīgā. Tagad nu viņus rīko Padome. Pašreiz plosās sniega vētra, kara ekspediciju aizsūtīt nevar. Bet, tiklīdz laiks aprimsies, tur būs cīniņš. Pilsēta satraukta, izsaukuši armiju. Runā, ka valde mūsu patversmes telpas atbrīvošot zaldātiem. Bet bāreņus vai nu palaidīšot uz visām četrām debess pusēm, vai arī varbūt ievietošot mobilizēto barakās. Te nu jums brīvība atnāks pavisam no citas puses. Ja vēlies, klīsti apkārt, ja vēlies, salīgsti pie kāda. Būsi brīvs cilvēks.

— Mūsu vietā zaldātus?

— Kādēļ tad ne? Telpas lielas, ja vēl kurinātu, kā nākas, dzīvot var. Tev, Volodja, ceļš vaļā mēbeļu nozarē. Vari smuku naudiņu ieraust. Sākumā uz algas, bet vēlāk vari atvērt savu uzņēmumu. Es pie tevis sestdienās pēc pirts aiziešu. Vai uzņemsi večuku vai aiz skausta metīsi laukā?

— Tātad zaldāti te kādu laiku pastāvēs, bet pēc tam ies kosnačeviešus šaut?

— Tāds viņu dienests, — Dolgopolovs skumīgi sacīja.

— Kā tad iznāk? Mums prieki, bet kosnačeviešiem bēdas?

— Kā nu kuram.

— Bet ja mēs neiesim projām?

— Kurš tad no jums gribēs riskēt ar savu brīvību? Nē, Volodjka, tādas domas met pie malas. Teiksim, pagājušajā gadā jūs gan pieliekamo aptīrījāt, gan nakti guļamistabā audzinātāju piekāvāt. Uz tādām darīšanām jau nu puikas var sapulcināt. Bet, ja durvis būs līdz galam vaļā, domā, noturēsi? Visiem būs kājas pār pleciem. Kā tad tas pats Čurkins aizbēga? Pāri notekas kanalam. Ja kanals nebūtu nožogots ar režģi, arī citi būtu metušies pakaļ. Nenoturēsi! Turklāt, jūs jau zaldāti izsviedīs no šejienes kā pupu kūļus. Tā ka var apsveikt ir tevi, ir visu jūsu kompāniju.

— Un kur tad jūs?

— Varbūt uz Kosnačevu aizlaidīšu. Nomazgāšu savu sirdsapziņu.

Ziņas par to, ka daļu bērnu laidīs savā vaļā, bet pārējos uz laiku pārvietos barakās, aši izplatījās patversmes audzēkņu vidū. Tima tagad domāja tikai par to, kā ātrāk no šejienes izrauties un sameklēt māti vai tēvu.

Tomēr notika citādi. Mīkstais, gatavodamies vaļai, bija noslēpis zem lāviņām sausas galdnieka līmes plāksnītes, cerēdams tās tirgū pārdot. Audzinātājs Čižovs šo līmi atrada. Visus audzēkņus nu nostādīja gaitenī rindā. Čižovs izbēra līmi no spilvena pārvalka uz grīdas, paklaudzināja vienu plāksnīti pret otru un, ņirdzīgi smīnēdams, vaicāja:

— Cik maksā mārciņa, ko? Nu, kas ir, vai ūdeni mutē esat ieņēmuši? Ja jau zog, tad jāzina arī cena. Atdos par lētu, būs žēl. Zaglis acīm redzot neapķērīgs. Mantas te par pusrubli. Tātad dumjš zaglis. Nu, pasakiet, kurš no jums ir visdumjākais! Ko nu grozi savas rūsganās acis? — Viņš dzēlīgi vaicāja Suchovam. — Nebaidies, zinu jau! Tu būtu pakampis ko citu, vērtīgāku.

Tad viņš pavēlēja Strupajam iznākt no ierindas, apskatīja no visām pusēm, papliķēja viņa platos plecus un laipni pateica:

— Tu neesi zaglis, tu būsi laupītājs. Tikai pasaki, ko ar

tādu darīt, kas zem tavas guļasvietas slēpj nozagtās mantas? Vai tā ir draugu būšana vai kas cits? Ko, pēc tavām domām, darīt ar tādu? — Tad, rokas berzēdams un kāpdamies atpakaļ uz durvīm, viņš vīpsnādams sacīja: — Varbūt pārrunāsiet paši vien, bez manis?

Audzēkņi drūmi klusēja.

— Nu, ja ne, tad turpināsim. Sapožkov! Iznāc, draudziņ, šurp pie manis! Pasaki man, kā rīkoties ar tādu zagli, kas zem cita guļasvietas pasviedis zagtas* mantas? Tak ne jau tu esi zaglis, kaut gan zem tavas guļasvietas mantas atrastas. Padomā, kas mums būtu jādara ar zagli, ja tas būtu, nu, teiksim, Mīkstais. Tavs tēvs tautu musināja uz brīvību — te tev nu ir brīvība. Izvēlies: vai nu jūs visi trīs esat zagļi, vai arī Mīkstais jāpārmāca gan par zagšanu, gan par to, ka savu žurkas purnu aizgriezis projām, it kā viņam gar visu to nebūtu nekādas darīšanas. Atbildi pēc sirdsapziņas, kurš jābāž izolatorā!

— Bet vai tad tā līme ir jūsu? Vai jūs to vārījāt?

Čižovs, rokas berzēdams, it kā tās viņam būtu nosalušas,

piegāja Timām cieši klāt un mīlīgi čukstēja:

— Satrupēsi izolatorā, muļķi! — Tad viņš pielieca ausi pie Timas lūpām un, pamājis ar galvu, skaļi sacīja:

— Nu redzi, tā tūlīt vajadzēja! Tātad Mīkstais nozaga?

— Melojat! — Tima šausmās iekliedzās un, pagriezies pret zēnu rindu, vēl skaļāk kliedza: — Viņš melo! Es nekā viņam netiku teicis!

— Makejev, — Čižovs pavēlēja, — aizved šo pirmo!

Sagrābis Timu aiz pleciem, sargs vilkšus novilka viņu

lejā pa kāpnēm. Pagrabā viņi pagāja garām atdzisušajai krāsnij, kur tika vārīta līme, tad gar kartupeļu kastēm. Atvēris zemas durtiņas, Makejevs iegrūda Timu darvas melnā tumsā, noklaudzēja aizbīdnis, un uzreiz no visām pusēm Timām uzvēlās smags klusums.

Zemes klons bija mitrs, no mūra sienām nāca virsū auk-

stums. Degunā cirtās sīva netīrumu smaka. Tima nolēma stāvēt kājās. Tā viņš arī stāvēja ilgi ilgi, tad notupās, apsēdās uz vienas saliektās kājas. Apmainīja kājas. Visa miesa sāpēja. Beidzot nolaidās uz klona, juzdams, kā saltais miklums spiežas cauri apģērbam.

Māmiņa smiedamās kādreiz tika viņam stāstījusi, ka viņš, mazs būdams, arvien vaicājis: «Vai šodien ir rīt vai vakar? Kādēļ šodien nav rīt? Vai nakts ir tad, kad es guļu? Bet, ja nu es negulētu, vai tad nebūtu rīt?» Tagad viņš nezināja: šodien vai rīt, nakts vai diena, bet varbūt parīts, un visi no patversmes aizgājuši — cits brīvībā, cits barakās, — bet viņu aizmirsuši. Un viņš te ieslēgts nomirs.

Atspiedies ar muguru pret durvīm, viņš tās dauzīja ar papēžiem, bet sitieni bija dobji, staignā tumsa it kā noslāpēja visus trokšņus. Kādu laiku viņš niknumā trakoja, tad lūdzās, raudāja, rāpoja, meklēja kādu stikla gabaliņu, domādams tādu te atrast. Bet tad viņu pārņēma vienaldzīgs nespēks, it kā viņš pats būtu kļuvis par šīs pūstošās, smirdošās tumsas daļu. Viņš vairs nevarēja nosēdēt un bez spēka nogūlās uz zemes klona. Viņa ķermenis stinga no saltuma, tikai pirksti ar apdrāztajiem nagiem un gar durvīm apdauzītie papēži dega.

Kad Makejevs atvēra durvis, Tima no klona pat galvu nepacēla. Pēc tam viņš vilkās pa kāpnēm augšup, kājas ļodzījās, un nebija pat tik daudz spēka, lai saprastu, izjustu, ka viņš vairs nav izolatorā. Viņš apgūlās uz sava maisiņa, aizmirsis, ka labāk gulēt uz dēļiem un ar maisiņu apsegties, bet, kad atcerējās, nebija vairs spēka piecelties un to izdarīt.

No naktslampiņas dzeltenās mirguļošanas gar acīm plīvoja spilgti, eļļaini plankumi. Atnāca Strupais; apģērbu kārtīgi salocījis un palicis pagalvī, viņš uzrāpās uz lāviņas un. pārlaidis skatienu Timām, dusmīgi sacīja:

— Ko tu iecirties kā vepris? Tad ir gan mamzele! Būtu gar sienmali sagrābstījis ķieģeļus, sēdētu kā cars tronī.

— Kas šodien par dienu? — Kā žēls kungstiens Timām izskanēja jautājums.

— Domā, ka mūs līdz rītam noturējuši? — Strupais pasmējās. — Tas tikai pirmo reizi tā ilgi liekas.-Šodien vēl ir šodiena. Saprati? Uz sargu pirmo maiņu mūs izlaida. Ko tu tik sadrūmis, no žurkām izbijies?

— Nē, tur žurku nebija.

— Daži muļķi uz izolatoru paķer līdzi ko ēdamu. Tad nu gan tā vien skaties, ka acis no pieres neizgrauž. Lien vai mutē iekšā. — Tīksmi zem maisiņa izstiepies, Strupais domīgi sacīja: — Rītu nolemsim. Ja Mīkstais ar sevišķu nolūku līmi pabāzis, — piekausim, bet, ja aiz ieraušanas kāres, tad neiešu gar viņu savas rokas smērēt.

No rīta brokastlaikā Tima atrada sev lieku maizes devu un papīrītī cukura drumslas.

— Nekas, ēd! Biedriski savācām, — Strupais paskaidroja.

Kad katli bija piepildīti, Mīkstais lietišķi paaicināja Strupo un Timu pie malkas grēdām un, no bālās, vājās sejas sviedrus slaucīdams, piemiedza acis un teica:

— Nu, gāziet tūlīt, ko jūs vēl vilcināties ...

— Tātad pabāzi? — Strupais nikni noprasīja un soli atkāpās.

— Sit! Runāšana būs vēlāk.

— Nē! Tu atbildi, kad prasa!

Lūpas Mīkstajam drebēja, vaigi sāka raustīties, un viņš, pavisam sarāvies, piesmakušā balsī jautāja:

— Tātad negribat ar labu, kad pats atzīstos?

— Atbildi!

— Vai tad tu ticēsi?

— Runā, tad redzēs!

— Kādēļ es zem jūsu vietām noliku, — Mīkstais gaudu-līgi runāja, — domāju, ka citi, ja atradīs, nospers, bet jūs esat godīgi. Pie sevis man nav kur noglabāt: tak augšas lāviņa.

— Kā tad būs, — Strupais stingri noprasīja, — pārmācīsim vai atlaidīsim?

Izņemot žēlumu, Tima pret Mīksto nekā cita nejuta.

Strupais atmeta ar roku un nicinoši pateica:

— Nu labi, ej arī, kas bijis bijis.

— Puiši, — Mīkstais smalkā, trīcošā, balstiņā iesaucās, — esmu ar mieru jums pakalpot kā vien varēdams!

— Staigā, — Strupais drūmi atkārtoja, — ko te luncinies! Citādi vēl pārdomāsim, — viņš beigās piedraudēja.

Vakarā guļamistabas apstaigāja Rogožins. Viņš apsēdās uz lāviņām un, cieši katrā ielūkodamies ar savām ērkšķogu zaļganajām acīm, jautāja:

— Vai par vaļu zini? Un to, ka te apmetīsies zaldāti un pēc tam ies kosnačeviešus šaut, to tu arī zini? Tad tā: ja esi zaķapastala, ej projām; ja biedrs, paliec. Nu, kā tad būs — paliksi ar mums vai laidīsies? Tad dod roku un vārdu!

— Kas mums dos ēst?

— Krāt maizes devas!

— Cik nu tās ilgi pietiks?

— Paņemsim no kastēm kartupeļus un krāsnī cepsim.

— Bet ja mūs izsviedīs ar varu?

— Aizkrausim durvis ar malku.

— Ja no āra. Bet iekšā ir audzinātāji.

— Mēs viņus izolatorā iespundēsim.

— Silam Andrejevičam ir revolveris.

— Bija ... — Gololobovs sacīja, viltīgi piemiedzis zeltainās acis. — Es viņam vakar mazgāju grīdas. Revolvera vairs viņam nav.

— Bet mūs pēc tam iemetīs cietumā.

— Tfu! Vai tad cietumā sliktāk kā pie mums, ko? Vajag tikai, lai katrs visiem dzirdot nosolās, ka ir ar mieru.

— Varbūt ar asinīm no pirksta aptriepties?

— Labi, ar asinīm no pirksta.

— Puiši, kam ir stikls?

— Jāsanes ķieģeļi katram gadījumam, ar ko atkauties.

— Ūdens jāpienes. No upes ar mucu nevedīs.

— Bļauj klusītiņām, citādi izdzirdēs audzinātājs.

— Nebāz man pirkstus mutē!

— Tad neplēt viņu vaļā līdz pašām ausīm!

— Klusu! — Uzsauca Rogožins. — Klusu! Un tā kā savā starpā par to vairs ne pušplēsta vārdiņa! Ar koristiem daudz nepīties. No tiem Metodijs izspiedīs visu, ko vien gribēs. Tagad vēl jāpadomā par šādu lietu: ar varu jau nu mūs no šejienes varbūt nesviedīs laukā. Pilsētā jau tā viss rūgst. . . Tādu jezgu ar mums uzsākt diezin vai viņiem būs izdevīgi. Viņiem tāpat ir galvas uz pleciem, viņi var sākt ar viltību mūs no šejienes iznīdēt. Tā ka bez komitejas ziņas nevienam neko neuzsākt.

— Tad komiteja visiem jādara zināma.

— Nē, — Strupais dusmīgi iesaucās. — Nekādas zināšanas! Vai Tiškovu jau esat aizmirsuši?

— Pareizi, pagaidīsim vēl. Kāds nelietis vienmēr var atrasties.

Piektdienas vakarā audzinātāji paziņoja, ka patversmes audzēkņi saņem uz sestdienu un svētdienu atvaļinājuma zīmes. Pa šo laiku patversmē tiks izdarīta dezinfekcija. Ja dezinfekcija ieilgs, tie, kuriem nav kur pārnakšņot, ies uz kazarmām trešajā un ceturtajā barakā. Visiem, kas dosies uz pilsētu, tiks izdoti taloni uz Tirgoņu pirti un biļetes uz kinematogrāfu «Pjero», kur rādīs filmu ar Makša Lindera piedalīšanos. Talonus un biļetes iedos katram rokās aiz vārtiem audzinātājs Migunovs.

Nekad vēl neviens no audzēkņiem nebija padots tik vilinošam, skaistam dīkdienīgas dzīves kārdinājumam. Nekad vēl nevienam no viņiem pat prātā nebija ienācis, ka atbrīvošanās no patversmes ieslodzījuma var pienākt tik ātri un viegli. Nekad vēl neviens no viņiem nebija bijis kinematogrāfā, tikai koristi Mačuchina mājā bija redzējuši burvju

luktura seansu. Nekad vēl neviens no patversmes audzēkņiem — skrofuloziem, slimiem ar skorbutu — nebija mazgājies īstā pirtī. Uz Somova pirtīm viņi gāja tikai ziemu un arī tikai vēlā vakarā, pēc visiem apmeklētājiem, kad tvaiks jau pārvērtās slapjā, smirdošā miglā un no karstā ūdens mucām tecēja vairs tikai remdens ūdens, ar katru ķipi kļūdams aukstāks. Pēc mazgāšanās viņiem pašiem vajadzēja izmazgāt visu pirti.

Un tagad atteikties no šiem priekiem tikai tādēļ, lai paši paildzinātu savu ieslodzījuma laiku patversmē, ne tikai paildzināt, bet vēl cīnīties par to, lai viņus neizmet no šejienes, — cik daudz gan tur vajadzēja pavisam nebērnišķīga garīga spēka, uzticības biedriskumam, drosmes!

Kad Mīkstais, asaras rīdams un žēli čukstēdams, ņēmās pierunāt Strupo, lai viņu atlaiž kaut ar vienu aci paskatīties Maksi Linderu, zvērēdams atkal atgriezties, Strupajam nepacēlās pret viņu roka. Un, kad viņš lūdzās: «Es taču iešu uz taigu. Man tur ir tēvocis, vai es viņam par pilsētu varu ko stāstīt vai ne? Atlaidiet gan, puiši!» — neviens par Mīksto nesmējās.

Arī Joska bēdīgi un sapņaini runāja:

— Pēc tvaicēšanās man vātis izmiekšķējas un es varu gulēt. Es taču parasti neguļu, noskrāpējos līdz asinīm.

Neviens uz viņu rupji neuzkliedza. Visi pa koridoriem un guļamistabām staigāja drūmi, nospiesti, apjukuši.

Pat Strupais Timu klusītiņām iztaujāja: no kā taisa dzīvās bildes un vai tas tiesa, ka, tiklīdz gaisma nodziest, uz sienas parādoties īstas mājas, cilvēki! Un viss kā īstenībā?

Tima bija nesapratnē. Viņš var aiziet tik viegli un vienkārši un, iespējams, nekad vairs ar šiem zēniem netikties. Viņš ies pa pilsētu tik ilgi, kamēr atradīs kādu, kas viņam pateiks, kur māmiņa. Viņa taču ļoti nomokās, nekā par Timu nezinādama. Tikai māmiņas dēļ viņam jātiek laukā no patversmes. Ja Rogožinam pateiktu visu atklāti un godīgi? Nē,

Rogožins nepiekritīs. Viņš droši vien sāks iztaujāt puišus, va! viņi ar mieru atlaist Timu vai ne. Bet citi taču arī ilgojas tikt projām ne mazāk kā viņš. Un, ja nu neviens vairāk neaiziet, tikai viņš viens pats, un Rižikovs uzzinās, ka puiši nelaida zaldātus patversmē, tikai Tima nepiedalījās, ko tad teiks Rižikovs? Rižikovs reiz teica kādam liela auguma cilvēkam labās drēbēs, švītu, zeltainu bārdiņu: «Partijai zaķapastalas nav vajadzīgi! Biedra karti nododiet man!» Tam cilvēkam seja kļuva pelēka kā zirņu ķīselis. Viņš ar saviem trīcošajiem pirkstiem nevarēja pat mēteli atpogāt. Un Rižikovs viņam palīdzēja. Kad šis cilvēks gāja projām, visi no viņa novērsās. Tad Rižikovs ar riebumu pateica: «Kāds nelietis!»

Tā Rižikovs pateiks māmiņai: «Jūsu Tima ir nelietis.»

Rogožins sēdēja uz lāviņām, klusēja, kodīja nagus un caur pieri vērīgi un satraukti raudzījās uz zēniem.

Ienāca audzinātājs Čižovs. Nervozi rokas berzēdams un acis mirkšķinādams, viņš pavēlēja:

— Visiem uzreiz nespraukties. Lēnītiņām, pa vienam. Ejiet pagalmā! Atvaļinājuma zīmi un visu citu saņemsiet tur.

Iestājās pilnīgs klusums. Neviens neuzdrošinājās raudzīties acīs citam.

— Nu! — Cižovs iespiedzās. — Aiz priekiem apdulluši?

Viņš atvirzījās no durvīm, it kā baidīdamies, ka bērnu

pūlis uzreiz metīsies uz izeju.

Tomēr neviens nekustējās ne no vietas. Tad pēkšņi šinī smagajā klusumā atskanēja visbiklākā un vārgākā zēna Vitj-kas Suchova balss:

— Es, Arkādij Jevsejevič, uz pilsētu neiešu.

— Kādēļ ne?

— Puikas no Spasa ielas solījās mani piekaut.

— Nu neej uz Spasa ielu.

— Bet tur tak mana krustmāte.

— Muļķi, nu neej pie krustmātes.

— Viņa ņems ļaunā.

— Un ko tu, Strepuchov, viebies? Tu tak veselu gadu neesi izlaists pa vārtiem.

— Ko tad es pilsētā neesmu redzējis?

— Ko tu, stulbeni, esi sadomājis?

— Nelietis sliktāks par stulbeni, — Strepuchovs nekautrīgi atcirta. — Mēs te ar Gololobovu labāk saspēlēsim dambreti.

— Gololobov, vai tu arī esi pierunāts?

— Man, Arkādij Jevsejevič, Govorkovs apsolīja fabulu iemācīt ar izteiksmi lasīt, mēs ar viņu pavingrināsimies.

— Govorkov, tev taču ir māte. Viņa katru svētdienu stāv pie patversmes un skatās logā, bet ko tu, nešpetni?

— Negribu veltīgi uztraukties.

— Nejūtīgais malkas gabals! Un kas tev, Jeremejev?

— Vēders sāp, Arkādij Jevsejevič, nav spēka. Kājas neklausa.

— Joska, kādēļ tu neņem atvaļinājuma zīmi?

— Ar to jāiet uz pilsētu, bet man kājām negribas. Ja varētu braukšus.

— Vai jūs visi esat nozvērējušies?

— Ko jūs, Arkādij Jevsejevič, mēs pat ļoti gribētu. Bet auksts, uz ielas var nosalt.

— Vai tad jums te siltāk?

— Bet jūs, Arkādij Jevsejevič, esiet tik labiņš un lieciet izkurināt!

— Nu tad, putniņi, paklausieties: kas jūs te ir sabuntojis, pašreiz noskaidrot nemēģināsim. Ja negribat ar labu iet, nevajag. Tomēr brīdinu! Dezinfekciju izdarīsim. Redzēsim, kā jūs, sēru saodušies, streikosiet. Paskatīsimies. — Noglaudis ar plaukstām deniņus, Čižovs nolieca galvu, it kā uz badīšanos gatavodamies, draudīgi caur pieri paskatījās un spiedzīgi uzkliedza: — Prasu pēdējo reizi — iesiet? Nē? Lieliski!

Un Čižovs, nikni smīnēdams, pazuda aiz durvīm.

Vitjka Suchovs tiešām bija labi izdomājis nospēlēt Čižova acīs muļķīti, un šī pārdrošā spēle aizrāva daudzus. Pamatīgi viņi to izvadīja laukā. Tomēr klausīties, cik skaļi apakšā klaudz durvis, zināt, ka tur kāds iet projām no patversmes, bija neizturami.

Neviens vairs nesmējās, neplātījās, cik pamatīgi apstrādājis audzinātāju, visi sēdēja klusu.

Pirmais zagšus vilkās uz durvīm Mīkstais. Viņš klusām, tieši ne pie viena nevērsdamies, sacīja:

— Iešu tikai paskatīties, — un viņš izgāja koridorā.

Strupais pietrūkās kājās, bet Rogožins klusu teica:

— Nevajag. Pie velna ar viņu!

Aizgāja koristi. Tika aizvesti mazie, tie gāja pa pāriem, svarīgi rokās saķērušies. . . Audzinātāji nesa laukā savu mantību, tikai sargi palika savās vietās.

— Volodjka! — Gololobovs bramanīgi kliedza. — Atlauzīsim pieliekamā aizšaujamos, tur taču speķis, cukurs.

— Sēdi, kamēr tev neprasa! —• Rogožins drūmi pavēlēja. Tad viņš piecēlās, pacēla savu sprogaino galvu un svinīgi pavēstīja: — Lai visiem nebūtu jāatbild, nosaukšu komiteju; es, Strupais un Stass. Teiksim skaidri un gaiši: kas činkst, lai iet. Lai iet droši, neaizskarsim. Bet, ja vēlāk sāksiet baiļoties, žēlošanas nebūs. Tā. Nu, kas grib, lai iet.

Piecēlās lempīgs puisis lielu galvu, vienu aci baltu, iesaukts par Lamzu.

— Zēni, — viņš gļēvi sacīja, — es baidos. — Tad, paskatījies apkārt, atkārtoja: — Es atzīstos — man bail. Laidīsiet, ko?

Rogožins, visiem pārlaidis skatienu, vaicāja:

— Kā citi? Es domāju, lai šļūc!

— Paldiesiņ! — Lamza nomurmināja, sīkiem zaglīgiem* solīšiem manīdamies uz durvīm.

— Kas vēl grib līdzināties Lamzam? — Rogožins jautāja.

— Neviens? Tad viss kārtībā! Un tagad, Gololobov, iesim pieliekamajā. Bet tu zini par kārtību! — viņš pamāja Stasam.

Timām patika Stass Boļeslavskis.

Vājš, slimīgs, nogurušām gaišām acīm garenajā, bālajā, vienmēr rāmajā sejā, viņš, gari stiepdams, runāja:

— Mans tēvs cietumā tīšām nomira badā, uzzinādams, ka viens draugs viņa vārdā iesniedzis caram lūgumu pēc apžēlošanas. — Un Stass brīdināja: — Pielūko, es arī esmu lepns un nevienam neļaušu sevi aizvainot.

Tiešām, pat vecākais audzinātājs pārtrauca lamāšanos, kad pēkšņi sastapās ar viņa naidpilno, bezbailīgo, stūrgalvīgo skatienu.

Arī tagad Stass nezaudēja savu parasto mieru. Ar muguru piespiedies pie staba, kas balstīja augšējās lāviņas, rokas uz krūtīm salicis, viņš rāmi, skaidri un lepni runāja:

— Lai mani vēlāk kaut vai uz muižu sūta, kaut vai cietumā iespundē. Es vairs neesmu vakarējais bārenis, pazīstu tagad īsto biedriskumu, zinu, ko nozīmē viens par visiem un visi par vienu. Tēvs stāstīja: kad Varšavā apšauti nemiernieki, visa tauta pēc tiem sērojusi. Ja mēs šeit iesim bojā, pēc mums arī sēros.

— Tu nebiedē citus! — Strupais dusmojās.

— Es nemaz nedomāju biedēt, — Stass mierīgi sacīja.

— Es vienkārši runāju par to, ka cīņā pat bojā iet ir skaisti.

Atgriezies no pieliekamā, Rogožins ziņoja:

— Ēdamā, puiši, daudz. Bet tūlīt ķerties klāt aizliedzu. Tagad tā. Sarīkosim nodarbības. Ja ieskries kāds no priekšniecības un redzēs, ka mēs esam rāmi, aizskries mierīgi projām. Bet nakti durvis aizkrausim ar malku.

— Sapožkov, — viņš pavēlēja, — lasi kaut ko balsī, pēc paša izvēles! Visiem klausīties! — Tad bargi noprasīja:

— Vai sapratāt?

Ap pusdienas laiku pa patversmes kāpnēm klaudzēja dezinfekcijas nodaļas sanitāru zābaki, pašiem virs puskažoci-

ņiem pelēki pārvalki. Sejas aizgriezuši, viņi nesa skārda bļodas ar smiltīm, kurās atradās dzelteni sēra stienīši, kas dega ar zilu liesmu un izplatīja kodīgu, smirdošu tvanu.

Nolikuši bļodas guļamistabās, gaiteņos, virtuvē, ēdamistabā un darbnīcās, sanitāri aizgāja.

Sākumā tikai koda acīs un cirta rīklē, bet vēlāk sāka iekšā viss griezties un gar acīm slīdēt zili zaļi plankumi. Likās, ka plaušas pildīja nevis gaiss, bet kodīgas, durstīgas dzelzs skaidiņas. Pat uz augšējām lāviņām vairs nebija ko elpot. Kāds nelabā balsī iekaucās:

— Beidzamies nost! Sitiet laukā rūtis! Glābieties, puiši!

Sāka ar ķeblīšiem sist logus. Tīrs, salts, dzīvinošs gaiss sāka

plūst pa logiem, kā ūdens no avotiņa. Puikas rāpās cits citam uz pleciem, lai dabūtu kaut malku šī tīrā gaisa. Grūstīja cits citu, un niknā kņada gar logiem izvērtās par īstu kautiņu.

Rogožins kliedza:

— Izklīst! — un svieda bļodu ar sēru un smiltīm logā.

To pašu darīja Strupais un Gololobovs. Tikai viņi aizmirsa, ka logiem priekšā restes. Atsitušās pret restēm; bļodas ar sēru uzkrita uz lāviņām; aizdegās salmu maisi.

Puikas drāzās uz durvīm, bet te priekšā bija Strupais ar augstu virs galvas paceltu ķeblīti rokās.

— Nevienu nelaidīšu! Kaut vai azotē, bet nodzēsiet. Izbāziet laukā caur restēm.

— Nolādēts! Nevar tak rokā paņemt, vārās.

— Grūdiet maisiņus uz grīdas, miniet ar kājām!

— Stiepiet šurp parašku!

Jerošins, piespiedis seju pie restēm, kliedza:

— Ļautiņi, glābiet, degam!

Suchovs nikni sagrāba viņu aiz ausīm un ņēmās nomierināt:

— Nebļauj, vai beigsi bļaut!

Vienīgi Stass — izstīdzējis, melancholisks — nezaudēja līdzsvaru. Aptinis roku ar autu, viņš šķebinādamies

ņēma sēra gabalus, lēnām un uzmanīgi bāza caur restēm un lūdza:

— Nekliedziet man pie ausim! Nebāziet bļodas pie paša ģīmja . . .

Stass drīz vien bez samaņas nokrita. Viņa vietā gāja Gololobovs. Pēc tam pie loga stājās Tima, tad Suchovs.

Rogožins norīkoja zēnus pa divi izsviest sēru arī no citām telpām. Kaut gan visi logi bija izsisti un sērs izsviests, zilgana, kodīga tvana gāze kā eļļaina migla vēl turējās gaisā. Viss bija piesmirdis, pat dzeramais ūdens. Protams, daudziem bija gadījies saindēties ar tvanu, bet tādas sāpes galvā, krūtīs un acīs vēl neviens nebija jutis. Daudzi jau vēma asinis.

Viņi gulēja bez spēka uz augšējām lāviņām atvērtām mutēm, ar galvām pret izsistajiem logiem. Pie saindēšanās ar tvana gāzi nāca klāt vēl aukstums. Sazilējuši viņi trīcēja, bet atvirzīties no loga nebija spēka, turklāt baidījās zaudēt svaigo gaisu.

Tikai Rogožins, Strupais un Gololobovs apakšā būkšķi-nāja malku, kraudami to priekšā ārdurvīm. Pēc tam viņi ar guļammaisiem aizbāza izsistos logus un iekurināja krāsnis.

Joska, pūzdams uz apdedzinātajiem pirkstiem, ironiski prātoja:

-— Nu vairs neteiks: tu skrofulozais. Tagad teiks apdegušais. Tas tomēr labāk.

Kaut gan krāsnī izcepās kartupeļi un uz galda atradās krietnos gabalos sagriezti iekšu tauki, kas bija atrasti pieliekamajā, turpat bija arī zilā papīrā ietīta rafinades galva, neviens par ēšanu nevarēja ne domāt.

Iestājās nakts. Rogožins pavēlēja, lai visi guļ — viņš viens pats dežurēšot. Bet Joska pateica:

— Man visi pirksti apdeguši. Vai tad ar tādām sāpēm var gulēt? — Un viņš arī palika dežurēt.

Tima arī bija apdedzinājis pirkstus, taču aiz nespēka,

nelabuma un galvas sāpēm viņš nevarēja pat piecelties no maisiņa. Sala, un kratīja drudzis.

Strupais apsedza Timu ar otru maisiņu un apbāza gar sāniem. Tā kādreiz darīja arī māmiņa. Tima sāka raudāt, tikai ne jau aiz izmisuma, bet aizkustinājuma, maiguma un lepnuma. Tātad biedri viņu atzina, kaut arī viņš neko sevišķu nebija izdarījis un ne ar ko no citiem neatšķīrās.

Lēni un bikli ausa gaisma. Nāru balsti pārklājās ar sarmu. Puikas spiedās pie atvērtajām krāsns durtiņām un kāri dzēra tēju, gandrīz melnu, cik daudz stipruma bija pielējuši. Viņi ēda sasalušu maizi, kas gandrīz vai zobus lauza laukā.

Pēc tam visi pārvietojās lielajā virtuvē, iekurināja plīti, lielās pannās sacepa kartupeļus un atkal dzēra tēju, cukuru tāpat ar saujām mutē bērdami.

Sargi vairākas reizes mēģināja atsist durvis vaļā, dauzīdami pa tām ar pagalēm. Taču durvis bija no iekšas aizbarikādētas, un no trieciena tikai atlupa sienu apmetums.

Rogožins, gaišajām acīm mirdzot, svinīgi teica:

— Vai jūs domājat, ka par mums neviens nekā neuzzinās? Uzzinās. Ja kādā vietā notiek streiks, tauta vienmēr to atbalsta.

— Bet kas tad mums te ir? — Suchovs vaicāja. — Vai tā streiko?

— Streiko visādi, — Rogožins skaidroja, — nekāda likuma streikotājiem nav, toties streikotāji visi pret likumiem. Galvenais — vienprātīga rīcība.

— Bet vai mūs vēlāk nenošaus?

— Nē-e, nepilngadīgus nešauj.

— Bet par kroņa produktu zagšanu?

— Sākumā varbūt cietumā, bet vēlāk nodos muižai, un tas ir viss.

Spēlēja kukuriņus, pēc tam bija atraduši uzrauga cepuri un sāka to spārdīt ar kājām. Nevienam pat prātā nenāca, ka

šī spēle atgādināja futbolu, kaut gan paši to bija izdomājuši. Vakarā viņi durvis uz priekštelpu aizkrāva līdz pašiem griestiem gan ar malku, gan ar kartupeļu kastēm. Gulēt nolikās virtuvē uz grīdas, atstājot piecus dežurantus. Ap pusnakti zēni uztrūkās no dobja trokšņa, it kā visa pilsēta būtu nodrebējusi.

— Šauj! — Gololobovs izbijies teica. — Es pazīstu troksni. Raktuvēs tieši tāpat šāva.

— Varbūt uz mums šauj?

— Ja uz mums šautu, tad šāviņi atsistos sienā.

— Ar tukšiem biedē, — apgalvoja Govorkovs. — Tēvs teica, ka sākumā ar tukšiem, bet vēlāk zvetējot pa īstam.

Viņi izvilka no loga maisiņu. Kaut kur pilsētā notika apšaudīšanās, rībēja tā, it kā kāds ar dzelzs nūju vilktu pa čuguna žogu.

— Taisi ciet logu, — teica Joska, — citādi ielidos kāda lode.

Logs atkal tika aizbāzts ar maisiņu. Krāsnī ielika tējkannu, bet, nesagaidījuši, kad ūdens uzvārīsies, zēni iemiga.

Šai naktī Rogožins uzdeva Timām dežurēt. Segā ietinies, Tima sēdēja lejā un uzraudzīja durvis, kas bija aizkrautas ar malku. Bija tumšs un auksts. Gar kājām skraidīja nosalušās peles. Tomēr Tima nebaidījās, viņam tikai žēl bija to, un viņš centās sēdēt mierīgi un nekustēties. Arī no tumsas viņam nebija baigi. Senāk gan, bet tagad ne.

Senāk Tima domāja, ka visbriesmīgākais pasaulē — palikt bez tētes un māmiņas, bez viņu mīlestības, maiguma, glāstiem. Vai tad var vēl pasaulē kāds tā mīlēt kā viņi?

Bet tagad izrādās, ka ir vēl pavisam kas cits, bez kā arī nevar pasaulē dzīvot — tas ir cilvēku biedriskums. Ja nu, piemēram, Timām no tumsas kaut kas baismīgs uzbruktu, Tima iekliegtos — un puikas visi kā viens mestos viņu glābt. Vissliktākais — zaudēt biedru uzticību.

Tas pats Strupais, kaut gan rupjš, bet, kad Tima gulēja

pavisam sastindzis no aukstuma, viņš apbāza maisiņu gar sāniem, tieši kā māmiņa segu.

Kaut gan Stass bija ļoti lepns, tomēr atzinās:

— Zini, tiklīdz es naktī atceros savu māti, es raudu, ieko-žos ar zobiem pagalvī un raudu. Un tu?

— Es arī, — teica Tima, ar pateicību pieķerdamies Sta-sam, ka tas viņam uzticēja savas sirds domas.

Rogožins ar lielu sirsnību teica Timām:

— Es saprotu. Tev ir visgrūtāk pie mums palikt. Ja man kaut kur būtu tēvs vai māte, kas zina, vai es izturētu un neaizbēgtu. Bet, rau, kas tu par puiku! Skaidri redzams, ka tavi vecāki ir patiesības cilvēki, ja viņi tevi tā iemācījuši biedriskumu cienīt.

Tima tomēr nevarēja neatzīties:

— Bet sākumā es jau domāju iet projām.

— Domāji, — Rogožins smaidīja. — Tikai muļķi nedomā. Tomēr izdarīji pareizi, par to tad ir runa.

Viss tik kluss, pavisam kluss, dzirdama pat peļu skraidīšana.

Vai tiešām tas viss ir bijis, turklāt pavisam nesen: netīšām sasitu lampu, pēc tam tīšām krūzi, biju pie Ņinočkas uz vārdadienu, hospitālī «Ēdene», dzīvoju pie Jāņa, pie Mustafas, abi ar Jakovu laidām zivis no sprosta. Un sams bija tik liels kā valis, ar baltu rīkli un baltām ūsām dzidrajā ūdens atvarā ...

Te uzreiz Tima skaidri ieraudzīja, kā sams, rīkli atplētis, lēnām norij glumo mēnesi, kas nezin kādēļ nav pie debesīm, bet ūdenī.

— Vai tu esi aizmidzis? — Strupais skaļi uzprasīja.

Tima nobijies paskatījās atpakaļ:

— Nē, man tikai nupat nez kas te parādījās.

— Tevi taču jānomaina Gololobovam; ja viņš būtu pamanījis, ka tu snaud, viņš tev sprandu apgrieztu. Es tikai tāpat vien nācu. Domāju, tu viens pats sēdi, nākšu pabaidīšu.

— Paldies! — Tima sacīja.

— Glabā pats savu paldies, ko es ar viņu darīšu! — Strupais dusmīgi izgrūda un, sēzdamies uz malkas, teica: — Ej, man furunkuls sāp, tikpat nevaru gulēt. — Tad dusmīgi uzkliedza: — Nu, vai tu nedzirdi?

Tima devās augšup, virtuvē, kur uz grīdas rindā gulēja visi patversmes bērni. Aizmigt gan viņš ilgi nevarēja, jo bija stipri satraukts. Strupais taču tikai vakar vēl Joskam bija lielījies, ka viņam nekad nekādas vātis, ne furunkuli nemetoties, tādēļ ka viņš ēdot ķiplokus, un viņš ieteica to darīt arī Joskam. Cik tas Strupais tomēr savāds, bet, ja viņam to atgādinātu, noskaistos un, kas zina, vai vēl neiepļaulcātu; ar tādu biedru var vislielākās briesmās doties bez bailēm.

Skurstenī dobji gaudoja vējš, un pa krāsns dzelzs durtiņu caurumiem varēja redzēt, kā gailē sārtās ogles.

Tima piecēlās, atvēra durtiņas un, pūlēdamies nesacelt troksni, iemeta krāsnī malku. Drīz vien krāsns sakarsa, gaiss patīkami sasila un no apledojušām palodām lēnām sāka pilēt. Tima atgūlās un, bez domām klausīdamies vienmērīgajā pilēšanā, aizmiga.

No rīta visus uzmodināja sarga Makejeva dobjā, niknā balss. Uzkāpis pa ugunsdzēšanas kāpnēm pie loga, viņš aizsmakušā balsī runāja:

— Ei, paklausieties, ko jums pateikšu! Pilsētā lielas pārmaiņas. Nebīstieties, ejiet tikai droši projām no šejienes! So vara norietējusi.

Rogožins paķēra atlauztu lāviņas balstu un, izbāzis pa logu caur restēm, pavērsa to pret Makejeva krūtīm un draudēja:

— Rāpies zemē, citādi nogrūdīšu!

— Labi, labi, rāpjos jau, — Makejevs steidza apgalvot, pēc tam no lejas nikni kliedza: — Es pie jums ar labu, bet jūs tā! Dievs ar jums, arestantu komanda, tupiet kā susliki sprostā!

— Pa aplinkus ceļiem grib piebraukt, — Gololobovs viltīgi piemiedza aci. — Neesam jau vakarējie. Puiši, turieties! Kartupeļu mums visai ziemai, bet cukuru saujām grābt vairs nedrīkst. Jāņem godīgi. Te vēl vajadzēs ilgi dzīvot.

Kā kraukļu pūkas gaisā lidinājās melni, lipīgi kvēpi. Turējās sīva, skāba, vēl neizgaisušās gāzes smaka. Tā kā logi bija aizbāzti ar guļammaisiem, telpās arī dienu valdīja drūma krēsla. Visā milzīgajā ēkā bija pavisam kluss. Neviens vairs nelauzās durvīs, neviens nenāca pierunāt, un visus pārņēma skumīga pamestības sajūta — trauksmains nemiers, ka viņu dumpis varbūt nemaz nav bijis vajadzīgs un viņi te sēž veltīgi.

Pat Rogožins vairs nevarēja apslēpt savu nemieru. Viņš stundām stāvēja pie loga, segā ietinies, un raudzījās uz tukšo Siena laukumu, cenzdamies uzminēt, kas tagad notiek pilsētā.

Šaušana vairs nebija dzirdama. Lielām, pūkainām pikām krita sniegs, un apkaimes būdiņu jumti zem biezās sniega kārtas mirgoja skumīgi un nomākti.

Joska, tupēdams pie krāsns, izstiepis pret uguni savas garās, izstīdzējušās rokas, gaudulīgā balsī bēdīgi runāja:

— Domājat, ka mūs, bāreņus, kāds žēlo? Ne prātā, kaunas no mums. Ja mūsu vecāki būtu, kā saka, likumīgi miruši, no slimības, tad jau nekas, bet viņi taču nogalināti vai cietumā iespundēti. Bet mēs esam dzīvi. Prasīs tev kāds: puika, kur tavs tēvs? Kur? Nosita ar nūju pa galvu. Par ko? Nu par ko tad kosnačeviešus šāva? Mēs tak esam cilvēkiem par tīru kaunu. Tādēļ jau mūs te ieslodzījuši. Un nemaz nekaunēsies mūs vēl kur iegrūst. Kādēļ mūs pašreiz neaiztiek? Kautrējas. Visu acu priekšā kauties ar bāreņiem — tas tak skandāls! Gan jau vēlāk klusītiņām aizvadīs uz muižām, lai vergo par vēderu.

— Ko nu dīc? — Gololobovs noskaities uzkliedza. — Jau tā skāba dūša.

— Es nedīcu, es runāju, — Joska mierīgi atbildēja. Gololobovs pateica:

— Jāsaliek maisiņi vienā kaudzē, jāaizdedzina, un pēc tam katrs uz savu debess pusi.

— Nē, — iebilda Rogožins, — tas neiet.

— Bail?

— Kājas trīc?

— Vai tu cienī savu tēvu? — Rogožins drūmi vaicāja.

— Kad nu pa visu pilsētu izrunās, sak, kur tas dzirdēts, tēvi cīnījušies pret patvaldību, bet šie nodedzinājuši māju, valsts mantu izlaupījuši! Vai tas labi izklausīsies?

— Mēs tak aiziesim tukšām rokām.

— Kā tu to pierādīsi, kad viss būs sadedzis?

— Es še vairs ilgāk kvernēt neesmu ar mieru.

— Pareizi! Jābēg prom.

— Paēdīsim, kā nākas, un tad — aiziet! — Strepuchovs līksmi iesaucās.

— Varbūt šo vai to atļausiet paķert līdzi, ar ko iesākt, — Govorkovs žēli lūdzās.

— Nu, diezgan, novākt aizsprostojumu no durvīm! Rogožins piegāja pie krāsns un parušināja tajā ar kruķi.

— Kamēr nebūsim kopīgi izlēmuši, — viņš mierīgi sacīja,

— lejā neviens nedrīkst spert kāju. — Viņš aizstājās durvīm priekšā; tad, paskatījies iesānis uz Timu, kas sēdēja uz malkas, no galvas līdz kājām ietinies segā, klusām jautāja:

— Un kā tu, Sapožkov, vai gribi mājās?

— Gribu, — Tima bēdīgi sacīja.

— Bet vai tev mājas ir?

— Nezinu.

— Nezini un gribi, kā tad tā?

— Man pilsētā ir pazīstami.

— Pieņems?

— Nezinu.

— Tāpat neviens nezina, kur palikt.

— Kā tad pēc tava prāta — iet lūgties audzinātājus? Ko tu, Volodjka, īsti domā? — Strupais nikni vaicāja.

— Ja vasara būtu, es neteiktu ne vārda, — Rogožins viņam atcirta. — Apsaldēsies klaiņādami un pēc tam pa vienam nāks atpakaļ, un tas būs viss.

— Bet ja līdz pavasarim lūkotu visi barā kur palikt? —-vaicāja Gololobovs.

— Tieši par to jau es arī domāju, — Rogožins teica. — Varbūt laisties uz Kosnačevu, tur puiši strādā pie ogļu šķirošanas.

— Ziemas ceļā tālu netiksim, nosalsim.

— Paņemsim no mantu noliktavas apģērbus. Ja vairāk savilksim un paņemsim arī ko ēdamu līdz, varbūt aizkulsimies.

— Pareizi, Volodjka.

— Kas negrib, var iet par sevi.

— Dzīvošanai izraksim zemnīcu, tur visi tādās dzīvo.

— Bet ja prasīs, no kurienes mēs nākam?

— Sacīsim, ka esam šurp norīkoti. Daļa uz muižu un daļa šurp.

— Viņi var prasīt pilsētai.

— Kas nu šiem ko prasīt? Vai tad no tādiem strādniekiem, kas nāk par vēderu, kāds atsakās?

— Bet ja nu tur streiko?

— Un mēs arī vēl tur uzkulsimies.

— Tad tā: Strupais lai rīt pastaigā pa pilsētu, varbūt kaut ko saklausa. Kad pārnāks, tad nolemsim.

— Ej labāk tu, Volodjka, tev prāts labāk strādā.

— Es nevaru, man jāpaliek ar jums.

Kad rītā atkrāva no durvīm malku, izrādījās, ka durvis no ārpuses aizslēgtas. Izmeklējās atslēdznieku darbnīcā instrumentus, bet izrādījās, ka tos visus aizveduši audzinātāji. Tad mēģināja ar malkas pagalēm izsist loga restes, taču tās bija stingri iemūrētas biezajā sienā.

Beidzot izlīda caur bēniņiem uz jumta. Rogožins mēģināja nolaisties pa noteku cauruli, bet tā bija sarūsējusi, salocījās, un viņu tikai ar pūlēm iestiepa atpakaļ.

Zēni nomākti un apjukuši klīda pa patversmes tukšajām telpām.

— Labi, — teica Rogožins. — Acīm redzot bez ugunsgrēka neiztiksim. Durvis vajadzēs aizdedzināt, un apdegušos dēļus atsitīsim ar pagalēm. Tikai dedzināšanu izdarīsim mēs ar Strupo, lai iznāktu kārtīgi, bez liela ugunsgrēka.

Desmita nodaļa

Otrā rītā viņi abi pie sliekšņa sakrāva skaidas un pielika tām uguni. Visi puikas stāvēja uz kāpnēm un raudzījās, kā šis ugunskurs aizdegas. Tad pēkšņi, tikko liesmas sāka apņemt durvis, kāds no āra piedauzīja un uzsauca:

— Ei, taisiet vaļā!

Tas bija tik negaidīti, ka Rogožins un Strupais izbijušies aši sabradāja degošās skaidas. Pēc tam viņi žigli sāka durvis aizkraut ar malku, un visi izbailēs viņiem palīdzēja. Pagales dobji būkšķēja pret durvīm. Un ko tur pagalmā kliedza, nevarēja sadzirdēt.

Piesvieduši atkal visu gaiteni ar malku, puikas drāzās augšā un pieplaka pie logiem. Tomēr nevarēja nekā saskatīt, kas lejā stāv.

Bet tad no mājas sienas atvirzījās cilvēks, kas visu laiku nebija redzams. Viņš apstājās pagalma vidū un, pielicis plaukstas pie mutes, kliedza:

— Ej plikatas, vai prātu esat zaudējuši aiz tām slēgtajām durvīm? Taisiet vaļā, ka jums saka!

Cilvēkam galvā bija savēlusies vilkādas cepure. Plecā karājās šautene, bet no pārplēstajām kažoka padusēm līda laukā aitu vilna.

Tad pie viņa piegāja otrs cilvēks — platiem, stūrainiem pleciem, melnā bušlatā, kas bija apjozts ar zaldāta siksnu, pie siksnas karājās, kā mazs šķiņķis, brūna pistoles somiņa. Šis cilvēks arī pacēla galvu pret aizrestotajiem logiem un dobjā basā dusmīgi vaicāja:

— Vai tad vēl lūgties vajadzēs, vai?

— Kas jūs tāds esat? — Rogožins kliedza.

— Revolucionārā komiteja! — Spēcīgā balsī atsaucās cilvēks.

— Iekriti, uz tavas makšķeres neuzķersimies! — Gololobovs dzēlīgi iespiedzās. — Ja būtu no turienes, nebļautu pa visu ielu.

— Kādēļ? — Cilvēks skaļi vaicāja. — Kas mums ko nekliegt, kad mums tagad vara rokās? Un varam arī jūs aiz ausīm saplēst par pretošanos revolucionārai varai.

— Pakliedz vien, pakliedz stiprāk! — Strupais uzsauca.

— Kāds izdzirdēs, liks tev nogaršot cietuma viru.

— Varbūt atskrējāt pie mums ādu glābt? — Rogožinam rūpēja zināt.

— Nu, kaut vai ādu glābt, — cilvēks neiebilda.

— Tad tā arī būtu teicis! — Strupais priecīgs iesaucās.

— Tikai atsitiet no ārpuses bultu, mēs jūs tūlīt ielaidīsim, lūdzu!

— Atsitām jau, — cilvēks sacīja.

Zēni grūstīdamies skrēja lejā un žigli vien izsvaidīja malku. Strupais tomēr brīdināja:

— Paņemiet katrs pa sprungulim katram gadījumam, ja krāpšana, divi vien taču ir, tiksim galā.

Durvis atvērās, un Tima uzreiz pazina: stūrainais vīrs bija Kapeļuchins, bet kažociņā ar caurajām padusēm — tūbas vēlējs Jakuškins. Tima priecīgi iesaucās:

— Puikas, es viņus pazīstu! Tie ir īstie!

Kapeļuchins, saraucis pieri, noskatījās uz Timu, tad, piemiedzis acis, sacīja:

— Laikam tak Sapožkovs, ko?

— Kur māmiņa? Vai jūs zināt?

— Vai tu re, kāds? — Kapeļuchins zobgalīgi vaicāja. — Uzreiz — kur māmiņa, kas tas par varoni... Varvara Nikolajevna mocījās, mocījās, pārkāpa komitejas pavēli un kā apdullusi sāka skraidīt pa pilsētu, dēlu meklēdama. Nu, un pretizlūkošana viņu nogrāba.

— Vai tad viņa cietumā?

— Pašreiz cietumā palikušas tikai peles, — Kapeļuchins lepni pateica. — Vienā mirklī visus atbrīvojām. Atdosim tevi māmiņai, neuztraucies.

Staigādams pa patversmi, Kapeļuchins grozīja galvu un pārmetoši runāja:

— Esat gan jūs, puiši, telpas piecūkojuši, ai-ai-ai. Kas jums bija vecākais?

— Es, — Rogožins sacīja un samulsis nolaida acis.

— Ko tad tu viņiem neiepotēji revolucionāro disciplinu? Kur sper kāju, visur pilns ar kartupeļu mizārn. Cukurs pa grīdu izbārstīts. Kroņa gultas maisus esat sadedzinājuši, tik daudz rūtis izdauzījuši. Vai tad tik nekārtīgi rīko dumpi?

— Tas nebija aiz palaidnības, — Rogožins teica.

— Gan jau vēlāk izstāstīsiet, apsēdīsimies un padomāsim, kur jūs tagad likt. Te vairs nevar atstāt — te jau ir lopu laidars.

— Tēvocīt, bet vai pavisam mūs atlaist jūs varētu? — Suchovs bikli ievaicājās.

— Uz kurieni tad?

— Nu tāpat vien, kur katrs grib.

Kapeļuchins padomāja, tad stingri noteica:

— Nē, tas neiet. Vajadzēs jūs, kā nākas, jaunajā dzīvē iekārtot.

— Vai barakās dzīsiet?

— Kādēļ barakās, telpas pienācīgas jāsameklē. Vai nu mēs tik nabagi, ka pat buržuju mums nebūs? Paskatīsimies, varbūt var Mačuchina fliģelī, vai varbūt Pičugina savrupmājā — arī nekas.

— Tad nu gan sētnieks Ļeontjevs jums uzkurinās pirti! Tas no revolvera nebaidīsies.

— Sētnieks jau nu tagad ir liels priekšnieks, bet mēs viņu pierunāsim. Pasolīsim viņam šo vai to.

— Kādēļ jūs par mums smejaties? — Joska aizvainots vaicāja.

— Es, puis, nesmejos, bet priecājos, — Kapeļuchins skarbi pateica. — Priecājos, ka revolūcija tik daudz lietu uzreiz var ļoti vienkārši nokārtot. Vai zināt, kas ir pilsētā? — Pilna vara proletariātam — strādniekiem un zemniekiem. Mēs, protams, mazliet esam aizkavējušies pēc Pītera un Maskavas, bet nekas: nu tas ir padarīts.

— Kā tad jūs par mums uzzinājāt?

— Revolucionārajā komitejā atnāca kāds puisēns — Mīkstais uzvārdā.

— Tas viņam nav uzvārds, bet iesauka.

— Vienalga, kā nu viņu tur sauc, bet viņš mūs visus aiz svārku stūriem tvarstīja. Uzreiz nevarējām saprast, bet, tiklīdz aptvērām, kas par lietu, tūlīt nācām šurp.

— Vai jūs tie bijāt, kas nakti šāva?

— Ir mēs, ir mūs. Abpusēji, kā jau tādās reizēs. Tagad tā, puikas. Izraugiet no sava vidus trīsnieku. Mums tagad tā parasts, lai kas, tūlīt trīsnieks. Pastaigāsim pa pilsētu un pameklēsim piemērotas telpas, bet pārējie te lai visu piekopj, lai viss būtu kārtībā. Pie vakara pārvietosim.

— Bet vai nevarētu tā, ka mūsu ādu dīrātāju vietā jūs paliktu par audzinātājiem? Lūdzu, tēvocīt! Mēs visi kā zaldāti jums klausīsim, — Govorkovs satraukts gaudās. — Vai ne, puiši?

— Paldies par uzticību, — Kapeļuchins sacīja, ar aizkustinājumā drebošiem pirkstiem tīdams smēķi. — Tikai es par audzinātāju nederu. Gan mēs pameklēsim vairāk izglītotus.

— Mums nevajag izglītotu, jūs nāciet!

— Vai tad jūs par muļķiem gribat augt? — Kapeļuchins dusmīgi noprasīja. — Revolūcijai vajadzīgi mācīti cilvēki. Un tādas muļķības no galvas laukā! Sapratāt? Nu, kas tad būs tai trijniekā, iesim!

— Mums ir komiteja.

— Lai nāk šurp komiteja, ja jau jūs tik organizēti.

Pie Kapeļuchina piegāja Rogožins, Strupais un Stass. Kape Juchins svinīgi paspieda katram zēnam roku un stādījās priekšā:

— Kapeļuchins no Revolucionārās komitejas. — Tad, mazliet padomājis, piebilda: — Bijušais mechaniķis no doka. Nu, iesim!

Kad viņi jau bija pie durvīm, Tima izmisis iesaucās:

— Un es?

— Vai tad tu esi komitejā? — Strupais viņam uzkliedza.

— Pagaidiet! Tā gluži nevarēs. . . Parunāsim par puiku, — Kapeļuchins teica un, pievērsies zēniem, sāka stāstīt: — Par šo puiku māte ļoti uztraukusies. Viņa nezina, kur tas pazudis. Līdz vakaram, protams, viņš varētu palikt, ne-saskābtu, tikai mātes žēl. Bet izlemiet paši! Man te nav teikšanas.

— Vai ar pieckapeiku?

— Ek, kāda atpalicība! Ņemiet un nobalsojiet: kas ar mieru viņu atlaist, paceļ rokas. Tā ... Un tagad, kas pretī? Tā, četri pret visiem pārējiem. Tā sacīt, ar lielum lielo vairākumu. Tātad lai iet.

— Bet vai durvis, kad jūs aiziesiet, aizkraut ar malku?

— Nav vajadzības. Tikai grīdas, puiši, izmazgājiet!

— Kur lai ņemam ūdeni?

— LTpe pie degungala.

— Vai tad uz upi arī var iet?

— Nu, vai zināt, esat gan jūs neprašas! — Kapeļuchins noskaitās. — Vēlāk vajadzēs ar jums noturēt mītiņu, lai tiktu skaidrībā par visām tiesībām.

Kad viņi bija izgājuši pagalmā, no patversmes atskanēja aizkavējies «urā». Jakuškins bažīgi ieminējās:

— Ka tikai aiz prieka neizdara dumjības.

— Nu nē, — Kapeļuchins mierināja, — aiz prieka dumjības nedara. Drīzāk aiz bēdām.

Mitējās snigt. Sniegs, sauss un čaugans kā putas, zaigoja un laistījās. Zem gājēju soļiem tas sausi čirkstēja. Rāmi mirdzēja blāvais debesu zilums. Apsnigusī pilsēta izskatījās tīra, kārtīga, klusa. Ielu krustojumos pie ugunskuriem sildījās cilvēki ar šautenēm plecos, un daudzi no viņiem ar cieņu sveicināja Kapeļuchinu. Pie Somova pirts stāvēja zaldātu rinda. Kapeļuchins piegāja pie viņiem sapīpēt un apvaicājās:

— Kāpēc, puiši, neejat uz tirgotāju pirti?

Jauns mūsains zaldātiņš kautrīgi atbildēja:

— Tur pašreiz mazgājas Sarkanā gvarde.

— Un kas tad jūs esat?

— No otrā apmuļķotā bataljona, kas vilcinājās pievienoties savējiem, — zaldātiņš braši paskaidroja.

— Tad jau nu pareizi, — Kapeļuchins piekrita.

Iedams pāri pa izgrabējušajām laipām, pār kūpošo notekas kanalu, Kapeļuchins dusmīgi murmināja:

— Pašā pilsētas vidū tādu slimību perēkli ietaisījuši! Jāsaka Padomē, lai atvēlē dēļus un naglas. Iedzīvotāji paši aizsitīs. — Un viņš jautri pievērsās Rogožinam:

— Kā tu domā? Vai nav pareizi?

Viņi piegāja pie Mačuchina mājas, bet Kapeļuchins pēkšņi sāka šaubīties:

— Bez mandata, puiši, nevarēs. Izskatīsies pēc patvarības. Būs jāaizcilpo līdz Padomei.

Padome bija novietojusies pilsētas valdes ēkā. Kāds cilvēks pliku pakausi, ģērbies teļādas svārkos, ar vienu pirkstu uzklabināja Kapeļuchinam papīriņu un pasniegdams sacīja:

— Ņem, bet tikai nav derīgs.

— Kādēļ?

— Nav zīmoga.

— Un kam tad zīmogs?

— Nevienam. Izaksons to vēl gatavo.

— Bet kur tad Osips Davidovičs ir?

— Tipogrāfijā.

— Varbūt iztiksim bez zīmoga?

— Nevar. Turklāt izejošo rakstu numurs vajadzīgs. Četrdesmit seši. Vēlāk pats uzliksi.

— Tu redzēji? — Kapeļuchins apmierināts pamirkšķināja Rogožinam. — Viss tiek numurēts, lai nebūtu nekādas nekārtības. Pat zīmogs vajadzīgs. Bet es pēc vakardienas šaušanas neesmu vēl revolveri iztīrījis. Redzi, cik stingri saņēmuši varu rokās.

Pagrabstāvā, bijušās «Ziemeļu Dzīves» redakcijā, pār skrūvsoliņu noliecies, ar smalku īleniņu kaut ko skribināja Izaksons.

— Osip Davidovič, dod zīmogu! — Kapeļuchins sauca jau no tālienes.

— Kā pavēlēsiet, vai tūlīt papīrītī ietīt? — Galvu nepacēlis, ironiski vaicāja Izaksons. Pēc tam sašutis uzkliedza: — Zīmogu ar revolucionāro ģerboni varu izdot tikai Padomes priekšsēdētājam biedram Rižikovam!

— Osip, — Kapeļuchins pazemīgi lūdzās, — tu tikai uzpūt tam dvašu un piespied šeit. Es pat pirkstu nepieduršu, ja nedrīkst. Paskaties, puikas gaida. Viņiem telpas dzīvošanai jāierāda.

Izaksons bažīgi pagrozīja uz deguna brilles metālā ietvarā un, galvu kā gailis piešķiebis, paraudzījās uz to pusi, kur ar roku rādīja Kapeļuchins.

— Tima! — žēlā balsī viņš pēkšņi iesaucās. — Manu puisēn! — Tad uzreiz, it kā kaut ko no sevis atvairīdams, ar sarūgtinājumu teica:

— Nē, nē, labāk nenāc pie manis, cietsirdi. Tā aizmirst večuku, kad tas tevi pa malu malām meklēja ...

— Es jau neaizmirsu, — Tima satraukts teica. — Mani patversmē ielika. Bet kur māmiņa?

— Tava māmiņa būs šeit tikai vakarā. Viņa pašreiz atrodas telegrāfā un pieņem no pašas Petrogradas Tautas Komisāru Padomes dekrētus. Kaut vai zemestrīce notiktu, viņa nedrīkst no turienes aiziet ne uz piecām minūtēm. Vada otrā galā viņai biedrs Bončs-Brujevičs. Bet vai tu zini, kas bija no rīta? No rīta pats biedrs Ļeņins jau zināja ne tikai par mūsu pilsētu, bet arī par visu guberņu.

— Bet kur tētis?

— Cietumā.

— Kādēļ jūs viņu no turienes neatbrīvojāt? — Tima izmisis iesaucās.

— Atvainojos! Es neprecizi pateicu: viņš ir pilsētas cietuma priekšnieka pagaidu vietnieks, un tas ir viss. Tavs tētis bieži tika sēdējis, viņam ir pieredze, un tādēļ viņu tur ielika. Un tas ir viss.

— Tad es iešu pie tētes.

— Šis iešot pie tētes! — Izaksons paraustīja plecus. — Pašreizējai cietuma priekšniecībai pašai jāsagādā ieslodzītie. Viņš tagad cīnās ar oficieru daļas atliekām. Oficieri sabēguši vīriešu klosterī. Tam ir pamatīgas mūra sienas.

— Ko tad lai es daru?

— Vai par Jāni neko negribi zināt?

— Tad es gribu pie Jāņa.

— Pie Jāņa gribot — pie pilsētas kara komisārā! Tu domā, ka viņam tagad nav cita ko darīt kā dzirdīt tevi ar zivju eļļu un mācīt vingrošanu. Pie Jāņa nevar. Viņam ne mirkli nav laika.

— Osip Davidovič, dod zīmogu! — Kapeļuchins nepacietīgi teica.

— Par zīmogu nevar būt ne runas.

— Tad es iešu tāpat. — Un Kapeļuchins dusmīgi paraustīja plecu un uzsauca: — Iesim, puiši!

Tima palika. Bet, kad tipogrāfijās stikla durvis bija aizcirtušās, viņš neizturēja un teica sapņaini smaidošajam Izaksonam:

— Es vakarā atnākšu. Sakiet māmiņai, ka es esmu vesels, — un viņš metās pakaļ Kapeļuchinam.

Durvis viņiem atvēra pats Mačuchins. Tieši uz apakšveļas viņš bija uzvilcis milzīgu zvērādas kažoku, kājas iebāzis filca botēs, kurām sprādzes nebija aizsprādzētas. Viņa valgā apakšlūpa bija nevarīgi nokārusies, bet pelēkās acis nespodras.

— Laipni lūgtu, — viņš aizsmakušā balsī teica, tikko spēdams mēli pakustināt. — Nāciet iekšā! — Ar zilgano tuklo plaukstu glaudīdams sapinkājušos bārdeli, viņš svinīgi pateica: — Dvēseli ar vīnu dzesēju. Tātad laupīt esat atnākuši! Lūdzu! Te mana pils jeb klosteris, tā sacīt. Šī ir ēdamistaba. Bet tur, lūdzu, bez ņirgāšanās, lūgšanas istaba. Te atdusai. Divguļama Karelijas bērza gulta. Bet es tajā kā bārenis, jau otro gadu desmitu viens. Sieva šķīrās no šās pasaules. — Norausis no bārdas asaru, viņš atvēra durvis uz otru istabu un dobji sacīja: — Bet šo biju nolēmis pēc nāves atdot pilsētai, lai paaudžu paaudzes gūst gara gaismu. Esmu savācis visu, kas uzrakstīts par Sibīriju. Katrs sējums pusrubli maksā. Biedri, protams, sadedzinās visu. Tikai pīšļus vējš iznēsās gaisā. Globusu uz jumta sadauzīs ar ķieģeļu gabaliem. — Smagi ielaidies atzveltnī, iestrēgdams tajā ar saviem izplūdušajiem sievietīgajiem apmēriem, viņš uzreiz žēli palūdza: — Pabīdiet kāds man to karafīti šurp, pakrūtē sāk smelgt.

Izdzēris tukšu senlaicīga, dārga stikla glāzīti, viņš vaicāja:

— Tad uzvarējāt gan? Tā — tā... Un īpašumu ņemsiet nost?

— Pilsoni, — Kapeļuchins cienīgi teica, — es pie jums ar mandatu. Lūdzu!

Mačuchins tuklajos pirkstos turēja papīriņu un raudzījās uz to bez kādām domām.

Kapeļuchins delikāti paskaidroja:

— Mandats. Pēc visiem noteikumiem uz mašīnas norakstīts. Tikai pagaidām tam nav likuma spēka, jo bez zīmoga.

— Antikristu? — Mačuchins vaicāja.

— Bez visādiem izteicieniem, — Kapeļuchins skarbi brīdināja. — Mēs esam pie jums atnākuši vispirms apskatīt.

— Vai durvis aizslēgt vai atstāt vaļā? — Mačuchins gļēvi prasīja, kājas ar pūlēm vilkdams. — Man tagad viss viens. Ņemiet un grābiet! Pasaulei pienācis gals, bojā eja!

— Ātri gan, pilsoni Mačuchin, ļāvuši saknēm satrūdēt.

— Bēdas pieliekušas, bēdas, — Mačuchins gaudās. — Krievija izslējusies divkājās. — Un, viltīgi piemiegdams aizmigloto, iekaisušo aci, jautāja: — Tu domā, ka es esmu no tiem, kas činkstēs, ka mežoņi brūk virsū? Nē. Es tautu pazīstu. Diezgan esam tās ādu plēsuši, par to tā nu mūs nodīrās no galvas līdz kājām. Tādēļ jau arī slīcinu bēdas vīnā, ka saprotu un sajūtu, kā muša rudenī, taču nav nekāda prieka atklāta naida dēļ pavadīt vecumdienas cietumā. Redziet, ka es nemaz neesmu tāds muļķis! Tādēļ jau tik padevīgi saku: lūdzu, ņemiet! Atslēgas visas tur uz galda esmu salicis.

Kapeļuchinam Mačuchina apartamenti nepatika: istabu daudz, bet tās visas kā pieliekamie — tumšas, neērtas. Viņš nolēma, ka jāpameklē plašākas telpas.

Ar Pičuginu bija citādi. Viņš iznāca pretim, ģērbies krievu kreklā, garos zābakos. Roku turēdams kabatā, viņš tūlīt noprasīja:

— Vai kratīšana? Ne? Kadeļ tad esat ieradušies? Telpas? Jūsu mandats?

Un, atdodams atpakaļ, viņš uzvaroši smaidīja:

— Neder! Ne zīmoga, ne paraksta!

Izvilcis no kabatas roku ar revolveri, nomērķējis to pret Kapeļuchina vēderu, viņš brīdināja:

— Uzskatu jūs par laupītājiem un varu šaut bez brīdinājuma.

Pičuginam aizmugurē parādījās kārns cilvēks tādā pašā satina kreklā kā Pičuginam, tikai oficiera galifē biksēs un armijas zābakos, mati pāršķirti ar taisnu celiņu. Roka viņam bija aiz muguras.

— Zēni, — Kapeļuchins bažīgi teica, — izejiet no šejienes laukā! Man te kas jāparunā.

Redzēdams, ka puikas vilcinās, viņš uzkliedza:

— Kam es sacīju?

Zēni izgāja ārā, kā Kapeļuchins lika. Pagāja vairākas mokošas minutes. Rogožins piegāja pie durvīm un sāka tās raustīt; izrādījās, ka durvis no iekšpuses aizslēgtas un neviens tās nevēra vaļā.

— Aizskriesim līdz strādnieku zaldātiem, — Strupais aicināja. — Tie taču tagad stāv visos ielu krustojumos.

Patiešām, puisēni drīz vien sastapa sarkangvardu patruļu. Sarkangvardi izlauza durvju atslēgu un iebrāzās Pičugina mājā. Gaitenī pa zemi, vēderu turēdams, vārtījās kāds cilvēks oficiera galifē jās, bet milzīgajā ēdamistabā starp apgāztajām mēbelēm viņi atrada Kapeļuchinu virsū Pičuginam. Abu sejas bija asiņainas.

Pieceldamies, Kapeļuchins teica ar atvieglojuma nopūtu:

— Stiprs, velns. Dzirdu — dauzās, bet atrauties no viņa nevaru. Es turu šo, bet šis mani. Traks spēks. Ja es laikā nebūtu parāvis grīdsegu no viņa kāju apakšas, viņš būtu manam paurim cauri izšāvis, bet paklupa un nošāva garām. Lode aizslīdēja tieši pār galvaskausu. Sākumā kā karstu

pagaļgalu kāds būtu piegrūdis. Ja nebūtu pamanījies, tagad gulētu augšpēdu.

Pičuginu viņš turēja aiz rokām. Pēc tam palaida vaļā. Smagi elpodams, Pičugins apsēdās uz krēsla un, pārlicis vienu kāju pār otru, bezkaunīgi smaidīdams, teica sarkan-g vārdiem:

— Pateicos, biedri! Jūs man izglābāt dzīvību. — Un, rādīdams ar pirkstu uz Kapeļuchinu, paskaidroja:

— Ienācis laupīt, es, protams, biju spiests aizstāvēties.

— Un kas tas tāds? — vaicāja sarkangvārds, noliecies pār cilvēku oficiera galifejās.

Pičugins paraustīja plecus.

— Varbūt no bandas. Esmu pārāk satraukts. Lūdzu mani tagad atstāt mierā!

— Ejot līdz pilsētas komisāram, pa ceļam atvēsīsiet, nomierināsieties, — laipni sacīja vecākais sarkang vārds un dzēlīgi pavaicāja: — Kura no šīm trim ir jūsu pistolīte? Esiet tik laipns un parādiet ar pirkstiņu. — Pēc tam viņš vienam no sarkang vārdiem pavēlēja:

— Kozlov, pameklē beigtajam dokumentus!

Jānis Vītols sēdēja pie liela galda. Viņa piere un kakls bija pārsieti, un viņš nevarēja ne galvu pagrozīt. Ar mazām, gaišām, caururbjošām acīm cieši raudzīdamies Pičuginā un rokā turēdams dokumentus, kas bija atņemti oficiera galifejās ģērbtajam cilvēkam, viņš gurdā balsī jautāja:

— Tātad jūs slēpāt pretizlūkošanas priekšnieka palīgu?

— Nevis slēpu, bet uzņēmu savās mājās, — mierīgi un pašapzinīgi teica Pičugins.

— Pieņemsim. Tātad viņš nodeva jums glabāšanā kasti citroniņu.

— Es nezināju, ka kastē granatas.

— Bet šīs vēstules, kas adresētas ārzemju pavalstniekam Devisonam, ar jūsu roku rakstītas?

— Tām ir tīri komerciāls raksturs. Viņš ir mans zelta atradņu, daļēji raktuvju un tāpat ari meža īpašumu kompanjons.

— Skaidrs. Bet te pielikts Revolucionārās komitejas locekļu saraksts ...

— Tā ir privātā informācijā.

— Bija, — Vītols pieceldamies drūmi sacīja. — Bet tagad mēs uzskatām, ka tās ir par mūsu valsti izspiegotas ziņas, ko esat nodevis svešai valstij, un tiesāsim jūs kā spiegu.

— Atļaujiet, par kādu valsti jūs runājat? Ir tikai nākusi pie varas pagaidu koalicijas vietā cita partija. Tā taču vēl nav valsts. Tādu apvainojumu apgāzīs ikviens jurists.

— Jūs tiesās Krievijas Sociālistiskās Republikas Tautas Tribunals. — Nemaz atpakaļ nepaskatījies, Jānis skaļi pavēlēja: — Biedri Sapožkov, vediet arestēto pie sevis!

No blakus istabas iznāca Timas tētis un, tuvredzīgi ieskatīdamies cilvēku sejās, norūpējies vaicāja:

— Atvainojiet! Kas te arestēts?

— Tēti, — Tima iesaucās. — Tētiņ! — un viņš metās tēvam ap kaklu.

Tēvs, samulsis murminādams, neuzdrošinājās dēlu apkampt, tikai ar drebošiem pirkstiem glāstīja viņa vaigus.

— Tima, mīlulīt, kāda laime, ka tu esi atradies! Tomēr tev jāsaprot, pašreiz briesmīgi neērti. Tu atvaino, bet es, tā sakot, esmu aizņemts . . .

— Puisēn, — Vītols skarbi sacīja, — paej nost! Parakstieties par arestētā saņemšanu, — viņš tēvam pavēlēja, — un izpildiet! Viss pārējais pēc tam.

Pievērsies Kapeļuchinam, viņš bargi vaicāja:

— Kā uzdevumā jūs bijāt pie Pičugina?

Mēmi mādams ar galvu, Vītols pacietīgi noklausījās Ka-peļuchina juceklīgo un satraukto stāstu. Pēc tam vaicāja:

— Jūs esat pārliecināts, ka šīs telpas jums piemērotas?

— Jā, liekas gan, — Kapeļuchins samulsis teica. — Tā pamatīgi jau nu visu neapskatīju. Tikai, kad kautiņā likos viņam pakaļ, redzēju, ka telpas plašas. Bet, kad viņš mani bija pie grīdas piespiedis, redzēju, ka griesti augsti un gaisa daudz.

— Tātad jūs liekat priekšā šīs telpas Strādnieku un zemnieku deputātu padomes vārdā konfiscēt bāreņu nama vajadzībām, es tā jūs sapratu, — katru vārdu lēni un svarīgi izrunādams, svinīgi teica Vītols.

— Tieši tā, — Kapeļuchins piekrita. — Tikai jūs, biedri Vītol, uzlieciet man uz mandata zīmogu, protams, ja jums tāds ir, lai es pēc likuma visu varētu nokārtot.

— Zīmogs man ir, un ļoti skaists, — Vītols palielījās. — To man jau sen pasniedza Osips Davidovičs. Viņš vienmēr stingri ticēja, ka mums būs Kara revolucionārā komandantūra.

Izvilcis no kabatas papirosu etviju, Jānis no tās izņēma lupatiņā ietītu zīmogu, uzpūta dvašu un uzspieda uz saņurcīta papīriņa. Pēc tam vaicāja:

— Kā tad sauks jūsu jauno māju?

— Tāpat — par bāreņu patversmi.

— Nē, tas neder, — Jānis nicīgi saviebās. — Nav labi vārdi, vajag citu. Nu, puikas, jums pašiem jādzīvo, kādi jūsu priekšlikumi?

— Brīvības nams, — Rogožins nosauca.

— Nē, pārāk skaļi.

— Laimīgā patversme, — teica Strupais.

— Nē, sentimentāli.

— Darba skola, — minēja Stass.

— Nē, tā nav skola, bet nams. Tikai darba nams mums jau ir. Un tu? — pavisam nopietni raudzīdamies uz Timu, vaicāja Vītols.

— Varbūt par bērnudārzu?

— Nē, tas pavisam maziņiem.

— Nosauksim par bērnu namu. Un punkts, — Kapeļuchins sacīja.

— Nopietni, tikai nepilnīgi. Vajag tā, — Vītols domīgi runāja, — bērnu nams numur viens. Tas nozīmēs, ka viņu būs daudz. Kā jums liekas? Vai nebūs iebildumu? Tad dod šurp papīru, es nosaukumu uzrakstīšu uz mandata.

Noliecis galvu, sāpēs viebdamies, Vītols uzmanīgi rakstīja: «Augšā minētās telpas nodot «Bērnu nama Nr. 1» mūžīgā lietošanā.»

— Bet tagad, puisīt, — Vītols teica Timām, — nāc pie manis, lai es tevi apmīļoju, kamēr nav atnākuši tavs tētis un māmiņa.

Kad Vītols izslējās taisni, cauri apsējiem izsūcās asinis.

— Tas nekas, — viņš, gurdi smaidīdams, teica, — man daudz asiņu. Pat mazliet derīgi.

Viņš ielēja no cinkota trauka ūdeni skārda krūzītē un lēnām, ar baudu dzēra, šad tad pamezdams uz zēniem jautro, gaišo acu skatienu.

— Mēs par jums zinām, — katram roku paspiezdams, viņš atvadoties teica. — Jūs esat labi biedri. Pateicoties jums, otro bataljonu izvietoja dzelzceļnieku kazarmās, un mums viegli izdevās to atbruņot. Es drīz vien uz bērnu namu numur viens aiziešu ciemā.

Bet Timām viņš pateica:

— Tu paliec, es jau aizsūtīju pēc tavas māmiņas. Pasēdēsi tepat un pagaidīsi.

Visi zēni pēc kārtas atvadījās no Timas, bet viņš, tikko asaras valdīdams, it kā par kaut ko atvainodamies, katram skaidroja:

— Es tikpat atnākšu. Bet jūs saprotat...

— Saprotam, — Rogožins teica.

— Atnāc gan, — Strupais piekodināja. — Es taču esmu tavs galvinieks. Man visu par tevi gribēsies zināt.

— Redzi nuf tu jau esi laimīgs, — teica Stass.

Tad Jānis ilgi grieza telefona kloķlti, līdz beidzot sāka runāt:

— Jaunkundze, esiet tik laipna, savienojiet mani ar cietumu! Kas pie telefona? Runā Jānis Vītols. Klausies, runāšu neoficiāli. Palaid savu palīgu! Viņam šodien atradās dēls. Jā, Tima. Ko atlaist? Tevi atlaist? Ko tas nozīmē? Tur taču kādam jāsēž, tas ir, nevis jāsēž, bet jāsēdina ienaidnieki. Ko? Neproti? Sapožkovs arī neprot? Katram par veselību apjautājas? Nu, tas nekas, viņš taču ārsts. Arestanti apsmej? Nekas! Tādas domas met pie malas. Tik daudz cietumos sēdēji? Tas nozīmē, ka slikti esi sēdējis. Mācies tagad! Bet Sapožkovu mēs nemācīsim, sākot ar rītdienu viņš būs pilsētas tautas veselības daļas vadītājs. Kādēļ ne ar šodienu? Biedrs Rižikovs nav vēl lēmumu parakstījis. Rīt parakstīs.

Pēc tam Vītols staigāja pa nodilušo akmens klonu senlaicīgā slīpētavā, ko aizņēma kara komandantūra, un, kautrīgi smaidīdams, stāstīja dežurējošiem sarkangvārdiem:

— Pašreiz jāceļ jauna pasaule. Cīņā ar veco pasauli krievu proletariats jau uzkrājis milzīgu vēsturisku pieredzi. Tomēr celt jaunu pasauli nemaz nav tik vienkārši. Rīt mums jāuzsāk darbs divās fabrikās, dzirnavās, pilsētai un dzelzceļam jāpieved kurināmais, tūkstošiem cilvēku jāapgādā ar produktiem, jāievada darbs normālās sliedēs visās nepieciešamās iestādēs. Vajag daudz cilvēku, kas to visu vadītu. — Pievērsdamies Timām, viņš vaicāja: — Vai zini, kas tava māmiņa? Telegrāfā direktore. Kādreiz partija viņu nolika par telefonisti, lai noklausās ochrankas sarunas. Un viņa izglāba vairāku biedru dzīvības. Bet tagad viņa raud pa telefonu un gaužas, ka telefona jaunkundzītes viņu neklausot. Tavs tēvs ir cietuma priekšnieka palīgs. Bijušais pretizlūkošanas dienesta darbinieks žēlojās par «vēdergraizēm», un tavs tētis ieradās pie viņa kamerā ar krūzīti esmarcha. Kosnačevs plijas visiem virsū, lūgdams atļauju uz laukuma sarīkot miste-

riju, kas attēlotu Bastilijas ieņemšanu. Viņš grib radīt jaunu teātri. Bet mums avīzei vajadzīgi viņa feļetoni. Esfirai Riži-kovs paziņoja, ka viņa iecelta par visas pilsētas labības un lopbarības noliktavu priekšnieci. Esfira pa divām naktīm paspējusi uzskaitīt visu līdz pēdējai mārciņai. Tu saproti, cik tas svarīgi? Labība! Rīt mēs palaidīsim uz Krieviju pirmo labības ešelonu. Un vai zini, ko es sūtīšu par ešelona komisāru? Kapeļuchinu. Tas ir stiprs cilvēks. Kosnačevs saka, ka revolūcija ir skaistums, un prasa, lai mēs pilsētā sarīkotu ilumināciju. Bet Esfira viņam nedod petroleju. Un pareizi dara. Petroleja vajadzīga iedzīvotājiem. Kāds labums, ja ielas apgaismotas, bet dzīvokļi tumši. Vai tu zini, kā viņš tad mani nosauca? Par ložņu, vai kā viņu tur ... — Jānis nepacietīgi uzsita knipi.

— Rāpuli, — pateica Tima.

— Nē, atcerējos, — par empiriķi. Bet Kosnačevam tas nozīmē vienu un to pašu. Es nevaru apvainoties. Viņš ir sevišķs cilvēks. Raksta dzejas.

Iebrāzās grupa sarkangvardu.

— Biedri komisār, notverts Kobrinska brāļa dēls. Paskaties, ko viņš svieda pār sētu uz labības noliktavām. Tiklīdz atsitas pret zemi, tā aizdegas.

Tima šo cilvēku pazina pēc viņa kakla, kas bija garš kā zarna. Tas bija tas pats junkurs, kuram Kapeļuchins mītiņā jautāja: «Kur ir Dardaneļu jūras šaurums?»

Vītols apsēdās pie galda, nolika sev priekšā papīra lapiņu un metāliskā balsī vaicāja:

— Jūsu uzvārds? Nodarbošanās? Brīdinu, ka par nepareizām ziņām Tautas Tribunālā tiesa jūs sauks pie sevišķas atbildības ...

Tima izgāja no komandantūras un apsēdās uz lieveņa pakāpieniem.

Virs galvas, milzīgā augstumā gaisdamas, mirguļoja zvaigznes. Bet no zemes pretim debesīm zilgani zaigoja sniegs, it kā iekšēju gaismu izstarodams.

Saceldami sniegu kā smalkus stikla putekļus, piebrauca gan divjūgi, gan trijjūgi. Kamanās sēdēja un gulēja cilvēki ar šautenēm. No pirmajām kamanām kāds izkāpa un nokomandēja:

— Bez pavēles ne soļa! Bet es uz acumirkli. — Un viņš ieskrēja komandantūrā. Pie jostas viņam karājās garš dragūna zobens. Tima viņu pazina. Tas bija Anakudinovs. Taču Tima viņu neapturēja. Viņš ieraudzīja, ka pa trotuāru žiglā gaitā steidzās māmiņa. Viņa bija apsējusies pelēku šalli, bet galvā bija sen pazīstamā apaļā, apdilusī karakula cepurīte.

— Māmiņ! — Tima iekliedzās. Turpretim māmiņa neskrēja vis Timām pretim, bet nez kādēļ apstājās, sāka atraisīt šalli un pēkšņi lēnām slīga pie zemes.

— Māmiņ, māmulīt! Kas tev kaiš? Tu esi slima?

— Nē, tikai mazliet paslīdēja kāja, — māmiņa žēlā balsī ierunājās un, nosviedusi sniegā dūraiņus, pieskārās Timas sejai, tā nedroši, kā neticēdama un vāri smaidīdama. Tikai tad viņa vaicāja: — Vai tiešām tas esi tu? Es pat neticu, esmu tik laimīga!

— Jā, nu es tak, es . . . māmulīt, — Tima apgalvoja.

Māmiņa piegāja pie komandantūras lieveņa, apsēdās un,

alkaini raudzīdamās Timā, izmisusi runāja:

— Nē, es nekādi vēl nevaru ticēt!

Tad pienāca tēvs un samulsis teica:

— Nu, sveiki! Tu vari iedomāties, es pirmīt, tevi ieraudzīdams, pat apjuku.

— Klausies, Pjotr, — māmiņa patētiski teica, — es gribētu, lai mēs šodien varētu būt kopā!

— Jā, jā, es vairs no jums ne pie viena cita neiešu, — Tima dedzīgi sacīja.

Tēvs bažīgi vaicāja māmiņai:

— Vai pie tevis nevar?

— Kur nu, Pjotr, es taču guļu aparatu istabā uz galda.

Tēvs kautrīgi atzinās:

— Man jau nu ir kabinets. Tikai es to šodien atvēlēju. Redzi, mums ir tikai deviņi arestētie. Kurināt visu korpusu nav lietderīgi. Nu un tā redz...

— Kur tad mēs apmetīsimies?

— Mums taču ir dzīvoklis!

— Mums ir dzīvoklis?

— Es domāju par dzīvokli Pirts ielā. Mēs taču tur samaksājām uz priekšu, kad Tima dzīvoja viens pats. Varbūt to neviens nebūs aizņēmis.

Pulkstenis jau bija divi naktī, debesis zaigoja, un zvaigznes tajās gaisa. Bet sniegs atmirdzēja zaļgans, tikpat maigā krāsā kā debesis. Tēvs pataustīja spraugu aiz durvju apmales un izbrīnījies sacīja:

— Paskaties, atslēga savā vietā.

Viņi atvēra durvis. Māmiņa rovītī sameklēja sērkociņus. Uzrāva vienu. Tad iegāja istabā un uzrāva otru, paņēma no galda lampu, ielēja petroleju, aizdedzināja, apsildīja ar dvašu cilindru un uzlika lampai. Istaba kļuva gaiša.

Dzīvoklī nebija vairs petrolejas virtuves, nebija šujmašīnas, nebija vairs daudz lietu. Taču galds atradās savā vietā, tāpat dzelzs gultas un, galvenais, lampa, kaut arī bez kupola. Lai gan kaila, neizskatīga, tā tomēr apgaismoja telpu, un sarma kaktos mirgoja kā zivju zvīņas.

— Es iekurināšu krāsni, — teica tētis.

Māmiņa apskāva Timu, piespieda viņa sejiņu pie savas un čukstēja:

— Tu nu atkal esi mans, es turu tevi rokās un nevaru tam ticēt.

— Man arī viss kā sapnī, — Tima atzinās.

— Pjotr, — māmiņa vaicāja, — tas taču nekas, ka es tik nevarīga no laimes?. ..

Tima pamodās, kad virtuvē kāds skaļi runāja:

— Tieši tā, biedri priekšnieka palīg, jūs izsauc.

Tētis uz pirkstgaliem iegāja istabā, noliecās pie māmiņas un sāka kaut ko čukstēt. Māmiņa miegaini teica:

— Ak Pjotr, tu man ar saviem rugājiem visu seju esi saskrāpējis! — Tad klusi un pieļāvīgi čukstēja: — Saprotu. Ej! Tikai ņem manu silto lakatu. Šausmīgi skatīties uz tavu kailo kaklu.

Tētis ar ūsām pakutināja Timām vaigu un sacīja:

— Guli, puisīt. — Un pamācīja: — Labāk uz labajiem sāniem. — Un tad aizgāja.

Gaismiņā atnāca otrs cilvēks, pēc māmiņas. Māmiņa centās apģērbties bez trokšņa, domādama, ka Tima aizmidzis.

Bet Tima nebija aizmidzis. Viņš skatījās, cik piesardzīgi pa istabu rosās māmiņa, — tādu viņš to vienmēr redzējis sapnī, kā caur miglu. Kad Tima pūlējās saskatīt viņas seju, tā pēkšņi izplūda, izgaisa. Viņš gulēja, cenzdamies nekustēties, un skumīgi domāja: viņa arī tūlīt aizies — izgaisīs, kā arvien izgaist sapnī, un viņš atkal paliks viens.

Māmiņa piegāja Timām klāt. Tima aizmiedza acis. Māmiņa nopūtās, un, uzlikusi savu vieglo roku Timām uz pleca, maigi teica:

— Tim, Timukiņ!

Tima atvēra acis un ar pūlēm uzsmaidīja māmiņai. Viņam nemaz negribējās smaidīt, viņš smaidīja tikai tādēļ, lai māmiņai būtu vieglāk aiziet. Viņai taču tā kā tā jāiet, jo negrozāmais «tā vajag» valda pār tēti un māmiņu un pār visiem, kas kopā ar viņiem.

— Ej vien, nekas, — Tima vīrišķīgi mudināja.

Māmiņa paglāstīja Timām vaigu, nomutēja viņa seju ar

savām siltajām lūpām un atviegloti teica:

— Tu jau esi pavisam liels, vai ne? Tu saproti, cik mums grūti. — Tad savā parastajā, rūpju pilnajā balsī turpināja: — Uz palodzes soma, taja ir putraimi, tauki, maize un tutiņā mazliet cukura. Tu paēdīsi, ja?

— Labi. Ej vien. — Tima šos vārdus izrunāja tik nevērīgi un augstprātīgi, ieraudzīdams, ka māmiņas acīs uz apakšējiem plakstiem pēkšņi parādījās asaras, un, lai pašam nebūtu jāraud, viņš pagriezās pret sienu un pateica: — Ej. Es gulēšu.

Māmiņa apbāza Timām segu gar sāniem ,un, vēlreiz smagi nopūtusies, žēli runāja:

— Papūlēšos vēl šodien atnākt. — Tad bez dziļākas pārliecības piebilda: — Varbūt pat tētis atnāks.

Tomēr Tima, acis aizmiedzis, klusēja. Kādēļ māmiņu mocīt? Viņš taču zināja, ka māmiņu, ja viņa tā ļoti nosolās pārnākt, parasti neizdodas tik drīz sagaidīt.

Kā peles nopīkstēja durvju apsarmojušās eņģes, un Tima atkal palika viens.

Lai nu tas būtu kā būdams, bet revolūcija, ko bija apsolījis tētis, māmiņa un Rižikovs, notikusi.

Gandrīz līdz pusnaktij tētis ar māmiņu runāja par šo revolūciju.

Tētis stāstīja, kā viņi triecienā ieņēmuši vīriešu klosteri, kur bija nocietinājies oficieru bataljons. Viņš teica:

— Petrogradā strādnieki un zaldāti ieņēma Ziemas pili, bet mēs šeit — vīriešu klosteri. Taču mums, sibiriešiem, arī tas ir vēsturisks moments.

Tima ievēroja, ka tēvs pirmoreiz sevi nosauca par sibirieti.

Kad tēvs pieminēja Ļeņina vārdu, Tima, atcerējies, ko viņam bija stāstījis Kopitovs, teica māmiņai:

— Viņš ir ļoti labs cilvēks, viņš pat sev ar nolūku tādu vārdu izvēlējies, lai visi vienmēr atcerētos, ka vecās varas laikā darbaļaudis bez vainas tika iznīcināti, lai tādi gadījumi vairs nekad pasaulē neatkārtotos.

— Tātad pie jums patversmē bija arī progresīvi skolotāji? — Māmiņa naivi vaicāja.

25t

— Nē, — ar pārākuma apziņu teica Tima. — Skolotāji tur bija visi tikpat kā žandarmi. To es pats dabūju zināt. — Un samulsis viņš paskaidroja: — Kad es biju sādžā, tur Kopitovs man viņu slavēja, bet tas ir dusmīgs vīrs un nepelnīti nevienu neslavēs.

Tad tēvs teica Timām:

— Zini, kad mēs lauzāmies vīriešu klosterī, mums palīdzēja kāds neiedomājami drosmīgs puika. Neviena nepamanīts viņš pārrāpās pār mūra sētu, pielavījās pie klostera vārtiem, iesvieda oficieriem ar granatu un, kaut gan viņu smagi ievainoja, atrāva vārtu dzelzs bultu, un mēs iebrukām iekšā.

— Kas tas par puiku?

— Stāsta, ka no taigas atnācis kopā ar Anakudinova partizāniem, netiku viņu redzējis.

— Vai viņš dzīvs?

— Nezinu. Atveduši uz slimnīcu pie Androsova. Pavels Andrejevičs ir lielisks ķirurgs, cerēsim. — Un tēvs ar lepnumu sāka stāstīt, cik drošsirdīgi doka un dzirnavu strādnieki, tāpat arī priekšpilsētas amatnieki cīnījušies ar oficieriem. Izbrīnā rokas plātīdams, tēvs teica māmiņai: — Tu vari iedomāties, kas tas Fjodors par malaci. Viņš taču pats vadīja visu uzbrukumu. Bet nesen tikai vēl no frontes atgriezās .. . Lielisks stratēģis. Arī pulkvedis, kuru mēs toreiz saņēmām, vēlāk cietumā man Fjodoru slavēja. «Nekad nevarēju iedomāties,» viņš teica, «ka kaut kādi zemnieķeļi pret mums pielietos tik gudru uzbrukuma taktiku.» — «Vai drīkstētu zināt, kas viņus komandēja?» viņš jautāja.

Māmiņa stāstīja, kā viņa uztraukusies, kad pa telefonu no Petrogradas pieņēmusi dekrētus par mieru un zemi, un kā viņa satraukta izskrējusi uz balkona, rokā turēdama telegrāfā lentītes, un sākusi no tām lasīt dekrētus, un kā simtiem cilvēku stāvējuši apakšā un klusēdami klausījušies. Bet māmiņa tikko neapsaldējusi ausis, jo aizmirsusi pat lakatu uzmest uz galvas.

Tētis, slaucīdams aizsvīdušās brilles, teica māmiņai:

— Tu vari iedomāties, dekrētus, ar roku uzrakstītus, man izsniedza tieši tai brīdī, kad es ielavījos kazarmā pie otrā bataljona zaldātiem aģitēt, lai pārnāk mūsu pusē... Tu pati saproti, cik liela vēsturiska un aktuala nozīme priekš tautas šiem dokumentiem. Dabiski, ka es uzskatīju par lietderīgu tos nolasīt zaldātiem. Viņi jau bija sastājušies ar ieročiem kazarmu pagalmā, taču es paguvu laikā izskriet priekšā un uzsaukt: «Biedri, vienu mirklīti, lūdzu, uzklausiet, svarīgi dokumenti, Ļeņina parakstīti». .. Es sāku lasīt un ar vienu aci redzu: oficieris skrien pie ložmetēja. Saprotams, ka sajūta nav patīkama. Bet zaldāti sagrābj oficieri aiz rokām un kliedz man: «Lasi, lasi tālāk!» Un nolasīju līdz beigām. Visi klusē, pēc tam sākās kautiņš, sāka atbruņot oficierus. Viss norisinājās tik labi, ka labāk vairs nevarēja vēlēties.

— Vai, lasīdams dekrētus, tu neko neievēroji? — māmiņa savādā balsī vaicāja.

— Brīdis vispār vēsturisks, — tēvs samulsis murmināja,

— es tomēr centos koncentrēt uzmanību uz tekstu.

— Un tu manu rokrakstu nepazini! — Māmiņa apvainojās.

— To taču es jums lielā steigā pārrakstīju pēc Rižikova pavēles.

— Nu iedomājies, Varjuk, nepazinu, — tēvs samulsa. Kā atvainodamies viņš skaidroja: — Tu saproti, es ļoti uztraucos. Piedod, lūdzu! Lasu, bet tomēr domāju, ja nu kāds šauj. Dalītas sajūtas, kā tas arvien tādos apstākļos. Vārdu sakot, nervozēju. Tu taču zini, ka ne vienmēr es protu savaldīties.

— Tas nozīmē, ka tu mani tik stipri nemīli, — māmiņa tiepās un nopūtusies pateica: — Kā tad man, tiklīdz sajūtu karbola smaku, uzreiz sirds sāk stipri sist, it kā tu pats būtu kaut kur līdzās ...

— Nu, Varvara, — tēvs izbijies iesaucās — vai tad var tā tik pārsteidzīgus slēdzienus izdarīt? Es taču tavu uzpirkstenīti nēsāju līdzi. Paskaties ... — Un tēvs parādīja roku ar izples-

tiem pirkstiem. Uz zeltnesēja bija māmiņas sudraba uzpirkstenis.

Māmiņa sāka smieties un skūpstīt tēti uz viņa iekritušajiem vaigiem. Bet tēvs aiz laimes tikai murmināja:

— Nu, nu, tu redzi, es arī kļūstu sentimentāls.

Tima ar bijību domāja par saviem vecākiem: «Cik viņi tomēr savādi cilvēki. Te viens pret otru tik stingri, nepielūdzami: «Komiteja lika», «Komiteja pavēlēja», — un uzreiz — še tev? — uztraucas par to, ka tētis par māmiņu it kā nebūtu domājis, kad viņu it viegli varēja arī nogalināt. It kā nevarētu iztikt bez šās glaudīšanās. Droši vien viņi nebūs īsti revolucionāri. Vai tas ir pareizi prasīt no cilvēka, lai viņš, uzbrukdams ienaidniekam, domātu par mīlestību? Nē,» Tima nomierinājās, «viņi būs tāpat jokojuši. Viņiem pašreiz nekāda mīlestība neinteresē. Pašreiz galvenais, lai māmiņa pret telefona jaunkundzēm izturētos kā īsta priekšniece, bet tētis arestēto priekšā nekļūtu smieklīgs, turētu viņus stingri, kā nākas. Viņi tomēr vēl neprot būt īsti priekšnieki...» — Ar šīm domām nodarbināts, Tima tad teica vecākiem:

— Būtu gājuši labāk gulēt. Citādi rītu neizgulējušies slikti strādāsiet.

— Pareizi, — tēvs tūlīt atsaucās un nodzēsa lampu.

Tomēr aizmigt neizdevās, un tā viņš arī aizgāja uz darbu

neizgulējies.

Kad aizgāja māmiņa, Tima piecēlās, iekurināja krāsni, izvārīja biezputru, paēda, uzkopa istabu, pat grīdu izslaucīja ... Un viņam sametās garlaicīgi, tikai ne vairs aiz vientulības, bet tādēļ, ka nebija ko darīt. Viņu pārņēma nemiers. Vai sēdēt vienam un gaidīt vecākus? Varētu, protams, paklai-ņāt pa ielām. Taču tētis runāja, ka visur esot cilvēku trūkums un visiem tik daudz darīšanu pie jaunās dzīves kārtošanas, bet viņš tikai tāpat vien klaiņos. Tas būs neglīti. Nez, ko tagad dara patversmes puikas? Viņš pametis biedrus. Tie taču viņa biedri, tāpat kā tētes un māmiņas biedri ir Rižikovs,

Fjodors, Esfira, Kapeļuchins. Kādēļ tad viņš nav kopā ar patversmes bērniem? Viņam jābūt pie tiem.

Priecādamies par tik vienkāršu un laimīgu atklājumu, Tima uzrakstīja uz papīra lapiņas lieliem drukātiem burtiem: «Esmu bērnu namā Nr. 1», — katram gadījumam, lai vecāki zinātu, kur viņš atrodas. Viņš uzlika papīru uz galda, apģērbās, aizslēdza durvis, iebāza atslēgu parastajā vietā, spraugā aiz durvju aplodas, un devās uz Pičugina māju Miljonu ielā.

Bērnu namā Nr. 1 pa to laiku bija noticis sekojošais.

Pēc tam kad patversminieki bija pārvietojušies uz lielo Pičugina savrupmāju, Kapeļuchins viņiem sacīja:

— Iekārtojieties, puiši, mierīgi, kā savās mājās. — Tad viņš pavēlēja Rogožinam: — Tu esi te vecākais, tu tad rīko, es aiziešu uz Padomi pēc turpmākiem norādījumiem attiecībā uz jūsu jauno dzīvi.

Kādai šai jaunajai dzīvei jābūt, neviens no zēniem nezināja. Tādēļ Kapeļuchina vārdus «iekārtojieties kā savās mājās» viņi iztulkoja pēc sava prāta.

Rogožina vadībā viņi sāka Pičugina mantas stiept uz šķūni un stalli. Stiepa tur sarkankoka krēslus ar liras veida atzveltnēm, milzīgus mīkstos krēslus ar apaļiem sēdekļiem, Karelijas bērza skapjus, rakstainus tepiķus; apkaltas lādes aizveda ar sētnieka ķerru. Bet pats sētnieks, gara auguma, līku, zilu degunu, apjucis staigāja pa Pičugina dzīvokli un visu laiku ņēmās runāt:

— Tie tik ir svētki, to es saprotu, jūsu augstība Pičugina kungs.

— Ko? — Rogožins viņam vaicāja. — Vai tu priecājies vai izliecies?

— Tad paskaties! — Sētnieks plati atplēta muti un atklāja bezzobainās smaganas. — Par to, ka nebiju pagalmu labi

izslaucījis. — Un aizvainots pateica: — Ne jau jums vien tagad prieks.

Gleznas apzeltītos rāmjos un portretus ar Pičugina radinieku attēliem sastiepa uz bēniņiem. Podus ar rožu krūmiem, kas bija pilni ērkšķiem, līkiem un asiem kā kaķa nagi, gumi j kokus koka toveros un rododendronus, kuru gaisa saknes karājās kā pelēkas čūskas, sastiepa sētnieka dzīvoklī.

Saliekot no ievu zariem pītā grozā Pičugina apavus, Mīksto savaldzināja austriešu zābaku aukliņas ar vara apkalumiem galos. Izrāvis aukliņas, viņš tās paslēpa sev zem krekla. Tomēr Suchovs ieraudzīja un izbijies uzkliedza:

— Ko tu dari, garnadzi? — Un viņš metās Mīkstajam virsū.

Mīksto pa visiem piekāva. Kad palaida vaļā, viņš

nelamāja savus piekāvējus par razbainiekiem, tikai dusmīgi teica:

— Sakiet paldies, ka es iekritu. Cits vis neiekristu. Bet mūs par tādām lietām varētu izdzīt. — Un viņš lietišķi ieteica: — Varbūt vajadzētu visus pārmeklēt, ko?

Puikas par Mīksto sāka smieties, tikai Rogožins nesmējās. Viņš domīgi sacīja:

— Mīkstais runā pareizi, kaut kas jāizdomā. Ja no mums neviens nenospers, tad sētnieks nospers. Bet atbildēt vajadzēs mums. — Viņš pavēlēja Stasam: — Pieraksti visas mantas!

Apsēdies priekšistabā pie apaļā galdiņa, sasprindzinātā uzmanībā noliecies kā velosipēdists, Stass cītīgi vilka ar zīmuli biezā grāmatā pa drukāto rindu starpām: «Karotes tādas kā sudraba, mazās 30, lielās 20. Modinātāja pulkstenis 1, bez modinātāja 2. Sieva ar tintnīcu, zelta, bet varbūt vara. Brieža ragi. Segas 8. Dažādi izbāzti medījumi 5. Zvērādas cepures 9, bez ādas 7. Dažādi apģērbi 80. Kažoki 10. Mašīnīte ar muziķu. Trauki 90. Šņorzābaki 11 pāri. Zāģītis 1 ...»

Rogožins, nosvīdis, satraukts, sasarkušu seju, ar sapicinātu maizes mīkstumu aizbāzdams ladem atslēgas caurumus, runāja:

— Vai re ko, ātrumā gandrīz būtu izdarījuši muļķību. Paldies Mīkstajam: revolūcija mums uzticas, bet mēs — aukliņas zagt. Labi, ka atjēdzāmies sastādīt sarakstu. Visu pēc saraksta atdosim Kapeļuchinam. Bet pagaidām šķūni un ratnīcu katrs pēc kārtas apsargāsim.

Pēc tam kad no telpām bija izvestas Pičugina mantas, puikas stiepa no pagalma iekšā dēļus un sāka ierīkot lāvas.

Strādāja visu nakti. Uz rīta pusi lāviņas bija gatavas.

— Logi te pamatīgi, — Strupais lietpratīgi teica, — trakodami ka neizdauzām. Tagad valsts manta jāsaudzē. Iztaisīsim režģus!

Virtuvē milzīgajā podiņu plītī iemūrēja divus čuguna katlus, kas bija atvesti no patversmes. Vienu biezputrai, otru zupai.

Apskatīdams telpas, Strupais ar lepnumu runāja:

— Viss izdarīts, akurāt kā pienākas. Atnāks tas Kapeļu-chins no Revolucionārās komitejas, pabrīnīsies, kāda kārtī-biņa!

Taču atnāca nevis Kapeļuchins, bet Rižikovs.

Kaut gan Rižikovam no teļādas svārku kabatas rēgojās revolvera rokturis, puikas viņu sevišķi laipni nesaņēma.

— Kas jūs tāds esat? — Rogožins apvaicājās, neuzticīgi aplūkodams rūpīgi apcirpto bārdiņu, notriepto brezenta portfeli, ko Rižikovs turēja padusē.

— Vispirms, labdien! — Rižikovs teica.

— Nu, labdien! — Rogožins nelabprāt atņēma.

— Kam tās domātas? — Zilās acis mirdzinādams un ar galvu pamādams uz lāviņām, vaicāja Rižikovs. Tad zobgalīgi pasmaidīja: — Izskatās pēc cietuma. Ja jūs to esat iekārtojuši kontrrevolucionariem, tad jau nekas, viss pilnīgā kārtībā. Protams, jāpateicas par darbu. Tikai mums viņiem no vecās varas palikusi speciālā ēka, krietni vien lielāka, nekā vajadzīgs. — Mazliet vilcinādamies, viņš vaicāja: — Kas jūs te tā samuldinājis?

— Vai jūs esat atnācis mūs apsmiet?! — Gololobovs izaicinoši iesaucās. — Mēs par tādiem smiekliem varam jums parādīt, kur durvis. No jūsu nagana mums nemaz nav bail!

— Vai apsēsties drīkst? — Rižikovs vaicāja.

— Sēdieties! — Rogožins atļāva.

Rižikovs apsēdās uz lāviņas un, pētījoši raudzīdamies zēnu sejās, vaicāja:

— Tātad jūs paši esat ļoti apmierināti ar savu telpu iekārtojumu?

— Un kas te slikts? — Strupais brīnījās. — Viss, kā nākas. — Tomēr, juzdams kaut ko nelāgu, viņš satraukts apvaicājās: — Varbūt tos dēļus nedrīkstēja bez ziņas ņemt?

— Ne jau dēļi vainīgi, — Rižikovs drūmi noteica.

— Es zinu, jūs par visādām mantām baidāties, — Stass attapās. — Domājat, ka kaut ko esam nospēruši? Nē, nekas tāds nav noticis. Mēs nolēmām: ja kaut vai mazāko sīkumu pie kāda atradīs, visi slānīsim. — Un Stass pasniedza Rižiko-vam greznu grāmatu «Vīrietis un sieviete».

— Lepna grāmata! — Rižikovs smīnēja.

— Neskatieties uz bildītēm. Izlasiet, ko es tajā esmu ierakstījis.

— Tā! Vareni! — Ar līksmu izbrīnu runāja Rižikovs, šķirdams lapas un pārskatīdams Stasa ierakstus. Aizcirtis grāmatu, saudzīgi to piespiedis pie krūtīm, viņš aizkustināts teica: — Paldies, biedri, nu tiešām boļševistisks paldies! Kā jūs tā uzreiz tik pareizi sapratāt savu revolucionāro pienākumu! Visu uzskaitīt! Ar to mums visiem tagad jāiesāk. Bez uzskaites nevar vadīt saimniecību. Braši!

— Ja es tās aukliņas nebūtu nospēris, neiedomātos, — Mīkstais palielījās. — Citādi...

Bet viņam tā no visām pusēm uzbruka, ka viņš uzreiz apklusa un nokaunējies paslēpās aiz citu mugurām.

Rižikovs, mīlīgi smaidīdams, lūdza:

— Jūs mani atvainojiet, biedri. Varbūt sākumā apvainoju, pasmējos. Jums taču tāds iekārtojums bija patversmē. Bet mums, redziet, kur visu laiku sēdējis vecais slogs! — Viņš uzsita ar plaukstu sev uz skausta. — Pašreiz tauta visu veco ārda nost. Bet noārdīts vēl ir tikai pusdarīts. Tūlīt jāceļ vietā jauna dzīve, — bet kā to darīt? Tāds ir jautājums. Ar to arī jums nācās sadurties. Un nekas labs neiznāca. Bet es nemaz nedomāju pārmest. Visiem ir grūtības ... — Brīdi padomājis, viņš stingrā pārliecībā pateica: — Vecā pasaule pastāv simtiem gadu. Bet jaunā? Tautai stāv priekšā milzīgs darbs. — Tad, paraustījis koka balstu, kas turēja augšējās lāviņas, pēkšņi sajūsmā izsaucās: — Pamatīgi sataisījuši — labi meistari, — tikai kādēļ vienlaidu lāvas? Varbūt labāk ko citu?

— Bet ko tad vajadzētu? — Strupais drūmi vaicāja.

— Nu, vismaz katram atsevišķu lāviņu. Taču patīkamāk.

— Mums nemaz neienāca prātā, — Rogožins vainīgi ieminējās. — Pareizi, atsevišķas lāviņas būtu labākas.

— Kādēļ krēslus iznesāt?

— Neizturīgi. Atzveltņi no tieviem kociņiem — aizķersi kādreiz ar kāju — un beigas, — Strupais nicinoši noteica.

— Vai tad uz krēsliem ar kājām jākāpj? Tās ir labas lietas, jāsaudzē. Paskatieties uz sienām, tur naglas rēgojas. Neglīti.

— Mēs tās vēlāk izrausim.

— Naglas palikušas no gleznām. Kādēļ gleznas noņēmāt? Vai nav interesantas?

— Uz vienas bija attēlots mežs, nu akurāt kā īsts.

— Nu redzat, tātad patīkami paskatīties, bet jūs tikai šķūnī iekšā.

Rižikovs paraudzījās uz grīdu un vaicāja:

— Vai grīdsegas bija?

— Bija, — Rogožins bēdīgi teica, — smagas, tikko izstiepām.

— Bet ar grīdsegām taču labāk nekā kaila grīda.

— Ja mūs tagad pēc jaunā likuma laidīs uz ielas, mēs tās sabradāsim.

— Pie lieveņa vajag redelīti nolikt un priekšnamā lupatu, — būs kur kājas noslaucīt.

— Tā nu gan, — Rogožins nopūtās.

— Virtuvē esat izārdījuši plīti. Iemūrējuši katlus. Apskatījos, darbs labs, kā īstu mūrnieku! Bet tagad nav kur nolikt kastroļus, jo plīts nav.

— Kam mums kastroļus?

— Bet ja nu iekārojat saldo ēdienu, teiksim — ķīseli. Kur to vārīsiet?

— Ķīselis tikai uz lieldienām un ziemsvētkiem, ilgi jāgaida! — Mīkstais skumīgi piebilda.

— Bet, ja nu vārītu pa svētdienām, ja būtu vēlēšanās, kā tad?

— Ķīseli? Tas nu gan derētu!

— Visus skapjus iznesuši. Kur jūs noliksiet grāmatas?

— Mums nav grāmatu.

— Ja nav, tad būs.

— Tad mēs skapjus no šķūņa atnesīsim.

— Redziet, puiši, kā iznāk, —Rižikovs pārliecinoši runāja. — Paši nemaz neesat padomājuši, kādai vajadzētu būt jūsu jaunajai dzīvei. Būtu vispirms sapulcējušies, apspriedušies.

— Par ko?

— Būtu pafantazējuši, kā paši gribētu dzīvot. Vai tad fantazēt nemaz neprotat?

— Mūsu Suchovs liels fantazētājs. Kad sāk savas pasakas melst, tad tik turies.

— Bet jūs tā pa īstam pafantazējiet. Par to, kas arī patiesībā varētu būt.

— Neērti. Kādēļ tad mums vēl nez ko iekārot, jau tā ir labi!

— Nē, puiši, fantazēt vajag visiem. Bez fantazēšanas tālu netiksim. Vienmēr vajag mērķi lūkot saskatīt. Mēs, boļševiki,

vienmēr fantazējam un nekaunamies to darīt. Tikai fantazējam tā, lai mūsu fantāzijas augļi ienāktos visas tautas labā.

Rižikovu barā pavadīdami, zēni lūdza:

— Atnāciet pie mums, nekautrējieties! Jūs mums ļoti patīkat. Neaizmirstiet grāmatas!

Atnāca Kapeļuchins. Apskatījis virtuvē katlus, istabās lāviņas, viņš bija ļoti apmierināts un skaļā balsī pateica:

— Viss pareizi!

— Nē, nav pareizi! — Strupais rūgti atsaucās. — Tas viss tikai pēc vecā režima pareizi. Mums jātaisa pa jaunam, nevis tā, kā bija.

— Kā jūs to domājat? — Kapeļuchins nesaprata.

— Nu tā, lai būtu skaisti.

— Vai tu re, cik ātri visu nojēguši! — Kapeļuchins piesardzīgi teica un tūlīt priecīgi pasmaidīja: — Piekrītu! Pareizi! Tieši kā kazarma. Atceros, te grīdsegas pa kājām pinās. Kur tās likāt? — Viņš dusmīgi vaicāja. — Nesiet atpakaļ! Un vēl kaut ko paņemiet, lai būtu tā īsti mājīgi.

Ieraudzījis Rogožinu, Kapeļuchins pasniedza viņam papīru un, ar pirkstu tajā rādīdams, teica:

— Paraksties! Astoņas asis malkas atvedu no krautuves. Bez tam vēl sešus maisus smalko miltu un divus maisus kartupeļu miltu. Biedrene Esfira teica, lai no tiem vārot ķīseli.

Tima ieradās bērnu namā Nr. 1, kad puikas pašreiz krāva malku no ragavām laukā. Ieraudzījis Timu, Strupais uzsauca:

— Stājies rindā ņemt pretī! Vai redzi, kas par pagalēm — bērza!

Tima nemanīja, ka par viņa ierašanos kāds būtu brīnījies. Tikai Stass ieprasījās:

— Ko tik ilgi nenāci? Laikam bija bail, domāji, ka pie mums viss pa vecam? Nekā nebija, pie mums komūna. Tad mazliet aprāvās un izlaboja: — Vēl jau īsti nav, bet būs komūna.

Sakrāvuši malku šķūnī, zēni izvārīja biezputru un cienīgi sasēdās ēdamistabā, kaut gan te bija tāpat kā patversmē, galdu vietā uz skrāģiem uzsisti dēļi, toties ēst viņi ēda no šķīvjiem un nevis ar koka karotēm, bet melchiora, kas pilnīgi atgādināja sudrabu.

Tad atveda grāmatas. Zēni tās lika skapjos, bet Stass to nosaukumus ierakstīja biezā kladē, ko viņam iedāvināja Kapejuchins.

Pavisam negaidīti bērnu namā ieradās audzinātājs Čižovs. Acis mirkšķinādams un rokas berzēdams, viņš iegāja istabā, kur zēni kārtoja grāmatas, un tūlīt uzsauca:

— Biedri, tā nebūs kārtības! Katra grāmata vispirms jāapliek ar papīru. Ar grāmatām jāapietas saudzīgi.

Zēni drūmi atvirzījās no skapja.

Kapeļuchins piekrita:

— Pareizi, grāmatas jāglabā! — Taču pēc zēnu acīm viņš noprata, ka kaut kas nav kārtībā, un pieklājīgi vaicāja Čižo-vam: — Atvainojiet, kas jūs tāds esat?

— Vecākais audzinātājs, — Cižovs cienīgi stādījās priekšā.

—Tā, tā, — Kapeļuchins gari novilka, cieši raudzīdamies Čižovā. — Tātad vecākais? Tikai atļaujiet vaicāt, kad jūs kļuvāt par vecāko — pirms vai pēc?

— Es nesaprotu jūsu jautājumu, — Čižovs paraustīja plecus.

— Kas tur ko nesaprast, jautājums skaidrs: pirms revolūcijas vai pēc, — Kapeļuchins pasmējās. — Tagad ikvienu mērīsim ar tādu mēru.

Čižovs noraudzījās drūmajās, naidīgajās zēnu sejās, sabozās, apsēzdamies uz krēsla, kura atzveltnis bija lirasveidīgs, un izmisuma pilnā balsī vaicāja:

— Tad jūs mani gribat dzīt projām? — Atbildi nesagaidījis, noteica: — Ko lai dara, laikam taču labāku likteni neesmu pelnījis. Būdams vāja rakstura cilvēks, es jums tiku daudz pāri darījis, kaut gan tas bija pilnīgi pret manu pārliecību.

Salīcis, velteņos ieautām kājām smagi šļūkdams, viņš vilkās uz izeju.

Visi klusēja un nevarēja cits citam acīs paskatīties. Neviens nebija priecīgs, ka tagad tā tika pazemots šis vecais audzinātājs, ko bija iesaukuši par spīdzinātāju, tādēļ ka viņš ar dažādiem pazemojošiem vārdiem varēja audzēkņus par viņu pārkāpumiem stundām ilgi mocīt.

— Varbūt jums viņa žēl? — Kapeļuchins vaicāja. — Tad sauksim atpakaļ. Izlemiet paši! Nedomāju jums nekā uzspiest.

Nevar zināt, kā šis Čižova jautājums būtu izšķirts, bet šinī mirklī ienāca feldšeris no hospitāļa. Plūkādams no ūsām lāstekas, viņš dusmīgi vaicāja:

— Bērnu nams numur viens? Vai jūs tie esat? Tad dodiet tūlīt deputaciju. Pie mums guļ sašauts puika. Skumst, saka, esot no patversmes izbēdzis. Gribot redzēt biedrus. Varu jūs aizvest, cik varēsiet sasēsties. Esmu ar pajūgu.

— Tas būs Jaša Čurkins! — Tima iesaucās. — Viņš rāpās pār klostera sienu. Es zinu, tas ir viņš!

— Labi, tātad tu viens, un kas vēl? — feldšeris vienaldzīgi runāja un mudināja: — Žiglāk, žiglāk, citādi man zirgs laukā salst. Notrenkāts, kamēr atradām. Pilsētā neviens jūsu māju nezina. Varējāt taču izlikt izkārtni. Pat uz ielām jauni nosaukumi. Man stāstīja, lai braucu pa Piekalnes ielu, nogriežos uz Muižnieku un izbraucu uz Kavalērijas laukumu. Bet iznāca, ka braucu pa Gogoļa ielu, nogriezos uz Proletāriešu un izbraucu uz Sarkano partizāņu laukumu. Tagad viss pa jaunam. Uzreiz nemaz nevar aptvert.

Pēdējais ziemas sals svilināja kā ar zilganu spirta liesmiņu. Augstu pie debesīm kā balti kristāli mirgoja zvaigznes. Ragavu slieču nogludināts, spoži spīguļoja sausajā, dzirkstošajā sniegā iebrauktais ceļš.

Ierāvies īsā bušlatā, dusmīgi pamezdams skatienu uz debesīm, Kapeļuchins runāja:

— Lektors šodien stāstīja, ka tās neesot vis vienkārši zvaigznes, bet velns zina kas. Milzeņi, tādi kā mūsu zeme un vēl šķidrā veidā. Bet siltuma mums no tiem nekāda. Tikai tā cieņa, ka debesīs arī ir kārtība un nekāda dieva tur nevajag.

— Tu mani neaģitē! — Feldšeris nez kādēļ jutās aizskarts.

— Pats biju mītiņā. Tur runāja vēl daudz ko citu arī.

Ielu krustojumā, līdzās ugunskuram, pie kura sildījās sar-kangvardiešu patruļa, Kapeļuchins izkāpa no ragavām.

— Redzams, ka partijnieks — tikko saticies ar cilvēku, tūlīt grib apgaismot. . .

Pie Jašas Čurkina gultiņas uz balta slimnīcas ķeblīša sēdēja Tekla Ivanovna. Ieraudzījusi puisēnus, viņa piecēlās un nelaipni sacīja:

— Atnācāt? Nu tad tikai divas trīs minutes. Viņš vēl ļoti vārgs.

— Cik labi! — Čurkins klusītiņām sacīja un vaicāja:

— Varbūt jūs tēju gribat? Te ir īsta, nevis burkānu kā patversmē.

— Nu, pie mums tagad — šitā! — Strupais skaļi pateica un izslēja atliektu īkšķi.

Bet Rogožins, pamezdams ar acīm uz Jāšu, viņu pārtrauca:

— Vai tu te plātīties esi atnācis? — Pieliecies pie Čurkina, viņš vaicāja: — Kā ir, Jaša, vai sāp?

— Sāp, — Jakovs lēnām, klusītiņām teica un pavērsa skatienu no gultas kājgaļa pret Timu. Viņa seja saviebās sāpēs, viņš tomēr tās pārvarēja un teica: — Atradies gan. Bet es tevi pa visu pilsētu meklēju, pēc tam aizbēgu uz taigu. Viens pats dzīvoju bedrē, kamēr satiku partizānus. — Gurdi pievērdams uztūkušos plakstus, viņš žēli ieminējās: — Ja Zinka būtu dzīva, viņu tagad izārstētu, — redzēji, kāda slimnīca? Visām gultām spīdīgas bumbas. Visdārgākās zāles dod bez maksas visiem slimniekiem.

— Nu, zēni, pietiek! — Tekla Ivanovna stingri teica. — Ejiet nu! Nākošreiz atļaušu ilgāk.

Tima no Čurkina atvadījās pats pēdējais. Jaša, paņēmis viņa roku, ielika tajā kaut ko aukstu un smagu.

— Ņem par piemiņu, — viņš čukstēja, — cita nekā man te nav. Mana lode. To man no iekšas izvilka. Ņem, tas nekas. To var ...

Nākamā dienā pilsētas iedzīvotāji no vistālākām nomalēm devās uz Brīvības laukumu. Viņi soļoja pa ielām, kurās visu nakti bija kurējušies ugunskuri un sildījušies sarkangvardu patruļas.

Sarkani karogi ar melnām lentām, skumīgi un svinīgi noliekti, plīvoja kolonu priekšā.

Tādi paši melnsarkani karogi it kā apdegušām malām karājās pie māju sienām. Bija nikns- sals, svilināja kā kausēts stikls. Ugunsdzēsēju tornī karājās melnas bumbas.

Parasti tādā salā pilsēta bija kā izmirusi. Un šinī klusumā sniega čirkstēšanu zem vientuļa gājēja kājām varēja dzirdēt vairāku kvartālu attālumā. Šodien tomēr cilvēki izgāja ielās un lēnā solī virzījās uz laukumu, stādamies kolonā, kuru diezin kas bija noorganizējis. Visā pilsētā atbalsojās daudzo tūkstošu ļaužu soļi.

Neviens šos cilvēkus neaicināja uz laukumu, tomēr viņi gāja un gāja, kaut arī vairums no viņiem nezināja, kas ir kritušie. Viņi zināja tikai, ka tie ir atdevuši savas dzīvības par viņiem, un cilvēkus mudināja iet ne tikai bēdas, bet arī lepnums par varoņiem.

Kritušos veda uz lielgabalu lafetēm. Aiz tām gāja sarkan-gvardu un strādnieku družinu rindas. Laukuma vidū pacēlās koka tribine, kurai bija apkārt apņemta sarkana drāna ar melnām malām. Tribinē stāvēja Rižikovs un, rokā sažņaudzis ādas cepuri, runāja:

— Biedri! Mēs uz vecās pasaules drupām ceļam cilvēces brīvības un taisnības valsti. Tautas labākie dēli un meitas

nežēlo savas dzīvības viņas labā. Mēs zvēram saviem biedriem, kas krituši cīņā, ka neatlaidīgi kalposim proletāriskās revolūcijas cildenajiem mērķiem . . .

Tima stāvēja bērnu nama audzēkņu kolonā, un arī viņa sirds sažņaudzās aiz sāpēm un lepnuma.

Tētis kādreiz Timām bija teicis: «Cilvēka dzīve beidzas līdz ar viņa nāvi, un aiz nāves robežām nekā vairs nav.» Cik baigi bija to dzirdēt! Pēc tam nekā vairs nav. Nekā! Cik tas baigi! Bet viņi gāja nāvē un nebaidījās no tā šausmīgā «nekā».

— Vai tu raudi? — Strupais aizsmacis vaicāja. — Tas nekas, man arī jāraud. — Un drebošām lūpām vēl piebilda:

— Redz, kādi cilvēki mūs glābuši no bāreņu patversmes.

Sarkangvardieši pacēla šautenes un izšāva vairākas

zalves.

Un it kā par atbildi tam no pilsētas dārza kokiem sāka krist vieglas, lielas sniega pārslas.

Uz brāļu kapa četrstūrainā koka pieminekļa Kapeļuchins piestiprināja īstu, uzasinātu zemnieka sirpi un tam šķērsām pāri lielu atslēdznieka āmuru ar tumšu, eļļainu kātu.

Bērnu nama audzēkņiem neizdevās piekļūt un atvadīties no kritušajiem varoņiem.

— Paskatieties, puikas sasaluši kā kukuržņi! — teica kāds cilvēks ar sarkanu apsēju ap piedurkni un dusmīgi pavēlēja:

— Nu, tūlīt sildīties!

Viņš ieveda zēnus kādā mājā ar baltām kolonām un deva viņiem tēju. Mājas iekšējās sienas bija ložu caururbtas un uz grīdas piebiruši apmetuma gabali. Cilvēks, ar kāju rausdams nobirušo apmetumu, teica:

— Šeit mēs kāvāmies ar pretizlūkiem. Iekams paspējām nokļūt pagrabā, viņiem izdevās mūsu biedrus nošaut. Es esmu ģimenes cilvēks, piesardzīgs ar savu dzīvību, tomēr vienu oficieri ar kailu roku sagrābu aiz pistoles. Redziet, roka mazdrusciņ ievainota. Bet tas nekas, kauls vesels.

Atgriežoties no laukuma, Tima ieraudzīja Ņinu Saviču vāverādas kažociņā soļojam pa trotuāru. Viņa laikam bija briesmīgi nosalusi un spieda pie vaigiem mīkstajos dūraiņos ievilktās rokas.

Sākumā Tima šaubījās, vai iet laukā no bērnu nama kolonas vai ne. Bet tad nolēma iet. «Pieskriešu, lai zina, kas mēs esam, izstāstīšu viņai, lai pabrīnās.»

Viņš izskrēja no rindas un panāca Ņinu.

Ņina tomēr nemaz nebrīnījās, kad viņš to apturēja. Neatņemdama dūrainīšus no sejas, Ņina dobji un vienaldzīgi teica: — Tu, Tima?

— Ko tad tu domāji? — Tima apvainojās. — Tu domāji, ka Sofja Aleksandrovna, vai jā?

— Nē. Man vairs nav māmiņas. — Ņina atņēma no sejas dūrainīšus un, norādīdama ar roku uz laukumu, stingās lūpas ar pūlēm kustinādama, čukstēja: — Māmiņu tikko apglabāja, viņa tur, kopā ar citiem ...

Tima klusēja nospiests, nesaprazdams, ko teikt un ko labu šinī brīdī varētu Ņinai izdarīt. Ņina viņā raudzījās caur piesarmojušām skropstām vērīgi un stingri.

— Viņu nošāva cietumā, kad pilsētā jau bija notikusi sacelšanās. — Ņina lūkojās uz Timu ar apbrīnojami mierīgām, skumju pilnām pieauguša cilvēka acīm un runāja mierinādama, kā jau vecākā: — Nedomā, ka esmu tik briesmīgi nelaimīga. Es esmu lepna par savu māmiņu, un es arī gribu būt tāda pati kā mana māmiņa.

Tās pašas dienas vakarā bērnu nama audzēkņu delegācijā soļoja pa pilsētas ielām uz tautas sapulču ēku, ko tagad sauca par «Darba pili», lai apsveiktu strādnieku-zemnieku jaunatnes pirmo konferenci.

Un atkal virs galvas kā zilganām liesmām kaisa zvaigžņotās debesis. Zem kamanu sliecēm skanēt skanēja sniegs, un sals svilināja ar savu neredzamo balto uguni.

Pa ceļu pretim nāca strādnieku kolona ar cirvjiem un zāģiem. Kolonai pa priekšu, līdz acīm ietinušies bašlikos, soļoja orķestranti un pūta no vara taurēm brašas marša skaņas.

Strādnieki atgriezās no nometnes birzs, kur gatavoja malku pilsētas jaunajām sabiedriskajām iestādēm. Tā bija viena no pirmajām sestdienas talkām. Taču toreiz nevienam pat prātā nenāca, ka šī sestdienas talka ir sākums lielajai vēsturiskajai tautas talku rosmei.

Zilajā gaisā mirgoja smalki sniega vizuļi — cilvēku valgā dvaša, ko sals bija pārvērtis sausā veidā. Rogožins, pacēlis galvu, teica:

— Es gribētu tāpat kā Jakovs Curkins atdot savu dzīvību par tautu.

Strupais dusmīgi viņu pārtrauca:

— Nečīksti nu, gan vēl izveseļosies! Viņš nav no tiem, kas tik viegli padosies. Vai redzēji, kā viņš izturējās, neviena vārda par sevi, nekādas lielīšanās.

Pie pasta ēkas, nevērojot salu, stāvēja milzīgs ļaužu pūlis. Uz balkona neliela auguma sieviete, melnu karakula cepurīti galvā un virs cepurītes pārsietu baltu lakatu, dūraiņos ievilktās rokās turēdama telegrāfā lenti, skaļā balsī lasīja tikko no Petrogradas saņemto Dekretu par Tautas Saimniecības Augstākās Padomes nodibināšanu rūpniecības pārvaldīšanai.

Un Tima pazina, ka tā ir viņa māmiņa . . .

Bet upes krastā, vienstāva mūra ēkā, kuras būvdarbi vēl nebija pabeigti un kur kādreiz Dome bija gribējusi iekārtot pilsētas elektrostaciju, no kurienes pagaidām vienīgā maz-jaudas dinamo mašīna deva strāvu tikai pilsētas valdei un kinematogrāfam «Pjero», strādnieki, dziedādami «Dubinušku», cēla uz resnu baļķu steķiem lielu, jaunu dinamo mašīnu, kas bija atvesta no upju stacijas, kur tā daudz gadu gulējusi Vitmaņa noliktavā. Pie stacijas ēkas dega lieli, sarkani sārtķ un liesmas līksmi mirgoja uz kūstošā sniega.

DAŽAS ZIŅAS PAR RAKSTNIEKA VADIMA KOŽEVŅIKOVA LiTERARO DARBĪBU

Vadims Michailovičs Koževņikovs darbojas padomju literatūrā jau vairāk nekā gadsimta ceturksni.

Viņš dzimis 1909. gadā Narimas pilsētā, kur par revolucionāru darbību bija izsūtīti viņa vecāki. Bērnību pavadījis Sibirijā. 1925. gadā atbraucis Maskavā. Mācījies I Maskavas Valsts universitātes literaturas-etnoloģijas lakultatē.

Pēc augstskolas beigšanas strādāja avīzē «Komsomoļskaja Pravda», žurnālos «Smena», «Ogoņok», «Naši Dostižeņija». Kā korespondents bijis daudzās Dzimtenes jaunceltņu vietās.

Presē Koževņikovs pirmoreiz publicējās ar stāstu «Osta» (1929). 1939. gadā viņš izdeva savu stāstu un aprakstu krājumu «Nakts saruna». Te ietilpa sacerējumi par pilsoņu karu Sibirijā, par pirmajām jaunceltnēm, par darba meistariem, par lauku kolektivizāciju. 1940. gadā rakstnieks publicēja stāstu par pilsoņu kara laiku — «Karagājienā pa stepi».

Lielā Tēvijas kara gados V. Koževņikovs bija «Pravdas» militārais korespondents, arvien atradās svarīgākajos frontes sektoros un rakstīja par visjaunākajiem notikumiem.

Sākot ar 1941. gadu, līdz 1945. gadam cits pēc cita iznāca viņa kara stāstu krājumi: «Smagā roka», «jMarts—aprilis», «Stāsti par karu», «Dārgie biedri», «Kara ierindnieki» un citi.

Pēc kara izdotas šādas V. Koževņikova grāmatas: «Nelokāmības mēraukla», «Pa kara ceļiem», «Stāsti un apraksti».

Ievērojams rakstnieka jaunrades sasniegums bija viņa stāsti un apraksti par jaunās Ķīnas ļaudīm: «Jaunās Ķīnas ļaudis» (1954), «Tūkstoš czineju» (1955), kas radās Ķīnas Tautas Republikas apceļojuma ietekmē.

V. Koževņikova jaunais darbs «Pretī ausmai» ir patiess stāsts par izsūtīto revolucionāru darbību nelielā Sibirijas pilsētiņā patvaldības krišanas priekšvakarā un Sociālistiskās revolūcijas sagatavošanas un norises laikā Krievijā.

Koževņikovs Vadims Michaila d PRETĪ AUSMAI

Redaktore L. Hiļimonoka. Mākslinieciskais redaktors R. Jansons. Techniskais redaktors A. Mironovs. Korektore M. Ezergaile.

Nodota salikšanai 1957. 9. maijā. Parakstīta iespiešanai 1957. g. 26. jūnijā. Papīra formats 61X86‘/ie. 18 fiz. iespiedi.; 18 uzsk. iespiedi.; 14,07 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Maksā 5 rbj. 90 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 9637-J-931. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un gramatu tirdzniecības Galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1636

Grāmata domātā vidējo un vecāko klašu skolēniem.

1

Sitamie riņķi.

2

Par eņģeļa dienu (день ангела) senāk krievu sarunu valodā sauca vārdadienu. (Tulk.)

3

Zirga gaļa.

4

G. Potaņins — pazīstams ceļotājs-etnografs, dzimis Sibirijā.

5

Konduits — apliecība par uzvedību.

Content

Koževņikovs Vadims Pretī ausmai

Pirmā nodaļa.

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

DAŽAS ZIŅAS PAR RAKSTNIEKA VADIMA KOŽEVŅIKOVA LiTERARO DARBĪBU

1